Apdaiks Džons

Precēsimies! Trusi, bēdz!

Džons Apdaiks

Precēsimies! Trusi, bēdz!

.

PRECĒSIMIES!

.

Dāvā man savu sirdi, Un precēsimies — Mīlai jācieš bez gala, Ja vilcināmies.

Roberts Herlks

1

SILTAIS VĪNS

Pārmērīgi apdzīvotajā Konektikutas piekrastē retam bija pazīstams šis liedags, uz kuru veda šaurs, samērā labi uzturēts asfaltēts ceļš ar neizskaidrojamiem pagriezieniem, sazarojumiem un līkločiem. Daudzajos pagriezienos ceļu uz liedagu rādīja mazas, saplaisājušas koka bultas ar gariem uzrakstiem indiāņu valodā, dažas bija jau nokritušas zālē, un, kad viņi pirmo reizi bija vienojušies sastapties šeit — idilliskā, sezonai neatbilstošā, jaukā marta dienā —, Džerijs apmaldījās un ieradās pusstundu par vēlu.

Arī šodien Sallija bija ieradusies pirmā. Viņš bija aizkavējies, pirkdams pudeli vīna un nesekmīgi pūlēdamies kaut kur nopirkt korķu viļķi. Viņas tumšpelēkais saabs vientuļš rēgojās tālīnajā mašīnu novietnes stūrī. Džerijs pieslidināja tam klāt savu mašīnu, vecu merkūriju ar nolaižamu virsu, cerēdams, ka Sallija gaidot sēž pie stūres un klausās radio, jo viņa mašīnā nupat bija atskanējusi Rēja Čārlza balss, kas dziedāja «Dzimuši, lai zaudētu»:

Ikviens mans sapnis Man atnes tikai sāpes . ,

Sallija atausa viņam šinī dziesmā; viņš jau domāja, kā aicinās viņu savā mašīnā, lai paklausītos kopā. «Ei! Sveiciens! Nāc aši šurp un klausies brašu ierakstu!» Viņš bija paradis runāt ar Salliju pusaudžu valodā, jaucot hipiju žargonu ar bērnišķīgu svepstēšanu. Dziesmas pa radio kļuva viņam daudznozīmīgas, kad viņš brauca uz satikšanos. Viņam gribējās klausīties tanīs kopā ar Salliju, bet

viņi reti brauca abi vienā mašīnā, un šopavasar, kad nedējas steidzās cita aiz citas, dziesmas kā maija mušas pavīdēja un izgaisa.

Saabs bija tukšs; Sallija nebija redzama. Viņa laikam li kāpās. Liedags bija neparasts: gludi noskalotu smilšu loks, kādu pusjūdzi garš, noslēdzās abos galos ar lielām, dzelteni svītrotām klinšu grupām; no tuvākās slējās augšup kāpas ar nīkulīgu zāli un līkumotām taciņām, kas atdalīja smilšu laukumiņus kā istabas plašā, dabas veidola hotelī. Šī ieplaku un koru valstība bija mānīga un и а и'>,ģua. Nekad viņiem nelaimējās atrast īsto vietu, Ideālo vietu, kur bija apmetušies pagājušo reizi.

Viņš aši rāpās augšup pa kraujo kāpu, pat neapstādamies, lai atbrīvotos no kurpēm un kapzeķēm. Aizelšanās, pūloties tikt augšup, viņu iepriecināja: likās, ir atgriezusies jaunība, atgriezušās dzīves alkas. Kopš viņu dēkas sakuma viņš vienmēr skrēja, steidzās, ietaupīja laiku tur, km las agrāk nebija vajadzīgs; viņš kā atlēts cīnījās ar pulksteni, cenzdamies izplēst te vienu, te otru stundiņu savas jaunās, negaidītās otrās dzīves labā. Viņš bija atmetis smēķēšanu, lai viņa skūpstiem nebūtu tabakas garša.

Džerijs nonāca kāpu augstienē un sabijās, jo te nebija ne zīmes no Sallijas. Te nebija neviena. Bez viņu abām mašīnām plašajā novietnē bija izklaidus novietojies kāds pusducis citu. Pēc kāda mēneša te viss būs ļaužu pārpilns, ar dēļiem aizsistais bārs un ģērbtuve mudžēs no bronzas krāsas ķermeņiem un grandēs no magnetofonu mūzikas, kāpās uzturēties būs par karstu. Šodien kāpām vēl bija tas pats no ziemas mantotais neviena neaizskartas, nule radītas dabas izskats. Kad Sallija viņu sauca, skaņa atplūda pie viņa caur dzestro gaisu kā putna kliedziens.

— Džerij? — Tas bija jautājums, lai gan, ja Sallija varēja viņu redzēt, tad viņai bija jāzina, ka tas ir viņš.

— Džerij? Ei?

Pagriezies viņš ieraudzīja Salliju divdaļīgā dzeltenā peldkostīmā augstāk uz kāpas; viņa nāca lejup, acis nolaidusi, lai nesagrieztu basās kājas ar cieto zāli; gaišmataina, mūsaina un slaida, viņa šķita kā bikla smilšu būtne, iznirusi no savas paslēptuves. Viņas pleci un krūtis likās karsti, bet muguras ieliekums vēss. Viņa bija sauļojusies. Viņas sirdsveidīgā seja bija piesārtusi. — Ei? Man prieks, ka tu esi ieradies? — Viņa bija mazliet aizelsusies, un viņas satrauktā balss padarīja katru teikumu par

jautājumu. — Gajdu tevi šinī kāpā, un nejauku, puskailu puiku bars lēkā un bļaustās man apkārt; biju gluži no* bijusies?

It kā pūlēdamies apiet kaut ko neizsakāmu, mulsinošu, Džerijs mirklī atmeta hipiju izteicienus un uzsvērti pieklājīgi sacīja:

— Mana nabaga drošsirdīgā lēdija. Kādām briesmām es gan tevi pakļauju! Piedod, ka esmu nokavējies; paklausies. Man bija jānopērk vīns, un tad es mēģināju nopirkt korķu viļķi, bet tie absolūtie idioti, kādus tikai Nor-manam Rokvelam vajadzētu zīmēt, šinī nolaistajā lauku bodītē gribēja man korķu viļķa vietā pārdot svārpstu.

— Svārpstu?

— Nūja. Kā skava ar rokturi, tikai bez skavas.

— Liekas, te ir vēsi.

— Tu taču gulēji saulē. Kur tu esi?

— Tepat augšā? Nāc šurp!

Pirms Džerijs sekoja aicinājumam, viņš pietupēs un novilka kurpes un zeķes. Viņš joprojām bija pilsētas drēbēs — svārkos ar kaklasaiti — un nesa vīna pudeli papīra maisiņā kā vasarnieks, nākdams mājup ar dāvanu. Sallija bija izklājusi sarkandzelteni rūtotu segu slīpā ieplakā, kur bija redzami vienīgi viņas pēdu nospiedumi. Džerijs palūkojās pēc zēniem un pamanīja tos gabaliņu tālāk kāpās, kur tie vērīgi pētīja atnācēju, nepagriezdami galvu gluži kā kaijas. Viņš bezbailīgi uzmeta tiem skatienu un nočukstēja Sallijai:

— Viņi jau vēl īsti knauķi un šķiet nekaitīgi. Bet varbūt tu gribi iet dziļāk kāpās?

Džerijs juta, ka Sallija pamāj pie viņa pleca: mājiens bija kā vārds, ko tikai viņa viena var izteikt, reizē aša un skarba galvas kustība — jā, jā, jā, jā-, tas bija viens no viņas paņēmieniem, kurus Džerijs dažreiz imitēja, kad Sallijas nemaz nebija tuvumā. Viņš pacēla Sallijas segu, pīto pludmales somu un grāmatu (Moravias romānu) un ielika visu viņas siltajās rokās. Kad viņi devās augšup pa nākamās kāpas nogāzi, Džerijs apskāva viņas kailo vidukli, lai atbalstītu viņu, un pagriezās, lai pārliecinātos, vai puikas redzējuši šo privātīpašnieka žestu. Taču tie nokaunējušies jau klaigādami auļoja citā virzienā.

Kā parasti, Džerijs un Sallija ilgi klaiņoja pa kāpām, lejup pa līčloču taciņām starp dzelkšņainiem krūmiem, augšup pa gludām nogāzēm, smiedamies aiz noguruma, meklēdami ideālo vietu, kur bija apmetušies pagājušo

reizi. Kā parasti, viņi nevarēja to atrast un beidzot noklāja koru pirmajā ieplakā ar tīrām smiltīm un nolēma, ka šī vieta ir brīnišķīga.

Džerijs nostājās viņai priekšā un sāka izģērbties. Nometa svārkus, kaklasaiti, kreklu, bikses.

— O, — viņa sacīja, — tu jau esi peldbiksēs.

— Visu šo sasodīto rītu, — viņš atbildēja, — kad bikšu gumija griezās man vēderā, eS domāju: «Es satikšu Šalli ju. Salikšu Salliju, ģērbies peldbiksēs.»

I,audams ādai baudīt svaigo gaisu, viņš atskatījās: viņi bija paslēpti citu acīm, bet paši varēja redzēt mašīnu novietni lejā un sastingušo jūras līci, cieši iežņaugtu starp piekrasti un Longailendu, un sīkus, balti vizošus vilnīšus, t as steidzās šurp, lai bez skaņas sašķīstu pret svītraina-|um klintīm.

— Ei? — viņa sauca, izstiepusies uz segas. — Vai peldbikses ģērbies tu nevēlies mani apciemot?

.jā, jā, sajust vienam otru ar ādu, ar visu ķermeni šeit ara, zem saules. Saule meta sarkanus lokus zem Džerija nolaistajiem plakstiem, Sallijas sāni un izvirzītais plecs bija silti, mute pamazām atkusa. Viņi nesteidzās, — tas varbūt bija pats svarīgākais pierādījums, ka viņi, Džerijs un Sallija, vīrietis un sieviēte, ir radīti viens otram, — viņi nesteidzās, necentās tik daudz satraukt viens otru, kā atpūsties viens otrā. Viņu ķermeņi tiecās reizē ar pakāpeniski augošo satraukumu paplašināt un izsmalcināt savas alkas. Sallijas vaļējie mati šķipsnām noslīdēja pār viņa seju. Miera izjūta, izjūta, ka viņi sasnieguši ilgi gaidīto kulminācijas punktu, pildīja Dzēriju kā miega zāles, viņa pēdas bija kā sastingušas viņas kāju lokos.

— Tas ir neticami, — viņš sacīja. Viņš pavērsa seju augšup, lai Sallija, viņam saplūstu ar sauli; zem plakstiem viss kļuva sarkans.

Viņa runāja, piekļāvusi lūpas viņa kaklam, kur bija dzestra, smilšaina ēna. Viņš juta smiltis, lai gan tās čirkstēja Sallijai zobos.

— Tas ir ko vērts, — viņa sacīja, — tas ir pats pārsteidzošākais. Tas ir ko vērts — visas šīs gaidas, šie apstākļi, visa melošana un steigšanās, un, kad tas ir sasniegts, tas ir ko vērts.

Viņas balss pamazām pamira, to sakot.

Viņš pārbaudes pēc atvēra acis, un viņu apžilbināja ideāli ciets apaļums, mazāks par mēnesi.

— Vai tu domā par sāpēm, kuras mēs sagādājam? — viņš jautāja, cieši aizvēris plakstus pret pulsējošo, mēļo atbalsi.

Viņas ķermenis pārvērtās, it kā skābes apdedzināts. Kājas, kas bija piekļautas viņējām, atraisījās.

— Ei, — viņa teica. — Kas būs ar vīnu? Tas kļūs silts. — Viņa izvēlās no Džerija rokām, apsēdās un atmeta matus no sejas, mirkšķinādama acis un ar mēli stumdama nost smiltis no lūpām. — Es paņēmu papīra glāzītes, jo zināju, ka tev jau tas neienāks prātā. — Šī sīkā paredzēšanas spēja izraisīja viņas valgajās lūpās smaidu.

— Jā-ā, man pat korķu viļķa nav. Patiešām, lēdij, es nezinu, kas man īsti ir.

— Tu pats. Tas ir daudz vairāk nekā man ir.

— Nē, nē, tev esmu es. — Viņš kļuva nervozs un rosīgs, aizrāpās uz ceļgaliem līdz savām drēbēm un izvilka pudeli no papīra maisiņa. Vīns bija sārts. — Nu man tikai jāatrod vieta, kur tai nosist kaklu.

— Tur iepretī ir klints.

— Tu tā domā? Un ja nu šis draņķis sašķīst man rokā, ko tad? — It kā atvainojoties par pēkšņo biklumu, žargons atkal ņēma virsroku.

— Esi uzmanīgs, — viņa sacīja.

Viņš piesita ar pudeles kaklu pie dzeltenbrūna, svītraina klints izciļņa, un nekas nenotika. Viņš piesita atkal, spēcīgāk; stikls solīdi nošķindēja, un viņš juta, ka nosarkst. «Nu jele, draugs,» viņš klusībā lūdzās, «lauz kaklu.»

Viņš spēcīgi atvēzējās; šķembu šalts nozibēja, pirms viņš izdzirdēja stiklu plīstam; viņš pārsteigts lūkojās caur robaino, atņirgto spraugu uz mazā, dziļā cilindrā ieslēgto, viļņojošo vīna jūru. Sallija bija pielīdusi klāt uz ceļgaliem un izsaucās: — M-m! — pārsteigta tāpat kā viņš, ieraugot jaunavību zaudējušā pudelē tik daudz kaila vīna. Viņa piebilda:

— Pēc izskata lielisks.

— Kur glāzītes?

— Nedomāsim par glāzītēm. — Viņa paņēma pudeli, pielāgoja robaino stiklu mutei, atgāza galvu un dzēra. Sirds viņam nodrebēja briesmu nojautā, bet, kad Sallija nolaida pudeli, seja viņai bija apmierināta un neievainota.

— Jā, — viņa noteica. — Tagad tam nav papīra pie-: garšas. Tas garšo pēc vīna.

— Slikti tikai, ka silts, — viņš piezīmēja.

— Nē, — viņa atbildēja. — Silts vīns ir labs.

— Tu domā: labāk tāds nekā nekāds.

— Es teicu, ka tas ir labs, Džerij. Kāpēc tu man nekad netici?

— Paklau. Es ticu tev nepārtraukti. — Viņš paņēma pudeli un dzēra tāpat kā viņa; kad viņš atgāza galvu, saules un vīna sārtums sajaucās.

Viņa iesaucās:

— Tu sagriezīsi degunu!

Viņš nolaida pudeli un pašķielēja uz Salliju. Tad sacīja par vīnu:

— Tas spārno.

Viņa pasmaidīja un atbildēja:;

— Tu mani spārno.

Viņa pieskārās Džerija virsdegunei un parādīja sārtu asins pilienu uz sava baltā pirkstgala.

— Kad es tevi tagad redzēšu parastajos apstākļos, — viņa sacīja, — tad palūkošos uz šo mazo rētiņu, un tikai es viena zināšu, kā tu to dabūji.

Viņi apmetās uz segas un dzēra no papīra glāzītēm. Tad viņi dzēra vīnu viens no otra mutes; viņš ielēja dažas lāses viņas nabā un izsūca tās. Beidzot viņš bikli apvaicājās:

— Gribi mani?

— Jā? Ļoti? Vienmēr? — Viņas balss atkal pārvērta visus teikumus par jautājumu.

— Te neviena nav, mēs esam pilnīgi vieni.

— Labi drīz?

Kad Džerijs nometās ceļos, lai novilktu Sallijas peldkostīma biksītes, viņš negaidot atcerējās apavu tirgotājus: bērnībā viņš bija lauzījis galvu par šiem vīriešiem, kuri taisa karjeru, mezdamies ceļos un rosīdamies ap citu kājām, un brīnījies, ka viņi nejūtas pazemoti.

Kaut gan Sallija bija precējusies jau desmit gadus un viņai bija mīļākie bijuši pirms Džerija, viņa bija brīnišķīgi nemākslota, jaunavīga un vienkārša. Ar paša sievu Džerijs bieži jutās amorāls, it kā darītu ko neīstu un izdomātu, toties ar Salliju viņš pastāvīgi juta nesamaksājamu līksmi par viņas pārsteidzošo nevainību. Viņas mūsainā, ekstātiskā seja ar sviedru lāsītēm uz paceltās apakšlūpas, kas atsedza mirdzošos priekšzobus, likās spogulis dažas

collas zem viņa sejas, drīzāk miglains spogulis nekā cits cilvēks. Viņš vaicāja sev, kas tas ir, un pēkšņi atjēdzas: lā taču ir Sallija! Viņš aizvēra acis un centās elpot vienā ritmā ar viņas vieglajām, saraustītajām nopūtām. Kad viņas elpa bija kļuvusi rāmāka, viņš apvaicājās:

— Ir taču labāk svaigā gaisā, vai ne? Te ir vairāk skābekļa.

Viņš juta viņas ašo, vieglo mājienu pie sava pleca.

— Un tagad laid mani? — viņa teica.

Gulēdams Sallijai blakus, kamēr viņa vilka kājās peld-biksītes, Džerijs nodeva viņu, iekārodams cigareti. Viss taču bija tik labi — plašās debesis, pateicība, pārpilnība, jūras aromāts. Apkaunējies, ka grib līst atpakaļ netīrajā, vecajā ādā, viņš izlēja vīna pārpalikumu abās glāzītēs un nostādīja tukšo pudeli smiltīs ar roboto malu uz augšu kā monumentu.

Sallija lūkojās lejup uz viņu mašīnām tukšajā novietnē un jautāja:

— Džerij, kā es varu dzīvot bez tevis?

— Tāpat, kā es dzīvoju bez tevis. Lielākoties mēs nemaz nedzīvojam.

— Nerunāsim par to. Nebojāsim šo dienu.

— Labi. — Džerijs paņēma romānu, ko Sallija bija lasījusi, un jautāja: — Vai tu vari sagremot šo dēlieti?

— Jā. Tu nevari?

— Ne visai. Manuprāt, ne tāpēc, ka tas nebūtu tiesa, bet... — Viņš pasvārstīja grāmatu un nometa to sānis. — Vai tas patiešām ir galvenais?

— Manuprāt, viņš ir labs rakstnieks.

— Tu daudz ko uzskati par labu, vai ne? Tu domā, ka Moravia ir labs, ka silts vīns ir labs, ka mīlināšanās ir laba.

Viņa uzmeta Džerijam ašu skatienu.

— Tu tam nepiekrīti?

— Man tas patīk.

— Nē, dažreiz tu man netici. Tu netici, ka es esmu tik vienkārša. Es esmu vienkārša. Es esmu kā... — Salīdzinājumi viņai nepadevās, viņa instinktīvi redzēja visu tādu, kāds tas ir. — Es esmu kā tā sadauzītā pudele. Manī nav noslēpumu.

— Tā ir tik skaista pudele. Paskaties, kā saplēstā stikla izliekumi uztver sauli. Pudele ir kā mazs liedaga veltnis, tik apaļa. — Viņam atkal uznāca kāre pēc cigaretes, lai būtu ar ko žestikulēt.

Kad atsvešināšanās starp viņiem šķita pieaugam, viņa vienmēr uzsauca:

— Ei?

— Sveiciens, — viņš nopietni atbildēja.

— Sveiciens, — viņa atsaucās.

— Mīļumiņ, kāpēc tu vispār viņu precēji?

Un viņa izstāstīja, izstāstīja visu sīki, aptvērusi ceļgalus un malkodama vīnu, izstāstīja tik piemīlīgi savā jaukajā, bezrūpīgajā balsī šo divdesmitā gadsimta stāstu par savām laulībām, bet viņš smējās un skūpstīja viņas noliekto kailo muguru. — Un tā es turpināju ņemt jāšanas stundas, un man atkal bija aborts. Tad Ričards sūtīja mani pie psihoanalītiķa, un šis sasodītais analītiķis, Džerij, — viņš tev patiktu, viņš ir tāds pats pārmērīgi ētisks kā tu — viņš man saka — nezinu, kas man ir, bet es vienmēr cenšos darīt visu, ko vīrieši man liek, tā man ir baismīga vājība, — viņš saka man: «Šo jūs dzemdēsiet.» Labi, dzemdēju arī. Biju tik apjukusi, ka sāku jau domāt, vai tikai tas nav analītiķa bērns. Protams, ka nebija, tas bija Ričarda bērns. Un, ja nu man viens bija, tad šķita, ka vajadzētu vēl kādu, lai no tā pirmā izaugtu īsts cilvēks. Bet vienmēr jau neiznāk tā, kā domā.

— Un vai zini, kāpēc man ir bērni? — viņš jautāja. — Es nekad to lāgā nesapratu, kamēr Ruta man kādu nakti pastāstīja. Tu jau zini, viņa stingri tic, ka dzemdībām jābūt dabiskām. Džoannas piedzimšana sagādāja viņai lielas mokas, un tāpēc viņa nolēma, ka jādzemdē vēl divi, lai viņa varētu noslīpēt tehniku.

Viņš cerēja, ka Sallija smiesies viņam līdzi, un viņa smējās arī, un šinī pēkšņajā kopīgajā jūtu uzplūdumā viņi apraka smieklu sudrabā visus bēdīgos noslēpumus, kas viņiem bija. Sallijai bija vairāk noslēpumu nekā Džeri-jam. Šī nevienlīdzība sāpināja Džeriju, un, kad ēnas viņu mazajā ieplakā kļuva garākas, Džerijs noskūpstīja viņas plaukstas un atzinās, izmisīgi pūlēdamies sabalansēt viņu likteņus:

— Es rīkojos negodīgi, apprecēdams Rutu. Nudien daudz labāk būtu, ja es būtu precējies naudas dēļ. Es viņu apprecēju tāpēc, ka zināju: viņa būs laba sieva. Tāda viņa arī ir. Ak dievs, kā man tas sāp. Man tā sāp, Sallij.

— Neskumsti. Es tevi mīlu.

— Zinu, zinu, es tevi arī mīlu. Kā lai es neskumstu? Ko lai mēs darām?

— Es nezinu, —viņa sacīja. — Turpināt tāpat vēl kādu laiciņu?

— Nekas nestāv uz vietas. — Viņš pamāja ar roku uz augšu un blenza saulē, it kā gribētu apžilbināt sev acis. — Pat tā nolāpītā saule nestāv uz vietas.

— Nekļūsti melodramatisks, — viņa aizrādīja.

Ceļos nometušies, viņi vāca kopā savas mantas un jau apsvēra prātā trauslos melus, kuri jāved uz mājām. Viņa izskatījās tik rāma un paklausīga šinī dzeltenajā smilšu gaismā, viņa Sallija; gaišie mati slīdēja lejup, kad viņa noliecās pār viņu niecīgajām mantiņām, un viņš sirdīgi apskāva viņu pēdējo reizi šinī dienā. Visi viņu apskāvieni šķita pēdējie. Viņa teju pat laiski nolaidās uz ceļiem viņa priekšā, piekļāva savu augumu viņējam un apskāva viņa muguru. Viņas plecs bija silts, Džerija lūpas slīdēja pa viņas ādu.

— Mazulīt, es netikšu tam pāri, — viņš teica, un viņas vieglais mājiens lika abiem ķermeņiem notrīsēt. Es zinu. Es zinu.

— Ei? Džerij? Es redzu līci pāri tavam plecam, tur ir maza buru laiva un tālumā pilsēta, un viļņi nāk uz klintīm, viss ir tik saulains un tik skaists? Nē. Negriez galvu uz to pusi. Tici man.

2

GAIDĪŠANA

— Ardievu.

— Nesaki man šo vārdu, Džerij. Lūdzu, nesaki. — Sallijas roka jau smeldza, tik ilgi turot klausuli, un nu sāka drebēt viss plecs. Viņa iespieda klausuli starp plecu un ausi un aizpogāja Pītera bikšu lenci; pēdējos pāris mēnešos viņš bija iemācījies pats apģērbties, vienīgi pogāšana nepadevās, un viņa satraukumā nebija iedomājusies zēnu uzteikt par viņa čaklumu. Nabaga bērns, viņš te stāvēja jau desmit minūtes, gaidīdams, kamēr māte beigs runāt, gaidīja un klausījās, gaidīja un vēroja ar tādu piesardzīgu smaidiņu, ka Sallijai uzmācās raudas. Tās uznāca kā viegla vemšanas lēkme; sakodusi zobus, viņa centās apvaldīt elsas, lai tās nedzirdētu tālrunī.

— Ei? Nevajag, — Džerijs samulsis vārgi un tālu iesmējās. — Runa ir tikai par divām dienām.

— Nesaki tā, sasodīts. Man vienalga, ko tu domā, tikai nerunā tā. — Es esmu jukusi, viņa nodomāja; esmu jukusi sieviete, un viņš sāks mani nīst. Iedomājoties, ka Džerijs nīdīs viņu, pēc tam kad viņa tik pilnīgi atdevusies viņam, Sallija kļuva nikna. — Ja tu neko citu nevari kā smieties par mani, tad varbūt patiešām atvadīsimies uz visiem laikiem.

— Ak kungs! Es taču nesmejos par tevi. Es mīlu tevi. Tas ir nepanesami, ka nespēju būt pie tevis, lai tevi nomierinātu.

Pīters piespiedās tuvāk, lai viņam aizpogā otro lenci, un Sallija saoda viņa elpā ledeņu smaržu.

— Kur tu dabūji konfekti? — viņa vaicāja. — No rīta konfektes nedrīkst ēst.

Džerijs iejautājās:

— Kas ir pie tevis?

— Neviens. Tikai Pīters.

— Man iedeva Bobijs, — Pīters atteica, un viņa nedrošajā smaidiņā iezagās bailes.

— Ej uzmeklē Bobiju un saki, ka es gribu runāt ar viņu. Ej, mīļumiņ. Ej uzmeklē Bobiju un pasaki to viņam. Māmiņa tūliņ beigs runāt pa tālruni.

— Nabaga Pīters, — Džerija balss skanēja viņai ausī. — Nesūti viņu projām.

Kā viņš tā var runāt, viņš, kurš nolaupījis viņai visu prieku par bērniem? Taču tas, ko viņš sacīja, padarīja viņas mīlestību pilnīgi bezspēcīgu, viņš nevēlējās tēlot tādu mīļāko, kādu viņa bija iedomājusies. Šī pārmērīgā labestība lika plaisāt viņa čaulai. Asaras svilināja Sallijas vaigus; viņa klusēja, jo balss bija aizsmakusi. Vēders un pleci smeldza. Ak dievs, vai viņš patiešām tā rīkojas ar nodomu?

— Ei? Sveiciens!

— Sveiciens, — viņa atbildēja.

— Vai tu jūties labi?

— Jā.

— Kamēr esmu projām, tu vari braukt uz Dārzu klubu, vest bērnus uz liedagu, lasīt Moraviu ..

— Es tagad lasu Kāmī.

— Tu esi tik gudra.

— Vai tu nenokavēsi lidmašīnu?

— Nem Pīteru līdzi uz liedagu, rotaļājies ar mazuli, guli saulē un esi mīļa pret Ričarduг а

— To es nevaru. Es nevaru būt mīļa pret Ričardu. Te-vis dēļ viņš man vairs neeksistē.

— Es jau to negribēju.

— Zinu, zinu. — Džerijs kā mīļākais bija pieļāvis kļūdu, nežēlīgu kļūdu, viņš bija rīkojies, it kā būtu viņas vīrs. Viņai nebija līdz tam bijis īsta vīra. Džerija ietekmē Sallijai tagad šķita, ka viņa nodzīvojusi desmit gadus kopā ar cilvēku, kas vēlējies vienmēr būt tikai viņas mīļākais, saglabādams starp viņiem distanci, kura mīļākajiem katrreiz jāpārvar. Ričards vienmēr viņu kritizēja, analizēja viņas rīcību. Jaunībā tas likās glaimojoši, bet tagad šķita zemiski. Ārpus gultas Ričards pastāvīgi centās izģērbt viņu caurcaurēm, lai atklātu kādu aplamu rīcību, kādus slēptus motīvus. Džerijs turpretī centās apģērbt viņu ar nožēlojamiem mierinājumu un padomu plīvuriem. Džerijam viņa likās aizkustinoši kaila.

— Paklau, — viņš sacīja. — Es tevi mīlu. Man tā būtu gribējies, lai tu brauktu uz Vašingtonu kopā ar mani. Taču tas nevar notikt. Vienreiz mums laimējās. Tagad Ričards kaut ko zina. Ruta arī.

— Ruta zina?

— Viņa to jūt.

— Ko jūt?

— Viņa zina. Tikai neraizējies par to. Otrreiz tas vairs nebūtu tik burvīgi. Man tevis trūks visu laiku, es nepavisam nevarēšu viens pats iemigt. Gaisa kondicionētājs šņāks «čš, čš».

— Tātad tev trūks arī Rutas.

— Ne tik lielā mērā.

— Nē? Ei, es mīlu tevi par to, ka tu sacīji: «Ne tik lielā mērā.» īsts mīļākais būtu teicis: «Nepavisam ne.»

Viņš iesmējās.

— Taisni tāds jau es esmu. Neīsts mīļākais.

— Tad kāpēc es nevaru izmest tevi no prāta? Džerij, man sāp, fiziski sāp. Pat Ričards jūt man līdzi un dod man miega zāles, kas viņam izrakstītas.

— Nav lielākas mīlestības par to, ka cilvēks atdod otram miega zāles, kas izrakstītas pašam.

— Es varētu šovakar piezvanīt Džozijai un pateikt, ka esmu pilsētā un ka mans saabs ir salūzis. Pēdējā laikā tam bija visādas ķibeles; es zinu, ka man noticētu.

— O, mīlulīt! Tu esi tik dūšīga. Tikai tas neies cauri. Viņi dabūs to zināt, un tad Ričards neatdos tev bērnus.

—- Man nevajag bērnu, man vajag tevis.

— Nesaki tā. Tu loti mīli savus bērnus. Tikai paskatoties vien uz Pīteru, tu sāki raudāt.

— Tu jau piespiedi mani raudāt.

— Es taču to negribēju.

Viņa nezināja, ko atbildēt; viņa nekad nespētu pateikt Džerijam, ka viņš vainīgs gan pie tā, ko nav gribējis darīt, gan pie tā, ko izdarījis. Džerijs ticēja dievam, tāpēc viņa nedrīkstēja viņam neko aizrādīt. Pa virtuves logu viņa redzēja, ka Pīters sastapis Bobiju. Pīters bija piemirsis viņas uzdevumu, un vecākais brālis kopā ar viņu nozuda birzī.

— Vai tu visu dienu būsi Valsts departamentā? — viņa ievaicājās. — Vai varu piezvanīt tev, kad ieradīšos?

— Sallij, nevajag braukt. Tu uzņemsies īstu krustu nieku dē|. Mēs būsim tur kopā tikai vienu nakti.

— Tu aizmirsīsi mani.

Viņa smiekli sāpināja Salliju; viņa taču bija teikusi to nopietni.

— Es nedomāju, ka ar divām dienām pietiek, lai tevi aizmirstu.

— Tev šķiet, ka ar mani pavadīta nakts ir sīkums.

Viņš mirkli klusēja; Sallija juta ritošajās sekundēs, ka

viņš nesteidzas ar atbildi.

— Nē, — viņš sacīja, — es domāju, ka ar tevi pavadīta nakts ir gandrīz viss šai pasaulē. Es ceru, ka tādu nakšu mums vēl būs vesela mūžība.

— Cerēt ir jauki un nekaitīgi.

— Es negribu strīdēties ar tevi. Es nekad nestrīdos ar sievietēm. Nedomāju, ka mums vajadzētu uzņemties risku, kamēr skaidri nezinām, ko darīsim tālāk.

Viņa nopūtās.

— Tev taisnība. Es saku sev: «Džerijam taisnība.» Mēs nedrīkstam rīkoties neapdomīgi. Te ir iejaukts pārāk daudz cilvēku.

— Vesels milzums. Es vēlētos, lai tā nebūtu. Vēlētos, lai pasaulē būtu tikai tu un es. Paklausies. Tev nevajag braukt šurp. Visi reisi ir sajukuši Eastern darbinieku streika dēļ. Patlaban redzu sešus ģenerāļus ar četrām zvaigznītēm un divsimt dēliešu dakrona drēbēs spiežamies uz septiņpadsmito izeju. Jādomā, paziņota iesēšanās mana lidmašīnā. — Viņš runāja no La Gardia lidostas tālruņa kabīnes. Lidmašīnā, ar ko viņš bija paredzējis braukt, visas vietas bija aizņemtas; nu viņam bija jāgaida, un viņš nosita laiku, tērzēdams ar Salliju. Viņa domāja: «Ja

viņš būtu ticis savā lidmašīnā, tad nebūtu man piezvanījis,» — un šī nejaušība, kas parādīja, cik mazu vietu viņa ieņem Džerija dzīvē, tikai paaugstināja Džeriju viņas acīs, ar apvainojošu zemtekstu paplašināja viņas mīlestības sāpīgo tukšumu.

Viņš gaidīja, ka Sallija iesmiesies vai piekritīs; viņa nespēja atcerēties, ko viņš gaida.

— Es tevi tā mīlu, — viņa gurdi noteica.

— Ei, kā tu izskaidrosi milzu rēķinu par šo sarunu? Es nebūtu zvanījis uz tava rēķina, ja zinājis, ka mēs runāsim tik ilgi.

— O, es tikai pateikšu — nezinu gan, ko es teikšu. Viņš nekad neklausās, ja es ko saku. — Dažreiz Sallijai ienāca prātā, ka daudzi pret vīru vērstie apvainojumi nav taisnīgi. Viņas spriedumi bija kā aizaudzis dārzs: ik dienas parādījās jaunas nezāles.

— Iekāpšana sākusies. Ardievu?

— Ardievu, dārgais.

— Es tev piezvanīšu trešdien no rīta.

— Ļoti labi.

Viņš uztvēra pārmetumu viņas balsī un jautāja:

— Vai lai piezvanu tev no Vašingtonas? Rīt no rīta?

— Nē. Tev būs daudz darāmā. Noņemies vien ar to. Vienīgi šad tad atceries mani.

Viņš iesmējās.

— Kā gan citādi? — Mirkli klusējis, viņš piebilda: — Tu taču esi vienīgā, — uzspieda skūpstu klausulei un uzkāra to. Sallija aši nolika klausuli, it kā aizkorķējot pudeli, no kuras Džerijs varētu izsprukt.

Nesukāta, peldmētelim plīvojot, Sallija izgāja ārā un skali sauca, pagriezusies uz birzītes pusi: — Pu-uikas! Uz liedagu!

Birztaliņā, kas pletās starp kaimiņu mājām, dvesa dziļš vasaras aromāts, nevis Konektikutai parastā krūmāju un zāles smarža, bet bagātīgs, silts saspiestu lapu un trūdošu bajķu aromāts; tā smaržoja brīvdienās, kad viņa bērnībā atbrauca no Sietlas uz Kaskādēm. Viņa uzkāpa augšstāvā pārģērbties, un sērīgā paparžu smarža, ieplūzdama pa guļamistabas logu, sajaucās ar viņas peldkostīma mazliet amorālo, sājo dvesmu. Sallija savija matus kamolā un uzsprauda tos. Viena pati vannas istabā viņa izsauca atmiņā Džeriju: viņa acis lūkojās viņā iz gaisa.

Pirms nodošanās mīlai viņš izvilka Sallijai matadatas, un ikdienišķajos tualetes sīkumos viņa it kā tuvojās Dže-lijam, daloties viņa saudzīgajā mīlā pret viņas ķermeni.

Viņa sagatavoja limonādi termosā, sabāra zēnus, lai ašāk uzvelk peldbikses, un iesēdināja viņus mašīnā. Sfiabs pēdējā laikā lāgā negribēja sākt darboties, tāpēc viņa pagrieza mašīnu ar priekšgalu lejup un mirklī ieslēdza motoru. Kad Sallija brauca lejup, Džozija cītīgi slūma pa ceļu bērnu ratiņus ar Teodoru un iepirkumu somu pie tās kājām; viņa uzkāpa kraujā, kur Sallija parasti atlaida sajūgu. Sievietes paspēja pārmīt baiļu pilnus skatienus tieši tobrīd, kad aizdedze iesprakšķē-lās un mašīna rāvās uz priekšu. Sallija juta, ka Džozija grib ko jautāt — vai nu kad bērnu ēdināt, vai kad likt gulēt —, bet Džozija jau visu zināja tikpat labi kā viņa, put vēl labāk, jo bija jau pusmūžā, par mīlestību vairs nedomāja un nebija izklaidīga.

Rāmajā jūnija saulē līcis pletās kā gluds līdzenums, izstarojot pavēli; «Nebrauc.» Sallija noveda Pīteru un Bobiju tālīnajā liedaga galā. Viņai šķita, ka pamanījusi Rutu otrā liedaga galā kopā ar citām mātēm, un Bobijs teica;

— Es gribu iet rotaļāties ar Čārliju Konantu.

— Novietosimies, tad varēsi viņu uzmeklēt, — Sallija sacīja. Viņa nojauta, ka atkal raud; viņa nebija to ievērojusi, kamēr vaigi kļuva slapji. Nebrauc. Visi to atkārtoja — smilšu graudiņi, dejojošās dzirkstis uz ūdens, dēlu uzmanīgie skatieni, attālie plīkšķi un klaigas, kas atplūda šurp kā teiksmainas šujmašīnas mīkstā klaboņa, kad viņa apgūlās un aizvēra acis. Nebrauc, tu nedrīksti braukt, tu piederi šeit. Šī vienprātība bija apbrīnojama. Viņš negribēja, ka viņa brauc, viņš domāja, ka kopā pavadīta nakts ir sīkumi, viņš teica, ka viņa uzņemsies īstu krustu, viņš teica, ka nekas nebūs tik jauki kā pirmoreiz. Viņa noskaitās uz Džeriju. Viņai kļuva grūti elpot nežēlīgajā saulē; rupjš pieskāriens ieskrāpēja ādu uz viņas izliektās diafragmas, un viņa atvēra acis, gatava kliegt. Pīters bija atnesis sakaltušu un dvakainu vēža šķēri. — Nebrauc, mammiņ, — viņš lūdza, pacēlis viņai pie acīm savu trauslo, nedzīvo dāvanu. Laikam ausis Salliju vīla.

— Jauka mantiņa, mīlulīt. Tikai nebāz mutē. Ej vien, parotaļājies ar Bobiju.

—■ Bobijs mani neieredz.

— Nerunā aplamības, dārgais, viņš tevi ļoti ieredz, viņš tikai nezina, kā to parādīt. Ej nu, lūdzams, projām un ļauj mammiņai padomāt.

Protams, viņai nevajag braukt. Džerijs jau sacīja, ka pirmo reizi viņiem bija laimējies. Ričards bija kādā no saviem izbraucieniem. Džerijs bija gaidījis viņu Nacionālajā lidostā, viņi bija paņēmuši taksi un braukuši uz Vašingtonu. Šoferis, svinīgs vīrietis ar seju tējas krāsā, kurš vadīja mašīnu ar īpašnieka uzmanību, bija ievērojis viņu sevišķo mazrunību un apvaicājās, vai viņi negribot braukt caur parku, lai apskatītu japāņu ķiršus. Džerijs atbildēja piekrītoši. Ķirši bija ziedu pilni — sārti, mēļi, oranži, balti; Džerija drebošie pirksti vienā laidā grozīja laulības gredzenu uz viņas pirksta. Melnādaina aukle spēlēja bumbu ar vairākiem maziem puisēniem, pats mazākais izstiepa rociņas, bet bumba nokrita viņam pie kājām. Ar tumšiem tepiķiem izklātajā viesnīcas vestibilā dūktin dūca dienvidnieku balsis. Nolaidis plakstus, portjē pierakstīja viņu kā misis Konanti. Laikam viņas seja bija pārāk starojoša. Viņu istabai bija baltas sienas ar ziedu oleogrāfijām; pa logiem bija redzama ventilācijas šahta. Džerijs pamatīgi ieziepējās un skuvās ar bārdas nazi, kas viņai šķita pilnīgi neparasti. Viņa domāja, ka visi vīrieši lieto elektriskos bārdas skūšanas aparātus tāpat kā Ričards. Viņai ari nebija nācis prātā, ka pirmajā vakarā, kamēr viņa krāsoja skropstas vannas istabā un viņš televizorā skatījās, kā Arnolds Pālmers uzvaroši iedzen dobē bumbiņu, viņam uzbruks depresija un viņa dabūs piecpadsmit minūtes sēdēt viņam blakus uz gultas malas, kamēr viņš blenzīs baltajā sienā un murminās par ciešanām un grēku, kamēr beidzot saņemsies, aizpogās kreklu, uzvilks svārkus un vedīs Salliju uz restorānu. Pavasara vējā, kas cirtās acīs, viņi, meklēdami restorānu, kvartālu aiz kvartāla soļoja pa platām ielām, kuras diagonāli krustojās. Bez apgaismotajiem monumentiem un fasādēm Vašingtona likās tumša un noslēpumaina kā skatuves aizkulises. Limuzīni traucās garām vienmuļi plūstošā skaņā, kāda Manhetenā dzirdama tikai ļoti vēlu naktī. Viņa juta, ka Džerijs pakāpeniski atbrīvojas no lāsta. Viņš kļuva pārgalvīgs, pārlēca kā varde pār skaitītāju mašīnu novietnē un teksasiešu iemīļotajā restorānā, kur pasniedza dārgus gaļas ēdienus, tēloja kongresmeni, kurš pavada Minesotas piena karalieni. «Sirsniņ, tu man tā

i» patikies.» Viesmīlis, noklausīdamies viņu sarunu, ceroja uz bagātīgu dzeramnaudu un jutās redzami vīlies. Dīvaini, ka viņa tik labprāt atcerējās visādas nepatikšanas. Šaurā, mazā dāvanu veikaliņā, kur Džerijs bija iedomājies sapirkt rotaļlietas, ko pārvest bērniem, pārdevēja izbrīnā par viņas klusēšanu vienā laidā griezās pie Sallijas, it kā viņa būtu šo bērnu māte. Pēdējā rītā pie lifta, kad viņi devās lejup uz brokastīm, vecākā istabene apjautājas Sallijai, vai varot uzkopt viņu istabu, un viņa atbildēja piekrītoši; šī sieviete bija pirmā, kas bez jebkādām šaubām uzskatīja viņu par Dzēri ja sievu. Kad viņi pēcpusdienā atgriezās, žalūzijas bija atvilktas, no gultas viss noņemts un tā aizbīdīta pie tualetes galdiņa, bet pa grīdu rāpoja nēģeris un tīrīja paklāju ar rāmi dūcošu putekļu sūcēju. Džerijs un Sallija pameta viesnīcu vienā taksī, devās mājup katrs savā lidmašīnā un pārbraukuši atklāja, ka neviens nebija ievērojis viņu abpusējo prombūtni. Viņu īslaicīgā laulība — pār bortu pārmestais laulības gredzens — aizvien dziļāk un dziļāk iegrima pagātnes zaļajās, neatsaucamajās dzīlēs. Lai kas bija noticis, tas nekad nenotiks atkal, visā mūžā nekad nenotiks tas pats. Būtu aplam un neprāts riskēt ar visu un doties tagad pie viņa. Jau tagad viņu romānam žalūzijas ja arī nebija pilnīgi norautas, tad vismaz atvilktas krietni vien vaļā: Džozija vienmēr pietvīka un stīvi atstāja virtuvi, kad pulksten desmitos atskanēja parastais Džerija zvans; Ričards vakaros sēdēja un dzēra, domīgi ievilcis augšlūpu; no Pītera sejas gandrīz nekad nenozuda vērīgā, gaidu pilnā izteiksme. Pat mazulis, kas nule mācījās staigāt, šķita vairāmies no Sallijas un turējās atstatu. Iespējams, ka tās bija halucinācijas — dažbrīd Sallija baidījās, vai ir pie pilna prāta.

Viņa piecēlās. Jūras un debesu vīle, ko iezīmēja Lon-gailendas smalkais bēškrāsas pavediens, šķita padarām aizbraukšanu neiespējamu. Salliju sagrāba bailes.

— Pu-uikasl — viņa sauca. — Uz mā-ājāml

Bobija augums saliecās, un viņš pakrita smiltīs dusmu lēkmē. Viņš izsaucās:

— Mēs nule kā atbraucām, dulnā!

— Nekad nelieto tādus vārdus, — Sallija viņu pamācīja. — Ja tu būsi rupjš, nevienam nenāks prātā, ka tu esi labs, mazs zēns. — Tā bija viena no Džerija teorijām, ka, ja bieži atkārto kādam cilvēkam, ka viņš ir labs, viņš beidzot tāds arī kļūst. Zināmā mērā tas iedar-

bojās. Pīters pienāca pie viņas, un Bobijs, baidīdamies, ka viņu pametīs vienu, sapīcis sekoja viņiem uz mašīnu.

Nebrauc. Nē. Taču pavēle bija nesvarīga, pavisam nesvarīga, un, kaut desmitiem ļaunu zīmju stājās viņai ceļā, kamēr viņa ģērbās, kaut kā izmelojās, lai tiktu ārā no mājām, aizbrauca uz lidostu un nopirka lidmašīnas biļeti, pavēle kļuva nesvarīga, jo aiz tās bija dziļa pārliecība, ka viņai jābrauc, ka braukšana ir vienīgā iespējamā un absolūti pareizā rīcība. Šī pārliecība kā paisums pacēla viņu pāri Džozijas pārsteigumam, bērnu augšup pavērstajām sejām, spieda, steigā aizelšoties, pārģērbties un nelikties zinis par saaba startera baigo klaboņu, dzina viņu lejup pa Merita parka līkumotajām alejām, pa metāla lūžņiem piemētātajiem Kvīnsas bulvāriem, lika izturēt nervus plosošās gaidas La Gaidia lidostā, kamēr «United» sabiedrības darbinieki sameklēja viņai vietu lidojumam uz Vašingtonu. Tad Sallija lidoja; viņa kļuva putns, kļuva varone. Debesis uzgulās viņai uz muguras, kad viņi uzšāvās augšup dzidrā prērijā virs mākoņiem — trīsošā, mirdzošā, nekustīgā —, un viņa aizturēja elpu līdz divdesmit Kāmī lappusēm, kamēr gaisa kondicionētāja trulais purns šņāca viņai matos. Lidmašīna nošķiebās pār mālaino fermu kontinentu, kur aulekšoja zirgi kniepadatas galviņas lielumā. Logā parādījās pasteļkrāsas mājiņu izliektās rindas, tad pilsēta ar diagonālām avēnijām un miniatūriem pieminekļiem. Uz mirkli pavīdēja Vašingtona obelisks plašā Molla dzīlēs ar Kapitola jumolu. Lidmašīna skāra ūdeni, palēcās, ieslēdza motorus atpakaļgaitā, nodrebēja un, cēli šūpodamās, paskrēja gabaliņu, tad apstājās. Nule nolijušais lietus bija padarījis skrejceļu mitru. Pēcpusdienas saulē betons izdvesa valgu tveici, daudz tropiskāku par to, ko viņa bija izbaudījusi liedagā. Pulkstenis rādīja trešo stundu. Lidostas stacijā cilvēki steidzās uz izeju caur grīdu vtiska un karstu desiņu smaržām. Sallija atrada tukšu tālruņa kabīni. Roka neveikli iemeta naudas gabalu. Aizplēstais rādītājpirksta nags sāpēja, kad viņa grieza vajadzīgo numuru.

Džerijs bija televīzijas reklāmas dizainers un multiplikators; Valsts departaments bija pasūtījis viņa firmai trīsdesmit sekunžu garu sižetu sēriju, kam vajadzēja popularizēt brīvību mazattīstītās valstīs, un Džerijs bija par to atbildīgs. No pirmā brauciena reizes Sallija atcerējās, kurā Valsts departamenta nodaļā var viņu atrast.

— Viņš nav jūsu štata darbinieks, — viņa paskaidroja. — Viņš atbraucis tikai uz divām dienām.

— Mēs atradām viņu, mis. Lūdzu, ko lai viņam piesaka?

— Salliju Matiasu.

— Mis Sallija Matiasa, mister Konant.

Elektrisko traucējumu šņākoņa. Viņa skarbā iesmiešanās.

— Sveicināta, trakā mis Matiasa.

— Vai es esmu traka? Domāju gan. Dažreiz skatos uz sevi un gluži vienkārši saku: «Tu esi jukusi.»

— Kur tu esi, mājās?

— Mīļais, vai tad nav skaidrs? Es esmu šeit. Lidostā.

— Ak dievs, tu patiešām esi atbraukusi, vai ne? Neprāts.

— Tu esi nikns uz mani.

Viņš iesmējās, bet nepārliecināja viņu par pretējo. Un, kad viņš sāka runāt, tie bija tikai jautājumi.

— Kā es varu būt nikns, ja es tevi mīlu? Kādi tev ir

plāni?

— Vai man vajadzēja braukt šurp? Es darīšu visu, ko vien tu gribi. Vai gribi, lai braucu atpakaļ?

Viņa juta, ka Džerijs kaut ko apsver. Aiz tālruņa kabīnes viņa ieraudzīja mazu puertorikāņu bērnu Pītera vecumā, kuru laikam bija te nostādījuši uz vaskotās grīdas un pametuši. Bērns bolīja tumšās acis, viņa smailais zodiņš noraustījās, viņš sāka raudāt.

— Vai tu vari kaut kā nosist laiku? — Džerijs beidzot jautāja. — Es piezvanīšu uz viesnīcu un pateikšu, ka sieva iedomājusies pie manis atbraukt. Paņem taksi, aizbrauc uz Smitsona institūtu vai kur citur uz pāris stundām, un es tevi gaidīšu Četrpadsmitajā ietā, Ņujorkas avēnijas stūrī, ap pussešiem.

Blakus kabīnes durvis atvērās, melnūksnējs vīrietis puķainā kreklā pikti aizveda bērnu projām.

— Un ja nu mēs neatrodam viens otru?

— Paklau! Es tevi atradīšu pat ellē. — Tas Salliju biedēja, jo, kad Džerijs minēja elli, viņš to domāja konkrēti. — Ja tu jūti, ka esi apmaldījusies, tad ej uz La-fajeta skvēru — tu jau zini to parku aiz Baltā nama. Nostājies starp zirga priekškājām.

— Ei? Džerij? Tu nedrīksti uz mani dusmoties.

— Ak dievs. Vai tad nebūtu jauki, ja es uz tevi dusmotos? Pasaki man, kā tu esi ģērbusies.

— Melnā audekla kostīmā.

— Tanī pašā, kas tev bija mugurā viesībās pie Ko-linziem? Lieliski. Smitsona institūta apakšstāvā ir daži satriecoši veci vilcieni. Nepalaid garām neapskatītu Lindberga lidmašīnu. Tātad satiksimies pussešos.

— Džerij? Es mīlu tevi.

— Es tevi arī.

Viņš domā, ka būtu jauki uz mani dusmoties, viņa prātoja, izgāja ārā un pasauca taksi. Šoferis jautāja, kuru Smitsona institūtu viņai vajagot, veco vai jauno, un viņa atteica, ka veco. Taču, nonākusi pie vecās ķieģeļu pils durvīm, viņa griezās atpakaļ. Pagātne likās putekļains pjedestāls, uzcelts tāpēc, lai viņa varētu patlaban eksistēt. Viņa devās atpakaļ un gāja pa saules apspīdēto Mollu. Pēcpusdiena, kas sliecās uz vakara pusi, ar ēnu plankumiem un sēklām izraibinātās ietves, saldumu pārdevēju ratiņi, tumšstiklotie tūristu autobusi, piebāzti ar sirdīgiem amerikāņiem, bērnu bari, vējā plīvojošo sarkanbaltzilo karogu loks ap milzu obeliska pamatni, mazās sari tērpušās indietes ar braminu aplīšiem uz pieres, ar pērlēm nāsīs, ar saulessargiem un portfeļiem rokās Sallijai atgādināja gadatirgu; Kapitolija ju-mols tālumā, gaišāks par galvenās celtnes pelēkajām piebūvēm, mirgoja kā glazēts marcipāns. Saules gaisma, kas visur apspīdēja oficiālās celtnes, Sallijai likās īsts dārgums, kad viņa soļoja gar Dabas vēstures muzeju augšup pa Divpadsmito ielu, zem Pasta departamenta mitrajām arkādēm, pa Pensilvānijas avēniju līdz Baltā nama iežogojumam. Viņa jutās viegla un brīva. Fantastiski izveidotās un sastingušās federālās celtnes it kā lidoja gaisā viņai līdzās; to nerealitāte un diženība nospieda viņas prātu. Spraugās starp gvardiem un apstādījumiem viņa meta acis uz Balto namu; tas šķita veidots no kādas mirdzošas, neīstas vielas. Viņa domāja par lielacaino jauno īru, kas tur valdīja, prātoja, kāds viņš ir mīlestības lietās, un nevarēja to iedomāties, jo viņš taču bija prezidents. Viņa iegriezās Četrpadsmitajā ielā, soļodama pretī savam liktenim.

Sallijai somiņā bija tikai zobu suka, tā bija visa viņas bagāža; no tēva viņa bija mantojusi tieksmi ceļot bez lieka smaguma. Brīva, nejuzdama tveici savā melnajā audekla kostīmā, viņa jutās kā eleganta jauna atraitne, kas atgriežas no sava laulātā drauga bērēm; viņš bijis vecs, alkatīgs un ļauns. īstenībā Ričards, gan pieņēmies

svarā šais desmit gados, bija vēl joprojām glīts, kaut viņa galva, likās spiežam plecus un straujās kustības bija kļuvušas rāmākas un zaudējušas asumu aiz «atbildības nastas», kā viņš to strupi un ērclgi nosauca. Kad viņi tikko bija apprecējušies, viņi dzīvoja Manhetenā un savā nabadzībā garas jūdzes ar prieku nogāja kājām. Viņa juta Ričardu pie sava pleca, atcerējās, kā bija sākusi solot citā ritmā aiz apziņas, ka blakus ir pašas vīrs. Viņa necieta mācību iestādes, šīs klīrīgās trimdinieku vietas austrumu piekrastē. Ričards bija atbrīvojis viņu no Bar-narda koledžas un padarījis par sievieti. Kur bija palikusi viņas pateicība? Vai viņa jau ir tik grēcīga? To viņa nevarēja ticēt, izjūtot vēl joprojām lidojuma sniegto debesu plašumu, kaut zem kājām spīguļoja vizla un nāsis kutināja darvas piparainā dvaka. Svītras pārejas vietās bija vasaras tveicē izplūdušas. Viņa enerģiski soļoja pa plašajām ietvēm, paejot garām nesteidzīgajiem dienvidniekiem. Baznīcas pulkstenis, Svētā Jāņa citrondzeltenās baznīcas pulkstenis nosita pieci. Viņa devās pa Ai-strītu rietumu virzienā. Valdības ierēdņi vajējos, vieglos svārkos raudzījās viņai cauri, steigdamies pie sievām un martīni glāzēm Merilendā. Milzums sieviešu izplūda ielās. Saule traucās pa stikla celtnēm kreisajā pusē kā ripojoša zelta spraude, un tās stari, sildot Sallijas seju, lika viņai atcerēties pašai sevi. Viņa saprata, ka ir saraukusi pieri, saspringti meklējot Džerija seju pretimnācējos.

Kā viņš smaidīs! Pār spīti sirdsapziņas pārmetumiem un priekšnojautām, viņš smaidīs, Salliju ieraudzījis; tā viņš vienmēr darīja, un Sallija vienīgā spēja likt viņam tā smaidīt. Kaut tikai dažus mēnešus vecāks par viņu un apbrīnojami nevainīgs par spīti saviem trīsdesmit gadiem, viņš lika Sallijai justies kā savai meitai, kuras nepaklausība liecināja par slēptu dzīvīgumu. Sallija juta, ka seja sastingst platā smaidā par atbildi iztēlotajam Džerija Smaidam.

Pārējās sejas slēpa ko bīstamu. Viņai šķita, ka ieraudzījusi kādu paziņu, kurš patlaban nogriezās gar BOAC^1celtnes stūri pretī Faragata statujai, — jaunu Volstrītas audzēkni, kuru Ričards bija vairākkārt ielūdzis viņu mājās. Viņu sauca Viglsvortu, vārdam priekšā bija divi iniciāļi, kurus Sallija nevarēja atcerēties. Viņa neizteik-

smīgā seja nozuda aiz stūra. Droši vien viņa bija kļūdījusies; ir taču miljoniem vīriešu, bet tipi tikai daži, un tādu, kuri nepieder ne pie viena tipa, ļoti maz. Taču aiz bailēm, ka viņu kāds pazīs, Sallija nolaida acis, tā ka, atbilstoši Džerija pareģojumam, viņš atrada Salliju, kaut arī te nebija elle.

— Sallijl — Viņš bija Aistrītas ēnas pusē, bez cepures,' pacēlis roku, it kā sauktu taksi. Pilsētas uzvalkā viņš izskatījās ārkārtīgi līdzīgs pārējiem, un, kamēr viņš gaidīja krustojumā zaļo gaismu, sirds Sallijai salēcās, it kā viņa nule būtu pamodusies un redzētu, ka atrodas divsimt jūdžu no mājām. Viņa jautāja pati sev: «Kas ir šis cilvēks?» Signāls pavēstīja EJIET. Viņš steidzās pie viņas bara priekšgalā; sirds viņai sāka dauzīties. Viņa kā bez spēka stāvēja uz ietves malas, bet atstarpe samazinājās, un viņas ķermenis — viņas pilnīgi iztukšotais ķermenis — atkal juta viņa trīsošo roku pieskārienu; viņa ieraudzīja Džerija ērgļa degunu, kurš nekad neiedega un bija sarkans visu vasaru, viņa sērīgās acis nenoteicamā krāsā, viņa nevienādos, mirdzošos zobus. Viņš smīnēja lepni, bet nervozi, mirkli nedroši pastāvēja, tad aizskāra viņas elkoni un noskūpstīja viņas vaigu.

— Ak dievs, cik grandioza tu izskaties, — viņš teica, — tavas lielās kājas grīļojas kā fermas skuķim, kas neprot iet ar augstiem papēžiem.

Viņas sirds norimās. Neviens cits viņu tādu neredzēja. Viņa bija cēlusies no Sietlas, tāpēc Džerijam šķita fermas skuķis. Viņa patiešām nekad nejutās austrumos kā mājās. Starp vietējām sievietēm bija daudz tādu, piemēram, Ruta, kuras nekad nedomāja par kosmētiku un atklāti neflirtēja; tādām blakus Sallija jutās neveikla, tūļīga. Ričards to ievēroja un mēģināja analizēt viņas nedrošību. Džerijs arī to ievēroja un sauca viņu par savu katūnā ģērbto meiteni. Tikai pēc tēva nāves kādā ekskursijā uz Sanfrancisko viņa pēkšņi sajuta to, ko droši vien sajūt visi bērni: cik brīnišķīgi, ja tu jūti, ka visos sīkumos esi tu pats.

— Kā tu, sasodīts, prati tā aizšmaukt?

— Pateicu «uz redzēšanos», iesēdos saabā un braucu uz lidostu.

— Zini, tas ir apbrīnojami — sastapt sievieti, kura prot patiešām izmantot divdesmitā gadsimta priekšrocības. — Tā bija atkal kāda viņa iedoma, ka tas esot kas

komisks un nepiemērots, ka viņi dzīvojot šinī gadsimtā. Gadījās, ka, nododoties mīlai, viņš Salliju dēvēja par savu sievu. Viņa juta, ka viņam patīk smalkjūtīgi uzsvērt, nejaujot viņai to nekad aizmirst, ka ir visādas grūtības, kas viņus ierobežo. Pat viņa maigums liecināja, ka viņu mīlestība ir nelikumīga un nosodāma.

— Paklau, — viņš iesāka, uzrunādams viņu pāri klusumam. — Es negribu, ka tu riskē manis dēļ. Es pats gribu uzņemties risku tavā labā.

Bet tu to nedarīsi, viņa domāja, paņemdama viņu zem rokas un pieliekdama galvu, lai pieskaņotu savus sojus viņējiem.

— Neraizējies par to, — viņa sacīja. — Es esmu šeit.

Viņš neatbildēja.

— Tu esi nikns uz mani. Man nevajadzēja braukt šurp.

— Es nekad neesmu nikns uz tevi. Bet kā tev tas izdevās?

— Izdevās.

Viņa ķermenis sastāvēja tikai no lieliem kauliem un nerviem; Sallija sajuta, ka turas pie papīra pūķa stūra un pūķis grib izrauties un pacelties augstu vējā.

Viņš vilka Salliju līdzi. Viņš jautāja:

— Vai Ričards šonakt nebūs mājās?

— Būs.

Džerijs strauji apstājās.

— Ak kungs, Šallij. Kas noticis? Vai tu esi aizbēgusi? Vai vari atgriezties atpakaļ?

Izsakot pēdējo jautājumu, viņa balss skarbi pacēlās. Viņas atbilde skanēja viņas pašas ausīs vārgi kā viegla švīka.

— Neraizējies par to, dārgais. Es esmu šeit, pie tevis, un viss pārējais liekas tālu projām.

— Runā ar mani. Nepūlies mani apkaunot. Pastāsti, kas noticis.

Viņa izstāstīja, pārdzīvodama visu no jauna, biedēdama sevi: pludmale, baiļu lēkme, bērni, Džozija, lidmašīna, klaiņošana pa pilsētu, nodoms pēc stundas piezvanīt uz mājām, pateikt, ka viņa ir Manhetenā, ka saabs ir salūzis un nav iedarbināms un ka Fiči piedāvājuši naktsmājas, jo no rīta viņai ir nodarbības mākslas zinātnē Metropolitēna muzejā.

— Mīlulīt, tas neies cauri, — Džerijs viņai teica. — Pacentīsimies būt saprātīgi. Ja es tevi tagad iesēdināšu lidmašīnā, tu astoņos būsi mājās.

— Vai tu to vēlies?

— Nē. Tu zini, ka es vēlos, lai tu vienmēr būtu pie manis.

Un, par spīti visam, kas liecināja pretējo, viņa juta, ka tā ir taisnība. Viņa ir Džerija sieva. Šis dīvainais, pasaulei nezināmais, bet viņiem zināmais fakts padarīja visu aplamo pareizu, visu nejēdzīgo saprātīgu. Viņa, Sallija, bija Džerija izraudzīta sieviete, un pats vērtīgākais viņu pirmā nelikumīgā brauciena laikā bija tas, ka šinīs divās dienās viņa sajuta, ka šī patiesība pieaug, ka Džerijs atkūst. Pirmajā naktī viņš nemaz nebija gulējis. Vairākas reizes viņa sabijusies pamodās, kad viņš izslīdēja no gultas, lai nodzertos, pagrieztu gaisa kondicionētāju vai pakravātos pa čemodānu.

— Ko tu tur meklē?

— Savu pidžamu.

— Vai tev salst?

—- Mazliet. Guli vien.

— Es nevaru. Tu esi nelaimīgs.

— Esmu ļoti laimīgs. Es tevi mīlu.

— Bet es nevaru tevi sasildīt.

— Jā, tu nezin kāpēc esi mazliet vēsāka par Rutu.

— Patiešām?

Pēc viņas balss Džerijs noprata, ka negaidītais salīdzinājums ir viņu apvainojis, un pasteidzās to labot.

— Nē, to es nezinu, aizmirsti to. Lūdzama, guli.

— Es varu rīt braukt atpakaļ. Es negribu te palikt rītnakt, ja tev manis dēļ ir bezmiegs.

— Neesi tik pārmērīgi jūtīga. Bezmiegs man nav tevis dēļ. To man uzsūta dievs.

— Tāpēc ka tu guli ar mani.

— Paklau, man patīk bezmiegs. Tas ir pierādījums, ka esmu dzīvs.

— Lūdzams, nāc gulēt, Džerij.

Sallija cieši piespiedās pie viņa, pūlēdamās novilkt papīra pūķi no debesīm, un pati iemiga kaut kur starp zemi un rītausmu, kura pieņēmās spēkā aiz viņu aizvirtņiem pagalma ventilācijas šahtā. Nākamajā naktī Džerijs gulēja mierīgāk, kaut ari grozījās, un trešajā naktī, pēc trim mēnešiem, kad pavasaris bija kļuvis par va-

saru, viņa elpa drīz vien k.Juva rāma, kamēr Sallijas sirds vēl viegli dauzījās. Džerija uzticība glaimoja viņai. Taču viņa iemiga, neskaidri nojauzdama zaudējumu, un rīta agrumā pamodās, asi izjuzdama, ka palikusi viena. Istaba nebija tāda kā pirmo reizi. Kaut viņi bija apmetušies tanī. pašā viesnīcā, sienas bija dzeltenas, nevis baltas, un pie tām karājās nevis litogrāfijas ar ziediem, bet divi bāli Holbeina portreti. Aiz žalūzijām svīda rīts, un-sejas gleznās varēja saskatīt kā caur miglu — ar uzmestām lūpām, untumainas. Cik bieži tās bija redzējušas laulības pārkāpšanu, kopošanos dzērumā? Lejā pa ietvi aizbrauca garām ielu tīrāmā mašīna. Aiz viņu pirmās istabas logiem bija ventilācijas šahta, no šīs šahtas piecu stāvu augstumā varēja raudzīties uz skvēru. Kaut kur zem viņiem galvaspilsētas labirintā iegaudojās atkritumu vācēja mašīna un noklaudzēja tvertne. Sallija iedomājās par piena iznēsātāju, kas pārkāpj viņas slieksni un noliek šķindošās pudeles viņas pamestās mājas virtuvē. Džerijs gulēja šķērsām gultai, palagu savilcis pie kakla; viņa kājas bija kailas. Sallija uzbikstīja viņu augšā, iesvēla viņā kaislību. Pašā intīmākajā mirklī viņš miegaini nosauca viņu par Rutu. Tūliņ gan viņš aptvēra savu kļūdu.

— O, piedod. Es lāgā nezināju, kas tu esi.

— Es esmu mis Sallija Matiasa, jukusi sieviete.

— Protams, ka jukusi. Un tu esi ļoti skaista.

— Tikai salīdzinājumā mazliet pavēsa.

— Un to tu vēl neesi aizmirsusi?

— Nē.

Tas bija viņu kā apsēdis; mājās, kāpjot vannā, viņa aši pieskārās savai ādai, meklēdama Džerija pieminēto vēsumu, un reiz, atvadīdamās no Rutas pēc dinejas, ziņkārē aizturēja Rutas roku, cenzdamās nojaust to nelielo ķermeņa siltuma pārsvaru, kas piemita šai ārēji saltajai sievietei salīdzinājumā ar viņu. Sallija bija ievērojusi, ka Džerija kalsno augumu bieži krata drudzis. Kad viņi bija pirmo reizi nodevušies mīlai, viņa izprata no Džerija kustībām, kādas bija viņa sievas parastās reakcijas; ieslēgta šā dīvainā vīrieša apskāvienos, viņa greizsirdīgi cīnījās ar otras sievietes tēlu. Viņa savukārt bija Ričarda seksuālā stila iespaidota, tāpēc sākumā visi četri šķita sasaistīti kopā uz dīvāna vai smiltīs, un viņu apņēma mulss, teju pat lezbisks satraukums. Tagad tas viss

bija izgaisis. Trešajā naktī, ko viņi pavadīja kopā, garās jūnija dienas mirdzošajā _ausmā Džerijs un Sallija mīlēja viens otru starojoši kā Ādams un Ieva, kad cilvēce vēl sastāvēja no diviem. Sallija vēroja Džerija seju un, atklājuma pārsteigta, neviļus izsaucās:

— Džerij, tev ir tik sērīgas acis!

Smaids, kas pavēra viņa nevienādos zobus, šķita sātanisks.

— Kā tās var būt sērīgas, kad es esmu tik laimīgs?

— Tās ir tik sērīgas, Džerij.

— Tev nevajag skatīties acīs, kad nododies mīlai.

— Bet es tā vienmēr daru.

— Tad es vēršu acis ciet.

Ak, Salliļ, mana vienīgā, zaudētā Šalli}, jauj man tagad pateikt, pirms mēs abi neesam to aizmirsuši, kamēr ūdenskritumā vēl laistās dzirkstis, ka es tevi mīlēju, ka tavs tēls bija man mūžīgs pārmetums. Tu biji kā telpa, kur es ielavījos uz pirkstgaliem, lai nozagtu burvju spoguli. Tu biji princese, kas izprecināta milzim. Es devos pie tevis kā bruņinieks, lai tevi glābtu, bet pārvērtos par pūķi un nolaupīju tevi. Tu vērtēji mani briljantos, kaut pelni bija vienīgais, ko es varēju dot. Vai atceries, kā mūsu pirmajā istabā otrā naktī es liku tevi vannā un berzu ar sūkli tavu seju un pirkstus, un garās rokas ar tām pašām kustībām, ar kādām mazgāju savus bērnus? Es mēģināju tev to paskaidrot. Es esmu tēvs. Mūsu mīlestība uz bērniem nozīmē, ka mēs viņus zaudēsim. Cik jauks, laisks, kails bērns tu biji, mana mīļākā un īslaicīgā sieva; tavi plaksti bija nolaisti, tavs vaigs dusēja uz vannas ūdens kūpošā palaga. Vai es varēšu aizmirst, kaut mūžam dzīvoju debesīs starp kaujas ratiem, kuru riteņi sastāv no acīm, kas teic dieva godību, vai varēšu aizmirst, kā tu izkāpi no vannas un tavs augums pārvērtās par ūdenskritumu? Kā vīrietis tu apmeti dvieli ap gurniem un liki man kāpt ūdenī, ko tava miesa bija nobūrusi par necaurredzamu sudrabu. Es kļuvu tavs bērns. Ar slapju drēbi tu, mana māte, mana verdzene, izberzi man pat ausis, un es pavisam atkusu šais maigajos pieskārienos. Es visu aizmirsu, nogrimu. Un mēs noslaucījām viens otram lāses no muguras un likāmies gultā, lai mirklī aizmigtu kā divi paklausīgi bērni, kas guļ un redz sapņus zemā teltī, pa kuru bungo lietus.

Džerijs aizvēra acis, un tas Salliju sāpināja. Viņai patika vērot mīlestību, būt par liecinieci šai rotaļai, šim ziloņkaula un, matu jūklim, vērot, kā pakāpeniski atmaigst skatiens. Vai viņa bija samaitāta? Parīzē, kur viņa bija pavadījusi medusmēnesi ar Ričardu, viņas sākotnējās bailes no spoguļiem bija pārvērtušās par možu interesi. Tā cilvēki dara, tādi viņi ir. Viņa mazliet lepojās, ka iemācījusi Džeriju uztvert to vienkārši. Nezin kāpēc Ruta nebija viņam to iemācījusi. Taču skumjas viņa acīs bija dziļi iespiedušās Sallijas dvēselē, un visu pārējo dienas daļu viņa izbiedēta vēroja, kā pati atspoguļojas citu acīs. Avīžu pārdevējs ar uztūkušiem plakstiem smaržu pilnajā vestibilā uzskatīja viņu par izlutinātu jaunu kundzi. Viesmīle, kas pasniedza viņiem brokastis pie letes, uzmeta viņai jautru skatienu kā pavestai sekretārei. Kad Sallija iesēdināja Džeriju taksī un palika viena, viņa juta, ka atspoguļojas ikvienā skatienā un ikvienās stikla durvīs. Japāņu suvenīru stenda pārdevējiem viņa bija pārāk liela. Šveicaram — nēģerim viņa bija balta. Pārējiem viņa nebija nekas.

Kas viņa ir? Kas bija šī nasta, ko viņa sevī nesa, šīs sāpes, kuras vajadzēja nest kā nedzimušu bērnu? Vai viņa viena bija tāda? Šī jaunā melnā meitene kā šokolādes gulbis, šī vilnas drānās tērptā izkrāsojusies atraitne — vai viņas ari ir sirdi plosošas mīlestības upuri, mīlestības, kura, burtiski, ceļ debesīs? Sallija nespēja tam ticēt, kaut viņa neticēja arī tam, ka ir pilnīgi viena tāda — ekscentriska, neprātīga. Viņa atcerējās savu māti. Kad viņas tēvs nomira pēdējā braucienā, kluss, rāms vīrs, aizgājis mūžīgā miegā Sv. Franciska slimnīcā (visas autoritātes vienojās, ka te nav vainīgas ne tabletes, ne pudele), viņi pārcēlās uz Čikāgu, lai būtu tuvāk mātes tuviniekiem, un māte, kaut arī katoliete, nepievērsās ne reliģijai, ne dzeršanai, bet kļuva par spēlmani. Dīvainas laimes saliņas tolaik bija tās dļenas, kad viņas abas brauca ar vilcienu vai autobusu uz Arlingtonas parku vai uz Ho-torna treku, vai skatīties rikšotājus Meivudā; šinīs vietās viss turējās kā diedziņā, kā nervā, slīpi apgaismots ar veiksmes stariem, — baltām lentēm notītas zirgu kājas, žokeju pātagas, žogu latas, roku nopulētās tumiketu kārtis, slepeni šķielējošie vīrieši, kuri varēja būt gangsteri, vējā lidojošu, uz pusēm pārplēstu nelaimējušu biļešu skrandas, slīpie saules stari, kas atgādināja lēni kustoša riteņa spieķus. Mātes uztūkušās rokas atkal un atkal groza

somiņu. Nojaust zirgus, nojaust vīriešus — vai tas nav viens un tas pats? Ak dievs, kad viņš ieradās, viņš steidzās, it kā nāve būtu klāt, un nu viņš ir aizgājis, nozudis starp šīm marmora celtnēm. Nupat viņš bija pie viņas, viss bija viņā, šņukstēja, bet pēc mirkļa jau sastapās ar valsts sekretāra vietnieku multiplikācijas jautājumos. Kāda tur jēga? Kas visu tā iekārtojis? Viņš bija visu tā sarežģījis, šis viņas ne īsti vīrs, ne mīļākais, ka viņa pat nezināja, vai tic dievam vai netic. Kādreiz viņai bija skaidrs uzskats par to, jā vai nē, viņa tikai bija aizmirsusi, kāds.

Saule sliecās uz vakara pusi, Sallijas ēna kļuva īsāka, sakarsušās kājas sāpēja. Viņa nesteidzīgi pagriezās uz ziemeļiem no viesnīcas, cauri aviācijas aģentūru vienveK dīgajiem kvartāliem, garām zāļu laukumiņiem, kur stāvēja jātnieki pistāciju krāsas formās un māja ar roku, lai pievilktu viņas vērību. Džerijam vajadzēja ierasties Nacionālajā galerijā pulksten vienos. Laiks te steidzās uz priekšu, te apstājās atkarībā no pulksteņa, uz kuru viņa skatījās; braukšanas steigā viņa bija aizmirsusi aplikt savu pulksteni. Uz viņas iedegušās rokas bija redzama balta svītra no pulksteņa saites. _ 1

Metāla ogļu pannas, akmens vāzes, Āzijas papīra griežamie naži antikvariātu logos truli mirgoja pretī, kad viņa mēģināja atrast tajos sevi. Kādreiz viņa bija interesējusies par šiem priekšmetiem, kādreiz, būdama pilsētā viena, bija pētījusi šos priekšmetus un audumus, it kā piesavinādamās tos. Tagad viņa meklēja sevi bronzā, zīdā un porcelānā un neatrada vairs. Kad viņa bija kopā ar Džeriju, viņa tajos kaut ko atklāja, taču ne sevi, bet viņus abus: viņa skaidroja viņam, viņš viņai, viņi apmainījās ar dzīves pieredzi, uztverot pa daļām to milzu mācību, kas bija uzkrājusies gados pirms viņu mīlas. Katrā priekšmetā viņa redzēja tikai to, par ko viņam var pastāstīt, bez viņa nebija neviena, kam stāstīt; viņš bija nolaupījis viņai pasauli. Viņa pēkšņi noskaitās uz Džeriju. Kā viņš iedrīkstējās teikt viņai, lai nebrauc šurp, un, kad viņa ieradās, tūliņ likties ar viņu gultā! Turklāt raudzīties uz viņu ar tik sērīgām acīm, it kā lūgtu, lai viņa jūtas vainīga! Kā viņš drīkstēja ņemt viņu bez atmaksas, kad viņa varēja pārdoties par simtiem dolāru jebkuram godīgam cilvēkam šinī avēnijā: piemēram, tam. Kaut kāds ierēdnis ārzemnieks ar sniegbaltām aprocēm, ar ekstravaganti, bet rūpīgi apgrieztiem matiem lepni soļoja pa saules apsvelto

velvi gar Tieslietu ministrijas ēku. Viņš blenza uz Salliju. Viņa bija skaista. Šī apziņa nāca tuvāk viņai visu ritu un nu pilnīgi pārņēma viņu. Viņa bija skaista. Kur vien viņa gāja, cilvēki raudzījās viņai pakaļ. Viņa bija slaida, gaišmataina un pilna ar dotu un ņemtu mīlu, un, kad viņa beidzot devās augšup pa muzeja kāpnēm, gigantiskā ro-tonda nelikās vairs necilvēcīgi liela: dižam cilvēkam vajadzīgas pilis. Viņa pētīja Leona Leoni veidoto Kārļa V skulptūru un tās paplašinātajos redzokļos redzēja sevi kā karalieni.

— Izbeidz, — Džerijs sacīja, satvēris no mugurpuses viņas elkoni. — Izbeidz izskatīties tik skaista un lepna. Tu mani nogalināsi. Es nokritīšu beigts pie tavām kājām, un kā tu nogādāsi manu līķi Rutai?

Ruta, Ruta: tā nekad neizgāja viņam no prāta.

— Esmu stipri noskaitusies uz tevi.

— Es zinu. Tas ir redzams.

— Tu domā, ka zini par mani visu, vai ne? Tu domā, ka es tev piederu.

— Nebūt nē. Tu daudzējādā ziņā piederi pati sev.

— Nē, Džerij. Es esmu tavējā. Man žēl. Es tevi apgrūtinu.

— Nebēdājies, — viņš atbildēja. — Tāda nasta man vajadzīga. — Viņa acis pētīja Sallijas seju, meklējot kādu brīdinājuma zīmi vai pārmaiņu. — Vai apskatīsim muzeju, — viņš bikli apvaicājās, — vai iesim ēst?

— Apskatīsim muzeju. Mans kuņģis šodien nav labā omā.

Galerijās viņa juta, ka eksistē starp gleznām, atspoguļojas portretu acīs, ka raugās, pieliecas tuvāk, atkāpjas un pozē šinī aizraujoši krāsainajā, teatrālajā pasaulē. Muzejos Džerijs kļuva par maniaku; viņš dedzīgi aizrāvās ar vecās skolas meistariem. Džerija sajūsma vilka Salliju no vienas zāles otrā. Viņa rokas demonstrēja un alkatīgi atkārtoja sastingušo audeklu žestus. Apmeklētāji, paklausīgi uztverdami paskaidrojumus caur austiņām, sašutumā blenza viņos. Sallija viņiem šķita Džerija dumja skolniece. Beidzot viņš bija atradis, ko meklēja: sienu ar trim Ver-mēra gleznām.

— Ak dievs, — viņš novaidējās, — kāds zīmējums! Neviens nesaprot, kāds Vermēram zīmējums. Šīs sievietes valgās lūpas. Šīs burvīgās cepures. Un kā tai apgaismotas rokas, zelts un pērles. Šis paņēmiens, saproti, divkāršs paņēmiens — pareiza krāsa pareizi izraudzītā vietā. — Viņš

palūkojās Sallijā un pasmaidīja. — Piemēram, mēs abi, — viņš turpināja, — mēs esam pareizā krāsā, bet šķiet, ka atrodamies nepareizā vietā.

— Labāk nerunāsim par mums, — Sallija pārtrauca. — Man apnicis būt sliktā omā. Man sāp kājas. Šodien laikam esmu nostaigājusi ne vienu jūdzi vien. Vai nevaram kaut kur apsēsties un ko ieēst?

Kafejnīcas sienas bija apkārtas ar Odibona^2 apaļacaino putnu zīmējumiem. Sallijas kuņģī kā akmens nogulās ar nepatiku norītais ēdiens. Viņai trūka ēstgribas, tas bija neparasti. Varbūt vainīgs bija bezmiegs vai apziņa, ka laiks steidzas pārāk ātri. Toties Džerijs ēda pilnām mutēm, lai nebūtu jārunā, vai aiz atvieglojuma, ka vēl viens laulības pārkāpums tuvojas laimīgām beigām. Abi klusēja. Sallija domāja, ka viņi līdz galam apguvuši lielo mācību, ko snieguši viens otram.

Sallija nopūtās.

— Nezinu gan. Liekas, mēs abi esam baismīgi pašmīlīgi un alkatīgi.

Lai gan viņa to sacīja, lai sagādātu viņam prieku, viņš nepiekrita.

— Tu tā domā? Galu galā Ričards un Ruta nav nemaz tik daudz mums devuši. Kāpēc mums jāmirst tikai tādēļ, lai viņu dzīve ritētu gludi? Vai svētais Pāvils nesacīja: nenokaujiet savu garu?

— Varbūt mūsu attieksmes šķiet tik brīnumainas tāpēc, ka tas ir kas jauns. Bet mēs nogursim. Es jau tagad esmu nogurusi.

— No manis?

— Nē. No visa pārējā.

— Zinu, zinu. Nebīsties. Mēs nogādāsim tevi laimīgi atpakaļ.

— Par to es neraizējos. Ričardam īstenībā viss vienalga.

— Tas nevar būt.

— Var gan.

— Domāju, ka Rutai arī būtu vienalga, ja viņa uzzinātu visu.

Un, kaut ari viņa zināja, ka Džerijs saka to tāpēc, lai līdzirfūtos viņai, viņa pēkšņi izdzirdēja savu uzstājīgo:

— Vai gribi, lai paliekam šeit? Bēgam projām no viņiem?

— Tu zaudēsi savus bērnus.

—« Man tas vienalga.

— Tā tu saki tagad, bet pēc nedēļas tev jau viņu trūks un tu ienīdīsi mani tāpēc, ka bērnu nebūs.

— Tu esi tik gudrs, Džerij.

—- Bet mums tāpēc nav vieglāk, vai ne? Mana nabadzīte! Tev vajadzētu labu vīrieti par dzīvesbiedru un sliktu vīrieti par mīļāko, bet tev ir otrādi.

— Ričards tik pārāk slikts nemaz nav.

— Labi. Piedod. Viņš ir vienreizējs.

— Man patīk, ka tu noskaities uz mani.

— To es zinu. Bet es neskaišos. Un nedomāju skaisties. Es mīlu tevi. Un, ja tu gribi ķildoties, tad brauc uz mājām.

Viņa pārlaida skatienu galdiem — mākslas skolu studenti, profesori ar līmlenti aptītās brillēs, resnas sievietes, izbēgušas no tveices, un beigti, pavisam beigti putni pie sienām.

— Braukšu arī, — viņa noteica.

— Jā. Sen jau laiks. Mums tikai kaut kur jāapstājas, lai es kaut ko nopērku saviem sasodītajiem knauķiem.

— Tu samaitāsi viņus, Džerij. Tu taču esi aizbraucis tikai uz vienu dienu.

— Viņi gaida dāvanas.

Viņš piecēlās, un viņi izgāja pa durvīm tieši uz ietves. Viņš gāja straujiem, lieliem soļiem garām saldumu pārdevējiem un tūristu autobusiem; viņai aizrāvās elpa, un viņa nespēja runāt. Juzdams līdzi, viņš satvēra Sallijas roķņ, taču pieskāriens bija valgs, un viņi apzinājās, ka ir paf' veciem, lai ietu rokrokā. Pie sīkpreču veikala, kur logā bija izlikti parastie lētie suvenīri — krāj kasītes cūciņu veidā, karodziņi, apnicīgi Kenedija atveidojumi —, viņai uznāca baiļu lēkme, un viņa atteicās iet iekšā.

— Kāpēc ne? — viņš jautāja. — Palīdzi man izvēlēties.

— Nē. Es to nevaru.

— Šalli j!

— Izvēlies pats. Tie ir tavi bērni — tavi un Rutas.

Viņš nobālēja; viņš nekad nebija redzējis Salliju tādu.

Viņa mēģināja izlabot notikušo.

— Es atgriezīšos viesnīcā un salikšu mantas tavā čemodānā. Neuztraucies. Tikai, lūdzams, nespied mani, lai palīdzu tev pirkt rotaļlietas.

— Paklau. Es mīlu... — Viņš mēģināja satvērt viņas elkoni.

— Nenostādi mani muļķīgā situācijā, Džerij. Mēs aizsprostojam citiem ceļu.

Soļodama viena pa Četrpadsmito ielu, kur ietves vizlas šķembelīšu spīdums griezās acīs, Sallija pēkšņi sāka raudāt un tūlīt noprata, ka tas ir vienalga, jo neviens neskatās uz viņu, it neviens šai milzīgajā cilvēku barā.

Viņi kopā iznāca no viesnīcas un noķēra taksi. Viņi šķērsoja Potomaku un pabrauca garām kādai neiedomājamai avārijai uz ceļa, kas veda caur parku pie Vašingtona pieminekļa. Vecs zils dodžs ar sarkanu Ohaio štata numuru bija apgāzies augšpēdu vidējā joslā — kā, to neviens nespēja uzminēt. Šķita, ka neviena cita mašīna nav tur vainīga. Smejoši policisti saules tveicē kārtoja kustību. Divas resnas sievietes izspūrušiem matiem apskāvās pie norobežojuma līnijas, un ar stikla drumslām nokaisītā ceļa virsa laistījās. Džerijs saspieda Sallijas roku. Avārija palika aizmugurē, kustība kļuva brīvāka un straujāka, šoferis pārstāja pukoties, un, izbraukuši daudzās cilpas, viņi atradās pie lidostas ziemeļu spārna.

Uzgaidāmās telpas šai darbdienas pēcpusdienā bija negaidīti pārpildītas. No sejām, kas atskatījās uz viņiem, Sallija noprata, ka viņus uzskata par skaistu pāri, zināmā mērā ikdienišķu, zināmā uzkrītošu — viņš pelēkā uzvalkā, viņa melnā kostīmā, viņš ar čemodānu, viņa ar brošētu Kāmī rokā. Sallija iztēlojās, kā viņi visu mūžu nāk iekšā lidostās, stacijās, kuģu piestātnēs, viesnīcu vestibilos, un zināja, ka viņi vienmēr izskatīsies tādi paši — slaidi, jauni —, ka viņi pārāk bieži pieskaras viens otram. Viņa vēlējās, kaut Džerijs atturētos no šiem pieskārieniem, jo tie sadragāja ilūziju, ka viņi ir precēts pāris. Viņš acīmredzot nerūpējās par šīs ilūzijas uzturēšanu. Viņš nolika čemodānu un iestājās gaidītāju rindā, bet viņa satraukta, pietvīkusi ieņēma vietu otrā rindā. Rinda bija gara, kustējās gausi, un Sallija pamazām saprata, ka jautrā gaidu atmosfēra šinī telpā nav nekādā sakarā ar viņas mulsumu. Pārsteigta viņa pēkšņi atklāja — kā gulētājs atmozdamies ir pārsteigts, ka atrodas telpā, kura ir tieši tā mēbelēta kā sapnī, — ka pasaulē eksistē arī citi ļaudis un citas problēmas. Resns, piesarcis vīrs saburzītā dak-rona uzvalkā nostājās aiz viņas un stiprā uztraukumā vairākas reizes iesita viņai pa kājām ar savu portfeli. — Man septiņos jābūt Ņūārkā, — viņš skaidroja. Satrauktā seja

tīt plāno ūsu svītriņu bija piemirsusi paturēt pieglaimīgo Izteiksmi. Kādreiz arī Ričards bija nēsājis šādas Ūsiņas, tin Sallija domāja, ka laikam tāpēc viņa augšlūpa tagad profilā izskatās tik kaila un neaizsargāta.

Kad abas rindas izlocīdamās pienāca gluži tuvu viena otrai, Džerijs satvēra Sallijas elkoni un sacīja:

— Droši vien streiks radījis te tādu biezputru. Mums vajadzēja pasūtīt vietas iepriekš. Cikos tev jābūt atpakaļ?

— Biju domājusi ierasties starp pieciem un sešiem. Nerādi tādu noraizējušos ģīmi, Džerij.

— Es neraizējos par sevi. Ruta brauks man pretī deviņos. Ļauj man padomāt. Tagad ir piecas minūtes uz četriem. Ja netiksim uz lidmašīnu'trijos piecpadsmit, tad nākošā ir četros piecpadsmit, tava mašīna ir La Gardia...

— Gadās, ka to nevar iedarbināt.

Viņa teica to, lai paķircinātu Džeriju. Taču viņš pat nepasmīnēja. Viņa garā seja bija saspringta un bez smieklu grumbiņām, tāpēc izskatījās nobriedusi, kaut ko pārcietusi. Ričards bija vairākkārt pieminējis, ka Džerijs nezinot, kas ir ciešanas. Viņa saprata to tā, ka Džerijs peld pa virsu, kamēr Ričards rokas dziļumā, vai ka Džeri-jam ar Rutu ir vieglāk sadzīvot nekā Ričardam ar viņu, Salliju. Šī doma vajāja Salliju, un viņa prātoja, vai Džerijs nav tāpēc ielaidis viņu savā dzīvē, lai iemācītos ciest. Viņš teica:

— Pieņemsim, ka mašīnu varēs iedarbināt. Tad tu būsi mājās mazliet pēc sešiem, ņemot vērā braucēju daudzumu. Vai tas būs pietiekami ātri?

— Kā būs, tā būs labi, — viņa strupi atteica. Viņu saruna jau lika piemirst aizmugurē stāvošajam vīram viņa paša rūpes.

Džerijs izķēra viņai naudu no rokas un sapīcis pamāja, lai viņa nāk ārā no rindas.

— Es tikpat labi varu nopirkt abas šīs sasodītās biļetes. Nezinu, kāda velna pēc mums te jāizliekas. — Viņš ieskatījās Ņūārkas vīram tieši sejā un citēja: «Lido pa gaisu un lamu vārdus kaisa.» Tas bija viņa garā, šāda nekaunība; viņam patika radīt iespaidu, ka viņš ir kopā ar mīļāko.

Visi plastmasas krēsli bija aizņemti. Jauns ķīniešu jūrnieks piecēlās un piedāvāja Sallijai savu sēdekli, un, pārkāpusi pāri tā sporta somai, viņa apsēdās. Parasti viņai nepatika, ka viņu uzskata par vārgu būtni, bet šoreiz viņa neiebilda. Viņa vēlējās atraisīties no visa. Viņa iedziļinā-

jās Kami grāmatā. Bise rokā, apžilbinoša gaisma. Arābs dungriņos. Šāviens kā pātagas cirtiens. Nerealitāte. Dže-rijs pienāca ar divām dzeltenām biļetēm rokā un teica:

— Ir gan juceklis. Redzams, šonakt uz Ņujorku vietas nerezervē; mēs visi esam rindā. Taču viņi kuru katru mirkli gaida paziņojumu par papildu lidmašīnu. Tu noteikti tiksi mājās sešos.

— Kuš! Tu runā pārāk skaļi.

•— Kam skaļi?

— Ak, vienalga.

Apvaldījies viņš sacīja:

— Es dabūju iekāpšanas talonus ar rindas numuru,

— Uz kāda vārda tu tos paņēmi?

— Uz mana. Labi?

Viņai bija jāpasmaida.

— Tas šķiet nelikumīgi, — viņa teica, jo varēja just, ka tieši par to viņš patlaban domā.

Skaļrunī apklusa «Lieldienu parāde», un tas sāka murmināt kaut ko nesaprotamu. Jauns nogurušu ceļotāju vilnis plūda lejup pa slīpumu un izklīda ap biļešu kasēm. Kasieres zilos formas tērpos šķita pārāk jaunas un nobijušās. Viņas pārspīlēti precīzi zīmogoja biļetes un atbildēja uz jautājumiem tik uzsvērti kategoriski kā Sallija, kad viņa meloja Ričardam. «Tu melo kā vīrietis,» viņš reiz bija sacījis. «Izdomā kaut ko neticamu un turies pie tā.» Tātad Ričards zināja par viņu kaut ko tādu, ko Dže-rijs nezināja. Viņa nekad nebija melojusi Džerijam. Šī doma padarīja Džeriju bezcerīgi nevainīgu, bezspēcīgu; viņa pati piegāja pie kases garām vīriešu rindām. Sievietēm vajadzīgas kādas priekšrocības, nevar taču tikai gaidīt un vēlēties.

Meitene, kas izsniedza biļetes, bija tik jauna, ka nebija baidījusies izbalināt matus gluži baltus; Sallija jutās pārāka par viņu kā dzīves izskolota sieviete. Šim bērnam nebija bērnu, nebija precēta mīļākā, ko viņa pati nevar precēt. Viņa rotaļādamās bija padarījusi matus sirmus.

— Man jātiek mājās sešos, — Sallija teica viņai. Taču viņas balss skanēja trausli un bikli, kamēr meitenes atbilde bija profesionāli stingra.

— Man ļoti žēl, mis, — viņa sacīja. — Nākamā lidmašīna uz La Gardia paceļas četros piecpadsmit. Pasažieriem, kas gaida rindā, jābūt pie divdesmit septītās izejas, uzrādot iekāpšanas talonus ar kāptas numuru.

— Bet vai mēs tiksim iekšā? — Sallija vaicāja.

— Nākamā lidmašīna uz La Gaidia izlido četros piecpadsmit, — meitene atkārtoja, precīzi apzīmogodama biļeti.

Džerijs pienaca un nostājas aiz Sallijas.

— Mums teica, ka būšot papildlidmašīna.

— Mēs gaidām tādu paziņojumu, ser, — meitene atbildēja. Viņas lelles acis, atjautīgi palielinātas ar aviosabiedrības izsniegto grimu, ietvēra Džeriju un Salliju abus kopā, bet to izteiksme nemainījās. Sallija nesaprata, vai viņai jāsaka «mēs» vai «es». Rindā stāvētāji, izdzirdējuši viņas sarunu ar meiteni un nojauzdami kādas priekšrocības, sāka grūstīties viņiem aiz muguras.

— Lūdzu turēties rindā, — meitene uzsauca, paceldama balsi. — Lūdzu neiet ārā no rindas.

Sallija pēkšņi sajuta līdzjūtību pret šo meiteni: kamēr viņa un Džerijs bija mīlējušies, bērniem vajadzēja kārtot visas pasaules darīšanas. Un nu, kad pieaugušie pamet savu egoistisko divtulību gultās, viņi sašutuši atklāj, ka pasaulē ir juceklis. Cik mēs esam alkatīgi, cik uzstājīgi! Apkaunota Sallija aizvēra acis un vēlējās atkal būt bērns. Bērns — kā toreiz, kad tēvs neatgriezās. Visos ceļojumos, viņa domāja, ir šī iespēja neatgriezties.

— Man gribas dzert, — viņa teica.

Džerijs apvaicājās: — Ko tev gribas dzert? īstu dzērienu vai tikai kaut ko?

— Kaut ko. īsts dzēriens mani tikai apdullinās. — Daļēji viņa kā sapnī joprojām atradās liedagā kopā ar Merso un Arābu.

Pie karsto desiņu kioska bija pārāk daudz ļaužu, bet simt soļu tālāk gaitenī uz centrālās zāles pusi viņi atrada bāru, kura viena puse bija atvērta kā skatuvei, tālākajā stūrī stāvēja tukšs galdiņš. Džerijs apsēdināja Salliju šinī diezgan netīrajā oāzē, kurai abās pusēs atradās burbuļojošas urnas ar iekrāsotu ūdeni. Džerijs atnesa viņai divas paciņas piena kā mazas vaskota papīra teltis. Pienācis pie galda, Džerijs uzlika vienu paciņu uz galvas un sāka balansēt. Viņš māja ar baltā papīrā ietītu salmiņu kā ar burvju zizli. Sallija bija Pelnrušķīte.

— Neesi ārišķīgs, — viņa sacīja.

— Es tāds esmu, — viņš atbildēja. — Nevaru saprast, ko tu esi manī atradusi.

Viņa iedūra apzīmētajā stūrī, iegremdēja tur salmiņu un sūca, no Džerija sejas noprazdama, ka viņš grasās runāt.

— Sāksim analizēt, — viņš sacīja. — Ko tu esi mani atradusi? Laikam tas, ka tu vari būt kopā ar mani tikai īsus mirkļus, kuri tev ir jāizcīna, padara tos tik vērtīgus. Bet, ja mēs apprecēsimies, ja es nogalināšu savu sievu un atbridīšu pie tevis pa savu bērnu asinīm ...

— Tas ir šausmīgi, ko tu runā, Džerij.

— Tā man tas rādās. Ja es to izdarīšu, tad nebūšu vairs tas vīrietis, kuru tu iedomājies mīlam. Es būšu cilvēks, kurš pametis sievu un trīs bērnus. Es nicināšu pats sevi, un drīz vien tu ari sāksi to darīt.

— Es gan neesmu pārliecināta, ka tas tieši tā notiks, — viņa teica, domās mēģinādama apkopot savus priekšstatus par dzīvi. Viņš patiešām neko nesaprot. Džerijs tic izvēles iespējām, kļūdām, mūžīgām mokām, izbēgšanai no ciešanām. Viņa un Ričards gluži vienkārši ticēja gadījumiem. Pēc visa, kas būtu sakāms par viņas nelaimīgo bērnību — tēva negaidītā nāve, mātes neprātīgā aizraušanās, īgnais vecākais brālis, internātu maiņa —, viņa tomēr juta, ka nebūtu tā, kas tagad ir, ja viss būtu noticis citādi. Viņa būtu kāda cita — tāda, kāda nemaz nevēlētos būt.

— No otras puses, — viņš turpināja, eleganti izliecis locītavu; nevienam Sallijas paziņam paša rokas nesagādāja tādu prieku, — kāpēc es tevi mīlu? Labi, tu esi krāšņa, drosmīga, laba — patiešām laba, moža, sievišķīga un tā tālāk, to ikviens var redzēt. Tāpēc ikviens, kas redz tevi ienākam istabā, iemīlas tevī. Es iemīlējos tevī, kad tevi ieraudzīju pirmo reizi un tu jau biji devītā mēnesī ar Pīteru.

— Tu tomēr maldies. To ir maz, kam es patīku.

Viņš mirkli pārdomāja, it kā pārbaudīdams visu kopējo

paziņu sirdis, un tad noteica ar viņam piemītošo nežēlīgo objektivitāti:

— Tev varbūt taisnība.

— Tu patiešām esi vienīgais vīrietis, kurš redz manī ko sevišķu. — Viņas zods drebēja, kad viņa to teica; viņa juta, ka izteiktais piesaista viņu ciešāk pie Džerija.

— Pārējie vīrieši ir stulbi, — viņš sacīja. — Bet tu, par spīti savai skaidri redzamajai burvībai, esi nelaimīga. Tev vajag manis, un es nevaru tev sevi atdot. Es gribu tevi, bet iegūt nevaru. Tu esi kā zelta kāpnes, pa kurām es nekad nebeigšu kāpt. Es lūkojos lejup, un zeme šķiet kā zils miglas mākulītis. Es lūkojos augšup, un tur ir tas mirdzums, kuru nekad neaizsniegšu. Tas piešķir tev šo

neticaimo skaistumu, un, ja es tevi apprecēšu, tad iznīcinošu to.

Zini, Džerij, laulības taču ari kaut ko sniedz. Nav j.iu tā, ka tas tikai dragā ilūzijas.

— Es to zinu. Es to labi zinu. Tas beidz mani nost. Bez visa iepriekšējā es gribu taču veidot tevi, radīt tevi no ļauna. Es jūtu, ka tas ir iespējams. To es nejūtu ar Rutu. Vispār viņa ir jau izveidojusies, un, ja man jādzīvo kopā ar viņu, tad pats labākais ir.,. — viņš parādīja ar pirkstiem, — dzīvot līdztekus.

— Runāsim atklāti, Džerij. Tu viņu aizvien vēl mazliet

mīli.

— Viņa nemodina manī nepatiku, tas ir fakts. Gribētos, kaut tā būtu. Tas padarītu visu vienkāršāku.

Viņas salms atdūrās pret kartona dibenu.

— Vai mums nevajadzētu iet, lai paspētu uz to lidma- ' šīnu četros piecpadsmit?

— Nespied man tagad muti ciet. Lūdzu. Paklausies. Es visu redzu skaidri. Mums, mana mīļā Sallij, ir ideāla mīlestība. Tā ir ideāla tāpēc, ka nav realizējama. Pasaulei mēs neeksistējam. Mēs nekad neesam gulējuši vienā gultā, nekad neesam kopā bijuši Vašingtonā; mēs esam nulle. Un jebkurš mēģinājums sākt eksistēt, izlauzties no šīm ciešanām nobeigs mūs. Protams, mēs varam par visu pasmieties, varam apprecēties un kaut kā salipināt kopējo dzīvi — avīzēs raksta par to katru dienu —, bet to, kas mums tagad ir, — to mēs zaudēsim. Protams, pats bēdīgākais ir, ka mēs to zaudēsim tik un tā. Tas tevi pārāk nomoka. Drīz vien tu sāksi mani nīst. — Šķita, ka šis nevainojamais slēdziens viņu iepriecina.

— Vai tu mani, — viņa sacīja pieceldamās. Viņai nepatika šī vieta, Bērni, kas ķīvējās pie blakus galdiņa, mudināja viņā ilgas pēc savējiem. Viņu māte izskatījās galīgi nogurusi, kaut arī nebija vecāka par Salliju.

Kad viņi pameta šo skatuves veidā iekārtoto bāru, Džerijs iesmējās tik teatrāli, ka visu galvas pagriezās pret viņu. Viņš satvēra Sallijas elkoni un teica:

— Zini, ko mēs atgādinām? Man tikai nule tas ienāca prātā. Mēs esam kā lūgšanas, kas iegravētas uz naža spala. Atceries bērnībā Riplija «Tici vai netici!», tur vienmēr bija tādi triki. Un tās iegravējis vecais čeroki Stil-voterā, Oklahomas štatā.

Viņi izgāja caur reklāmām aplīmēto gaiteni, kam viena siena bija zila, otra — krēma krāsā; pie izejas Sallija juta,

ka ir bezspēcīga pret viņa vārdu plūsmu — atbruņota un nostādīta apsmieklam.

— Džerij, mūsu laulība būtu tāda pati kā pārējās, tā nebūtu paradīze ik mirkli, bet tas nenozīmē, ka tanī nebūtu nekā laba.

— O, nevajag, — viņš novaidējās, acis viņam kļuva bezkrāsainas, un viņš novērsās. — Neliec man ciest. Protams, ka tā būtu laba. Ak dievs! Protams, ka tu būtu man labāka sieva nekā Ruta. Kaut vai tāpēc, ka tu esi augstākas sugas dzīvnieks.

Dzīvnieks — šis vārds sāpīgi iecirta viņai, bet kāpēc? Parīzē viņa bija lūkojusies spoguļos un redzējusi patiesību: cilvēki bija dzīvnieki, balti dzīvnieki, kas locījās un tiecās pēc gaismas. Pie divdesmit septītās izejas šie dzīvnieki bija uzvilkuši apģērbus, bet cieši saspiedušies kopā kā ganāmpulks pie kraujas; viņi izdvesa paniku. Sallija pirmo reizi izjuta situācijas bezcerību. Desmitiem ļaužu bija te ieradušies pirms viņiem. Kārtības ilūzija, ko uzturēja nedaudzie biļešu pārdevēji lielajā uzgaidāmā telpā, šeit izgaisa starp uzkrītošajām reklāmām, kas aicināja apmeklēt Bermudu salas un Ņujorkas mūziklus ar gariem, nesaprotamiem nosaukumiem. Nebija redzams neviens aviosabiedrības darbinieks. Divdesmit septītās izejas tērauda durvis bija cieši noslēgtas kā gāzes kamerai. Betona grīda bija slīpa kā asiņu noplūdei. Džerijs nolika pie metāla sienas somu, pamāja Sallijai, lai apsēžas uz tās, un pats aizgāja aprunāties ar tiem, kas stāvēja pūļa priekšgalā. Atgriezies viņš teica Sallijai:

— Pasaulīt, tur ir divi puiši, kas gaida jau kopš pusdienas.

— Vai tev ir mūsu iekāpšanas taloni?

Uztraucies un nosvīdis viņš divas reizes izgrābstījās pa kabatām, pirms atrada tos, tad parādīja tos ar strauju žestu kā iluzionists. Ierējās neredzams skaļrunis. Nēģeris lielās, zilās saulesbrillēs un pilota cepurē atvēra tērauda durvis no otras puses. Mazs, bāls kontrolieris ar šauru seju spiedās viņam cieši klāt. Skaļrunis paziņoja, ka pa divdesmit septīto izeju var doties uz lidmašīnu, kas izlidos četros piecpadsmit uz La Gardia lidostu, un gaitenī parādījās svinīgs gājiens — viegli čemodāni, labi ģērbti bērni, ar puķēm rotātas cepures. Tiem visiem bija rezervētas vietas. Pārpalikusī rinda tika atspiesta gaiteņa otrā pusē

aiz metāla cauruļu žoga. Rezervēto vietu īpašniekus citu pēc cita atzīmēja pie izejas, un viņi nozuda. Gaidītāju jūkļa izmisīgie kliedzieni nobiedēja nēģeri zilajās saulesbrillēs; viņš pacēla acis no biļetes, ko nule grasījās ieplēst, un jautri atviezās, nomirdzinot plašu smaidu, kas pārsteidza ar savu dziļo prieku, ar atriebību, ar izpratni un eņģeļa nicināšanu.

— Rimstieties, puiši, — viņš teica. — Lai taču sieva dabū viņu ārā no mājas.

Par atbildi uz šo joku atskanēja pārspīlēti skaļi smiekli. Arī Džerijs smējās un uzmeta Sallijai piesardzīgu skatienu, bet viņa bija sašutusi; ar šiem smiekliem viņi pieglaimojās nēģerim. Viņš bija ievērojis rindu — tas deva cerības, ka viņus izlaidīs pa šīm durvīm, kuras bija kļuvušas par kauna zīmogu: lai tiktu tām cauri, vajadzēja pieglaimoties un piekukuļot. Kad pēdējie rezervēto vietu īpašnieki bija atzīmēti, pie izejas apspriedās un izsauca divus numurus, kuriem nebija ne mazākās līdzības ar Džerija un Sallijas numuriem. Šie noslēpumainie izredzētie, kas ne ar ko neatšķīrās no pārējiem, atdalījās no pūļa un izgāja pa durvīm. Nēģeris noņēma zilās saulesbrilles un pārlaida lēnu skatienu pārējiem. Viņa acis bija asinīm pieplūdušas. Tās mirkli pakavējās pie Sallijas, kas bija piecēlusies no sēdekļa.

— Viss, draugi, — viņš noteica.

Atskanēja apspiests protesta vaids.

— Kas būs ar papildu lidmašīnu? — kāds iesaucās.

Nēģeris nelikās dzirdam. Viņš paspēra soli sānis, un

tērauda durvis aiz viņa aizcirtās. Ļaužu vilnis no tikko nolaidušās lidmašīnas nāca viņiem virsū; viņiem vajadzēja atkāpties uzgaidāmā telpā, kura bija kļuvusi šaurāka. Sallijai sāpēja pēdas, rīkle atkal bija kļuvusi sausa, vīrietis viņai līdzās likās nogrimējies un svešs, reizē tuvs, reizē tāls, tāpat kā skolas laikos spēlētā lugā meitene, kas tēloja Sallijas vīru. Viņa augošās bailes, kuras Sallija varēja nojaust, bija apvainojošas. Viņa teica:

— Džerij, tu nemaz nesaskati visa notiekošā humoru.

Viņš iejautājās:

— Vai mēs nevarētu pamēģināt ar «American»?

— Man nav tik daudz naudas, lai nopirktu vēl vienu biļeti.

— Jēziņ, man tāpat. Šīs biļetes vajadzēs atdot...

Viņš nostāvēja piecpadsmit minūtes saspiestajā, sašutušajā rindā, un, kad biļetes bija pārdotas, viņi joņoja pa

4t

bezgalīgiem gaiteņiem un kāpnēm, kas savienoja lidostas ziemeļu spārnu ar galveno ēku. «American» sabiedrība atradās pašā viņējā galā. Telpas bija plašākas, gaisma nebija tik spilgta, bet pulēto virsmu spīdums nespēja aiz-gainīt neizdošanās mokas. No biļešu lodziņiem atkāpās divi trīs ar pazīstamām sejām, tādi paši gaidīšanas veterāni. — Ziepes ir, bērni, — kāds no tiem viņiem jautri uzsauca. Tātad viņus jau bija ievērojuši. Viņi modina aizdomas; vai viņi izskatās pēc laulības pārkāpējiem?

«American» biļešu aģents, runādams magnetofona lentes balsī, pavēstīja bēdīgas ziņas: nevienas brīvas vietas uz ziemeļiem līdz pašam rītam. Dzērijs atskatījās, nicīgi savilcis lūpas zem saulē apsvilušā deguna. Sallija ievaicājās:

— Vai mēs nevaram dabūt atpakaļ mūsu biļetes uz «United» lidmašīnu? Iekāpšanas taloni mums vēl ir.

— Šaubos gan. Ak, cik es esmu nemākulīgs! Tev vajadzēja dabūt kādu pilotu par mīļāko.

Viņi joņoja atpakaļ. Sallijas noberztās kājas vaimanāja aiz sāpēm uz katra soļa, Džerijs atkal iestājās rindā, un meitene ar mākslīgi izbalinātajiem matiem saviebusies atjaunoja viņus sarakstā. Viņš atgriezās pie Sallijas un teica:

— Viņa sacīja, ka nav ko cerēt uz lidmašīnu piecos piecpadsmit, bet viņi gaida papildlidmašīnu — ap sešiem. Vai Ričards būs jau mājās?

— Domāju gan. Nerādi tik izmisušu ģīmi, Džerij. Tas mums nepalīdzēs. Izmantosim šīs pārpalikušās stundas kopīgi.

Viņa rokas bezspēcīgi nokarājās gar sāniem. Viņš pieskārās pie Sallijas pleca.

— Iesim pastaigāt.

Viņi pagāja garām automātiem, kas pārdeva saldumus un Harolda Robinsa grāmatiņas, un, atgrūduši notraipītās dubulldurvis, iznāca svaigā gaisā. Sallija novilka kurpes, un Džerijs nesa tās katru savā rokā. Viņa paņēma Džeriju zem rokas, un viņš iebāza vienu kurpi kabatā, lai ar brīvo roku satvertu Sallijas roku. Viņi izgāja uz garas ietves, kas stiepās gar neizskatīgām, zemām ķieģeļu ēkām; te droši vien neviens nekad nestaigāja. Cements sildīja Sallijas zeķēs tērptās kājas. Džerijs nopūtās un apsēdās uz cementa pakāpiena starp diviem vārgas zāles laukumiņiem, kas prasījās pēc apcirpšanas. Sallija apsēdās viņam blakus. Viņi lūkojās uzvandītās, nevienam nepiederošās

zemes klajumā, kur rēgojās vientuļš buldozers, kā pamests pēdējā brīdi darba dienas beigās. Mierīgs klusums klājās pār šiem uzrušinātajiem akriem. Aiz viņiem kāds gaisa tilta stūrītis klusu mirdzināja mašīnu rindas. Tālumā bija redzami koki, sarkanīgu valsts dzīvojamo namu virtenes, rūpīgi kopta birzs uz zema, zila pakalna, un pāri visam bezgalīga, maigi zila debess, kas pie dūmakainā apvāršņa kļuva zaļgana. Tā bija negaidītas labestības pilna ainava. Sallijas noautās kājas vairs nesvila, un viņas ceļabiedrs šinī gaisa un zāles valstībā atkal kļuva reāls.

— Es redzu mūs abus Vaiomingā, — viņš teica, izstiepis roku, norādot uz ko nezināmu. — Ar mums kopā ir tavi bērni, mums ir zirgs, mazs, vēss ezeriņš, kurā varam peldēties, un dārzs, ko ierīkosim pie mājas.

Viņa smējās. Viņa bija kādreiz starp citu pateikusi, ka vienmēr ilgojoties atgriezties rietumos, bet piekrastē gan ne, un viņš tā arī plānoja visu viņu nākotni. Vaio-minga — pats šis vārds, kad viņa to domās rakstīja, izdvesa plašumu un brīvību.

— Neķircini mani, — viņa sacīja.

— Vai es tevi ķircinu? Es tā gan nedomāju. Es to saku tāpēc, ka tā jūtu, ka gribu, lai tā būtu. Piedod. Baidos, ka esmu pārāk gļēvs; man vajadzētu izlikties, it kā nemaz nedomāju, ka viss būs tik brīnišķīgi. Bet mūsu dzīvei būtu jābūt brīnišķīgai, ja vien es varētu atbrīvoties no vainas apziņas. Pirmo mēnesi mēs noņemtos tikai ar mīlestību un lūkotos visapkārt. Mēs taču būtu ļoti noguruši, kad tur apmestos, mums vajadzētu lūkoties uz pasauli ar citām acīm un pārveidot to no pašiem pamatiem, sākot ar oļiem.

Viņa iesmējās.

— Vai tad mēs sāksim ar to nodarboties?

Viņš izskatījās apvainots.

— Vai tad ne? Tev tas šķiet neprātīgi? Es vienmēr pēc tuvības ar tevi esmu ilgojies pēc zemes. Šorīt, iznākot ar tevi zem rokas uz ielas, es pamanīju veikala logā mazu stādiņu, un tas man likās tik apbrīnojami dzīvs. Katra lapiņa, katra cīpsliņa. Tādus es redzēju priekšmetus mākslas skolā. Vaiomingā es atkal atsākšu gleznot un izkrāsošu grauzdējamās restes Kasperas reklāmu aģentūrai.

— Pastāsti man par mākslas skolu, Džerij.

— Tur nav nekā, ko stāstīt. Es tur iestājos un satiku Rutu; kā sieviete viņa gleznoja diezgan labi, viņas tēvs

bija garīdznieks, un mēs apprecējāmies. To es nenožēloju. Mēs pavadījām kopā labus gadus.

— Zini, tev viņas pietrūks.

— Jā, zināmā mērā. Tev, lai cik dīvaini, tāpat pietrūks Ričarda.

— Nesaki «lai cik dīvaini», Džerij. Tu dažbrīd liec man domāt, ka tas viss ir mans darbs. Jūs ar Rutu bijāt laimīgi ...

— Nē.

— ... un pēkšņi parādījās šī nožēlojamā sieviete, kura likās meklējam mīļāko, lai gan īstenībā gribēja dabūt tevi sev par vīru.

— Nē, klausies. Es tevi mīlēju gadiem ilgi. Tu to zini. Un es sapratu, ka mīlu tevi, nevis tad, kad jau kopā gulējām, bet kad es tevi ieraudzīju. Un, ja pieminam laulību, tad tu jau neuzsāki šo sarunu. Tu uzskatīji, ka tas nav iespējams. Tas biju es, kas domāja, ka no tā var kaut kas iznākt. Bija slikti no manas puses pieminēt to, iekāms es pats nebiju par sevi skaidrībā, bet arī tad es to darīju aiz mīlestības uz tevi; es gribēju, lai tu to zini... O, es runāju par daudz. Vārds «mīlestība» sāk skanēt bez kādas jēgas.

— Vienā ziņā tu rīkojies aplam, Džerij.

— Kādā? Es vispār rīkojos aplam.

— Ar savu lielo mīlestību tu esi man iedvesis, ka būt par mīļāko ir pazemojoši.

— Tā arī ir. Tu esi pārāk laba, pārāk taisnprātīga, nudien. Tu atdodies pārāk pašaizliedzīgi. Es nīstu sevi tāpēc, ka to pieņemu.

— Pieņem vien, Džerij. Ja nevari dabūt mani par sievu, tad nesamaitā mani kā mīļāko.

— Bet es negribu tevi kā mīļāko, mūsu dzīve nav tam piemērota. Mīļākās ir derīgas eiropiešu romāniem. Pie mums vienīgais institūts ir laulība. Laulība un basketbols piektdienas vakarā. Tu to neizturēsi bezgalīgi, kaut ari domā, ka izturēsi, bet es zinu, ka ne.

— Manuprāt, es ari to zinu. Es tikai baidos, ka, dzīdamies pēc pilnības, mēs pazaudēsim to pašu, kas mums tagad ir,

— Mums ir mīlestība. Taču mīlestībai jānes augļi, citādi tā izsīks. Es te nedomāju bērnus, — ak dievs, mums to jau tā ir pārāk daudz, — es tikai domāju, ka jā jūtas atvieglotam un brīvam un, zini, jāizjūt svētība. Vai vārds «svētība» liekas tev muļķīgs?

— Vai mēs neesam svētība viens otram?

— Nē. Svētībai tomēr jānāk no augšas.

Virs viņiem vēl joprojām mirdzošajās debesīs, kaut zeme jau sāka ietīties ēnā, bez skaņas karājās sudrabaina lidmašīna. Džerijs viegli apskāva viņas plecus un dīvaini palūkojās viņā; viņa sejā bija piedodošs, visu aptverošs tēvišķīgs smaids.

— Ei, — viņš uzsauca un pameta acis uz saviem ceļgaliem. — Zini, es varu sēdēt šeit ar tevi un runāt par zaudējumiem, par to, ka zaudēšu tevi, ka mēs zaudēsim savu mīlu, bet es to varu tikai tāpēc, ka tu esi pie manis un tas viss neizklausās nopietni. Kad es patiešām būšu tevi zaudējis un tevis šeit nebūs, tad tās būs fantastiskas sāpes. Fantastiskas. Un viss, kas neļauj man nākt pie tevis, liksies tikai tukši vārdi.

— Bet tie nav tikai tukši vārdi vien.

— Nē. Manuprāt, ne gluži. Varbūt mūsu nelaime ir tā, ka mēs dzīvojam vecās morāles rietā un tā joprojām ir spējīga mūs mocīt, bet nav spējīga mūs atbalstīt.

Viņa balss tembrs, grimstot kādā galējā tumsā, uzdzina viņai trīsas. Viņa paspēra soli uz priekšu, atbrīvodamās no Džerija rokas, izslējās, ievilka dziļi elpu un ļāva domām izgaist apkārtējā ainavā.

— Kāda skaista, gara diena, — viņa sacīja, pūlēdamās atsaukt prieku, kas bija viņus pārņēmis, atklājot šo vietu.

— Laikam pati garākā šai gadā, — viņš teica, pieceldamies ar uzsvērti pašapzinīgu izskatu, kādu viņš vienmēr rādīja, juzdamies aizvainots. — Neatceros, vai dienas jau sāk raukties vai vēl pieņemas garumā. — Viņš palūkojās Sallijā, iedomājās, ka viņa nesaprot, un piebilda: — Saulgrieži.

Abi sāka smieties, jo viņš bija sācis skaidrot acīm redzamo.

Viņi atgriezās uzgaidāmajā telpā un atklāja, ka tā joprojām ir pārpildīta. Lidmašīna piecos piecpadsmit bija aizlidojusi. Karsto desiņu aromāts bija pastiprinājies; bija vakariņu laiks. Visas trīs jaunietes aiz biļešu kasēm nenogurstošā pratināšana bija galīgi nomocījusi. Viņas mētājās ar asprātībām savā starpā, vienā laidā raustīja plecus un drīzāk stoiski pacieta nokaitinātā pūļa jautājumus nekā atbildēja uz tiem. Meitene ar baltajiem matiem

sūca kafiju no glāzes ar aviosabiedrības emblēmu. Dže-rijs apjautājās, vai papildu lidmašīna sešos būs.

— Mums vēl nekas nav zināms, ser.

— Bet pirms stundas jūs teicāt, ka būs.

— Līdzko saņemsim apstiprinājumu, ser, tūliņ paziņosim.

— Bet mums ir jātiek mājās. Mūsu... palīdzei, kas sēž pie bērna, jāiet uz dejām.

Tas patiešām ir Džerija garā, Sallija nodomāja; kāpēc jāmelo, ja neprot melot? Kādas dejas var būt otrdienas vakarā? Viņa pārmija skatienus ar meiteni, un atmaskotais Džerijs atklāti jautāja:

— Vai ir kāda cerība?

— Mēs pieprasījām no galvenā kantora papildu lidmašīnu un gaidām atbildi, — meitene sacīja un novērsās, lai varētu netraucēti dzert kafiju.

Džerijs izskatījās tik sadrūmis, ka Sallija ieteicās: — Es gribu ēst, — cerēdama uz parasto rupji draudzīgo joku par viņas ēstgribu. Taču viņš uztvēra Sallijas vārdus kā faktu, kas prasa noteiktu rīcību, un, ar pūlēm izvilcis savu zem plastmasas krēsla pabāzto čemodānu, veda viņu atpakaļ pa zilo un krēmkrāsas gaiteni uz bāru. Visi galdiņi bija aizņemti. Džerijs nolika čemodānu pie metāla staba, nosēdināja Salliju uz čemodāna un devās uzzināt, vai bārā ir vēl sendviči. Viņš atnesa divus plānus sendvičus ar šķiņķi un sieru un divas papīra glāzītes ar kafiju. Kāpēc viņš nebija paņēmis kādu stipro dzērienu? Varbūt bija nolēmis, ka viņu stāvoklī nedrīkst dzert, ka viņiem jāsaglabā skaidrs prāts. Mājās Ričards tūliņ būtu atnesis viņai džinu ar toniku vai daikiri, vai pat ruma kokteili, vai džinu ar citronu. Viņu pirmajos kopējos ziemsvētkos Sallija bija nopirkusi viņam trauku kokteiļu sajaukšanai, un pat viņu grūtākajos brīžos Ričards bija viņai ceremoniāli pasniedzis kādu labu mārku. Viņa iedomājās, ka Ričards šai gadījumā būtu vismaz sacēlis pamatīgu skandālu. Liels, spēcīgs vīrietis ar sliktu redzi, viņš tiecās pēc tračiem. Viņš dievināja virtuvi, viņam patika tā piekraut ledusskapi, ka tas drebēja. Sallijai viņš būtu atnesis daikiri — tā garšu viņa patlaban juta mutē. Pilnīgi aukstu daikiri.

Džerijs ēda, stāvēdams blakus Sallijai, un šī poza pamodināja viņā aktieri. Ja šeit būtu skatuve, tad viņi atrastos pašā malā. Pāris soļu atstatumā pastāvīgi soļoja garām ļaudis.

— Es mēģināju iztēloties stāvokli, kurā esmu nokļuvis, — viņš sacīja. — Es atrodos starp divām nāvēm. Dzīvot bez tevis — tā man ir nāve. No otras puses, pamest savu ģimeni ir grēks; tā rīkojoties, es noliedzu dievu un, noliedzot dievu, zaudēju tiesības uz nemirstību.

Sallija jutās nogurusi; ko viņa varēja atbildēt uz tādu apsūdzību? Viņa mēģināja pielāgoties Džerijam, bet nevarēja saprast, vai prātam ir kāds sakars ar šādu noskaņojumu.

Apēdis sendviču, viņš attupēs un sāka čukstēt viņai ausī. Viņa samulsusi aizgrieza galvu un pamanīja pazīstama izskata vīrieti, kurš stāvēdams pie bāra, skatījās uz viņiem. Viņš novērsa skatienu; viņa nelielās Ūsiņas profilā neona gaismā izskatījās kā zaļš plankums zem deguna. Džerijs čukstēja:

— Es lūkojos tavā sejā, iedomājos, ka guļu nāves gultā, un vaicāju sev: «Vai šī ir tā seja, ko man gribētos redzēt pēdējā brīdī?» Un es nezinu. Goda vārds, es nezinu, Sallij.

— Tu vēl ilgi nemirsi, Džerij, un pēc manis tavā dzīvē būs vēl daudz sieviešu.

— Es negribu tās. Tu esi mana vienīgā sieviete, vienīgā, kuru es gribu. Debesis ir man tevi devušas, un debesis neatļauj būt mums kopā.

Sallija juta, ka Džerijam sagādā prieku padarīt visu neiespējamu ar šādiem absurdiem absolūtiem, un vēl viņa juta, ka viņš priecājas, sodīdams viņu. Sodīdams viņu par to, ka viņa mīl viņu, Džeriju. Un viņa saprata, ka viņš uzskata šādu sodu par svētību; viņa sirdsapziņa lika viņam turēt Salliju uz sāpju robežas, kas ietvēra viņu mīlu. Un viņa zināja arī, ka viņš rīkojas kā bērns, kurš runā rupjības, zinādams, ka viņam aizrādīs.

— Tu taču neesi sieviete, Džerij, tāpēc tu, manuprāt, pārspīlē, ka tava aiziešana tā satrieks Rutu.

— Patiešām? Kā viņa to uztvers? Pasaki. — Ruta bija vienīgā tēma zemes virsū, kura viņu pastāvīgi interesēja.

— Nu, viņa būs apstulbināta, jutīsies ļoti vientuļa, bet viņai paliks bērni, un viņai būs ... to grūti pateikt, bet es atceros, kā es jutos tais reizēs, kad biju viena... viņai būs gandarījums, ka viņa atkal tikusi ar vienu dienu galā. Tas ir kaut kas tāds, ko laulība nespēj sniegt. Un tad, protams, viņa atkal apprecēsies.

— Tu domā, ka tā būs? Saki «jā».

— Protams, ka tā būs. Bet... Džerij! Tagad nedusmojies.

— Es klausos.

— Tu vari spert šo soli, ja gribi to darīt. Nezinu, cik daudz viņa nojauš vai cik tu viņai stāsti, bet ja tu moki viņu, tāpat kā moki mani...

— Vai tad es tevi moku? Ak dievs! Manuprāt, es daru taisni pretējo.

— Zinu. Bet es о. es nevēlos tirgoties ar sevi. Es nākšu tik ilgi pie tevis, cik ilgi varēšu, un tev nebūt nevajag mani precēt. Tikai neķircini mani ar šādām iespējām. Ja tas ir iespējams un tu to gribi, tad dari tā, Džerij; pamet viņu, un lai viņa sāk jaunu dzīvi. Viņa neies bojā.

— Kaut es varētu būt par to pārliecināts. Ja vien būtu kāds godīgs cilvēks, kurš precētu viņu un uzņemtos gādību par viņu... taču visi vīrieši, kurus es pazīstu, salīdzinājumā ar mani ir stulbeņi. Patiešām. Es nebūt neesmu iedomīgs, bet tas ir fakts.

Sallija prātoja, vai tāpēc viņa mīl Džeriju, ka viņš spējīgs pateikt kaut ko tamlīdzīgu un joprojām izskatīties tik puicisks, it kā gaidītu, lai viņu māca.

— Viņa neatradīs nevienu citu, kamēr tu viņu nepametīsi. — Sallija teica. -—Tu taču nevari sameklēt viņai jaunu vīru, Džerij, tas ir pārāk iedomīgi no tavas puses.

Ikreiz, kad Sallija mēģināja iedzelt viņam, viņš šķita pateicīgs. Sāc vien, it kā teica viņa smaids, dari man sāpes. Palīdzi man.

— Labi, — viņš sacīja un ielika savu kafijas glāzīti Sallijas glāzē. — Tas bija ļoti interesanti. Mēs esam pilni ar vecām patiesībām.

— Manuprāt, mēs esam visu izrunājuši, — viņa teica, it kā mēģinādama atvainoties.

— Jauki, vai ne? Ir tik jauki izteikt visu un palikt mierīgiem. Labāk gan dosimies atpakaļ. Atpakaļ uz savu elli.

Paldies par sendviču, — viņa pieceldamās sacīja. — Tas bija ļoti labs.

— Tu esi grandioza, — viņš teica. — Grandioza gaišmate. Kad tu piecelies, tad šķiet, it kā karogs paceltos gaisā. Man tūdaļ rodas vēlēšanās zvērēt tam. — Un, nelikdamies zinis par pūli, viņš svinīgi spieda roku pie sirds.

Pūlis bija pieaudzis, pie biļešu kasēm nebija iespējams tikt klāt. Sallija pēkšņi nojauta viņu stāvokļa bez-o'ribu, un pirmo reizi šai pēcpusdienā viņai iegribējās raudāt. Džerijs pagriezās pret viņu un sacīja:

— Nebēdājies. Es nogādāšu tevi mājās. Kā būtu, ja mēs ņemtu mašīnu?

— Un brauktu visu šo ceļa gabalu? Džerij, vai mēs to

spēsim?

— Bet vai tev nešķiet, ka pietiek noņemties ar lidmašīnām?

Viņa palocīja galvu, un asaras apsvēla viņai rīkli kā atraugas. Džerijs, burtiski, joņoja; āda uz viņas pēdām šķita plīstam gabalos, kad viņa traucās viņam pakaļ pa gaiteni. Automobiļu nomas kioski bija tālu, trīs vientuļas saliņas cita pie citas.

«Hertz» sabiedrības meitene bija dzeltenā tērpā, «Avis» sarkanā, «National» zaļā. Džerijam bija «Hertz» kredītkarte, un dzelteni tērptā meitene paziņoja:

— Diemžēl, ser, visas mūsu mašīnas ir projām. Visi grib tikt uz Ņujorku.

Tāds bija viņu liktenis — visur ierasties par vēlu. Lai kur viņi gāja, citi bija ieradušies pirms viņiem. Džerijs vārgi pauda sašutumu; nudien viņš likās atvieglots, ka atkal viena iespēja zaudēta, ka bezdarbībai radies vēl viens attaisnojums. Ričards gan būtu kaut kā atradis izeju; nekas viņam nebija pārāk sarežģīts, grūtību pārvarēšana viņam sagādāja taisni juteklisku prieku. Sallijas redzes lokā parādījās Ričardam līdzīgs vīrietis — liels un straujš; viņš pienāca un jautāja:

— Jūs laikam pieminējāt Ņujorku? Es ar prieku dalītos izdevumos.

Tas bija tas pats vīrs, kam vajadzēja septiņos būs Ņū-ārkā. Patlaban bija divdesmit minūtes uz septiņiem.

«Hertz» meitene uzsauca tai, kura sēdēja «Avis» kioskā:

— Džīna, vai tev nav kāda brīva mašīna, kas varētu braukt uz Ņujorku?

— Šaubos, bet es piezvanīšu uz garāžu. — Džīna zvanīja, iespiedusi klausuli starp plecu un ausi. Sallijai pēkšņi ienāca prātā doma, vai Džīna kādreiz bijusi iemīlējusies. Viņa bija jauna meitene, bet ar tādu apātisku, pārsātinātu un neapmierinātu seju, kāda, pēc Sallijas domām, itāliešu meitenēm bija tāpēc, ka cietējas mātes bija pārāk ilgi turējušas viņas pie krūts. Sallija bija aizbēgusi

no savas cietējas mātes, cik drīz vien varējusi, — vispirms uz skolu un tad pie vīra, un varbūt tāpēc ikvienas ciešanas uztvēra kā kaut ko jaunu, skaudru, sāpīgu un neiedomājamu; viņa brīnījās, vai katrai sievietei pasaulē jācieš šīs sāpes, kā to var izturēt? Kā pasaule to var panest?

Slaidā, zaļā meitene no «National» kioska jautāja:

— Kāpēc visi grib nokļūt Ņujorkā? Kas tai Ņujorkā ir?

— Brīvības zvansl^3 — Džerijs viņai atbildēja.

— Jūsu abu vietā, — viņa sacīja, — es brauktu atpakaļ uz Vašingtonu un noskatītos kino.

— Ko labu rāda? — Džerijs apvaicājās.

«Her/z» meitene atsaucās: — Manam draugam patika «Pēdējā vasara Marienbādē», bet, manuprāt, tas bija kas briesmīgs. Krūmiem pat nebija ēnu. «Un to sauc par mākslu,» es viņam teicu, bet viņš atbild: «Tā arī ir māksla.»

«Avis» meitene sauca no sava kioska: — Vašingtonā ir jauna filma ar Dorisu Deju un Roku Hadsonu, tā visiem patīk.

— Es dievinu Dorisu Deju, — Džerijs teica. — Holivudai vajadzēja ļaut viņai vairāk dziedāt.

Salliju skumdināja tas, cik viegli viņš iesaistījās sarunā ar sievietēm, vienalga, kādām.

Džīna nolika klausuli un teica: — Elis, viena mašīna nupat atgriezusies, to var tūliņ dot viņiem.

Un Elisa, jaukā Elisa ar seju bez zoda un neizvēlīgo draugu, pasmaidīja, parādot lielos priekšzobus, un sacīja:

— Re nu, ser. Viņa parūpēsies par jums.

— Neaizmirstiet mani, — teica vīrietis, kuram vajadzēja nokļūt Ņūārkā.

Džerijs pagriezās pret viņu, piesarka un paskaidroja: — Mēs ar sievu gan vēlētos braukt vieni paši.

Vīrietis paspēra soli uz priekšu un satvēra Džerija roku.

— Mani sauc par Fenčeru. Es dzīvoju Elizabetā, Ņū-džersijas štatā, strādāju ķīmisko konservantu nozarē. Es nevēlos jums uzmākties, bet būtu ļoti laipni no jūsu puses, ja jūs paņemtu mani līdzi.

Džerijs graciozi pielika savu garo roku pie pieres un teica:

— Labi, padomāsim par to. Vispirms jādabū mašīna.

Viņš uzmeta «Her/z» kredītkarti uz Džīnas letes, bet

viņa paskaidroja, ka mašīna piederot «Avis» sabiedrībai, tāpēc viņai vajagot divdesmit piecu dolāru avansu.

— Mums taču nav divdesmit piecu dolāru, vai ne? — Džerijs uzrunāja Salliju.

— Mums ir biļetes, — viņa atgādināja.

Fenčers paspēra soli tuvāk.

— Jums vajag divdesmit piecus dolārus?

Sallija un Džerijs saskatījās, un no romantiskā brauciena divatā mēnesnīcā pretī pusnaktij un savam liktenim palika pāri vienīgi izkrāsota dekorācija.

— Es iekasēšu naudu par biļetēm, — viņš teica. — Padarīšu tā skuķa matus patiesi sirmus. — Džīnai viņš sacīja: — Būšu atpakaļ pēc desmit minūtēm. — Sallijai aizrādīja: — Paliec šeit un uzmani mašīnu. — Viņš atvainodamies pamāja Fenčeram un aizdrāzās.

Minūtes gausi vilkās uz priekšu. Misters Fenčers stāvēja pie viņas klusēdams, braucīja savas Ūsiņas un sargāja viņu, kamēr viņa sargāja neredzamo mašīnu. Visas trīs meitenes pēkšņajā klusumā, kas bija nolaidies pār viņu saliņām, pļāpāja vienā gabalā par saviem draugiem un peldkostīmiem. Sallijai reiba galva. Rūgta garša sakāpa mutē; viņai kļuva slikti no šīs mīlestības. Mīlestība, tā bija mīlestība, kas aizmigloja pasauli, mīlestība neļāva lidmašīnām pacelties, mīlestība noslēpa bērnus no viņas, mīlestība lika viņas vīram profilā izskatīties vecam. Fenčers rēgojās viņai blakus; viņš nodarbojās ar ķīmiskiem konservantiem, un viņam vajadzēja būt Ņū-ārkā, bet viņa bija solījusies mīlēt to vīrieti, kas bija aizgājis, un paklausīt viņam, kamēr nāve viņus šķirs. Mīļais dievs, atpestī mani. Viņa turējās ļoti stalti un mierīgi, ^baidīdamās, ka nekļūst nelabi. Cementa grīda bija pilna ar cigarešu galiem un papēžu nospiedumiem. Zaļā meitene no «National» stāstīja, ka nekad neesot domājusi, ka tik slaidai kā viņa piestāvēšot bikini, bet viņas draugs viņai joka pēc to nopircis, un nu viņa neko citu vairs nevarot iedomāties, bikini viņa jūtoties tik brīvi.

Tumši pietvīcis, Džerijs nāca atpakaļ. Džerijs ar savu saules apsvelto degunu, šaudīgajām acīm un lidojošo gaitu kā papīra pūķim.

— Aizmirsti visu, — viņš sauca, uzvaroši pacēlis rokas, it kā ieskaudams visas četras sievietes. Fenčeram viņš teica: — Jūs varat ņemt mašīnu. Labu veiksmi Ņūārkā. — Pieskāries Sallijas rokai, viņš turpināja:

— «United» meitene teica, ka ir papildu lidmašīna, un ieteica griezties pie šā. — Viņš parādīja Sallijai papīra strēmeli, kur ašā sievietes rokrakstā bija uzšņāpts vārds «Kardomons».

— Vai tu satiki viņu?

— Nē, tobrīd viņa tur nebija. Iesim atpakaļ un uzmeklēsim viņu.

— Džerij, tavs čemodāns.

— Jā, pareizi. Ak dievs, tu gan visu atceries, Sallij.

— Jūs teicāt, ka būs lidmašīna? — Fenčers jautāja.

— Tad man mašīnu nevajag.

Viņš pašāvās viņiem garām un, kustēdamies tādā ātrumā, kādu nevarēja gaidīt no tik resna vīra, atstāja viņus ceļā uz uzgaidāmo telpu tālu nopakaļ.

Šķita, ka pārvietošanās instinkts sagrābis visu ļaužu baru; gandrīz visi spiedās uz izejām. Džerijs un Sallija satraukti sekoja viņiem ārā pa durvīm un uz priekšu pa gaiteni. Pūlis bija kļuvis biezāks. Dīvaina rūkoņa skanēja gaisā; Sallijai šķita, ka pūlis sauc: «Līgavas māsa, līgavas māsa!» Viņa nodomāja, ka viņai atkal uzmācas halucinācijas, bet izrādījās, ka pūlis patiešām tā sauca. Pūļa centrā nēģeris zilajās saulesbrillēs apspriedās ar gaišmati aviācijas formā un bloknotu rokā. Aiz viņiem pus-lokā stāvēja uzposušies pusmūža ļaudis, skaļi sasaukdamies dienvidnieku izrunā, un bīdīja uz priekšu meiteni puķotā platmalē un vizošā dzeltena zīda tērpā. Sallija saprata: tā bija līgavas māsa, viņai bija jātiek lidmašīnā, lai neizjauktu laulības, — vai varbūt viņa atgriezās no laulībām? Saucieni pieņēmās spēkā, Džerijs arī pievienojās: — Līgavas māsa, līgavas māsa! — Sallijai pakrūtē iesmeldzās un asaras spiedās acīs. Tas bija netaisni, un meitene pat nebija skaista. Pie deguna viņai bija sarkana dzimumzīme un lūpas savilktas nedabiskā smaidā. Gaišmatis pamāja nēģerim, tas nozibināja bezgala ironisku smaidu un paņēma līgavas māsas biļeti. Pūlis uzgavilēja. Meitene izgāja pa durvīm. Tās aizcirtās. Lidmašīna septiņos piecpadsmit uz Ņujorku bija aizlidojusi.

Kad viņi atgriezās uzgaidāmā telpā, Džerijs pameta Salliju un devās meklēt misteru Kardomonu. Viņa vien-

tula stāvēja pie izbalējušās zilās sienas; kāds slaids vīrietis pienāca pie viņas un pieklājīgi vaicāja:

— Vai jūs neesat Sallija Matiasa?

Tas bija Viglsvorts ar diviem iniciāļiem. Sallija tos pēkšņi atcerējās: E. D. Viņš apjautājās:

— Jūs esat šeit ar Diku?

Viņš runāja samtainā balsī, bija tik izskatīgs un rūpīgi sasukāts, un tik bagāts, ka Ričards vai luncinājās ap viņu tais pāris reizēs, kad viņš tos apciemoja.

— Nē, es atbraucu viena pati, — viņa atbildēja. — Es diezgan bieži tā daru. Mana māte dzīvo Džordžtaunā. Vai jūs cenšaties tikt uz Ņujorku?

— Nē, es esmu ceļā uz Sentluisu. Mana lidmašīna būs pēc pusstundas. Vai nevaru atnest jums ko dzeramu?

— Tas būtu jauki, — Sallija atteica, — bet es stāvu rindā, un labāk būs, ja palikšu šeit. Mēs gaidām papildu lidmašīnu. — Un tūliņ pārlaboja vietniekvārdu. — Es te esmu kopš pulksten trim. Fantastisks juceklis.

— Es tomēr domāju, ka jums vajadzētu ko iedzert. — Viņš smaidīja kā liels kaķis, kas murrā, kad to glauda; viņš bija varen skaists un varen pretīgs un, par spīti ārējam spožumam, to saprata.

— Es arī tā domāju, — viņa sacīja, lūkodamās apkārt pēc Džerija. Viņa nekur nebija.

Viglsvorts uztvēra viņas apkārtlūkošanos kā piekrišanu un saņēma viņas roku. Viņa izrāva to. Viņa nebija pat iedomājusies, ka ir tik nervoza.

— Piedodiet, — viņa atvainojās. — Goda vārds, es tikko valdu asaras; Ričards gaida mani vakariņās.

— Šādā stāvoklī mums patiešām jānožēlo vecie, jaukie vilcieni, vai ne? — viņš nomierinoši sacīja, lai gan bija apvainots.

— Ko jūs darīsiet Sentluisā? — viņa vaicāja. Viņa juta, ka seju cieši aptver kārdinātājas maska, juta, ka ir gatava flirtēt.

— O, daudz ko apnicīgu. Bankas darīšanas, dzelzceļu saplūdināšana. Izmisuma akts. Neciešu vidējos rietumus.

— Patiešām?

— Sakiet — kā Dikam beidzās pasākums ar Kanādas naftu? Man tas šķita vilinošs, bet es nemācēju ieinteresēt tēvu.

— Neko neesmu par to dzirdējusi. Viņš man nekad neko nestāsta. Kā klājas Bī? — Viņa pūlējās atcerēties viņa sievas vārdu, bet atcerējās vienīgi šīs sievietes vas-

kaino balerīnas seju un to, ka viņas vārds arī atgādina iniciāli.

— Ļoti labi. Mums tagad ir divi bērni.

— Patiešām? Tas ir brīnišķīgi. Vēl viena meitene?

— Vēl viens zēns. Vai jūs tiešām neko negribat iedzert?

— Jūs mani kārdināt, — Sallija noteica.

— Vai esat dzirdējusi par Džeimiju Bobsonu? Viņš atkal apprecējies — ar skaistu indonēzieti. Viņa ir sin-hroniste ANO.

— Jā. Tas ir viņa garā.

Viglsvorts iesmējās; viņam bija nevainojami zobi, tikai pārāk sīki. — Un Binks Habards — es zinu, Ričards viņu pazīst — ir pazudis Floridā; klīst baumas, ka viņš atkal aizlaidies ar kādu Libērijas kravas kuģi.

— Manuprāt, es viņu nepazīstu.

— Nē, jūs viņu nepazīstat. Viņš pieder pie tiem vīriem, kurus pārējie apskauž.

— Jā, tādi vīrieši ir pasaulē. — Sallija apzinājās, ka runā kā automāts. Atgrūst, pievilkt, atgrūst, pievilkt; īsta ielasmeita.

Raudzīdamies pāri viņas galvai, Viglsvorts apvaicājās:

— Vai tas nav Džerijs Konants?

— Kur? Jūs pazīstat Džeriju?

— Protams. Viņš taču dzīvo kaut kur blakus jums.

Viņš palūkojās lejup, viņa nevainojamās uzacis (vai

viņš tās izplūc?) pacēlās, redzot viņas saspringto raizī-gumu.

— Ar Rutas starpniecību, — viņš paskaidroja. — Mani vecāki gāja viņas tēva baznīcā. Rutu uzskatīja par īstu skaistuli.

— Viņa joprojām tāda ir.

— Neviens toreiz nevarēja saprast, kāpēc viņa apprecēja Džeriju.

Un te viņš bija klāt. Sallija juta viņa tuvošanos, kad viņš vēl bija tālu, gandrīz pie pašiem biļešu pārdošanas stendiem. Viņa juta Džeriju vilcināmies, tad nolemjam tuvoties. Viņa balss skarbi noskanēja viņai pie pašas auss:

— Anno Domini Viglsvorts, gadsimta kalngals.

— Džerij! Vai jūs arī esat šeit iestrēdzis?

— Acīmredzot. Es meklēju kādu mistisku vīrieti, Kar-domonu vārdā, kurš it kā varētu mūs izpestīt.

— Jūs un misis Matiasu?

— Jā, mums ar misis Matiasu laikam abiem viena ķibele. — Viņš paskatījās uz savu roku, kurā bija divas biļetes. Viņš pacēla tās augšup. — Es uzņēmos vest sarunas arī par viņu. Vai jums ir rezervēta vieta?

— Jā.

— Kā būtu, ja jūs atdotu to Sallijai?

— Būtu lieliski, tikai es lidoju uz Sentluisu.

Džerijs pagriezās pret Salliju un teica:

— Varbūt mēs arī varētu lidot uz Sentluisu. Sadabūt plostu un braukt lejup pa Misisipi.

Sallija iesmējās aiz sašutuma. Kā viņš iedrīkstas viņu ķircināt, kad nelaime jau tur viņu zobos!

Viglsvorta smaids sastinga, un no abu vīriešu akmeņainajām sejām Sallija noprata, ka kļuvusi par ķīviņa objektu.

— Es nupat stāstīju Sallijai, — Viglsvorts teica, — ka Džeimijs Bobsons apprecējis indonēzieti.

— Lieliski, — Džerijs atsaucās. — Jauktas laulības ir vienīgais, kas spēj izlādēt sasprindzinājumu pasaulē. Ke-nedijs arī to zina.

— Ejiet nu, Džerij, — otrais brīnījās. — Kad jūs kļuvāt par sludinātāju? Es domāju, ka jūs strādājat Valsts departamentā.

Viņi cīnījās Sallijas dēļ. Sallijai atgriezās bailes un vēlēšanās gulēt; viņa iedomājās, kā Ričards sēž viens pats, raizējas, uztraucas par viņu, dzer jau otru martīni, un viņai gribējās paģībt, noslīgt uz nomīdītās, netīrās grīdas starp cigarešu galiem un pamosties pie Ričarda kājām. Vīrieši turpināja sarunu, pārmīdami piktus izteicienus, kas lauzās iekšā viņas apstulbumā, kamēr Viglsvorts, Džerija augstprātīgā skarbuma sakauts, ieteicās:

— Domāju, ka man laiks kāpt lidmašīnā. Labu veiksmi jums abiem.

Tad viņš atvadījās, palocīja galvu no saviem augstumiem — apbrīnojami eleganti, gandrīz kā svētīdams. Vienīgi pilnīgs draņķis varēja tā izturēties.

Džerijs bija sadudzis un satumsis. Tātad tas ir noticis — viņš neieredz Salliju. Viņa apjautājās:

— Vai tu neatradi Kardomonu?

— Nē. Viņš neeksistē. Varbūt tas ir šifrs? Otrādi izlasīts, tas skan «snom-o-drak».

Tika pieteikta lidmašīna pulksten astoņos uz Sentluisu, un Viglsvorts, augsti izslējis zodu, raudzīdamies taisni uz

priekšu, tika iznests portfeļu paisumā no uzgaidāmās telpas. Džerijs satvēra Sallijas rokas.

— Tu drebi.

— Mazliet. Šis notikums mani uztrauca.t.

— Vai viņš bieži tiekas ar Ričardu?

— Gandrīz nekad. Ričards nav viņa stilā.

— Viņš neko neteiks. Nekādus procentus tas viņam nenesīs. Viņš var to paturēt prātā, kamēr rodas izdevība tev iegriezt.

— Un viņam būs taisnība, vai ne? Viņš taču redzēja mani tādu, kāda es esmu.

— Kādu tad viņš tevi redzēja?

— Neliec man to izrunāt, Džerij.

Džerijs domās sagremoja viņas atteikumu.

— īstenībā, — viņš sacīja, — tev būtu daudz labāk ar viņu nekā ar mani. Viņš iesēdinātu tevi tai sasodītajā lidmašīnā, to es zinu.

— Džerij!

— Mm?

— Nepārmet sev. Tu taču teici, lai es nebraucu šurp.

— Bet es gribēju, lai tu brauc. Tu to zināji. Tāpēc tu ieradies.

— Man pašai ari gribējās.

Viņš nopūtās. — O, Sallij, — viņš teica, — tu esi tik laba pret mani. — Viņš uzmeta acis biļetēm savā rokā, ielika tās svārku sānkabatā un gurdi palūkojās uz Salliju. Nožēlas smaids uz mirkli apmirdzēja viņa seju. — Ei?

— Sveiciens.

— Precēsimies.

— Rimsties, Džerij.

— Nē, precēsimies. Lai viņi brauc uz elli. Mēs nevaram griezties atpakaļ. Dievs ir jau teicis savu vārdu.

— Es neticu, ka tu tā domā.

Viņa balss bija gurda.

— Domāju gan. Tu izturies pret mani kā sieva. Man tu esi misis Konanta.

— Bet es tā neesmu, Džerij. Man gan gribētos tai būt.

— Tad labi. Priekšlikums pieņemts. Nekādas citas izejas es neredzu, vienīgi jāatgriežas viesnīcā, jāpiezvana Rutai un Ričardam un visā drīzumā jāapprecas. Tas ir vienīgais, ko es varu izdomāt. Pašlaik es esmu ļoti noguris, bet* domāju, ka būšu laimīgs.

— Es papūlēšos darīt tevi laimīgu.

— Manuprāt, mēs dabūsim arī tavus bērnus. Tiesas tagad daudz nenoņemas ar to, kurš īsti pārkāpis laulību.

— Vai tu skaidri zini, ka to gribi?

— Protams. Es gan nedomāju, ka viss noritēs tik gludi, bet priecājos, ka tā noticis.

Viņš tomēr nekustēja no vietas. Viņa gaidīja, stāvēdama viņam blakus, viņas sirdī valdīja tukšums. Prieks un bēdas, bailes un cerības — viss, kas bija mācis viņu ņost, bija kaut kur nozudis. Pat uz grīdas ap viņiem bija tukšums. Cilvēki klaigāja, plātījās ar rokām, bet viņa dzirdēja vienīgi klusumu. Viņa pēkšņi juta slāpes un ka viņai sāp noberztās kājas. Viesnīcā viņa varēs novilkt kurpes. Vēlāk viņi varēs bārā ko iedzert.

Meitene ar nedabiski baltajiem matiem parādījās tukšajā laukumā.

— Misters un misis Konanti? Es atradu misteru Kar-domonu.

Aiz viņas nāca gaišmatains vīrietis aviācijas formas tērpā, ar bloknotu rokā. Sallija bija viņu agrāk jau redzējusi, bet kur?

Džerijs pēkšņi atlēca sānis kā dzelts. Viņš izvilka biļetes. Tās bija saburzītas un izskatījās nevērtīgas. Viņš stostīdamies skaidroja:

— Mēs mēģinām tikt uz Ņujorkas lidmašīnu kopš pulksten trim: mēs atteicāmies ņemt taksi, jo mums sacīja, ka būs papildlidmašīna.

— Vai varat parādīt man savus iekāpšanas talonus? — misters Kardomons jautāja.

Pētīdams tos, viņš ar pirksta kauliņu berzēja degungalu. Tad viņš nopētīja viņu sejas, pastāvīgi atgriezdamies ar pirkstu pie niezošā degungala. Sallija juta, ka viņa un baltmatainā meitene slāv, izslējušās uz pirkstgaliem. No Džerija kakla plūda vāja, tikko manāma sviedru dvaka. Misters Kardomons, savā nodabā runādams: — Konanti, divi, — ierakstīja viņus bloknotā. Tad viņš pacēla savu jauneklīgo galvu ar cirtainajiem smilškrāsas matiem, un Sallija redzēja, ka viņa acis ir pelēkas, alumīnija krāsā. Viņš visu saprata. Viņš vaicāja Džerij am:

— Mis Mārča piestiprinās iekāpšanas talonus pie jūsu biļetēm.

— Tātad lidmašīna ir? — Džerijs jautāja.

Kardomons ieskatījās savā rokas pulkstenī.

— Lidmašīna aties pēc pusstundas, divdesmit astotā izeja.

— Un mēs lidosim ar to? Mans dievs, es tev pateicos. Pateicos. Mēs jau bijām nolēmuši atgriezties viesnīcā. — Nespēdams izteikt visu savu pateicību misteram Kar-domonam, kurš bija jau uzgriezis viņam muguru, Dže-rijs pievērsās meitenei un sacīja: — Zināt, man tagad ļoti patīk jūsu mati. Nekad nepārkrāsojiet tos dabīgā krāsā.

Viņš aizgāja un atgriezās ar diviem ziliem četrstūriem pie biļetēm, paķēra savu čemodānu ar bērnu rotaļlietām un devās kopā ar Salliju pa gaiteni. Viņa jau bija paspējusi izpētīt visas reklāmas. Izrādes, kuras viņa neredzēs, salas, kuras nekad neapmeklēs. Aušīgais pūlis, juzdams glābiņu, bija sapulcējies pie divdesmit astotās izejas; noteiktajā laikā ieradās nēģeris, šoreiz saulesbrilles iebāzis krekla kabatā, un lēni, ar baudu lasīja sarakstu. Šinī sarakstā viņi bija pēdējie. Konanti. Viņi izgāja pa durvīm, un atskatoties Sallijai šķita, ka palicēju drūzmā redzējusi noraizējušos ūsainu seju, kuras īpašniekam sen vajadzēja būt Nūārkā.

Lidmašīna bija maza DC-3 un stāvēja, izslējusi degunu. Iekšā tikuši, visi vīrieši nometa svārkus, noglabāja čemodānus un skaļi smējās. — Brīnos gan, kādos bēniņos viņi šo ērmu sameklējuši, — kāds vīrietis sauca, un Džerijs smējās un uzplikšķināja Sallijai pa dibenu. Viņa prieks un atvieglojums bija tik liels, ka Sallija mēģināja tajā dalīties, bet saprata, ka nespēj neko izjust. Viņa apsēdās iekšējā sēdeklī un pa ovālo logu vēroja, kā mehāniķi māj ar kabatas laternām, kamēr Džerijs glāstīja viņas rokas un prasīja uzslavu, ka dabūjis viņiem šo lidmašīnu. Sallija iedomājās par Kāmī savā somiņā un aizvēra acis. Viņa nometa kurpes, kas berza kājas. Aiz muguras viņa dzirdēja runājam stjuarti, un zem viņas loga ierēcās motors. Lidmašīnā bija auksti, it kā tā būtu nogādāta pie viņiem no liela, ledaina augstuma. Džerijs kaut ko uzsedza viņai — tie bija viņa svārki. Apkakle rīvēja viņai zodu. Viņš glāstīja Sallijas rokas un plaukstas, un viņa juta it kā metāla loku saspiežam viņas ķermeni; vīrieši klusi sarunājās, viņa bija vienīgā sieviete lidmašīnā, Džerija svārki glabāja viņa smaržu, un viņa bija jau teju pat iemigusi, pirms lidmašīna sāka kustēties.

О, Šalli), kas tas bija par skaistu lidojumu! Vai atceries, cik zemu mēs lidojām? Kā mūsu mazā lidmašīna, līdzīga gulbju laivai, viegli palēkdamās nejaušās gaisa straumēs, nesa mūs kaut kur starp augšā izkaisītām zvaigznēm un lejā izkaisītām pilsētām? Virs tavu snaudošo matu oreola es redzēju, kā plešas galvaspilsētas spie-ķotais gaismas rats, saraujas un atkal izplešas: tāda roze Daniem nebūtu pat sapņos rādījusies. Mūsu DC-3, dievs zina kur sameklēts, lai nestu mūs mājup, bija vēss, un mēs elpojām tīru gaisu. Mēs peldējām, abiem motoriem rūcot, nelielā augstumā pāri Baltimorai, Česapīkbejai, Ņūdžersijai un tumšām iermām. Mazliet augstāk расе- ' ļoties, mēs vairs nebūtu redzējuši katru garāžā iebraucošu mašīnu, katru gaismas ligzdā ērti novietojušos māju. Katrs tilts bija kā dubulta briljantu virtene, katrs resto-rāniņš kā iegremdēts rubīns, katra pilsēta kā pērļu riekšava. Un zvaigznes aiz logiem kā mūsu ceļabiedri nekustīgi peldēja mums līdzi.

Un tas viss biji tu, tavs skaistums. Es biju iegājis tevī pa jūras šaurumu starp tavām kājām un nonācis firmamentā. Tu šķiti aizmigusi man līdzās, kamēr vīrieši ap mums čaukstināja avīzes un pieprasīja kafiju, tu šķiti — kas? Tu nebiji mana sieva, tu nebiji mana māsa, ne arī mans bērns. Es glāstīju tavas rokas, lai tu pat miegā justu, ka esmu šeit. Tavas rokas likās apbrīnojami garas, Šallij; tavs izskats, kad tu gulēji, lika man būt ārkārtīgi lepnam. Cik lepns es biju, ka esmu tavs aizstāvis, kamēr mūsu pilots vairāk nekā stundu vadīja mūsu ērmīgo kuģi no vienas zvaigznes uz otru! Nekad agrāk un nekad pēc tam es neesmu bijis tev tik uzticīgs sargs. Jo, ja lidmašīna kristu un tu nomirtu, es sekotu tev, un mēs abi kopā ieietu pasaku valstībā, jo mani svārki bija uz taviem pleciem, mana sperma vēl dzīva tavās siltajās dzīlēs. Divi zirgi līgodamies cītīgi vilka mūs augšup melnā gaisa kalnā uz ziemeļiem. Iegrimusi aizmirstībā, tu piederēji man. Es mīlēju melno debess ovālu līdzās tavai sejai. Es mīlēju saltumu, kas lika noslīdēt tavai galvai uz mana pleca. Es mīlēju tavu pirkstu cietos kauliņus, tavus mīkstos plecus un to, kā tu biji pazudusi zem maniem svārkiem.

Tad es pametu tevi. Motori ierēcās stiprāk, Manhetena pašāvās garām, okeāns pacēlās pretī, lai aprītu mūs, riteņi čirkstēja pa skrejceļu, mūsu liktenis bija pagājis garām, mēs nenomirām. Sevi nicinādams, es noņēmu svār-

Uus no taviem pleciem, izvilku čemodānu no sēdekļa apakšas un metos prom pa eju, lai tiktu ārā pirmais. Es atstāju tevi pusmiegā, atbīdījis tev matus no lūpām, tu sēdēji viena, pamesta, laupījums alkatīgām acīm. Es jutu, ka tu redzi mani gļēvi steidzamies pa cementu, samazināmies un tikai šad tad pavīdam virpuļojošajā gaismā. Es jau saskatīju Rutas augšup pacelto seju pūlī aiz stikla durvīm. Jutu, ka izzūdu tavām acīm. Biju taču atcerējies viņu.

Kad otrā rītā ap desmitiem nošķinda tālrunis, Džozija pikti pietvīka un atstāja virtuvi. Sallija runāja, ģērbusies peldkostīmā; PIters jau kādu pusstundu gaidīja viņu, lai dotos uz liedagu. ^

— Sveiciens, —viņa teica. Kādam citam viņas tonis būtu varējis likties jautrs.

— Sveiciens, — Džerijs atbildēja. Viņa balss bija baiļu pilna. — Kas noticis?

— Nekas, — Sallija atteica. — Ierados mājās ap pusnakti, un viņš bija jau aizmidzis. Šorīt pirms promieša-nas viņš apvaicājās, kā Fičiem klājoties, es atbildēju, ka labi, un tas bija viss.

— Tu joko. Viņš kaut ko zina.

— Es tā nedomāju, Džerij, Man šķiet, mēs jau esam nogājuši tik tālu, ka viņam patiešām vienalga, ko es daru.

— Nē. Vienalga viņam nav.

— Kā tev gāja ar Rutu?

— Labi. Juceklis ar lidmašīnām deva man vielu, par ko runāt, protams, tevi nepieminot. Es viņai stāstīju par īrēto mašīnu meitenēm, par Fenčeru un Viglsvortu. Man bija tīri bēdīgi, ka viņa tā priecājās, mani ieraugot. Viņa jau bija teju pat atmetusi cerības.

Saules stari spilgti apgaismoja sāls un piparu trauciņus uz palodzes. Sallijai pavīdēja doma, ka sāls var izkust.

— Es redzēju, kā viņa tevi sagaidīja, — viņa sacīja.

— Patiešām? Es nebiju pārliecināts, ka tu ko redzēsi.

— Tu tik steidzīgi vedi viņu ārā no uzgaidāmās telpas, ka likās, viņa ir arestēta.

Viņš iesmējās.

— Jā, viņa teica: «Kāpēc tāda steiga?» Īstenībā viņa ir mazliet nomākta. Kamēr es nebiju mājās, Džofrijs salauzis atslēgas kaulu.

— Ak dievs, Džerij. Atslēgas kaulu?

— Tas laikam nav tik nopietni ņemams, kā izklausās. Čārlijs pagrūdis viņu, viņš pakritis zālē, raudājis visu dienu un tik dīvaini turējis roku, ka Ruta aizvedusi viņu uz slimnīcu, un tur viņam tikai aptinuši plecu ar marles saiti, lai kauli turas kopā. Tagad viņš staigā apkārt kā mazs vecītis un neļauj nevienam sev pieskarties.

Piters ienāca virtuvē un sāka nikni dauzīties ap viņas basajām kājām.

— Man ļoti žēl, — viņa teica.

— Nevajag. Tu tur neesi vainīga. Paklau!

— Jā?

— Tu biji skaista. Taisni mirt varēja, cik skaista.

— Tu tāpat. Viss bija pat labāk nekā pirmo reizi.

— Es jutos baismīgi tanī smagajā pārbaudījumā lidostā. Brīnos, kā tu to izturēji.

— Man tās nebija nekādas mokas, Džerij. Bija pat interesanti.

— Tu esi grandioza. Tu patiešām esi tik grandioza, Sallij, ka es nezinu, ko darīt. Kad mēs lidojām mājup, tu biji tik skaista, ka es pilnīgi zaudēju galvu.

— Man bija ļoti žēl, ka iemigu. Tik daudz zaudēta laika, ko varēju pavadīt kopā ar tevi.

— Nē. Tas nav zaudēts. Viss bija pareizi.

— Es patiešām jutos pilnīgi bezspēcīga. Tu padarīji mani vāju, Džerij.

— Ei nu. Vai patiešām viss noritēja labi? Vai tu nenožēloji, ka ieradies?

— Protams, ka ne.

— Lenčs muzejā bija diezgan bēdīgs, un rotaļu pirkšana pavisam bēdīga.

— Žēl, ka tā. Man gribētos būt vairāk pieaugušai. Es neesmu vēl pietiekami pieaugusi, lai sagādātu tev prieku.

— Paklau ...

— Un es jūtos briesmīgi vainīga, ka Džofrijs salauzis atslēgas kaulu.

— Kāpēc? Nevajag. Tam nav ar tevi nekāda sakara.

— Ir gan. Tādus notikumus es varu piesaukt. Es atnesu postu. Es pazudinu Ričardu un savus bērnus, un tavus bērnus, un Rutu,,, —: Acis viņai iesūrstējās, un viņa

6i

atkal atcerējās sāli, kas droši vien kūst saules apspīdētajā sālnīcā.

— Nē, klausies. Tu nepazudini nevienu. To daru es. Es esmu vīrietis, un tu esi sieviete, man jābūt par visu nomodā, un es nevaru. Tu esi laba. Ka tu esi grandioza, tas tev jāzina, bet vai tu zini, ka esi laba?

— Dažreiz, kad tu man tā saki, es to jūtu.

— Labi. Tā ir pareizi.

Pīters raustīja viņas nokārušos roku un raudulīgi činkstēja:

— Iesim, mamm. Iesi-im. — Viņa mīkstais ķermenītis locījās izmisumā.

Viņa sacīja Džerijam: — Pīters uzvedas nejauki, un Džozijai viesistabā ir histērijas lēkme, tāpēc man jābeidz runāt.

— Labi. Pēc mirkļa es iešu pastāstīt šefam, ko man teica Vašingtonā par «trešās pasaules» iekārdināšanu. Man žēl Džozijas. Vai mums vajadzēs viņu paturēt, kad apprecēsimies?

— Mēs nekad neapprecēsimies, Džerij.

— Nerunā tā. Es dzīvoju ar domām, ka mēs to kaut kā izdarīsim. Vai tu esi pārliecināta par pretējo?

Viņam gribējās zināt, gribējās dzirdēt, ka viņa ir pārliecināta.

— Vienmēr ne, — viņa atbildēja.

Viņš mirkli klusēja un tad noteica:

— Labi.

— Es rit visu dienu domāšu par tavu jautājumu, un nezvani man līdz piektdienai. Man šķiet, mums vajadzēs kādu laiku nogaidīt, tāpēc es nezinu, kad mēs varēsim tikties.

— Jā-a. Manuprāt, mums nevajag izaicināt likteni.

Viņa bija cerējusi, ka viņš pretosies un gribēs satikties

ātrāk.

— Pīter! — viņa uzbrēca. — Vai gribi, lai mamma tev sadod pa dibenu?

— Neesi pikta uz Pīteru, — Džerija balss teica viņai ausī. — Viņš uztraucas tevis dēļ.

— Man jāliek nost klausule. Ardievu?

— Ardievu. Es mīlu tevi. Neesi tik brīnum skaista nevienam citam.

— Lai tev labi veicas, Džerij. — Viņa aši nolika klausuli, jo zināja, ka viņi var runāt līdz bezgalībai un vi-

ņai nekad neapniks klausīties, kā viņš saka vārdus, kuriem diezin vai pats tic. Neesi tik brinum skaista nevienam citam, — viņam patika rotaļāties ar domu, ka viņai būs cits mīļākais. Viņš domā, ka viņa ir ielasmeita; Sallija pēkšņi juta, ka nīst viņu, un stāvēja izmisusi, skaista savā peldkostīmā, ar siltās saules apspīdētām, kailām kājām. Vai viņa ir vājprātīga vai samaitāta? Kā viņa drīkst atņemt šo vīrieti viņa nevainojamai sievai un bezpalīdzīgajiem bērniem? Un, kaut arī Pīters brēca aiz nepacietības, viņa vēl brīdi stāvēja, it kā gaidītu atbildi uz savu jautājumu.

з

RUTAS RlClBA

Divas kopā saritinājušās fotogrāfijas kārbā.

Viena, krāsaina, rāda Konantu ģimeni atgriežamies no baznīcas saltā, dzidrā pūpolu svētdienā, 1961. gada pūpolu svētdienā. Divus gadus veco ķepaini Džofriju nupat kā nokristījuši; viņa matos skaidri redzams mitrs laukumiņš. Ruta baltā mētelī attupusies noplukušajā zālienā viņu mājas priekšā starp Čārliju un Džofriju; abi zēni ar gurdām un ziemīgi bālām sejām, īsās, pelēkās bikšelēs, pušķī sasietās lentēs un zilos svārciņos izskatās neveikli, kā sapīti. Džoanna, tolaik septiņus gadus veca, stāv aiz mātes zaļā beretē, kautri piemiegusi acis pavasara saulē. Rutas augšup vērstais smaids ir gandrīz draiskulīgs, saule nekautri apspīd viņas ceļgalus; viņas platmale ir koķeti nošķiebta. Platmali viņa bija aizņēmusies no Lindas Ko-linzas. Par spīti tēlotajai jautrībai, viņa bija nogurusi un saspringta. Iepriekšējā naktī Konanti tikai pulksten divos bija atgriezušies no viesībām pie Matiasiem. Virs viņas galvas blakus Džoannas plecam kā neskaidrs dzeltens naktstauriņš vai dzimstoša zvaigzne redzams pirmais krokuss. Tas bija agri atvēries mājas balto dēļu sienu atstarotajā siltumā, un Džerijs bija tā notēmējis objektīvu, lai iekļautu uzņēmumā arī ziedu.

Pats Džerijs ir tumšsarkans plankums fotogrāfijas apakšējā kreisajā stūrī. Šeit nav redzams, kā Džoanna augstajā, baltajā baznīcā pastiepa roku un nedroši pieskārās mitrajam laukumiņam uz brāļa galvas, kad vecāki atgriezās savos solos. Vai kā Ruta, todien pēc pusdienām

apņēmusies nosnausties, kamēr Džerijs ar bērniem bija liedagā, raudāja, domādama, ka nodevusi savu tēvu un pilnīgi iznīcinājusi sevi kā personību.

Viņas tēvs bija unitāriju garīdznieks. Kad viņa iepazinās ar luterāni Džeriju Konantu no Ohaijo un apprecējās ar viņu, reliģija abiem bija vienaldzīga. Viņi bija Filadelfijas mākslas skolas studenti, naivi pieķērušies precīzas krāsas, dzīvas līnijas kultam. Viņi pielūdza muzeja-tem-pļa klusos dievus, kas piešķīra pilsētai burvību. Kad viņi pirmo reizi ieraudzīja viens otru kailu, abiem šķita, ka ir atklājuši sev jaunu mākslas darbu, un viņu laulībā saglabājās šīs savrupības untums, tajā bija vairāk abpusējas jūsmošanas nekā abpusējas ieguves. Viņi apbrīnoja viens otra talantu. Rutai, kaut viņas perspektīva vienmēr bija greiza un uzskati par formu tik aplami, ka viņas klusajās dabās pat pudelei un krūzei piemita dārzeņu mīkstums, bija reti laba krāsu izjūta. Viņas gleznojumi bija pārsteidzoši drosmīgi. Viņas bumbieros nekautri dejoja kadmija dzeltenums, debesis viņai bija solīdi tumši zilas un tomēr gaisīgas, bet ēnas bezvārda krāsā, gluži vienkārši ēnas, kas ieguvušas dzīvību, izejot caur cilvēka apziņu. Dzīves patiesība lauzās cauri viņas stingro, stūraino triepienu haosam, kas nebija radīts ne rūpīgi, ne arī nevīžīgi. Viņas talants pārsteidza Džeriju, jo viņa paša talants bija citāds. Viņa apdāvinātība izpaudās noteiktās līnijās, skaidrās kontūrās. Katrs priekšmets, pie kura atveides viņš ķērās, kļuva līdzīgs atmodinātam rēgam, līniju izliekumi un rūpīgi izstrādāta detaļa aizstāja matērijas rāmo blīvumu. Kaut gan viņš daudz pūlējās, lai apgūtu krāsu noslēpumu, mēģinādams mācīties no Rutas nemākslotās izteiksmes, viņa gleznojumi, par spīti mākslinieka degsmei, blakus Rutas darbiem šķita atrodamies vai nu vienā, vai otrā pusē tai smalkajai līnijai, kas atdala tīru toni no netīra. Pēdējā skolas gadā viņu molberti stāvēja līdzās. Un tas, kurš vēroja viņu darbus, varēja viegli secināt tāpat kā viņi paši, ka par abiem kopā viņiem ir viss māksliniekam nepieciešamais.

Viņu savienošanās bija varbūt pārāk neapdomāta, viņi pārāk paļāvās uz estētiku. Kad mākslas skola bija pabeigta un Džerijs kļuvis nesekmīgs karikatūrists un tad visai sekmīgs multiplikators televīzijas reklāmā, bet Ruta — mājsaimniece un māte, pārāk aizņemta, lai izsaiņotu kasti ar krāsām un ņemtu rokā paleti, ap viņiem sāka biezēt negaidītas ēnas, pasvītrojot atšķirības, kuras

viņi nebija ievērojuši ideālajā augšējā apgaismojumā, kad abi blakus gleznoja.

Sāpīgs jautājums viņiem kļuva bērnu kristības. Pirmo, Džoannu, bija kristījis Rutas tēvs viņu pirmajā dzīvoklī pilsētas rietumdaļas Divpadsmitajā ielā. Džerijam derdzās šī ceremonija, tā likās sakramenta parodija; viņa sievastēvs, cilvēks ar attīstītu pilsoņa pienākuma izjūtu, kurš aktīvi darbojās Poukīpsijas starprasu padomēs, zobojās par «svēto ūdeni» — viņš -to ņēma no virtuves krāna. Otro bērnu, zēnu, kristīja kā luterāni askētiskā lauku baznīcā, kur smaržoja pēc ābeļu ziediem un sapelējuša samta; Džerijs te zēnībā bija ticis iesvētīts. Tā rēķins tika dzēsts, bet trešais bērns divus gadus karājās virs elles vārtiem, kamēr viņa vecāki sīvi cīnījās katrs par savu baznīcu. Ruta bija pārsteigta par viņu kaislību versmi; viņai reliģija sen bija vienaldzīga. Meitenes gados spiesta apmeklēt baznīcu, viņa jutās vārga, apjukusi un vainīga, kad tagad gadījās tur ieiet. Jau pirmais psalma pants lika viņas balsij iedrebēties, un pie trešā panta viņa jau cīnījās ar asarām, kamēr ērģeles granda kā uzpūtīgs, aizvainots tēvs. Tikmēr Džerijs, sakauts savā godkārē kļūt par karikatūristu «ar vārdu» un pēc pārcelšanās uz Grīnvudu aizrāvies ar organizatoriskiem, saimnieciskiem un ģimenes jautājumiem, pēkšņi sāka baidīties no nāves. Vienīgi reliģija varēja te palīdzēt. Viņš lasīja teoloģiskas grāmatas, Bārtu, Marselu un Berdjajevu, mācīja bērniem vakara lūgšanas. Katru svētdienu viņš pavadīja Džoannu un Cār-liju uz svētdienas skolu tuvīnajā baznīcā, nosēdēja visu dievkalpojumu un pārradās mājās kā cīņai gatavs gailis. Viņš nīda Rutas bezkrāsaino ticību, kas aizvien vairāk atkāpās un izgaisa viņa naida ietekmē. Ruta juta, ka eksistē labais, eksistē dzidras patiesības un pilnība, kas šūpojas gaisā kā gobas pumpuri — šī goba auga pie viņu guļamistabas logiem. Mēs nedrīkstam tīšuprāt darīt pāri citiem, un mums jārod prieks katrā jaunā dienā. Tas bija viss. Vai ar to nepietika? Kādu nakti, pamodusies no miega un dzirdēdama viņu sūdzamies, ka viņam reiz būs jāmirst, viņa pateica: «Pīšļi pie pīšļiem,» — pagriezās uz sāniem un aizmiga. Džerijs to nekad nevarēja viņai piedot. Viņa cieta, kad viņš gulēja gultā, blenzdams griestos, vai pusnaktī staigāja apkārt pa māju, it kā viss viņa ķermenis smelgtu aiz sāpēm, un cīnījās par katru elpas vilcienu — cieta, ka nevar uzņemt sevī viņa bailes, kā viņa to darīja ar viņa sēklu, un atbrīvot viņu no tām. Džeriju

mocīja doma, ka trešais bērns nav kristīts, viņam šķita, ka viņa cilts iznīks. Rutai kļuva viņa žēl, un viņa padevās. Viņš turēja Džofriju uz rokām, kad zēnu kristīja, viņa stāvēja blakus ar svešu platmali galvā un, zvērēdama nekad vairs nespert kāju baznīcā, pūlējās atturēt asaras.

Otra fotogrāfija, melnbalta, dažus gadus vecāka, uzņemta piecdesmit astotajā vai piecdesmit devītajā gadā, rādīja Džeriju; viņa iekritušās krūtis spīd kā metāls dziestošajā dienas gaismā; viņš iebridis līdz jostas vietai ūdenī un balansē uz galvas saulē dzirkstošu katliņu. Viņš nes midijas uz laivu, kur sēž Sallija Matiasa, kas uzņēmusi šo skatu. Ruta bija pārsteigta, ka šī sieviete prot rīkoties ar fotoaparātu. Abas ģimenes bija nesen apmetušās šai pilsētā, tām bija mazi bērni un mājas kā milzīgas teātru ēkas, un Matiasi bija uzlūguši Konantus braukt ar viņu laivu ķert midijas. Otrs uzlūgtais pāris nebija ieradies. Konanti nebija gribējuši nākt, viņi neuzticējās Matiasiem, spriežot pēc tā mazuma, ko par viņiem zināja. Sallija, liela auguma gaišmate, Sallija dārgās drānās demonstratīvi stiepa no veikala galonu lielās piena pudeles, lai gan piegāde mājās maksāja tikai dažus centus, toties vīnu viņi dzēra izšķērdīgi. Abiem Matiasiem piemita kaut kas pārmērīgs — dāsnumā un skopumā, vērienīgumā un pretrunīgumā. Ričards bija liels, aptaukojies vīrietis ar tumšiem, cietiem matiem, kas prasījās pēc apcirpšanas, dobju balsi, kura katrā balsienā pauda viņa iedomību, un aklu aci, kas bērnībā bija cietusi kādā negadījumā. Aklums nebija manāms, tas izpaudās tikai mazliet piesardzīgajā, pārāk sasprindzinātajā veidā, kā viņš turēja savu lauvas galvu. Tikai cieši ielūkojoties, varēja redzēt, ka vienai acij zīlīte nav melna, bet kā ar plēvi pārvilkta. It kā glābdamies no sāpēm, viņš daudz dzēra, daudz smēķēja, braukāja ar savu mersedesu un daudz filozofēja — bet ar ko viņš īsti nodarbojās? Viņam bija nauda, un viņš braukāja, to pavairodams. Viņa nelaiķa tēvam bija piederējis vīna veikals Kenonportā, un tagad šim veikalam bija radušās nodaļas pilsētiņas tirdzniecības centros, bet pilsētiņa jau izlaida metastāzes un saplūda ar Ņujorkas priekšpilsētām. Pretstatā Grīnvudas jauno precēto vīriešu vairumam Ričards šeit bija vietējais. Viņš mīlēja jūru un tās sniegto pārtiku. Viņš bija studējis Jēlā un pēc diviem gadiem pametis studijas, it kā vienacim pietiktu ar nepabeigtu

izglītību. Viņš apprecējās agri; viņa sieva bija spilgta, ārkārtīgi kustīga un acīs krītoša. Viņi abi šķita lemti dzīves baudām; šāds neierobežots hedonisms Džerijam likās zaimojošs un Rutai vulgārs. Tomēr šī diena, no kuras viņi bija gribējuši izvairīties, izvērtās visai idilliska. Saule dzirkstīja, vīns un vārdi plūda. Džerijs, kas bija audzis uz sauszemes un baidījās no ūdens, piekrita pamācīties no Ričarda un, saņēmis drosmi, iemērca seju ūdenī un sāka raut sārtās, dzīvās midijas no zemūdens klintīm. Lepns par saviem panākumiem, viņš brida atpakaļ pie laivas ar pilnu katliņu.

Viņa seja bija skarba, izskats — smieklīgi mežonīgs. Acu vietā dobumi, no deguna krīt ēna, lūpas smīn. Izģin-dis vergs, noraizējies un cietsirdīgs. Pār viņa kreiso plecu Ričarda kājas, resnas un spalvainas slapjās tenisa tupelēs, ķeras pie slidenās klints raga. Plankums starp viņa kājām laikam ir Greisailenda.

Pēc šī fotogrāfijā tvertā brīža viņi aizbrauca ar laivu uz mazu, smilšainu Greisailendas līcīti. Visi četri sameklēja kurināmo, iekūra uguni un vārīja midijas. Ričards bija paņēmis līdzi sviestu, sāli un ķiplokus. Midiju bija savākts tik daudz, ka viņi ēdināja ar tām cits citu kā rotaļā. Aeis aizvēris, Džerijs nevarēja atšķirt Rutas pirkstus no Sallijas pirkstiem. Kad krēsla sabiezēja ap viņiem, viņi noņēmās ar vārdu spēlēm, ar indiešu cīņu, tad pabeidza dzert vīnu, izģērbās un gāja peldēties. Viņu kailie ķermeņi tikli balsnīja čaukstošajā, mitrajā tumsā. Džerijs bija pārsteigts, ka ūdens šķiet daudz siltāks un mazāk biedē, ja cilvēks ir kails. Kad viņi atkal sapulcējās pie ugunskura, vīriešu slapjos gurnus sedza bikses, bet sievietes bija ietinušās dvieļos. Ūdens lāses uz Rutas un Sallijas pleciem mirdzēja, uguns apstarotas, kā sarkanas dzirkstis. Cik viņa ir krāšņa, nodomāja Ruta. Bet bezrūpīga un tukša. Kārtojot dvieli, Sallija atklāja savas krū-, tis, un Ruta juta skaudību, ka tās ir tik mazas un stingras. Rutai jau trīspadsmit gadu vecumā bija licies, ka viņas krūtis ir pārāk lielas. Arī tagad Ruta domāja, ka nav tik pieauguši, lai varētu nest tādu svaru, un šis iespaids neizzuda; dzīve steidzās uz priekšu, izturēdamās kā nodevēja pret šo sievieti, kura' vēl nebija spējīga nomest plīvuru. Džerijs pie ugunskura sēdēja svešs, pilnīgi laimīgs, un viņam blakus plecīgāks, irdāks vīrietis, svētlaimīgi piedzēries tāpat kā viņi visi. Taču idille vairs neatkārtojās. Vasaras nogalē Matiasi aicināja citus pārus midijas meklēt, bet ziemu viņi izšķīrās — vēl viens ekscess, kā likās Konantiem, vēl viena kliedzoša ekstravagance — kāda romāna dēļ, kas Ričardam acīmredzot bija sācies Kenonportā. Pavasarī, kad viņi izlīga, Ričards atgriezās Grīnvudā, bet laiva viņa noslēpumaino finansiālo manevru rezultātā bija pārdota.

Ričardam patika būt noslēpumainam. Viņš braukāja apkārt bez redzama mērķa, bieži vien vairākas dienas, un viņa plāni, kā iegūt naudu, — atvērt pilsētiņā kafejnīcu, nodibināt izdevniecību speciāli austrumu erotikai vai firmu, kas pārtapsē automobiļu sēdekļus ar audumu, no kura gatavo modernās ceļasomas, — parasti nerealizējās. Runājot ar sievietēm, viņš izlikās nesaprotam visvienkāršākās lietas, un viņa redzīgā acs pieplūda ar asarām aiz līdzjūtības pret neredzīgo, aiz līdzjūtības pret tām bēdām, par kurām viņam stāstīja.

Ruta, to pamanījusi, sarka aiz kauna, it kā viņai būtu izvilts kāds noslēpums, un tad aiz dusmām, aiz dusmām par savu sarkšanu un par Ričardu, ka viņš ir tāds uzbāzīgs muļķis. Tomēr galvenais bija kas cits. Iespējams, ka viņa patiešām bija izpaudusi noslēpumu, noslēpumu, saistītu ar sevi, ko bija slēpusi no Džerija visus astoņus kopdzīves gadus. Tas bija vārdos neizteikts noslēpums, tas ir, tāds noslēpums, kuru Ruta necentās ietērpt vārdos. Viņai patika tas, kā ož Ričards — pēc tabakas, viskija un vecas ādas —, tā oda tēva kabinets sestdienā pēc nogurdinošās sprediķa rakstīšanas; viņai patika Ričarda mulsinoši aiz-bildnieciskais izskats, kā viņš viesībās stāvēja, uzmetis kūkumu, vai ļodzīgi staigāja uft vienmēr agri vai vēlu pienāca pie viņas parunāties. Džerijs to manīja; viņš nīda Ričardu. Ričards bija viens no tiem cilvēkiem — trīsdesmit gadu laikā viņi materiālistiskajā Amerikā tādus nebija daudz sastapuši —, kuri atklāti paziņoja, ka ir ateisti. Kad Ruta reiz sarunā pieminēja, ka Džerijs uzstāj, lai bērni apmeklē svētdienas skolu, Ričarda biezās uzacis pacēlās, redzīgā acs iepletās un viņš neticīgi iesmējās.

— Dieva dēļ, kāpēc?

— Viņam tas šķiet ļoti svarīgi, — Ruta lojāli atbildēja, kaut gan šāda reflektoriska lojalitāte drīzāk bija tās pretstats.

Pēc šīs reizes Ričards nepalaida garām gadījumu «ieknābt» Džerijam, kā viņš pats izteicās. Reiz zālienā pie

Matiasu mājām vasaras pēcpusdienas versmē Ričards izvilka plastmasas Kristu, auto amuletu, ko viņam kāds bija atsūtījis pa pastu, un sāka tīrīt nagus ar svētībai izstiepto Kristus roku.

— Paskat, Šallij, —■ viņš teica, — vai no Kristus neiznāk labs nagu tīrāmais?

Sallija, kura, cik Ruta zināja, bija audzināta katoļticībā, izrāva figūriņu Ričardam no rokām un nomurmināja kaut ko — lai gan viņa vispār nekam neticot, bet... nudien, Ričard. Džerijs, par spīti saulei, bija kļuvis balts kā krīts. Vēlāk viņš bieži atcerējās šo gadījumu, cik sadistiski šis nelieša Matiass bija izturējies pret savu sievu.

Patiesībā gan Ričards izturējās pret Salliju pārāk labi. Kad no kņadas pilnās istabas kakta vai no zāliena, kur dzēra tēju, atskanēja viņas spalgā balss, viņš saviebās, bet saknieba lūpas: līgums noslēgts, tā ir cena, ko viņš maksā par savas sievas spilgto skaistumu. Viņš bija labs ģimenes tēvs, turpretī Džerijam šīs īpašības pilnīgi trūka. Lai cik ilgi Ričards naktī bija sēdējis pie pudeles, viņš agri bija kājās un bieži gatavoja brokastis sievai un bērniem, kamēr Džerijs agrāk necēlās, pirms bērni bija paēdināti un ārā no mājas un līdz vilcienam astoņos septiņpadsmit atlicis tikai īss brītiņš. Kaut ari Džerijs zoboja Ričardu, ka tam nav profesijas, tomēr Ričards šo to prata darīt: viņš taisīja grāmatu plauktus, pulēja mēbeles, audzēja tomātus, salātus un ķirbjus, vāca midijas. Viņš palīdzēja Sallijai pārvērst viņu veco koloniālo lauku māju par modernu namu; mājās viņam bija desmitiem pilnveidojumu. Viņš bieži pavadīja mājās veselas dienas, un Sallijai mājas darbos bija sarunu biedrs Rutai par skaudību. Viņš daudz lasīja, kaut tas nogurdināja viņa veselo aci, turklāt lasīja grāmatas, ko parasti lasa sievietes — romānus, biogrāfijas, grāmatas par psiholoģiju. Bērnu audzināšanu viņš uzskatīja par nopietnu problēmu, kamēr Džerijs tur nekādas problēmas neredzēja: viņš ir oriģināls, bērni ir dieva dotas viņa kopijas, kuras ar laiku tāpat vairosies. Džerijam patika ražošanas process un tā instrumenti — fotoaparāti, spiedes —, taču Ruta nebija mašīna! Bet vienacis Ričards prata redzēt viņai cauri, saskatīt noslēpumu, ko neviens nebija zinājis, vienīgi Marta, resna nēģeriete, ko māte algoja, lai gatavo ēst un apkopj māju, kamēr viņi dzīvoja Bufalo draudzē. Maitas valdīšanas laikā virtuve kļuva Rutai par ostu, par paslēptuvi tam visam, par ko viņa klusībā atzinās tikai sev. — Ru-,

tiņ, — Marta mēdza nopūsties, — tu esi brīnišķa meitene* bet dzīve tevi apvedīs ap stūri. Tu nebaidies no tā, no kā jābaidās. — Jo skarbāki bija Martas spriedumi, jo vairāk Ruta izjuta viņas mīlestību. Arī Ričards bija saskatījis, ka viņa ir likteņa piemeklēta. Tāpat Ruta redzēja Ričardam cauri, redzēja patiesību, ka viņam ir grūti ar Salliju, ka viņa liek Ričardam maksāt par savu skaistumu; ar savu objektīvo mākslinieces skatienu Ruta vēroja, kā viņš ākstās, dzer un muļķojas, saprata, ka var atvieglot viņa dzīvi tā, kā neviens to nav darījis, kaut gan Matiasi abi mīlēja viesības un visu, ko var pirkt par naudu; viņiem trūka zināma brieduma, to varēja jaust pat viņu bērnu sejās, kad tie pievērsa vecākiem savas tīrās sejiņas kā tukšus traukus. Un tomēr Ričards runāja ar Rutu par Pjažē^1, Bendžaminu Spoku, Annu Freidu^4 [5], Airisu Mērdoku un Džūliju Čaildu^6, par mēbelēm, kulināriju un modēm. Viņš ievēroja, kā viņa ģērbusies, dažreiz izteica komplimentu, dažreiz apvainoja. Viņš nosodīja Rutu, kad viņa bija nogriezusi matus; Džerijs bija lūdzis viņu to darīt un pat gribējis, lai griež vēl īsākus, tad labāk būšot redzams galvaskauss.

Kāpēc viņš grib rādīt viņas galvaskausu? Dejodams ar Rutu kādās viesībās, Ričards noglāstīja viņas sēžamvietu, nevis paplikšķināja pa to, un teicās vienmēr domājis, ka viņai esot pats seksuālākais dibens pilsētā. «Viņš runā ar mani kā sieviete ar sievieti,» Ruta atbildēja, kad Džerijs sūdzējās, ka viņa viesībās pavadot pārāk daudz laika Ričarda sabiedrībā; viņa zināja, ka tie ir pirmie tīšie meli viņas precētas sievas dzīvē. Citās viesībās Ričards aicināja viņu uz lenču un pat nosauca ķīniešu restorānu ceļā uz Kenonportu. Viņa pateicās un noraidīja aicinājumu. Vēlāk viņa pārdomāja, vai bijis pareizi pateikties. Būt pateicīgai taču nozīmē jau pa pusei piekrist. Un, kad viņa bija pastāstījusi Ričardam (kāpēc?), ka ir izmisusi par Džerija «reliģisko krīzi», Ričards ierosināja noteikt datumu, kad satikties, lai varētu apspriest šo jautājumu visā pilnībā. «Viņš ir ellīgi nervozs, es esmu lasījis par to vienu otru grāmatu.» Viņa nožēlojot, bet domājot, ka nevajag. Viņš neuzstāja. Viņai tas patika. Viņa priekšlikumi bija kā sekli joki, kuru biežā atkārtošana padara tos smieklīgus;

Ruta tagad jau gaidīja to brīdi viesībās, kad Ričards, nopietni sakniebis plānās, gandrīz neredzamās lūpas un piešķiebis galvu kā šķielējošs dievs, atkal pienāks un atkārtos apnikušo jautājumu.

Bet mājās, kad viņa palika vienatnē, baismīgā vientulībā, viņa pēkšņi pamodās nakts vidū, un, it kā atbildot uz palīgā saucienu, Ričards uzgūlās viņai kā ļauns gars. Viņa juta, ka viņš neveikli, taustīdamies meklē ceļu uz noslēpumu, kas alkst, lai tiktu atklāts. Rutu saldēja nepatīkamā sarma viņa acī tur, kur citiem melns punkts uzsūc gaismu; kā aizsargreakcija uzliesmoja neganta, neprātīga mīlestība pret Džeriju. Viņa apskāva vīra nekustīgo ķermeni, un viņš sakustējās, apgriezās uz otriem sāniem un iemiga atkal. Miegs viņiem bija dažāds: Džerijs mocījās ar bezmiegu, iemiga vēlu un gulēja ilgi. Ruta iemiga bez pūlēm un pamodās ļoti agri.

Ja unitāriju baznīcā ir kāds augstākais bauslis, tad tas skan: Raugies uz visu reāli. «Daudz ko noskaidrojām,» mēdza teikt tēvs, pēc pusnakts atgriezdamies no kārtējā rasu ķīviņa Poukīpsijā. Kādā tukšā ziemas pēcpusdienā, kad abi vecākie bērni bija skolā un Džofrijs iemidzis, kad dzīve namā ritēja kā pulkstenis, plīts kurējās, dēļu grīda žuva un ārā mirdzēja sniegs, uz lieveņa parādījās Ričards. Pamanījusi pa viesistabas logiem viņa veco, rūsgano mersedesu, viņa, iedama atvērt durvis, jau zināja, kas ieradies. Durvis bija iesprūdušas, Rutai vajadzēja raustīt tās, lai atdarītu, un abi bija mazliet apjukuši, kad tās atvērās. Stāvēdams durvju ietvarā lietusmētelī un vienkāršā, rūtainā, pie kakla atpogātā kreklā, Ričards izskatījās kā liels, drūms rēgs. Viņš bija atnesis grāmatu, par kuru viņi bija runājuši, jaunu Mērdokas romānu. Viņš to bija izmantojis tikai kā ieganstu; instinkts jau vēstīja, ka turpmāk tas vairs nebūs vajadzīgs.

Pēc ziemas atnāca pavasaris, un Ruta pierada pie Ričarda.

Zem viņa pamatīgā svara, kad skatu aizsedza viņa melnām, mīkstām spalvām apaugušie pleci, Ruta lietišķi atbildēja uz Ričarda juteklīgā uzbrukuma uzmanīgajiem, uzstājīgajiem glāstiem. Viss noritēja lietišķi, prāta kontrolē, abi jutās apmierināti; ar šo svešo vīrieti viņai pietika laika noiet visu ceļu līdz kraujai un nokrist, nokrist un atkal atrasties sākuma punktā, stingri jūtot zemi zem

sevis. Zeme bija viņas gulta, viņas un Džerija gulta. Visapkārt pletās agrīnās pēcpusdienas gaisma. Džofrijs snauda otrā stāva viņā galā. Ruta ziņkāri pieskārās sārtu plankumiņu lokam uz Ričarda pleca; šķita, kāda cita te atstājusi savu zobu pēdas.

— Piedod, — viņa teica.

— Saldas sāpes, kā mēdz sacīt.

Atbilde viņam bija vienmēr gatava. Negribēdama skatīties Ričardam acīs, Ruta pētīja viņa lūpas. Apakšējā bija vecišķi nokārusies, viņa mute bija mitra no skūpstiem.

— Tas nemaz neizskatās pēc manis, — viņa teica.

Viņa lūpas runājot tikko kustējās.

— Tas pieder pie šīs spēles. Mīļākās kož. Sievas to nedara.

— Nerunā tā. — Viņa sakustējās, lai atbrīvotos no svara, kas sāka jau spiest. — Nezobojies.

Viņa elpa ar sūru viskija dvesmu, kaut viņš bija ienācis pa virtuves durvīm pusdienas laikā un viņi tūliņ bija devušies gultā, joprojām bija nevienāda un saraustīta.

— Kas par zobošanos, sasodīts, — viņš noteica. — Es esmu piedzēries. Esmu kā izkāsts.

Ruta palūkojās uz to vietu, kur viņu krūtis saskārās un viņējās pa pusei pazuda Ričarda spalvās, — tas lika viņai justies, it kā viņa apskautu pinkainu lāci. Džerijs salīdzinājumā ar Ričardu bija gluds kā čūska.

Ričards gaišredzīgi ievaicājās:

— Vai es tev neliekos ķerts?

— Es pati sev tāda liekos.

— Kāpēc tu laidi mani iekšā, Rūtiņ, bērniņ?

— Tāpēc, ka tu lūdzi.

— Neviens cits līdz šim nav lūdzis?

— Neesmu gan manījusi.

Ričards dziļi ievilka gaisu; viņš atrāvās no Rutas krūtīm, un viņa sērīgi juta, ka viņš atkāpjas tālu prom.

— Nezinu gan, — viņš teica, kāpēc jums ar Džeriju gultā nesader. Tu visu proti pirmklasīgi.

Viņa pacēla ceļgalus un šūpoja Ričardu savos augšstilbos, līgoja viņu uz priekšu un atpakaļ mazliet nepacietīgi, it kā viņš būtu mazulis, kas negrib aizmigt. Slikti gan, ka viņš pieminēja Džeriju; tas draud visu sabojāt. Māja nodrebēja, un mirkli vēlāk virs viņiem, pārraujot skaņas barjeru, bezgalīgajā zilumā aiz logiem aizdrāzās reaktīvā lidmašīna. Mājas otrā galā Džofrijs gultiņā sāka

činkstēt. Ričardam jāiet projām, bet, kamēr viņš ir šeit, viņai jāmācās.

— Vai tā patiešām saka? — viņa jautāja. — Pirmklasīgi prast? — Vārdi skanēja tik dīvaini, ka Ruta piesarka, kaut arī bija kaila.

Ričards palūkojās lejup; viņa mīkstā roka noglāstīja viņas matus un redzīgā acs it kā uzsūca bailes no viņas sejas. Ruta ieskatījās viņam acīs; tik daudz viņa varēja atļauties.

— Tātad neviens tev nav teicis, — viņš sacīja, viņu glāstīdams, — kāds pikants sievišķis tu esi.

Viņš uzskatīja sevi par skolotāju, kas māca dzīves gudrības. Tanī tūkstoš deviņi simti sešdesmit pirmā gada pavasari un vasarā viņi biežāk satikās, lai parunātos, nevis lai nodotos mīlestībai. Ruta, zinādama, kā Džerijs nicina Ričardu un kā lepojas ar sevi, jutās daudz neuzticīgāka nevis tad, kad atdeva savu ķermeni, bet kad stāstīja par Džerija slepenajām bailēm, kuras tas uzticēja tikai viņai.

— Viņš stāsta, ka visur redz nāvi — avīzēs, zālē. Viņš uzlūko bērnus un teic, ka tie izsūcot viņam dzīvību. Viņš teic, ka to esot pārāk daudz.

— Vai viņš nekad nav bijis pie psihiatra? — Ričards satvēra ar nūjiņām gabaliņu ūdensrieksta un iebāza mutē. Bija dzirkstoša jūlija diena, un viņi sēdēja ķīniešu restorānā. Aizkari bija aizvilkti, un šķita, ka ārā ir dzintarains vakars.

— Viņš nicina psihiatriju. Viņš necieš, ka es lieku manīt, ka ar viņa veselību nav viss kārtībā. Kad es saku, ka nebaidos no nāves, viņš atbild, ka^ es esmu garīga krople. Viņš saka, man neesot bail tāpēc, ka man neesot iztēles. Ar to viņš laikam domā dvēseli.

Ričards malkoja jau trešo martīni; viņš noslaucīja ar pirksta kauliņu muti.

— Es gan nebiju domājis, ka tas puisis ir tik neirotisks. Es būtu jau sen viņu norakstījis kā depresīvu maniaku, bet viņa ilgas pēc nāves ož pēc psihopātijas. Vai tas neietekmē viņa darbu?

— Viņš stāsta, ka joprojām spējot strādāt, lai gan tagad darbs prasot divreiz vairāk laika. Viņš tagad vairāk staigā pa apspriedēm un izdomā idejas, kuras realizē citi. Mājās viņš vairs nekad nezīmē, un man tā žēl. Pat tad, kad viņa darbus sūtīja pa pastu atpakaļ, bija prieks redzēt, kā viņš strādā. Viņš vienmēr uzgrieza radio, tas palīdzot labāk uzlikt krāsu.

— Als Kaps^7 no viņa tomēr nav iznācis.

— Viņš nekad nav pēc tā centies.

— Man patīk tava lojalitāte, — Ričards sacīja; viņa balsī skanēja nesatricināma patmīlība, kas bija raksturīga abiem Matiasiem.

Rutai aizrāvās elpa, un viņa blenza šķīvī; īsu mirkli viņai bija ienācis prātā, ka viņa izdara baismīgu kļūdu.

— Es neesmu pietiekami lojāla, — viņa teica. — Man tagad šķiet, ka mēs abi esam ielauzušies viņa garīgajā pasaulē un padarījuši viņu vēl sliktāku. Viņš apgalvo, ka manis te nav.

— Kur nav?

— Šeit. Visur. Nav kopā ar viņu. Tu jau saproti.

— Tu gribi teikt, ka jūties tagad mana, nevis viņa sieviete?

Viņai negribējās izrādīt Ričardam, cik nepatīkama viņai ir šī doma un šī terminoloģija. Viņa sacīja:

— Neesmu pārliecināta, ka vispār kādam piederu. Varbūt tā ir mana nelaime.

Rīsa graudiņš bija pielipis pie viņa apakšlūpas kā tārps.

— Pamēģini aprakstīt, ko nozīmē šī tava nekam nepie-derēšana. Tu domā — gultā?

— Gultā es esmu kļuvusi labāka. Pateicoties tev. Bet, izrādās, tam nav nekādas nozīmes. Pagājušo nakti pēc visa notikušā viņš pamodināja mani pulksten trijos un jautāja, kāpēc es viņu nemīlot. Laikam bija skraidījis apkārt pa māju, lasījis bībeli un skatījies televizorā visādas šausmas. Viņam uznāk lēkmes — guļot trūkst elpas. Tev uz lūpas ir rīsa graudiņš.

Viņš noslaucīja to tik cītīgi, ka viņai tas šķita komiski.

— Cik ilgi viņam jau ir šīs elpošanas grūtības? — viņš jautāja.

— Vēl pirms tam, kad es sāku ar tevi. Taču labāk viņam nav kļuvis. Nezin kāpēc biju domājusi, ka kļūs. Neprasi, kāpēc.

— Tā. Es tev esmu vajadzīgs, lai izdziedētu Džerija astmu. — Ričarda rūgtie smiekli neskanēja diezin cik pārliecinoši.

— Nesagrozi manu domu.

— To es nedaru. Ir taču pārāk skaidrs, ko tu gribi teikt. Tu gribi teikt, ka es tev esmu speciāls grēkāzis.

Nesāc atvainoties. Esmu visus šos gadus bijis Sallijas grēkāzis, varu būt arī tavējais.

Viņš gribēja dzirdēt Rutas atzīšanos, ka viņa to mīl. Viņa nevarēja dabūt šos vārdus pār lūpām. Viņa vienmēr bija zinājusi, ka viņiem ar Ričardu nav nākotnes, un nu saprata, cik īsa ir viņu tagadne. Viņa galva dzintarainajā gaismā likās milzīga — nedabiska, nesamērīga, uzlikta virsū īstajai galvai, kuras vārdi skanēja tik dobji.

— Man viss apnicis, — viņa pēkšņi teica. — Es neesmu radīta piedzīvojumiem. Visu vasaru es mocījos ar kuņģi un vienmēr pēc sastapšanās ar tevi jūtos šausmīgi nomākta. Un viņš pat neklausās manus melus. Visu laiku domāju: vai viņš šķirtos no manis, ja visu zinātu?

Ričards nepacietīgi nometa nūjiņas, tās noklikšķēja uz tukšā šķīvja.

— Nekad, — viņš noteica. — Viņš nešķirsies no tevis, jo tu esi viņa māte. Cilvēks nešķiras no savas mātes, velns parāvis. — Tas izklausījās tik bezcerīgi, ka viņai gribējās raudāt; viņš laikam to bija nojautis, jo viņa balss skanēja maigāk: — Kā tev patika ēdamais? Vistas ragū laikam bija konservēts.

— Manuprāt, viss bija labs, — Ruta noteikti apgalvoja.

Ričards uzlika savu roku uz Rutas rokas. Rutu pārsteidza, ka tās ir tik līdzīgas: Ričarda roka bija pārāk maza viņa augumam, Rutas roka viņas augumam par lielu.

— Tu esi ļoti izturīga, — viņš sacīja. Tas šķita daļēji kompliments, daļēji atvadas.

Viņa pārtrauca sakarus ar Ričardu septembrī. Džerijs bija viņu nobiedējis, noklausīdamies daļu viņas sarunas ar Ričardu pa tālruni. Viņa bija domājusi, ka Džerijs slauka pagalmu. Viņš negaidot iznāca no virtuves un jautāja: — Kas zvanīja?

Viņa pārbijās.

— Tāpat vien, nekas. Kāda sieviete no svētdienas skolas jautāja, vai mēs pierakstīšot tanī Džoannu un Čārliju.

— Viņi sāk kļūt pārāk uzmācīgi. Ko tu atbildēji?

— Es teicu — protams.

— Bet es dzirdēju, ka tu teici — nē.

Ričards bija jautājis, vai viņa nevēloties nākamnedēļ ēst lenču kopā ar viņu.

— Viņa prasīja, vai mēs nevedīšot uz turieni arī Džof-riju.

— Protams, ka ne, — Džerijs piekrita, — viņam vēl nav pilni trīs gadi. — Tad atsēdās un sāka lasīt sestdienas avīzi. Viņš vienmēr vispirms atvēra humora lappusi, it kā cerēdams atrast tur sevi. — Nezin kāpēc es tev neticu, —-viņš sacīja, galvu nepacēlis.

— Kāpēc? Ko tad tu dzirdēji?

— Neko. Galvenais bija tavs tonis.

— Patiešām? Kāds tad? — Viņai sanāca smiekli.

Džerijs raudzījās kaut kur tukšumā, it kā risinātu kādu

estētisku problēmu. Viņš izskatījās noguris, jauns un kalsnējs. Mati viņam bija pārāk īsi apgriezti.

— Ne tāds, kā vienmēr, — viņš teica. — Siltāks. Tā bija īsta sievietes balss.

— Es taču esmu sieviete.

— Ar mani tu runā meitenes balsī, — viņš sacīja.

'Viņa ieķiķinājās un gaidīja, kad viņš izteiksies tiešāk.

Taču viņš atkal bija pievērsies humora lappusei. Viņai gribējās apskaut šo naivo dvēseli.

— Tādā skaidrā, saltā un jaunavīgā, — viņš piebilda. Rutas vēlēšanās izgaisa.

Nākamajā nedēļā viņa kādu dienu iepirkās Grīnvudas mazajā tirdzniecības centrā. Vitrīnas bija pilnas ar skolēnu apģērbiem, un pie Grīsteda spēcīgi smaržoja pēc āboliem. Debesis virs tālruņa vadiem likās nule izmazgātas un izkārtas žūšanai. Policistiem atkal bija formas ar garām piedurknēm. Sīkpreču veikals bija noņēmis audekla nojumi. Tuvodamās savam falkonam ar divām smagām produktu pakām rokās, viņa ieraudzīja Ričarda mersedesu frizētavas priekšā. Viņa pagausināja soli, ejot gar vaļējām durvīm, pa kurām plūda matu eļļas aromāts, un pamanīja Ričardu rūtainā kreklā smagnēji sēžam gaidītāju rindā. Rutas sirds traucās pie viņa; viņai negribējās, ka Ričards apgriež matus. Ričards ieraudzīja viņu, nolika sānis žurnālus, pameta rindu un iznāca ārā.

— Vai negribi mazdrusciņ pavizināties?

Šajā «mazdrusciņ» viņa saklausīja pārmetumu. Viņa taču bija vairījusies no Ričarda. Viņš stāvēja, mirkšķinādams acis saulē, neaizsargāts, nezinādams, ko tālāk darīt, — uz sēkļa izmests izgaisuša sapņa rēgs. Cik dīvaini, Ruta nodomāja, ka var gulēt ar svešu cilvēku un redzēt viņā tikai svešu cilvēku, neko vairāk. Viņai kļuva Ričarda žēl, un viņa pieņēma uzaicinājumu, nolikdama uz priekšējā sēdekļa iepirkumu pakas kā apgrūtinošas, tarkšķīgas pavadones. Auto iekšienē bija pazīstamā vācu ādas, ame-

rikāņu konfekšu un izlieta vīna smarža; viņa bija lieliem malkiem dzērusi šo aromātu, kad, nododoties mīlai, piedauzīgā neērtība un sāpīgais durvju roktura spiediens pret viņas plecu bija novedis viņu līdz kulminācijai, kamēr Ričards darbojās skurbā neatlaidībā. Ričards izbrauca ārā no centra garām Konektikutas mājām, dziļi noslēptām blīvā zaļumu segā, uz pilsētas nomali, kur vēl bija saglabājies rezervāta mežs.

— Man tevis trūkst, — viņš sacīja.

Rutai bija jāatbild: — Man tevis tāpat.

— Tad kas īsti notiek? Pareizāk, kāpēc nekas nenotiek? Ko aplamu es esmu izdarījis?

Kamēr viņi brauca, mašīnai lēkājot pa sen nelaboto ceļu, kas veda uz dīķi, kur bērni ziemu braukāja ar slidām, Ruta ievēroja, ka daži veci, aizkaltuši koki jau met lapas.

— Neko, — viņa atbildēja. — Man nav nekādu sevišķu darīšanu, tikai darba patlaban vairāk, vasara ir beigusies. Visi dzīvnieciņi atgriežas savās alās.

Dzelteni saules plankumi vīdēja aiz Ričarda matu izspūrušā, melnā mākoņa.

— Zini, es varu padarīt tev dzīvi sūru, — viņš teica.

— Kādā veidā?

— Pastāstīt visu Džerijam.

— Kāpēc tev tas būtu jādara?

— Es gribu tevi.

— Nedomāju, ka tā tu mani dabūsi.

— Es pazīstu tevi, Rūtiņ, bērniņ. Es varu tev sagādāt nepatikšanas ar to, ko es zinu.

— Bet tu to nedarīsi. Un bez tam — vai tev nav laiks pameklēt kādu citu?

Ričards bija stāstījis viņai par dēku, kas paātrinājusi viņa atsvešināšanos no Sallijas, tāpat arī par citām dēkām. Ruta klusībā bija jutusies apvainota, lai gan šīs sievietes likās vulgāras un Ričards bija runājis par viņām nevērīgi.

Viņš nogriezās uz lauku ceļa — divām grambām zālē, kuras veda uz dīķi. Priekšā bija barjeras ķēde; viņš apturēja mašīnu. Starp viņiem uz sēdekļa bija saiņi ar produktiem. Otrpus dīķa vientuļš makšķernieks sēdēja, raudzīdamies uz savu atspulgu. Bija rīts, bērni, kuri te pulcējās visu vasaru, atradās skolā; Džofriju viņa bija atstājusi tapsētāja uzraudzībā, kurš plēsa nost vecās tapetes viesistabā, solīdamās pēc pusstundas būt atpakaļ. Tas viss

pavīdēja viņai domās, kamēr viņa gaidīja, ko Ričards darīs. Viņš jautāja:

— Vai tev ir kāds cits?

— Bez Džerija? Jauna dēka? Neesi tik nekrietns. Ja tu mani kaut mazliet pazītu, tad tā neprasītu.

— Varbūt es tevi patiešām nepazīstu. Tu jau cīnies tam pretī.

Ja Ričards uzskata viņu par cīnītāju, tad viņa cīnīsies.

— Ričard, — viņa teica, — lūdzams, nezvani man vairs uz mājām. Džerijs dzirdēja šo to no mūsu pēdējās sarunas un pateica man kaut ko drausmīgu.

Viņa sejā, pavērstā pret Rutu ar veselo aci, izpaudās satraukums; Ruta bija pārsteigta, cik ļoti tas viņai patīk.

— Ko viņš īsti teica?

— Neko noteiktu. Par tevi ne vārda. Bet man šķiet, ka viņš zina.

— Pasaki man vārdu pa vārdam, ko viņš teica.

— Nē. Tam nav nozīmes. Tā nav tava darīšana, ko viņš teica.

Tā vairs nebija viņa darīšana — pēc tā mirkļa, kad viņš bija uztraucies, ka Džerijs visu zina. Ja viņš būtu mīlējis Rutu, tad būtu priecājies, ka nu var sākt atklātu cīņu.

Ričards sataustīja cigareti krūšu kabatā novietotajā paciņā.

— Labi.

Viņš iesprauda mutē mazliet saspiesto cigareti, aizdedzināja to un izpūta platu dūmu strūklu pret mašīnas jumtu. Apakšlūpa viņam izspiedās kā notekcaurules mala. Caurule bija tukša. Viņa saprata, ka Ričards meklē vārdus, kuri nenostādītu viņu neērtā stāvoklī.

— Vai gribi man pateikties par šo visai jauko braucienu? — viņš beidzot jautāja.

— Vai tu nedomā, ka tas būtu pats labākais?

Tālīnais makšķernieks pavicināja makšķeri, un putni

kokos viņiem visapkārt nobēra veselu lēveni komentāru. Produktu saiņi pie viņas elkoņa nočaukstēja — tur kusa saldējums, kārbās kusa saldētā apelsīnu sula. Ruta saprata, ka dēkas, tāpat kā viss pārējais, prasa no mums pārāk daudz. Mēs visi gribam fantastisku cenu par to vien, ka eksistējam. Viņas redzes lokā pēkšņi parādījās Ričards; viņa sarāvās, gaidīdama sitienu. Viņš pikti, ar

tēlotu enerģiju iespieda cigareti pelnu traukā uz sadales dēļa.

— Iesim, Rūtiņ, bērniņ, — viņš nopūtās. — Mēs jau vairs neizskatāmies pēc cilvēkiem. Iesim pastaigāt. Neskaties uz mani tā, es nedomāju tevi nomušīt.

Viņam bija gaišreģa spējas; Rutai patiešām bija pavīdējusi tāda doma.

Vēlāk viņa atcerējās, kā viņi gāja lejup pa ēnainu taciņu caur knišļu mākoņiem, kas saules staru strēlēs cēlās viņiem pretī. Noslēpušies no makšķernieka zem purva kļavu zariem, viņi skūpstījās. Kājām kļuva vēsi, jo viņas tenisa kurpes bija samirkušas zālē. Ričards slējās pār viņu kā ērmīgs, silts koks, kuru viņa bija apskāvusi, spēlēdama slēpšanos. Arā, dabas klēpī, skūpsti nelikās dīvaini; tie bija tikpat dabiski kā tas, ka māte mēdza mazgāt viņai matus virtuves izlietnē zem gara vara krāna vai kā Grīs-teda pārdevējs pirms pusstundas bija iespiedis viņai rokā sīknaudu. Ričarda rokas diezgan bēdīgi turējās viņas muguras ieliekumā un neglāstīja viņas sēžamvietu, kā parasts.

— Lūdzu, piedod man, — viņa teica.

— Un mēs nekad vairs' negulēsim kopā? Beigts un nobungots?

Šis teikums Rutu sasmīdināja, tad viņa lūdza:

— Laid nu mani vaļā. Esmu jau zaudējusi svaru.

Viņš kā pārbaudot cieši saspieda viņas viduci.

— Šis tas jau vēl palicis.

Viņi laikam vēl kaut ko runāja, bet Rutas atmiņā visu teikto aizsedza trīsošie knišļu plīvuri, vēsums, ko juta kājas, makšķernieks, kas it kā pārraudzīja viņu šķiršanos no tālīnā krasta, kur makšķere un tās atspīdums ūdenī veidoja ērmīgu arku. Kaut dažu labu rītu viņai būtu paticis dzirdēt tālruņa zvanu, viņa bija pateicīga Ričardam, ka viņš ir paklausījis, turklāt vēl aizvien pienāk pie viņas viesībās, it kā gaidītu, lai viņa uztic kādu noslēpumu. Visumā viņa bija pilnīgi apmierināta ar šo dēku un, vilkdama ciet bērniem ziemas drēbju rāvējslēdzējus vai likdama gaļu cepeškrāsnī, ar patiku atcerējās šo pagātnē nogrimušo notikumu. Viņai šķita, ka kļuvusi vērtīgāka un nozīmīgāka, tāda, kādai jābūt, — viņa nebija baidījusies no briesmām un iemantojusi dzīves gudrību, kļuvusi pilnīgāka un iecietīgāka. Viņai bija bijis viss: jaunības draugi, vīrs, mīļākais; šķita, ka nu viņa var atpūsties.

Viņa nebija apņēmusies to mūžam slēpt no Džerija. Atskatoties viņa pārliecinājās, ka bija darījusi to ne tik daudz sevis kā viņa dēļ; viņas atdošanās citam vīrietim šķita kā upuris, ko neviens nav ievērojis. Kad dēka bija pašā versmē, viņā iztēlojās, ka Džerijs to uzzinās un tas būs kā pērkona rībiens, apdullinoša grandoņa, apžilbinoša gaisma, visu iztīroša sagrāve. Taču viņu laulība pastāvēja trulā mierā kā pamesta baznīca, un, kad viņa atgriezās agrākajā dzīvē — vainas apziņā spodrināja grīdas, pārvilka dīvānu ar zilu audeklu, gatavoja ēdienus ar nule pirktām jaunām garšvielām, tā iedziļinājās bērnu burtnīcās, it kā katra būtu daļa no svētajiem rakstiem —, Džerijs nemaz nemanīja, ka viņa zināmu laiku bijusi projām. Domas par Ričardu, atmiņas par fizisko tuvību, fiziski skaudrā nākamās satikšanās nojauta bija pildījusi visu viņas būtni; trīsoša, jūtu pārpilna, atklāta viņa bija stāvējusi viņu laulības spoguļa priekšā un redzējusi tikai tukšumu. Tā bija pazīstama sajūta. Viņas tēvs bija pārņemts no mīlestības uz saviem tuvākiem, māte no mīlestības uz tēvu, un Ruta auga ar aizdomām, ka viņai neviens nepievērš uzmanību. Viņa piederēja pie u nitāri -jiem, un ko tas nozīmēja, ja ne to, ka dvēsele viņā ir tik tikko dzīva?

Viņas neredzamā atgriešanās uzticīgas sievas lomā notika pasaulē, kur viss mainās. Čārlijs iestājās Grīnvudas pamatskolas pirmajā klasē, Džoanna, meitene ar augstu pieri, kļuva pašapzinīga trešklasniece. Šo meiteni pārvēršanās par sievieti nekad nepārsteigs; viņā bija iemiesojusies visa viņas vecāku tā laika kaislība, kad abi mācījās mākslas skolā, Džoanna bija viņu pirmais radījums ar miesu un asinīm. Ruta pamazām atguva agrāko svaru, ko bija vasarā zaudējusi kuņģa untumu dēļ. Ziema kā ar marles saiti aptvēra liesmojošo rudeni. Šinī gadā — pirmajā, kopš Kenedijs bija prezidenta amatā, — upes un dīķi aizsala agri, kļuva melni un gludi, un varēja brīnišķīgi slidot. Slidojot Ruta lidoja un lidojot jutās brīva. Mašīnu viņa vadīja pārāk ātri, dzēra pārāk daudz un slidoja augšup pa upi prom no Džerija un bērniem, mezdama straujus, platus lokus starp tievo, sudraboto koku mēmajām sienām. Šī vēlēšanās lidot viņai radās pēc neveiksmes ar Ričardu, jo tā bija neveiksme — kā vienmēr, kad romāns nav beidzies ar laulībām.

Arī Džerija reliģiskais uzliesmojums noslāpa. Pavasarī plaukts ar teoloģijas darbiem palika novārtā, tikai ielik-

tās papīra strēmelītes rādīja, cik tālu viņš izlasījis katru sējumu. Nāves baiļu vietā bija stājusies tieksme uzdzīvot. Viņš aizrāvās ar tvistu un viesībām, locījās nosvīdis, un Rutai šķita, ka viņa redz savā priekšā mistiski radušos dēlu, ar kuru tā pārmērīgās enerģijas dēļ jālepojas visai piesardzīgi. Viņš atmeta smēķēšanu un sāka pirkt modernas skaņu plates, kuras spēlēja tik ilgi, kamēr varēja dziedāt līdzi unisonā: «Dzimis, lai zaudētu, veltīgi dzīvi es vadu...» Trīsdesmit gadu vecumā tas izskatītos smieklīgi un nožēlojami, ja vien viņš nebūtu izskatījies tik aplam laimīgs. Viņš atkal bija bezrūpīgi rotaļīgs, kādu Ruta viņu atcerējās viņu abu iepazīšanās laikā; viņa neatcerējās, kad beidzamo reizi bija uzskatījusi viņu par skaistu, bet nu viņai šķita, ka viņš ir pievilcīgs. Sejā parādījās sārtums, zaļajās acīs šķelmība. Viņa apātija un bailes bija likušas viņai justies bezspēcīgai un vainīgai; viņa priecājās, ka Džerijs atkal kļuvis žirgts, lai gan nojauta kaut ko naidīgu, neparedzētu. Kārdama viņa bikses skapī, kamēr viņš kā ik vakaru pagalmā rotaļājās ar bērniem, viņa bija pārsteigta, dzirdot ka uz grīdas viegli, teju pat muzikāli birst smiltis. Tās bira no viņa bikšu atlokiem. Ak jā, viņš paskaidroja pēc vakariņām, viņš aizbraucis uz liedagu, ne jau Grīnvudas, bet uz to ar indiāņu nosaukumu, — todien, kad bijis tik silts, iegriezies tur atceļā no stacijas, jo paspējis uz vilcienu, kas atiet agrāk. Kāpēc? Nu tāpēc, ka bijusi ļoti jauka maija diena — vai tad vajadzīgs cits iemesls? Kas tad viņa ir — sieva vai uzraugs? Viņš jutis vajadzību ieelpot jūras gaisu, pastaigājis gar ūdeni, pasēdējis brītiņu kāpās, tur gandrīz neviena nav bijis, tikai maza buru laiviņa līcī. Bijis ļoti skaisti.

— Bērni ar prieku būtu devušies tev līdzi.

— Tu biji brīva visu pēcpusdienu, varēji viņus aizvest.

Kad viņš skatījās Rutā, viņa acis bija nekaunīgi zaļas

un sejas draiskulīgo izteiksmi pasvītroja sīka rēta virsdegunē; Ruta saprata viņa apvainojošo izturēšanos: viņš zināja. Viņš bija uzzinājis. Bet kā? Laikam Ričards būs izpļāpājies. Vai visi jau zina? Lai zina. Galvenais ir Džerijs, un, ja viņš zina un nesper zemes gaisā, tad tas ir atvieglojums. Visu vakaru, vērojot gar acīm slīdošos bērnus, traukus un Džerija seju, viņa pārcilāja prātā atzīšanās un paskaidrojuma vārdus. Kāds te varēja būt paskaidrojums? Pats labākais būtu pateikt, ka viņa tā rīkojusies, lai kļūtu labāka sieviete un tātad labāka sieva. Un ka tā bijusi tikai dēka un atstājusi uz viņu pavisam mazu iespaidu. Šīs patiēsības un nepieciešamība tās pateikt biedēja viņu, un viņa aizmiga, lai atbrīvotos no bailēm, kamēr Džerijs klusēdams lapoja «Art Ne\vs». Spogulī viņa atkal bija redzējusi tikai tukšumu.

Aiz viņu guļamistabas logiem ceļa malā auga milzīga goba, viena no nedaudzajām, kas bija palikušas Grīn-vudā. Jaunās, nule no pumpuriem izlīdušās lapiņas bija sakrokojušās, iedzeltenas, to veidotais plīvurs vēl bija par plānu, lai apsegtu zarus. Zari bija līkumaini, spēcīgi, mūžīgi, neizsmeļams prieka avots Rutas acīm. No visa, kas atradās Rutas redzes lokā, šī goba visvairāk pārliecināja viņu, ka pastāv kosmiska labvēlība. Ja Rutai būtu jāattēlo dievs, viņa attēlotu šo koku. Pa platajiem apakšējiem zariem pastaigājās baloži kā draudzes locekļi pa katedrāles grīdu; pār ceļu gaisā nekarājās zariņi kā vīnā ja staipekņi, alkatīgi un baudkāri dzerdami gaismu, laiski kā pirksti, iemērkti ūdenī no laivas. Rutai šķita, ka mirt nemaz nav tik briesmīgi. Viņa bija uzraususi sev virsū vatētu segu, cerēdama nosnausties.

Lejā atskanēja enerģiski soļi, pakavējās un nāca augšā. Džerijs ieaicināts palīda zem segas. Viņa cerēja — kaut gan nolēma, ka cer par daudz, — ka viņš nemēģinās uzmākties ar mīlestību. Viņš pārlika roku pār viņas viduci un jautāja:

— Vai tu esi laimīga?

— Nezinu.

— Nogurusi?

— Jā.

— Tad gulēsim.

— Tu taču nenāci augšā tāpēc, lai traucētu mani?

— Nebūt nē. Es nācu tāpēc, ka tu pēdējā laikā esi tik skumja.

Koka līkumotie zari, cieti kā klints un klīstoši kā vējš, šķita esam tālu kā čukstā izrunāts vārds.

— Es neesmu skumja, — viņa atbildēja.

Džerijs ievilkās dziļāk zem segas un piespieda vaļējo muti pie viņas kailā pleca. Kad viņš runāja, viņa mēle trīcēja.

— Saki, ko tu mīli, — viņš pavēlēja.

— Es mīlu tevi, — viņa atteica, — un visus baložus tanī kokā, un visus suņus pilsētā, tikai tos ne, kuri apgāž mūsu atkritumu konteinerus, un visus kaķus, tikai ne to, no kura mūsu Lulū tika stāvokli. Un es mīlu glābšanas stacijas sargus liedagā un visus pilsētas policistus, tikai to ne, kurš mani nolamāja, kad nepareizi pagriezu mašīnu, un es mīlu vienu otru no mūsu baismīgajiem draugiem, sevišķi, kad esmu iedzērusi. 5 *

— Kā tev patīk Diks Matiass^8?

— Man viņš ir vienaldzīgs.

— To es zinu. Un tas mani pārsteidz. Viņš ir tāds stulbenis. Burtiski. Viņa galva ir, burtiski, stulba. Un tā acs. Vai tev nepārskrien šermuļi, uz to paskatoties?

Ruta uzskatīja, ka viņas pašcieņas sajūta, kas liek glabāt noslēpumu, neļauj neko sacīt, lai Džerijs pasaka visu pats. Noslēgusies izmisumā, viņa gaidīja. Viņš paslējās uz elkoņa; viņa aizvēra acis un iztēlojās nazi viņa rokā. Karstais laiks lika atkal smelgt viņas kājām kā tad, kad viņa bija staigājusi ar Džofriju. Džerija klātbūtne pastiprināja sāpes. Viņa dziļi nopūtās.

Tas, ko viņš sacīja, nebūt nebija gaidītais, kaut acīmredzot bija šīs sarunas galvenā tēma.

— Bet ko tu domā par Salliju? Pastāsti man par Salliju.

Ruta iesmējās, it kā negaidot pakutināta.

— Par Salliju?

— Vai tu mīli viņu?

Viņa atkal iesmējās.

— Protams, ka ne.

— Vai tev viņa patīk?

— Neko sevišķi.

— Bērniņ, lai nu kā, bet es ceru, ka viņa tev vismaz patīk. Tu viņai patīc.

— Nedomāju, ka es viņai sevišķi patiktu. Manuprāt, es viņai patīku kā vēl viena šejieniete, kuru viņa var aizēnot.

— Viņa tevi neaizēno. Tas. viņai nav ne prātā. Viņa domā, ka tu esi skaista.

— Nerunā aplamības. Es izskatos labi tikai pareizā apgaismojumā un kad esmu labā omā. Bet viņa gandrīz vienmēr ir grandioza.

— Pastāsti man par to «gandrīz». Es piekrītu. Viņa ir efektīga, bet kaut kā viņai trūkst. Kas tas ir?

Rutai nācās grūti pievērsties Sallijai, kas viņas apziņā saplūda kopā ar Ričardu. Viņa saprata, ka dēka mācījusi viņu nedomāt par Ričarda sievu, lai gan Sallija bija viņu

pārsteigusi, kad viņi ieradās Grīnvudā, — gaišie mati pār plato muguru, vīrišķīgā gaita, uztrauktais skatiens, saspringtais smaids, kas sašķieba mutes kaktiņu.

— Nedomāju, ka Sallija kādreiz bijusi sevišķi laimīga, — Ruta sacīja. '— Viņa un Diks nekādi nesader kopā. Viņiem patīk būt ļaudīs, bet viņi tā īsti nepapildina viens otru. — Viņai gribējās turpināt «kā mēs abi», bet kautrība viņu atturēja.

Džerijs jau bija pieķēries iemīļotajai tēmai.

— Mīļais dievs, kurš tad var būt piemērots Ričardam? Viņš taču ir izdzimums.

— Tāds viņš nav. Un tu arī to zini. Viņam būtu piemērota kura katra sieviete. Laiska, seksuāla sieviete, kura nav alkatīga ...

— Vai tad Sallija ir alkatīga?

•— Ļoti.

— Pēc kā viņa alkst?

— Pēc visa, ko vien var iegūt. Pēc dzīves. Tāpat kā tu.

— Un seksuāla viņa nav?

Ruta atcerējās, ko Ričards bija sacījis par Salliju. Viņa nedrīkst atkārtot Ričarda vārdus, runājot ar Džeriju.

— Man tāds iespaids, — viņa sacīja, — ka Sallijai trūkst siltuma, līdzjūtības. Viņa nelaiž sev tuvumā neko, kas varētu viņu nomākt. Bet par viņas seksualitāti es neko nezinu. Kur tev radusies tāda interese?

— Tāpat vien, — viņš atbildēja. — Mīlestība uz savu tuvāko, vairāk nekas.

Viņš piespiedās Rutai, dziļāk palīzdams zem segas, tā ka varēja redzēt tikai viņa pakausi; matos pēkšņi pavīdēja sirmums. Jokus dzīdams, viņš sāka murrāt; skaņa, kas dziļi vibrēja viņa rīklē, sasniedza Rutas dzirdi. Viņai tas bija signāls pagriezties uz Džerija pusi, ja bija vēlēšanās; viņa palika guļam uz muguras, kaut viņš bija aizdzinis visu viņas miegu un no gobas visu svēto maģiju.

— Man šķiet, — viņa balss atskanēja no segas apakšas, — ka jums ar Salliju ir daudz vairāk kopēja, nekā tu domā. Vai tad tu esi kādreiz jutusies ļoti laimīga?

— Protams, ka esmu. Esmu laimīga gandrīz vienmēr, tā ir mana nelaime. Ikviens domā, ka es esmu mierīga, apmierināta, un, sasodīts, es tāda arī esmu. Nezinu tikai, kas ar mani šodien noticis.

— Varbūt tev šķiet, ka esi stāvoklī? Būsi ielaidušies ar to pašu runci, ar ko Lulū.

— Es zinu, ka neesmu stāvoklī.

— Tad tas ir kas cits. Būs kas pielipis.

— Šad tad man gribas aizstāvēt Salliju, man viņa kļūst tuva, — Ruta novirzīja sarunu uz citu pusi. — Viņa nu* dien ir sekla un patmīlīga, un es zinu — ja es kādreiz patrāpītos viņai ceļā, viņa bez apdoma pārkāptu man pāri, bet visā viņas dižmanībā ir kaut kas augstsirdīgs, kaut kas, ko viņa grib dot pasaulei. Kad viņa slēpojot uzliek to smieklīgo cepurīti ar pušķi un flirtē ar slēpošanas instruktoru, man dažbrīd gribas apkampt viņu, viņa ir tāda mīļa muļķīte. Un, ķad ķērām midijas, viņa bija jauka. Bet, kad jūs abi dejojat tvistu, es gan nejūtu nekādu viņas pievilcību — ja tu to gribēji zināt.

Viņš sāka knibināties ap viņas krūti caur krūšturi, un pēc viņa kaķiskās murrāšanas Rutai uzmācās nepatīkama nojauta, ka viņu tūliņ apēdīs. Viņa atstūma Džeriju, novilka segu no viņa sejas un jautāja: /

— Vai to tu gribēji zināt?

Viņš paslēpa seju pie viņas plecā — viņa lielais deguns bija auksts — un aizvēra acis. Likās — viņam uznākusi tā snauda, ko viņš bija nolaupījis Rutai. Platais smaids kutināja viņas pleca ādu.

— Es tevi mīlu, — viņš nopūtās. — Tu visu redzi tik skaidri.

Vēlāk viņa brīnījās, kā varējusi būt tik akla un vēl tik ilgu laiku. Pierādījumu bija papilnam: smiltis, viņa neizskaidrojamā ierašanās un nozušana, smēķēšanas atmešana, viņa nevaldāmā jautrība, ja viesībās bija Sallija, maigais sievas pieskāriens (tas it kā iedzēla Rutai un ilgi palika atmiņā), ar kādu Sallija reiz satvēra Džerija roku, aicinot viņu dejot. Kad Džerijs pavasarī bija kā apsēsts ar domām par nāvi, tad Rutai tas šķita tik iracionāli, tik neizprotami, ka jaunās līnijas viņa uzvedībā likās tikpat mistiskas: jaunais balss tembrs un gaita, niknuma uzplūdi sarunās ar bērniem, maiguma uzplūdi pret Rutu, alkatīgā pašanalīze viņu sarunās, viņa bezmiegs, fizisko tieksmju vājināšanās un jauna, salta valdonība gultā — dažbrīd šķita, ka viņa ir atkal kopā ar Ričardu. Kā viņa bija varējusi būt tik akla? Sākumā viņai šķita, ka, pārāk ilgi noņemdamās ar savu vainu, viņa bija uztvērusi jaunās parādības kā pagātnes sekas. Viņa atzinās sev, ko nekad neatzītos Dzērijam, -— ka nebija uzskatījusi viņu par spējīgu uz tādu rīcību.-

Džerijs sāka runāt par šķiršanos svētdien, svētdienā pēc tās nedēļas, kurā divas dienas bija pavadījis Vašingtonā un ieradies ar pēdējo lidmašīnu ļoti satraukts. Toreiz bija aizkavēšanās, reisi bija sajukuši, un viņa bija gaidījusi La Gardia lidostā lidmašīnu pēc lidmašīnas. Kad beidzot pazīstamais siluets ar īsi apcirptajiem matiem un kalsnajiem pleciem parādījās lidlauka nespodro uguņu gaismā un steidzās pie viņas, Rutas sirds notrīcēja pazemīgā priekā. Ja viņa būtu suns, tad palēktos un nolaizītu viņam seju; būdama tikai sieva, viņa pieņēma Džerija skūpstu, veda viņu uz mašīnu un klausījās, kā viņš aprakstīja savu ceļojumu — Valsts departaments, īsa sastapšanās ar Vermēra gleznām Nacionālajā galerijā, .samērā labs miegs viesnīcā, sīkpreču veikalā pirktās pārāk niecīgās dāvanas bērniem, apdullinošā gaidīšana lidostā. Kad pilsētas kņada palika aiz viņiem, runājošā Džerija profils mašīnas siltajā velvē jau zaudēja oreolu, un, kad viņi apstājās pie mājas, abi jutās noguruši, ieēda cāļa viru, iedzēra burbonu un ielīda aukstajā gultā. Tomēr vēlāk šī viņa atgriešanās mājās šķita kā pasaka, pēdējais mirklis, kad bijusi cieta zeme zem kājām; šinī lietainās svētdienas pēcpusdienā Rutai sākās peldēšana pa baismu jūru, kas nu kļuva viņas dabiskais stāvoklis.

No rīta viņa un bērni devās uz liedagu. Džerijs gribēja iet uz baznīcu. Vasarā dievkalpojumi sākās deviņos trīsdesmit un beidzās desmitos trīsdesmit. Ruta domāja, ka nebūtu taisnīgi likt bērniem tik ilgi gaidīt, sevišķi vēl tāpēc, ka parasti laiks līdz pusdienai bija skaidrs, bet pēc pusdienas radās mākoņi. Tāpēc viņi izlaida saposušos Džeriju pie baznīcas un brauca tālāk.

Mākoņi saradās agrāk nekā citkārt; sākumā vieglas pūkas kā lokomotīves dūmi, kura dodas ceļā līdzteku apvārsnim, tad īsti mākoņi dažādos veidos, tumši — pilis un kontinenti, kas pieauga, cēlās augšup un aizsedza sauli. Mātēm liedagā tā bija rotaļa — uzmanīt kārtējo saules atspīdumu starp mākoņiem. Mākoņi plūda uz austrumiem, tāpēc viņu acis bija pievērstas rietumiem, kur zelta saite, tinoties vaļā, vispirms aizdedzināja Džeikobspointas koledžu jumtus; tad gaismas joslā iekļuva lielais, zaļais ūdenstornis, kas apgādāja koledžas ar ūdeni, un metāla ola uz tā jumta uzliesmoja kā no Marsa ieradies kosmiskais kuģis; tad spilgtā gaisma vienmērīgos, soļiem līdzīgos grūdienos traucās pār smiltīm, pārvēršot tās par vēja locītiem svešādiem kviešu laukiem, un beidzot saule izlau-

zās brīvībā no mākoņu nemierīgajām, plušķainajām stīgām, un mātēm starp samiegtajām skropstām šūpojās debesu varavīksne. Šai svētdienas rītā spraugas starp mākoņiem aizvērās ātrāk, nekā parasts, un ap pusdivpadsmitiem bija skaidrs, ka drīz vien sāks līt. Ruta ar bērniem brauca uz mājām. Džerijs sēdēja viesistabā un lasīja svētdienas avīzi. Viņš bija novilcis svārkus un palaidis vaļīgāk kaklasaites mezglu, bet viņa valgie, ar ūdeni pieglaustie mati Rutai šķita ērmīgi. Viņš izskatījās izklaidīgs, skarbs, naidīgs, it kā viņi būtu nolaupījuši viņam visu šai dienai paredzēto liedaga laiku un atstājuši viņu tukšā. Taču pēc baznīcas apmeklēšanas viņš bieži bija ērcīgs.

Ruta izņēma cepeti no cepeškrāsns, un visi, ja neņem vērā Džeriju, apsēdās pie galda peldkostīmos. Šī bija tā reize nedēļā, kad Džerijs pirms ēšanas skaitīja lūgsnu. Kad viņš iesāka «Mūsu tēvs debesīs», Džofrijs, kuram bija mācīts lūgt dievu pirms gulētiešanas, skaļi teica «mīļais dieviņ». Džoanna un Čārlijs sāka ķiķināt. Džerijs, nelikdamies traucēties, ātri skaitīja lūgšanu, un Džofrijs, cieši aizvēris acis, apaļajās rociņās cieši satvēris šķīvi, mēģināja visu atkārtot, bet nespēja un žēli iečinkstējās: — Es nevaru!

— Āmen, — Džerijs noteica un atvēzējies iesita Džofri-jam pa pakausi. — Muti ciet!

Tai nedēļā Džofrijs bija salauzis atslēgas kaulu. Viņa pleci bija atvilkti atpakaļ ar marles saiti, un viņš viscaur bija jūtīgs. Norijis asaras, viņš protestēja:

— Tu skaitīji pārāk ātri!

Džoanna viņam skaidroja: — Tu esi muļķis. Tu domā, ka tev jāskaita lūgšana reizē ar tēvu.

Čārlijs pagriezās un, piespiedis mēli pie aukslējām, izsmejoši klakšķināja: — Tk-tk-tk!

Džofrijs nespēja panest tik daudz apvainojumu; viņam aizrāvās elpa. Viņa seja pietvīka un saviebās, acīs izsprāga asaras.

— Džerij, man jābrīnās, — Ruta teica. — Tas nebija labi darīts.

Džerijs paķēra dakšiņu un svieda viņai — īstenībā nevis viņai, bet pāri viņas galvai pa vaļējām durvīm virtuvē. Džoanna un Čārlijs saskatījās, un viņu vaigi piepūtās, lai aizturētu sprauslošanu.

— Velns parāvis jūs visus! — Džerijs iesaucās. — Tad jau labāk skaitit lūgšanu cūku kūtī. Jūs te visi sēžat pilnīgi pliki.

— Bērns gribēja labu, — Ruta sacīja. — Viņš vēl nesaprot, kāda ir starpība starp pateicības un parasto lūgšanu.

— Tad kāpēc, sasodīts, tu viņu nemāci? Būtu viņam cik necik godīga, vismaz pa pusei kristīga māte, tad viņš zinātu, ka lūgšanu nedrīkst pārtraukt. Džofrij, — Džerijs pagriezās pret bērnu, — rimsties brēkt, citādi tavs atslēgas kauls atkal sāpēs.

Tēva niknās balss apstulbināts, Džofrijs mēģināja kaut ko teikt:

— Es ... es ... es.,i

— Es ... es ... es ... — Džoanna viņu mēdīja.

Džofrijs iebrēcās, it kā viņam būtu iedurts.

Džerijs uzlēca kājās un metās pie Džoannas, lai iepļaukātu viņu. Viņa pašāvās sānis, apgāzdama krēslu. Viņas seja bija tik pārbiedēta, ka Džerijam izlauzās smiekli. Šie bezsirdīgie smiekli it kā palaida vaļā visus Jaunos garus: Čārlijs pagriezās pret Džofriju, uzsaukdams «pinkšķis», un ieknieba viņam plecā, sakustinot viņa atslēgas kaulu. Pirms vēl mazulis sāka raudāt, Ruta uzbrēca Cārlijam, un viņš iekliedzās: — Es aizmirsu, es aizmirsu! — Lai iznīcinātu ļaunumu pašā serdē, Ruta kā galvu zaudējusi pietrūkās kājās im, joprojām turēdama pavārnīcu rokā, apskrēja ap galdu tik ātri kā ar slidām. Ar brīvo roku viņa atvēzējās pret Džeriju. Viņš, to redzēdams, paslēpa seju starp pleciem un plaukstām, izsliedams gludi saglausto pakausi, kurā šur tur vīdēja sirmums. Viņa pakausis bija cietāks par Rutas roku; viņa atsita īkšķi, sāpes aizmigloja acis. Kā akla viņa sita atkal un atkal pa šo tiepīgi noliekto galvu, nespēdama ar vienu roku, jo otrā turēja pavārnīcu, tikt klāt viņa acīm, viņa indes pilnajai mutei. Kad viņa atvēzējās ceturto reizi, viņš piecēlās un, nogrābis viņas pacelto roku, saspieda to tik cieši, ka sīkie kauliņi nočirkstēja.

— Tu, aukstā, histēriskā kuce, — viņš teica vienmērīgā balsī. — Neuzdrošinies man vairs pieskarties.

Viņš uzsvēra katru vārdu, un viņa beidzot atsegtā seja, kaut pietvīkusi, pauda nāvīgu mieru — kā sārtināta līķa seja. Murgi sākās.

Abi vecākie bērni bija apklusuši. Džofrija raudas turpinājās, bez žēlastības plosot citiem nervus. Elastīgās saites dubultā cilpa cieši aptvēra viņa kailos plecus, un apajās rociņas bezspēcīgi nokarājās kā pērtiķēnam. Dže^ rijs apsēdās un saņēma Džofrija roku*

— Tas bija labi, ka tu gribēji skaitīt lūgšanu kopā ar mani, — viņš sacīja. — Taču pateicības lūgšanu skaita tikai viens cilvēks. Varbūt nākamnedēļ es tev iemācīšu šo lūgšanu, un tad tu nākamajā svētdienā varēsi skaitīt to manā vietā. Sarunāts?

— Sa-sa-sa.., — mazais, aizvien vēl elsodams, mēģināja izteikt piekrišanu.

—* Sa-sa-sa! — Džoanna iečukstēja ausī Čārlijām, tas iespurcās, pašķielēja uz Rutu un vēlreiz iespurcās.

Džerijs joprojām runāja ar Džofriju:

—r Tu esi labs zēns. Beidz raudāt un ēd pupiņas. Bērni, vai mamma nav laba, ka izvārījusi tik garšīgas pupiņas? Un nu tētis sagriezīs gardo cepeti. Sasodīts, kur ir dakšiņa? Atvainojos visiem. Džofrij, rimsties taču.

Taču Džofrijs nespēja valdīt trīsas; pēdējo mirkļu pārdzīvojumi vēl bija svaigi atmiņā. Ruta atklāja, ka arī dreb un nevar izteikt ne vārda. Viņa nespēja piemēroties Dže-rijam, kurš prata ar jokiem radīt bērnos labu noskaņojumu, likt mīlēt sevi, un jutās lieka. Mazgādama virtuvē traukus, viņa sāka raudāt. Pa logu, uz kura rūtīm parādījās pirmās salauztās lietus strūklas, viņa redzēja Džo-annu, Čārliju un divus kaimiņu bērnus zem tumši mēļām debesīm sviežam un ķeram lielu, zaļu bumbu. Džofriju viņa bija noguldījusi augšstāvā. Virtuvē ienāca Džerijs, pacēla uz grīdas nomesto dakšiņu, paņēma dvieli un sāka slaucīt traukus. Viņa nespēja atcerēties, pirms cik mēnešiem viņš bija pēdējo reizi palīdzējis viņai mazgāt traukus. Pašlaik viņa mēmā līdzdalība slēpa sevī kaut ko draudošu un lika viņai raudāt vēl rūgtāk.

— Kas tev īsti noticis? — viņš jautāja.

Viņai sūrstēja rīkle un bija grūti runāt.

— Piedod man to izlēcienu, — viņš teica. — Es visas šīs dienas esmu sliktā omā.

— Par ko?

— O, par daudz ko. Nāves tuvums? Esmu pārstājis par to domāt un sācis lēnām mirt. Paskaties uz maniem matiem.

— Tev tas piestāv. Tu kļūsti skaistāks.

— Beidzot, ko? Tas pats ar darbu. Jo mazāk zīmēju, jo vairāk mani mīl. Viņiem patīk klausīties, kad es ru- ‘ nāju. Es kļūstu par lētu Ala kopiju.

— Tu vari uzteikt darbu.

— Kad man ir tik daudz bērnu?

— Neslauki traukus. Atstāsim, lai žūst.

<— Vai bērni var palikt ārā tādā lietū?

— Vēl jau nelīst diez cik stipri.

— Ja lietus pieņemsies, es aizvedīšu viņus paripināt bumbas.

— Viņiem tas būs ļoti pa prātam.

— Kļuvis skaistāks. Kas tevi spieda precēt tādu neglīto pīlēnu?

— Vai tas patiešām ir darbs, kas tevi moka?

— Nē.

— Kas tad?

— Vai mums patiešām jārunā par to?

— Kāpēc tad ne? — viņa jautāja.

— Man bail. Ja sāksim runāt, tad nevarēsim beigt.

— Sāc vien. Paļaujies uz mani.

Pēc šīs komandas viņa seja atplauka; viņai likās caur asaru miglu, ka viņa ķermenis izslējās kā atvieglots un pieaug apjomā kā mākoņi virs liedaga.

— Nāc līdzi, — viņš- teica un veda Rutu no virtuves viesistabā, garām lielam, vecam kamīnam pie logiem, pa kuriem varēja redzēt gobu. Uz palodzes pie pašām rūtīm bija maza, brūna sīknaudas kaudzīte un oranža krelle no indiāņu kaklarotas, kuru Džoanna bija gatavojusi skolā, un nespodra vara atslēga, pazudusi kaut kam, ko tā nemūžam vairs neslēgs, — čemodānam, lādei, bērnu krāj-kasītei. Sarunas laikā Džerijs cilāja visus šos priekšmetus, it kā mēģinādams izdabūt no tiem kādu noteiktu pavēli, galīgu slēdzienu.

— Vai tev nekad nav licies, — viņš jautāja, tīšuprāt skaidri izrunādams vārdus, it kā lasītu bērniem priekšā, — ka mēs esam pieļāvuši kļūdu?

— Kad?

— Kad apprecējāmies.

— Vai tad mēs nemīlējām viens otru?

— Vai tā bija mīlestība?

— Es tā domāju.

— Es arī tā domāju. — Viņš gaidīja.

Un viņa atbildēja: — Jā, tolaik man tieši tā likās.

— Bet nu vairs neliekas.

— Nē, liekas gan. Manuprāt, mēs labāk saprotamies.

— Gultā?

— Vai tad mēs nerunājam par to?

— Daļēji, Ruta, vai tu nekad neesi vēlējusies izstāties no spēles, kamēr mēs vēl esam priekšgalā?

— Džerij, ko tu īsti runā?

— Bērniņ, es tev tikai jautāju, vai mēs nepielaižam briesmīgu kļūdu, ja joprojām domājam palikt laulībā.

Ruta palika bez elpas; viņa juta, ka sejas āda sastingst kā siena šai noslēgtajā istabā ar brūno palodzi un peniju kaudzīti uz tās, ar zemajiem, mēļajiem mākoņiem, pret kuriem gobas zari izskatījās bāli, ar loga kvadrātu, ko kapāja lietus lāses. Džerija balss uzsauca;

— Ei?

— Ko?

— Neuztraucies. Tas ir tikai priekšlikums. Doma,

— Ka tu atstāsi mani?

— Ka mēs atstāsim viens otru. Tu vari atgriezties Ņujorkā un būt atkal māksliniece. Tu jau gadiem ilgi neesi gleznojusi. Tas ir liels zaudējums.

— Un kas būs ar bērniem?

— Es domāju — vai mēs nevarētu viņus kaut kā sadalīt? Viņi varētu sastapties cits ar citu, un mēs visi varētu sastapties, kad vien gribētu, un tas nemaz nebūtu slikti, ja vien atbilstu tam, ko mēs abi vēlētos.

— Un kas tad mums abiem jāvēlas?

— Mēs nupat par to runājām. Tu varētu gleznot, staigāt basām kājām un atkal kļūt bohēmiete.

— Pusmūža bohēmiete ar grumbām, pietūkušām vēnām un resnu vēderu.

— Nerunā aplamības. Tu esi jauna. Tu tagad izskaties daudz labāk nekā tad, kad sastapu tevi pirmo reizi.

— Cik laipni no tavas puses!

— Tu varētu ņemt Čārliju. Labāk, ja zēni aug atsevišķi, un Džoanna man vajadzīga, lai palīdzētu vadīt saimniecību.

— Viņi visi vajadzīgi cits citam, un man vajadzīgi viņi. Visi. Un tu esi vajadzīgs mums visiem.

— Nesaki tā. Tev nevajag manis. Tev ne. Es neesmu tev piemērots, es neesmu tas vīrietis, kas tev vajadzīgs. Es esmu tikai studiju biedrs, kas tevi izklaidē. Tev vajadzīgs citāds vīrietis. Tev jātiek prom no Grīnvudas. — Džerija spiedzīgā balss grieza viņai ausīs.

— Tātad tu paņem sev arī Grīnvudu. Mani tu kaut kur aizsūtīsi un māju paturēsi sev. Nē, paldies. Tu strādā Ņujorkā, tad arī dzīvo tur.

— Necenties būt stūrgalvīga. Tu taču nemaz tāda neesi. Tu jau pat neklausies, ko es saku. Vai tev negribas kļūt brīvai? Pavaicā sev godīgi. Es skatos, kā tu nomokies šinī mājā līdz stulbumam, un jūtu, ka esmu noķēris māk-

slās skolā putnu un ielicis krātiņā. Tagad es tev saku: durvis ir vaļā.

— To tu nesaki vis. Tu saki, ka gribi, lai es vācos projām.

— Nē. Es saku, ka gribu, lai tu dzīvo. Šeit mums abiem ir par šauru. Mēs neļaujam viens otram īsti dzīvot.

— Paskat, kā. Ko tas nozīmē, Džerij? Kas ir īstais iemesls tam visam? Vai pēkšņi es esmu kļuvusi tik slikta?

— Tu neesi slikta. Tu esi laba. — Viņš aizskāra Rutas plecu. — Tu esi grandioza.

Ruta sarāvās no viņa pieskāriena; viņai atkal gribējās viņam sist. Šoreiz viņš nemēģināja aizsargāties. Viņas neveikli paceltā roka trāpīja viņa galvas sānu. Viņas balsī atkal ieskanējās asaras.

— Kā tu drīksti man ko tādu teikt! Ej ārā! Arā!

Lietus pieņēmās spēkā, un bērni — viņējie un divi Kan-

tinelli bērni — sadrūzmējās priekšnamā.

— Es aizvedīšu viņus ripināt bumbas, — Džerijs ierosināja. Šķita, viņš ir priecīgs, ka Ruta viņam iesitusi; viņš k}uva loti lietišķs un steidzīgi teica: — Paklau, nerunāsim tagad par to. Nedomā par to, ko es sacīju. Dabū šovakar kādu, kas pasēž pie bērniem, un es tevi aizvedīšu uz pusdienām restorānā. Lūdzama, neraudi un neuztraucies. — Viņš pagriezās pret bērniem un uzsauca: — Ka-as gri-ib braukt ripināt bumbas?

Korī nobrēktais «es» trāpīja Rutu kā lielgabala šāviens. Aiz muguras lietus asi dārdināja saltās rūtis. Džerijs it kā izbaudīja viņas nespēku.

— Džoanna un Čārlij, Rozā un Frenkij — mašīnā! — viņš sauca. Viņš palīdzēja uzvilkt apavus mazajam Fren-kijam, kurš vecuma ziņā bija vidū starp Čārliju un Džof-riju. Viss notika tā, it kā viņa jau būtu projām un Džeri-jam būtu palikuši bērni un māja. Viņa juta asu sāpi galvā, pirms apjēdza, ka tā ir skaņa no ārpuses. Džofrijs bija nonācis lejā, vilkdams līdzi segu, un skali brēca. Viņš arī gribēja braukt līdzi.

— Mīļumiņ, — Ruta teica, ar pūlēm izrunājot vārdus, — tu nevari. Tev ir salauzts atslēgas kauls, un tu nevari mest bumbu.

Viņa elsas lika Rutai aizmiegt acis; pārējie bērni, cits aiz cita skriedami ārā, cirta durvis ciet — viņa saskaitīja četras reizes. — Tu nevari braukt, tu nevari, — viņas galvā skanēja Džerija balss; šis akustiskais brīnums at-

vēra viņas acis. Džerijs bija nometies ceļos uz grīdas un cieši piekļāvis bērnu sev klāt.

— Manu eņģelīt, manu nabaga mazo eņģelīt, — viņš runāja.

Viņa seja virs Džofrija pleca, kā Rutai likās, pauda pārmērīgas sāpes. Viņš mēģināja piecelties, turēdams -bērnu rokās kā zīdaini. Aizvainots un sāpināts Džofrijs izrāvās un metās Rutai klāt; viņa asaras saslapināja mātes stilbus. Ruta valkāja vecu, Blūmingdeila veikalā pirktu melnu viengabala peldkostīmu; viņa jau sen bija izvilkusi stiepli no krūštura, jo viņai šķita, ka krūtis pārāk izceļas.

Džerijs smaidīdams noslaucīja ar roku acis.

— Ak dievs, kas par šausmām, — viņš jautri noteica, pavirši noskūpstīja Rutu un pameta viņu mājās, kur vienīgā skaņa bija lietusgāzes šalkšana.

Ruta kaut kur iegrima — nevis telpā, bet kur citur, jo mēbeles joprojām peldēja pa grīdas platajiem priežu dēļiem, izplūdušais plankums uz galdiņa pie sienas mēmi turēja tukšu puķu vāzi, bet grāmatas plauktos, par spīti viņas šaubām par pašās eksistenci, saglabāja neaizskartu savu cietoksni, savu kompakto solīdumu, daudz pretīgāku par pilsētas kompakto solīdumu, jo ikviena grāmata bija pilsēta, ja to atvēra. Ar audeklu pārvilktais dīvāns, uz kura bija noguldīts Džofrijs, bija apkrauts ar slidenām bērnu grāmatiņām; mazulis sirdījās, jautāja vienā gabalā un beidzot valstīdamies iemiga. Viņš gulēja savilcies un smags ar savu nožēlojamo plecu pārsēju, viena apaļīga rociņa bija pavērsta ar plaukstu uz augšu; tā likās tik neveikla kā Pikaso gleznota. Ruta iztaisnoja viņa ķermeni; viņš saviebās, bet nepamodās. Tad ar Rutu sāka runāt lietus — metāliskā, bungojošā balsī logu tuvumā, klusākā, kad viņa atradās istabas vidū, un gandrīz bez skaņas, kad viņa aizsedza seju ar rokām. Katra garāmbraucošā mašīna pazibēja uz ceļa kā komēta, ar skaļu plīkšķi. Augšstāvā, vannas istabā, logi bija nosvīduši, un notekcaurules, pie karnīzes piedzītas pilnas ar kļavu lapām un sēklām, ņirgājās par viņu, jo ūdens burbuļoja tanīs tāpat kā tualetes podā. Kad viņa apstaigāja istabas, klādama gultas, lietus čukstēja viņai bēniņu noslēpumus — par pelēm, dakstiņiem, ietinamo papīru, eglīšu rotām. Viņa atcerējās vecāku māju Vermontā, priežu mežu, mīksto lauku ceļu, pareizāk = divas dubļainas

grambas starp durstīgiem kazeņu ceriem, akmentiņus, kas dūrās basajās kājās, tēva noļukušās bikses, kuras viņš nēsāja visu vasaru, mātes pieliekamo, kas bija apgādāts ar produktiem tik nevainojami saimnieciski, ka viņas ar māsu nekad necieta badu, bet ar! nekad nepārēdās. Ruta iedomājās par atgriešanos pie vecākiem un tūliņ izsvītroja šo domu. Raugies uz visu reāli. Vecāki nebija likušies par viņu ne zinis; tagad vajadzētu pārāk daudz skaidrot, lai viņi Rutu saprastu. Viņa nogāja lejā, pielēja glāzi ar vermutu un paņēma līdzi pie klavierēm. Gleznot nebija laika, un viņa atkal sāka meklēt apmierinājumu neveiklos mēģinājumos tikt galā ar Bahu. Vieglais vīns un izstieptās rokas it kā atritināja zaļu paklāju, no kura mūzika cēlās augšup akordos; viņas sirds traucās augšup arabesku plūsmā, potītes smeldza no pedāļu mīšanas. Kad Džerijs ar bērniem skaļā barā atgriezās mājās, viņa, izlaidusi visus gabalus, kur bija vairāk par četriem diēziem vai bemoliem, bija jau tikusi līdz «Labi temperētā klavesīna» vidum; viņa piecēlās atbraucējiem pretī un juta, ka sagrīļojas atpakaļ uz sola pusi, it kā mūzika vēl skanētu un būtu pagrūdusi istabu pret viņas sastingušo ķermeni. Vermuta pudele bija jau pusē. Nicīgs un pārsteigts Džerijs paspēra soli uz priekšu un pieskārās viņas vaigiem; tie bija mitri.

— Tu vēl aizvien esi peldkostīmā, — viņš teica.

Viņa ierašanās un durvju atvēršanās izskauda no mājas plūstošās skaņas, kuras viņa bija izsaukusi sev biedros. Džofrijs pamodās aiz sāpēm; bērni mīņājās ap Rutu. Viņa pagatavoja tiem vakariņas un piezvanīja to iemīļotajai bērnu pieskatītājai misis O, pareizāk sakot, O'Bra-ienai, smagnējai atraitnei ar dīvāna veltnītim līdzīgām krūtīm un rāmu, trīsslūrainu paklausīga bērna seju. Viņa dzīvoja šai pašā ielā kopā ar savu mūžveco, nemirstošo māti. Ruta iegāja vannā un saģērbās. Viņa atteicās no savas garderobes parastajiem mierīgajiem toņiem un izraudzījās dzeltenu kleitu, ko bija pirkusi vasarā pēc Džofrija piedzimšanas, lai svinētu atgriešanos normālā stāvoklī. Vēlāk viņai šķita, ka šis tērps ir pārāk meite-nīgs, pārāk dekoltēts. Taču patlaban viņai nebija ko zaudēt. Viņa pat iesmaržojās. Atskatīdamās no tualetes galdiņa, viņa ieraudzīja Džeriju apakšveļā stāvam pie sava skapja; viena roka iesprausta sānos, ar otru viņš kasīja galvu, it kā prātodams, ko vilkt mugurā šādā nesaprotamā gadījumā. Viņš tobrīd Rutai likās skaists kā neaiz-

S4

sniedzama statuja, ne_tas neganti skaistais renesanses Dāvids, bet viduslaiku Ādams — kails uz timpanona, noliecis galvu, lai tā ietilptu trīsstūrī, ar visu stāju pauzdams nevainību un satraukumu. Neveikls un tīrs — īsts kristīgā ķermenis, viņa nodomāja. *►

Jūras ēdienu restorāns, kurš patika Džerijam, atradās vecajā pilsētas centrā blakus pāris apskapstējušiem dokiem; tas bija pārbūvēts kapteiņa nams, kur katrā nelielajā ēdamzālē atradās kamīns; šai gadalaikā pelni bija izgrābti un starp restēm saspraustas peonijas. Galdauti bija sarkanrūtoti, un zemas, svečturiem līdzīgas lampas apspīdēja ēdēju sejas kā Latūra^9 gleznās. Džerijs malkoja džinu ar toniku un pļāpāja; viņai tas bija vienalga. Viņiem pasniedza molusku viru; Džerija tembrs pārmainījās, kļuva zemāks, mīkstāks.

— Skaista kleita, — viņš sacīja. — Kāpēc tu to nenēsā biežāk?

— Es to nopirku gandrīz tūliņ pēc Džofrija piedzimšanas. Tā ir viducī par platu.

— Nabaga Džofrijs.

— Viņš nevar saprast, kā tas var būt, ka viņam lauzts atslēgas kauls.

— No visiem trim. viņš mums ir vismazāk līdzīgs. Kāpēc tas tā?

— Viņš ir pats jaunākais. Tu biji vienīgais bērns, un es — vecākā māsa. Nu, vai tu esi saņēmies un stāstīsi man visu?

— Vai tu esi saņēmusies un uzklausīsi mani?

— O, protams.

— Redzi, man šķiet, ka esmu iemīlējies.

— Kas tad ir tā laimīgā?

— Tev tas jāzina. Tu jau droši vien esi uzminējusi.

— Varbūt, bet pasaki man.

Džerijam gribējās to pateikt, bet viņš nevarēja; viņš nodūra acis un strēba viru. Tas nevarēja būt nekas nopietns.

Ruta rotaļīgi sacīja: — Ja es uzminēšu aplam, tu ņemsi ļaunā.

Tad viņš teica: — Tā ir Sallija,;

Kad viņa neko neatbildēja, viņš iekaisis jautāja: — Kura gan cita?

Muša uzmetās Rutai uz lūpas; no mušas kutinošā pieskāriena viņa atjūdzās un ieraudzīja sevi ar mušas acīm: dzīvs kalns, vulkāns, kas izdveš molusku smaržu.

— Tad viņu tu esi izraudzījies, vai ne? — viņa atsaucās, vēlēdamās būt smalkjūtīga, dalīties Džerija visu attaisnojošajā ticībā, ka tieši Sallija ir tā neizbēgamā, liktenīgā sieviete.

— Man Sallija vienmēr ir patikusi, — viņš aizstāvēdamies sacīja.

— Un ko viņa jūt pret tevi?

— Viņa mani mīl.

— Tu esi par to pārliecināts?

— Laikam esmu gan, Ruta.

— Vai jūs esat gulējuši kopā?

— Nu protams.

— Piedod. Vai bieži?

— Reizes divdesmit.

— Reizes divdesmit! Kur tad?

Beidzot viņa bija par kaut ko pārsteigta, un tas atdeva Džerijam drosmi. Viņš pat iedrošinājās Rutai uzsmaidīt.

— Vai tam ir kāda nozīme?

— Protams. Man viss vēl liekas nereāls.

— Ruta, es viņu mīlu. Tā nav tēma, par ko pļāpāt. Mēs satiekamies šur un tur. Liedagā. Pie viņas mājās. Laiku pa laikam pilsētā. Šopavasar viņa bija kopā ar mani Vašingtonā.

Nu jau viss kļuva reāls.

— Ak dievs, Džerij! Vašingtonā?

— Nevajag. Neliec man domāt, ka esmu nepareizi darījis, tev visu izstāstīdams. Es nevarēju vairs ilgāk visu to slēpt.

— Un pagājušajā nedēļā? Kad tu tik vēlu atgriezies un es tevi gaidīju La Gardia lidostā, vai viņa arī bija kopā ar tevi? Vai viņa bija lidmašīnā? Nu protams, bija.

— Nē! Diezgan! Es mīlu Salliju. Tas ir viss, kas tev jāzina. Sallija Matiasa. Es jūtos laimīgs, jau izrunājot viņas vārdu.

— Vai viņa bija tanī lidmašīnā, kuru es sagaidīju?

. — Ruta, tas nav galvenais.

. — Pasaki to man!

— Labi. Jā. Bija. Viņa bija.

Tagad Ruta pasmaidīja.

— Nu skaidrs. Kad tu pienāci, noskūpstīji mani un likies tik laimīgs, mani redzot, tu nupat kā biji šķīries no viņas. Nupat kā noskūpstījis viņu lidmašīnā uz atvadām.

— Neatceros, ka būtu viņu skūpstījis, mani bija sagrābusi tāda panika. Un es tiešām biju priecīgs, tevi ieraugot, lai cik tas dīvaini.

— Jā, lai cik tas dīvaini.

— Toreiz es negribēju, lai viņa ierodas, viņa atbrauca pati uz savu galvu. Man vajadzēja zvanīt uz viesnīcu un melot, vajadzēja pamest Valsts departamentu lielā steigā, vārdu sakot, bija lielas neērtības. Un tad lidmašīnas vairs nelidoja uz Ņujorku, pareizāk sakot, lidoja bez mums. Ričards domāja, ka viņa palikusi Ņujorkā pa nakti. Viņa bija piezvanījusi un teikusi, ka viņas saabs salūzis. Kādus viņas melus šis idiots ņem pretī, tas ir fantastiski.

— Ričards neko nezina?

— Domāju, ka nezina. — Džerijs blenza Rutā, atklājis viņā sabiedroto, padomdevēju. — Noteikti nezina. Vai tad viņš zinātu un neko nedarītu?

Viesmīle aiznesa viras traukus un pasniedza Rutai sautētas gliemenes un Džerijam ceptu buti. Ruta pārsteigta atklāja, ka ne vien ir spējīga, bet pat grib ēst. Varbūt viņai šķita, ka ēšana padara stāvokli normālu pat tad, ja tas nav normāls. Džerija jaunā vēsts likās ienaidnieks, kas ielauzies šaipus aizsardzības līnijas, bet vēl nav paspējis ieņemt vairāk par nelielu sektoru.

— Varbūt man vajadzētu aprunāties ar Ričardu, — viņa piedāvājās, — un noskaidrot, kā viņš uz to reaģē.

— Varbūt nevajadzētu vis. Ja tu pateiksi viņam un viņš šķirsies no Sallijas manis dēļ, tad es būšu spiests Salliju precēt, vai ne?

Ruta paskatījās uz viņu, uz viņa iekritušajiem vaigiem, uz seju, kas mirdzēja sveču gaismā, un saprata, ka viņam tas viss patīk. Viņi jau sen nekur nebija gājuši, lai divatā paēstu pusdienas, un tagad šī bīstamības atmosfēra, šī savstarpējā pārbaude bija tikpat satraucoša kā norunāta satikšanās. Ruta bija apmierināta, ka spēj tikt galā ar viņai piešķirto lomu šinī avantūrā; tas, ka viņa bija zaudējusi daļiņu sevis, atbrīvoja pārējo un deva tam kustības brīvību.

— Tā es nedomāju, — viņa sacīja. — Varbūt viņš nešķirsies. Viņam ir dēkas, un varbūt viņai arī. Varbūt viņi ir vienojušies, ka tas pieder pie viņu laulības.

Džerijs nelikās manām viņas pārliecību, ka Ričardam bijušas dēkas. Viņš varēja runāt vienīgi par Salliju.

— Viņa patiešām ir gulējusi ar citiem vīriešiem, bet nekad agrāk nav bijusi iemīlējusies.

— Ar ko tad viņa gulējusi?

— Ar daudziem. Kad Ričards viņu pameta. Es nekad neesmu prasījis viņai, vai starp tiem nav bijis kāds mans paziņa. Vai tas nav ērmīgi? Laikam baidos uzzināt.

— Tev vajag viņai to pajautāt

— Paldies, es pats zināšu, par ko man jārunā ar Salliju,

— Vai gribi dzirdēt kādu atzīšanos arī no manis? — Ruta vaicāja.

— Atzīšanos — par ko tad?

— Necel nu degunu tik augstu. Esmu pārliecināta, ka netikšu līdzi tavai grandiozajai romantiskajai dēkai, tomēr dēka ir bijusi arī man.

— Patiešām? Ruta, tas ir brīnišķīgi! Ar ko?

Viņa bija nodomājusi pilnīgi atzīties, bet nu saprata, ka sagādās sev izsmieklu. Džerija nicinājums pret Ričardu uzplūda Rutai kā vilnis, un viņa nosarka.

— To es tev neteikšu. Tas notika pirms kāda laika, un es pārtraucu to, kad sapratu, ka mīlu tevi, nevis šo cilvēku. Viņš mani nekad nav mīlējis.

— Tu esi par to pārliecināta?

— Pilnīgi pārliecināta.

— Vai viņš nenāktu pie tevis, ja mēs šķirtos?

— Noteikti nenāktu. — Tā tas laikam būtu, bet asinis sāka ritēt straujāk, it kā viņa būtu melojusi.

— Kāpēe tu negribi nosaukt viņa vārdu?

— Tu vari to izmantot pret mani.

— Un ja es apsolos to nedarīt?

— Ko līdz tavs solījums, ja tu mīli citu sievieti?

Viņš apklusa, lai sakošļātu un norītu kumosu.

— Jūs, sievietes, skatāties uz to kā uz karu, vai ne?

— Un kā tu uz to skaties?

— Es — kā uz jucekli. Es mīlu bērnus un mīlēju tevi. Un, manuprāt, zināmā mērā vēl tagad mīlu. Tas vīrietis — vai gultā ar viņu bija labi?

— Slikti nebija.

Džerijs komiski nogrudzinājās.

— Tas ir sitiens zem jostasvietas. Labāk nekā ar mani?

— Tas bija citādi. Viņš bija mans mīļākais, Džerij, Vīram būt ir grūtāk nekā mīļākajam.

— Tātad viņš bija labāks. Sasodīts! Cilvēki dažreiz sa-

gādā pārsteigumus, vai ne? Tu ari mani pārsteidzi. Labāk nebūtu tā darījusi. Tas mani mulsina.

Viņa ar skatienu izmērīja atstatumu starp viņiem, prātodama, vai nav pienācis laiks pieskarties viņa rokai. Nolēma, ka vēl ne.

— Lai tas tevi nemulsina, — viņa sacīja. — Tā bija maza, muļķīga dēka, un es esmu priecīga, ka tā ir aiz muguras; Tolaik es jutos nelaimīga un vēl līdz šim esmu pateicīga tam cilvēkam, tāpēc neprasi, lai es viņu nododu. Tas neskar ne tevi, ne Salliju.

— Kā nu ne. Tas padara mani greizsirdīgu. Kāpēc tu negribi pateikt šā cilvēka vārdu?

— Ja es to pateiktu, tu varbūt vairs nebūtu greizsirdīgs.

Viņš sajūsmā iesmējās.

— Tas bija Skips, ja?

— Nē.

— Tad tas bija Deivids.

— Man nepatīk tāda minēšana.

— Tātad Deivids. Lūk, kāpēc tu tik naidīgi izturies pret Herietu. Tas ir viņš.

— Patlaban es tev neko neteikšu. Varbūt vēlāk. Man tas jāapdomā. Es tev pieminēju savu dēku, tāpēc ka tā jau ir aiz muguras. Viss pāriet, Džerij. Tas ir lieliski, tas ir brīnišķīgi, tas ir pats jaukākais, kas vien var būt, bet tas pāriet, un Sallijas dēļ — aizmirsti mani, ja tev tā vieglāk, — Sallijas dēļ, tavu bērnu, viņas bērnu un pat Ričarda dēļ — ļauj paiet kādam laikam.

— Laiks ir jau pagājis. Tas sākās agrā pavasarī, bet es jau gadiem ilgi biju viņu mīlējis. Man nevajadzēja likties ar viņu gultā, lai iemīlētu viņu. Taču arī tas veicināja mīlestību. Ruta, paklausies. Neesi augstprātīga pret šo sievieti. Viņa nav muļķe, un viņa nav nekrietna. Viņa nekad nav teikusi par tevi neko sliktu, nē, viņa ļoti bažījas par tevi. Kad izrādījās, ka mēs esam aizgājuši pārāk tālu, viņa mēģināja pārtraukt sakarus, bet es neļāvu. Tas biju es, nevis viņa, kas uzstāja, ka sakari jāturpina. Viņa ir mana. Viņa pieder man tā, kā tu nekad neesi piederējusi. To ir grūti aprakstīt, bet, kad es esmu pie viņas, tad esmu noteicējs. Kad esmu pie tevis, mēs abi stāvam blakus. — Viņš paskaidroja teikto, izslējis divus garus pirkstus.

Kāpēc Džerijs sagādā viņai tādas ciešanas? Kāpēc neiet projām? Kāpēc mēģina piespiest Rutu, lai viņa to aiz-

raida? Viņa atteicās to darīt. Atteicās ar savu klusēšanu. Ja esi vīrietis, tad rīkojies kā vīrietis līdz galam. Raugies uz visu reāli.

— Vai nevēlaties kafiju un desertu?

Interesanti, cik ilgi viesmīle jau stāvējusi pie viņu galdiņa, Ruta nodomāja. Sausnēja sieviete, atspiedusies pret krēsla atzveltni, it kā lai pūtinātu sāpošās kājas, viņa noraudzījās uz viņiem lejup kā nogurusi māte. Viņas poza rādīja, ka viņu saruna nav viņai nekas neparasts.

— Tikai kafiju, lūdzu, — Džerijs teica, noņēma salveti no ceļgaliem un ar pārsteidzoši maigu, vieglu žestu nolika to blakus glāzei; viņš jutās atbrīvojies no nastas. Uz saviem pleciem uzveltajā nastā Ruta tūliņ sajuta asas šķautnes.

— Otrreiz viņa ieradās Vašingtonā, tevis neaicināta?

— Jā. — Viņa seja pauda, kā šis fakts viņam glaimojis. — Es lūdzu viņu tā nedarīt. Viņas pašas drošības labad.

— īsta kuce.

Viņš uzmeta sievai piesardzīgu, cerību pilnu skatienu.

— Kāpēc tu tā saki?

— Viņa ir kuce. Es tā vienmēr esmu domājusi. Neviena sieviete tevi tā nevajātu, tev taču ir trīs bērni.

— Vispār tā nav vajāšana. Tā ir bēgšana. Viņa nav kuce, mīļumiņ, viņa ir laba sieviete, kura nesaprot, kāpēc ir nelaimīga. Viņa ir tāda pati kā tu. Daudzējādā ziņā taisni tāda kā tu.

— Paldies. Pēc tavām domām, tas ir kompliments.

— Ja kompliments, tad pieņem to.

— Es aprunāšos ar viņu.

— Jēziņ, kāpēc? — Džerijs pārcēla salveti otrā pusē šķīvim. — Ko tu gribi viņai teikt?

— Nav ne jausmas. Kaut ko izdomāšu.

— Tu neko nevari pateikt Sallijai, ko viņa sev jau nebūtu teikusi.

— Tad viņa labprāt paklausīsies, kā vēl kāds saka to pašu.

— Klausies, tu. Es neļaušu šai sievietei darīt pāri. Ja man vajadzēs viņu precēt, tad es to darīšu. Vai tu par to gribi runāt?

— Es negribu, lai tu viņu preci, nē. Tu esi tas, kurš to grib. Pareizi?

Viņš lēni atbildēja: — Pareizi.

Viņa vilcināšanās ļāva Rutai pieskarties viņa rokai. Viņš roku neatvilka. Abiem pirkstiem, kuros viņš parasti turēja spalvaskātu, bija ar tinti notrieptas tulznas.

— Ļauj man parunāt ar viņu, — Ruta sacīja. — Es neko neteikšu Ričardam. Es nekliegšu un nebrēkšu. Bet tas ir svarīgi. Sievietes var pateikt viena otrai kaut ko tādu, ko vīrieši viņu vietā nekad nepateiks. Es zinu, ka viņa nav kuce. Man viņa patīk. Es cienu tavu mīlestību pret viņu. Es saprotu: viņa tevi pievilka tāpēc, ka — man ir savi trūkumi.

Kaut gan viņš atvilka roku, Ruta sajuta, ka viņš ir atmaidzis; redzēja, ka viņš atlaidies krēslā, apmierināts ar iespēju, ka Ruta un Sallija varbūt visu nokārtos savā starpā un atbrīvos viņu no lēmuma pieņemšanas. Viņiem pasniedza kafiju. Visapkārt skanēja sarunas, to viņi tagad ievēroja; pasaule griezās, pateicoties šīm sarunām. Viņa un Džerijs, gadiem ilgi dzīvojuši kopā kā bērni neredzamu vecāku uzraudzībā, nu sāka runāt kā pieauguši. Pirms viņi piecēlās no galda, Džerijs jautāja laipni, bet oficiāli:

— Vai gribi, lai es šonakt braucu projām?

Rutas atbilde nāca tik strauji, tik instinktīvi, ka tas nevarēja būt lēmums:

— Protams, ka ne.

— Tu tā domā? Tas būtu pieklājīgāk. Es taču tev neko nevaru solīt.

— Uz kurieni tu dosies?

— Jā, tur ir tas āķis. Uz Ņujorku?

— Tu pats zini, ka viesnīcās nevari gulēt. Neesi nelga. Vai tu katrā ziņā gribi pamest mani šonakt?

Viņš pārdomāja.

— Nē. īt kā nē.

— Viņa droši vien ir viesībās kopā ar Ričardu un nevarēs tikt pie tevis.

— Es jau nebūtu viņu aicinājis. Vispirms man vajag pamest tevi.

— Nu, tev pašam vajadzēs visu paskaidrot bērniem. Tai ziņā es tevi neapskaužu.

Viņš pētīja galdauta rūtis, it kā audums varētu pateikt priekšā atbildi. Vilka apkārt vienai rūtij ar kreisās rokas vidējo pirkstu. Kad viņi apprecējās, Džerijs bija atteicies nēsāt laulību gredzenu, jo grozīšot to vienā laidā.

— Iesim pastaigāt pa liedagu.

Konanti samaksāja, uzsmaidīja nogurušajai viesmīlei, izgāja ārā un iesēdās Džerija mašīnā, merkūrijā ar nolaižamo virsu. Debesis virs liedaga pēc lietus bija dzeltenas. Zvaigznes bija tikko redzamas, bet gandrīz pilnais mēness lēja tik spilgtu gaismu, ka aiz viņiem smiltīs stiepās garas ēnas. Līcis likās piesprausts pie apvāršņa ar Greisai-lendas un no otras puses ar Džeikobspointas kotedžu ugunīm. Ruta tikko spēja noticēt., ka pirms nepilnām divpadsmit stundām ir gulējusi šeit, vērodama saules lokus; paisums bija aizslaucījis visas pēdas. Tagad tumsā viņas basās kājas atstāja skaidri saredzamus, saltus iespiedumus un fosforescējoši viļņi plūda tiem virsū un vēlās atpakaļ. Džerijs apturēja viņu, apskāva un skūpstīja viņas kaklu, vaigus un plakstus.

— Es nudien nezinu, ko darīt, — viņš teica. — Es nevaru atteikties ne no tevis, ne no viņas.

— Neizlem neko tūlīt, — viņa sacīja. — Es vēl neesmu gatava.

— Tu nekad nebūsi gatava!

— To tu nezini. Es varu tikt gatava. Tikai apsoli neko nedarīt līdz vasaras beigām.

— Labi, — viņš atteica.

Rutai kļuva neērti, ka viņa tik viegli ieguvusi tik daudz.

— Vai tu to izturēsi? — Sallija un Džerijs, viņu iedoma, ka viņi ir iemīlējušies, likās aizkustinoša, Ruta iztēlojās viņus abus un likās sev tik ļoti augstāka, pārāka par viņiem, ka viņai apreiba galva. Spožā nakts virpuļoja ap viņu kā gaiss Šagala gleznās; viņa aiz līdzcietības cieši piekļāvās Džerijam.

— Ko izturēšu? — viņš jautāja.

— Atteikšanos no Sallijas, — viņa atbildēja.

— Vai tas pieder pie norunas?

— Tev jāmēģina nodzīvot ar mani līdz vasaras beigām, — Ruta sacīja. — Citādi — kāda jēga?

— Kas par jēgu?

— Mēģināt.

— Un pēc tam?

— Tad izlem.

— Ak dievs, — Džerijs noteica, atbrīvojot viņu. — Tu biji tik jauka sieva.

Nākamajā dienā, pirmdienā, viņa piezvanīja misis О un pēc tam Sallijai.

— Šallij, te zvana Ruta.

r— Sveiciens. Kā tev klājas? — Sallija bija kādreiz strā-

dējusi par sekretāri, un tālruni viņas balss bija labi nostādīta, samtaina; šo profesionālo īpašību visi aizmirsa, dzirdot viņu spiedzam un flirtējam viesībās.

— Sevišķi labi ne.

— Ak tā? Žēl.

— Es piezvanīju, lai apvaicātos, vai nevaru ierasties uz tasi kafijas.

— Pro-o-tams. Varbūt tu ierastos vēlāk iedzert kaut ko stiprāku? Vai tu uz liedagu nebrauc? Vakar bija nejauka diena, — Sallija teica, apdomīgi izrunādama vārdus.

— Bija gan. Es tevi ilgi neaizkavēšu.

— Varbūt atbrauksi kopā ar bērniem?

— Jā, bet es jau, — Ruta nodrebēja, izdzirdot savus atvainojošos smieklus, — sarunāju kādu sievieti, kas pasēdēs pie viņiem.

— Ričards aizvedis Bobiju sev līdzi apskatīt kādu zemes gabalu vai ko citu, bet Pīters un mazā ir mājās. Vai tu negribi... vai viņi tevi netraucēs?

— Protams, ka ne. Varbūt es veltīgi ataicināju to sievieti.

— Nevar zināt, — Sallija riskēja. — Tu vari atvest Džofriju, lai Pīteram būtu sabiedrība.

Ruta sajuta, ka viņu sāk komandēt, bet sarunu biedres noskaņojums vēl nebija zināms.

— Manuprāt, to es varu izdarīt. — Džofrijs necieta Pīteru, kurš, pēc viņa vārdiem, grūstoties. — Redzēsim.

— Tas būs jauki, — Sallija teica un, dziedoši novilkusi: — Mēs gaidām jūs, — nolika klausuli. Ruta noskaitusies bāza Džofrija kājas kurpēs. Kad ieradās misis O, viņš brēca, tāpēc ka viņu veda projām, bet Džoanna un Čārlijs činkstēja, tāpēc ka viņus neņēma līdzi.

Ziemu, kad uzsniga sniegs, vecāki nedēļas nogalē veda bērnus vizināties ragaviņās uz Matiasu pakalnu; Ričards un Sallija mieloja bērnus ar cepumiem un karstu šokolādi, bet pieaugušajiem pasniedza tēju un rumu. Ceļš vijās kalnup, un, kamēr viņas falkons ierasti griezās te uz vienu, te otru pusi, Ruta, par spīti sašutumam, iekaisumam un bailēm, atcerējās, cik viesmīlīgi visos gadalaikos viņus tur augšā bija uzņēmuši: ziemu vizināšanās ragaviņās, vasaru tēja zālienā, viesības ar pusdienām, rotaļas ar vārdu minēšanu, plakātu zīmēšana, mācīšanās pīt, nelielu komiteju sanāksmes, kuru mērķis bija padarīt Grīn-vudu vēl vairāk līdzīgu paradīzei.

Sallija gaidīja pie sāndurvīm. Saule bija austrumos, un

mīkstā, rakstainā koku ēna krita uz nama sarkanajiem dēļiem un arī uz Salliju, pasvītrojot viņas dzīvniecisko mēmumu, padarot viņu plankumainu kā stirnu. Viņai bija baltas, apspīlētas bikses ar zemu jostasvietu — Sentropē-zas stilā — un džemperītis ar platām dzintarkrāsas svītrām. Garās kājas bija kailas, un laka uz nagiem nolobījusies; gaišie pelnu krāsas mati karājās šķipsnās, piešķirot viņai skarbu raganīgumu. Seja ar smailo zodu bija bāla, it kā viņa būtu zaudējusi kādu pintu asiņu vai nule dzemdējusi.

— Džerijs nupat piezvanīja, — viņa ziņoja.

— Patiešām? — Ruta turēja mašīnas durvis vaļā, lai Džofrijs pūzdams un elsdams varētu izķepuroties.

— Viņš gribēja mani brīdināt. — Sallija pasmīnēja, un Ruta, kā vienmēr, neizturēja un arī pasmaidīja. Pīters Ma-tiass un mazā — sīka meitenīte ar smieklīgu vārdu — spiedās mātei pie kājām. Kā tad viņu sauca, kaut kāds barbarisks vārds kā ķeizarienei, Kleopatra, nē — Teodora.

— Ejiet parādiet Džofrijam šūpoles! — Sallija uzsauca savā spalgajā, bet melodiskajā balsī, un, kamēr bērni vēl kautri stāvēja, Cēzars, Matiasu lielgalvainais suns, izšāvās viņiem starp kājām un aizjoņoja uz sētas pusi, kur koku ēnā karājās šūpoles.

Sallija iegāja mājā, Ruta sekoja, ar Džerija acīm vērodama pazīstamos priekšmetus: dīvānus ar kvadrātveida atzveltnēm, pūkainos paklājus ar abstraktu rakstu, stikla galdiņus, Arpa^1 garā veidotas lampas, tādu viduvējību kā Bifē^10 [11] un Vaiesa^12 gravīras. Džerijam tās laikam patika, tās dārgi maksāja, un tanīs bija daudz gaismas. Sallijai piemita spēja gādāt par gaismu: ar baltu krāsu un puķu podiem viņa notvēra telpā saules starus un nelaida tos ārā. Virtuve bija visjautrākā telpa: gaisma atspīdēja no palodzēm un gulēja platās svītrās uz visām koka virsmām, kuras enerģiskā Sallija bija spodrinājusi. Pagājušo nakti, kad Ruta un Džerijs bija runājuši un grozījušies gultā bez miega kā bērni, gaidot ziemsvētkus, un kļuvuši jau gluži dumji, viņš bija gaudies, ka Sallija esot daudz labāka namamāte par Rutu. Ruta bija atbildējusi, ka Šalli-

jai ir Džozija, kaut zināja, ka tas ir vājš attaisnojums; ja viņa būtu gribējusi, tad arī viņai būtu tāda Džozija. Viņa to negribēja, viņa uzskatīja, ka mājsaimniecība ir otrās šķiras darbs.

— Es uzliku kafiju, bet tā laikam vēl nebūs gatava, — Sallija sacīja.

Ruta apsēdās pie brokastgalda. Tas bija smags, senlaicīgs riekstkoka galds, kuru Ričards nesen bija nopircis Toronto; Ruta atcerējās viņa lepošanos ar šo pirkumu.

— Kur tad Džozija? — viņa jautāja.

— Augšstāvā. Nenervozē. Viņa mūs netraucēs.

— Es nenervozēju. Negribēju tikai tevi nostādīt neērtā stāvoklī.

— Ļoti mīļi no tavas puses. — Sallija, stāvot pie plīts, sapurināja galvu un atsvieda matus no sejas; galva viņai bija maza kā pundurim. — Žēl, ka Džerijs tev visu izstāstīja. Manuprāt, par ātru.

— Kam par ātru? — Kad Sallija neatbildēja, Ruta turpināja: — Nenožēlo to. Man labāk, ja zinu, kāds ir mans stāvoklis. Es visu vasaru biju nelaimīga, tikai nezināju, kāpēc.

— Es nebūt nedomāju, — Sallija nosvērti sacīja, nolikdama kafijas tasīti Rutai priekšā, — galvenokārt par tevi.

Ruta paraustīja plecus.

— Tas tik un tā būtu kļuvis zināms. Džerijs vai plīst aiz lepnuma.

— Viņš teica, ka tu esot solījusies neko nestāstīt Ričardam.

— Viņš teica, ja es to darīšot, tad jūs abi aizbēgšot.

— Viņš vēl teica, Ruta, ka tev esot bijusi kāda dēka.

Sallija uzgrieza muguru, liedama sev kafiju, un Ruta

vērīgi aplūkoja viņas augumu, meklēdama Džerija pieskārienu pēdas, brīnīdamās, vai viņam patiešām patīk šie augstie, platie gurni, šī pilnīgā, ieliektā mugura.

— Viņam nevajadzēja to tev teikt.

Sallija apgriezās. Viņas skatiens bija lielisks — acu forma un mazliet savilkto uzacu loks.

— Viņš stāsta man visu.

Ruta nolaida acis.

— Esmu pārliecināta. — Viņa juta, ka krīt, bet noturējās. — Nē, es neesmu pārliecināta. Neesmu pārliecināta, ka viņš izturas pret mums abām pilnīgi godīgi.

— Tu viņu nepazīsti. Viņš ir slimīgi godīgs.

— Es nepazīstu pati savu vīru?

— Zināmā mērā nepazīsti. — Sallija noteica to bezrūpīgi, tad, pārspīlēti rūpīgi nolikusi kafijas tasīti uz galda, smagi atsēdās un aizsmakušā balsī turpināja: — Nebūsim tik saltas. Viņš to teica tāpēc, lai es nejustos kā ielasmeita salīdzinājumā ar tevi. .Viņš nenosauca to cilvēku vārdā.

— Viņš to nezina.

— Vai tas bija Deivids Kolinzs?

— Nē. Tas notika sen, un man nenāca ne prātā pamest Džeriju. Es izbeidzu šo dēku, un tas vīrietis izturējās ļoti godīgi. Pārsteidzoši godīgi. Manuprāt, viņu šis notikums sevišķi dziļi neskāra.

— Tu gan esi laimīga, — Sallija noteica.

— Kāpēc?

— Tu neiemīlēji savu mīļāko.

— Mazliet iemīlēju gan. Pat kuņģis nebija kārtībā mēnešiem ilgi. Es pazaudēju desmit mārciņas svara. — Viņa pacēla tasīti pie lūpām, bet kafija bija par karstu, viņa nolika to atpakaļ uz apakštasītes, un, no augšas raugoties, izplūdušajā gaismā tā izskatījās kā Bonāra glezna. Sallija pārvilka drebošās rokas pār kailo galdu, it kā nogludinādama galdautu. Ruta atkal pastiepa roku pēc tasītes un, kad viņa vēlāk mēģināja atcerēties šo sarunu, tad vispirms ieraudzīja četras baltas, drebošas rokas, kas satraukti kustas pa saules apspīdēto, pulēto riekstkoka galdu.

— Tu. jau zini, — Sallija teica, — ka esi novērsusies no Džerija.

— Es gan tā nedomāju. Prātā nav nācis to darīt. Varbūt viņš ir novērsies no manis.

— Jums abiem kopdzīve sagādā grūtības.

— Patiešām?

— Nevajag, Ruta. Atmet šo toni. Gadiem ilgi mēs ar Ričardu apbrīnojām jūs abus kā ideālu precētu pāri. Mūsu attieksmes nebūt neveidojās viegli, un mēs apskaudām jūs, šķita, jūs esat. tik pārliecināti viens par otru, tik tuvi Bet pagājušajā gadā starp jums abiem bija kaut kas noticis, es jutu, ka Džerijs met acis gan uz mani, gan uz citām sievietēm. Es sapratu, ka viņam kāda gadīsies, un nodomāju — kāpēc lai tā nebūtu es. — Sallijas zods piesarka, un viņa pēkšņi pasmīnēja, lai slēptu, kā viņai dreb lūpas.

Cik tas būtu vienkārši, Ruta domāja, apgulties un nomirt, uzupurēties šīs dzīvi mīlošās sievietes labā. Sallija

nebūt nešaubījās par savām tiesībām dzīvot. Rata jautāja:

— Vai tev jau sen radušās tuvības jūtas pret Džeriju?

Sallija pamāja: jā, jā, jā, — mēģināja iedzert kafiju,

atrada, ka tā par karstu, izvilka no mutes matu šķipsnu, atmeta to no mitrajiem vaigiem. Viņa noteica: — Tās vienmēr ir bijušas.

— Patiešām? — Pārspīlētais apgalvojums aizvainoja Rutu. — Vai tās tev būtu, ja tu nebūtu savā laulībā nelaimīga?

Tas bija neveikli pateikts; Sallija saslējās pret šādu uzbāzību.

— Es nebūt nejutos tik nelaimīga, pirms neparādījās Džerijs. Bet tagad tas ir briesmīgi. Es pati jūtu, kā sienos viņam klāt, un nevaru apstāties. Es gribētu viņu iznīcināt. — Asaras atkal sāka plūst. — Manās acīs viņš ir pēdējais sūds.

Ruta sāka smieties, jo ari Ričards lietoja tādus izteicienus.

Tā kā Ruta kļuva pielaidīgāka, Sallijai pieņēmās dusmas un ļaunums.

— Nedomā, ka vari te sēdēt un priecāties. Tev jāuzņemas atbildība par to, ko tu dari, Ruta. Tu nomērdē cilvēku bez garīga siltuma, un, līdzko viņš atrod to kādā citā, tu pavelc aiz auklas, un viņš ir atpakaļ. Džerijam vajadzīga mīlestība; es varu viņam to dot. Un dodu ari. Viņš pats man teica, ka esmu viņu iekarojusi. Tā tas ir. Es esmu iekarojusi viņu, un viņš ir iekarojis mani.

Ruta manīja, ka Sallija runā mazliet nesakarīgi, It kā virknēdama kopā iepriekš sagatavotus teikumus, kas šķietami mazināja viņas atbildību. Ruta sacīja:

— Paklau, Sallij! Nedomā, ka man liels prieks par savu lomu. Nebijis to triju bērnu, tad es te nesēdētu. Tas ir pārāk pazemojoši.

— Laulību nevar dibināt uz bērniem.

— Nedomāju, ka mēs to būtu darījuši. Tu runā tā, it kā Džerijam būtu vajadzīga tikai tu vien. Vai tu esi par to pārliecināta? Pagājušo nakti viņš teica, ka mēs abas esam viņam vajadzīgas. Es neapšaubu, ka viņš mīl tevi. Bet viņš mīl arī mani.

Nepaceldama acu, Sallija smaidīja skumju, greizu, bezgalīga pārākuma pilnu smaidu. Ruta nepiekāpīgi turpināja:

— Viņš piekrāpa mani, neteikdams par tevi visu; iespē-

jams, ka tāpat viņš piekrāpa tevi. Pagājušo nakti mēs atdevāmies viens otram.

Sallija pacēla acis.

— Pēc visa notikušā?

— Pēc garas sarunas. Jā. Tas šķita dabiski un pareizi.

— Tu dzen viņu kapā, Ruta. Tu nobeigsi viņu.

— Nē. Tā neesmu es. Pavasarī viņam pastiprinājās astma, viņš modās no miega ik nakti. Es domāju, ka vainīgi ziedputekšņi, bet vainīga biji tu. Tu beidz viņu nost, lūgdama, lai viņš paglābj tevi no sliktās laulības, tevi kopā ar taviem trim bērniem, kuriem viņš nav tēvs. Tas ir pāri viņa spēkiem. Pameklē sev kādu citu. Pameklē izturīgāku cilvēku.

— Kāpēc tu neliec mieru manai laulības dzīvei?

— Tu taču esi precēta sieviete, vai ne? Un, manuprāt, apprecējusies diezgan izdevīgi. Kāpēc tu tik zemu vērtē Ričardu? Ja tu būtu vairāk turējusies pie viņa, tad nebūtu tā rīkojusies ar mums.

— Es jums neko ļaunu nedaru. Es tikai lūdzu Džeriju, lai viņš pieņem kādu lēmumu.

— Tev par labu. Bet viņam vajag manis. Viņam vajag bērnu. Bērniem Džerija dzīvē ir ļoti liela nozīme. Viņš ir bijis nelaimīgs vienīgais bērns, un viņam patīk, ka spējis laist pasaulē trīs savējos, spēj tos uzturēt un dot tādu audzināšanu, kādas pašam trūcis.

— Bērni taču joprojām paliks pie viņa.

— Nepaliks vis, — Ruta atteica. Viņu pārsteidza pašas iekaisums. Viņa turpināja: — Runāsim prātīgi. Vai tu gribi dzīvot nabadzībā kopā ar viņu? Es dzīvoju un dzīvošu ar prieku atkal. Es neciešu mūsu ienākumus un to ceļu, kā viņš tiek pie naudas. Man nav bail iztikt bez. šīs naudas. Bet tev ir bail.

— Ko nu tu zini, no kā man bail.

Jo saltāka kļuva Sallija, jo vairāk iekaisa Ruta. Vaigi viņai kvēloja.

— Tu baidies no visa kā, — viņa teica, — tu baidies, ka tev nebūs visa. Šī alkatība padara tevi pievilcīgu. Tāpēc mēs visi mīlam tevi,

— Kā jūs varat mani mīlēt? — Sallija jautāja. It kā viņai uzbruktu, viņa piecēlās; Ruta neapzināti ari piecēlās un kā pamests bērns, kā māte, kas sapnī redz sevi kā bērnu, apskāva šo sievieti, kura stāvēja pie kafijas tasīšu plankumiem izraibinātā galda stūra. Sallijas ķer

tos

menis bija svešs, ciets, plats. Abas tūliņ atvirzījās viena no otras, atklādamas šinī apskāvienā, ka ir ienaidnieces.

Laka, baltā krāsa, metāls un saule Sallijas virtuvē aplenca Rutu kā pacelti dunči, kad viņa mēģināja paskaidrot:

— Tev vajag vairāk nekā mums pārējiem. Tev vajag jaunu mēbeļu, tērpu, braucienu uz Kārību jūru un Trem-blāna kalnu. Šķiet, tu nesaproti, cik nestabils ir Džerija stāvoklis, Viņš nīst to, ar ko nodarbojas. Es jau sen saku, lai viņš pamet šo darbu. Viņš jau nav Ričards. Lai cik kļūdu Ričards pielaidīs, nauda viņam vienmēr būs.

Stāvēdama pie galda, Sallija vilka ar pirkstu pa riekstkoka līnijām uz priekšu un atpakaļ. Viņa sacīja līdzsvarotā balsī:

— Tu mūs nemaz tik labi nepazīsti.

— Es pazīstu jūs labāk, nekā tev šķiet. Es zinu, ka Ričards nebūt nav augstsirdīgs.

Sallijas plaksti joprojām bija sasarkuši; viņa atgādināja prāvu, labi noaugušu bērnu, kas grasās raudāt.

— Es jau teicu Džerijam, ka viņš nobeigsies, mēģinādams uzturēt divas sievietes.

— Taisni tas viņu uzmudinās. Vari teikt ko teikdama, viņš darīs visu, lai pierādītu pretējo.

— Zini, tu esi ļoti labvēlīga pret Džeriju.

— Es taču pazīstu viņu ilgāk nekā dažus mēnešus.

— Mums nav nozīmes strīdēties, Ruta. Ko mēs domājam viena par otru, tas nav svarīgi. Jāizlemj ir Džerijam.

— Viņš neko neizlems. Kamēr viņam esam mēs abas, viņš izlemt nevar. Tas jādara mums.

— Kā mēs to varam?

Sallijas jautājums bija tik sirsnīgs, tik bezpalīdzīgs un tik cerību pilns, ka Ruta atbildēja tik gludi, kā noslēdzot sprediķi:

— Atsakies no viņa uz kādu laiku. Nesatiecies ar viņu un, dieva dēļ, nezvani vairs viņam. Liec viņu mierā līdz šīs vasaras beigām. Ja septembrī viņš vēl gribēs tevi, tad lai ņem. Velns viņu rāvis.

— Tu runā nopietni?

— Kāpēc gan ne? Neviens no mums nedzīvos mūžīgi; es neesmu tik sentimentāla, par kādu jūs ar Džeriju mani uzskatāt. Es pat domāju, ka pratīšu labi tikt galā ar šķiršanos, ja ķeršos pie tās.

Abas sievietes iesmējās, it kā atklājušas kādu sazvērestību.

Taču Sallijas rokas spožajā saules gaismā atkal sāka drebēt. Viņa atglauda matus atpakaļ.

— Kāpēc man jāpiekāpjas? Šī vasara varbūt ir vienīgā, kas man palikusi kopā ar Džeriju, kādēļ man no tās jāatsakās?

— Es nelūdzu sevis dēļ. Es lūdzu savu bērnu dēļ. Un arī tavu, ja vēlies. Ričards taču ir viņu tēvs.

— Viņš neliekas par tiem ne zinis,

— Tāda vīrieša nav pasaulē.

— Tu jau pazīsti tikai Džeriju.

— Tā nu nav.

— Atvaino, es piemirsu. Tev taču bija mīļākais. Tas šķiet tik nereāli.

— Zini, Sallij, — Ruta teica, — tu esi lieliska, bet tev ir viens trūkums.

— Tikai viens? — Sallija nevērīgi jautāja.

— Tu neproti klausīties. Tu nostājies pozā un stāvi, un nepievērs uzmanību, ko citi saka. Es cenšos būt augstsirdīga. Es cenšos atdot tev Džeriju, ja citādi galā netiekam, bet es gribu, lai mēs nezaudētu savu pašcieņu. Tev taču galu galā būs labāk ap sirdi, ja tu tagad piekāpsies. Es ierados, apņēmusies nesirdīties, neraudāt, ne-sprediķot, bet tu nepiekāpies ne par collu. Tu nemaz neklausies, ko es saku.

Sallija paraustīja plecus.

— Ko es varu teikt? Ka atsakos no viņa? Es jau mēģināju. Viņš to nepieļāva. Es mīlu viņu, kaut negribētu mīlēt. Es nevēlos darīt pāri tev un taviem bērniem. Tāpat Ričardam un saviem bērniem.

— Tu nu gan daudz par to neraizējies, kad lidoji uz Vašingtonu.

— Džerijs mani lūdza. Viņš paņēma mani līdzi.

— Otrajā reizē Toreiz, kad tu pati viņam uzmācies. Sallijas skatiens klīda tālumā — viņa nodevās atmiņām.

— Tik ļauni tas gan neizskatījās. Protams, es nevaru attaisnoties tavā priekšā. Taču tā nav mūsu vaina, Ruta. Džerijs ir vīrietis. Es piederēšu viņam, ja viņš gribēs. Taču viņam jābūt pietiekami vīrišķīgam, lai nāktu un paņemtu mani.

— Tāds ir tavs vīrieša ideāls, vai ne? Vīrietis, kurš pamet savus bērnus.

Sallija pacēla tasīti pie lūpām, bet nolika nedzērusi. Kafija bija auksta.

— Es jau agri iemācījos šo to slēpt, — viņa sacīja. — Varbūt tas nebija manāms, bet es dzīvoju īstā ellē.

— Par to es nešaubos, — Ruta atbildēja, — tikai šo elli tu pati radīji.

— Bez citu palīdzības? Tu nupat runāji par trūkumiem, it kā tev tādu nebūtu. Jūs ar Džeriju esat pārāk ilgi dzīvojuši savā mazajā mākslas pasaulītē. Aiz šīm labi audzinātas dāmas manierēm tev ir pārāk daudz iedomības, tu pat neesi iemācījusies rūpēties par vīru. Man bija daudz jāpūlas, lai saglabātu savu laulību, tev ne. Tu devi Džerijam pilnīgu rīcības brīvību un aiz savas iedomības negribi samierināties ar sekām.

— Es samierināšos, kad pienāks laiks. Bet...

— Nedomāju gan, ka tas kādreiz notiks. Es sasodīti labi zinu, ka tu vari viņu noturēt, ja pievilksi visas bremzes un liksi lietā bērnus. Vai tu gribi viņu par tādu maksu? Es zinu, ka man tādā gadījumā Ričards nebūtu vajadzīgs.

— Es nedomāju ar tevi bārties un negribu arī tavus bārienus klausīties. Es tevi lūdzu, manuprāt, pietiekami pieklājīgi: liec manu vīru dažas nedēļas mierā.

Sallijas bālā seja pietvīka.

— Jūs ar Džeriju varat rīkoties, kā jums tīk, velns parāvis! Pēc manām domām, jūs abi esat augstākajā mērā infantili.

— Es viņam pateikšu, ko tu sacīji. Paldies par kafiju.

Ejot cauri viesistabai, Ruta pamanīja, ka baltā dīvāna

paroceņi ir noberzti un Vaiesa gravīra karājas šķībi. Arā uz zāliena, kas prasījās nopļaujams, Cēzars patlaban nogāza Džofriju no kājām. Bērns sāka brēkt — ne tik daudz aiz sāpēm, kā Ruta sprieda, cik aiz bailēm, ka viņa atslēgas kauls atkal dabūs ciest.

— Cēzar! — Sallija uzkliedza, un Ruta sacīja viņai:

— Nekas. Džofrijam šonedēļ gāja grūti.

— Es dzirdēju, — Sallija atteica.

Ruta palūkojās uz Salliju, it kā meklēdama apstiprinājumu, ka scēnas virtuvē nav bijis: par atbildi Sallija pasmaidīja. Bet, kad Ruta jau bija mašīnā un Džofrijs činkstēja viņai aiz muguras, Sallija notupās zālē savās baltajās biksēs, garajiem matiem plīvojot, un ar klasisku žestu apkampa abus bērnus; suns kā sargs stāvēja Teo- [13]

dorai otrā pusē. Naidnieks atsists — tā Ruta nosauktu šo ainu, bet aizdedze ieslēdzās, un benzīna un zemes pievilkšanas spēks aizrāva viņu pa ceļu lejup.

Mājās viņa norēķinājās ar misis O, kura, pabarojusi Džoannu un Cārliju un noskatījusies, kā viņi nozūd kaimiņu pusē, bija atsēdušies šūpuļkrēslā un snauda. Ruta ielēja apelsīnu sulas glāzē mazliet vermuta un piezvanīja uz kantori Džerijam. Līnija bija aizņemta. Divdesmit minūšu laikā viņa zvanīja četras reizes, līdz tālrunis atbrīvojās un viņa izdzirdēja Džerija balsi.

— Ar ko tu tik ilgi runāji? — viņa jautāja.

— Ar Salliju. Viņa man piezvanīja.

— Tas nudien nav godīgi.

— Kāpēc? Viņa bija uztraukta. Kam citam viņa būtu varējusi zvanīt?

— Bet es nupat lūdzu, lai viņa to nedara.

— Un viņa solījās man nezvanīt?

— Tā tieši nē. Viņa teica, ka uzskatot mūs abus par infantiliem.

— Jā, viņa teica, ka tu atkārtošot viņas vārdus.

— Ko viņa vēl teica?

— Viņa teica, tu esot sacījusi, ka es tevi vēl aizvien mīlot.

— Un ko tu atbildēji?

— Piemirsu. Laikam teicu, ka tā tas zināmā mērā arī ir. Nezinu, kāpēc viņai par to bija tā jāuztraucas, viņa jau pati bija tādās domās. Tas jau skaidrs.

— Kāpēc lai tas viņai būtu skaidrs? Tu taču teici viņai, ka mīli viņu, tu gulēji kopā ar viņu, ļāvi viņai domāt, ka man tavās acīs nav nekādas nozīmes.

•— Tev tā šķiet?

— Protams, mīļais. Neesi tik stulbs, tik sadistisks vai kāds tu vispār esi.’ Tu taču liki viņai saprast, ka mīli viņu.

— Jā, zināms, bet manas jūtas pret viņu neizslēdz to, ka man var būt jūtas vēl pret kādu.

— O, skaidrs.

— Tagad tu noskaities. Tas ir bezcerīgi. Kāpēc jūs nešaujat mani nost un neprecat viena otru?

— Mēs viena otrai neesam vajadzīgas. Mēs gan mēģinājām apkampties kā māsas, bet atlēcām viena no otras kā divi slapji kaķi.

— Viņa teica, tu esot sacījusi, lai viņa nesatiekoties ar mani.

— Līdz šīs vasaras beigām. Par to jau mēs ar tevi vienojāmies.

— Tā?

— Vai tad ne?

— Nu es gan nedomāju, ka tu tūliņ dosies pie viņas un liksi visu galdā.

— Es neko tur galdā neliku. Es biju tik pieklājīga, ka pašai jau nelabi metās.

— Viņa teica, ka tu esot bijusi ļoti salta un nekaunīga.

— Nav tiesa. Nē. Ja kāds bija nekaunīgs, tad tā bija viņa. Manuprāt, viņa rīkojās kā rūdīta blēde.

— Viņa uzskata, ka es viņu esmu nodevis, — Džerijs taisnojās. — Viņa teica, ka mīl mani un ka es spēlējos ar viņas jūtām.

— Tu taču pats pa daļai atzinies, ka tev tas ir eksperiments. Tu gribēji redzēt, kas no tā iznāks. Ja es saceltu traci, tad tev nevajadzētu pieņemt nekādu lēmumu.

— Tas nav gluži pareizi. Pirmkārt, tu drīz būtu pati visu atklājusi. Otrkārt, viņa mani steidzināja, lai es kaut ko daru.

— Tas, ka tu viņu esi nodevis, ir pārspīlējums. Es esmu vienīgā, kas var justies nodota. Taču neviens nedomā, ka es arī kaut ko jūtu. Visu laiku, runājot ar viņu, man vajadzēja sev atgādināt, ka es taču vainīga neesmu. Jūs abi laikam domājat, ka ir šausmīgi nekrietni no manas puses tūliņ neizlaist garu.

— Neviens tā nedomā. Neraudi vairs. Tu esi varonīga. Sallija arī tā teica.

— Ko viņa vēl teica par mani?

— Viņa teica, ka tu ļoti labi runājot.

— Tā? Smieklīgi. Es nemaz labi nerunāju. Es tikai šāvu īsām kārtām dažādos virzienos.

— Vai viņa pieminēja Ričardu?

— Gandrīz nemaz.

— Ko viņa teica par bērniem?

— Šķiet, viņa nedomā, ka bērniem te būtu svarīga loma. Viņa uzskata, ka bērni ir tikai iegansts, kuru mēs izmantojam.

— Tā viņa teica?

— Viņa lika to manīt.

— Un kas vēl bija? — Viņa alkas pēc Sallijas vārdiem šķita kā bezdibenis, kas viņai jāpiepilda.

— Ļauj padomāt, — Ruta atteica. — Jā. Viņa ļoti interesējās par manu mīļāko un apvaicājās, vai tas neesot bijis Deivids.

— Dārgumiņ, piedod, ka es viņai to pateicu. Es domāju, tas padarīs jūs it kā līdzīgas, ja viņa to zinās.

Par spīti asarām un vermutam, Rutai bija jāsmejas, kad viņa iedomājās Džeriju kā prātīgu sacīkšu rīkotāju šīm divām Ļēvēm.

— Kas tur ir tik smieklīgs?

— Tu.

— Nav tiesa, — viņš atbildēja. — Es esmu pilnīgi saprātīga, pieklājīga cilvēciska būtne, kas negrib nevienam nodarīt pāri un reizē ir spiesta piedalīties bezgalīgās stulbās apspriedēs, kur jānoteic, kādā krāsā īsti jābūt vidējam trešās pasaules pārstāvim šinīs idiotiskajās, smirdošajās trīsdesmit sekunžu sērijās! — Kad Ruta neatbildēja uz šo dvēseles kliedzienu, viņš piepeši prasīja: — Vai tas bija Deivids?

— Nē, tas nebija Deivids Kolinzs. Viņš mani nekad nav pievilcis. Es pat dejot ar viņu nevaru. Man nepatīk, ka mana senā dēka pārvēršas par komisku nostāstu visu uzjautrināšanai.

— Tā nav, dārgumiņ. Visi izturas pret to ļoti nopietni. Es īstenībā uzskatu, ka tava dēka ir tieši tas atrisinājums, kas mums visiem vajadzīgs.

— Es savukārt uzskatu, ka šis atrisinājums vispirms nepieciešams tavai draudzenītei, lai taisītu draudzīgu šantāžu.

— Kāpēc tu esi noskaņota tādā Makiavelli garā? Ko Sallija vēl teica? Vai viņa parakstīja tevis piedāvāto līgumu «rokas nost»?

— Nebūt nē. Viņa tikai daudzināja, ka pati nespējot izlemt.

— Kam tad jāizlemj, tev vai man?

— Tev. Vīrietim. Ak dievs, šī sieviete izrunā vārdu «vīrietis» tā, it kā nekā svētāka pasaulē nebūtu; es tik tikko nelaidu pār lūpu.

— Kā es varu izlemt? Es nebūt nezinu visu. Es nezinu, vai tu mani mīli vai nemīli; tu saki, ka mīli, bet es to nejūtu. Varbūt tu patiešām gribi, lai es šķiros no tevis, tikai esi pārāk pieklājīga, lai man to pateiktu. Varbūt šķiršanās tev būtu pats labākais.;

— Šaubos gan, — Ruta lēni noteica, mēģinādama iztēloties, kāda viņa izskatīsies kā šķirtene — vientuļa, basām kājām, sirmojoša. Taču Džerijs steigšus turpināja:

— Es nezinu, vai bērniem būs nervu lēkmes vai nebūs. Nezinu, vai Sallija, beidzot dabūjusi mani, neatklās, ka esmu šausmīgi garlaicīgs. Dažreiz es domāju, ka esmu pievilcīgs viņai tikai tāpēc, ka vēl esmu uz brīvām kājām. Varbūt viņai patīk tikai tas, kas nav pieejams. Iespējams, ka mēs visi esam tādi.

— Var jau būt, — Ruta atbildēja, lāgā neieklausīdamās viņa vārdos.

— Nu, ja tā, — Džerijs nobeidza, it kā viņa būtu centusies pierādīt pretējo, — tad aplam būtu izputināt divas ģimenes, kuras šā tā turas kopā, un sabojāt dzīvi pusducim bērnu. No otras puses, kaut kas ir, kas saista mani un Salliju. Kaut kas zināmā mērā solīds.

— Nevēlos neko par to dzirdēt.

— Nevēlies? Labi. Pastāsti man par sevi. Kā tu jūties? Laimīga? Bēdīga? Gribi šķiršanos?

— Laimīga nejūtos un šķiršanos negribu.

— Tu esi bēdīga.

— Nomākta. Vermuta noskaņā. Saruna ar Salliju sāk uz mani iedarboties tikai tagad.

— Vai tā bija tik nepatīkama? Vai tu nebiji pārsteigta, redzot, cik spodra ir viņas māja? Vienalga, kad tu ierodies, dienu vai nakti. Vai viņa tev nelikās gudrāka, nekā tu biji gaidījusi?

— Muļķīgāka.

— Muļķīgāka?

— Daudz muļķīgāka. Ap kādu laiku tu būsi mājās?

— Nezinu. Parastā laikā. Varbūt mazliet vēlāk.

— Tu brauksi pie viņas.

— Vai tu iebilsti?

— Jā.

Džerijs šķita pārsteigts.

— Es domāju, ka tā būs labāk. Viņa likās gluži izmisusi,

— Ieraugot tevi, viņai kjūs vēl sliktāk.

— Kāpēc? Es taču viņai patīku. Es vienmēr viņu uzjautrinu.

— Var gadīties, ka Ričards ir mājās.

— Mēs varam satikties kaut kur liedagā.

— Mākoņi ceļas.

s— Pēcpusdienā tā ir vienmēr, — Džerijs paskaidroja.

— Jūs droši vien mīlēsieties, — Rutai izlauzās.

Džerija balss atkāpās, kļuva, tāpat kā metāls un kristāli,

par tālruņa sastāvdaļu.

— Neāksties, — viņš sacīja. — Tas pieder pagātnei. Pateicoties tev. Apsveicu. — Un viņš nolika klausuli.

Ruta jutās atstumta; viņa bija pārkāpusi robežu. Šinī mistērijā bija savi likumi, līdzīgi kāpnēm pilī; viņa aiz pārskatīšanās bija pieklauvējusi pie durvīm, aiz kurām lords ar lēdiju gulēja un nodevās mīlestībai. Šo durvju priekšā viņa jutās maza, sabiedēta un apkaunota, atstumta un pievilta: īsts bērns. Ruta pamanīja, ka viņas kreisā roka joprojām tur klausuli, kamēr labā zīmē uz rēķina aploksnes saistītu kvadrātu virteni; kvadrātu savienošanās vietas bija svītrotas, gaisma un ēna sabalansētas, par spīti Rutas mulsumam. Viņa vērīgi aplūkoja šo abstrakto zīmējumu un nodomāja, ka galu galā, ja Džerijs viņu pametīs, viņa patiešām var kļūt par mākslinieci.

Diena bija karsta, un bērni skaļi pieprasīja, lai māte viņus ved uz liedagu. Viņi nesaprata, kāpēc māte šodien pieder viņiem. Viņu klaigās bija dzirdamas slēptas bailes. Ruta sajuta, ka jābūt šeit, jāpaliek uz vietas, jo varbūt kaut kas notiks. Viņa nezināja, kas īsti, bet iedomājās, ka var būt vajadzīga Džerijam. Šī iedomātā vajadzība radīja smeldzi pakrūtē. Noteiktajā laikā viņa apguldīja Džofriju, un abi vecākie bērni aizskrēja pie kaimiņiem. Viņi ar prieku pameta māti. Ruta piesēdās pie klavierēm, bet mūzika bija bezspēcīga; Baha barokālie pinumi nesaplūda vienā melodijā. Ruta piegāja pie tālruņa un piezvanīja uz Džerija darbavietu; viņai atbildēja, ka viņš aizbraucis uz visu pēcpusdienu. Mājās viņš ieradās pēc pieciem; viņa tobrīd atradās augšstāvā, uzgājusi apraudzīt Džofriju. Zēna ilgais miegs likās nedabisks; varbūt tas tāpēc, viņa domāja, ka viņu nogāza gar zemi Matiasu drausmīgais suns — kā viņu sauca?

Ārdurvis atvērās, Džerijs kaut ko teica, viņa soļi noskanēja uz apakšējiem pakāpieniem. Viņa uzsauca: — Nenāc augšā! — Kad viņa iegāja viesistabā, viņš grozījās starp mēbelēm, it kā ko meklēdams, un smēķēja. Kūpošā cigarete viņa rokā šķita nepieklājīga, lai gan

bija pagājuši tikai trīs mēneši, kopš viņš bija atmetis smēķēšanu.

— Kāpēc tu smēķē? — viņa jautāja.

— Nopirku paciņu, braukdams mājup, — viņš paskaidroja. — Es taču atmetu smēķēšanu, lai labāk izjustu tās garšu. Tagad es gribu dabūt vēzi.

— Kas noticis?

Viņš iztaisnoja paklāju un nolīdzināja dažas grāmatas plauktā.

— Nekas, — viņš atbildēja. — Nekas sevišķs. Viņa raudāja. Es teicu, ka neieradīšos pie viņas, kamēr nebūšu brīvs, un viņa teica — jā, viņa esot to gaidījusi. Es teicu, ka citādi tas būtu negodīgi. Viņa piekrita un pateicās man par to, ka jūtoties mīlēta. Es pateicos viņai, ka jūtos mīlēts. Viss bija ļoti labi, kamēr viņa nesāka raudāt. — Viņš dziļi, ar pārspīlētu dramatismu ievilka dūmu, saspiezdams cigareti tā, it kā mūžam ne* gribētu laist to ārā no mutes. — Ak kungs, — viņš noteica. — Es neesmu pie tā pieradis. Man galva reibst. — Viņš apstājās galda galā un sakārtoja lampas aba-žūru. — Viņa teica, ka neesot gaidījusi, ka es tev tik drīz padošoties.

— Un tad tu droši vien apskāvi viņu un lūdzi, lai paciešas dažas dienas, kamēr tu pierunāsi to veco grezeli, lai dod tev šķiršanos.

— Nē, tā gan nebija. To es neteicu. Tev vajadzēja tur būt, lai pateiktu man to priekšā. Es vispār runāju maz. Biju pilnīgi apdullis. — Viņš atkal ievilka dūmu, paspēra nedrošu soli un apsēdās dāņu atzveltnī tā, ka trauslais aptvars nokrakšķēja; pēc tam, it kā vilnis no aizmugures būtu paliecis viņa galvu uz priekšu, — Ruta jau gaidīja, ka viņš sāks klepot, — viņš sāka raudāt. Viņa elsas jaucās ar skaļām nopūtām, kas atgādināja kravas mašīnas bremžu čērkstoņu, un saraustītiem teikumiem, kurus viņš mēģināja izrunāt.

— Viņa teica man... gandrīz pats pēdējais, ko viņa teica ... lai esmu labs pret tevi. 5. lai nemoku tevi.,. ar viņas pieminēšanu.

— Taisni to tu jau dari.

— Es tā negribēju. Paklausies. Es negribu, lai mūsu draņķīgā kopdzīve kļūst labāka tikai tāpēc, ka viņa iemācīja mani mīlēt un iemācīja tev^-si ka es esmu mīlams.

— Es nekad neesmu teikusi, ka tu neesi mīlams.

— Tev nemaz nevajadzēja to teikt... Es to vienmēr jutu. Tu apprecēji mani tāpēc... ka es protu zīmēt. Es vilktu kontūras ... un tu ... izkrāsotu.

— Tās ir aplamības. Paklau, Džerij, tu man nudien neesi vajadzīgs, ja gribi turpināt šādā garā. Un vēl tā sie-vieša dēļ. Atvaino, bet es to nevaru paciest. Es nespēju uztvert to nopietni.

— Tad saki man — ej projām. Saki tūliņ.

Kad Džerijam uzbruka astmas lēkme, viņš naktī pamodās, juzdams, ka trūkst elpas. Viņš devās uz vannas istabu iedzert ūdeni vai gluži vienkārši izkustēties un uzkumpis atgriezās gultā, un tikmēr Ruta jau bija pamodusies. Viņš stāstīja, ka viņam plaušās paceļoties siena vai ka grīda ceļoties augšup un viņam trūkstot gaisa, — jo vairāk viņš pūloties, jo siena kļūstot blīvāka; viņš pārplūda ar sviedriem un kliedza, ka tā esot nāve, brēca Rutai, kāpēc tā viņu žņaudzot, kāpēc esot dzemdējusi tik daudz bērnu, kāpēc netīrot māju, kāpēc neticot Jēzum Kristum, Lācara atmodināšanai, dvēseles nemirstībai, — apvainojumiem nebija gala, un Ruta visu panesa, jo zināja, ka viņš nenoslāps, kamēr viņam pietiks elpas to visu izkliegt. Beidzot pēc kādas stundas vai vēlāk viņam apnika apvainot Rutu un dievu un viņš atslāba, iemiga, paļāvīgi šņākdams, kamēr Ruta blenza tumsā. Viņa nesaprata, kā Džerijs, zinādams, ka tikai bailes un muskuļu savilkšanās neļauj plaušām dabūt normālu skābekļa devu, nevar ar gribas palīdzību atbrīvoties no šīm lēkmēm. Taču patlaban, ieskatoties sevī, Ruta atklāja, ka arī viņā parādījusies šī dīvainā iekšējā siena, jo viņas smadzenes nespēja aptvert, ka nepieciešams Džeriju atbrīvot. Viņa redzēja, ka Džerijs nolēmis likt viņai ciest, ja viņa to neatbrīvos, un ka pašcieņas vārdā viņai vajadzētu upurēt viņu laulību. Tāds upuris būtu vienkāršs, drosmīgs, tīrs un estētisks. Tas paceltu Rutu pāri šiem zemiskajiem cilvēkiem, šiem mazpilsētas laulības pārkāpējiem. Viņa nojauta, ka aiz šās sienas viņu gaida daudz sapņu un brīvība. Taču viņa nespēja izlauzties šai sienai cauri. Centās pēc labākās sirdsapziņas, taču nespēja. Nevainīgs vīrietis un alkatīga sieviete pārkāpuši laulību, un Ruta nevarēja pieņemt ilūziju, ka tas ir kas liels. Viņi pārspīlē, pārspīlē abi divi, un, kaut gan Ruta saprata, ka skaistums saistīts ar pārspīlēšanu, kādam bija jāstāv patiesības pusē. Un patiesība bija tā,

ka Sallijai un Džerijam nebija jāsaviēnojas; Sallijai labāk bija turēties pie Ričarda un Džerijam pie Rutas.

— Es tā arī darītu, — viņa atbildēja Džerijam, — es rit pat ietu pie advokāta, ja te būtu iejaukta sieviete, kuru es cienu.

— Un cienīt tu vari tikai tādu sievieti, — Džerijs strauji atcirta, — kura ir tava kopija. — Viņš bija pārstājis raudāt.

— Tas nav tiesa. Es nemaz tā nejūsmoju par sevi. Bet Sallija — viņa taču ir muļķe, Džerij.

— Tad tāds esmu arī es.

— Tik lielā mērā ne. Tu viņu ienīdīsi jau pēc gada.

— Tu tā domā? — Viņš jutās ieinteresēts.

— Esmu pārliecināta. Es novēroju jūs abus viesībās — jūs esat kā jukuši;

— Neesam vis.

— Jūs uzvedaties kā izsprukuši no krātiņa.

— Es tev nevaru pateikt, ko īsti viņā mīlu ..

— Nu, nu. Mīlestībā jūs abi esat vienādi.

— Kā tu to zini?

— Uzminēju.

— Taisnība gan. Viņa nepārvērš seksu par reliģiju, kā tu to dari. Viņai tas gluži vienkārši patīk.

— Kā tad es pārvēršu seksu par reliģiju?

— Tev visam jānorit nevainojami. Reizi mēnesī tu esi apbrīnojama, bet man trūkst pacietības tik ilgi gaidīt. Man atlicis pārāk maz laika. Es mirstu, Ruta.

— Rimsties. Vai tu nesaproti, ka tā ir katras precētas sievietes problēma: ja nav šķēršļu, tad viņai tie jārada. Es jau zinu, ka jākalpo vīrietim, ka jāapmierina viņa izsalkums; tas ir varen jauki. Bet tikai tad, ja tu esi mī-Jākā. Sallija ir tava mīļākā ...

— Nē. Tiesa gan, viņa ir, bet es esmu pārliecināts, ka gultā ar Ričardu viņa uzvedas tāpat kā ar mani. Tikai mūs saista kaut kas vairāk par gultu. Kad esmu kopā ar viņu, vienalga, kur, kaut vai tad, kad mēs stāvam uz ielas stūra un gaidām zaļo gaismu, es zinu, ka nemiršu. Vai, ja arī zinu, ka miršu, tad man tas vienalga.

— Un kad tu esi kopā ar mani?

— Ar tevi? — Viņš runāja kā auditorijā, kuras klausītājus vairs neredz. — Tu esi nāve. Ļoti rāma, ļoti šķīsta, ļoti tāla. Lai ko es daru, nekas tevi nepārvērš. Pat sevišķi neuzjautrina. Es esmu apprecējis pats savu nāvi.

•— Muļķības. — Nu kā viņš var sēdēt tik pašapmierināts, pat nogaidošs un nosaukt viņu par nāvi? Viņš pārmet Rutai unitāriju pašapmierinātību, bet drīzāk viņš ir pašapmierināts savās bēdās, savā bezcerīgajā mīlestībā, visās savās vieglajās patiesībās. — Tev vajag visu kārtīgi pārdomāt, bet tu tikai dzesini mēli. Pieņemsim, ka tu apprecēsi Salliju, — vai tu būsi viņai uzticīgs?

— Vai tā ir tava darīšana?

— Protams, tu taču lūdz mani atbrīvot vietu šai tavai brīnišķīgajai mīlestībai. Vai tā patiešām ir tik brīnišķīga? Tu esi atklājis sevī kādu apbrīnojamu īpašību — sievietes tevi mīl.

— Nudien?

— Rimsties. Esi nopietns. Padomā. Cik daudz tu iegūsti, aiziedams pie Sallijas, un cik daudz zaudē, pamezdams mani? Varbūt tu viņu tikai izmanto, lai tiktu vaļā no laulības? No bērniem, no darba?

— Vai es gribu tikt no tā visa vaļā?

— Nezinu. Es tikai jūtu, ka Sallija man nav nopietna sāncense. Mana īstā sāncense ir nezin kur radusies doma par brīvību. Varu tev teikt, ka Sallija kā sieva turēs tevi stingri grožos.

— To es zinu. Viņa arī to zina. — Džerijs pacēla roku. Ruta domāja, ka viņš grib izslaucīt acis, bet viņš pakasīja pakausi. Šī saruna bija viņu izkaltējusi. — Īstenībā, — viņš teica, — ir jau dumji mainīt vienu monogāmiju pret otru.

— Dumji un dārgi.

— Laikam gan.

— Un, ja tev paslīdēs kāja, vai domā, ka viņa ilgi gaidīs, lai atmaksātu tev ar to pašu?

— Negaidīs vis.

— Pareizi. Tāpēc liec viņu kādu laiciņu mierā un apdomā, kas tev patiešām vajadzīgs — viena gaišmate ar pamatīgu dibenu vai...

— Vai?

— Vai daudzas citas sievietes.

Džerijs pasmaidīja.

— Tu piedāvā man daudzas sievietes?

— Gluži tā ne. Pat nemaz ne. Es tikai parādu tev īsto stāvokli.

— Jums, unitārijiem, ir gan labi, jūs daudz nemoka sīkpilsoniskā morāle.

— Šķiet, luterāņiem ir tāpat.

— Mums morāle nav vajadzīga. Mums pietiek ar ticību.

— Ceru, ka man par to būs atļauti pāris vīrieši.

Džerijs jutās pārsteigts.

— Kuri tad?

— Tad es tev pateikšu. — Viņa paspēra dažus soļus, neapzinīgi atveidojot deju, un spogulis zeltītā ietvarā starp abiem logiem negaidīti parādīja viņas atspulgu — braši izvirzītu gurnu, saliektu elponi, sakniebtas lūpas, it kā viņa būtu iekodusi pārāk sulīgā auglī. Kamēr viņa mirkli stāvēja, raugoties uz šo attēlu, Džerijs pienāca no mugurpuses un aptvēra ar plaukstām viņas krūtis.

— Tu laikam domā, ka izvirtība tev piestāv, — viņš sacīja.

Apskāviens bija Rutai nepatīkams; žēlums pret pamesto sievieti sabojāja prieku par pašas panākumiem. Viņa atvirzījās un sacīja:

— Man jābrauc uz liedagu. Es apsolīju bērniem visu šo dienu. Brauksi līdzi vai pametīsi mūs?

— Nē. Braukšu līdzi. Man nav vairs kurp iet.

•— Tavas peldbikses ir pagalmā uz auklas.

Grīnvudas jaunajiem precētajiem pāriem, pēc tam kad sievietes vairs nelaida pasaulē bērnus, savstarpēju sakaru uzturēšana kļuva par rituālu, un viņi pastāvīgi atrada ieganstus, lai sastaptos. Liedags, dejas, teniss, visādas komitejas un svētdienu pēcpusdienās vēl volejbols. Skaidrs, ka visā šinī jūklī Konantiem un Matiasiem bija neizbēgami jāsastopas. Sallija, kas visu vasaru valkāja bālas krāsas — baltas bikses, ziloņkaula krāsas džempe-rīšus bez piedurknēm vai dzelteno peldkostīmu, kurš saulē bija izbalējis kā limonāde, — šķita Rutai kā sasalusi, kļuvusi nedabiski trausla; viņa raudzījās uz Džeriju ar pastāvīgām bailēm, kā apmāta. Ruta bija pārsteigta, ka viņas vīrs kā vīrietis spēj tā ietekmēt. Viesulis, kas bija salauzis šo sievieti kā koku ledainā negaisā, laiku pa laikam skāra arī viņu, bet viņai nekustējās ne lapiņa, un Ruta no sirds brīnījās, vai vispār ir dzīva. No viņas dvēseles satrauktajām dzīlēm atkal cēlās augšup aizdomas, ka visi apkārtējie — māte, tēvs, māsa — piedalās kādā sazvērestībā, sazvērestībā, ko sauc par dzīvi, un ka viņa ir no tās izstumta. Nakti, gulēdama blakus Džerijam, viņa gudroja bēgt projām, dabūt jaunu mīļāko, iestāties darbā,

atgūt Ričardu, izdarīt pašnāvību: tie bija paņēmieni, kā mesties virsū neredzamajam šķērslim un pierādīt ar vieglu uzliesmojumu, ar izplaukstošu sāpju ziedu, ka viņa vēl eksistē. Viņa bija nonākusi neiedomājamā stāvoklī, kad jāpiespiež sevi ticēt, bet viņa nekādi nevarēja noticēt Džerijain līdz galam, un viņš, juzdams šo Rutas nespēju, to visādi atbalstīja, paplašināja kā atveri, pa kuru iespējams izbēgt. Viņš stiprināja Rutas izlūziju, ka viņa nekā nesaprot no īstas dzīves.

Svētdienu vakaros pēc volejbola Konanti atgriezās mājās, kur viss likās saārdīts, viss sajucis — neapklātas gultas, saplēstas rotaļlietas, netīri, kaudzē samesti spilveni. Džerijs atsēdās atzveltnī, no viņa dvesa sāpes. Viņa volejbola spēles stils prasīja strauju mešanos pēc bumbas, pietupšanos un krišanu, un, tā kā Kolinzu maurā, kad zāle bija nomīdīta, parādījās visādas grabažas, pudeļu aizbāžņi, saplēsti pudeļu stikli, Džerijs bieži vien ievainoja kājas; patlaban viņš sēdēja savās īsajās haki krāsas biksēs, celis viņam asiņoja kā no divriteņa nokritušam puikam, un, kad Ruta paraudzījās uz viņa lejup nolaisto seju, viņa degungalā parādījās pile, nokrita un tās vietā atkal uzradās jauna. Ruta nespēja uztvert to nopietni.

— Dieva dēļ, Džerij! Savaldies!

— Es jau pālos. Es patiešām nedrīkstu uz viņu skatīties. Man tūliņ uzbrūk paģiras.

— Nu tad neiesim vairs uz volejbolu.

— Mums jāiet bērnu dēļ. — Bērni jau gulēja vai snauda, klausoties televizora murdoņu.

— Bērni, ko vēl ne! Ak dievs, kā tu māki viņus izmantot! Mēs ejam tikai tāpēc, lai jūs abi varētu pārmīt maigus un sērīgus skatienus zem tīkla.

— Tie nav maigi un sērīgi. Viņas acis tagad ir ļoti aukstas.

— Tādas tās vienmēr ir bijušas.

— Viņa tagad nīst mani. Esmu pazaudējis viņas mīlestību. Varen labi. Tieši to mēs gribējām, nu man nekas nav jālemj, tikai pats nezinu, kāpēc tas mani aizskar. Atvainojos.

— Neesi muļķis, nekādu mīlestību tu pazaudējis neesi. Viņa rīkojas tā, kā tu gribēji, un, manuprāt, tas viņai labi izdodas.

— Viņa rīkojas tā, kā tu gribēji.

— Fui, viņai nospļauties par mani... — Šie vārdi pārsteidza viņu, jo tas bija vecs, iemīļots tēva izteiciens.

— Un tev tāpat. Es te esmu nulle, galvenais ir viņa un bērni, tāpēc nemēģini visu vainu uzvelt man. Es negrasos tevi aizturēt, celies un brauc pie viņas.

— Piedod, — Džerijs sacīja, un tas likās teikts no sirds.

— Es tikai šo pēcpusdien, kad sviedu viņai bumbu, ieraudzīju viņas seju zināmā leņķī, un tā man iespiedās prātā; es esmu nostādījis viņu tik pazemojošā stāvoklī.

— Viņa taču pati to lūdza, dārgumiņ. .Sievietes spēlē; viņas zina, ka vienmēr laimēt nevar. Manuprāt, viņa rīkojas ļoti drosmīgi un godīgi, tāpēc netēlo zīdaini. Tu viņai nedari nekādu labumu ar šīm iksvētdienas izrādēm.

Viņš pacēla acis; vaigi slapji, ceļgals pārgriezts, uz lūpām cerību pilns smaids.

— Vai tu patiešām domā, ka viņa mani vēl mīl?

— Tad nu gan viņa būtu muļķe, — Ruta atteica.

Parasti svētdienu naktīs, spēles satraukts, viņš nelika

viņai mieru un viņa atdevās, bet bez jebkāda prieka, jo viņas te nebija: viņš apskāva Salliju. Viņa pieskārieni it kā mēģināja apmāt viņas ķermeni, pārvērst par citu, un viņas sievas būtība, kas piederēja vīram, centās pakļauties. Šās pakļaušanās tieksmes tumšajos lokos Ruta zaudēja jebkuru orientāciju. Beidzot Džerijs uzlauza viņu, kā uzlauž nepadevīgu mehānismu, un, nopūzdamies pēc pūlēm, apmierināts atvēlās sānis. Viņas nespēja atdoties līdz galam bija viņam pa prātam; viņš vēlējās, lai tā būtu, jo tas attaisnoja viņa iespējamo bēgšanu.

— Tu pārāk daudz smēķē, — viņš teica. — Tas nokauj kairinājumu.

— Tu nokauj kairinājumu.

— Vai es esmu tik nederīgs? Dabū mīļāko. Vai ej atpakaļ pie tā, kurš tev bija. Es zinu, ka ar kuru katru citu tu varētu būt grandioza.

— Pateicos.

— Es runāju nopietni. Tu esi skaista sieviete, kaut arī mute tev ož kā tabakas žāvētava.

— Ko tu brūc man virsū? Ko tu brūc? — Šis kliedziens neļāva izlauzties niknumam, tikai pavairoja iekaisumu; viņa iesita Džerijam, sāka sist ar ceļgaliem; viņš saķēra viņas rokas un uzvēlās virsū. Viņa seja dažas collas virs Rutas sejas tumsā likās uztūkusi kā Goijas gleznās.

— Stulbā kuce, — viņš teica, spiezdams viņu matracī atkal un atkal, — nemaz nemāki savaldīties. Dabūji, ko gribēji, jā? Saņem vēl. Laulības laime.

Viņa iespļāva Džerijam sejā kā kaķe, kura vispirms uzbrūk un tad tikai domā; siekalas apsmidzināja viņas seju un lika atjēgties. Viņa sajuta Džerija ķermeņa dzelžaino smagumu; vājajā gaismā viņa redzēja, ka viņš samirkšķina acis un pasmīn. Viņa tvēriens atlaidās un ķermenis noslīdēja no viņas ķermeņa. Viņš uzgrieza muguru un savilkās kamolā, it kā nodrošinādamies pret jaunu sitienu krusu.

— Jā, tā bija jauna izjūta, — viņš sacīja par Rutas spļāvienu.

— Es nedomāju, ko daru. Tas izlauzās kaut kur no iekšienes.

— Es jau to jutu.

— Nūja, tu jau turēji manas rokas. Man vajadzēja kaut kā protestēt.

— Neatvainojies. Protestē, cik patīk.

—* Vai tu apvainojies?

— Nē. Man tas gluži labi patika. Tas liecina, ka neesmu tev vienaldzīgs.

— Viss jau nokrita atpakaļ uz manas sejas.

— Tas saucas spļāviens pret vēju.

— Džerij? — Viņa pastiepa roku un apskāva Džeriju, viņa vīrišķā spēka atmaidzināta.

— Nu-u?

— Kā tev šķiet, vai mēs esam izvirtuši?

— Izvirtuši atbilstoši normai. Kā cilvēkiem pieklājas, es teiktu.

— Tu esi jauks. — Viņa apskāva vīru, apspiezdama vēlēšanos atzīties viņam mīlestībā.

Viņš bija noguris, nāca miegs.

— Ar labu nakti, dārgumiņ.

— Ar labu nakti.

Guļot kopā, viņu miegs bija dīvaini veselīgs, bet nomods līdzinājās miegā uznākošiem murgiem.

Visi jau zināja. Jūlijā to zināja visi viņu draugi. Ruta manīja to volejbola spēles laikā, manīja arī to, ka šī zināšana viņu aizskar; ikreiz palēkdamās, iesmiedamās vai pakrizdama viņa juta, ka ap viņu savelkas zināšanas smalkais tīkls. Vīrieši viesībās sāka viņu apskaut. Visos Grīn-vudā aizvadītajos gados vienīgi Ričards bija uzlūdzis viņu uz lenču, tagad viņa vienā nedēļā saņēma divus ielūgumus — vienu viesībās, otru pa tālruni. Viņa noraidīja

abus, bet atklāja, ka noraidīt nav viegli. Kāpēc jāno-raida? Džerijs taču bija lūdzis palīdzēt viņam, nodot viņu, pamest viņu. Viņa negribēja panikā uzreiz mesties kādam citam ap kaklu. Bez vīrieša viņa nepaliks, to viņa tūliņ saprata. Viņa pievilka vīriešus tieši ar savu pamestību, savu nosvērtību. Lai viņi pagaida.

Arī sievietes sāka viņai laipni pievērsties; pēc kādas sevišķi nelaimīgas svētdienas viņa pirmdienas kafijas laikā bija atzinusies Lindai Kolinzai, ka viņi ar Džeriju pārdzīvo «grūtas dienas»; pēc tam mātes liedagā viņu sevišķi mundri sveicināja visā barā un vēlāk pienāca pa vienai patērzēt, tīšuprāt ieturēdamas lielas pauzes, ja viņai gribētos ko sacīt. Viņa bija uzņemta slepenajā cietēju savienībā. Ruta prātoja, vai šī savienība pastāv jau sen un kas viņai trūcis vai tik vāji izpaudies, ka viņa tanī nav uzņemta agrāk. Sallija, tā viņa saprata, vienmēr bija tai piederējusi. Tagad Sallija reti parādījās liedagā, un, kad viņa ieradās, mātes sapulcējās divos baros ap abām šīs vasaras traģiskajām karalienēm. Sekojot Sallijas piemēram, Ruta, mazliet izpļāpājusies Lindai, ietinās atturības mētelī, runāja maz, nenoliedza neko.

Viņa arī neko nestāstīja vecākiem, kad tie ieradās ciemos no Poukīpsijas. Ieraudzījusi briļļaino labsirdīgo, garīdznieka cieņas pilno tēvu, viņa atcerējās, kā dusmojusies par viņa nemainīgo, tēloto labestību un par to vieglumu, ar kādu viņš, gadiem ejot uz priekšu, arvien biežāk mēdza ar savu ārišķīgo svētumu pievērsties ari personīgiem jautājumiem. Viņa negribēja lūgt padomu kā draudzes locekle; negribēja, ka viņu izvelk kā «piekrāptās sievas» kārti no cilvēku nelaimju klāsta. Viņa zināja, kā tēvs savā piesardzīgajā veidā atsauksies uz viņas lūgumu un dos labus padomus ne sliktāk par citiem («Necel traci, Jauj, lai viss iet savu gaitu, nezaudē pašcieņu, domā par bērniem!); viņa jutās vainīga, ka, nedodama tēvam iespēju plaši izrunāties (ārpus ģimenes viņu uzskatīja par gudru padomdevēju; kad Ruta paziņoja par savu saderināšanos, viņš maigi brīdināja meitu, ka «Džerijs šķiet pat jaunāks, nekā viņš patiesībā ir»), viņa atņem tēvam vienīgo, ko vēl spēj dot, — pieaugušas meitas uzticību. Bet viņš bija savā laikā nodevis meitu, licis viņai ciest draudzes namu drūmajos gaiteņos, uzsvērti dodot priekšroku viņas mātei un paliekot kurls pret savām meitām. Aiz dīvainas cieņas pret viņu sievišķību viņš pārģērbās pieliekamajos, slēpās no meitām, vienmēr tēloja svētu parā-

dību. Viņš bija ieaudzinājis Rutā neveiksminiēces refleksu, instinktīvas nelaimes gaidas, kas tad, kad Džerijs pārsvieda kāju pār viņu kā mazs puika, kāpdams nedrošā divritenī, tikai pastiprināja viņas noslēgtību. Viņa ļāva vecajam vīram atgriezties mājās nesatrauktam.

Izstāstīt visu mātei Rutai nenāca prātā. Māte bija sieva jau no dzimšanas. Viņai tas liktos šausmīgi.

Ruta sāka pamazām domāt par Ričardu. Šis vienacis muldoņa, lai cik tas dīvaini, nebija viņu krāpis. Pareizāk sakot, viņa trūkumi izpaudās tādos novados kā drošsirdība un asa redze, ko viņa viegli varēja kompensēt. Bet šī otra sieviete bija viņa sieva. Tas, ka viņš mirkšķināja acis, smīnēja un briesmīgi svīda viesībās pat tad, kad Džerijs un Sallija uzvedās gluži piedauzīgi, liecināja, ka dzīves izpratnes jūrā Ričards ir pazudis kā vientuļa saliņa bangās. Grūti bija pateikt, kā šis nestabilais cilvēks reaģēs, Sekas varēja būt bīstamas arī pašai Rutai un atturēja viņu no impulsīvas vēlēšanās satvert pazīstamo roku un cauri viesību burzmai aizvest Ričardu kādā klusā stūrītī. Turklāt viņa vēl intuitīvi baidījās, ka Ričards var nostādīt neveiklā stāvoklī pats sevi vai, kas vēl ļaunāk, Dže-riju.

Un tā, trūkstot citām iespējām, viņa varēja runāt tikai ar Džeriju; viņas slepkava bija viņas vienīgā uzticības persona. Pētīdama viņu, zinādama, ka viņš ir citas sievietes mīļākais, viņa jau aukstasinīgi apsvēra to, ko pirmajos šoka mirkļos bija pilnīgi atmetusi. Iespējams, ka viņa nemīl Džeriju, iespējams, ka drīz vajadzēs viņu zaudēt. Viņu seksuālā dzīve jūtami uzlabojās.

— Debesis, — Džerijs sacīja kādu nakti. Vēlāk viņš paskaidroja: — Man bija pilnīgi skaidra vīzija par miesīgo augšāmcelšanos, kad es tā cēlos augšup un augšup šinīs neticami mīkstajās, siltajās, bezgalīgajās debesīs: tevī.

— Vai tā nav dieva zaimošana? — Viņai bija uzradusies ziņkāre noskaidrot viņa galējo intimitāti, tik tumšu un naidīgu viņai, viņa reliģiju.

— Tāpēc, ka tas padara manu zalktiņu par Kristu? Dīvaini. Viņiem abiem ir tā īpašība, ka viņi ir daudz svarīgāki nekā viņiem jābūt. Kā Kristus attiecas pret pasauli, tā mans zalktiņš attiecas pret mani.

— Tātad, kad es esmu zem tevis, tā ir nolaišanās ellē?

— Nē. Tu esi debesis jebkurā virzienā, tikai sāniski tas mazliet sāp.

— Ak dievsl

— Nav jau tik |auni. Es mīlu tevi.

Rutas reakcija bija bailes. Pēdējā laikā Džerijs bija vairījies no tādām runām.

— Patiešām?

— Tā šķiet. Es jau sacīju.

— Tad tu negrasies pamest mani?

— Nē, grasos, grasos. No rīta es būšu ļoti nikns, jo tu esi tik saldi izvirtīga un spied mani nodot Salliju.

— Vai es esmu izvirtīgāka par Salliju? — viņa jautāja,

— O, stipri vien. Viņa ir ļoti atturīga. Ar tevi es izvāļājos dubļos. Mīļajos dubļos. Bet ar viņu, — Ruta sajuta, ka viņa ķermenis domājot saspringst, — es esmu kā tauriņš, kas nolaižas uz ziediņa.

— Tam es nespēju noticēt.

— Kāts saliecas, vienīgais rasas piliens nokrīt zemē. Pakš.

— Es tev nepavisam neticu. Šķiet, tu runā kaut ko gluži pretēju tam, ko domā. Kāpēc tu mani apvaino, kad es esmu bijusi pret tevi tik laba?

— Skaidrs: tāpēc, ka tas mani mulsina. Starp citu, Ruta, kāpēc tas viss bija tik labi? Kas ar tevi pēdējā laikā noticis?

— Nezinu, kāpēc gan lai nebūtu? Man nav nekā, ko zaudēt. Katru reizi man šķiet, ka varbūt šī ir pēdējā reize, un tad jau mans estētiskais pienākums ir gūt īstu baudu.

— Tas man uzdzen skumjas. Vai tu esi tik pārliecināta, ka es pametīšu tevi?

Viņa juta, ka Džerijs grib pats sevi par to pārliecināt un galīgi nostiprināt savu lēmumu, padarīt to neatsaucamu.

— Nē, tik pārliecināta es neesmu. Būtu ļoti muļķīgi, ja tu pamestu mani tagad, kad esmu iemantojusi lielāku pieredzi.

— Manuprāt, es jūtu, ka nevajadzētu pamest tevi, kamēr neesi ieguvusi pietiekamu pieredzi, lai mirklī noķertu nākamo vīru.

— Nebīsties, to es izdarīšu.

— Bet kā? Es nevaru to iedomāties. Kas gan varētu tevi precēt pēc manis?

— Ak ... gan jau kāds idiots atradīsies.

— Pareizi. Tas būs idiots. Tāds, kas tev nemaz nederēs.

— Tad nepamet mani.

— Bet Ričards Sallijai nav pietiekami labs vīrs*

— Viņš ir ideāls vīrs. Viņi ir radīti vjens otram. Liec viņiem mieru.

— Es nevaru.

— Man šķita, ka vari.

— Tikai domās. Tā ir briesmīga atbildība, ja esi vienīgais vīrietis, kurš visām derīgs.

— Droši vien.

— Ei? Ļauj man vēlreiz nokļūt debesīs.

— Nē.

Augusts. Dienas kļuva īsākas minūti pēc minūtes, un krēsla iestājās aizvien agrāk; nakšu pieaugošais vēsums mazināja saules tveici pēcpusdienā, padarīja to mērenu un gurdu. Raugoties pa virtuves logu uz zālienu, kur bērnu kājas bija platas zāles strēles pārvērtušas putekļos, Ruta sajuta, ka šis dzīves posms, kurā viņa iegrimusi, liksies viņai īss mirklis, pēc tam kad Džerijs būs viņu pametis. Mirušajiem visa zeme šķiet līdzena, un viņas dzīves mirkļi, pat nule dzīvoti, likās jau apglabāti pagātnē. Viņa bija iekļuvusi plūstošās smiltīs. Kad viņa mēģināja pierādīt, ka ikdienas dzīvē labāk der par sievu Džerijam nekā tā otra, Džerija sirds traucās projām no viņas pie tās neiespējamās sievietes. Bieži vien, piezvanot Džeri-jam uz darbu, Ruta dzirdēja, ka tālrunis aizņemts. Blējošie signāli bija kā siena, kas virzās aizvien tuvāk. Reiz viņa uzgrieza Sallijas numuru un dzirdēja to pašu skaņu: siena bija nepārtraukta.

Vakarā viņa teica Džerijam:

— Es piezvanīju Sallijai, un arī viņas tālrunis bija aizņemts.

Viņš paspēra solīti sānis kā dejodams.

— Kas tur par brīnumu? Viņai ir draugi. Vismaz daži. Varbūt viņa dabūjusi citu mīļāko.

— Saki man patiesību. Tas ir pārāk nopietni.

Viņai par šausmām Džerijs tūliņ padevās, paraustīdams plecus:

~ Protams. Es runāju ar viņu.

— Nav tiesa.

— Tu gribēji zināt patiesību vai negribēji?

— Kurš kuram zvana?

r— Visādi gadās.

— Cik ilgi jau, kopš tas sācies?

Viņš paspēra solīti atpakaļ, it kā ielietu izlijušu šķidrumu atpakaļ pudelē.

— Nav ilgi. Aizpagājušo svētdien viņa izskatījās tik nožēlojama, ka man bija jāpiezvana, lai uzzinātu, kā viņa jūtas.

— Tu esi pārkāpis mūsu noteikumus.

— Tavus noteikumus. Īstenībā neesmu pārkāpis. Es taču nedodu viņai nekādas cerības. Saproti, mēs bijām tuvi, viņa bija mans draugs, un es zināmā mērā esmu atbildīgs par viņu. Ja viss būtu otrādi, tad man gribētos zināt, kā tu justos manā vietā.

— Tas pierāda, ka tu joprojām interesējies par viņu. Nu, kā tad viņa jūtas?

Likās, viņam patīk to pastāstīt, sabērt vēl vairāk plūstošo smilšu.

— Ne jau nu pārāk labi. Viņa izsakās, ka bēgšot projām no mums visiem.

— Kāpēc viņa grib pamest Ričardu?

— Ričards viņu šad tad iekausta. Sirdās, ka viņa esot kļuvusi pārāk vēsa. Viņa apgalvo, ka neko nevarot darīt, jo vēl aizvien mīlot mani. Viņa jūtas ļoti vainīga, ka tā izturas pret vīru, un negrib arī tevi vairs sāpināt, tāpēc domā, ka pats labākais ir atbrīvot mūs no sevis. Protams, ne jau pašnāvības ceļā. Viņa neilgojas pēc nāves kā tu.

— Nestāsti man vairāk neko, es negribu dzirdēt. Vai tad tu nesaproti, ka viņa mēģina tevi iebiedēt? Ja viņa gribētu, tad ļoti labi varētu gulēt kopā ar Ričardu, tāpat kā darījusi visus šos desmit gadus.

— O, tev viss ir smalki un delikāti, bet viņai jau nevar būt nekādu problēmu.

— Ak, ej pie viņas, ej un ved viņu projām uz Arizonu vai kur tu vēl gribēji — laikam uz Vaiomingu. Jā? Ja tu redzētu pats savu seju, kad tu runā par viņu, Džerij, tu ienīstu sevi. Tu pats sev liktos smieklīgs.

— Tu kaut ko sacīji.

— Es teicu — ej, jo es nevaru izturēt šīs tālsarunas. Piedod, bet es nevaru. Kad dzirdu, ka tālrunis aizņemts, man it kā durvis aizvērtas deguna priekšā un kļūst tik nelabi, ka to ne aprakstīt nevar. Šorīt es iegāju virtuvē un sāku saukt bērnus vārdā: Džoanna,' Čārlij, Džofrij, Džoanna, Cārlij, Džofrij, — atkal un atkal pati sev. Tas

bija .vienīgais, ko es varēju darīt, lai izvairītos no pašnāvības domām.

Viņš nedroši paspēra soli uz priekšu un aplika roku viņai ap pleciem.

— Nerunā tā. Tev jādzīvo — sevis pašas dēļ.

— Man nav vairs sevis. Es sevi atdevu pirms astoņiem gadiem.

— Neviens tevi nelūdza tā rīkoties.

— Visi lūdza.

— Tad šis tavs «es» diezin cik stiprs nebija.

Viņš runāja nosvērtā, atriebīgā tonī; kā viņš iedrīkstējās tik nekrietni priecāties! Dziļi aizvainota viņa nozvērējās:

— Nākamo reizi, kad jūs abi runāsiet, es iesēdīšos mašīnā un braukšu pie Matiasiem, vienalga, vai Ričards ir mājās vai nav. Es runāju nopietni.

Džerijs atkāpās, paraustīja plecus un teica: •— Protams, nopietni, — ar smīnu it kā pauzdams, ka viņa taču nedomā to nopietni. — Bet, ja tevis dēļ vajadzēs glābt Salliju, tad es būšu spiests to darīt.

— Man šķiet, ka tu šo rungu rādi man pārāk bieži, tā vairs neiedarbojas. Man nav nekā, ko zaudēt, bet prātu es zaudēšu gan, ja tā turpināsies.

— Nerunā aplamības. Mēs visi esam atkarīgi no tava veselā saprāta.

Džerijs vienmēr mēdza teikt ko tamlīdzīgu: komplimentus, kas dzēla kā aizvainojumi; viņš mēģināja izmest tīklus viņas prātam, un viņai pastāvīgi nācās gudrot, ko viņš īsti gribējis teikt. Tā jau nebija, ka viņš allaž domātu pretējo. Šoreiz šķita, ka viņš runājis patiesību: viņi visi ar savu neprātu, aizraušanos un pašapkrāpšanos paļāvās uz viņas vārgo, daudz cietušo veselo saprātu, tam bija jāglābj viņi no nelaimes. Jā, bet nu tas viss viņai bija apnicis.

Kad viņa nākamreiz piezvanīja Džerijam, atkal izrādījās, ka tālrunis aizņemts; viņa uzgrieza Sallijas numuru un saņēma to pašu atbildi. Bija darbdienas rīts, ceturksnis uz vienpadsmitiem, un bērni rotaļājās turpat tuvumā. Ruta piezvanīja kādai bērnu pieskatītājai, bet meitene bija aizgājusi uz liedagu. Otra aukle, misis O, sēdēja pie Lindas Kolinzas bērniem, jo Linda bija aizbraukusi uz pilsētu iepirkties. Un neglītā mis Mērdoka atradās skaistumkopšanas kabinetā. Tad sāka līt, un, vērodama, kā

lielus lāses sūcas caur gobas lapotni, Ruta atvēsa. Nav ko uztraukties, viņa nolēma. Ne par ko nav jāuztraucas.

lāču pēkšņais vasaras negaiss piespieda meiteni atgriezties no liedaga, un viņa atbildēja uz Rutas zvanu. Ruta lūdza viņu atnākt pēc lenča. Kāpēc? Niknuma mirklis jau bija aiz muguras. Ja viņa ierastos pie Sallijas pašreizējā noskaņojumā, tad izskatītos tikai uzbudināta un dumja."Varbūt labāk vajadzētu aprunāties ar Ričardu. Viņa runātu miglaini, nevienu nenodotu, bet tomēr saņemtu kādu padomu, iegūtu kaut drusciņ gudrības. Ričardam bija kantoris Kenonportā virs tēva pirmās vīna tirgotavas; Ruta bija Ričardu apmeklējusi, viņi pat bija nodevušies mīlestībai uz slidenā, ar mākslīgu ādu apvilktā . dīvāna zem gravīras ar lidojošām meža pīlēm, kamēr aiz sienas nekustamu īpašumu aģenta sekretāre klabināja rakstāmmašīnu un kaut kur tuvumā šņāca un klaudzēja ķīmiskās tīrītavas mašīnas. Rutai patika trokšņi, kas viņu neskāra, patika gulēt kailai aiz matētā stikla durvīm, kuras no iekšpuses bija aizslēgtas. Kenonportā atradās divdesmit vai piecpadsmit minūšu brauciena attālumā, ja piedeva gāzi. Viņa apvilka svītrotus svārkus un tiem piederīgu blūzi, lai pieklājīgi izskatītos Kenonportā un reizē nebūtu pārāk uzposusies, ja pēc tam nolemtu braukt pie Sallijas.

Falkons viņas vadībā kļuva vieglprātīgs, tas strauji šķēla pēc lietusgāzes valgo, bet jau blāvas saules caur-spīdēto gaisu. Gar ceļmalām slējās spilgti zaļi koki — viņa jau bija tādus redzējusi Monē un Pisaro gleznās. Dzeltensārtie plankumi uz bērzu stumbriem bija ķā Se-zanam. Tai ceļa posmā, kur varēja palēnināt gaitu un nogriezties augšup uz Sallijas māju, viņa piespieda akseleratoru. Kenonportas šoseja alkatīgi laizīja viņas riepas. Gar acīm cita aiz citas slīdēja ainas, kas aicināja griezties atpakaļ uz Grīnvudu. Ričarda apputējušais galds ar haki krāsas virsu; Ričards bija laisks, diezin vai viņš būs kantorī... Pēkšņi viņa ieraudzīja abu kailos augumus uz dīvāna: neiespējami, bet kas cits viņam var ienākt . prātā? Viņas bērnu apaļās, maigās galviņas; viņi brīnīsies, kāpēc māte aizbraukusi, atstādama viņus mājās lietus ieslēgtus. Viņas tēvs, kas gurdi uzvelk mēteli, iebāž zodu šallē un vakara tumsā dodas uz kādu no starprasu mītiņiem: raugies uz visu reāli. Viņa nogriezās pa sānceļu, kas izveda uz Dārzu ceļu, lai tad ar līkumu atgrieztos Grīnvudā pie Džerija, Sallijas un bērniem. Viņa gri-

bēja īstenot pirmo plānu un satikt Salliju; šinī laikā viņas kafijas vietā var iedzert vermutu, un tas nāks par labu. Šīs pāris jūdzes Ričarda virzienā bija tīrā apgrēcība, kļūda, kura steigšus jāizlabo; viņa traucās tā, it kā Sallija jau viņu gaidītu. Vēlāk gan izrādījās, ka viņa nav braukusi ātrāk par četrdesmit jūdzēm stundā.

Falkons paslīdēja pagriezienā tūliņ aiz Rotary— Lions—Kivanis kluba plakāta, kas apsveica autobraucējus, kuri tuvojās Grīnvudai; te katru mēnesi notika avārija. Pilsētas ceļu brigāde bija noklājusi šoseju ar tādu segumu, kas pēc lietus kļuva slidens, turklāt arī ceļa slīpums bija izveidots uz nepareizo pusi. Daudzkārt bija ierosināts ceļu iztaisnot, bet tas nozīmētu atgriezt nelielu stūrīti no van Hjūtenu īpašuma, kura robežas netika grozītas jau pusotra gadsimta, un pašreizējais misters van Hjūtens, laipns, patriotisks, jau sen šķīries septiņdesmit gadus vecs džentlmenis ar ogļu melniem matiem un veseliem priekšzobiem, turējās tam pretī. Tā kā Ruta bija aktīvi piedalījusies to pilsētnieku grupā, kas pirms diviem gadiem bija palīdzējusi misteram van Hjūtenam atbrīvoties no diviem elektropārvades stabiem, kurus gribēja rakt viņa teritorijā, viņa nevarēja principā vainot van Hjūtenu tagad, kad priekšā parādījās nāve.

Falkons kā buru laiva, kurai izvilkts nolaižamais ķīlis, viegli palēcās un slīdēja uz kreiso pusi. Ruta stūrēja uz labo un bija pārsteigta, nejuzdama atbildi savai kustībai; šķita — viņa ieskatās spogulī, kas pēkšņi kļuvis caurspīdīgs. Tad šī bezgalīgi ilgā mirkļa beigās viņas mēģinājums vadīt mašīnu tika gigantiski izkropļots: mašīna smagi apsviedās uz labo pusi, un, nepaspējusi nobremzēt, Ruta saprata, ka pārvelsies pāri žogam. Zems laukakmeņu mūris nošķīra ceļu no ieplakā augošajiem kokiem: gobām, sarkanajām kļavām un purva ozoliem. Mīksti pa-lēkdamās, mašīna pāršāvās pāri mūrim un ripoja tālāk caur savijušos, dzelkšņainu zaļumu jūkli pretī koku stumbriem. īsu slīdēšanas mirkli Ruta mēģināja stūrēt, bet, kad koku kļuva bezcerīgi daudz, nokrita ar seju uz sēdekļa un aizvēra acis. Mašīna atdūrās pret kaut ko un apstājās. Ruta pārmeklēja grīdu, lai atrastu cigareti, ko bija smēķējusi. Cigarete bija pazudusi. Kāds putns neparasti skaļi čivināja tepat blakus. Viņa atvēra iestrēgušās durvis un izkāpa ārā, rūpīgi aizdarīdama tās. Lietus bija pārvērties par vēja šūpotu vieglu valgumu. No mašīnas pakaļgala vēlās zilganbrūni dūmi, priekšējais ritenis va-

dītГ»ja pusē bija sagriezies negaidītā leņķī; Rutai ienāca prātā Džofrija atslēgas kauls. Motors apvainots tikšķēja zaļajā, mitrajā klusumā; Ruta iedomājās, ka mašīna var eksplodēt un jāpievāc somiņa. Tanī atradās viņas braukšanas apliecība.

Atvērusi atkal durvis un pasniegdamās pāri priekšējam sēdeklim pēc somiņas, Ruta no maigās gaisa pieskaršanās rokai un apbrīnojami skaidrajām lapu aprisēm tikai tagad pamanīja, ka stikls pasažiera pusē sadauzīts. Sašķaidīts smalkās drumslās. Ietvarā palikušās smailās šķembas bija vienās līčloču svītrās kā mežģīnes un sēdeklis nobērts ar lauskām kā ar bālu, zvirgzdainu konfeti. Pieskardamās matiem, Ruta atrada ari tur stikla drumslas. Viņas somiņa, kas vaļēja gulēja uz sēdekļa, tāpat bija stiklu pilna. Viņa gribēja tos izkratīt, bet iedomājās, ka tie ir zināms pierādījuma veids. Viņa izņēma naudas maciņu, noslaucīja stiklus no tā ādas un pārbaudīja, vai aizdedzes atslēg. stāv taisni slēdzenē. Apbrīnojusi pati savu saprātīgo rīcību, viņa pameta mašīnu. Slapjie zari berzās gar drēbēm. Katra cīpslotā lapiņa, katrs posmainais zariņš šķita spilgti apgaismoti šinī mazliet mākslotajā gaisotnē kā stereoskopa dzīlēs, nedabiski svaigi un tīri, taču pēc straujās riepu švīkstoņas, kad kāda mašīna neredzama un neredzoša aizdrāzās pa ceļu aiz mūra, Ruta noprata, ka šeit nav paradīze un ka viņa nav mirusi.

Viņa nojauta, ka izdarījusi pārkāpumu; viņai jātiek ārā no van Hjūtena augstvērtīgā īpašuma. Viņa sabojājusi van Hjūtena mūri un viņa kokus. Biezoknis meta līkumus ap viņu, nekustēdamies no vietas kā uz karuseļa jumta uzzīmēta ainava. Viņa paspēra dažus soļus samirkušajās augstpapēžu kurpēs, kurām likās dīvaina papardēm apaugusī zeme. Jā var staigāt, tad kauli nav lauzti, Ruta konstatēja. Viņa palūkojās lejup, nogludināja svītroto svārku priekšu un ieraudzīja, ka abi ceļgali saskrambāti, — kā tas noticis, viņa nesaprata. Asiņu nebija daudz, un viņa nopriecājās, ka nav uzvilkusi zeķes, tās tagad būtu saplēstas. Labās rokas locītava bija stīva. Viņa aplūkoja abas rokas, un, jo ilgāk turēja tās izstieptas, jo vairāk tās drebēja. Motora tikšķi aiz muguras saplūda ar ūdens lāšu pakšķēšanu un ar jautājošo, bezgalīgi atkārtoto putna saucienu. ' Viņa izslējās un dziļi ievilka elpu; smalka lietus stīdziņa pakutināja viņai seju. Ruta mēģināja noskaitīt lūgšanu, bet lielajā uztraukumā viss bija aizmirsies. Pieķērusies pie zema zara, viņa sāka

ķepuroties pa nogāzi augšup. Saspiestās, nobirušās lapas bija pārvērtušās par slidenu masu, un smailie papēži grima sūnā kā sūklī. Pienākusi pie ceļa, viņa atrada vietu, kur mūri bija izvēlies akmens, un, pakāpusies uz satrunējuša zara, pārrāpās mūrim pāri. Sveika un vesela viņa atskatījās atpakaļ ar prieku un nožēlu reizē, ieraugot savu mašīnu, savus simt zirgspēkus, savu brīvību, novietotu tik dīvaini un padevīgi dziļā, mežainā ieplakā. Kā Anrī Ruso gleznā: pedantiski izzīmēta lapotne, labestībā sastindzis gaiss, miermīlīgs, visu aizmirsis briesmonis ganās starp papardēm un mīkstu zāli. Domās viņa dzirdēja Džerija smieklus, un viņai radās bikla nojauta, ka Dže-rijs varētu lepoties ar viņu, lepoties, ka viņa iedrošinājusies kaut ko tādu izdarīt un palikt dzīva, tātad ir tikpat neprātīga, tāds pats brīnums kā Sallija.

Trīs mašīnas pabrauca garām, kamēr Ruta stāvēja ceļmalā. Vienas mašīnas pasažieri uzmeta viņai piktus skatienus, kad viņa vēcināja roku. Viņu laikam noturēja par prostitūtu. Toties kravas mašīna, kas brauca uz Grīnvudu, pieturēja, un, ieraugot viņas saskrambātos ceļgalus, izjukušos matus un sadragāto mūri, braucēji visu saprata. Viņi aizveda Rutu uz policijas iecirkni. Viņa sēdēja augstā sēdeklī starp diviem vīriem, kas, nekautrēdamies no viņas, turpināja sarunu par pilsētas pārvaldnieku, — nerēķinoties ar projektu, tas gribējis vispirms ierīkot kanalizāciju savā ielā. Kravas mašīna sēca un burkšķēja, modinot atmiņas: pirms daudziem gadiem, tovasar, kad viņa domāja iestāties mākslas skolā, viņa bija draudzējusies ar zēnu, kurš vadīja ciema kravas mašīnu. Billijam bija lielas ausis, skaista mugura, kad viņš strādāja bez krekla, un pārāk maz godkāres — tas kaitināja viņas tēvu. Billijs mīlēja viņu mierīgā, mājīgā veidā. Viss bija mājīgs — gan glāsti, gan klusēšana —, un uz viņu nākotni Billijs raudzījās miermīlīgā bezcerībā; Ruta viņam «aizsteigšoties priekšā». Viņa gribēja runāt pretī, bet tas šķita pašpaļāvīgi un bija ari par vēlu, jo vasara tuvojās beigām. Patlaban, šūpodamās uz priekšu un atpakaļ tā, ka viņas augums skāra te vienu, te otru no šiem solīdajiem, izklaidīgajiem, labvēlīgajiem pusmūža vīriešiem, viņa jutās tik pacilāta, kāda nebija nedēļām ilgi bijusi. Tas jāpastāsta Džerijam.

Policijas iecirknī viņas ziņojumu pieņēma slaids gaišmatis. Ruta viņu mazliet pazina; viņam bija poļu uzvārds, un ziemu, stāvēdams ielu krustojumā pie skolas augstā

kažokādas cepurē ar melniem ausu sildāmajiem, viņš izskatījās kā aristokrāts trimdā. Rutai nekad nebija bijis darīšanu ar viņu pirms šīs reizes; viņa paskaidroja:

— Es braucu, manuprāt, gluži pieklājīgi, te uzreiz mašīnai iesitās prātā nogriezties no ce)a un pārlēkt pār mūri.

Logi bija vaļā saulei, kura pret vakaru atkal spīdēja, un virsnieks rakstīja ļoti gausi, spiezdams lodīšu pildspalvu papīrā. Ruta attēloja, kā mašīna griezusies vispirms uz vienu, tad uz otru pusi, tad mīksti pārlēkusi pāri mūrim un Rutai šķitis, ka viņa stūrē mašīnu caur koku jūkli, kamēr tā pati pēc savas gribas apstājusies. Viņa neatcerējās, vai iedarbinājusi bremzes. Laikam viņa domājusi, ka no tā nebūs nekāda labuma; vai tad tā nemēdz teikt, ja mašīna skrien neceļā? Viņa izkāpusi, matos bijušas stikla drumslas. No mašīnas pakaļgala nākuši'dūmi, tāpēc viņa pārliecinājusies, vai aizdedze izslēgta. Priekšējais ritenis izskatījies nejēdzīgi saliekts, citādi viņa būtu mēģinājusi izbraukt atmuguriski. Virsnieks apvaicājās, cik ātri viņa braukusi. Viņa minēja četrdesmit jūdzes stundā, diezin vai ātrāk.

— Tā kā šinī pagriezienā vislielākais atļautais ātrums ir trīsdesmit piecas jūdzes stundā, — viņš, lēni rakstīdams, piezīmēja, — tad teiksim, ka jūs braucāt trīsdesmit piecas jūdzes.

Sās atklātās krāpšanas elegance viņu pārsteidza. Visu vasaru viņa bija cīnījusies ar neatbilstībām, piemēram, starp atļauto ātrumu un ātrumu, ar kādu viņa brauca, un nu šis poļu aristokrāts parādīja viņai, kā izlīdzināt neatbilstības un tuvināt reālo ideālam. Mēģinādama izteikt pateicību, viņa piesarka — viņa juta, ka deg ne vien seja, bet arī kakls, krūtis, gurni. Policists sacīja, ka izsaukšot avārijas brigādi, bet viņa tikmēr lai piezvanot vīram.

— Vīrs ir darbā Ņujorkā. Es no šejienes varu kājām aiziet uz māju. Te ir mazāk par jūdzi.

— Nē, — jaunais policists atbildēja tikpat noteikti, kā mainās gaismas signāli uz ielas.

— Es patiešām jūtos pilnīgi vesela, — viņa neatlaidās, lai gan zināja, ka policists apgalvos pretējo.

— Jūs esat šoka stāvoklī, — viņš sacīja. — Vai ir kāds pilsētā, kam jūs varētu piezvanīt, lai atbrauc pēc jums? Kāda draudzene?

Man nav draudzeņu — Ruta saprata, kā tas policistu šausminās, ja viņa pateiks to skaļi. Viņa teica:

— Ir gan kāds cilvēks. Nezinu tikai, vai varēšu dabūt viņu rokā.

Taču Ričards tūliņ atsaucās, kad viņa uzgrieza Kenon-portas numuru. Viņš bija sēdējis un gaidījis, kad viņa pati pārtrauks klusumu.

— Dik? Sveiciens. Tā esmu es, Ruta. Diezgan nepatīkams gadījums — mana mašīna noskrēja no ceļa, Džerijs ir Ņujorkā, bet mani nelaiž ārā no policijas iecirkņa, kamēr kāds atbrauks man pakaļ. Es esot šoka stāvoklī, tā man saka.

— Neliela šoka, — polismenis pārlaboja.

— Rūtiņ, bērniņ! — Ričards iesaucās. — Tas ir fantastiski — dzirdēt tavu balsi. Esmu gluži uztraukts.

— Neuztraucies, — viņa teica, — man tikai vajag tavu palīdzību. Vai tu esi brīvs vai varbūt noņemies ar manu vietnieci?

Viņa bija pārliecināta, , ka policists noklausās, bet nedomāja; ko runā, it kā, izlauzusies caur van Hjūtena mūri, būtu nonākusi zaļā brīvības valstī.

— Nekādas vietnieces, nekādas vietnieces, — Ričards tikmēr runāja aizņemta darboņa tonī, kas Rutu tā kaitināja. — Tu esi Grīnvudas policijā, vai ne? Eš tūliņ būšu klāt.

— Ļoti jauki. Pēc minūtēm divdesmit?

— Pēc desmit.

— Nesteidzies. Lūdzu. Pietiek ar vienu katastrofu dienā.

— Paklau, es šo ceļu pārzinu tāpat ķā tavu dibengalu.

Viņš laikam domā, ka es tikai tāpēc zvanīju, Ruta nosprieda, noliekot klausuli. Kas viņu bija spiedis to darīt? Laikam dusmas. Viņai kļuva žēl, ka nevis Džerijs vai Sallija, bet Ričards kļuvis par viņas upuri. Bet mēs jau izraugāmies tādus upurus, kuri mums pa spēkam, ar kuriem varam tikt galā. Un vai tas nu kāds lielais upuris, ja palūdz bijušo mīļāko nobraukt astoņas jūdzes, lai tad vienu jūdzi brauktu kopā ar viņu? Policists piedāvāja viņai kafiju papīra glāzītē un teica, ka brigāde piezvanījusi un paziņojusi, ka varēšot izvilkt viņas mašīnu ārā tikai rīt. Kaktā ietarkšķējās policijas radio, visi ar papīriem rokās pagriezās pret to. Ruta jutās izslēgta no uzmanības loka. Viņa ar patiku iegrima tukšumā. Paldies dievam, aiz viņas mājas sienām ir pasaule, kur cilvēkiem maksā par to, lai tie rūpētos par viņu, kaut arī ne pārāk dedzīgi. Jāat-

ceras pastāstīt Džerijam, cik labi viņa jutusies policijas iecirknī.

Kad Ričards ienāca, viņš paziņoja dežurantam pie galdiņa:

— Es ierados pievākt jūsu pieklīdeni.

— Misters Konants? — dežurants bez smaida jautāja.

— Matiass, — Ričards atbildēja. — Es aizvietoju vīru. Kā viņa jūtas?

— Jaunajai lēdijai šoreiz ir ļoti veicies, — pirmais policists paskaidroja. Rutai viņš sacīja: — Avārijas brigāde pārbaudīja mašīnu un teica, ka jūs nevarēsiet vairs ar to braukt. Jūs to esat galīgi sabojājusi.

— Vai man jāaizved viņa pie ārsta? — Ričards jautāja, pielāgodamies policista nopietnajam tonim.

— Jūsu vietā es to darītu.

— Nerunājiet muļķības, — Ruta atcirta, varbūt nožēlodama, ka policists parādījis sevi no citas puses. Viņa karaliskais miers bija pārvērties par pamācīgu stulbumu; viņš pasniedza Rutai protokolu. Apmēram 1.45 pēc pusdienas ... tumšzila «Forda» markas mašīna, ko vadifа misis Konanta ... trīsdesmit piecas jūdzes stundā... pirmajā apskatē tikai nenozīmīgas skrambas... mašīna sadragāta. Viņam bija neveikls rokraksts. Ruta parakstījās un izgāja ārā kopā ar Ričardu. Viņa bija jau piemirsusi, ka viņš ir daudz druknāks par Džeriju. Sev par izbrīnu, viņa paņēma Ričardu zem rokas.

— Kas tev noticis? — viņš jautāja, piesēdies pie sava mīļotā vecā mersedesa stūres. Ruta bija jau aizmirsusi ari viņa ērmīgi ievilkto augšlūpu, izvērsto apakšlūpu, viņa viegli ievainojamo biklā lauvas galvu.

— Ko tu gribi teikt? — Ar Rutas rīkli bija noticis kaut kas dīvains; sudrabains zirnekļa tīkls bija aizvilcis gan to, gan arī acis, deniņus un visus galvaskausa tukšos dobumus.

Ričarda mute nepacietīgi noraustījās.

— Tev laikam prāts aptumšojies, Rūtiņ, bērniņ.

— Avārija var gadīties kuram katram. Ceļš...

— Avārija ir spļāviena vērta. Tu visu vasaru dzīvo vienā histērijā. Tu izskaties kā notrenkāta raganu medībās. Vai Džerijs tevi atkal spīdzina, tāpēc ka tu nevari aizdzīt viņa mošķus?

— Nē, Džerijs nāvi vairs nepiemin.

— Tad nu gan jums mājās satikšana un patikšana.

— Tā gluži nav. Bet kā ir tavējās?

Viņš nesaprata mājienu. Pelēkais nags viņa acī profilā izskatījās pēc vāciņa.

— Skaidrs, — viņš drūmi atteica. — Tu negribi stāstīt. Pie velna!

— Es gribu stāstīt., Ričard. Bet...

— Bet līdz tā otrā vīrieša sievai var noiet kāds vārdiņš no tā, ko tu man izpļāpāsi?

' — Kas par otrā vīrieša sievu?

— Mana vietnieka līgava, mīļākā, īslaicīga draudzene, femme^14, kā viņas, pie velna, sauc. Tu atkal gribi sākt veco spēli? Vai Deivijs Kolinzs ir tas laimīgais? Viņš izskatās varen brašs, kad spēlē volejbolu. Ak dies, Rūtiņ, kad tu vienreiz uzgriezīsi muguru un pametīsi to psihopātu, asinssūcēju, to pusviru, kuru esi apprecējusi? Tu pati sevi aprij pa gabaliņam. Tu, burtiski, staigā pa vecā grāfa Ma-zoha taciņu — viens-div-trīs.

— Ričard, tu runā aplamības. Es jūtos glaimota, ka tu tā iedomājies, bet man nav nekādu dēku. Un Džerijs nebūt nav pusvīrs. Drīzāk es pati esmu pussieva.

— Cik atceros, tad tevī ir pusotras sievas. Bet labi. Es esmu ķerts. Piemircis kā alus muca. Velns ar mani. Bet velns ar tevi arī. Vai tu domā, es esmu taksometra šoferis, kuru izsauc reizi gadā?

— Uz kurieni mēs braucam?

Viņš veda viņu ārpus pilsētas, uz mežu, uz odu pilno taciņu, uz dīķi, kur nekustīgais makšķernieks neko nevarēja noķert. Zirnekļa tīkls Rutas galvā pārplīsa, un viņa sāka raudāt, asaras plūda plašā straumē, viņa drebēja, viņai gribējās kliegt. Viņa atkal redzēja kokus, kas bija slīdējuši viņai garām. Asaras jaucās ar vārdiem un nedomāja rimties.

— Nē, ved mani uz mājām. Aizved līdz mājām un pamet mani. To es tev lūdzu, to tu man solīji, es negribu apskāvienus, negribu mīlīgas sarunas, gribu tikai uz mājām un gribu mirt, Ričard. Lūdzu, piedod man. Es nevaru. Tu esi tik taisns un tik netaisns, ka tas beidz mani nost. Patiešām. Tu esi vienīgais, ar ko es varētu runāt, un tu esi pats nepiemērotākais. Piedod man. Man tas patika. Patiešām patika. Tu neesi tur vainīgs. Es tevi mīlu, Ričard. Netaisi tik muļķīgu un aizvainotu seju. Tā nav tava vaina. Tā iznāca, un tas ir viss!

— Rāmi, rāmi, — viņš teica sabijies un mēģināja ap-griezt mašīnu pārāk šaurajā alejā, kuras malā kāds bija I/krāsojis akmeņus un zālienā novietojis plastmasas pīļu ģimeni.

— Es nevaru to atsākt, es nevaru atkārtot bijušo, saproti! Piedod, ka es tev piezvanīju, es nemaz neapdomāts. Varēju taču piezvanīt Lindai. Ar tevi bija tik jauki.

I u nezin kāpēc esi tik sasodīti jauks. Brīnišķīgs.

— Būsim lietišķi, — viņš teica saviebies, cīnīdamies ar stūri. — Man viss ir skaidrs.

— Nekas tev nav skaidrs, — Ruta atbildēja. — Taisni tas mani moka.

Ričards izlaida viņu ārā pie gobas.

— Tev patiešām nevajag ārsta? Šādi satricinājumi ir viltīgi.

Stāvēdama pie mašīnas, viņa ieliecās iekšā un noskūpstīja Ričardu uz lūpām. Viņš prata labi skūpstīties, spēcīgi, bet ne tik alkatīgi kā Džerijs. Asaras Rutai bija nožuvušas, galva skaidrāka.

— Tu esi ļoti jauks, — viņa sacīja Ričardam un piebilda, pakļaudamās nevajadzīgai tieksmei pēc patiesības: — Lai cik tas dīvaini.

— Ak dievs, — viņš atsaucās. — Paldies tev. Zini, ka esmu tavā rīcībā. Zvani man, kad tev gadīsies nākamā avārija.

— Tu būsi pirmais, kas to dabūs zināt, — viņa nosolījās.

Tālrunis bija atbrīvojies, viņa notvēra Džeriju darbā un vieglā tonī pastāstīja par notikušo. Viņš pārbrauca mājās pusstundu agrāk nekā parasti un pirms vakariņām gribēja apskatīt sabojāto mašīnu. Kad viņi brauca pa Dārzu ceļu, ietves malas, verandas, zālieni, bērni un koki izplūda aiz ātruma Rutai acu priekšā, un viņa lūdzās:

— Nebrauc tik ātri.

. — Es braucu tikai trīsdesmit jūdzes stundā.

— Man šķiet, ka ātrāk

— Vai gribi pati vadīt mašīnu?

— Nē, paldies.

— Es runāju vispār. Kā tev šķiet, vai neesi zaudējusi drosmi?

— Nedomāju vis. Tikai ir tā ērmīgi atkal sēdēt mašīnā.

— Kā tu tiki mājās no policijas iecirkņa?

— Policists atveda.

— Un kā ar ārstu? Vai tavas iekšas kārtībā? Tevi stipri

svaidīja?

— Viss likās ļoti gludi un vienkārši. Vienīgi es aiz bailēm nepiespiedu bremzi. Tas man neienāca prātā.

— Kurp tad tu vispār brauci?

Viņa aprakstīja savu apjukumu un bailes, aizņemtos tālruņus un bērnu pieskatītājas, pabraukšanu garām ceļam uz Sallijas mājām un mešanos pārbīlī atpakaļ. Ričardu viņa nepieminēja. Viņa stāstīja tālāk stingrā filmas kadru kārtībā par slīdēšanu uz vienu, tad uz otru pusi, par mūri, par sastingušajiem kokiem, par Ēdenes daili un slapjā meža spilgto zaļumu, kad viņa bija izkāpusi no aprimušās, kūpošās mašīnas. Ar katru atgriezušos kadru krāsas kļuva blīvākas, un nu viss rēgaini saplūda ar tagadni, gals savienojās ar sākumu otrādā kārtībā, kad viņa ar Džeriju piebrauca pie notikuma vietas no otras puses. Viņš pieturēja mašīnu pie izciļņa, izkāpa un gāja pāri ceļam. Ruta sacīja, ka negribot skatīties, viņa pagaidīšot mašīnā. Viņš savilka uzacis, un viņa pārdomāja. Džerijs gaida no viņas normālu rīcību. Viņi abi šķērsoja asfaltu. Vai tās būtu viņas riepu pēdas? Viņa nevarēja noteikt, pēdu bija daudz. Bet. šeit, kur divas pārtrauktas grambas bija iegriezušās mīkstajā malā un kāds pusducis akmeņu bija notraukts no mūra augšas, — šeit viņa bija traukusies lejup. No hikorija koka stumbra diezgan augstu bija noplēsta miza, mazliet tālāk bija pieliekta pie zemes galīgi nomizota kļaviņa. Mašīna bija mēģinājusi braukt pa to augšup un notriekusi zemē. Rutas atmiņā vieglais lidojums nekādi nesaistījās ar šīm nežēlīgajām rētām. Tālāk birzī vēl daudziem kokiem bija norauta miza, riteņu grambas izskatījās kā milzīgu pirkstu pēdas, kuri noplēsuši mīkstajai zemei satrunējušās lapas un jaunās papardes. Džerijs bija pārsteigts, cik tālu mašīna nobraukusi starp kokiem, kas būtu varējuši to apturēt, un apstājusies pati no sevis, padodamās dubļiem un krūmājiem.

— Tu esi nobraukusi kādas simt pēdas.

— Tas viss man šķita tik nereāli. — Viņa prātoja, vai Džerijs grib, lai viņa lepojas ar sevi.

Džerijs nokāpa pie mašīnas, atvēra durvis, paņēma kartes un reģistrācijas dokumentus un pievāca no aizmugures sēdekļa dažus dvieļus un liedaga rotaļlietas. Viņš smīnēdams apgāja apkārt mašīnai un tai pusē, kur Ruta neva-

rēja viņu redzēt, skaļi iesmējās. Atgriezies un pārlēcis pāri mūrim, viņš teica:

— Visa labā puse ir ieliekta uz iekšu. Kā skārda kārbai.

— Vai to nevar atliekt atpakaļ?

— Kur nu vairs. Ja jau virsbūve ir saliekta, tad jārūpē jas par apdrošināšanas naudu. Te nekas nav līdzams.

— Mana nabaga vecā mašīna. — Viņa iekšēji juta, kā saliecas metāls, un viņai uzplūda kas sāpēm līdzīgs. — Pamest viņu šeit ir bezsirdīgi.

— Avārijas brigāde aizvilks viņu projām. Braucam. Kāp iekšā. — Viņa vecajā merkurijā ar nolaižamo virsu pēkšņi bija jūtamas Sallijas smaržas. Ruta apstājās. — Braucam, — viņš atkārtoja. — Mums ir bērni.

— Par tiem vajadzēja agrāk iedomāties, — viņa teica, noslīgusi sēdeklī.

— Es nekad neesmu viņus aizmirsis. Bet tu? Ja tu būtu domājusi par bērniem, tad nebūtu taisījusi autotrikus, dzīdamās pa visu Grīnvudu. — Viņš strauji ieslēdza aizdedzi, «aizsvilināja gumiju», kā puikas mēdz teikt.

Tas bija neglīti no viņa puses. Viņa atbildēja, apņēmusies izturēties mierīgi: — Tā bija avārija.

— Tas bija triks, — Džerijs atkārtoja. — Tīšs triks. Nāvi nicinoša mājsaimniece ar savām lielajām, milzīgajām nāves alkām. Tu taču pat nebremzēji.

— Es domāju, ka nav jābremzē, kad mašīna slīd, svarīgāk ir stūrēt.

— Stūrēt! Stūre taču neklausīja, kur tu, pie velna, varēji stūrēt? r

— Es jutu, ka stūrēju. Un, kad vairs nevarēju pastūrēt, nolikos guļus uz sēdekļa.

— Tā tu tiec ar visu galā, vai ne? Nogulies uz sēdekļa un ceri, ka gan jau būs labi. Un pats trakākais, ka viss patiešām beidzas labi. Kurš katrs cits būtu nosities, iedrāzdamies šajos kokos.

Sēdēdama mēma un nobiedēta blakus šim nokaitinātajam cilvēkam, kurš trieca mašīnu, viņa saprata patiesību un, to sapratusi, juta iekšienē baismīgu tukšumu. Zaļā lapotne atkal pašķīrās, viņa viegli slīdēja starp koku rindām. Mašīna apstājās. Ruta izkāpa ārā, un spirdzinošais gaiss pieskārās viņai ar mīļu glāstu. Viņa bija cietusi avāriju. Džerijs bija gaidījis, lai tā notiek. Viņš bija lūdzis dievu, lai tā būtu. Uz viņa lūgšanu atbildēja ar ņirgām: cietusi bija tikai mašīna. Viņa atcerējās Džerija smīnu, kad viņš bija pētījis mašīnu.

— Tu esi nikns, — viņa sacīja, rūpīgi pārbaudot katru vārdu kā sapuvušu kāpņu pakāpienus, — ka tas ar mani nav noticis.

— Ka tu neesi nositusies?

— Jā.

Viņš pārdomāja. — Nē, gluži tā nav. Es droši vien gaidīju, ka dievs kaut kā izpaudīs savu gribu, un viņš to izpauda. Viņš lika saprast, ka nekas nenotiks. Ja vien mēs paši negādāsim, lai kas notiktu.

— Vai tu saproti, ko runā? Tu saki, ka gaidi manu nāvi.

— Patiešām? — Viņš mierīgi pasmaidīja. — Tās ir tikai tavas iedomas. — Smaids viņa sejā nodzisa, un viņš svinīgi paplikšķināja viņas kāju. — .Vai tu gribi, lai kaut kas notiek?

— Nē.

— Tad nomierinies. Tu esi neiznīcināma. Nekas nenotiks.

Otrā dienā pēc avārijas Sallija liedagā pienāca pie Rutas ar stingu smaidu un šaudīgām acīm un izsacīja savu prieku, ka Ruta nav avārijā cietusi. Ruta noticēja viņai un vēlāk nožēloja, ka uztraukumā atbildējusi, tikai palocīdama galvu. Viņa centās izdedzināt šo notikumu no atmiņas, šīs sāpes ceļgalos un plecos (vai viņa neapzinīgi bija satvērusi stūri pārāk stingri?) un pastāvīgi vīdošos slīdēšanas un lidošanas fragmentus, līdzko viņa aizvēra acis. Sallijas‘seja, pārspīlēti krāsaina žilbajā saulē kā Bo-nāram — purpursarkanas lūpas, pelnu krāsas mati —, šķita kā bāls rēgs ielaužamies bezmākoņu zilgmē, kurā Ruta bija iegrimusi. — Ruta, es dzirdēju par tavu avāriju un gribēju tikai pasacīt, cik priecīga esmu, ka tev nekas ļauns nav noticis. Patiešām. — No muguras Sallija izskatījās tieva; viņas gurni vairs nebija tik pilnīgi. Kad viņi visi Grīnvudā bija jaunāki, Sallijas augums bija gluds kā manekenei, tas atgādināja mašīnu. Viņas divdaļīgā peldkostīma dzeltenums attālinājās un saplūda ar liedaga pūli kā Prendergasta^15 gleznā. Otrā dienā, izrādījās, viņa bija iesēdusies ar saviem trim bērniem lidmašīnā un aizlidojusi uz Floridu, kur brālim un viņa otrai sievai bija māja apelsīnu birzīs Leikvelsas tuvumā. Ruta to uzzināja no

D/erija, kurš acīmredzot bija Salliju uzmudinājis uz šo braucienu.

— Kāpēc?

— Viņai šīs saites bija pārāk mokošas.

— Kādas saites? Kas tās īsti par saitēm?

— Saites ir tad, kad nav nekādas izejas. Visa dzīve ir saites. Nav iespējams ne dzīvot, ne mirt. Es nevaru precēt Salliju, un es nevaru dzīvot bez viņas. Tu nezini, ko nozīmē saites, jo neiespējamais tevi neinteresē. Tavas acis to neredz.

— Nu, tu man pašlaik liecies pilnīgi neiespējams. Kādas tiesības, kādas īstenībā tiesības tev bija sūtīt viņu uz Floridu par Ričarda naudu?

Džerijs sāka skaļi smieties.

— Par tā ķēma naudu, vai ne?

— Džerij, tu esi slims. Kāpēc tu nīsti Ričardu?

— Tāpēc, ka viņš ir ateists kā visi pārējie un jūs vīsi pūlaties iedzīt mani kapā. — Sallijas prombūtne padarīja viņa mēli nepatīkami vaļīgu; Ruta sajuta, ka viņš nocietina sevi, gatavodamies izšķirošajam solim.

— Ko viņa grib pierādīt ar šo ceļojumu uz Floridu? — viņa jautāja. — Vai tu brauksi viņai pakaļ?

— Paskat, man tas nebija ienācis prātā. Es nekad neesmu bijis Floridā.

— Nedzen jokus.

— Apelsīni taču zied septembrī?

— Ja tu aizbrauksi, tad atpakaļ vairs nerādies.

— Kā es varu aizbraukt? Esi taču prātīga. Viņa aizbrauca atpūsties — no Ričarda, no manis, no tevis, no visa pārējā. Viņa ir galīgi novārgusi. Pats cietsirdīgākais, ko tu varēji izdarīt, bija lūgums, lai viņa nogaida šo vasaru. Mēs bendējam viņu nost, tu un es, un tas — kā viņu sauc. Viņa pārtiek no zālēm, viņa ir izmisusi.

— Zāles? Muļķības. Katra sieviete var novest sevi līdz izmisumam, ja grib ar to kaut ko sasniegt. Viņa grib, lai tu skrien viņai pakaļ.

Viņš koncentrējās uz šo iespēju, un viņa sejas panti kļuva asāki uņ skarbāki, it kā paša uzzīmēti; to Ruta atcerējās kopš tām dienām, kad viņi, sēdēdami blakus pie molbertiem, saspringti zīmēja vienu modeli.

— Es nedomāju, ka tas tā jādara, — viņš beidzot sacīja. — Un, ja dara, tad pēc visiem likumiem — ar advokātiem, ar tiesību sadali, ar satriektiem vecākiem, rau-

došiem bērniem un pārējo. Iedomājies, kā mūsu bērni jutīsies, ja es pēkšņi pazudīšu ar misis Matiasu, Bobiju, Pīteru un mazo Teodoru? Tie šausmīgie bērni — visi kā Ričards. Tīrie briesmoņi.

— Rimsties, — Ruta viņam teica. — Nesūdzies man, ka Sallijai ir bērni no vīra, nevis no tevis.

— Tu patiešām esi grandioza, — viņš atbildēja. — Visiem ir problēmas, tev nav. Tev patiešām nav nevienas, vai ne? Mēs ar nabaga Salliju visu dienu aizvadām pie tālruņa, prātodami, ko tā nabaga vecā Ruta darīs, kad paliks viena ar bērniem, bet tu dzīvo vienā mierā, un tev nav nekādu problēmu, vai ne? Kā tu to panāc, bērniņ? Tu satriec mašīnu druskās, lai uzlabotu omu, un nedabū ne skrambiņas. Tava pasaule brūk kopā, bet tu guli visu vasaru tai sasodītā liedagā omulīgi kā bruņurupucis. Šis tavs vecais trīsvienīgais dievs laikam gan neņem neko galvā.

— Es esmu tāda pati kristīgā kā tu, — Ruta atbildēja.

Bērni nervozēja, sevišķi Čārlijs. Parasti, atgriezies mājās, Džerijs spēlēja sunīšus ar bērniem pagalmā aiz mājas vai aizveda visus trīs peldēties Hornungu baseinā, bet nu viņš tikai sēdēja, blenza tukšumā, dzēra džinu ar toniku, klausījās Rēja Čārlza plates vai runāja ar Rutu, pūlēdamies, gan diezgan vārgi, pavērst sarunu un domu gaitu tā, lai rastu izeju no situācijas un atvieglotu sirdi. Ēdienu reizēs viņa skatiens bija vērsts tālumā: viņš redzēja Salliju. Dienas gāja, pagāja nedēļa, tad divas, bet ne Džerijs, ne Ričards nezināja, kad Sallija atgriezīsies. Spilgtais putns aizjūras tērpā bija aizlidojis uz tropiem; no turienes tāls, bet neaizmirstams tas dziedāja šejieniešiem, un aizņemtais tālrunis Džerija kantori bija tā dziesma. Niknuma un izmisuma lēkmju pārtraukumos Ruta skuma par Dže-riju; viņš izskatījās kā «gabalos saplēsts». Viņa punktainās varavīksnenes likās izrobotas, uz ielas viņš pielieca galvu dīvainā leņķī, it kā klausīdamies signālu vai kā īzaks gaidīdams cirtienu no augšas.

— Izšķiries taču beidzot, — Ruta lūdza. — Mēs visi to pārdzīvosim, tikai dari ko pats gribi, un nedomā par mums.

— Es nevaru, — viņš atbildēja. — Tas, ko es gribu, ir pārāk cieši saistīts ar pārējiem cilvēkiem. Tas ir kā vienādojums ar mainīgiem lielumiem. Es nevaru to atrisināt. Es nevaru. Viņa raud pa tālruni. Viņa negrib raudāt. Viņa

Ir tik smieklīga un tik vīrišķīga. Viņa saka — tur esot simt desmit grādu^16, un viņas svaine staigājot pilnīgi kaila.

— Kad viņa atgriezīsies?

— Viņai šķiet, ka drīz vien. Viņa ar bērniem piepildījusi visu māju, un saimnieku viesmīlība aizvien vairāk izgaist.

— Vai viņa pastāstījusi, kāpēc tur ieradusies?

— īsti skaidri ne. Viņa teikusi, ka nav laimīga ar Ričardu, un brālis atbildējis, lai nerunā muļķības un neākstās. Ričards gādājot par viņu, turklāt viņai esot pienākums pret saviem bērniem.

— Tā ir patiesība.

— Kāpēc tā ir patiesība? Kā viņš rūpējas par viņu? Aizsūta projām un iedod tik vien naudas, ka tikko pietiek lidmašīnas biļetēm.

— Vai tu esi sūtījis viņai naudu? — Rutaū pagura sirds, iedomājoties, ka Džerijs izšķiež bērnu izglītībai atlikto naudu un ka šī dārgi uzturamā sieviete apzog viņu bankas rēķinu tāpat kā gultu.

— Nē, man droši vien vajadzēja aizsūtīt sevi uz turieni. Bet cf- nevaru. Man ļoti gribas braukt, bet nekādi neiznāk, vieni iēr kaut' kas aizkavē — te Džoannai klavierkoncerts, te Kolinzi ielūgti uz vakariņām, te jāiet pie tā sasodītā zobārsta. Ak dievs, tas ir šausmīgi. Pat runāt ar viņu ir šausmīgi. Tu varētu parunāt ar viņu, ja tev ir interese.

— Es runātu ar prieku. Savieno mani ar viņu. Es pēkšņi atklāju, ka man šai sievietei ir daudz kas sakāms.

— Viņa aizbrauca uz Floridu, lai nemocītu tevi. Viņa ļoti pārdzīvoja tavu avāriju.

— Manuprāt, tu sacīji, viņa esot aizbraukusi cerībā, ka tu viņai sekosi.

— Viņa laikam domāja gan par vienu, gan par otru. Viņai viss sajucis.

— Vai nu viņai vienai.

Nomodā būdama, R.uta apzinīgi rūpējās par bērniem un māju, toties viņas sapņos bija daudz nežēlīga. Vardarbība, traki braucieni, ainas un personas no tāliem dzīves novadiem. Reiz viņa sapnī redzēja, ka brauc pa ceļu uz Ver-montas vasarnīcu, kuru viņi kādreiz īrēja. Ceļš laikam veda gar pamesto kokzāģētavu, kur grambas bija ļoti dziļas, jo saule nekad nespēja izlauzties caur nokarenajiem zariem ūn izkaltēt dubļus. Viņi brauca kā sacīkstēs. Priekšā svārstīgā, vaļējā melnā kabrioletā viņas tēvs, Dei-vids Kolinzs un maza vecenīte no bērnu grāmatiņām; viņi sēdēja blakus, taisni izslējušies, viņas tēvs vadīja zirgus, un Rutai bija bailes, jo tēvs bija izklaidīgs, kā jau garīdznieks, turklāt pēdējā laikā kļuva aizvien kurlāks un nedzirdēja, kad mašīnas tuvojās no sāniem vai no aizmugures. Ruta un Džofrijs sekoja dīvainos, zemos ratos bez jebkāda redzama dzinējspēka. Viņi it kā rāmi lidoja, tomēr riteņi skāra sadangāto ceļu. Viņa izjuta dēla bailes kā savējās, viņa asaras svilināja viņas rīkli. Pēkšņi kabriolets apstājās — apstājās kā sastingušā kinolentē. Deivids un tētis pieķērās pie kabrioleta malām, bet vecenītei nebija kur pieķerties, un viņa izlidoja ārā. Visi sapulcējās ap viņu. Viņa gulēja ceļmalā, spurainā zālē, — maza, sakritusi kaulu kaudzīte. Trieciens bija saīsinājis viņas melnajās drēbēs tērpto augumu, kājas bija ērmīgi salauztas un rēgojās uz abām pusēm kā zirnekļa ķepas. Dzeltenā seja, kuru pa pusei sedza vaļējie mati, bija atmesta atpakaļ, un, kad viņa atvēra muti, viņas zobi(1 žokļa protēze, izslīdēja ārā kā redeles. Viņa bija sadauzījusies un mira. Viņa mēģināja parunāt. Ruta pieliecās, lai dzirdētu, un sapnī pārcēlās zemūdens valstībā, zilganzaļā ūdens valstībā, kur ūdens šķiet pret baltajām koraļļu smiltīm tik tīrs, Kārību jūras ūdens pie Sentdžona salas, kur viņi bija pirms daudziem gadiem, kad viņa gaidīja Džofriju. Varbūt viņa bija vēlējusies sapnī ieraudzīt Flo-ridu.

Sestdien Džerijs sacīja, ka viņam darīšanas pilsētā, un pēc stundas piezvanīja viņai.

— Ruta, — viņš sacīja par diviem toņiem zemāk nekā parasti; Ruta varēja iedomāties viņu stāvam pie tālruņa automāta sīkpreču tirgotavā, — vai es varu braukt atpakaļ un aprunāties ar tevi?

— Protams. — Viņas ceļgali sāka drebēt.

— Cik bērnu ir mājās?

— Tikai Čārlijs. Džoanna paņēma Džofriju līdzi uz ūtrupi Kantinelli garāžā.

Viņa iegāja virtuvē, piepildīja limonādes glāzi ar vermutu un izdzēra kā ūdeni — ūdeni, kas svilināja kā uguns. Viņa joprojām bija virtuvē, kad viņš ienāca pa sētas durvīm; viņam līdzi ieplūda cikādu čirksti un vēlās vasaras sausā smarža, kas lika domāt par futbolu.

— Es runāju ar Salliju, — viņš teica, — un viņai jāpamet Florida. Bērniem tur nav labi. Skola sākas pēc nedēļas.

— Jā. Nu? — Viņš vilcinājās, kaut ko gaidīdams. Viņa jautāja: — Vai tu to visu runāji pa tālruni no sīkpreču veikala?

— Es runāju pa to tālruni, kas ir aiz «Техасо» benzīna novietnes. Viņa grib zināt, vai es tagad iešu pie viņas. Vasara jau beigusies.

— Vēl pat Darba diena'* nav bijusi.

— Septembris jau sācies.

Trīsas no kājām pacēlās jau līdz Rutas pakrūtei; vermuts kuņģī bija kā nazis, iedzīts tik cieši, ka pat asinis neparādījās.

Džerijs izgrūda: —Lūdzams, nekļūsti tik bāla. — Viņa paša seja pauda neitrālu līdzjūtību, ar kādu viņš vilktu ārā skabargu vai ērkšķi no viņas rokas vai no kāda bērna kājas.

Cerēdama, ka Džerijs pienācīgi novērtēs viņas paškontroli, Ruta jautāja:

— Kur tu viņu gaidīsi?

Viņš paraustīja plecus un pasmējās kā sazvērnieks:

— Nezinu. Vašingtonā? Vaiomingā? Protams, viņai būs līdzi visi tie sasodītie bērni. Tas ir briesmīgi, bet gan jau tiksim galā. Citi taču tiek.

— Ne visai daudzi.

Viņš blenza uz noberzto linoleju, kas klāja grīdu.

* Viņa jautāja:

— Tu gribi mūs pamest?

—Man tas sāpīgi, bet — jā. Es gribu iet, saki man — ej projām.

Tagad viņa paraustīja plecus; viņa stāvēja, atbalstījusies pret izlietni ar glāzi rokā, tajā vēl bija vīna paliekas.

— Tad ej.

— Vai tu iztiksi? Mums ir vairāk par tūkstoti tekošajā rēķinā un, manuprāt, astoņsimt piecdesmit dolāru krājkasē. — Viņš izdarīja kustību, it kā gribētu viņu apskaut, pacēlis abas rokas; viņa ķermenis atgādināja Rutai nejauši iedarbinātu mašīnu, no acīm kliedza bezspēcīgais pasažieris.

— Viss būs labi, — viņa* sacīja, izdzēra pēdējo malku un, it kā kaut ko atcerējusies, nosvieda glāzi uz grīdas. [17]

Lauskas un pilieni izplūda kā zvaigzne uz vecā, zaļā linoleja ar marmorainām svītrām.

Troksni padzirdējis, virtuvē ieskrēja Čārlijs; Ruta bija piemirsusi, ka viņš ir mājās. Viņš bija jauks zēns, pārāk mazs saviem gadiem, ar glītu, ziņkāru seju un Džerija spītīgo cekulu. — Kāpēc tu tā izdarīji? — viņš smaidīdams jautāja, gaidīdams atbildi, ka tas bijis joks. Viņam piemita visvairāk loģikas no visiem bērniem, un bez «joku» teorijas pieaugušie neietilptu viņa uzskatos par pasauli. Viņš stāvēja gaidīdams, mazs un smaidīgs. Viņam bija septiņi gadi. Viņš valkāja haki krāsas īsbikses, un viņa kailās krūtis klāja vasaras iedegums.

Ruta neizturēja: viņa juta sāļumu izsprāgstam no acīm. Viņa uzsauca bērnam: — Tāpēc, ka tētis grib mūs pamest un dzīvot pie misis Matiasas!

Kā nopērts kaķis Cārlijs klusēdams izspruka no virtuves, Džerijs metās viņam pakaļ, un Ruta ieraudzīja viņus abus jau viesistabā kā holandiešu meistaru ģimenes ainā: zēns sēž šūpuļkrēslā, taisni izstiepis kailās kājas, stūrgalvīgi atmetis gaišo galvu, tēvs «Levi» džinsos un audekla tupelēs nometies uz сеДет un mēģina apskaut zēnu. Čārlijs nebija tik vienkārši apvaldāms. Rutas goba pievienoja šai ainai dzeltenzaļu loga četrstūri.

— Neraudi, — Džerijs lūdzās. — Kāpēc tu raudi?

— Mamma teica... mamma teica, ka tu gribi dzīvot ... — apspiestās raudas cilāja viņa vājās krūtis, — gribi dzīvot pie tiem bērniem.

— Nē, es negribu. Es gribu dzīvot pie jums.

Ruta nespēja to noskatīties. Uzmanīgi, jo pašas kājas bija basas, viņa saslaucīja sadauzītās glāzes lauskas. Stikla drumslas, dažas smalkas kā pūderis, nošķinda no liekšķe-rītes atkritumu spainī. Pīšļi pie pīšļiem. Kad viņa bija pabeigusi, Čārlijs attipināja pa tīro grīdu un teica: — Tētis aizgāja. Viņš teica, ka būs atpakaļ. — Viņš nodeva šo ziņu cieņas pilns kā pie ienaidnieka raidīts sūtnis.

Džerijs atgriezās, kad Ruta lika cepeškrāsnī siermaizītes lenčam. Viņš bija aizelsies, izskatījās bezmiesīgs, biedēklim līdzīgs, ar sastingušu skatienu. Mašīna svelpjot aizdrāzās pa ceļu.

— Es atkal zvanīju Sallijai.

Ruta aiztaisīja cepeškrāsns durtiņas, pārbaudīja siltumu un jautāja:

— Un tad?

— Es teicu, ka nevaru iet pie viņas. Aprakstīju notikumu ar Cārliju un teicu, ka es gluži vienkārši nespēju to izdarīt. Viņa rīt atgriežas pie Ričarda. Viņa teica, ka neesot sevišķi pārsteigta. Viņa bija stipri sašutusi, ka tu pinot iekšā bērnus, bet es teicu, ka tas nebija ar nodomu. Manuprāt, viņa brēca stipri skaļi.

— Kurš viņai var to. šādos apstākļos pārmest?

— Es, — Džerijs atbildēja. — Es mīlēju šo sievieti, un viņai nevajadzēja man uzmākties. — Viņa mute bija maza un balss salta, viņš bija paguris no kaislības tāpat kā vasara no saules. Ruta prātoja, vai var nožēlot Salliju; viņas abas bija valdījušas pār šo cilvēku, un Salliju viņš bija padzinis pārāk savtīgi, pārāk nežēlīgi. Rutai gribējās zināt ko vairāk, dzirdēt katru Sallijas teikto vārdu, dzirdēt viņas spalgos spiedzienus, bet Džerijs bija jau aizslēdzis savu dārgumu krātuvi. Džoanna ar Džofriju atnāca no ūtrupes, — viņi bija nopirkuši pelnu trauku, kas izskatījās pēc cālēna, — un saruna beidzās.

Otrā dienā Sallija parādījās volejbola laukumā. Bija septembra svētdiena ar viegliem, pelēkiem mākoņiem, ne pārāk vēsa, bet vējaina, it kā kaut kur augstienē būtu atstātas durvis vaļā. Sallija, kura jūlijā bija staigājusi dzeltenajā peldkostīmā ar virsū uzmestu Ričarda kreklu, kam stūri bija sasieti uz vēdera, bija atgriezusies pie baltajām biksēm un džemperīša, ko bija valkājusi vasaras sākumā. Viņas sejas āda likās stīva, Floridas iedegums bija ievilcis acu kaktiņos sīkas, baltas svītriņas. Visi viņu apsveica, it kā viņa būtu izglābusies no kādām briesmām. Ričards rūtainās īsbiksēs izskatījās miermīlīgāks nekā todien, kad iedrāzās policijas iecirknī. Interesanti, ko viņi ar Salliju ir darījuši, Ruta domāja, ka viņš tagad ir tik piemīlīgi apmulsis. Nespēdams aprēķināt atstatumu, viņš vienā laidā meta bumbu tīklā un grūdās virsū pārējiem. Reiz viņš uzskrēja virsū Rutai, un sadursmes mirklī viņa sajuta džina smaku. Reiz Džerijs brīdinot uzsauca: «Sal-lij!» — jo neveiksmīgi meta bumbu viņas virzienā; viņa saslējās, gatavodamās lēcienam, bet bumba nokrita starp viņu un tīklu. Džerija kliedziens, viņa lūgums pēc palīdzības ilgi kavējās gaisā, jo pārējie klusēja. Tas, kas bija noticis starp viņiem abiem, bija pagaisis aiz šīs spēles, kura skaidri atklāja Džerija nesakarīgo, pārspīlēto stilu. Lēcieni, pietupieni, atkārtota krišana dubļos un stiklos,

lai notverta nenotveramas bumbas, — viņš svaidījās kā vājprātīgs, kā no ūdens izmesta zivs. Tas viss tika darīts Sallijas dēļ, bet viņas sirdsveidīgā, saulē apsvilusī seja bija mēma. Pēdējo reizi Džerijs pēc volejbola spēles saindēja svētdienas vakaru ar savām ciešanām; rīt bija Darba diena. Volejbols, vasara, dēkas — viss palika aiz muguras. Bērni atgriezās skolā; nejauša pasēdēšana zālītē vai pie ūdens, lai bērni kopā parotaļātos, izbeidzās. Pagāja nedēļas, bet Konanti un Matiasi nebija sastapušies.

Ruta jutās piekrāpta. Slēpdamās aiz pašas nedrošajām un steigā uzceltajām sienām, viņa bija gaidījusi sakāvi un jutās piekrāpta, ka sakāves nebija — viņa bija uzvarējusi ar savām un dēla asarām. Vai tiešām bērna asaras sver vairāk par pieauguša vīrieša asarājn? Džerijs bija zaudējis, neizmantodams savu nelaimi. Ruta atrada viņa mašīnā kabatas formāta grāmatu «Šķirto pāru bērni». Viņš mēģināja aprēķināt, cik izmaksā neaprēķināma rīcība: ja Džo-anna, Čārlijs un Džofrijs katrs izlies kvartu asaru, viņš paliks, ja tikai pintu — viņš ies projām. Ja būs septiņas iespējas no desmit, ka Ruta atkal apprecēsies, viņš aizies, ja mazāk par pusi, viņš paliks. Tas bija pazemojoši: vīrietis nedrīkst dzīvot ar sievieti aiz līdzcietības vai vismaz nedrīkst viņai to teikt, ja tā dara. Džerijs to neteica, bet neteica arī pretējo, pareizāk sakot, teica dažādos laikos gan vienu, gan otru. Viņa teiktais zaudēja jebkuru jēgu; viņa tik tikko klausījās un uztvēra no šīs vārdu plūsmas vienīgi to, ka nekas nav nokārtots, ka kulminācijas nav bijis, viņš nav norimis, viņš iemīlējies joprojām, kaut Sallija zaudēta, viņa dzīvo Džerija sirdī vairāk nekā jebkad, nekas nav beidzies, Džerijs ir neapmierināts, sieva viņu pievīlusi, nav pratusi pat nomirt aiz sava neveikluma, viņa vainīga pie visa, miera viņai nebūs nekad.

Ik vakaru, atgriezdamies no darba, viņš cerību pilns vaicāja: •

— Vai kas noticis?

— Nē.

— Neviens nav piezvanījis vai iegriezies?

— Vai tu gaidīji, lai kāds piezvana?

— Nē.

— Labi.

Viņš sāka pārskatīt tās dienas pastu.

Viņa iejautājās: — Kā tu jūties?

— Teicami.

— Saki patiesību!

•— Esmu noguris.

— Fiziski noguris?

— Galu galā — jā.

— Tāpēc ka jādzīvo ar mani?

— Tā es gan neteiktu.

— Tāpēc ka jādzīvo bez viņas?

— Tā īsti nē. Es nekad neesmu bijis pārliecināts, ka man patiks dzīvot kopā ar viņu. Viņa var būt visai neatlaidīga.

— Kas tad tevi kremt? Ciest klusējot ir pats jaunākais. Māri šķiet, ka es sāku zaudēt prātu.

— Nieki. Tu esi pati saprātīgākā sieviete, kādu es pazīstu.

— Es biju pati saprātīgākā sieviete, kādu tu pazini. «Vai kas noticis?» Ikreiz, kad tu man to prasi, man gribas paķert kādu šķīvi un sasist to, man gribas ar dūri izdauzīt logus. Ko tu gaidi, kam jānotiek?

— Nezinu. Nekam. Es laikam gaidu, lai viņa kaut ko dara. Bet ko viņa var izdarīt?

Ruta šķērsoja istabu un saķēra viņu aiz pleciem, it kā gribētu sapurināt, bet rokas atšļuka: pleci bija tik vāji.

— Vai tad tu nesaproti? Tev viss jau bijis ar viņu. Viss jau ir bijis.

Džerijs raudzījās pāri viņas galvai, caur viņas matiem.

— Tas nevar būt. — Viņš runāja smagi kā mēnessērdzīgais. — Nav iespējams tik ātri pāriet no jūtu pārpilnības uz tukšumu.

— Lūdzu, koncentrējies, — viņa sacīja, mēģinādama sapurināt viņu kā bērnu, bet viņš bija pārāk liels, un galu galā viņa sapurināja pati sevi. — Sievietes ir atkarīgas no vīriešiem. Viņa mīlēja tevi, tu nepiepildīji viņas cerības, un nu viņai jāturas pie Ričarda. Viņai vajadzīgs Ričards. Viņai ir bērni no Ričarda. Tu nedrīksti vairs tur iejaukties.

— Sallija tagad meklēs kādu citu, lai tiktu vaļā no Ričarda.

— Labi, lai viņa tā dara. Tev nav nekādu tiesību uz viņu, Džerij.

— Man vajadzēja likt kādam pievilties cerībās. Vai nu viņai, vai tev ar bērniem.

— Es to zinu. Neņem to vērā. Es zinu: ja tev būtu jāizšķiras tikai starp viņu un mani, tu nesvārstītos.

— Nav tiesa. Svārstītos gan.

!— Smieklīgi. Kāpēc tu tā runā? Kāpēc apgrūtini sevi?

— Aiz cieņas pret tevi es mēģinu runāt patiesību, —-viņš teica.

— Tad izbeidz to. Tā nav vairs nekāda cieņa. Es negribu nekādu patiesību. Ko tu dari ar mani, Džerij?

— Es nedaru neko. Es joprojām esmu tavs vīrs.

— Tu vairs neuzvedies kā vīrs. To tu zini, vai ne?

— Es domāju, tev tas būs pa prātam.

— Kāpēc lai man tas būtu pa prātam?

— Es domāju, ka tev tas nepatīk.

— Protams, ka man patīk.

— Tu man vienmēr uzgriezi muguru.

— Vienmēr gan ne.

— Šonakt es uzvedīšos kā vīrs.

— Nē. Manā vietā būs viņa. Tu domāsi tikai par viņu. Tas ir pārāk pazemojoši.

— Ko tu gribi, lai es daru?

— Nedomā vairs par viņu.

— Es nevaru nedomāt.

— Tad nespied mani to just. Domā par viņu Ņujorkā. Domā liedagā. Kad esi pie manis mājās, tad domā par mani. Ja gribi gulēt ar mani, tad lai tā esmu es. Melo man. Paved mani.

— Tu esi mana sieva. Man nevajadzētu tevi pavest.

— Padari mani par savu sievu. Apskauj mani. Apskauj mani.

Viņa piekļāvās Džerijam, bet viņa rokas bezspēcīgi nokarājās.

— Ej nu, Ruta, — Džerijs teica. — Nabaga Ruta. Es taču tev esmu. Es domāju, ka tas tevi padarīs laimīgu. Vai tad tu neesi laimīga?

— Nē, man bail.

— Tev nekad nav bijis bail.

— Man nelabi,

— Fiziski?

— Vēl ne.

— Kā tad?

— Ļauj, lai es atzīstos. To sestdien, kad tu aizgāji apgriezt matus un man neko neteici, un biji projām visu pēcpusdienu, es skatījos ārā* pa logu — atceros, cik skaidri bija redzama katra lapiņa gobā, — un ap pussešiem nodomāju: «Viņš ir aizgājis. Viņš ir pametis mani.» Un tas bija atvieglojums.

Džerijs beidzot apskāva viņu, abu ķermeņu saskarsmē radās siltums, bet Ruta nespēja pilnīgi pakļauties Džeri-

jnm, jo izjuta viņa apskāvienā kaut ko ļaunprātīgu tikpat kā zemes pievilkšanas spēkā; viņš bija gandarīts, jo viņa bija zaudējusi noturību, prāts bija viņu atstājis.

Viņa vairs nesaprata pati sevi; starpība starp to, ko viņa redzēja un kas viņa pati bija, vairs nebija skaidra. Kad septembris tuvojās beigām, ieradās kurinātājs, noregulēja krāsni, un tā pati vēsajās naktīs ieslēdzās un izslēdzās. Guļot nomodā, Rutu traucēja neparastā murdoņa; viņa nesaprata, vai tā ir reāla skaņa un, ja ir, vai tā nāk no krāsns apakšstāvā, no lidmašīnas virs galvas vai no transformatoriem pie staba aiz guļamistabas loga. Kaut kur viņas dzīves telpā darbojās motors, bet kur? Viņa bija pārliecināta, ka Džerijs un Sallija ir ievainojuši viens otru tik stipri, ka samierināšanās ir izslēgta, bet liktenis bija nomodā, un tumšie tēli, kas mita viņas smadzeņu ielokos, radīja notikumus ap viņu. Pasaule ir tāda, kādu mēs to iedomājamies; ko mēs gaidām, tas parasti notiek, un mēs gaidām to, ko vēlamies. Kā negatīvs rada attēlu, tā viņa bija radījusi Salliju. Kā citādi radās tā neiecietība, ar kādu viņa vēroja Sallijas skaistuma trūkumus —' rūgtu grumbiņu mutes kaktiņā, pārāk kuplus gurnus? Viņai gribējās, lai Sallija būtu nevainojama, tāpat kā gribējās, lai Džerijs būtu uzņēmīgs. Citā ticībā augušajai Rutai nepatika gandarījums, ar kādu viņš uzņēma savu divdaļību kā pierādījumu plaisai starp miesu un dvēseli, kura vienīgā var glābt cilvēkus no iznīcības. Tie jau bija reliģiski murgi, fantasmagorija. Viņa kaislības zvērs pārāk viegli pakļāvās Rutas saprāta prasībām. Pēc viņas lūguma mēnesnīcā tas bija sastindzis uz trim mēnešiem un nozuda pavisam, kad viņa vārgi pacēla roku un Čārlijam iemirdzējās asaras acīs. Pārāk viegli, pārāk ērmīgi. Rutai bija aizdomas, ka vasaras spraiguma pārpalikumu tagad, kad naktis un dienas vienā garumā, viņa var ar pēdējiem gribas spēkiem izgaisināt. Viņa jutās kā cietumniece; bezdibenis starp viņas saprātu un pasauli, kam bija pārmests tiltiņš no tūkstoš minējumiem, bija sakļāvies, pamezdams viņu gūstā kā balto vienradzi uz gobelēna.

Pēdējā mēneša piektdienā Kolinzi pierunāja viņus doties uz grieķu deju vakaru Kenonportā. Vecā, labā Kenon-porta, pieķērusies pie jūras ar savām čīkstošajām piestātnēm un raudošajām kaijām. Dejas notika Kara veterānu nama apakšstāvā;, tā bija liela dēļu ēka ar četrstūrainu

torni un stāvēja nogāzē starp četrstāvu dzīvojamiem namiem ar kārniņu jumtiem. Ielas lej galā sāļais ūdens bija atstājis uz namiem melnus plankumus. Zāles matētie logi pienaini mirgoja, aiz tiem atradās trokšņains midzenis; mūzika spiedās cauri sienām. Džerijs un Ruta, Deivids un Linda gāja lejup pa sānejas betona pakāpieniem; kāds vīrs ar tik nevainojami pliku pauri, ka varēja redzēt visas galvaskausa līnijas, pārdeva viņiem sarkanas biļetes. Iekšā bija gaisma, karstums un troksnis, solīda izskata ļaudis sēdēja, stāvēja, dzēra alu, dejoja saspiestās, līkumainās rindās; viņu sejas spīdēja nejēdzīgas, neprātīgas. Te bija arī Matiasi. Viņi bija atbraukuši kopā ar Hor-nungiem.

— Es pieminēju šīs dejas, bet nedomāju, ka viņi ieradīsies, — Linda aši sacīja Rutai, kad Ričards nāca šurp un Sallija viņam sekoja.

Ričards izskatījās piedzēries un muļķīgs; Ruta noprata, ka viņš sācis vai grasās sākt dēku ar Dženeti Hornungu. Sallija bija oranžā tērpā, kas viņai piestāvēja un reizē piešķīra dramatisku izskatu. Rutai sāka sāpēt deniņos. Ričards satvēra viņas roku, un viņi pievienojās dejotāju rindai, kas vijās viņiem nopakaļ, velkot Rutu līdzi, ieraujot viņu pūlī.

Sallijas oranžais tērps vienā laidā zibēja Rutas redzes lokā. Mirkļiem viņas patrāpījās viena otrai pretī dejas spirālēs, Sallijas seja bija noliekta, augums kā nošķirts no pārējiem, it kā novietots drošā sektorā, kamēr Ruta jutās kā piesieta pie dejas partneriem, tūļīga un neveikla. Rokas pārojās ar viņas rokām. Ričarda mīkstie pirksti pastāvīgi atjaunoja tvērienu. Svešs vīrietis, kuram spalvas līda ārā no piedurknēm, palēkdamies un raustīdamies saķēra viņas locītavu un nozibsnīja zīmīgu smīnu, parādot bojātos zobus. Dažas rokas bija resnas kā kukuļi, citas gļēvas kā iejavs. Dažus mirkļus Ruta dejoja blakus pazemai, melni tērptai grieķu matronai ar līku degunu un aiztūkušām acīm, un roku kā saspiestu putniņu, kura pulss sita šausmīgi, necilvēcīgi ātri. Kad deja beidzās, Ruta palaida roku vaļā un ar izbrīnu ielūkojās sievietes ikdienišķajā, nogurušajā un stulbajā sejā. Ar tādu pašu izbrīnu viņa paskatījās uz Salliju un iztēlojās, ka viņa bieži ieradusies uz satikšanos ar Džeriju šinī tērpā un Džerijs bieži vilcis to nost pirms mīlēšanās. Buzuki un klarnete sāka jaunu melodiju; Rutas galvassāpes kļuva skaudrākas. Dže-rijs pienāca un saņēma viņu aiz rokas. Viņa tvēriens bija

lik viegls, ka roka slīdēja ārā; Ruta taustīja ar pirkstiem viņa roku, kamēr kājas taustīja pirmos soļus. Palēciens ar kreiso kāju, kreisā aiz labās, solis atpakaļ, tā, kājas kopā, stāvēt uz papēžiem vienu takti. Palēciens. Oranžais tērps pavīdēja redzes loka labajā pusē, pēc mirkļa kreisajā. Džerija roka izslīdēja no viņējās, Ričards smīnēdams aiz-dejoja garām, temps paātrinājās; Džerijs atkal satvēra viņas roku. Mūzika apklusa. Zāles griesti bija indīgā zaļumā krāsotu cauruļu tīkls; tas spiedās Rutai virsū.

Džerijs viņai sacīja: — Uzmundrinies, attopies. Tu tā dejo, it kā tev kurpes berztu.

— Man sāp galva.

— Tu pārāk daudz domā. Atnesīšu tev ko iedzert.

Taču burbons tikai apreibināja, un tagad, vai viņa dejoja vai stāvēja, telpa griezās riņķī un Sallijas spilgtais augums ar ķircinošo enerģijas pārpilnību dūrās viņai acīs te no vienas, te otras puses, padarīdams Rutu mazāku un mazāku; viņa pārvērtās par kamolu, sāpju kamolu. Gaisma uzdzina nelabumu. Orķestra vadītājs piecēlās ar elektro-ģitāru rokā, uzsvilpa, un sākās tvists. Troksnis Rutai likās kaut kas blīvs, orķestris piepildīja visattālākos zāles kaktus un putekļainos, noslēpumainos tukšumus starp caurulēm un griestiem. Džerijs veda Salliju dejot. Ruta par to nebrīnījās. Viņa ievēroja, kā visu acis pievērsās viņiem, kad viņi devās uz zāles-vidu; šis pāris bija pievilcīgs, abi jauni un slaidi, mazliet komiski un uzmanību prasoši kā aktieri, kas pieprasa uzmanību no publikas. Nepieskardamies viņi nostājās viens pret otru, un viņu stūrainie ķermeņi sāka deju; ļaužu bars aplenca viņus un noslēpa Rutas acīm. Deivids Kolinzs pienāca pie viņas, ielūkojās viņas sejā un novērsās; viņa juta, ka viņš nobijies. Viņa juta, ka ir ar sērgu aplipuši, trūdoša, nolādēta un sāpes pierē ir kā dzemdību laikā; viņa dzemdēs tādu pašu briesmoni kā viņa pati. Kad tvists beidzot bija galā, viņa piegāja pie Džerija un teica:

— Ved mani, lūdzams, uz mājām. Man te derdzas.

Acis viņa saspringtajā sejā pauda pārsteigumu.

— Lūdzu.

Džerijs paskatījās pāri viņas galvai uz Salliju un jautāja:

— Vai jūs varēsiet aizvest Kolinzus savā mašīnā? Mums acīmredzot vajadzēs braukt uz mājām.

— Protams. Man ļoti žēl, Ruta, ka tu nejūties labi. —

Sallijas balss skanēja izsmalcināti, viņa nevainojami eleganti stiepa vārdus garumā.

Ruta apgriezās.

— Tu man meloji, — viņa sacīja, pūlēdamās izrunāt vārdus skaidri, lai gan iekšienē plosījās šausmas un nelabums.

Muskuļi Sallijas sejā sastinga, un acis satumsa tā, ka to dobumi šķita ļoti dziļi. Viņa tomēr par atbildi atkārtoja: — Man ļoti žēl, Ruta, — it kā nebūtu neko dzirdējusi.

Nekā. Sapnis turpinājās, tikai bez viņas. Džerijs trieca mašīnu uz Grīnvudu kā negudrs, viņi abi būtu varējuši nosisties, bet Ruta nedrīkstēja pacelt balsi, jo viņš varēja griezties atpakaļ. Taču briesmas saistīja viņus, tā ka viņi jutās teju pat mājīgi; Džerijs izaicināja nāvi, un lielais ātrums mazināja Rutas galvassāpes. Viņa juta, ka sāpes bēg projām dzirkstīs un pikās kā sniegs ziemu no mašīnas apsnigušā jumta. Viņi nerunāja, bet Džerija astmātiskā elpa bija skaļa. Bija pusnakts, kad viņi ieradās mājās, un viņš vēl aizveda uz māju misis O. Ruta uzvilka naktskreklu un pūkainu rītakleitu un atspirdzinājās ar glāzi piena. Viņš žestikulēdams ienāca pa virtuves durvīm. No slapjajām kurpēm krita nost pielipušās lapas.

— Dārgumiņ, — viņš teica, nolaidis rokas ar augšup pavērstām plaukstām, — man jāšķiras no tevis. Viņa ir pārāk jauka. Es nevaru no viņas atteikties.

— Necilā rokas tik teatrāli un runā klusāk. Es sadzirdēt varu.

Viņš runāja saraustīti, skraidīdams šurpu turpu pa linoleja grīdu.

— Es sapratu to šovakar ļoti skaidri. Atklāsme. Es to gaidīju, un nu tas notika. Man jāiet pie viņas. Jāiet pie tā oranžā tērpa, jāiegrimst tanī un jāpazūd. Vienalga, vai tā ir mana nāve vai tava nāve. Nekas man nestāsies ceļā — bērni, nauda, mūsu vecāki, Ričards — nekas. Tā ir patiesība, ļauna patiesība. Nežēlīga patiesība. Tā prasa ticību. Man trūka ticības, dīvainā veidā trūka ticības tev. Nebiju domājis, ka tu esi personība, kas pastāv atsevišķi no manis. Bet tu esi personība. Ak dievs, Ruta, man žēl, tik ļoti žēl. Viss būs daudz briesmīgāk, nekā esmu iztēlojies, es zinu. Bet es esmu pārliecināts. Pilnīgi pārliecināts. Būt pārliecinātam — tas ir liels atvieglojums. Es esmu tev ļoti pateicīgs. Esmu stulbs un gļēvs, bet priecīgs. Priecājies arī tu. Labi? Es taču krimtu tevi vai līdz nāvei.

Viņas pirksti pēkšņi kļuva milzīgi un izplūda pa auksto piena glāzi kā gonga skaņas.

— Labi, — Ruta noteica, — ja tu esi nācis pie slēdziena, es tev palīdzēšu, kā solījos. Kā mēs to nokārtosim? Kad tu gribi pateikt to bērniem?

— Neliec man pagaidām teikt to bērniem. Neliēc man šonakt gulēt šeit. Necenties mani pierunāt. Tu droši vien to varētu, bet nevajag. Ļauj man kaut kur aiziet. Pie Ko-linziem. Uz moteli.

— Ko lai saku viņiem no rīta? Bērniem?

— Pasaki viņiem patiesību. Saki, ka esmu kaut kur aizbraucis. Saki, ka pēcpusdienā būšu mājās, nomazgāšu viņus un apguldīšu. Neiešu vakarā projām, kamēr viņi nebūs iemiguši.

— Viņa droši vien nāks tev līdzi.

— Nē. Noteikti ne. Es negribu, lai viņa zina. Es negribu, lai viņa kaut ko zina, kamēr viss nav galīgi izlemts; viņa tikai uztrauksies.

— Pēc tavām domām, tas vēl nav galīgais lēmums?

Viņš vilcinājās, plaši iepletis acis, un tad teica:

— Es gribu redzēt, kā jūs ar bērniem to uzņemsiet.

— Uzņemsim tā, kā jāuzņem. Vai tu tā nedomā?

— Tikai nekļūsti nežēlīga. Tu apsolījies palīdzēt. Nelaupi man pašcieņu šinī mēģinājumā.

Ruta paraustīja plecus.

— Mēģini visu, ko vien gribi.

Kad viņa pacēla^piena glāzi pie lūpām, piens oda skābi. Viņa ieraudzīja virs tā sīkas sarūgušas daļiņas un nespēja vairs dzert.

— Ja mūs kāds kaut kur uzaicina, ko lai saku?

— Pagaidām pieņem aicinājumu. Es iešu tev līdzi.

— Tātad vienīgā starpība ir tā, ka tu negribi vairs gulēt ar mani?

— Vai tad tā nav galvenā starpība? Šā vai tā, bet tas ir sākums. Tas ir pareizs. Lai notiek kas notikdams, bet tas ir pareizs.

— O! Tas ir interesanti.

— Dārgumiņ, zilais putns ir aizlidojis. Mēs esam pārāk jauni, lai sēdētu līdz mūža galam pie loga un gaidītu to atpakaļ. Tas nenotiks. Zilais putns nekad neatgriežas.

Viņš atkal mētājās ar rokām nepatīkamā, teatrālā veidā, un Rutu kaitināja pašapmierinātības atblāzma viņa sejā, kad viņš bija izdomājis šo multiplikācijas tēlu —■ zilo

putnu, kas neatgriežas; viņa sejas ekrāns atplauka. Viņa piecēlās un gāja pie izlietnes.

Džerijs lūdzoši iesaucās:

— Tikai nesāc nodoties dzeršanai!

Viņa izlēja pienu izlietnē, izskaloja glāzi un nolika to apgāztu žāvētavā. Viņa pārbaudīja, vai uz maizes griežamā dēļa nav palikušas drupatas, kas pievelk skudras, un, atradusi dažas pie grauzdējamām restēm, ieslaucīja tās plaukstā un iebēra izlietnē. Ar mitru trauklupatu viņa noslaucīja džema triepumu, ko bija pamanījusi grauzdējamo restu tuvumā. Tad viņa nogrieza uguni virs virtuves galda un sacīja:

— Dzert es nedomāju. Es eju gulēt.

Viņai bija jāiet garām Džerijam, lai tiktu uz kāpnēm.

— Kā tev ar galvassāpēm? — viņš jautāja.

— Neaiztiec mani, — viņa teica. — Galva sāp mazāk, bet, ja tu man pieskarsies, tad es sākšu raudāt vai kliegt, pati nezinu, ko darīšu. Es eju gulēt, ir jau vēls. Vai tu kravāsies vai darīsi ko citu?

— Vai mums nav vēl par kaut ko jārunā? Man šķiet, ka ir.

— To visu var pateikt vēlāk. Laika ir daudz. Nespied mani steigties.

Viņa iztīrīja zobus bērnu vannas istabā, lai būtu tālāk no Džerija. Viņa bija paņēmusi Cārlija zobu suku, kas bija cieta un asa, maz lietota; zēnam jāaizrāda. Viņa apgūlās rīta kleitā. Nomocīta, izvēsusi viņa pabāza abus spilvenus zem galvas un, izveidojusi no segām alu, savilkās kamolā. Aizvērusi acis, viņa iegrima ar dīvainiem uzliesmojumiem šķeltā purpura tukšumā, pašas mati pie vaiga un lūpām likās svešas rokas pieskāriens. Viņa ieklausījās attālajos Džerija kravāšanās trokšņos. Viņa soļi tuvojās, gaisma pa atvērtajām guļamistabas durvīm vērta purpura tukšumu aiz viņas plakstiem caurspīdīgu, asiņaini sārtu; Džerijs kravājās atvilktnē pie viņas pagalvja.

— Man tomēr vajadzēs paņemt inhalatoru, — viņš teica.

Viņa balss bija spalga, elpas vilcieni grūti un sekli.

— Ja viss ir tik labi, kāpēc tev uznākusi lēkme? — viņa jautāja.

— Mana astma, — viņš atbildēja, — atkarīga no pārpūlēšanās, mitruma un gadalaika. Tai nav nekāda sakara ne ar tevi vai'Salliju, ne ar labu vai ļaunu, ne ar dievu. — Viņš noliecas, atbīdīja matu šķiesnu no viņas sejas un no-

skūpstīja viņas vaigu. — Vai man jāpagaida, kamēr tu i<*migsi?

— Ne. Ar mani viss kārtībā. Es jūtos labi. Ej projām.

Neticami, bet viņš paklausīja. Viņa ieklausījās Džerija solos, kā viņš apstaigāja māju, ielūkojās katra bērna istabā, savelkot viņu kopdzīves bilanci, apņēmīgi vēra durvis vaļā un ciet; viņa soļi uz kāpnēm kļuva klusāki un nevienādi,jo viņš nesa kaut ko smagu. Ārdurvis viegli atdarījās. Arā uz lieveņa kaut kas piesardzīgi nobūkšķēja. Likās, viņš vilcinājās; Ruta gaidīja, ka durvis atkal atdarīsies un ielaidīs viņu, viņa soļi, kā parasti, noklaudzēs uz kāpnēm. Taču viņa bija pārpratusi klusumu. Viņš bija nokāpis pa lieveņa pakāpieniem bez trokšņa. Mašīnas durvis atvērās un aizcirtās. Starteris iešvirkstējās, motors ierēcās, atbalsodamies viņai galvā, un attālinoties šī skaņa kļuva arvien spalgāka. Viņš aizbrauca.

Gulta šķita milzīgi plata. Ruta izstiepās palagu baltumā. Viņa slēpoja, lēni slīdot šķērsām pa platu, gandrīz kailu un noledojušu nogāzi, uzmanīgi saliekusies uz priekšu un vērodama apakšējo slēpi. Brūnas zāles plankums parādījās zem sniega segas, bet viņa viegli pārslīdēja tam pāri un iesprauda nūju sniegā, lai taisītu pagriezienu. Pagrieziens izdevās labi; lai gan ātrums nebija liels, viņa devās augšup mierīgi, varbūt tāpēc, ka pie slēpju lejgaliem nelipa irdenais sniegs.

Sestdienas rītā viņa pamodās gultā ar Džofriju blakus. Mazais ķermenītis nevainīgā egoismā bija aizņēmis gultas vidu un nostūmis Rutu malā; guļot kopā ar Džeriju, kurš bija smagāks, vidū atradās viņa. Džofrija seja, atslābusi un mierīga, šķita veidota no blīva, bāla marmora, kurā gaisma iespiežas tikai milimetru dziļi. Sejas nopietnība, absolūtā pilnība, ar kādu bija izveidotas uzacis, plaksti, nāšu un ausu apaļīgie loki, nobiedēja Rutu, it kā naktī viņas gultā būtu iemests nozagts šedevrs. Viņa pasteidzās aizdzīt bailes.

Guļamistabā, acis berzēdama un kurnēdama, ienāca Džo-anna un apjautājās, kur esot tētis. — Tētis šorīt agri uzcēlās, viņam bija steidzams darbs. — Bērni uzņēma viņas paskaidrojumu bez jebkādām šaubām un bez sevišķas intereses. Ruta piecēlās, un krāni vannas istabā viņai šķita nedabiski spoži kā ziemsvētku rotājumi. Virtuvē viņa atkal ielūkojās kalendārā un pārbaudīja savu rēķinu: noka-

vētās piecas dienas. Pabarojusi bērnus ar brokastīm, viņa nonesa putekļu sūcēju lejā. Džerijs piezvanīja ap desmitiem.

— Vai labi gulēji?

• — Diezgan labi. Džofrijs bija ielīdis pie manis gultā, un es pat nepamodos.

— Redzi nu! Es tev teicu, ka tev patiks dabūt visu gultu savā rīcībā.

Taču gulta nebija pilnīgi viņas rīcībā, viņa nupat bija to teikusi. Viņa apspieda vēlēšanos strīdēties un apvaicājās:

— Un kā tu gulēji?

— Nejēdzīgi slikti. Aiz manām durvīm vienā laidā ieslēdzās un izslēdzās mašīna, kas motelī gatavo ledu. Reģistratore neparko negribēja ticēt, ka man nav līdzi sieviete. Par nākamo nakti es domāju tā: Neda Hornunga vecākiem ir kotedža Džeikobspointā, viņi jau atgriezušies pilsētā, tā ka varbūt es varu tur palikt. Es piezvanīšu Viņam. — Viņš runāja ātri, viņu satrauca un amizēja šis piedzīvojums. Ruta aizvēra acis. Beidzot viņš iedomājās apvaicāties: — Vai bērni ir ļoti pārsteigti?

— Nē, viņi uztvēra visu mierīgi. Pagaidām.

— Apbrīnojami. Tas patiešām šķiet tik nereāli. Es ieradīšos ap četriem.

— Tik vēlu? Diena ir kā radīta pastaigai pa liedagu.

— Ruta, lūdzu, nevajag. Man tas ļoti patiktu, bet pamēģināsim padzīvot, it kā būtu šķīrušies. Varbūt Čārlijam un Džoannai gribēsies aiziet uz futbola spēli vidusskolā.

— Ir tik nejēdzīgi sākt visu nedēļas nogalē. Kāpēc tu nevarētu šodienu un svētdienu pavadīt mājās un sākt jauno režīmu ar pirmdienu?

— Pie velna, sieviete, es nevaru. Nevaru. Man nebūs vairs dūšas iet otrreiz projām. Bija tik šausmīgi iet lejā pa kāpnēm ar čemodānu. Kad norunāsim visu ar bērniem? — Negaidīdams atbildi, Džerijs piemetināja: — Kaut kas taču jāsaka Hornungiem, kad es runāšu par viņu kotedžu.

Ruta klusēja — pārsteigta, kā paplašinās plaisas zemē, ko viņa ik dienas jutusi zem kājām. Un Džerija balss skanēja tik priecīgi.

Diena bija dzidra un skaidra, debesis gaišas, viss kā radīts, lai dienu pavadītu ārā, taču grābt krītošās lapas bija vēl par agru. Ruta pļāva zālienu darba biksēs, Džerija pelēkajā apakškreklā un basām kājām; zeme bija

mazliet saķepusi, cietējoša, svešāda. Zālienu varēja arī nepļaut, bet Rutai gribējās strādāt. Darbs varēja izbeigt menstruācijas aizturi. Un šis bija tāds darbs, kas viņai tagad jāiemācās strādāt. Taču noskaņa bija bēdīga: krekls pārāk atgādināja Džeriju, un pļaujamā zāle, nīkulīgās ceļmalītes un cigoriņi, paklausīgi vecajam rīkojumam augt, atgādināja Rutu pašu. Tēvs mēdza teikt no kanceles, ka cilvēks ir kā zāle, ko samet krāsnī, un viņam bija vairāk taisnības, nekā viņš apzinājās — viņš, kurš bija tik pārliecināts, ka visi viņu mīl, un mīlēja arī.

Turēdamās pie zāles pļāvēja roktura, Ruta jutās kā bezmiesīga ēna virs zemes ar tās savītajām sīkajām dzīvībām un nāvēm, kuras iztālēm šķiet zāliens, bet tuvumā kaut kas neizturami samudžināts un nežēlīgs. Raugies uz visu reāli. Mēs kļūstam veci, un mūs izmet mēslienā. Mēs kļūstam vārgi, un mūs aprij. Dzirdi plosīja bērnu balsis, tie plūcās ar Kantinelli bērniem. Cārlijs uzbruka Džofri-jam, kurš bija piekļāvis sev klāt futbola bumbu kā auklējamu lelli vai vērtīgu dāvanu, nesaprazdams spēli; viņš smagi apvēlās un sāka raudāt. Ruta aizskrēja pie viņiem. Šoreiz Džofrija atslēgas kauls gan nebija salauzts, bet Ruta atvēzējusies iesita Čārlijam pa augšup pacelto seju ar izaicinošo, Džerijam līdzīgo pussmīnu. Viņš sāka raudāt tik sirsnīgi, ka Džofrijs pārsteigts apturēja raudas, tad sāka atkal aiz līdzjūtības pret brāli. — Viņš jau netīšām! — mazais elsoja. Nelabi juzdamās, pašas rīcības nobiedēta, Ruta pameta bērnus un iegāja mājā. Virtuvē viņa ielēja sev mazliet vermuta. Viņa izstaigāja apakšstāva telpas, izbrīnā lūkodamās uz mēbelēm, kuras abi ar Džeriju bija sagādājuši, it kā šie ikdienišķie priekšmeti būtu erozijas radīti ērmi kādā alā. Pasts bija atnests; tas gulēja nosviests uz priekštelpas grīdas. Vai viņa paģībs, ja nolieksies pēc tā? Viņa ieklausījās kādā balsī; varbūt viņa skaita lūgšanu? Tālrunis apdullinoši skaļi zvanīja. Tas bija Džerijs.

— Sveiciens. Labas ziņas, manuprāt. — Balss viņam bija tāla, nobiedēta, tanī skanēja tālruņa kabīnē ieslēgta bēgļa bravūra. — Hornungi ir priecīgi, ka es izmantošu viņu vecāku kotedžu. Tā laikam pērnruden divreiz apzagta, un viņi ir laimīgi, ka es tur apmetīšos. Es saņēmu atslēgas kopā ar kafiju un līdzjūtības apliecinājumiem. Es teicu, ka tas ir tikai eksperiments. Te nav pavarda, bet elektriskā plītiņa, un tālrunis vēl nav atvienots. Viņi saka, tur viss esot nevērtīgs, vienīgi skats jauks. Es teicu, ka

esmu traks uz jaukiem skatiem. Vai negribi tālruņa numuru?

Ruta savāca pastu un uzrakstīja numuru uz kādas rēķina aploksnes otras puses. Viņa jautāja:

— Vai tu nevarētu ierasties uz lenču?

— Es teicu, ka būšu četros. Kāpēc tu neuztver nopietni,

ko es saku?

Viņa teica:

— Es gribu pastaigāt pa liedagu, un bērni negrib iet uz futbola sacīksti. Mums vajag tevis.

— Mēs taču esam šķīrušies, sasodīts!

— Man tev kaut kas jāsaka.

— Kas?

— To es nevaru pateikt pa tālruni.

— Kāpēc ne? Vai tas ir kas slikts?

— Pašlaik slikts. Kādreiz tas droši vien būtu bijis labs. Vispār nekā noteikta nav. Tas drīzāk ir tikai brīdinājums.

— Kas tas varētu būt?

— Pamēģini iedomāties.

— Kaut kas par Salliju?

— Nē. Dieva dēļ, nē. Tev ir tāds apnicīgs vienvirziena prāts, Džerij. Padomā taču dažādības dēļ arī par mums.

— Es drīz būšu klāt.

Viņa gaidīja pie loga. Viņas goba, viņas svētā goba pārpludināja ceļu ar zeltainām lapām un atgriezās pie kailuma, kas atsedza visas arabeskas un sīkos zariņus, vedot Rutas skatienu augšup un iekšup, uz kādu nedalāmu cerību. Džerija vecais, brūnais merkurijs ar nolaistu izspūrušu virsu, it kā priecādamies par saimnieka izglābšanos, iegriezās viņu ceļā, grantij čirkstot; tai pašā brīdī Ričarda mersedess lēni pabrauca garām un aizripoja tālāk. Džerijs ienāca smīnēdams:

— Tas kuces dēls būtu apstājies, ja es nebūtu atbraucis. Kā viņš visu tik ātri uzodis?

Ruta priekštelpā metās viņam pretī, un Džerijam gribot negribot viņa bija jāapskauj. Viņa jutās uzbudināta, erotiski noskaņota. Kaut arī Džerijs atliecās atpakaļ un apskāva viņu visai atturīgi, tomēr šķita, ka viņš ir glaimots.

— Nu, bērniņ? Vai tu tik ātri sailgojies pēc manis?

Viņš noglāstīja sievas muguru.

— Aizved mani uz liedagu, — viņa lūdza. — Aizved mūs visus uz liedagu.

Longailendas līcis bija tik zils, kāds nekad nav uzgleznojams, tik intensīvi zils, it kā būtu aprijis visas krāsas,

tūbiņu pēc tūbiņas, zilāks par kopējamo papīru un spožāks par titānija baltumu. Augstie rudens paisumi bija sanesuši kāpās visādas drazas; te bija vētras izsviests masīvs ķija baļķis, kura aizvēnī kurtie sārti bija atstājuši uz tā melnas apdeguma svītras. Bērni drāzās uz priekšu, un aiz viņiem platus lokus meta no saites palaists suns, kura rejas bija tikko dzirdamas. Kad ūdens pieskārās Rutas potītēm, viņa nodrebēja kā aiz laimes. Viņa piekļāvās Džerijam, paņēma viņu zem rokas un teica, kamēr bērnu galvas šaudījās, šķērsojot suņa mestos lokus, ka viņas menstruācija nokavējusies par trim vai četrām dienām un ka viņam nevajagot par to raizēties.

Viņš jautāja, kāpēc.

Viņa atbildēja, ka taisīšot abortu.

Viņš aizvēra acis un ejot pagrieza seju pret sauli, lai gan tā bija pārāk zemu un iedegt vairs nevarēja. Viņš sacīja, ka tas esot riebīgi.

Viņa piekrita, bet no visām priekšā stāvošām iespējām šī liekoties vismazāk riebīga. Viņa nedomājot laist pasaulē bērnu, kuram nav tēva.

Viņš pamāja uz bērniem, kas lēkāja liedagā kā saules zaķīši, un teica, ka tas esot tas pats kas nokaut vienu no viņiem. Kuru viņa izvēlēšoties — Džoannu, Cārliju vai Džofriju?

Ruta atbildēja, ka tā nebūt neesot, tas esot tas pats kas nokaut zivi, pat vēl mazāk. It kā piedaloties viņu sarunā, jūras spēki izskaloja viņu ceļā sīkus, sudrabainus ķerme-nīšus — grunduļus, kas bija iekļuvuši paisuma vērpetē. Ruta skaļi atcerējās priekšlaicīgās dzemdības pirms sešiem gadiem, atgādināja, kā turējusi embriju rokās virs tualetes un nemaz nav baidījusies.

Bet tā bija dieva griba, viņš sacīja. Šī turpretī būšot viņu griba.

Protams, viņa atbildēja, un viņas balss straujumā izpaudās tēva neiecietība pret aizspriedumiem, tas nebūšot pilnīgi tas pats. Taču viņa zinot, ka to var izdarīt, un gribot arī. Viņa gribot pasniegt to viņam kā dāvanu. Ja vajadzēšot, viņa varot aizlidot uz Zviedriju vai uz Japānu.

Viņš tomēr sajuta, ka tā ir viņa vaina: nevajadzējis turpināt laulātu ļaužu attiecības, ja viņš pārstājis Rutu mīlēt vai vismaz domājot, ka pārstājis.

Viņa atbildēja, ka tā nebūt neesot: būtu nedabiski dzīvot kopā un neturpināt šīs attiecības.

Viņš nepiekrita. Taču šī nepiekrišana, tā Ruta nojauta, galvenokārt bija izskaidrojama ar vēlēšanos atbrīvoties no jebkuras morālas atbildības par abortu. Viņas intuīcija teica, ka nu Džerijs sāks pārspīlēt, noies līdz parodijai. Viņš apstājās, savicināja rokas un paziņoja:

— Tā nebūs nekāda dāvana — nokaut manu bērnu, lai pēc manas nāves šī zivs blenztu uz mani šķīstītavā.

— O, Džerij, — viņa nopūtās. — Iespējams, ka tas nebūs vajadzīgs.

— Trīs dienas ir ilgs laiks, — viņš teica. — Pasaule trijās dienās bija jau līdz pusei gatava. — Viņš pamāja uz mirdzošo pasauli visapkārt.

— Nekas vēl nav zināms, — Ruta atbildēja. — Sievietes nav konsekventas. Es jūtos tā savādi un ērmoti, kā parasti dienu pirms sākšanās.

— Tu jūties kā stāvoklī, — viņš sacīja, pēkšņi apstā-, jās, aptvēra viņas gurnus un pacēla augšup tā, ka viņas slapjās kājas ķepurojās gaisā. — Dārgumiņ, — viņš teica, — tev būs mazs bērniņš!

— Laid mani zemē, — viņa lūdza, bet, kad viņš to izdarīja, viņai sanāca smiekli par viņa nolobījušos degunu, viņa baiļpilno smaidu. Smiekli it kā atbrīvoja Rutu no važām, viņa sāka raudāt un apgriezās, lai dotos mājup, un viņš pasauca bērnus un sekoja.

Džerijs pabeidza pļaut zālienu un paēda vakariņas kopā ar ģimeni. Kamēr Ruta mazgāja traukus, viņš sagatavoja bērniem vannu un pidžamas un lasīja viņiem priekšā stāstus. Kad Džoanna apgūlās, pulkstenis bija jau pāri astoņiem un Džerijs steidzīgi posās iet projām. Iespējams, ka viņam bija kaut kas norunāts ar Salliju; Ruta šaubījās, vai viņu sakari ir galīgi pārtraukti, kā viņš apgalvoja. Viņa lūdza Džeriju mazliet uzkavēties, bet viņš atbildēja, ka viņiem vajagot būt vīrišķīgiem. Viņš pievāca visādus sīkumus, kurus iepriekšējā vakarā bija piemirsis, un paņēma divas segas, jo kotedžā varot būt auksti, un kā pārmērīgi apkrāvies klaidonis izgrīļojās pa durvīm. Viņš vēl lāgā nebija aizbraucis, kad Rutai gribējās piezvanīt viņam un dalīties nojautā, ka tas viss ir aplamība. Tas atgādināja muļķīgus nelaimes gadījumus: bulta skrien šķībi, metāla gabals atsprāgst sānis, un cilvēks pazaudē aci: būtu pagriezies par puscollu, un nekāda nelaime nebūtu notikusi.

Ruta atturējās zvanīt Džerijam, lai gan tālruņa numurs lūkojās viņā no neatplēstās rēķina aploksnes otras puses.

Viņa apstaigāja māju, salasīja rotaļlietas, izlēja pusizdzerto vermuta glāzi virtuves izlietnē, sataisīja neciešami karstu vannu un palapoja «Šķirto pāru bērnus». Viņa aizvēra grāmatu. Goba bija ēnu spilvens viņas acīm. Viņa aizdarīja tās. Visādu aplamību druskas, sapņu fotomontāža piepildīja viņas iekšējo tumsu; tad atkal atskanēja zvans. Džerija balss bija aizsmakusi un nospiesta. Viņš bija sagatavojies, ko teikt.

— Es negribu, ka tu taisi abortu. Skaidrs, ka tas būs slikti. Šinī dzīvē mums jāturas pie visa, kas ir skaidri labs vai skaidri Jauns, daudz kas ir ne šis, ne tas. Ja tu esi stāvoklī, es nākšu atpakaļ un būšu tavs vīrs, un mēs ar Salliju aizmirsīsim viens otru.

— Tas nav izšķirams šādā veidā.

— Es zinu, bet lūdzu — pieņem to. Es gaidīju kādu dieva zīmi, un te tā ir. Domas par abortu noteikti met ārā no galvas.

— Tas ir ļoti labi un augstsirdīgi no tevis, Džerij, bet

pie aborta es tomēr palieku. Pat ja tu atbrīvosies no šīs sievietes, mūsu attiecības nebūs tādas, lai mēs ar prieku gaidītu vēl vienu bērnu. f

— Labi, par to runāsim vēlāk. Es tikai gribēju tev to pateikt. Ar labu nakti. Guli cieši. Tu esi ļoti drosmīga. Tu esi skaista unitāriete.

Likās, ka Džerijs būtu atvieglots, juzdams viņas stingrību. Turēdama rokā apklusušo cauruli, viņa nosprieda, ka šis atvieglojums sniedz viņam izvēli. Ja viņa ir stāvoklī, viņš nepametīs viņu; ja viņa nav stāvoklī, viņš aizies.

Svētdienas rītā, gaismai svīstot, kamēr bērni vēl gulēja un katoļu baznīcas mehāniskās šķindas otrā pilsētas galā aicināja uz pirmo mesu, viņa atklāja, ka asiņo. Vannas istabā viņa nolūkojās uz tualetes papīru, ko turēja rokā, un skaidri nojauta, ka papīrs, asinis, rīta gaisma, kuru pastiprināja vannas istabas flīzes, un vēnas uz viņas rokas ir kaut kas vesels. Fotogrāfija bija attīstījusies pa nakti. Viņas pēdējā laika dzīve, visa viņas cenšanās un mulsums noveda pie tā — pie sarkana traipa uz balta papīra, pie parasta plankuma. Tas bija viņas ķermeņa ziņojums, skaidra liecība, ka viņa ir tukša. Runājot moderno abstrakciju garā, viņas rokā nebija hieroglifs vai simbols, tā bija viņa pati, tas, pie kā viņa bija novesta; neapstrīdami tā bija viņa pati. Viņa nospieda sviru.

RIČARDA RlCĪBA

— Hallo?

Та bija Ričarda balss.

Džerijs jau grasījās iet ārā pa durvīm. Bija pāri deviņiem, viņam bija laiks trešo reizi nakšņot kotedžā. Tālruņa zvans atskanēja negaidīts; viņš neapdomīgi paņēma klausuli. Nu viņš turēja rokā Ričarda zemo, dobjo, uzpūtīgo, baismīgo balsi.

— Hallo! — viņš atbildēja.

— Džerij, — Ričards teica, — es domāju, ka labāk būtu, ja mēs visi četri mazliet aprunātos.

— Kāpēc?

— Es domāju, tu zini, kāpēc.

— Es zinu? — Balss skanēja viņa ausī, no tās nekur nevarēja paglābties, nevarēja pavērst atpakaļ vai aizsprostot šo straumi, kura likās nesam projām citu aiz citas viņa noslīdējušo iekšu daļas. Viņš vairs nevaldīja par sevi.

Ričards vaicāja: — Tu tieši tādu gribi šo spēli, Džerij?

— Kādu spēli?

— O, izbeidz, runāsim tomēr kā pieauguši. Sallija teica man, ka jūs jau sešus mēnešus esot mīļākie.

Džerijs vilcinājās, klusuma krāterī atkal un atkal pārlikdams, vai var par sievieti teikt «mīļākais».

— Nu? — Ričards jautāja. — Vai viņa melo?

Tās bija zirga krustceles. Kad viņi bija tikko ieradušies pilsētā, Džerijs un Ričards spēlēja šahu, kamēr Džerijs sāka izvairīties. Viņš izvairījās nevis tāpēc, ka viņi būtu nevienādi spēlētāji — lai cik dīvaini, viņi bija vienādi —, bet tāpēc, ka pats sevi nicināja par mazdūšīgajām bailēm paspēlēt. Viņam nepatika spēle, ja viņš paspēlēja, viņš neguva patīkamu gandarījumu, ka pavingrinājis prātu, neradās biedriskuma izjūta, kā pokeru spēlējot, — viņš atcerējās tikai piesmēķēto gaisu, nogurdinošo sēdēšanu vēlu vakarā un pārliecību, ka viņu piešmaukuši. Zirga krustcelēs vienmēr jāzaudē bandinieks.

Bāla aiz sasprindzinājuma Ruta rādīja satrauktas zīmes, stāvot pie kamīna, un bez skaņas jautāja: — Kas runā?

Džerijs atvieglots nopūtās, jo te neko nevarēja darīt, lai viss iet savu ceļu.

— Nē, — viņš atbildēja Ričardam. — Viņa nemelo.

Nu Ruta saprata, kas runā. Ar acs kaktiņu Džerijs redzēja, ka viņa sastingst kā ledū kalta.

— Labi, — Ričards noteica. — Nu mēs sākam mazliet kustēties.

Džerijs iesmējās.

— Kādā virzienā?

— Patiešām, — Ričards sacīja tai pašā komiskajā pašapmierinātībā, it kā pierakstīdams sev punktu spēlē, kuru Džerijs neredzēja. — Patiešām, kādā virzienā? Tādā, kādā tu gribi mūs vest, Džerij, puisīt Mēs ar Salliju ļoti interesējamies, kādā.

— Tas no daudz kā atkarīgs, — Džerijs izvairīgi atbil-dēja.Viņš jutās nodots. Sallija bija viņam iedvesusi, ka ar Ričardu nav ko rēķināties. Izrādījās, ka jārēķinās pat ļoti, tam bija milzīga nozīme, ka Ričards visu zināja. Sallija bija melojusi.

— Vai jūs nevarētu abi atbraukt? — Ričards jautāja. Šķita, ka atgriezušās senās dienas, kad Konanti bija lūguši viņus atvainot, ja Ričards vai Sallija pēkšņi piezvanīja un aicināja viņus piektdienas vakarā uz kino vai svētdien uz iedzeršanu.

Džerijs seno laiku noskaņojumā atbildēja: — Ir jau pārāk vēls, mēs nedabūsim nevienu pie bērniem. — Tad viņš atcerējās situāciju, ko tik izmisīgi bija centies aizmirst, un apvaicājās: — Vai jūs abi nevarētu atbraukt pie mums? Jums taču ir Džozija.

— Šis vakars Džozijai brīvs. Vai tad tu nezini mūsu kārtību?

— Īstenībā visai labi nezinu. Kā būtu ar rītvakaru? Vai tu nevarētu pagaidīt, kamēr mēs visi mazliet apdomājamies?

— Man nekas nav jāapdomā, — Ričards mierīgi atbildēja. Likās, viņš lasa gatavu scenāriju, kamēr Džerijs improvizē. — Es visā šinī lietā esmu ārpusē. Neviens nav ar mani apspriedies, neviens nav interesējies par to, ko es domāju.

— Kā tad mēs būtu varējuši? Un k'o mēs tev būtu teikuši?

Ričards turpināja pieglaudīgā balsī, kas it kā nāca ārā no tūbiņas.

— Man nav priekšstata, ne mazākā priekšstata. Es gribu, lai tu pateiktu visu, kas tev sakāms, Džerij. Man tāds iespaids, ka šī situācija ir visai nejēdzīga.

— Protams. — Džerijs juta, ka taustās pēc kāda balsta, lai nenoveltos zemē; viņam gribējās likties garšļaukus,

brēkt, lūgties, likties ar Rutu gultā, pārvilkt segu pāri galvai un ķiķināt.

Bet nu nepacietība un spēka apziņa šķita sabiezējam Ričarda sulīgajā balsī; viņš jautāja: — Kāpēc tu neapvaicājies, kā klājas Sallijai? Cik saprotu, viņa tev teikusi, ka es ar viņu rupji apejos. Kā tev šķiet, vai mana izturēšanās nebūtu attaisnojama, ja es tagad patiešām būtu tā rīkojies?

Ārā taču labāk* vai ne? Vairāk skābekļa.

Tagad laid mani?

— Kā viņa jūtas?

Ričards atbildēja: — Sveika un vesela. Tad jūs brauksiet šurp vai nebrauksiet?

— Pagaidi. Es aprunāšos ar Rutu. — Rutai viņš teica: — Nu tas ir noticis. Ričards zina.

— Kā? — Gandrīz bez skaņas.

— Acīmredzot Sallija viņam pateikusi. Vai mēs varam dabūt misis O?

— Man ļoti nepatīk viņu traucēt. Ļauj, es aprunāšos ar Ričardu, — Ruta sacīja.

Džerijs pasniedza viņai klausuli, un viņa teica biklā un apbrīnojami laipnā balsī: — Sveiciens. Tā esmu es. Tā otrā sieviete. — Džerijam šķita, ka viņa pūlas nesmaidīt, runādama ar Ričardu. — Piedod, — viņa teica, — es gribēju, dažbrīd jau grasījos stāstīt, bet nezināju, ko tu darīsi. Baidījos, ka tu piespiedīsi viņus abus laisties lapās ... — Kamēr viņa klausījās, viņas kakls un pēc tam vaigi pietvīka. — ... Es uztveru to reāli. — Ruta sāka smieties un par atbildi uz kādu jautājumu sacīja: — Vermutu un burbonu. Tevi ari. — Viņa smaidīdama nolika klausuli.

— Ko viņš teica?

— Viņš teica: «Bērniņ, tev vajadzēja pateikt to man. Es jau esmu liels zēns.»

— Viņš patiešām neko nav nojautis? Tas liekas fantastiski.

— Viņš domājis gan, ka viņai kāds ir, bet nav paredzējis, ka tu. Tikai reiz volejbola spēlē, viņš teica, jūs esot pārmijuši tādus skatienus, ka viņš tos ievērojis. Bet, ja gribi zināt bēdīgu patiesību, tad viņš neesot domājis, ka tu uz to spējīgs.

— Paskat, kuces dēls. Kāpēc lai es nebūtu spējīgs?

!

— Viņš vēl teica, ka es, pēc viņa domam, esot rīkojusies aplam. Man vajadzējis teikt, lai tu ej, un tu tūliņ būtu ierāvis asti, kā viņš izteicās.

— Ko viņš vēl teica?

— Viņš teica, viņa sacījusi, ka jūs esot gulējuši kopē visu vasaru un nekāda pārtraukuma neesot bijis. Vai tas tiesa?

— Apmēram. Varbūt.

— Cik bieži?

— Nezinu. Reizi nedēļā. Retāk. Kopš viņa atgriezās no Floridas, es esmu viņu saticis tikai divas reizes.

Viņa seja dega, it kā to spiestu iekšā aizvien šaurākā spraugā.

— Tātad tā noruna, — Ruta turpināja, — mūsu noruna liedagā — tu nemaz nedomāji to pildīt? Tā bija tikai manis muļķošana?

Tas ir slikti, vai ne?

Jā, mums ir taisnība, bet mēs tomēr rīkojamies slikti.

Nepiekrīti man, DžeriJ. Tu liec man Justies kā īstai grēciniecei.

— Protams, es biju domājis to pildīt. Taču pēc nedēļas tā man likās aplama. Kā es varu izšķirties starp jums abām, ja es viņu neredzu? Neraudi. Ričards tagad visu zina. Tu vairs neesi viena.

Nosoļojusi ceturtdaļjūdzi līdz viņu mājām, misis О izskatījās mazliet aizelsusies, viņas krūtis cēlās un krita zem izbalējušās katūna kleitas — gaišas, ar naivu rakstu, it kā viņa to būtu nēsājusi bērnībā un nu tā būtu izaugusi un novecojusi reizē ar viņu. Viņa ienāca, nesdama līdzi rudens un ābolu aromātu. Konanti nosēdināja viņu pie televizora, apgalvodami, ka visi bērni jau guļ.

— Ļoti jauki, ka jūs ieradāties, — Ruta viņai sacīja. — Mēs pacentīsimies būt atpakaļ pirms pusnakts. Mums jābrauc pie kādiem draugiem, viņiem ir nepatikšanas.

Džerijs bija pārsteigts; viņš nebija zinājis, ka Ruta prot melot. Taču īstenībā tie nemaz nebija meli. Mašīnā — viņi brauca ar Rutas jauno mašīnu, ķirbju krāsas volvo — viņš jautāja:

— Vai viņš teica, kāpēc Sallija visu izpļāpājusi?

— Nē. Viņš sacīja — kā viņa sākusi stāstīt, tā nav varējusi vairs apstāties. Viņi jau runā kopš vakariņām.

— Tas nemaz neizskatās pēc Sallijas — visu izstāstīt. Bet varbūt tas zināmā mērā ir labi.

— Ko tu domā darīt?

— Nezinu. Tas būs atkarīgs no tā, ko Ričards darīs. Vai tu domā, ka viņš šaus mani nost?

— Šaubos Galu galā viņam pašam bijušas dēkas.

t— Kāpēc tu minēji burbonu un vermutu?

— Viņš apjautājās, ko mēs gribētu iedzert.

— Zini, — Džerijs ieteicās, — es baidos, ka patiešām esmu gļēvulis. Vai mana balss izklausījās nedroša, kad runāju ar viņu pa tālruni?

— Nē, manuprāt, pat diezgan augstprātīga.

— Tu gan esi jaukai Es tomēr domāju, ka nedroša. Dusmīgi cilvēki man atgādina skolu. Sporta laukumā mani vienmēr kaustīja.

— Ķermenis tev ir spēcīgāks nekā Ričardam.

— Kā tu to zini?

Viņi piebrauca pie Matiasu ceļa, iegriezās pa to un brauca kalnup. Auto ugunīs Matiasu krūmi metās viņiem virsū kā slepkavas. Džerijs, rīklei savelkoties kā uz vemšanu, pagriezās pret blakus sēdošo ēnu.

— Es nepiekrītu Ričardam, ka tu esi rīkojusies aplam, — viņš sacīja. — Neviens nespētu darīt labāk, kā tu šovasar darīji. Lai notiek kas notikdams, tev nav ko sev pārmest.

•—Tu precēsi viņu, Arni ne? — Viņa izkliedza to tik skaļi, it kā viņš būtu iebraucis grāvī vai sabraucis trusīti. Ceļš beidzās pie garāžas, un Džerijs apturēja mašīnu. No zāliena tumsas riedams izlēca Cēzars; suns apklusa, saodis Džeriju. Viņa mēle nolaizīja pazīstamo roku. Trīs Oriona jostas zvaigznes mirdzēja spožas un tīras pār mežu pakalnā. Matiasi bija uzgriezuši uguni pie sētas durvīm, bet ļāva viņiem pašiem nākt iekšā — taustīties pa nevienādajām plāksnēm, garām saaugušajiem vīnogulājiem un no režģiem izlīdušajām rozēm. Asteres joprojām ziedošas auga gar Sallijas granīta lieveni, vecu dzirnakmeni. No mēness apspīdētā nama augšstāva mazā lodziņa atskanēja Teodoras raudas; rejošais Cēzars bija viņu pamodinājis. Džerijs atcerējās:

Vai Teodora parasti guļ dienu?

Nē, bet viņai patīk gulēt. Viņa ir tāda pati kā es. Slinka.

Tu neesi slinka. Tu esi burvīga.

Tev gluži vienkārši patīk mans kostīme.

Mani bērni katrā ziņā būtu ielauzušies iekšā.

Jūs ar Rutu slikti audzināt savus bērnus.

Vai visi tā runā?

Es tā runāju.

Tu esi pārāk stingra.

— Dzērij, puisīt! — Ričards ienāca vestibilā, un Dže-rijs aiz piesardzības atkāpās, bet lielākais vīrietis tikai saspieda viņa plecus, it kā būtu ieguvis kādu taktu, kas paslīdējis garām nepamanīts. Viņa asie, tumšie mati izskatījās izspūruši, palielinot jau tā prāvo galvu. — Dārgā Ruta! — Viņš noskūpstīja Rutai roku — svinīgs jokdaris slikti apgaismota koloniāla nama vestibilā.

— Pateicos, — viņa vienkārši atbildēja. — Kā tu jūties, Ričard?

— O, viņš jūtas lieliski! — neredzamā Sallija spalgi atsaucās kaut kur aiz vestibila sienām. — Viņš sen nav bijis tik laimīgs. Paskatieties uz viņu, paskatieties! — Un viņai bija taisnība: kad viņi iegāja spoži apgaismotajā viesistabā, Džerijs redzēja, ka Ričards, klāts ar sviedriem kā ar glazūru, gan pārvietojās slīdošām kustībām, gan tipināja nedabiski mundri kā lācis uz skrituļslidām.

Taču Sallijas skaistums tūliņ piesaistīja Džerija skatienus. Starpbrīžos, kad viņš neredzēja Salliju, lai cik tie bija īsi, viņš paspēja aizmirst viņas lielo varu. Volejbola spēlē, kad starp metieniem un tvērieniem viņš pamanīja viņas seju caur tīklu un putekļiem, Sallija ik brīdi piepildīja viņu no jauna, it kā tais sekundēs, kad viņa nebija redzama, viņas tēls paspētu mazliet izbālēt. Viņa sēdēja, stalti saslējusies, ar dzeltenu gabardīnu pārvilktā krēslā ar augstu atzveltni. Kājas viņa bija sakrustojusi tā, ka viens stilbs vizēja visā garumā, un slaidās rokas saņēmusi klēpī. Sēdot viņa izskatījās ļoti gara. Džerijs vienmēr aizmirsa, cik gara viņa bija un cik plata gurnos, it kā nespēdams noticēt, ka viņa vajadzībai pēc mīlas piešķirts šāds ķermenis. Viņš klusu sacīja: — Sveiciens.

— Sveiciens, — viņa atsaucās un savilka lūpas viņam tik tīkamajā smējīgajā un reizē biklajā izteiksmē: un tālāk? — it kā pēc grēksūdzes.

Kāpēc tu man to stāstīji?

Es domāju, ka tev tas jāzina. Es gribu, lai tu mani pazīsti. Ja mēs mīlam viens otru, tad es gribu, lai tu mīli mani tādu, kāda esmu. Kāda biju.

Cik viņu īsti ir bijis?

Mēs bijām šķirti, Džerij. Viņu nebija pārāk daudz. Sākumā es biju ļoti lepna, ka veselu mēnesi nodzīvoju bez vīrieša.

— Ko mēs iedzersim? — Ričards vaicāja. Viņam mu» gurā bija netīras bēškrāsas bikses un svītrots pogājams krekls, kura piedurknes viņš bija atrotījis līdz elkoņiem kā proletārietis. Krekla mugura bija tumša no sviedriem, it kā viņš vēl arvien dzīvotu tai vasarā, kas bija jau beigusies. — Es jau esmu mazliet iedzēris, — viņš turpināja, galvenokārt runādams ar Rutu. — Faktiski vairāk nekā iedzēris. Es jūtos kā svētkos, it kā būtu kļuvis tēvs. Lepns tētis diviem skaistiem radziņiem. Tiesa, tie mazie draņķi ir jau sešus mēnešus veci, bet es braukāju darīšanās, kad viņi piedzima, taču viņi aug bez manis, izlīduši ārā un rēgojas.

— Redzi? — Sallija uzrunāja Džeriju. — Viņš plēš jokus. Par mani viņam nav nekāda bēda, viņam šķiet, ka tas ir smieklīgi.

Džerijs paraustīja plecus.

— Šī ir viņa nakts, — viņš atbildēja.

Ričards pagriezās savā dīvaini smagnējā vieglumā, Ka-lifornijas soterna krūka karājās viņam pār plecu kā teksa-sietim, galva kā vienmēr bija piešķiebta.

— Pateicos, Džerij, — viņš sacīja. — Tas man patīk. Mana nakts. Šī ir mana nakts. Tev ir bijusi tava nakts, — viņš palocījās Rutai,— un jums abiem bijusi jūsu nakts — naktis. Un tagad ir manējā. Katram sava nakts. Paskat, Džerij! — Ar brīvo roku viņš rādīja ragus sev uz pieres. — Mans dēls ir ragnesis. Neviens nesmejas.

— Kāpēc tu mūs aicināji šurp? — Ruta jautāja. — Ir jau vēls.

— Ruta, — viņš teica, — tev taisnība. Tev vienmēr taisnība. Es vēlētos, kaut tu būtu mans draugs.

— Es esmu tavs draugs, — viņa sacīja.

— Vai tu būtu ar mieru mani precēt?

Ruta pietvīkusi noraidīja bildinājumu tik maigi, it kā tas būtu domāts nopietni.

— Paldies, — viņa teica, koķeti pieliekusi galvu Džeri-jam svešā veidā, — bet es nedomāju, ka tu to vēlies, un nedomāju, ka arī es to vēlētos. — Ričards stāvēja, stingri atspiedies ar kājām grīdā, un mirkšķināja acis, pudele šūpojās viņam aiz pleca. — Tā tomēr ir jauka doma, — Ruta piebilda.

Ričards sacīja:

— Es tikai mēģinu saprast, kas man īsti jādara. Man to pārāk vēlu paziņoja, piedodiet, ja uzvedos muļķīgi.

Džerijs, kurš pie Matiasiein vienmēr izturējās jautri un parupji, pamāja uz krūku, jautādams:

— Vai mēs šito dzersim?

Ričards izbrīnā palūkojās viņā un lēni noteica:

— Nē, Džerij. Tas nav pietiekami labs, vai ne? To dzer koledžas zeņķi savos piknikos liedagā, un, manuprāt, mēs tam esam par vecu. Mēs esam pārāk nobrieduši — daži vairāk, daži mazāk. Pareizi?

Viņš gaidīja, un Džerijam vajadzēja atbildēt: — Pareizi.

— Bet es zinu gan kādu labu vīnu, un tu, Džerij, puisīt? Šim gadījumam. Baltu, vai ne? Baltu kā nevainība. Par šīm mūsu šķīstajām līgavām. Man ir mazliet Čīles vīna, bet varbūt tas būs pārāk augsti māksliniecisks. Tu šeit esi pats augsti mākslinieciskākais no mums, izšķiries tu. Cīles vīnu tātad ne. Bordo? Nē, pēc vakariņām neder. Domāju, jūs abi jau esat vakariņojuši.

— Protams, — Džerijs atteica. Tāpat kā Ruta, arī viņš uzskatīja, ka viņam jautā nopietni. Viņš bija gaidījis lāstus, bet viņu mieloja. Ruta nikni paraudzījās, lai pievērstu viņa uzmanību, un pārvilka ar pirkstu pār lūpām, aizrādot, ka viņš smaida un ka tas jāpārtrauc.

Ričards trokšņaini kravāja pudeles savā cieši piebāztajā dzērienu skapītī. Tas bija īsts pieliekamais ar nelielu izlietni un cieši saliktiem, ar pudelēm piekrautiem plauktiem. Viņa sasvīdusī mugura izslējās, un viņš izvilka aiz kakla dzeltenu pudeli, lielāku par kvartu, ar dzeltenu etiķeti.

— Retsīna! — viņš paziņoja. — Lielisks grieķu dzērie-nelis! Grieķi zina, kā saņemt savu likteni.

No otra plaukta viņš paņēma četras vīna glāzes, kuru forma atgādināja tulpi, nopūta tām putekļus un rūpīgi nostādīja kvadrātā uz kafijas galdiņa flīžu virsmas. Viņš apdomājās, nostādīja glāzes citādā četrstūrī un pašķielēja uz Džeriju; likās, viņš nupat sāks smieties un uzsitīs tam pa muguru. Taču smiekli bija bez skaņas un paceltā roka palika gaisā, nepieskārusies Džerijam, kurš jau bija sarāvies. Ričards attaisīja pudeli, aiznesa vienu glāzi sievai, otru Rutai, pasniedza trešo Džerijam un pacēla savējo līdz redzīgajai acij. Viņš pētīja vīnu, it kā meklēdams nosēdumus, un lēni sacīja:

— Es gribēta uzsaukt tostu, bet, tā kā jūs trīs neesat mani draugi, tad es palieku viens pats. Tāpēc es uzsaucu tostu sev. Sev. — Viņš izdzēra, un iespējams, ka pārējie būtu sekojuši, bet viņš nolaida glāzi, pirms tie bija pacēluši savējās. — Neviens nedzer, — viņš teica. — Cik rupji. Cik nepieklājīgi. Vai man jāmēģina vēlreiz? Citu tostu. Ļaujiet padomāt. Par laimi? Nebūsim nelgas. Pai karalieni? Kas tā tāda ir? Ahā. Mūsu bērni. Par mūsu bērniem. Par šiem slīpētajiem mazajiem velnēniem, par visiem — cik tev viņu ir, Džerij? Esmu piemirsis.

— Trīs,

— Trīs. Pareizi. Tu esi labs tēvs, to es vienmēr esmu domājis, ka tu esi labs tēvs. Lielisks tētis. Nu, tad uzdzeram. Pusducim mazu velnēnu, Amerikas nākotnei, lai dievs viņus visus apsvētī. — Sallija paklausīgi iedzēra, Ruta un Džerijs darīja tāpat. Retsīna oda pēc piedegušas lakas un garšoja pēc zālēm. Šī kopīgā iedzeršana apvienoja viņus rituālā, kura galveno jēgu vēl vajadzēja atklāt.

Ienākusi viesistabā, Ruta apsēdās uz pirmā krēsla pie durvīm, kas bija ieklīdis no ēdamistabas; tam bija pīts sēdeklis un taisna atzveltne. Džerijs bija apsēdies balta dīvāna vidū tā, ka abas sievietes — Ruta pie durvīm un Sallija atzveltnes krēslā kamīna tuvumā — bija vienādā atstatumā no viņa. Taču Ričards pārvilka svaru kausu Rutas pusē, smagnēji nolaizdamies viņai blakus nodilušā ādas atzveltnī, kuru, kā Džerijs zināja, Sallija nevarēja ciest.

Kāpēc tu to neciet?

Tas tik stipri atgādina viņu. Vai tas nav šausmīgi? Es domāju — šausmīgi, ka es tā saku.

Tas bija Ričarda tēva atzveltnis, nodriskāts un nobružāts. Dziļi iegrimis vecajā ādas sēdeklī, Ričards pārvērtās par sava tēva rēgu. Viņš gurdi pielika roku pie pieres un ierunājās nedzīvā, mānīgā laiskumā. Viņš teica:

— Džerij, Sallija sacīja man, ka tu esot pamatīgs runcis. Atklāti sakot, es biju pārsteigts.

Džerijs atkal iedzēra malciņu un jautāja:

— Vai tu skaidri zini, ka šī dzira nav bīstama?

— Ar laiku pieradīsi, — Ričards apsolīja. — Tanī ir sveķi. Es izdzeru mēnesī kādas divpadsmit kastes. Tai ir tikai divdesmit grādu. Bet, jēziņ, es saku, Džerij, puisīt, tu neesi uzvedies tā, kā cilvēkiem parasti jāuzvedas.

— Kā īsti? Pasaki to man.

— Es nepārmetu to, ka esi gulējis ar viņu, par to nav ko dusmoties, pats esmu tā rīkojies, un es neesmu vienīgais. Viņa jau tev laikam ir stāstījusi? Toziem, kad es biju projām. Viņa gulēja pat ar slēpošanas instruktoru.

Džerijs palocīja galvu.

— Bet, dieva dēļ, Džerij, tev vajadzēja vai nu pārtraukt sakarus, vai laisties ar viņu projām. Tu esi pārvērtis šīs sievietes dzīvi par elli. Tu esi pārvērtis ... manas sievas dzīvi... par elli. — Lielāka iespaida dēļ viņš trīs reizes uzsita ar roku pa atzveltņa paroceni.

Džerijs paraustīja plecus.

— Man ari ir sieva.

— Nu tad tev jāizvēlas. Mūsu sabiedrībā katram ir jāizvēlas.

— Nepiespied viņu! — Ruta pēkšņi iesaucās. — Šī nav īstā reize.

Ričards gausi pagriezās uz viņas pusi.

— Muļķības, Ruta. Seši mēneši. Viņi jau mēģināja izbeigt. Ja tas turpinājies sešus mēnešus, tad turpināsies mūžīgi.

To bija brīnišķīgi dzirdēt. Džerijs juta, ka ar Ričardā palīdzību viņi beidzot nostājušies uz kājām.

— Vēl ilgāk, — viņš sacīja. — Es vienmēr esmu mīlējis Salliju.

— Jauki, — Ričards noteica. — Kas darīts, tas padarīts. Šallij, bērniņ, pasniedz man zīmuli un papīru.

Ruta uzlēca kājās.

— Ko tu runā, Džerij? Nē. Nē. Es te nepalikšu. — Viņa aši metās pa durvīm ārā. Džerijs viņu notvēra gaitenī starp virtuvi un ārdurvīm.

— Ruta, — viņš teica. — Nu tu visu zini. Tu zini, ka starp mums viss beigts. Ļauj man iet. Ļauj, lūdzama, visam tā notikt.

Viņa sievas elpa bija karsta, valga un trīsoša.

— Viņa ir kuce. Viņa nokaus tevi. Viņa nokaus tevi tāpat, kā jau pa pusei ir nokāvusi viņu.

— Tas ir muļķīgi, ka tu nīsti Salliju. Viņa ir bezspēcīga.

— Kā tu vari teikt, ka viņa ir bezspēcīga? Kas, pēc tavām domām, mūs te sasauca? Mēs dejojam viņas kāzās.

— Neej. Nepamet mūs.

— Kāpēc man jāpaliek un jānoskatās, kā šie abi plēsoņas novelk tev ādu? Atņem bērnus, talantu, naudu.. <

— Naudu?

— Kā tu domā, kāpēc Ričardam vajadzēja zīmuli un papīru? Viņš ir laimīgs. Vai tu to neredzi, Džerij? Viņš ir laimīgs, jo tiek vaļā no viņas.

— Viņš ir piedzēries.

— Ļauj man iet. Paglabā savus mīlētāja gājienus citām.

— Piedod. — Viņš bija piespiedis Rutu pie sienas, turēdams cieši aiz pleciem kā arestētu. Tagad atbrīvota viņa nespēra soli uz durvju pusi, bet stāvēja drūma, smagi elpodama; no viņas ādas dvesa Džerijam dīvaini pazīstams siltums — sievas siltums.

— Nāc atpakaļ un runā ar mums, — viņš lūdza.

— Es iešu atpakaļ, — viņa atbildēja, — un cīnīšos tevis dēļ. Ne jau tāpēc, ka tu man tik ļoti patiktu, bet tāpēc, ka man nepatīk visi pārējie.

— Ričards arī?

•— Es viņu ienīstu.

— Nenīsti, — viņš lūdza. — Mēs visi pārāk ātri sākam nīst. Tagad mums vajag mīlēt citam citu.

Zēna gados viņam baznīcā viss bija garlaicīgs, vienīgi vakarēdiens ne, tas mirklis, kad viņi barā traucās pie altāra un dievmaizītes kusa viņiem mutēs. Tagad viņam šķita, ka viesistabā notiks kaut kas tamlīdzīgs vai ir jau noticis. Viņa neticīgā sieva Jāva, lai ved viņu atpakaļ. Viņš bija lepns, ka var parādīt Matiasiem, kāda vara viņam ir pār Rutu un ka Ruta paliek viņa sieva līdz beigām.

Ričards bija atradis zīmuli un papīru un ievirzījies krēsla stūrī, lai varētu rakstīt uz kafijas galdiņa. Sallija nebija kustējusies, acis viņas sirdsveidīgajā, uztūkušajā sejā bija aizvērtas. Augšstāvā joprojām raudāja Teodora, kuru bija pamodinājusi Konantu ierašanās.

— Sallij, — Ričards teica, — tavs bērns raud.

Sallija, kā vienmēr, piecēlās pasvītroti izaicinoši — ar

to viņa atšķīrās no Konektikutas labi audzinātajām sievietēm — un, atmetusi matus atpakaļ, lieliem soļiem izgāja no istabas.

Kāpēc tu raudi? Sallij? Kāpēc?

Tas ir pārāk muļķīgi. Piedod.

Pasaki man. Lūdzama, pasaki.

Tu smiesies.

Nē, es nesmiešos.

Man tik žēl. Es tev visu esmu sabojājusi.

Nē, neesi. Paklau, tu esi burvīga. Pasaki man.

Es nupat atcerējos, ka šodien ir Pelnu diena.

О/ Мали nabaga mīlulīt! Mana burvīgā necejos nogūlusi katoliete.

Vai es esmu nogājusi necejos?

Nē, ja tu atceries Pelnu dienu. Celies augšā. Celies augšā, apģērbies, ej uz baznīcu un šķist ies.

Tas ir tik liekulīgi.

Nē. Es skaidri zinu, kā tas notiek.

Es laikam patiešām esmu jukusi, ja varu gulēt ar vīrieti un gausties par Pelnu dienu. Es tev visu sabojāju. Tu kjūsli skumjš un kluss.

Nē, man patīk, ka tu to atcerējies. Ir kaut kas, ko sauc par garīgu gandarījumu. Tu man sniedz šo gandarījumu. Ej. Pamet mani. Ej uz mesu.

Man vairs negribas.

Pagaidi. Es pasniegšos pēc pelnu trauka.

Nezaimo dievu, Dierij. Man bail.

Kuram nav bail?

Ruta, ko bija ietekmējusi Sallijas enerģija, šķērsoja istabu un, piegājusi pie Bifē gravīras virs kamīna, teica:

— Tas ir draņķīgs smērējums. Tie visi ir draņķīgi. — Viņas mājiens ietvēra Vaiesa gravīru, Kētes Kolvicas litogrāfijas, anonīmo akvareli ar vientuļu slēpotāju, kura zilā ēna rēgojās zem tādas pašas krāsas slīpajām debesīm. Ruta domāja arī mēbeles. — Mazvērtīgas, — viņa sacīja.

— Sallijai patīk dārgas un mazvērtīgas mantas.

Ričards un Džerijs abi iesmējās. Tad Ričards sacīja medainā balsī:

— Tev, Ruta, ir īpašības, kādu viņai nav, bet Sallijai ir īpašības, kādu tev nav.

— O, to es zinu, — viņa pietvīkusi steigšus atsaucās, un Džerijs sašuta, ka Ričards uzņēmies pamācītāja lomu, jo Ruta jau no dabas bija bikla.

Ričards turpināja:

— Jūs abas esat visai pievilcīgas sievietes, un man ļoti žēl, ka neviena negrib mani par vīru.

Džerijs sašuta ari par šo neatlaidīgo paššaustīšanos. Viņš teica Ričardam:

— Tu, šķiet, uzņem visu no filozofiskās puses.

— O, bet iekšienē es verdu, Džerij. Es verdu.

— Kāpēc tu neizved viņu pagalmā un nepiekauj, kā nākas? — Ruta jautāja.

— Esmu pārliecināts, ka tu mani uzveiktu, — Džerijs sacīja. — Tu esi divdesmit mārciņas smagāks. Mēs izskatītos pēc Listona un Patersona.

— Es tā nerīkojos, — Ričards viņiem paziņoja. — Vienīgais, ko es varu izdarīt, bet par to ir jāpadomā, — es varu nolīgt kādu, lai tevi piekauj. Ja cilvēks strādā dzērienu nozarē, tad zina tikai, kur pudelei kakls. Es tev ieliešu vēl.

— Jā, paldies. Tev taisnība, pie šā vīna ātri pierod.

— Rūtiņ, meitiņ?

— Tikai lāsīti. Vienam no mums jābrauc atpakaļ un jāaizved bērnu pieskatītāja uz mājām.

— Jūs tikai nule ieradāties, — Ričards aizrādīja, pieliedams viņas glāzi līdz malām. — Mēs patiešām šovasar esam pārāk reti sastapuši Konantus, un tas mani ļoti sāpināja. Es jutos kā nopērts.

— Es zināju, ka tā būs, — Ruta sacīja. — Man ļoti žēl, bet tas bija viens no iemesliem, kas tā vien spieda mani pateikt tev visu. Mana dzīve bruka kopā, un man negribējās darīt jums pāri, vairoties no sastapšanās. Taču es negribēju satikt Salliju biežāk, nekā tas nepieciešams. Volejbols bija man īsta elle, es to tikko spēju izturēt.

— Vai tu zināji, ka viņi visu vasaru guļ kopā?

— Nē, es domāju, ka viņi pārtraukuši. Džerijs taču bija man apsolījis. Tātad es biju daudz trulāka par tevi.

— Tas ir pamatīgs trulums, — Ričards noteica. — Es savukārt laikam uzskatīju Džeriju par homiķi vai velns zin ko.

— Ļoti patīkami, — Džerijs atsaucās. — Bet kā tu tomēr visu atklāji?

— Pēc tālsarunām. Pārskatīju visa gada rēķinus. Šo pavasari bija kāds rēķins par sarunu pēc izsaukuma no Ņujorkas, bet numurs bija man svešs, un es nelikos par to zinis. Toties augustā viņi atmeta jebkuru piesardzību. Milzums sarunu ar Ņujorkas numuru, kurš, man šķiet, ir viņa darba tālrunis, un pats trakākais, ka vairākas sarunas ar viņu no Floridas Sallija pierakstījusi uz mūsu rēķina.

— Viņa būs gribējusi, lai tu to atklāj, — Ruta paskaidroja. — Viņa bija noskaitusies uz Džeriju, ka viņš nebrauc uz Floridu.

— Tā tas nav, — Džerijs iesaucās. — Viņš sišus izsita no viņas patiesību. Viņš ir bandīts. Tu dzirdēji, ko viņš teica. Viņš ir liels, bezbailīgs bandīts no vīna tirgotavas, varbūt viņš nolīdzis kādu, lai Salliju piekauj.

— Piesargies, Džerij, — Ričards sacīja. — Ir tāds jēdziens kā personības nomelnošana. Es nekad neesmu sitis

Sallijai, tā ir viņas fantāzija. Varbūt viņa pati tam tic, ak dievs, kaut gan nekad nebiju domājis, ka viņa tik tālu aizies. Tev pārdevuši nocenotu preci, dēliņ.

— Es pats redzēju viņai zilumus.

— Džerij, vai tas tev jāstāsta? — Ruta ieteicās.

— Lai viņš runā, Ruta, lai klāj visu laukā. Ļauj laimīgajam gailim izdziedāties. Es esmu redzējis savu īsto mīlestību bez drēbēm. Kā tev tas patīk? Esmu redzējis skaistumu kailu.

Džerijs teica: — Tu vienreiz iesiti viņai pa galvu tik stipri, ka viņa veselu nedēļu ar to ausi nedzirdēja.

— Ej nu ej? Ko tu man stāsti? Vai esi dzirdējis par pašaizsardzību? Es pacēlu roku, lai aizsargātu acis, un viņa atsitās ar galvu pret manu roku. Vai gribi redzēt manus zilumus? — Nosvīdis un iedvesmots Ričards grasījās sprādzēt vaļā siksnu. Sallija ienāca istabā, nesdama Teodoru; ar kokainu, nicinošu pašcieņu viņa izgāja cauri grupai, kas bija izveidojusies viņas prombūtnē. Viņa apsēdās krēslā ar augsto atzveltni un sāka šūpot uz ceļgaliem samiegojušos bērnu. Džerijam viņas abas šķita mirdzošas lelles.

Ričards iesāka: — Šallij, tavs draugs Džerijs brīnās, kāpēc tu esi viņu nodevusi.

— Mana svaine viņam visu izstāstīja, — Sallija paskaidroja Konantiem.

— Zirgu bambali, — Ričards attrauca. — Viņa teica, ka tev ir mīļākais, kurš zvanījis uz Floridu katru dienu, viņa tikai nezināja, kas viņš ir, bet es sasodīti labi zināju, ka tev visu šo vasaru ir mīļākais, jo tu izturējies pret mani pavisam draņķīgi. Daudz netrūka, lai es būtu griezies pie ārstiem. — Viņš paskaidroja Rutai un Džerijam: — Viņa negribēja laist mani sev klāt. Un, ja Sallija kaut ko negrib, tad tur ir kāds iemesls. Līdzko es viņai pieduros, tā viņa tūliņ gaisā, vienīgi reizi vai divas bija citādi, kad, manuprāt, Džerijs nebija ticis viņai klāt. Ceru, dārgā, — viņš pagriezās pret Salliju, — ka tu neesi krāpusi savu mīļāko, apgalvodama, ka tevi neviens nav spaidījis?

— Ko darījis? — Sallija jautāja. Šķita, viņa ar bērnu klēpī ir it kā ieslēgta kabīnē, kura nelaiž skaņu cauri.

— Spaidījis. Izmantojis. Miesīgi apkampis, — Ričards sacīja; viņš vēl nebija tik noreibis, lai nejustos neērti pēc izteiktā.

— Tu redzi, viņa joprojām nedzird ar to ausi, — Džerijs teica, un Ruta sāka smieties.

Ričards nikni turpināja savu apsūdzību, aiz bēdām galīgi zaudējis humora izjūtu; abas viņa acis, redzīgā un neredzīgā, vērās šīs trakās vasaras atmiņu ainās.

— Es nekādi nevarēju to saprast, — viņš turpināja. — Es neko tādu nebiju darījis. Mums bija strīdi, bet mēs atkal izlīgām. Kāds es biju, tāds arī paliku, vecais ēzelis, mūžīgais grēkāzis.

— Beidz, — Ruta sacīja. Šī māsas taisnprātība pārsteidza Džeriju; viņam šķita, ka viņi visi četri kļuvuši par vienu ģimeni un viņš, vienīgais bērns, beidzot ieguvis māsas un brāli. Viņš jutās laimīgs un uzbudināts. Viņš vēlējās nekad no viņiem nešķirties.

— Tā sieviete, — Ričards dramatiski norādīja uz Salliju, un Teodoras apaļīgajā, izbrīnītajā sejiņā parādījās smaids, — sarīkoja man īstu elli.

— Tu atkārtojies, — Džerijs aizrādīja.

— Un tad viņa vēl sūdzas savam apdauzītajam drauģelim, ka es viņu situ, — Ričards turpināja, — kaut es nekad neesmu pacēlis roku pret viņu, vienīgi centies paglābt savu galvu no sitiena. Sallij, tu atceries to grāmatu paliktni?

Sallija atbildēja ar saltu skatienu un gani, teju pat astmatisku elpas ievilcienu.

— Bronzas paliktnis, — Ričards paskaidroja Džerijam un Rutai, — bet man likās no svina, es to notvēru pie sava pleca un tikai tāpēc, ka apvaicājos, kāpēc viņa vairs neguļ ar mani. Atceries, Sallij?

Sallija saspringa un drebēdama izsaucās:

— Tu runā tā, it kā es visu darītu tīšām. Man nelabi no mīlestības, es vēlētos, kaut nebūtu mīlējusi Džeriju. Es negribu sāpināt tevi, negribu sāpināt Rutu un b-bērnus.

— Neraudi manis dēļ, — Ruta atteica. — Ir jau par vēlu.

— Es esmu daudz raudājusi tevis dēļ. Man žēl sievietes, kura ir tik egoistiska, tik vārga, ka nespēj atbrīvot vīrieti, kad viņš grib iet projām.

— Es mēģināju paturēt saviem bērniem tēvu. Vai tas ir tik zemiski?

— Jā!

— Tu vari tā teikt, jo izturies pret saviem bērniem kā pret bagāžu, kā pret greznuma priekšmetiem, kurus tu vari izstādīt, ja tev uznāk tāda oma.

— Es mīlu savus bērnus, bet cienu arī savu vīru, un, ja viņš būtu kaut ko nolēmis, tad es nejauktos iekšā.

— Džerijs nekad neko nav nolēmis.

— Viņš ir pārāk labs. Tu ļaunprātīgi izmanto viņa labsirdību. Tu to izmanto. Tu nevari dot viņam to, ko dodu es, tu viņu nemīli. Ja tu mīlētu viņu, tad tev nebūtu tās dēkas, par kuru runā visapkārt.

— Meitenes, meitenes! — Ričards iejaucās.

— Viņš pats to gribēja, — Ruta saliecās krēslā it kā ūdenī pārlauzts atspīdums. — Es domāju, ka tad kļūšu viņam labāka sieva! — Elsas salieca viņu nožēlojamā līkumā; Džerijam šķita, ka aiz sāpēm un pazemojuma viņa izlidos no istabas. Kad noslēpums bija atklāts, viņa, sārti pietvīkusi, aiz kauna koda pirksta kauliņu. Lai novērstu no viņas uzmanību, Džerijs gādīgi vaicāja Sallijai;

—• Vai tad tu nedzirdēji? Tas viss jau aiz muguras, nav par ko plēsties. Es tev ieteicu precēties ar mani.

Sallija pagriezās, lai ielūkotos viņam sejā; viņas kustības darīja neveiklas krēsla paroceņi un bērns klēpī; viņas savilktajās uzacīs un balsī bija dusmas:

— Man šķiet, ka tu diezin vai esi spējīgs man piedāvāt precēšanos. — Teikums aprāvās nepabeigts gausā, valgā smaidā, dziļā smaidā, kas mazliet sašķobīja seju zem pikti savilktajām uzacīm un rādīja, ka viņa saprot, kā tas ir, kādā stāvoklī viņi atrodas, un ka viņa piedod, piedod visu, kas noticis un notiks, un lūdz viņu ar to pašu sāpīgo smaidu, lai ari viņš piedod.

Cik pulkstenis?

Astoņi. Augšā, cilvēkbērns.

Tikai astoņi? Tu joko.

Es esmu nomodā kopš septiņiem.

Es biju augšā visu nakti. Izgāju ārā. Nācu atpakaļ gultā.

Tava paša vaina. Es visu laiku daudzināju: miedz ciet.

Es nevarēju iemigt. Tu biji pārāk burvīga un savāda. Tu elpoji tik klusu. Es baidījos, ka tu izgaisīsi.

Es gribu ēst.

Est? Paradīzē?

Paklausies. Tu tūliņ dzirdēsi, kā man vēders kurkst.

Cik tu barga izskaties, šeit stāvēdama. Cik dižena. Tu esi jau apģērbusies.

Protams. Vai es varu tāda iet uz ielas? Vai neizskatos pārāk nomīlēta?

Pārāk maz mīlēta.

Neaiztiec mani. Vienu gan es tev gribu pateikt: esmu īsta kuce, kamēr neesmu padzērusi kafiju.

To es gan neticu. Bet tu man tomēr patīc ari kā kuce.

Es varu saost kafiju pat caur kondicionētāju.

Nāc pie manis tikai uz vienu minūti, un es tev nopirkšu miljonu tasīšu kafijas.

Nē, Džerij. Kusties. Celies augšā.

Vienu pusminūti par pusmiljonu tasīšu. Nē, pagaidi Nostājies tur pie loga, man rādās tāds brīnišķīgs sapnis, ka es gulu ar tavu ēna, jo nevaru tevi aizsniegt/ tas ir pilnīgi pretdabiski. Tu izskaties apbrīnojama.

Ak, Džerij! Neaizraujies. Tu mīli mani pārāk stipri. Es mēģinu savaldīties, bet tu to nekad nedari.

Es zinu. Tas nav godīgi. Es baidos no nāves, bet nebaidos no tevis, tāpēc gribētu, lai tu mani nonāvē.

Vai tas nav smieklīgi, ka tu nebaidies no manis? Visi pārējie it kā baidās.

Ričards pacēla zīmuli pār bloknotu — uz katras gaišzilās lapiņas bija iespiests lieliem burtiem «Kenonportas vīnu tirgotava» un mazs fasādes siluets.

— Fiksēsim dažus faktus. Uz kādu viesnīcu tu viņu vedi Vašingtonā?

Džerijs bija gulējis ar Salliju viesnīcā un baidījies, ka Ričards pieklauvēs pie durvīm; tagad klaudziens atskanēja, bet Džerijs nebūt nevēlējās ielaist Ričardu šinī atmiņu istabā. Viņš atbildēja:

— Nedomāju, ka tam būtu kāda nozīme.

— Tu negribi teikt. Ļoti labi. Sallij, uz kādu viesnīcu? — Un, neļāvis viņai atbildēt, prašņāja tālāk: — Ruta?

— Man nav ne jausmas. Kāpēc tev vajag to zināt?

— Man tas jāzina, jo visu šo cūcīgo vasaru esmu bijis visiem par galīgu apsmieklu. Es te reiz sēdēju un pārdomāju, ka šovasar notiek kas aizdomīgs; visi kļuva sasodīti jautri, līdzko es parādījos. Atceros, man tas ļoti ķērās pie sirds, kad pie Hornungiem dzirdēju, ka Dženete un Linda par kaut ko sačukstas un, ieraudzījušas mani, kļūst baltas kā krīts. «Kas te notiek?» es prasīju, un viņu sejas bija tādas, it kā es būtu palaidis seska smaku ar lielu rībienu.

— Ričard, — Džerijs viņu pārtrauca, — man tev kaut kas jāsaka. Tu man nekad neesi paticis . i.

— Tu man vienmēr esi paticis, Džerij.

— .. .bet, sasaistījies ar Salliju, es iemīlēju arī tevi, ja tu piedod man šos vārdus. Un nedzer, lūdzams, to draņķi, kā tu to sauc.

— Retsīna. Uz jūsu veselību! L'Chalm! Salutē! Prositl'

Džerijs ļāva ieliet sev vēl vīnu un jautāja:

— Ričard, kur tu iemācījies visas šīs valodas?

— lst wunderbar, nichts?[18] [19] [20]

— Jums, vīriešiem, tas varbūt ir interesanti, bet mums lā ir mocība, — Sallija sacīja. Viņa joprojām sēdēja stingri kā madonna; Teodora viņas klēpī klanīja galviņu kā hipnotizēta.

— Liec mazo gulēt, — Ričards ieteica.

— Nē, ja es atstāšu istabu, jūs visi runāsiet par mani. Runāsiet par manu dvēseli.

— Nosauciet, man viesnīcu, — Ričards atkārtoja.

Neviens neatbildēja.

— Nu labi. Jūs gribat nežēlīgu spēli. Ļoti labi. Ļoti labi. Es varu spēlēt arī tādu. Mans tēvs bija nežēlīgs, un es arī varu būt nežēlīgs.

— Kāpēc gan ne? — Džerijs vaicāja. — Tu man neko neesi parādā.

— Sasodīts, Džerij, tu sāc runāt manā valodā. Skol,a

— Līdz dibenam. Chinchin.[21]

— Nolāpītais izdzimteni, es nevaru noskaisties uz tevi pa īstam. Lai kā mēģinātu, tu man neļauj.

— Šādus jokus dzīt viņš ir meistars, — Ruta sacīja.

— Kāda būs tava nežēlīgā spēle? — Džerijs jautāja.

Rčards kaut ko švīkoja bloknotā.

— Nu, es varu nedot Sallijai šķiršanos. Tas nozīmē, ka viņa nevarēs nevienu precēt.

Sallija vēl staltāk izslējās, un viņas lūpas izstiepās, atsedzot zobus. Džerijs redzēja, ka viņa labprāt gatava cīnīties ar Ričardu.

— Jā, — viņa asi atbildēja, — un taviem bērniem nebūs tēva. Kāpēc tu gribi darīt pāri pats saviem bērniem?

— Kāpēc tu domā, ka es tev atstāšu bērnus?

— Es zinu sasodīti labi, ka tu viņus negribi. Nekad neesi gribējis. Mums ir bērni tikai tāpēc, ka mūsu psihoanalītiķi uzskatīja, ka tas nāk par labu veselībai.

Viņi/ runāja ātri un strauji, un Džerijs saprata, ka viņi jau bieži mijuši vārdus par šo tēmu.

Ričards smaidīja un turpināja švīkot bloknotā. Džerijs prātoja, kā izskatītos apkārtne, ja to skatītu ar vienu aci.

Viņš aizvēra vienu aci un pārlaida skatienu istabai — krēsli, glāzes, sievietes pēkšņi zaudēja vienu dimensiju. Priekšmeti kļuva plakani, vairāk nekas par tiem nebija sakāms; tāda ir pasaule, viņš noprata, ja raugās uz to ar bezdievja acīm, jo dievs piešķir priekšmetiem to zīmīgo noapaļotību. Tas bija šausmīgi. Viņam vienmēr bija neciešams Ričarda izskats, domīgi noliektā galva, salkani kaprīzā mute, aplam nedzīvā acs. Varbūt tāpēc, ka, raugoties Ričarda sejā, viņš iztēlojās, kā pats varētu dzīvot ar vienu aci. Viņš atvēra to, visa apkārtne novibrēja un kļuva apjomīga, Ričards pacēla galvu un sacīja Sallijai:

— Tev taisnība. Mans advokāts mani noteikti atrunātu. Būsim racionāli. Spriedīsim racionāli, ļautiņi. Pacentīsimies apspiest savstarpējo greizsirdību. Džerij, es zinu, ka tu būsi labs tēvs maniem bērniem. Esmu tevi novēr-rojis, tu esi labs tēvs.

— Tāds viņš nav, — Ruta iejaucās. — Viņš ir sadists. Viņš ķircina bērnus.

Ričards joprojām locīja galvu.

— Viņš nav ideāls, tomēr gluži ciešams, Rūtiņ, bērniņ. Viņš nav nobriedis, bet kurš tāds ir?

— Viņš spiež bērnus apmeklēt svētdienas skolu, kaut gan viņi negrib iet, — Ruta turpināja.

— Bērniem nepieciešams, — Ričards sacīja, vilkdams vārdus kā piedzēries, — bērniem nepieciešams pamats zem kājām, lai cik tas būtu idiotisks. Džerij, es maksāšu par viņu skološanu un drēbēm.

— Nu, par skološanu gan.

— Norunāts.

Ričards tagad zīmēja kaut kādus skaitļus. Klusumā it kā pavirzījās uz priekšu milzīgs, fiziski nenojaušams svars, it kā zem zīda papīra bībelē visos sīkumos atklātos gravīra, kas attēlo elli.

Džerijs izsaucās: — Bet kas būs ar maniem bērniem?

— Tā ir tava darīšana, — Ričards atbildēja, pēkšņi atskurbis.

Džerijs uzrunāja Rutu:

— Dod man vienu. Jebkuru. Čārliju vai Džofriju; tu jau zini, kā Čārlijs viņu spīdzina. Viņus vajag izšķirt.

Ruta sāka raudāt; viņas balss drebēja.

— Viņi nevar iztikt viens bez otra. Mēs visi cits bez cita nevaram iztikt.

Lūdzu, Čārliju. Ļauj man ņemt Čārliju.

Sallija iejaucās sarunā.

— Kāpēc tu negribi dot? Tie ir tikpat daudz viņa kā lavi bērni.

Ruta pagriezās savā krēslā ar taisno atzveltni.

— Es varbūt dotu, ja runa būtu par citu sievieti, nevis par tevi, — viņa teica. — Tev es savus bērnus neuzticu. Manuprāt, tu neesi piemērota māte.

Džerijs protestēja.

— Kā tu vari tā teikt, Ruta? Paskaties uz viņu! — Bet, to pateicis, viņš saprata, ka varbūt vienīgi viņam Sallija ir likusies pārcilvēclgi laba, viņas seja starojusi laipnībā, seja, kuru viņš skatījis kaislību uzplūdos zem savas sejas — slēgtām acīm, pavērtām lūpām — kā atspīdumu dīķa ūdenī. Viņš bija redzējis pārāk daudz un bija tikpat akls; iespējams, ka Ričards un Ruta redzēja Salliju pareizāk.

Tu netici, ka es esmu tik vienkārša. Es esmu vienkārša. Tāda pati kā... šī sadauzītā pudele.

— Svētdienās un brīvdienās noteikti, — Ruta sacīja. — Ja es sajukšu prātā vai padarīšu sev galu, tad pievāc viņus. Bet pagaidām viņi paliks pie manis.

— Jā, — Džerijs nevajadzīgi apstiprināja. Viņš bija nonācis dīvainā stāvoklī; viņa steigšanās tikt ātrāk vajā no Ričarda vairs nebija apvaldāma; šinī skarbajā pagriezienā viņam vajadzēja pacelt balsi, lai izmērotu sava nespēka dzīles. Klusums, kas nu sekoja, likās neaptverams.

Ričards strupi teica:

— Nu, Šallij, apsveicu. Apsveicu, meiten, tu esi panākusi savu. Tu jau gadiem ilgi meti acis uz Džeriju Konantu.

— Patiešām? — Džerijs brīnījās.

— Protams, — Ruta atbildēja. — To jau visi redzēja. Bija pat neērti noskatīties.

— Nenopel to, Ruta, — Ričards sacīja. — Varbūt tas ir kas patiess, pati īstākā amour de coeur^22. Novēlēsim šiem bērniem laimi. Džerij, no garlaicības tu gan пека 1 necietīsi. Sallija ir nemierpilns radījums. Viņai ir daudz teicamu īpašību: viņa labi gatavo ēdienus, labi ģērbjas, ir laba — samērā laba — gultā. Taču viņa ir nemiera gars.

— Vai mēs nerunājām par ko citu? — Džerijs jautāja.

— Mēs runājām par bērnu skološanu, — Ruta teica. Viņa piecēlās. — Es dodos uz mājām. Es te vairs nevaru izturēt.

— Man tomēr jāsaka, — Džerijs iesāka, jo viņā pamodās senā vēlēšanās pakaitināt šo vīrieti, — ka es esmu valsts skolu piekritējs.

— Tāpat kā es, Džerij, puisīt, — Ričards atsaucās,

— tāpat kā es. Tā jau ir Sallija, kura uzstāj, ka bērniņi jāved ar autobusu uz snobu skolām.

— Tie ir mani bērni, — Sallija lepni atbildēja, — un es gribu, lai viņiem tiek pati labākā izglītība, kāda vien iespējama.

Mani — Džerijs saprata, ka šinī vārdā Sallijai slēpjas īpašs, neapšaubāms skaistums, viņas mute nekad nebija apšaubījusi šā dārgā vārda vērtību.

Ruta vilcinādamās atkal apsēdās un ievaicājās:

— Bet ja nu Džerijs iedomājas pamest darbu? Vai tu būsi ar mieru dzīvot pie viņa trūkumā?

Sallija rūpīgi apsvēra atbildi un šķita apmierināta ar to.

— Nē, Ruta, es negribu dzīvot trūkumā; kurš gan to grib?

— Es. Ja mums visiem vajadzētu pelnīt savu maizi ar sviedriem vaigā, tad mums nebūtu laika šim... šim neprātam. Mēs visi esam tik samaitāti, ka jau smirdam.

— Rūtiņ, tu izsaki manas domas, — Ričards teica.

— Atgriezīsimies pie dabas, pie vienkāršības un trūkuma. Visu savu mūžu es esmu bijis demokrāts. Divas reizes esmu balsojis par Edlaju Stīvensonu.

Atguvusi runas spējas, Sallija nolēma izteikt visu, kas bija iešāvies prātā, kamēr pārējie runāja. — Ziniet, parakstīt kādu papīru vēl nenozīmē, ka jūs vairs neesat vīrs un sieva. — Džerijs bija dzirdējis to jau iepriekš, kad viņa čukstēdama uzticēja viņam savas ciešanas; patlaban tas skanēja nevietā, nesakarīgi, ne visai normāli. Ruta notvēra Džerija skatienu, tad uzmeta acis Ričardam. Sallija, nojauzdama, ka par viņu klusībā smejas, iekaisa: — Un cilvēks, kurš zaudē visvairāk, negūst ne tik daudz līdzjūtības, cik melns aiz naga. Rutai paliek bērni, mēs ar Džeriju dabūjam viens otru, bet Ričards paliek pilnīgi tukšā! — Viņa nolieca galvu, mati pārkrita pār seju kā priekškars pēc dedzīgas runas.

Ričards vēroja abus pārējos, gaidot viņu reakciju, un šķita svārstāmies: pievienoties viņiem vai nostāties sievas pusē. Pārņēmis viņas toni, viņš metās uzbrukumā:

— Džerij, atļauj, ka es tev kaut ko vaicāju. Vai tu esi kādreiz juties pilnīgi viens? Es gribu teikt: līdz pašām irkšām, kā dieva priekšā, pie trejdeviņiem velniem, pilnīgi viens. Šis lielais, trulais sievišķis bija mans vienīgais draugs, kāds man vispār bijis, un viņa grib mani pamest levis dēļ.

— Tātad tu viņu mīli, — Ruta sacīja.

Ričards tūliņ atkāpās.

— O, es mīlu viņu, protams, es mīlu to pustrako kuci, bet pie velna. Man viss līdz kaklam. Que seru, sera.[23]

— Es uzskatu, ka divas pilnīgi godīgas laulības tiek izpostītas aiz kādas stulbas kļūdas, aiz nožēlojamas alkatības, — Ruta teica, no jauna pieceldamās, — bet neviens man nepiekrīt, un tāpēc es šoreiz patiešām eju projām.

— Tātad viss nokārtots? — Džerijs jautāja.

— Vai tad nav?

— Ja tu tā saki... Bet ko mēs darīsim? Abi atgriezties mājās mēs nevaram. Sallij, brauc līdzi Rutai un pavadi nakti mūsu mājā.

— Nē, — Sallija atbildēja īsi, kā nobijusies.

— Viņa nedarīs tev pāri. Uzticies mums. Es tevi lūdzu. Tā ir vienīgā vieta, uz kurieni varu tevi sūtīt. Brauc viņai līdzi, un es palikšu pie Ričarda.

— Nē. Es negribu pamest savus bērnus.

— Pat uz vienu nakti ne? Es palikšu šeit, mēs ar Ričardu varam pagatavot viņiem brokastis. Es te nesaskatu nekādu problēmu.

— Viņš pievāks manus bērnus un teiks, ka es esmu viņus pametusi.

— Tā nav nopietna runa, Sallij. Tu taču pazīsti savu vīru labāk nekā citi. Ričard, tu jau to nedarīsi.

— Protams, ka nedarīšu, — Ričards atbildēja, un Džerijs lasīja viņa sejā negaidītu kaunu par Salliju.

Džerijs sāka Salliju pierunāt.

— Vai tu nedzirdēji, ko viņš teica? Viņš nezags tavus bērnus. Viņš mīl tevi, viņš mīl bērnus. Viņš nav nekāds briesmonis. — Viņš pagriezās pret Ričardu. — Mēs varam spēlēt šahu. Vai atceries, kādas partijas mēs te spēlējām?

— Es nedomāju, ka man jābrauc projām, — Sallija noteica. Viņa cieši aptvēra Teodoru kā dārgu balvu.

— Es taču nevaru lūgt Ričardu braukt Rutai Ildzi. — Pārējie sāka smieties, un Džerijs noskaitās; šis ķīviņš kapa malā bija viņu necienīgs, un viņa laimests bija tik bēdīga atmaksa par viņa upuri un liktenīgo lēcienu, kuru viņš beidzot bija izdarījis.

— Sallij, es apsolos, ka nezagšu bērnus, — Ričards sacīja.

— Bet, ja es Salliju pametīšu, tu viņu piekausi, — Džerijs aizrādīja.

— Ak dievs, Džerij, tu man sāc trakoti riebties. Viņa nav vēl tava sieva, velns parāvis, un, ja es labi gribēšu, tad piekaušu arī. Šī ir mana māja, un es nedomāju braukt projām tāpēc vien, ka mana sieva kļuvusi par ieleni.

— Kas brauc man līdzi, lai nāk, — Ruta aicināja. — Džerij, man šķiet, mēs te neesam vairs vajadzīgi.

— Vai tev nekas ļauns nenotiks? — Džerijs jautāja Sallijai.

— Nē, nekas.

— Tu patiešām domā, ka tā būs labāk?

— Jā, es tā domāju. — Pirmo reizi šinī vakarā viņu acis sastapās.

Džerij, tev ir tik bēdīgas acis!

Kā tās var būt bēdīgas, ja esmu tik laimīgs?

Tās ir tik bēdīgas, Džerij.

Tev nevajag skatīties man acīs, kad mēs guļam kopā.

Es vienmēr skatos.

Tad es aizvēršu acis.

Džerijs nopūtās.

— Nu, mēs ar Rutu esam pavadījuši pietiekami daudz nakšu kopā, un vēl viena nakts mūs nenobeigs. Piezvani man, ja esmu tev vajadzīgs, — viņš sacīja Sallijai.

— Pateicos, Džerij. Es nezvanīšu. Dusi saldi. — Viņa pasmaidīja, un viņas skatiens klīda pa telpu. — Ruta?

Ruta jau bija vestibilā.

— Pietaupies, — viņa atsaucās. — Mēs visi esam pārāk noguruši.

Džerijs jutās netīrs; sākumā, kad viņi bija tikko ieradušies Grīnvudā, viņš pie Matiasiem starp viņu dārgajām mantām jutās neveikls un nemazgājies. Tagad viņam gribējās nolaist ūdeni, bet Ričarda klusēšana bija kā pieklājīgi pausta nepacietība, un viņš nedrīkstēja ieiet apakšstāva atejā. Arā trīs Oriona jostas zvaigznes bija noslīgu-

ч

sas pār mežu un mēness pacēlies augstāk, apgaismodams pelēkās, mākonīšiem piebērtās debesis. Konanti dzirdēja Cēzarii smilkstam un skrāpējamies garāžā, bet riet viņš nerēja. Motora troksnis apgānīja nakti. Kad viņi brauca lejup pa līkumoto ceļu, Ruta aizsmēķēja cigareti. Džerijs paberzēja divus pirkstus. Ruta pasniedza viņam cigareti, lai ievelk dūmu.

— Dīvaini gan, — viņa sacīja, — es jūtos tā, it kā atgrieztos no parastajām viesībām pie Sallijas un Ričarda. Šoreiz man vismaz nebija garlaicīgi. Ričards nerunāja par akcijām un vērtspapīriem.

— Jā, viņš nebija tik atbaidošs kā parasti. Viņam patiešām bija daži lieliski mirkļi. Es jutos taisni satriekts. Kāds es izskatījos? Pārspēts?

— Tu biji kā vienmēr, — Ruta atbildēja.

Viņa pūslis svila. Viņš jautāja sievai: — Vai ļausi man uz brītiņu apturēt mašīnu?

— Mēs jau gandrīz esam mājās, — viņa sacīja. — Vai tu nevari pagaidīt?

— Nē.

Viņš apturēja Rutas ķirbju krāsas volvo un atvēra durvis, un bezkrāsainā, sausā zāle un ceļmalas nezāles viņam apstājoties kļuva tik dārgas. Tuvumā bija tālruņa stabs. Piegājis pie tā, Džerijs pavilka rāvējslēdzēju un atdeva savas sāpes zemei. Mēness meta ēnas dzelksni no katra roba stabā; augstajā zālē vizēja sudrabaina sarma. Dže-rijam šķita, ka visa apkārtne ir glezna uz melna fona, ko iegravējušas mūsu neskaidrās, trulās bailes. Aizgāgi-nāja neredzams zosu kāsis, uz otra ceļa aizdūca mašīna; skaņai aizklīstot, gaisā novēdīja ābolu smarža. Džerijs pūlējās atrauties no nakts un apzināties tikpat kā zemes griešanos to lielo un sāpīgo pagriezienu, kāds noticis viņa dzīvē. Taču šķita, ka šeit ir tikai zāle un Ruta, kas gaida mašīnā, un aizvien mazāks kļūst loks, kas nes atvieglojumu.

Viņi pabrauca garām daudzām tumšām mājām, kamēr sasniedza savējo; ugunis dega visos logos. Misis О bija gan laba pret bērniem, bet nekad nenomazgāja nevienu bļodiņu un nenodzēsa uguni. Kad viņi samaksāja, misis О sacīja:

— Kāda sieviete no kongregācijas baznīcas bija ienākusi pēc sludinājumiem.

— Mīļais dievs, — Ruta iesaucās, — es biju piemirsusi. Tos vajadzēja nodot sestdien.

— Sie cilvēki pārvēršas par īstiem tirāniem, — Džerijs teica un vaicāja misis O: — Vai jums mēteļa nav? — Bērnu pieskatītāja klusēdama papurināja galvu; viņas seja bija pietvīkusi, un, kāpdama lejā no lieveņa, viņa slaucīja acis. Aizslēgdama durvis, Ruta sacīja:

— Nabaga dvēsele. Interesanti, cik daudz viņa zina.

— Kāpēc lai viņa zinātu?

— Viņa dzīvo Grīnvudā, Džerij. Visa pilsēta zina, ka mums ir nepatikšanas. To es visu vasaru manīju Grīsteda izsūtāmo sejās.

— Hm. Man nekad nav licies, ka mums ir nepatikšanas. Man ir, tev ir, nevis mums.

— Iesim gulēt. Jeb vai tu gribi braukt uz kotedžu? Vai gribi pienu?

— Es nespēju.

— Tu gribi?

— Ja tu pagatavosi maizītes.

— Jā, protams. Kāpēc gan ne. Cik pulkstenis?

— Desmit minūtes uz diviem.

— Tik vien? Pārsteidzoši. Man šķita, ka esam tur pa* vadījuši veselu mūžību.

— Varbūt piezvanīt? — Džerijs apvaicājās. — Kā tu domā, vai ar viņu viss kārtībā?

— Viņa pati tā izvēlējusies; liec viņu mierā.

— Viņa izskatījās tik bārenīga.

— Tāda ir viņas poza.

— Nē, es nekad neesmu viņu tādu redzējis. Es jutu, ka tur ir trīs prātīgi cilvēki, kuri spriež par skaista bērna likteni.

— Maizīte jau apcepusi. Vai gribi sviestu?

Viņam gribējās runāt par Salliju un pagājušo vakaru ar tā sarežģītajiem notikumiem; viņam gribējās skaļi pārcilāt visus sīkumus un uzzināt Rutas domas par tiem. Bet viņa izvairījās no sarunas un uzgāja augšā. Aukstajā guļamistabā viss neizteiktais spiedās viņam uz plaušām, elpa kļuva saraustīta. — Pie velna, — viņš izdvesa, ?— mans inhalators palika kotedžā.

— Jūties brīvi, — Ruta teica tālā, dziedošā balsī, — Atpūties, nedomā ne par ko.

— Te ir.ri tik auksti, — viņš dvesa. — Kāpēc mēs dzīvojam ... tādā draņķīgā mājā?

— Lien zem segām, — viņa pamācīja, — tur būs jauki, sasildies, elpo viegli, nedomā par plaušām.

— Mani nabaga ... bērni, — viņš noteica. Gulta, kurā viņš iekāpa, šķita slazds, šķita, ka viņš nosmaks ar seju spilvenā. Ruta nodzēsa uguni, izslēdza mājā pēdējo spuldzi. Pa logu caur gobas zaru blīvajām mežģīnēm mirgoja starainās zvaigznes, un Džerijs pamazām atguva spēju elpot. Ruta iekāpa gultā no otras puses un, piespiedusies pie viņa, pārlika roku viņam pār krūtīm. Ietīts pakāpeniski augošā siltumā, siltumā, kuru viņš izbaudīja pēdējo reizi mūžā, viņš juta krūtis izplešamies, locekļi atslāba, spraigums tajos izzuda, siena plaušās pēc katra elpas vilciena pamazām ira. Rutas ķermenis līdzās bija stiprs, elastīgs, miegains. — Man ļoti žēl, — viņš skaļi teica, — bet šķiet, tas ir pareizi. — Šis teikums, kuram viņa balss bija piešķīrusi dzīvību, atkārtojās neskaitāmas reizes kā attēls dubultā spogulī, kā dienas, kā elpas vilcieni. Viņš atvēra acis. Logu krusti kā sastingusi svētība stāvēja pār viņu šonakt sardzē; viņa plaušās nodibinājās bezgalīga viegluma un miera valstība. Viņš nesteidzīgi un lēni iesoļoja šai brīnišķīgajā zemē.

Tālrunis augšstāva vestibilā tarkšķēja un tarkšķēja; šķita, ka caurule plīsusi un tumsa pieplūdīs ar baismīgām putām.

— Mans dievs, — Ruta noteica.

Viņi ar Džeriju sen jau bija vienojušies: Ruta ceļas kopā ar bērniem, bet Džerijs pārzina visus negadījumus naktī. Viņš izrausās ārā no siltās migas, kurā bija atradis glābiņu; pēc tā, cik grūti bija piecelties, viņš saprata, ka tikai nesen iemidzis. Pirmais miegs ir pats dziļākais. Viņa locekļi un seja likās pārklāti putekļiem. Viņš sasniedza tālruni, kad skanēja jau ceturtais signāls — viņš to pārtrauca vidū. Kaut kur nočīkstēja bērna gulta.

— Hallo?

— Džerij? Та esmu es. — Sallijas balss skanēja neticami tuvu — kā komēta, kas it kā šūpojas pār zemi, lai gan atrodas no tās miljoniem jūdžu atstatu.

— Sveiciens.

— Vai tu gulēji?

— Apmēram. Cik pulkstenis?

— Piedod. Es nedomāju, ka tu būsi spējīgs iemigt.

— Es pats arī nedomāju.

— Es piezvanīju tev uz kotedžu, bet tu neatbildēji. Es šausmīgi satrūkos.

— Patiešām? Man prātā nenāca doties uz turieni. Tam nav nozīmes, viss jau ir nokārtots.

— Jā? Un ko Ruta?

— Viņa guļ.

— Neguļu vis! — Ruta sauca no gultas. — Saki viņai, lai mani netraucē!

— Un kā tu jūties? — Džerijs jautāja Sallijai.

•— Ne visai labi.

— Tā? Kur Ričards?

— Aizbrauca. Manuprāt, es zvanu tāpēc, lai to pateiktu. Ričards pameta māju. Viņš teica, ka nespējot palikt ne mirkli kopā ar mani, un aizcirta durvis. Pat čemodānu nepaņēma. Viņš nosauca mani par prostitūtu. — Viņas balss aprāvās, un caurulē atskanēja elsas. Otra gulta iečīkstējās. Vai tad visi bērni būtu nomodā?

— Vai viņš sita tev?

— Nē. Es nebēdātu, ja viņš būtu to darījis.

— Nu tad jau ir labi, vai ne? Vai tad nav labāk, ja viņš ir projām no mājas? Vai tu varēsi iemigt?

— Man būs jādeg ellē par to, ko esmu viņam nodarījusi.

Džerijs pārvietoja ķermeņa svaru uz otras kājas un centās runāt tā, lai Ruta nedzirdētu viņa vārdus; tie bija smieklīgi.

— Neviens nedegs elē, — viņš čukstēja Sallijai. — Vismaz tu ne. Tu neesi vainīga, tu taču pūlējies mani

atvairīt. Vai ne?

— V-varbūt. Bet man vajadzēja stiprāk uzstāties. Es negribēju tevi atvairīt, un es negribēju tev uzmākties. Vai tu atbildēsi, ja ko jautāšu?

— Noteikti.

— Godīgi atbildēsi?

— Jā.

— Vai es tev uzmācos?

— Protams, ka ne.

— Es negribēju viņam visu stāstīt, bet, kad iesāku, tad nevarēju apstāties. Viņš piespieda mani visu izteikt; viņš ir gudrāks, nekā tu domā.

— Manuprāt, viņš ir ļoti gudrs. Man viņš šonakt taisni patika.

— Patiešām? — Viņas balss bija tik cerību pilna, ka viņš baidījās no viņas nākamajiem vārdiem; viņa varēja izteikt daudz ko lieku. Viņa sacīja: — Es biju šausmīga.

•— Nebiji vis. Tu izskatījies jauka.

— Es nevarēju neko pateikt, un, kad es mēģināju, viss bi ja riebīgi un pretīgi.

— Viss bija pareizi.

— Es biju tā apjukusi, man bija tāds kauns. Es nodevu Ričardu un pēc tam nodevu tevi. Un jūs abi tik daudz no manis gaidījāt.

— Pārāk daudz.

Klusēšanā atkal ielauzās šalkoņa, im viņš juta, ka met savus vārdus bezdibenī, tukšumā.

— Šallij, paklausies. Man prieks, ka viņš zina. Man prieks, ka tu viņam visu pateici. Nu viss ir aiz muguras un viss kārtībā. Bet mums abiem, tev un man, jābūt labākiem nekā pārējie. Mēs prasām lielu upuri no Ričarda, Rutas un bērniem, un vienīgā atmaksa būs tā, ja visu mūžu būsim labāki par citiem. Vai saprati?

— Jā. — Viņa nošņaukājās.

— Vai tu man tici?

— Domāju gan. Es pati nezinu, ko daru. Nupat apēdu pilnu bļodu salātu, kurus biju gatavojusi vakariņām. Mēs aizmirsām par ēšanu, un mans vīrs aizbrauca neēdis.

— Vai tu varēsi iemigt? Vai tev ir tabletes?

— Jā. Man ir tabletes. Viss būs lieliski. — Viņas balsi ieskanējās niknums.

Viņš jautāja:

— Vai gribi, lai es braucu pie tevis?

— Nē. Bērni uztrauksies. Teodora joprojām ir nomodā.

•— Nabadzīte. Kad atgriezīsies Džozija?

— Rīt no rīta. Ko lai es viņai saku?

— Nezinu. Neko? Patiesību? Man šķiet, par to tev nav jāuztraucas.

•— Tev taisnība, Džerij. Tev vienmēr taisnība. Rūpējies par Rutu, un es iedzeršu tableti.

— Manuprāt, tas ir pats labākais.

— Ej nu pie miera. Piedod, ka iztraucēju tevi.

Džerijs jau bija gaidījis šo atvainošanos. Viņš teica:

— Nedzen jokus. Man prieks, ka tu piezvanīji. Nudien man prieks.

— Ar labu nakti, Džerij.

— Ar labu nakti. Tu esi grandioza. — Viņš nespēja pateikt, Rutai dzirdot, «es tevi mīlu».

Kad viņš atgriezās gultā, Ruta jautāja:

— Ko viņa gribēja?

— Mierinājumu. Ričards ir aizbraucis.

— Nakts vidū?

— Redzams.

— Labi darīts.

— Kas tur par labumu? Pamest sievieti galīgā apjukumā? Izdzimtenis.

— Ko viņa vēl teica?

— Viņa bija apbēdināta, ka esmu šeit, nevis kotedžā. Viņa laikam bija gaidījusi, ka es tevi izlaidīšu un braukšu uz turieni. — Rutas «labi darīts» koda viņam kaulā kā viņa pasivitātes kritika. — Vai man arī bija tā jārīkojas? — viņš jautāja. — Vai es iegūšu tavu cieņu, ja celšos augšā, apģērbšos un braukšu projām kā Ričards?

— Rīkojies, kā zini. Kāda viņai bija balss?

— Pateicos, nožēlojama.

— Kāpēc? Viņa ir dabūjusi, ko gribējusi.

— Tu tā domā? Man šķiet, ka tagad, kad viņa gribēto dabūjusi, viņa pati vairs nezina, vai ir to gribējusi.

— Atkārto vēlreiz.

— Nē. Es tagad gulēšu. Man tāda ērmīga sajūta, — viņš turpināja, paļaudamies kārtējai fantāzijai, par ko viņu tik augsti vērtēja reklāmas studijā, — ka es esmu Ziemeļāfrika, manas kājas ir Ēģipte un mana galva Ma-roka. Es esmu vienas vienīgas smiltis.

Kad tālrunis viņu atkal pamodināja, viņš jutās vainīgs, ka bija sapņojis — ne jau par savu «situāciju», par Salliju, Ričardu vai Rutu, bet par tāliem bērnības stūrīšiem, par rotaļlaukuma slidkalniņu, kuru vajadzēja norīvēt ar vaskotu papīru, lai būtu vieglāk slidināties, par divām nodriskātām galda hokeja kārbām, par nomīdītas zāles laukumiņu aiz paviljona nojumes, kur vecāki bērni pārmija neiedomājamus noslēpumus, nomezdami zemē «Old Gold» izsmēķus, par pagātni, to paradīzi, kas vairs nav aizsniedzama. Viņš grīļodamies piecēlās, lai apklusinātu tālruni, zinādams, ka atkārtojas, ka nolādējis sevi uz mūžīgu atkārtošanos tā grēka dēļ, kurš kā svins spieda uz viņa diafragmu. Tā atkal bija Sallija. Sallija: viņas balsij bija centrbēdzes spēks, un vārdi šķīda uz visām pusēm aiz pazemojuma, ka viņa zvanījusi atkal; viņa runāja aizelsdamās, saraustīti.

— Ei? Džerij? Ja es tev ko jautāšu, vai tu man atbildēsi godīgi?

— Protams. Vai tu iedzēri tableti?

— Nupat kā iedzēru un gribēju tev piezvanīt, kamēr tā nav iedarbojusies. Gribēju dzirdēt tavu balsi, pirms laižos miegā. Vai tu nedusmojies uz mani?

— Kāpēc lai es dusmotos? Es jūtos nejauki, ka neesmu pie tevis. Vai Ričards nav atgriezies?

- Nē, un viņš neatgriezīsies. — Sallijas balsī bija kas vecmodīgs, pārāk uzsvērti līdzskaņi kā kaimiņu sievām, kad tās bāra Džeriju, ka viņš nomīda viņu zālienus.

— Ko tu gribēji man jautāt?

— Vai tu esi dusmīgs, ka es viņam visu izstāstīju?

— Vai to tu gribēji man jautāt?

■— Apmēram.

— Nē, es nedusmojos, protams, nedusmojos. Es to jau leicu pirms vairākiem mēnešiem, tā ka tu man netiec līdzi.

— Tu dusmojies, — viņa sacīja. — Es jau tā nodomāju, kad pirmīt tev piezvanīju, ka tu esi dusmīgs.

— Es esmu tāds kā apdullis, — viņš atzinās. — Rīt es būšu atkal uz pekām. Manuprāt, tu esi ļoti drosmīga un pietiekami ilgi visu izturēji, un es esmu ļoti pateicīgs. Tu man devi milzumu laika. Galu galā viņš taču pats atklāja šos rēķinus par sarunām.

— Jā, bet agrāk es esmu izmelojusies vēl daudz grūtākās reizēs. Es tikai biju ļoti nogurusi. Un vai zini, Dže-rij, kas vēl notika? Tas ir patiešām šausmīgi.

— Kas tad vēl, dārgumiņ?

— Tu mani ienīdīsi.

Viņam bija apnicis atkārtot «nē», un viņš neteica nekā.

Viņa turpināja:

•— Es meloju viņam. Es teicu, ka mēs nekad...

— Nu?

— Es teicu, ka mēs nekad neesam gulējuši kopa viņa mājā. Es domāju, ka viņa patmīlībai tas būtu pārāk briesmīgi. Vai tas nav smieklīgi?

-— Nē, tas nav smieklīgi.

— Vai es esmu jukusi?

— Nē.

— Lūdzams, nesaki to viņam. Tiesā es atzīšos, tikai, lūdzams, neko nesaki viņam. Tā nav tava māja, Dže« rij. — Tabletes iespaidā viņa sāka runāt visai dīvaini

— Kāpēc man būtu jāsaka? — viņš teica. — Jo mazāk es ar viņu runāšu, jo labāk.

— Viņa patmīlība ir tik ļoti aizvainota.

— Viņš tikai mēģina radīt tādu iespaidu. Un tagad viņš mēģināja panākt, lai visi justos cik vien iespējama vainīgi.

— Apsoli, ka tu neteiksi viņam.

Apsolu.

— Ir daudz kas, ko es nekad neteiktu Rutai. Daudz kas intīms.

— Es teicu, ka apsolu. Vai tu varēsi iemigt, kā tu domā? Cik pulkstenis, pie velna?

— Ei?

— Jā?

— Atceries, Vašingtonā tu mocījies ar bezmiegu. Es nevarēju saprast, kas tevi tā nomāc. Tagad es zinu.

— Dzīve ir mokoša, — viņš paziņoja.

Sallija iesmējās.

— Es redzu, kā tu saknieb lūpas, to teikdams. Džerij? Tablete sāk iedarboties. Es jūtos ļoti smaga.

— Tagad jūties brīvi, — viņš sacīja. — Tu pamodīsies, kad pienāks rīts, un pasaule būs vecajā vietā.

— Mani velk sazin uz kurieni. Man uzmācas bailes. Man bail, ka tikai kaut kas nenotiek bērniem.

— Bērniem nekas nenotiks.

— Es baidos, ka nepamodīšos. Es nekad vairs tevi neredzēšu, un tu iemīlēsi kādu citu. Tu atkal iemīlēsies Rutā. Tu viņu mīli, es to šovakar sapratu.

— Tu pamodīsies, es tev to apsolu. Tu esi ļoti stipra, ļoti veselīga, tu nesmēķē cigaretes. — Viņš aizsedza muti un čukstēja tā, lai Ruta nedzirdētu: — Tu esi saule.

— Es nolikšu klausuli, mana roka ir tik smaga. Vai patiešām ar mani nekas nenotiks?

— It nekas. Tu jau neesi pirmo reizi viena mājās.

— Ne tā kā tagad.

— Tev nekas nenotiks.

— Ar labu nakti, mīļais.

— Ar labu nakti, Sallij.

Šoreiz, kad viņš atkal ielīda gultā, Ruta tikai jautāja: — Kāpēc tev tik ērmīga balss, kad tu runā ar viņu?

Ruta bija agri uzcēlusies, un šinī pirmdienas rīta dīvaini pārvērstajā saules gaismā Džerijs juta, ka viņam nav tiesību pārvelties uz gultas vidu un pavāļāties kādu mirkli, kamēr viņa sauks kā parasti, lai nenokavē vilcienu astoņos septiņpadsmit. Viņš atcerējās kāda sapņa fragmentu. Viss notika it kā pēc kādām viesībām milzīgā viesnīcas telpā ar augstiem griestiem. Sallija bija iemigusi uz dīvāna, kā tas mēdza notikt ar Rutu, un Dže-

rljs meklēja segu, ko viņai uzklāt. Uz kāda bagātīgi izrobīta krēsla atzveltnes viņš atrada netīru vīriešu lietus-mēteli ar rūtainu oderi. Viņš apsprauda to ap Sallijas pleciem, bet viņas garās kājas rēgojās ārā; lietusmētelis bija par īsu. Tas bija bērnu lietusmētelis, mazs. Vairāk Hekā viņš neatcerējās. Viņš piecēlās, noskuvās un nogāja l< jā. Bērni pidžamās izskatījās kā maigi naktstauriņi, kas laidelējas ap pienu kā ap svecēm. Džoanna apsveica viņu ar šķelmīgu, platu smīnu, kas izpleta viņas vasaras raibumus.

— Tētis pagājušo nakti ir gulējis mājās, — viņa teica.

— Tētis vienmēr guļ mājās, — Džofrijs apstiprināja.

Čārlijs pasniedzās pāri brokastgalda stūrim un ar ievin-

giinātu roku iesita brālim pa galvu.

— Neguļ vis. Viņi ar mammu pārāk daudz strīdas.

Džofrija laimes pārpilnā sejiņa lēni saviebās un savilkās uz raudāšanu.

— Čārlij, tas nebija labi, — Džerijs aizrādīja. — Un nebija arī pareizi.

— Viņš taču ir muļķis, — Čārlijs taisnojās.

Džoanna ķiķināja.

— Čārlijs vienmēr teic, ka Džofrijs ir muļķis, — viņa sacīja. — Viņš domā, ka ir varen gudrs.

— Nedomāju vis, — Čārlijs teica tēvam; viņa mazā sejiņa fanātiski saspringa. Viņš pagriezās pret Džoannu un sacīja: — Tu jau esi tā varen gudrā. Džoanna uzskata sevi par varen gudru tāpēc, ka viņai ir draugs.

— Nav vis. Mamm, viņš vienmēr stāsta, ka man esot draugs, bet man nav. Viņš vienmēr melo! Melkulis! Varen gudrais! Melkulis!

— Džerij, apsauc taču viņus, — Ruta aizrādīja, nesdama paplāti ar apziestām maizītēm. — Nestāvi kā stabs.

— Vi-vi-vi. i >; — Džofrijs stostījās, — viņš mani apvainoja!

— Viņš bija muļķis, — Čārlijs lietišķi paskaidroja kā neapgāžamu patiesību; viņa lūpas spīdēja no sviesta.

— Zināt, kā es nosauktu šo jūsu sarunu? — Džerijs vaicāja visiem un pats atbildēja: — Kaķa. — Bērni, pat Džofrijs, sāka Smieties, dzirdēdami, ka tēvs lieto viņu vārdu. Viņu starojošās acis pievērsās tēvam, gaidot vēl ko uzjautrinošu. — Un zināt, kā es jūs visus nosauktu? -— viņš turpināja. — Es jūs visus nosauktu par burbuļu muldām.

Bērni sāka ķiķināt un sist plaukstas.

— Un par maziem, maziem dupšeļiem, — Cārlijs piemetināja, aši pārbaudot, vai uztvēris stilu; pārējo smiekliņi liecināja, ka trāpīts.

Džofrijs, smaidīdams ar bedrītēm vaigos, piebilda: — Un par caurvēderiem.

— Un par lētprātiņiem, — Džoanna nodziedāja, it kā izgudrojusi jaunu skaitāmo pantiņu.

— Un par pigaricām, — Cārlijs papildināja, un nu sacēlās tādas gaviles, ka Džerijs, nezinādams jaunā vārda nozīmi un baidīdamies ticēt savam minējumam, aprāva smieklus.

— Paklau, es nedomāju, ka tā ir piemērota saruna pie brokastgalda, — Ruta paziņoja. — Džoanna un Čārlij, jums ir septiņas minūtes laika, lai uzvilktu skolas drēbes. Čārlij, tev jāvelk atkal tas pats rūtainais krekls, man nebija laika izgludināt balto, es atvainojos. — Viņa tā uzsvēra pēdējo vārdu, ka Cārlijs neuzdrīkstējās protestēt. — Džofrij, ņem maizīti un ej skatīties televizoru. Sēdi uz grīdas, es negribu, lai starp dīvāna spilveniem būtu drupatas. — Ruta un Džerijs palika virtuvē vieni paši. — Kāpēc tu uzcēlies tik agri? — viņa jautāja. Pulkstenis rādīja trīsdesmit piecas minūtes uz astoņiem; viņš bija apakškreklā un pelēkā darba uzvalka biksēs.

— Vainas apziņa, — viņš atbildēja. — Bailes. Kā tu domā, vai man šodien jābrauc uz darbu?

— Vai ir kaut kas steidzīgs darāms? — Ruta apvaicājās. Viņa ielēja pārpalikušo apelsīnu sulu tīrā glāzē un pasniedza to viņam.

— Vispār nē. Šī reklāma «trešajai pasaulei» put ārā; informācijas dienestam atkal nogriezti asignējumi. — No sulas sāka smelgt pakrūtē, un reizē ar smeldzi radās apziņa, ka šī diena ir citāda nekā bijušās un ka turpmāk visas dienas būs citādas. — Manuprāt, labāk jāpaliek šeit, lai godam sagaidītu uzbrukumu.

— Tas patiešām būtu jauki, — Ruta sacīja. Viņas seja bija piesardzīga un stinga. Viņa arī tikai tagad apzinājās, kas noticis. — Man būtu lūgums, lai tu kaut ko izdari manā vietā.

— Ko tad? — Viņa sirds salēcās pateicībā, ka viņš joprojām var Rutai pakalpot.

— Tos sasodītos sludinājumus par visādu grabažu pārdošanu, kurus es solījos pagatavot. Vai tu nevarētu tos uztaisīt manā vietā, pirms tu aizbrauc no šejienes? Es solījos pagatavot piecus. Tev tas prasīs desmit minūtes,

un lie būs daudz labāki par manis taisītajiem, pat ja es varētu saņemties.

— Manuprāt, tu esi gluži labi saņēmusies, — viņš pārmetot sacīja.

— Tas ir nomierinošo tablešu iespaids. Nolēmu, ka nedrīkstu piedzerties, tāpēc ieņēmu vecās tabletes, kuras lietoju pēc Džofrija piedzimšanas. Nezinu, kāda tām iedarbība, bet es jūtos kā atraisīta, un man ir mazliet nelabi.

•— Lētprātiņi, caurvēderi, vai mazi, mazi...?

— Tas bija īsts trakums. Viņi nojauš nepatikšanas, vai ne? Viņi būtu varējuši sadauzīt visus šķīvjus uz galda, un es nebūtu pakustinājusi ne pirksta. Bet, lūdzams, vai tu uztaisīsi tos sludinājumus? Es nespēju domāt par tiem, tas ir pāri maniem spēkiem.

— Protams.

— Es pameklēšu tekstu. Manuprāt, tas ir augšstāvā kopā ar kartonu, ko es nopirku. Nekad vairs neko nedarīšu šīm kongregācijas sievām. Kāpēc viņas ir tik uzbāzīgas?

— Centība,— Džerijs atbildēja. — Žēl, ka es tevi tur ievilku.

Cārlijs augšstāvā sāka brēkt pēc mātes, un Ruta devās viņu glābt, nesatricināmā mierā izslīdot no virtuves kā mēness no mākoņiem. Džerijs saberza bļodiņā kukurūzas pārslas, uzlēja pienu un atcerējās avīzi; tai vajadzēja joprojām būt uz lieveņa. Kad viņš piegāja pie ārdurvīm, atskanēja zvans; viņš atvēra durvis un ieraudzīja noliekušos vīrieti paceļam salocīto avīzi; viņa galvvidū starp pinkainajiem, melnajiem matiem jautās plikums. Ričards izslējās ar saviebtu, aiz pūlēm pietvīkušu seju un sniedza avīzi Džerijam.

— Paldies, — Džerijs teica. — Nāc iekšā. Tu esi agri cēlies.

— Es nemaz neesmu gulējis. Vai Ruta ir šeit? Es domāju, ka viņai jābūt šeit.

— Ruta! — Džerijs uzsauca, bet viņa jau nāca lejup pa kāpnēm. Džoanna un Cārlijs skolas drēbēs steidzīgi sekoja viņai. — Labrīt, — viņa mierīgi sacīja. — Ričard, es tūliņ būšu tavā rīcībā, līdzko sadabūšu naudu bērnu lenčam. Džerij, vai tev ir divi dolāri un divi kvarti?

— Mans maks ir augšā uz rakstāmgalda, — viņš atbildēja, mēģinādams paspraukties abiem garām.

— Nekas, mana soma ir virtuvē. Čārlij, ej paņem divus dolārus. Tīrā nelaime ar kvartiem, tos katrs ievelk.

— Te ir divi, — Ričards sacīja, sameklējis tos kabatā.

— Lieliski, — Džerijs noteica. — Mēs esam tavi parādnieki. — Ričarda rokas pasniegtais sudrabs bija vēss. Viņš bija pavadījis visu nakti uz ielas.

•— Mamm, te nav somas, — Čārlijs sauca.

Izdzirdējis troksni, Džofrijs ienāca vestibilā un, visiem par pārsteigumu, iebadīja ar galvu Ričardam pa ceļgaliem. Pirms daudziem mēnešiem liedagā, kad viņu dzīves līmenis bija rāms, Ričards, kurš prata gulēdams šūpoties ūdenī, bija atļāvis abiem mazajiem zēniem, Džofrijam un paša dēlam Pīteram, stumdīt viņu kā piepūšamo laivu šurpu turpu pa seklo ūdeni; atcerējies šos labos laikus, Džofrijs pašapzinīgi piedāvājās atsākt spēli, un Ričardam bija jāsaliecas, lai nepakristu.

— Vieglāk, šķiper, — viņš teica, piespiesti smaidīdams un bužinādams pūkaino, apaļo galviņu, kas bija atspiedusies pret viņa ceļgaliem.

Džerijs samulsis pārlaida skatienu avīzes virsrakstiem: nēģeris pieņemts Misisipi štata universitātē; nemieros universitātes teritorijā nogalināti trīs cilvēki; Hruščovs aicina Kenediju uz Maskavu; strīdā ar Padomēm Džou nepiekāpjas; «Giganti» un «Slīpētie» sacenšas par pirmo vietu.

— Vai tētis ies spēlēt golfu? — Čārlijs vaicāja, beidzot atgriezdamies ar Rutas zaļo somiņu. Viņš nevarēja iedomāties citu iemeslu, kāpēc ciemiņš ieradies tik agri, kaut gan Ričards savos gangsteriski rūtainajos sporta svārkos, sārtajā kreklā un cieši sasietajā svītrainajā kaklasaitē nebija ģērbies kā golfa spēlei.

— Muļķis! Misters Matiass nespēlē golfu, to dara misters Kolinzs, — Džoanna aizrādīja.

— Misters Matiass ieradies darīšanās, — Ruta paskaidroja, mainīdama naudu pret skūpstiem un pasniegdamās pāri Ričarda plecam, lai atvērtu durvis. Džoanna un Čārlijs neatskatīdamies noskrēja pa lieveņa pakāpieniem un šķērsoja ceļu. Cik nopietni viņi izskatās, Džerijs nodomāja, pacēlis acis no avīzes un vērodams pa logu, kā viņi nostājas zem gobas, gaidot skolas autobusu. Nelikdamies zinis par to, ka koks virs viņiem kļūst arvien mazāks, viņi spārdīja ar kājām nobirušās lapas. Zem katras nokritušas lapas uz asfalta bija mitrs laukumiņš — skūpsts,

— Vai nevēlies kafiju? — Ruta vaicāja Ričardam.

— Ja iespējams, — viņš atbildēja. Pagājušās nakts nosvīdušais cietējs un klauns bija izgaisis, tā vielā bija p.irādījies kaut kas liels un nežēlīgs, kas apdraudēja viņu māju. — Man kaut kas jāsaka Džerijam, ja jau viņš ir šeit, un kaut kas tev, Ruta. Mans sakāmais tev būs visai īss, — viņš pagriezās pret Džeriju. — Kur mēs varam aprunāties? — Džofrijs joprojām turējās pie Ričarda kā

pini.

— Vislabāk būtu aiz mājas, — Džerijs sacīja. Vārdi [ialika karājamies gaisā; viņš jutās kā nobijies aktieris, kas runā lāgā neiegaumētu tekstu.

— Es uzvārīšu svaigu kafiju, — Ruta teica. — Džof, ej skaties televizoru. Tur pašlaik ir filma.

Džerijs izvadīja Ričardu caur virtuvi ārā. Viņi apstājās zem kļavas; vienā zarā Džerijs bija uzkāris šūpoles. Zeme ap šūpolēm bija cieti nomīdīta un kaila, pārējais zāliens bija pļaujams, noaudzis ar garu, vārgu rudens zāli, kas nokalst augustā un atdzīvojas septembra lietavās. Džerijs ievaicājās:

— Vai tu patiešām visu nakti negulēji? Ko tu darīji?

Ričards nebija mīkstināms. Viņi abi stāvēja slīpā vietā,

un Ričards bija nostājies augstāk, lai būtu vēl garāks par Džeriju.

— Es aizbraucu uz Kenonportu un klaiņoju pa ielām. Iegriezos iedzert — gan šur, gan tur —, vēroju, kā saule kāpj augšup virs dokiem. Es visu uzņemu aukstasinīgi.

Džerijs paraustīja plecus.

— Iestājies aukstasinīgo klubā.

— Es brokastoju kopā ar advokātu, — Ričards turpināja. — Mūsu sarunā noskaidrojās divi — nē, trīs momenti, kurus gribu tev pateikt.

Džerijs atkal paraustīja plecus; viņš juta, ka viņam te kaut kas sakāms, tikai nevarēja atcerēties, kas.

— Pirmkārt, es nupat atbraucu no savas mājas, savas bijušās mājas, kur pametu Salliju pie teicamas fiziskas veselības.

— Labi.

— Es nekādi nenodarīju viņai pāri. Es nomazgājos dušā, noskuvos un paskaidroju viņai savu lēmumu, ciktāl tas skar viņu.

— Vai viņai beidzot bija izdevies iemigt?

Ričards pašķielēja uz viņu, mazliet apjucis, ka Džerijs zina vairāk nekā viņš pats.

— Viņa gulēja kā zīdainis. Es ar pūlēm viņu uzmodināju. Viņa ceļas vēlu, pie tā tev vajadzēs pierast. Ja runājam par māju, tad es pats gribu tur dzīvot. Pieņemu, ka jūs abi uzmeklēsiet citu vietu, līdzko tas būs iespējams, bet pagaidām mēs abi dzīvosim kopā, tikai, tā sakot, ne kā vīrs un sieva.

— Tā sakot. Vai tas ir tava advokāta izteiciens?

— Stāvoklis ir nopietns, Džerij.

— Pareizi. — Viņš palūkojās augšup; debesis bija zilas * kā izbalējis samts, bet no rietumiem tām mācās virsū draudīgi pelēki mākoņi.

— Otrkārt, es šķiršos no Sallijas, ja tu esi ar mieru viņu precēt.

— Ja esmu ar mieru? Man šķiet, ka es jau izteicu piekrišanu. — Džerija balss čerkstēja; viņš juta, ka ar šiem vārdiem slīd lejup.

— Šķiršanās notiks citā štatā, noteikumus norunās viņas un mans advokāts. Es nepretendēšu uz bērniem, tomēr, dabiski, gaidu, ka man būs tiesības viņus satikt un piedalīties viņu audzināšanā.

— Protams. Tevi aizstāt es nevaru. Mums visiem vajadzēs savstarpējas palīdzības, lai bērni to vieglāk pārdzīvotu.

— Tieši tā, — Ričards atbildēja, sakniebis lūpas.

— Treškārt, ja tu neprecēsi Salliju, tad esmu nolēmis tevi iesūdzēt — par to, ka tu esi veicinājis ģimenes iziršanu.

Tas bija kā sviediens ar spilvenu, no kura var paslēpties un kas nesagādā sāpes; Džerijs apjuka, pēkšņi apzinādamies, ka visapkārt pagalmā ir nenopļauta zāle, izsvaidītas papīra strēmeles un rotaļlietas, ko vajag savākt; zem kājām bija daudz mazu nelīdzenumu un izcilnīšu no zemes piciņām, tie liecināja, ka pastāv kukaiņu pilsētas ar savām hierarhijām, ikdienas dzīvi, tirdzniecības ceļiem, karalienēm un piecgadu plāniem. Viņš sacīja:

— Es īsti nesaprotu, ko nozīmē «veicināt ģimenes iziršanu». Ceru, ka advokāts man to paskaidros. Bet tu maldies, iedomādamies, ka patika nebija abpusēja.

— Mēs abi zinām, Džerij, ka Sallija šinī dēkā bija tikpat agresīva kā tu un varbūt pat vairāk, — Ričards negaidīti pieglaimīgi sacīja. — Taču likuma acīs viņa nav brīvs cilvēks. Viņa ir kustams īpašums. Vērsdams manu sievu pret mani, tu likuma acīs esi man sagādājis lielas garīgas ciešanas, garīgas un zināmā mērā fiziskas, par

kurām man ir tiesības prasīt atlīdzību. Viņa meta man pa naivu ar bronzas paliktni un būtu varējusi mani nosist; Uo ir zaudējumi. Tagad man kādu laiku vajadzēs grieztu-s pie prostitūtām, lai apmierinātu savas vīrieša prasības; tas tāpat ir zaudējums. Advokāti ir slīpēti ļaudis, Džerij, puisīt.

— Blēņas, — Džerijs atbildēja. — Viņa nebūtu nākusi pie manis, ja iepriekš nebūtu bijusi noskaņota pret tevi. Viņa bija tava sieva, tavs pienākums bija viņu atturēt. Tevis dēļ mani bērni tagad izaugs garīgi traumēti. Tāpēc k,i tu esi tāds sūds, mana sieva grib mirt.

— Domāju, ka pietiek. Nepārspīlē, Ruta tiks ar sevi galā. Esi uzmanīgs, mētādamies ar vārdu «sūds». Nesanikno mani, Džerij, puisīt. Tu spēlējies ar pieaugušiem cilvēkiem.

— Man ir jautājums.

— Es klausos.

— Par šo ģimenes iziršanas veicināšanu. Ja es pēkšņi pazustu, vai jūs varētu savas attiecības atjaunot?

Ričarda seja šķita saraujamies kā filmā, kad tiek izlaisti daži kadri; varbūt Džerijs tai brīdī pamirkšķināja, aizskāris pašu vārīgāko punktu. Ričards lēni sacīja:

— Ja tu pametīsi Salliju, es rīkošos ar viņu pēc sava I .'Ja. Es tagad pieņemu, ka tu precēsi viņu. Vai es maldos?

Tas nav pareizi, vai ne?

— Vai es maldos? Jā vai nē, Džerij?

— Lai Ruta iznāk pie tevis. Domāju, ka man paredzēto pantiņu tu jau esi noskaitījis.

— Pagaidām jā.

— Ko viņš teica? — Ruta jautāja, kad Džerijs ienāca iekšā.

— Neko. Visādas aplamības. Ja es neprecēšot Salliju, viņš sūdzēšot mani tiesā.

— Par ko? Ka tu gulēji ar viņu?

— To sauc par ģimenes iziršanas veicināšanu.

— Tas taču notika pēc viņas iniciatīvas.

— Blefs, Ruta. Tas stulbenis negrib runāt atklāti un blefo.

— Nu, viņš ir aizvainots. Viņš ir ļoti jūtīgs.

— Kurš tad tāds nav?

— Viņu nevar pamest vienu pagalmā. Izslēdz kafijas kannu, kad ūdens sāks vārīties.

Džerijs noskatījās pa virtuves logu, kā Ruta un Ričards sarunājas. Rutas klātbūtnē Ričards jutās atvieglots un rīkojās gluži ērmīgi: viņš iesēdās šūpolēs un sāka gurdi šūpoties uz priekšu un atpakaļ. Pēc brītiņa, Rutas žestu pamudināts, viņš piecēlās, novilka rūtainos svārkus, izklāja zālē blakus šķūnim, kur glabājās divriteņi, kāpnes un dārza darbarīki, un abi apsēdās. Viņi sēdēja līdzās un smēķēja vienu cigareti. Kad Ričards ievilka dūmu, apakšlūpa viņam nokārās kā vecim; Ruta locīja galvu par atbildi uz viņa vārdiem un dūmiem, kas plūda no viņa mutes, šķita pietvīkusi un teju pat seksuāli uzbudināta kā mākslas skolā, kad skolotājs apstājās pie viņas molberta. No rietumiem kāpjošie mākoņi atnesa līdzi vēju; lapas lidoja augšup un griezās ap sarunā iegrimušo pāri, un Džerijs vēlējās, kaut viņi paliktu mūžīgi šinī dārzā aiz mājas kā statujas, kā pusdievi sargātāji. Kafijas ūdens vārījās; viņš nogrieza degli. Aiz viņa muguras žēli činkstēja Džofrijs; tas bija mēģinājis apģērbties un netika galā ar pogām. Džerijs aizpogāja viņa velveta kombinezonu un piezvanīja uz kantori, pavēstīdams, ka ļoti stipri saaukstējies. Patiešām, no negulēšanas viņam sūrstēja rīkle un tecēja deguns. Aiz Rutas rakstāmgalda viņš atrada kartonu un bērnu istabā dažas pudelītes ar sažuvušu krāsu un sakaltušu otu, ko izmazgāja virtuves izlietnē. Kad Ruta un Ričards pēdīgi ienāca iekšā, viņš sēdēja uz viesistabas grīdas un taisīja pasūtītos sludinājumus.

— Labi darīts, — Ruta noteica un pasniedza kafiju. Ričards apsēdās uz dīvāna un neticīgi raudzījās, kā Džerijs platiem, pārliecinošiem triepieniem veido uzrakstu «Vecu mantu pārdošana» ar Disneja stilā lēkājošiem burtiem, pieraksta datumu un vietu un uzzīmē karikatūriski salauztu lampu, tukšu gleznas ietvaru un pāri idiotiski salāpītu kapzeķu. Ruta piegāja pie tālruņa.

— Kam tu zvanīsi? — Džerijs apvaicājās. Viņš bija gaidījis, ka viņa apsēdīsies un apbrīnos viņa radošo darbu.

— Tai pašai misis O, — viņa atbildēja. — Ričards domā, ka man jābrauc uz Kenonportu un jāaprunājas ar viņa advokātu.

— Kāpēc ar Ričarda advokātu?

•— Viņš pagādās advokātu man.

Ričards sacīja: — Domāju, ka Rutai jāņem advokāts.

— Varbūt, — Džerijs atteica, iemērcis otu ūdenī un tad purpura krāsā.

— Ja viņai būtu bijis advokāts pirms pusgada, tad. liela dala ciešanu mums ietu secen un mēs jau varētu nodarboties ar rētu sadziedēšanu.

Purpura krāsa trekni gulās uz kartona.

Vīrieši klusēja, kamēr Ruta norunāja ar misis O, ka tā ieradīsies pēc pusstundas. Kad viņa nolika klausuli, Ri-i'.irds sacīja viņai:

— Advokāts tevi gaida. Es teicu, ka tu ieradīsies pie viņa pirms pusdienas; vai varēsi to izdarīt?

— Protams. Man jābūt trijos atpakaļ, lai pavadītu Džoannu uz klavierstundu.

— Es piezvanīšu viņam un apstiprināšu teikto. Tev taču ir viņa adrese?

— Jā, Ričard, jā. Es neesmu idiote. Tu man nupat to iedevi.

— Es esmu piekusis. Ak kungs, man nepieciešams likties uz auss. Uzturēsim kontaktu. — Ričards uzstīvējās augšā no dīvāna, un piecelšanās pūles lika viņam kaut ko. sacīt. — Šodien mums ir tumša diena, — viņš teica, — bet varbūt turpmāk mūs gaida gaišākas.

Džerijs palūkojās augšup, neskaidri nojauzdams, ka tā ir priekšrocība — sēdēt uz grīdas. Viņš nepiecēlies sacīja: — Ričard, man gribas pateikties tev par lielo palīdzību Rutai un par to, ka tu visu kārto tik vīrišķīgi un praktiski.

— Paldies, paldies, — Ričards drūmi atteica.

Džerijs pamanīja to, ko nebija redzējis vakar: Ričards

ir pametis savu mīksto migu ar dziļi slēptu ievainojumu un ir nolēmis smelties no tā spēkus turpmākajās grūtajās dienās.

Kad viņa soļi bija apklusuši uz lieveņa pakāpieniem, Džerijs vaicāja Rutai:

— Ko, pie velna, viņš tev tik ilgi stāstīja?

— О — tu jau zini. Šo un to. Viņš teica, ka es esmu jauna, labi izskatos un ka man dzīvē daudz kas gaidāms. Ka tu neesi vienīgais vīrietis pasaulē un ka tev ir likumā paredzēti pienākumi pret mani un bērniem.

— To es nekad neesmu noliedzis.

— Viņš teica, ka esmu tevi lūgusi visu vasaru, lai tu paliec pie manis, un ka nu man vajag rīkoties citādi. Man jādod tev šķiršanās. Viņš teica, ka pietiek domāt par tevi, man jādomā par sevi un par to, ko es gribu.

— Viņš runā kā īsta Tirdzniecības palāta.

Viņš runā saprātīgi.

— Ko viņš saka par bērniem?

— Viņš saka: bērni ir svarīgi, bet nevar domāt tikai par viņiem. Manuprāt, viņš neteica neko tādu, ko mēs abi jau nezinātu, bet, ja cits pasaka gluži to pašu, tad tomēr kļūst vieglāk.

— Viegla un laimīga šķiršanās, velns parāvis. Labi. Kad tu pati ķersies pie tiem sasodītajiem vecu mantu pārdošanas sludinājumiem?

— Neuzplijies man ar tiem, pašlaik es patiešām nespēju neko darīt. Misis О ieradīsies pēc piecpadsmit minūtēm. Tu esi vienu jau uztaisījis, tas ir skaists, uztaisi vēl četrus līdzīgus. Nepūlies būt oriģināls, tad tie neaizņems tev vairāk par piecām minūtēm. Ko citu šodien darīsi? Vai gribi braukt pie viņas?

— Domāju, ka vajadzētu braukt.

— Uztaisi man tos sludinājumus, un es nekad tev neko vairs nelūgšu.

— «Uzturēsim kontaktu» — šis klīsterīgais kuces dēls saka manai sievai, ka uzturēs ar viņu kontaktu.

— Džerij, man jāapģērbjas.

It kā viņš Rutu aizturētu. Varbūt aiztur arī? Kaut gan viņa roka drebēja un grīda zem kartona šūpojās kā kuģa klājs, viņš tomēr centās uzzīmēt katru nākošo sludinājuma labāku par iepriekšējo — smieklīgāku, dzīvāku, aizraujošāku. Darbs vilkās ilgāk par piecām minūtēm; Ruta nomazgājās dušā, pārģērbās un nonāca lejā, bet viņš vēl strādāja. Viņai mugurā bija gluds, melns tērps, kas viņam vienmēr bija paticis; triko cieši aptvēra gurnus, un melnā krāsa piešķīra viņas piekāpīgajai, bālajai sejai kaut ko dramatisku. Viņa atvadoties noskūpstīja Džeriju. Viņa pirksti bija notriepti ar krāsu, un viņš nevarēja Rutai pieskarties. Viņš jautāja:

— Vai Ričards tev ieteica, kā jāģērbjas, kad iet pie advokāta?

— Vai šī tev šķiet piemērota? Manuprāt, vajadzēja arī cepuri ar plīvuru, kā baznīcā ejot, bet man tādas nav. Būs jāaizņemas atkal no Lindas. Kā tu domā, vai advokāts tūliņ runās par naudas sadalīšanu?

— Iespējams. Cik tev jāprasa, pēc Ričarda domām?

— Viņš minēja skaitli piecpadsmit. Man tas šķiet ļoti daudz. Šaubos, vai mans tēvs tik daudz ir nopelnījis visā savā mūžā.

— Nu, ņem, cik vari. Domāju, ka Ričarda advokātam bus daudz lielisku ideju.

— Vai tu dusmojies? Vai es rīkojos aplam? Man taču nav nekādas izvēles, vai ne?

— Protams, ka es nedusmojos. Es esmu noskumis. Tu, manuprāt, esi ļoti braša un izskaties grandioza. Noskūpsti mani vēlreiz. — Viņš paliecās pretī, nepaceldams rokas. Viņas deguns bija vēss un mēle silta. Lieveņa pakāpieni nodunēja. Ieradās misis O. Iedama ārā, Ruta pārmeklēja somiņu, un Džerijs dzirdēja viņu murminām: «Mašīnas atslēgas, mašīnas atslēgas.»

Viņš pabeidza plakātus, un tikmēr misis О pabaroja Džofriju ar otrām brokastīm. Palicis divatā ar patiešām laipnu cilvēku, Džofrijs pļāpāja vienā laidā. Džerijs klausīdamies noprata, ka ir kāds tonis, kāds apslāpēts pastiprinājums, kas pārvērš bērnu balsis, ja klausās, domājot, ka drīz viņus pametīs, — tā aci kaitina rūpīgi izstrādāts zīmējums, kur tikai vienai ēkai otrā plānā ir nepareiza perspektīva — jumts pavisam greizs, tāpēc viss šķiet mazliet sašķiebts un rada nevēlamu iespaidu. Visu vasaru no citām istabām pāri asfalta un zāles laukumiem Džerijs bija dzirdējis šīs skaņas, un tās bija savienojušās ar neērtības sajūtu, ar dīvaino vienveidību, kad ik rītu, pamozdamies no miega, kas bija pilns ar domām par Salliju un plāniem, viņš vispirms ieraudzīja viegli smaidošu pašportretu, apbrīnojami precīzu pēc krāsas, bet pēc līnijām un zīmējuma pavisam svešu — Rutas pašportretu, ko viņa pietvīkdama bija pasniegusi viņam pagājušā ziemā uz viņa trīsdesmito dzimšanas dienu. Viņa bija uzdāvinājusi viņam sevi tādā veidā, kādā prata.

Tikai kad plakāti bija pabeigti, salikti rindā uz dīvāna, lai žūst, ota izmazgāta un krāsas noliktas atpakaļ bērnu istabā, Džerijs juta pienākumu piezvanīt SallijaL Misis О bija aizvedusi Džofriju pastaigāties pa nobirušajām lapām līdz konditorejai, un Džerijs bija viens visā mājā. Šķita dīvaini uzgriezt viņas tālruņa numuru no savas mājas. Viņš sajauca seši ar septiņi, nolika klausuli, it kā aizbāztu kliedzienam pavērtu muti, un piezvanīja no jauna.

— Hallo! — Šoreiz viņa vairs nepārvērta katru zilbi jautājumā.

— Sveiciens, trakā mis Matiasa. Tas esmu es. Kā tu jūties?

•— La-abi. — Viņas balss pārdalīja vārdu divās daļās.

r- Ričards vēl guļ?

— Nē, viņš atkal aizbrauca, viņš ir šausmīgi uztraukts. Kad viņam darīšanas ar advokātiem, viņš pastāvīgi uztraucas. Kā tu jūties?

— Es esmu viens. Ruta aizbrauca pie tava vīra advokāta, un bērnu pieskatītāja izveda Džofriju pastaigāties.

— Vai tu bērniem jau visu pateici?

— Ak dievs, nē. Viss vēl ir pārāk neskaidrs. Ričards bija šeit, mētājās ar ultimātiem un nemitīgi deva padomus.

— Viņam licies, ka tu esot nobijies.

— Cik smieklīgi! Viņš iedomājies mūs visus nobiedēt.

— Viņš ir tik aizvainots, Džerij.

— Paklau! Vai gribi, lai es ierodos?

— Protams, ka gribu. Kā lai es negribētu? — Kad viņa apklusa, Džerijs piebilda:

— Pēc balss šķiet, ka tu esi vienos nobrāzumos.

— Jā, man šķiet, ka tā tas ir. Vienos nobrāzumos.

— Nu tad neskrien nekam vairs virsū un stāvi istabas vidū. Es būšu drīz klāt.

— Es mīlu tevi.

Viņam bija jārīkojas ātri, ja negribēja noslīkt. Džerijs uzvilka audekla kurpes, bet aizmirsa sasiet saites un izdrāzās pagalmā aiz mājas, saitēm mētājoties un velkoties pa zemi. Aiz pārskatīšanās viņš pievēra mašīnai gaisa vārstu, it kā būtu ziema, un pārplūdušais motors negribēja iedarboties. Beidzot tas ierēcās, un mašīna aizdrāzās — garām pasta kastītēm, atvērtām garāžām, kūpošām lapu kaudzēm, tukšiem pagalmiem. Pilsēta likās izmirusi; Džerijs iedomājās, vai nav sācies atomkarš, un paskatījās uz debesīm, vai neredzēs nodevīgās zīmes. Taču mākoņi augstienē tikai atspoguļoja ikdienas vienmuļību. Matiasu māja pakalnā izskatījās pēc drupām, pēc pamestām vējdzirnavām. Cēzars izlēkšoja no birzs un rēja, bet bez dusmām; asteres pie ieejas virtuvē, kuras viņnakt bija slēpusi tumsa, izskatījās rūsainas. Aiz durvīm Sallija bikli iekļāvās viņa rokās. Viņa piederēja Džerijam. Viņas ķermenis pārsteidza Džeriju, tas bija tik reāls, taustāms, tik liels un stingrs; viņa kokaini iespieda pieri Džerija kakla izliekumā, no viņas sejas plūda sauss karstums. Viņš cieši pie-kļāva Salliju sev klāt; to viņa bija gaidījusi. Teodora ietipināja vestibilā un blenza uz viņiem. Viņas uzacis, tāpat kā Sallijai, bija augsti izliektas un tumšākas pie deguna, seja likās ja ne pikta, tad piesardzīga kā mežonīga, mūžīgi trenkāta dzīvnieka purniņš. Bērna sejas lejasdaļa atgādināja Ričardu, viņai bija plāna, maza mutīte. Platajās

ncīs, kas raudzījās uz viņiem ar ciešu skatienu, dzīvi atspoguļojās visa apkārtne; viņš un Sallija bija kā vitrīnā izstādīti šinī augstajā namā. — Paklau, Sallij... — Džerijs

ieteicās.

Par atbildi Sallija ciešāk sažņaudza rokas uz viņa muguras, ievelkot viņu dziļāk savā nekustībā, kas šķita kā paradīze. Viņai bija mugurā dzintaraini svītrotais džem-perītis un baltās bikses Sentropēzas stilā — rotaļīgais matroža kostīms.

Viņš jautāja: — Vai tev neliekas — mēs esam kā divi bērni, kas pieķerti, ka iebāzuši pirkstus saldumu kārbā?

Viņa mazliet atvirzījās un bez smaida atbildēja: — Nē* Vai tu tā jūties?

Viņš paraustīja plecus. — Apmēram. Mazliet. Esmu pārliecināts, ka tas pāries.

Viņa atkal piekļāva seju viņa kaklam un vaicāja: — Vai tu gribi?

Neticami, vai patiešām viņa piedāvāja viņam mīlestību šeit, kur visa pasaule viņus vēroja? Viņš uzrunāja Teodoru pāri Sallijas plecam, lai atgādinātu Sallijai, ka meitene ir tepat. — Tu neguli, Teodora?

— Viņa vairs priekšpusdienā neguļ, — Sallija teica. Agrāk viņa mēdza piekļauties Džerija ķermenim, tagad viņa mazliet atliecās, radot starp abiem gaisa telpu, bet galvu turēja noliektu, it kā baidoties rādīt savu seju. Palūkojusies lejup, viņa iesmējās. —■ Tu esi aizmirsis sasiet kurpju saites.

— Jā, un esmu aizmirsis arī savas cigaretes.

Sallija nolēma pilnīgi atraisīties no viņa.

— Domāju, ka Ričards būs pametis kādu paciņu viesistabā. Kur tu gribi apsēsties?

— Vienalga, kur.

Kur?

Mēs varētu sastapties un iedzert kafiju, ja vēlaties. Kaut kur ārpus Grīnvudas. Labi tas nebūtu, vai ne?

Nē. Tomēr jā. Tas nebūtu labi, bet pareizi. Kad? Kad, dārgā Sallij? Neķirciniet mani.

Tas esat jūs, kas ķircina mani, Džerij.

— Cik tasīšu kafijas tu šorīt izdzēri? — Sallija jau smaidīja, paredzēdama atbildi.

— Ne jau pārāk daudz. Divas, — viņš teica un sapīcis nodomāja, ka nodevis Salliju, neizdzerdams vairāk. Viņa nebija gulējusi, viņa bija dzērusi kafiju, kamēr viņš bija

baudījis mieru sievas radītajā omulībā un krāsojis, sēdēdams uz grīdas kā bērns.

Viņš sēdēja Sallijas spodrajā virtuvē — apkārt dzirkstīja naži, laistījās virtuves galda malas, pastētu formas, pa laikam apdzisdamas, kad mākoņi aizklāja sauli, — un runāja par Ričardu un Rutu; viņiem bija grūti runāt pašiem par sevi. Viņu mīlestība, viņu dēka atradās starp viņiem — liela, nejēdzīga, stūraina. Džerijs kaunējās par savu nevēlēšanos pieskarties Sallijai; viņam gribējās paskaidrot, ka Sallija nav pārvērtusies, bet ir pārvērtusies pasaule. Tas, ka Ričards visu zināja, strāvoja visam cauri un atsedza visu; koki bija kaili, māja spodra un laistījās kā skatlogs, pakalni slējās kā akmens skeleti, un, pat ja viņi ar Salliju būtu apbedīti zemē, visi viņus tik un tā redzētu. Kautrība atturēja viņu no Sallijas, vairāk nekas, bet šī pati kautrība liedza paskaidrot, kāpēc nedrīkst viņai pieskarties. Viņš bija gluži apjucis, ka nokļuvis ar Salliju tādās attieksmēs, kas prasa taktu. Viņa stāvēja, un viņš stāvēja; šķita, ka gaisma bombardē viņus abus, draudot ar nelaimi. Viņš vēlējās apdzēst Sallijas mirdzumu, jo tas bija kliedzošs, tas nodeva viņu stāvokli šinī dīvaini caurredzamajā pasaulē, kur viņiem tik ļoti vajadzēja paslēpties.

Viņi nedzirdēja Ričarda mašīnu iegriežamies ceļā, kas veda uz māju, un Ričards atrada abus stāvam virtuvē, it kā viņi nupat būtu saskārušies. Viņa lūpas sakniebās kā vecim. — Nu, nu, — viņš teica. — Tas ir par daudz.

Lai kļūtu mazāks, Džerijs atslīga uz cietā virtuves krēsla. Sallija palika stāvam un teica: — Mums ir jārunā. Kur lai mēs ejam?

Ričards joprojām bija svārkos, ar kaklasaiti, it kā pēc daudzām konsultācijām pats būtu kļuvis par advokātu.

— Protams, protams, — viņš piekrita. Atkārtošana it kā piešķīra viņa vārdiem likuma spēku. — Jums jārunā, viss jSpārcilā. Piedodiet, mēs varbūt vienmēr neesam pietiekami saprātīgi, bet mēs centīsimies, centīsimies. Es atbraucu pievākt dažus papīrus — bankas grāmatas un apdrošināšanas polises; Sallij, tu jau zini to mapi. Vai tu atļausi man uziet augšstāvā mūsu tā saucamā bijušā guļamistabā?

— Mums bija ļoti skumja saruna par tevi, — Sallija mēģināja pieglaimoties.

— Tas ir ļoti laipni no jums abiem, nudien. Jūs abi nudien ļoti rūpējaties par manu labklājību.

— Rimsties, Ričard, — Sallija teica. — Mēs tomēr esam cilvēki.

— Es to augsti vērtēju, augsti vērtēju. Ciktāl man zināms, es nekad neesmu apgalvojis, ka personas, kas piedalās šajā procesā, nav cilvēki. Džerij, vai tās ir tavas cigaretes, ko tu smēķē, vai manas?

— Tavas.

— Tā jau es domāju.

— Še, es dodu tev divdesmit astoņus centus.

— Paturi savu naudu, tā tev noderēs. Jūties kā mājās, Džerij, puisīt. Sallij, gādā, lai Džerijs paēd labu lenču, esi tik laipna. Diemžēl es nevarēšu jums piebiedroties, kaut ari zinu, ka jūs mani lūgsiet to darīt.

Džerijs piecēlās, teikdams: — Es braucu projām.

— Paliec, — Sallija nokomandēja.

— Tā nav mana māja, — Džerijs viņai sacīja. — Tā ir viņa māja. Viņam taisnība. Man nevajag šeit atrasties.;

Ričards paspēra soli, lācīgi aplika viņam roku ap pleciem un pievilka sev klāt; viņa elpa tuvumā oda pēc viskija, pēc smagām, nepārvaramām skumjām.

— Protams, vajag, Džerij. Dievs žēlīgais, nu protams, ka vajag. Piedod man, ko? Man bija tāds apjukuma mirklis, kad es ienācu, bet nu viss kārtībā. Kas mans, tas tagad tavs, vai ne? Tu viņu esi pamatīgi apstrādājis, vai ne, ko? — Viņš ciešāk saspieda Džerija plecus, un Džeri-jam pēkšņi radās iespaids, ka viņš ir mazs, gluži sīks puika, ko var saspiest, pacelt gaisā un aiznest. Viņa plaukstas sāka niezēt, mute kļuva sausa. Bet Ričards turpināja: — Lai tev laba apetīte. Sallija ir laba pavāre, to viņai nekādi nevar atņemt. Viņa pārvērta manu dzīvi par elli, zēn, bet ēdiens vienmēr bija galdā, trīs reizes dienā, zēn, tip-tip-tip. Viņa ir lādzīgs meitēns, Džerij, tu laimīgais kuces dēls; tu patiešām ieliki viņai laužņus, vai ne? Nekādi nevaru to aptvert, zinu, ka tas ir ellišķīgi stulbi, laikam darbojas kāds aizsargmehānisms, bet šis fakts neiet iekšā manā aplamajā pauri.

— Viņa joprojām ir tev pieķērusies, — Džerijs teica. Sirds viņam dauzījās, viņš pūlējās tikt ārā no dūksnāja, panākt Ričarda atzinību, viņa piedošanu. — Līdz pagājušai naktij, — viņš turpināja, — man nebija ne jausmas, cik ļoti viņa tev pieķērusies.

— Zirgu bambals, — Ričards atcirta. — Merde. Caca. Vāc viņu prom no manām acīm, no viņas izskata vien man

jau nelabi metas. Labu veiksmi, drauģeli. Novēlu jums, abiem truleņiem, trīs gadus, pats lielākais.

— Liec viņam mieru, — Sallija teica Ričardam. — Vai tad tu neredzi, kā viņš mokās savu bērnu dēļ?

— Man ar! žēl viņa bērnu, — Ričards atbildēja. — Un manējo tāpat. Man žēl visu, vienīgi tevis ne, Sallij. Tas ir tavs darbs.

— Džerijs var mani atstāt, ja vēlas, — Sallija teica, lepni izslējusi zodu. — Es uz viņu nepretendēju. Man vajag vīrieti, kurš mani grib.

Bet Ričards jau bija apgriezies un devās augšup, lēkdams pa trim pakāpieniem uzreiz. Viņš sauca uz leju: — Kur mans sasodītais peldmētelis?

Sallija nostājās pie kāpnēm un brēca tikpat skaļi:

■— Nedomā meklēt manā skapī!

Ričarda smagie soļi dunēja šurpu turpu virs viņu galvām, un drīz vien viņš nonāca lejā ar čemodānu; viņš izdrāzās ārā, pat acu nepametis uz viņu pusi, lai gan viņi izgāja vestibilā kā kalpotāji, lai saņemtu viņa pavēles.

Sallija atglauda garos matus no ausīm un nopūtās.

— Visi kļūst tik melodramatiski.

— Tev nevajag palikt šeit, — Džerijs sacīja. — Es nevaru tevi apmeklēt, ja Ričards šaudās iekšā un ārā. Viņš teica man, ka dzīvošot te.

— Tā ir tikpat daudz mana māja kā viņējā, — Sallija teica.

— īstenībā tā nav, jo tu taču vēlies šķirties, nevis Ričards.

Viņa lūkojās Džerijā; viņas acis iepletās tēlotā nevainībā.

— Tikai es? Man šķiet, mēs visi to gribējām.

— Nu, vieni vairāk nekā otri.

— Varbūt es pagājušā naktī kaut ko pārpratu, — Sallija neatlaidās. — Manuprāt, es dzirdēju tevi sakām, ka tu gribot mani precēt.

— Jā, es tā teicu. Un man nepatīk, ka tu te dzīvo. Es jūtu, ka tev draud briesmas.

— O, Ričards, — viņa lēnīgi noteica, atkal atmezdama matus atpakaļ. — Ar viņu es tieku galā. — Šis uzsvērtais viņu pavēra Džerijam jaunas teritorijas. Tur bija kaut kas, ko viņš būtu varējis ieraudzīt, ja vien Sallija pati, viņas pastāvīgās rūpes, viņas izmisīgais praktiskums nestāvētu viņam ceļā. Viņa jautāja: — Vai negribi apskatīt gleznotāja māju? Atceries, es tev par viņu stāstīju?

Viņš ir jauks, Džerij, viņš tev iepatiksies, viņš ir jauks vecs zēns. Es nezinu, cik viņam gadu, bet sirdi viņš ir

jauns.

Viņš laikam ir vēl spēka gados.

Viņš mani mīl. Viņš sauc mani par savu meitu.

Cik jauki. Viņam. Un tev arī.

Šinī viņu dēkas vasarā Džerijam bija netīkama Sallijas flirtēšana ar veco gleznotāju, kurš ziemu pasniedza stundas pilsētā un bija tas, par ko būtu varējis kļūt Džerijs: mākslinieks, brīvs cilvēks.

— Kā es varētu aizmirst?

— Mums tas varbūt būs pārāk dārgi. Viņš tur visu pats iekārtojis, veicis visus galdnieka darbus. — Viņa pieklusināja balsi, kas apbrīnā bija jau kļuvusi skaļa. — Tā būtu māja, kur man palikt, kamēr mēs būsim gatavi dzīvot kopā. Tad viņš tik daudz no mums neprasītu. Un bērni varētu apmeklēt tās pašas skolas.

— Cik tālu tas ir no šejienes?

Tikai vienu jūdzi.

Džerijs iesmējās.

— Daudz tuvāk Vaiomingai mēs gan netiekam.

Tā kā Džerija merkurijam bija salauzts klusinātājs un mašīna dārdēja, viņi brauca Sallijas pelēkajā saabā, kura starteris bija izlabots. Sallija vadīja mašīnu, Teodora neērti sēdēja Džerijam klēpī. Gleznotājs bija uzcēlis savu mazo, augsto namiņu, īstu pagodu bez pūķiem, pirmajā pakalnā aiz Grīnvudas ar priedēm apaugušā nogāzē; akmeņi sprāga zem saaba riteņiem, kad mašīna rāpās kalnup. Tā bija trīsstāvu koka celtne, katrs nākamais stāvs mazāks par iepriekšējo, it kā kāds milža bērns būtu tos sakrāvis. Džerijs neveikli turēja Teodoru; viņa bija jaunāku un vieglāka par Džofriju, bet atgādināja Džerijam viņa paša bērnu un spieda atcerēties tās neatgriežamās nevainīgās dienas, kad Sallija un Ruta bija samainījušas savus grūtnieču tērpus, jo grūtniecība neiekrita vienā laikā, un viņš, pārnācis mājās, atrada Rutu rudās vilnas drēbēs, ar pigmenta plankumiem sejā, vai platos svārkos zaļa meža krāsā, kuros bija paradis redzēt Salliju, — jau tad viņš to neskaidri, nenoteikti mīlēja.

Atslēga glabājās kādā mājā simt jardu atpakaļ. Kamēr viņš un Teodora gaidīja Salliju atgriežamies, bērns tiktāl atvirzījās no svešā vīra, kas viņu turēja, ka Džerijam pleci sāka sāpēt aiz sasprindzinājuma un viņš nolaida meiteni zemē. Viņa ietipināja nesen ierīkotā zālienā un atstāja tur mazas pēdiņas, sākumā nejauši, pēc tam tīšām. Džerijs grasījās viņu bārt, bet tā šķita nodevība pret bērniem, kas uzticēti viņa gādībai, un pārmetums palika neizteikts. Sallija nāca kalnup ar platiem laucinieces soļiem, mazliet aizelsusies, un ielaida viņus iekšā. Mājā bija auksti, aukstāk nekā ārā.

— Māju apsilda ar elektrību, — Sallija teica.

— Tā nav ieslēgta.

— Ir gan, tikai ar vāju spriegumu.

Sarkankoka baļķi un priežu dēļi, nolakoti līdz oranžam spīdumam, nesaskanēja ar stiklu un akmens plāksnēm; mājas iekšiene bija noslēpumaina kā telts iekšpuse. Starp lieliem, ieslīpi novietotiem logiem taisnstūraino mēbeļu asie stūri slēpās zem austrumu spilveniem. Vilnas grīd-celiņi nedaudz mazināja akmens grīdas saltumu. Priežu zari ārā, ēnas un atspulgi piepildīja telpu kā zvēru rēgi, un augsto dāņu krēslu atzveltnes šķita laktas vai kāpnes.

— Jauka māja, — Džerijs teica, nodomādams, ka pats šeit gan nevarētu dzīvot. Tā bija māja vīrietim, kurš izdzinis no apziņas visu un paturējis tikai sevi, savas vajadzības, savu ķermeni, savu lepnumu.

— Virtuve, — Sallija teica, nesatricināmi turpinot apgaitu kā aģents, kurš grib pārdot māju, bet zaudējis cerības to izdarīt. — Tā ir maza, bet ārkārtīgi ērta darbam. Tipiska vīriešu virtuve.

— Viņš dzīvo viens pats?

— Dažreiz viņam ir viesi.

— Vai viņam nav dīvainību?

— Mazliet jā. Viņš ir vecs, Džerij, viņš ir filozofs. Vai redzi šos grāmatplauktus? Te pietiktu vietas arī mūsu grāmatām.

— Man taču nebūs jādzīvo šeit, vai ne?

— Tu varēsi mani apmeklēt. Manuprāt, tev vajadzētu to darīt, lai bērni sāktu pierast pie tevis. Vai tas tev rada sirdsapziņas pārmetumus?

— Sirdsapziņas pārmetumus? Vai man tādi ir?

— Lūdzams, neesi tik skumjš. Nāc. To es tev noteikti vēlos parādīt. — Sallija veda viņu augšup pa spirālveidīgām lakotu dēļu kāpnēm; tās nobeidzās augšstāva vestibilā. Pa vaļējām priedes koka durvīm viņš redzēja neapklātas tīkkoka gultas ar putuplasta matračiem. — Zēniem te būs jāguļ divatā, — Sallija paskaidroja. Vestibila galā bija romiski grezna vannas istaba. Blakus durvīm atradās kāpnes; Sallija kāpa augšup. Viņas baltajās biksēs tērptie

■

purni slīdēja viņam garam kā gaisa baloni. — Nāc paskaties, — viņa sauca lejup.

Viņa stāvēja astoņstūrainā istabā; dienvidu puse bija bez logiem, toties no pārējām pavērās skats uz priežu galotnēm un ziemeļpuses debesīm, kuru gaismu uztvēra logi ar svina spīdumu; Džerijam šķita, ka te cilvēks dzer, pagāzis kausu, kamēr pārējie izslāpuši noskatās. Mākoņi aši steidzās gar nekustīgajiem logiem. Zem tiem atradās liels molberts, tukšs un jauns; nokasītas krāsas paliekas rādīja, ka pie tā strādāts labi ja vienu sezonu. Promesošais mākslinieks izrādījās kārtīgs vīrs, kam patīk labi ierīkota darba vieta — stikla plaukti, matēta organiskā stikla zīmējamais dēlis, Vācijā vai Zviedrijā ražotas lampas ar locīklām. Šā vīra gleznojumi — Džerijs iztēlojās — bija abstrakti, izšķērdīgi gaisa ziņā, asiem stūriem, pēc jaunākās modes. Viņš atcerējās zīmējamo dēli savā bērnībā; zīmulis vienā laidā plēsa papīru, jo viņi ar rotaļu biedru bija metuši pret dēli šautras, izmantojuši to kā ēveļsolu un taisnojuši uz tā naglas, un tās atstāja robus.

— Tev te šķiet pretīgi, vai ne? — Sallija jautāja.

— Nē, protams, ka ne. Apbrīnojami. Zēna gados ез sapņoju par tādu darbnīcu.

Sallija gaidīja, vai viņš neturpinās, un tad sacīja:

— Nu, mums tas ir pārāk dārgi. Viņš grib divsimt divdesmit mēnesī, un apsildes rēķins būs milzīgs.

— Nezinu, — viņš atsaucās. — Tas... tas šķiet mums pārāk grezni. Vismaz pagaidām.

Viņš bažīgi vēroja Salliju, vai viņa sapratīs. Viņa aši pamāja jā, jā kā automāts. Tad teica: — Mums jābrauc atpakaļ. Pīters būs mājās no bērnudārza, un man jāgatavo lenčs. Vai gribi paēst kopā ar mums?

— Protams, — Džerijs atbildēja. — Mēs... es atsaucu bērnu pieskatītāju.

Pīters vēl nebija atgriezies. Otrdienās šo grupu turp un atpakaļ veda Ruta. Viss šķita notiekam citā laika joslā, nevis tanī, kur Džerijs bija redzējis Rutu mīkstās, melnās drēbēs pasmaidām un nozūdam, un smieklīgi atkārtojam «mašīnas atslēgas, mašīnas atslēgas». Sallija runāja, likdama četrus šķīvjus uz virtuves smagā riekstkoka galda: — Es šorīt vaicāju zēniem, vai viņi gribētu, lai misters Konants dzīvo pie mums, viņi mirkli padomāja, un tad

Bobijs sacīja: «Čārlijs Konants». Viņiem patīk Čārlijs, visi viņu mīl.

— Tikai nabaga Džofriju nemīl.

— Tas ir tāpēc, ka tu viņus nedisciplinē, Džerij. Bobijs arī mēģina šad tad aiztikt Pīteru, bet es to neļauju. Es to neciešu un pasaku viņam, kāpēc. Man liekas ļoti svarīgi, ka bērniem vienmēr visu paskaidro.

— Kā lai es pasaku savējiem, ka pametu viņus?

Viņa uztvēra šo jautājumu tieši.

— Pasaki viņiem, ka jūs ar mammu ļoti mīlat viens otru, bet domājat, ka būsiet laimīgāki, ja dzīvosiet šķirti. Ka tu viņus ļoti mīli, bieži nāksi ciemos un gādāsi par viņiem, cik vien varēsi.

— Gādāt. Tev tas laikam ir galvenais vārds, vai ne?

Viņa pacēla pēkšņi satumsušās acis. — Patiešām?

— Es nedomāju, ka tas ir slikti. Katram ir savs galvenais vārds. Manējais ir ticība. Vai varbūt bailes? Rutai, lai cik tas dīvaini, — brīvība. Šorīt, braucot projām, viņa likās laimīga. Viņa šķiras no visa, kas ir ap viņu.

— Tu nu gan viņai sagādāji varen jauku dzīvi, — Sallija teica.

— Es to darīju tevis dēļ.

— Nē. Es tā nedomāju. Tu to darīji tāpēc, ka tev tā patika. Tu arī man sagādāji varen jauku dzīvi.

— To es negribēju.

Viņa pasmaidīja — šķībi, tad plati. — Neraugies tik bēdīgi, Džerij. Mēs jau to gaidījām. — Viņa atdalīja salātu lapiņas no kātiņiem, lai liktu uz sviestmaizēm. Dže-riju kaitināja viņas izšķērdība — viņa vispirms izgrieza galviņai vidu. Viņai bija daudz tādu bezsirdīgu virtuves triku kā šis. Sallijas virtuvē viss laistījās, mirdzēja, kamēr viņu virtuvē bija krēslaini un salti pat vasaru.

Sallija pasniedza Teodorai apziestas maizes šķēli un vaicāja:

— Kāds ir Ričarda galvenais vārds?

Džerijs jutās atvieglots, dzirdot pieminam Ričardu, it kā Ričards šādā veidā ienāktu mājā atpakaļ.

— Ričardam? Vai viņam ir kāds vārds? Vakarnakt es biju pārsteigts par viņa atbildības sajūtu. Tas ir, viņš tūliņ visu ieraudzīja sociālā kontekstā — advokāti, skolas bērniem.

— Šķiet, ka tu viņu diezin cik labi nepazīsti, — Sallija teica.

— Ko viņš darītu, ja ... ak, vienalga.

— Prasi vien.

— Ko viņš darītu, ja es atkāptos?

•— Neko.

— Neko?

— Nē, viņš neko nedarītu, Džerij. Varbūt viņš uzpūstos un liktu man zemoties vairākas nedēļas, bet darīt viņš nedarītu neko, un nebūt ne aiz mīlestības uz ģimeni. Šķiršanās maksā naudu, un viņš negrib naudu šķiest. Lai tas tevi neaizkavē.

— Neaizkavē? Vai tad es grasos kaut kur iet?

— Man liekas, jā, — Sallija atbildēja, nogriezdama slēdzi, jo vira jau vārījās.

Pīters pārnāca mājās; šodien grupu veda Dženete Hor-nunga, un Džerijs noslēpās virtuvē, kamēr Sallija jautri tērzēja ar Dženeti pie ārdurvīm, kur vēl joprojām ziedēja asteres. Pīters iedrāzās virtuvē, apstājās un nopietni vērās Džerijā. No visiem trim Sallijas bērniem viņš vismazāk atgādināja Ričardu. Tas nebūt neiepriecināja Džeriju, jo Pīters būtu varējis piedzimt no viņa un Sallijas, viņš aizēnotu pārējos un 6aņemtu visu mīlestību, kas tagad sadalīta starp visiem trim. Pītera smalkā sejiņa, kurai pat ausis un degunu klāja saulē redzamas vieglas pūkas, glabāja Sallijas spraigo skaistumu vīrietiskā veidā, kas neviļus izraisīja pārdomas. Pīteram trūka smagnējības, stulbās nepiekāpības, ko pārējie bērni bija mantojuši no Ričarda.

— Sveiks, Pīter, — Džerijs viņu uzrunāja. — Tas esmu es. Kā tev gāja skolā?

Bērns pasmaidīja. — Labi.

— Ko tu iemācījies?

— Neko.

— Tava mamma teica, ka tu jau protot pats aizpogāt pogas.

Pīters pamāja, tomēr atkal noskuma un kļuva bažīgs.

— Es nemāku sasiet kurpēm auklas. — Viņš izrunāja vārdus skaidri, ar nedabisku uzsvaru kā Sallija, kad viņa Vašingtonā runāja ar viesnīcas kalpotājiem un ļaudīm lidostā.

— Tas ir grūti, — Džerijs piekrita. — Sasiet kurpēm auklas ir grūti. Un, kad tu to iemācīsies, tad būs jāmācās sasiet kaklasaiti un skūties.

Bērns pamāja sajūsmināts un piesardzīgs, varbūt nojauzdams, ka šinī pazīstamajā, runīgajā cilvēkā, kurš te dīvaini gadījies gaišā dienas laikā bez bērniem, slēpjas tās nelaimes avots, kura nezin kur radusies un piepilda visu

māju. Lai parādītu, ka viņš neko ļaunu nedomā, Džerijs apsēdās uz virtuves krēsla. No vestibila ieradās Teodora, tās mute spīdēja no sviesta, un mēģināja ierāpties Džeri-jam klēpī. Nepieradis pie viņas kustībām, viņš pārāk gausi iepratās viņai palīdzēt; viņa bija vājāka par Džofriju, klēpī sēdēja neveikli un spieda ceļgalus. Ienāca Sallija, pavadījusi Dženeti Hornungu, un viņas pirmā doma bija, ka Džerijs jāatbrīvo no bērniem. Viņa nosēdināja Teodoru un Pīteru pie galda (dziļa ēna pārklāja tā graudaino virsmu), pasniedza viņiem pienu un cāļa viru, bet Džeri-jam sviestmaizi un vīnu viesistabā (kur saule atkal ielauzās un padarīja kafijas galdiņa flīzes tik spožas, ka acis sāpēja skatoties). Tas nebija pagājušās nakts vīns, bet sauss bordo, tik gaišs, ka atvizēja zaļgans, it kā abās glāzēs ar tievajām kājiņām slēptos kāds vīnlapu rēgs. Sviestmaize ar desu un salātiem piepildīja Džerija muti kā lūgums, lapains, piparots nožēlu un solījumu jūklis. Viņam negribējās ēst, bet viņš cītīgi gremoja.

Tu esi man pārāk liels, DžeriJ. Pārāk liels.

Nevar būt. Patiešām?

O, jā. Tu piepildi mani visu. Tas ir satraucoši.

Tā ir? Cik jauki, ka tu to pasaki.

Es tā domāju.

Sallij! Es esmu laimīgs.

Viņš sēdēja Ričarda vecajā, ar ādu apvilktajā krēslā, atstādams viņai visu balto dīvānu. Viņa nesēdēja un neēda, bet klaiņoja gar logiem, turēdama glāzi aiz kājiņas, baltās bikses mēroja garus, klusus soļus, mati plīvoja aiz muguras.

— Cik tas viss jauki, — Džerijs sacīja.

— Kāpēc tu mani biedē? — jautāja Sallija. — Kāpēc tu nepasaki visu skaidri un gaiši?

— Ko nepasaku?

— Tu nejautā, kāpēc es viņam tik daudz izstāstīju. Tu nesaki, ka es tevi spiedu uz to.

— Tev bija tiesības mani mazliet piespiest. Tu biji nopelnījusi šīs tiesības. Man nebija tiesību, nekādu tiesību gribēt tevi — es varēju tevi mīlēt, bet es nedrīkstēju tevi iekārot. Tas ir aplam — gribēt kādu cilvēku tāpat kā skaistu priekšmetu. Vai greznu namu, vai dārgu zemes gabalu.

— Laikam gan, — viņa izklaidīgi noteica, it kā viņas domas būtu pie bērniem virtuvē vai pie lidmašīnas, kas dūca augstu pāri jumtam.

— Man mācas virsū dīvaina tumsa. — Viņš juta, ka vajag paskaidrot. — Tā plūst mutuļodama un atņem garšu pat vīnam.

Sallija aši pienāca klāt, it kā būtu gatava eksplodēt; viņa sagrāba matus, kas karājās abpus sejai, savija mezglā un turēja uz pakauša. Tad palūkojās lejup un jautāja dedzīgi, nosodoši: — Vai tev nekad nepāries šī depresija?

Viņš pacēla acis, iedomājās, ka guļ nāves gultā un vaicāja sev: Vai šī ir tā seja, kuru es gribu redzēt?

Jautājumā slēpās atbilde: Sallijas seja spieda uz viņa acīm kā vairogs, tajā nebija ne graudiņa līdzjūtības, nekādas palīdzības šai pārejā uz citu pasauli, tikai egoistiskas bailes, tik stipras bailes, ka viņas retie, bālie vasaras raibumi šķita kā iespiesti ādā, kuru viņas roka savilka ar pakausī saņemtajiem matiem.

Viņš tāpat sēdus neveikli apskāva Salliju, viņas ķermenis negribēja saliekties, roka neatlaida matus. Kad viņš aizvēra acis, tumsa aiz plakstiem kļuva sarkana un silta, tā paplašinājās, ietverot viņus abus, un gara acīm viņš no liela augstuma ieraudzīja sevi un Salliju uz plosta, cieši saķērušos asinssarkana, bezgalīga okeāna vidū. Lidmašīna nogranda gaisā un aizlidoja.

Bērni paēduši ienāca iekšā; Džerijs aši nočukstēja: — Man uznāca mazdūšība.

Sallija izslējās, palūkojās lejup un atlaida matus tā, ka tie lēnām slīdēja pār viņas muguru kā atrisusi virve.

— Izbrauksim kaut kur, — viņa sacīja. — Šī ir pārāk jauka diena, negribas to zaudēt.

Viņš stīvi piecēlās kājās, juzdams nevajadzīgu pateicību kā invalīds.

— Jā, — viņš piekrita, — izbrauksim gan. Varbūt, kad tikšu ārā no šīs mājas, mazliet atgūšu perspektīvu.

Es mīlu šo māju.

Ja mīli šo māju, tad mīli mani.

Tu esi daļa no šīs mājas. Tev tā ir dārga, to tava māja saka. Tev šeit dārgi daudzi sīkumi.

Man ir pavisam ikdienišķs saprāts.

Nē, tu esi kā stāds, kam īss augšanas periods, tāpēc tas izlaiž daudz sīku sakņu.

Tas skan traģiski, Džerij.

Es nedomāju, ka tas ir traģiski. Mums katram ir savs augšanas periods.

Mākoņi, kuriem, pēc Džerija domām, vajadzēja atnest negaisu, kļuva plānāki un izklīda; pulkstenis rādīja vienu,

bet likās, ka ir vēla pēcpusdiena. Viņi nebrauca uz Grīn-vudas liedagu, kur viņus pazina, bet uz kādu citu dažas jūdzes tālāk — uz smilšu loku starp divām svītrotu klinšu grēdām. Pāris buru laivu kā nobirušas lapas peldēja līci. Kad viņi bija nostaigājuši pusjūdzi līdz tālākajām klintīm un nāca atpakaļ, Džerijs izsaucās: — Ak dievsl Šī ir visskaistākā vieta, kādu esmu jebkad redzējis! — Viļņi, baltās putas to galotnēs, dzelteni svītrotās klintis šķita mirdzam dievišķā spožumā, jo atceļā viņi bija nonākuši pie slēdziena, ka neprecēsies. Vismaz Džerijs bija licis viņai to saprast.

Sallija vairākkārt aši pamāja, tad atmeta galvu, iesmējās un sacīja: — Nu, man jāsaka, Džerij, ka tu turējies līdz pēdējam mirklim! — Svaigajā gaisā viņas seja bija atguvusi sārtumu.

— Goda vārds, es pats to līdz šim nezināju, — viņš taisnojās. — Es baidījos pazaudēt to vienīgo, kam vispār ir nozīme.

— Kur tas viss palicis, Džerij?

— Ak, tas joprojām ir tepat. Noslēpts. Bet tepat vien. — Apvainots par viņas klusēšanu, viņš piebilda: — Kāpēc tu necīnies?

Viņa papurināja galvu, lūkodamās lejup uz savām basajām kājām, kas soļoja pa slapjo, rievaino smilti gar saulē izkaltušu ūdenszāļu līkumoto līniju, un atbildēja: •— Nē, Džerij, es necīnīšos. Man nav jācīnās. Jācīnās ir tev.

Teodora atpalika aizvien vairāk un izmisumā apsēdās slapjajās smiltīs. Sasnieguši klintis, pieaugušie griezās atpakaļ, un Džerijs nesa bērnu visu ceļu līdz mašīnai. Viņš ar šausmām atklāja, ka viņu ķermeņi sāk piemēroties viens otram un meitene piekļaujas viņam augošā uzticībā. Automašīnu novietne bija tikpat tukša kā maijā, un stāvās kāpas bija atguvušas savu neapdzīvoto nevainību. Iesēdusies mašīnā, Sallija teica:

— Pateicieties mīļajam tēvocim, bērni, par šo braucienu uz liedagu.

— Mēs tur bijām tikai īsu brītiņu, — Pīters gaudās.

— Rīt es jūs vēlreiz te atvedīšu, — Sallija nosolījās.

Džerijs pārveda viņus mājās un gaidīja apakšstāva vestibilā, kamēr Sallija uzgāja augšstāvā un izņēma no skapja, no aizmugurē nobāztas cepuru kārbas, lielu aploksni ar vēstulēm, draudzīgiem, smieklīgiem zīmējumiem, neveikli uzrakstītiem dzejolīšiem, kas viņu dēkas ilgajos

mēnešos bija uzkrājušies kā izmestas jūras zāles un ko viņa bija rūpīgi uzglabājusi.

— Šķiet, ka te ir viss, — viņa sacīja. — Es vienmēr baidījos, ka tikai Ričards tos neuziet.

— Ja viņš tomēr nolēmis novest šķiršanos līdz galam

— Nē. Nedomā par to. Tas nenotiks.

— Paklau ...

— Neraudi. Mēs jau zinājām, ka viss beigsies. Vismaz es zināju.

— Piedod, es nevaru pilnīgi šķirties no tevis, nevaru nonākt pie šā pēdējā mirkļa. Tagad, kad tu vairs neesi mana, visa vecā mīlestība uzplūst kā straume. Tu izskaties lieliska.

— Ej, lūdzams. Manuprāt, tu esi izlēmis. Esi labs pret Rutu, nesodi viņu sava lēmuma dēļ.

— Vai tu atradīsi sev kādu citu?

— Nē. — Viņa pateica to strauji. Ar pirkstgaliem viņa pieskārās Džerijam pie vaiga. — Neviens man nevar sniegt... — viņa vilcinājās, meklēdama atbilstošu vārdu, un pasmaidīja, to atradusi, — tik daudz prieka.

— Es nekad savā mūžā neesmu jutis, ka rīkojos pareizi, — Džerijs sacīja, — nezinu, kā to pateikt, vienīgi, kad biju kopā ar tevi. Es nekad nejutos kā mājās, vienīgi tad, kad biju kopā ar tevi.

Sallijas sejā parādījās tāda izteiksme kā vienmēr, kad cilvēki, pēc viņas vārdiem, kļuva «melodramatiski». Viņa paraustīja plecus un noteica:

— Priecājos, ka tas biji tu.

— Vai piezvanīsi, ja tev manis vajadzēs? Lai parunātos?

— Nedomāju gan, nē. Mums jāšķiras uz visiem laikiem. Citādi mūs noturēs par pilnīgi jukušiem. Paldies tev, Džerij.

Viņš gribēja Salliju noskūpstīt, bet viņa nepielaidās.

Vestibilā viņa uzgrieza Džerijam muguru, pirms viņš bija paspējis aizvērt durvis.

Ārā uz takas viņš sastapa Ričardu. Ričards uzmeta acis viņa sejai, aploksnei viņa rokā un jautāja:

— Pietrūka drosmes, Džerij, ko?

Džerijs domāja, ka gaidāma ilga saruna, un ciešāk satvēra biezo aploksni.

— Cilvēks var būt drosmīgs, ja runa ir par viņu pašu, bet citādi ir, ja runa ir par viņa bērniem.

— Jā, pareizi, Džerij, puisīt, tikai par to vajadzēja pa- # domāt mazliet agrāk. Es likšu tev samaksāt par visu,# draugs. Esmu saņēmis pamatīgu belzienu, un mūsu sabiedrībā cilvēkiem jāmaksā par sāpēm, ko tie sagādājuši.

— Ko tu darīsi ar viņu?

Ričards aizsmēķēja cigareti un pētīja neredzamo šaha galdiņu, uz kura nupat izdarīja varonīgu gājienu viņa pretinieks.

— Nezinu, Džerij, — viņš atbildēja, izpūzdams dūmus pa vienu mutes kaktiņu un aizvērdams pret tiem vienu aci — aklo vai redzīgo. — Es neesmu gulējis, man galva lāgā nestrādā.

— Viņa ir tava sieva, — Džerijs teica. — Es pavadīju ar viņu vairākas stundas, un viņa jutās kā tava sieva. Tie ir tavi bērni, tā ir tava māja.

— Sirsnīgi pateicos, — Ričards atbildēja. — Mucho gracias, senor/[24] — Viņš nometa nule aizsākto cigareti, iemina to zālē un iegāja mājā, aizcirzdams durvis. Džerijs klausījās, stāvēdams nekustīgi kā zaglis. Māja klusēja, at-kalsavienošanās bija klusa, nebija dzirdama ne skaņa, vie* nīgi Cēzars skrāpēja ar nagiem ceļa granti, pēc nesteidzīgām medībām birztalā atgriezdamies garāžā, savā migā.

Nolaidis merkurija jumtu, Džerijs brauca uz mājām brīvs. Koku lapas virs viņa auļojošās mašīnas bija sarkani un zeltaini plankumi zaļajā lapotnē, kas traucās atpakaļ pret debesīm. Šķita, ka atdzimusi viņa bērnības bargā daba; gaisā bija jūtama pazemojuma un negoda piegarša, bet tāda, lai cik dīvaini, bija arī mūžīgajai dzīvošanai. Viņš atrada Džofriju un Kantinelli mazo zēnu pagalmā aiz mājas — viņi mēģināja spēlēt beisbolu ar saliektu plastmasas rungu un mīkstu bumbu. Džerijs pāris reižu pasvieda bumbu dēlam, pirms iegāja mājā; šie mazie zēni, viņa atmestā «es» varianti, bija viņa sargeņģeļi. Viņš vēlējās palikt mūžīgi šinī miera stāvoklī uz šā cietā, rudenīgā zāliena, skatīties uz mazajiem, netīrajiem ģīmīšiem, kuros nebija nosodījuma, viņa dēla sejā — mīlestība un atkarība, kaimiņu zēna sejā — un tas bija vēl pārliecinošāk — cieņa pret vecāku, pieaugušu cilvēku. Bet viņš nevarēja palikt, viņam bija jābēg, jānoslēpjas, jāstrādā. Viņš pateica to misis O. Viņa pamāja un izdvesa no savām

krūtīm dūdojošu skaņu, kas nozīmēja padevību, cerību, ka Ruta drīz atgriezīsies, un apgalvojumu, ka ar bērniem viss būs kārtībā. Džerijs uzgāja augšstāvā un uzvilka šīrīta biksēm piemērotus svārkus. Virtuvē viņš ar zīmuli uzrakstīja uz piena rēķina otras puses: Viss beidzies. Esi mana. Viņš parakstījās XX. Tad lielā ātrumā brauca uz Ņujorku pretī pēcpusdienas mašīnu straumei.

O, Džerij, nesteidzies, tev nav jāsteidzas, jo es zinu — ikreiz, kad redzu tevi, zinu, ka tas esi tu, ka tam jābūt tev un ka tā tas būs. Nav svarīgi, ko tu izlemsi un vai tu vis-pār ko izlemsi, nav runa par mums kā par cilvēkiem, runa ir par mūsu mīlestību, par to, ko jūtam viens pret otru, tas mums jāsargā, nedrīkst pieļaut, ka pasaule mums to atņem.

Es gribētu uzkāpt pie tevis.

Ierodies, ja vari. Es esmu šeit. Mīlestība pret tevi dara mani laimīgu pat tad, ja tu nenāc pie manis.

Tu tā saki, bet vienmēr tā nav patiesība.

Kāpēc tu man nekad netici?

Kantorī viņam pateica, ka viņa prombūtnē viņa ierosinātie priekšlikumi un uzmetumi suņu barības konferencē ir noraidīti. Viņš apsēdās pie galda — sekretāres promejot piepildīja vestibilu ar tērzēšanu un papēdīšu klau-dzoņu — un mēģināja uzskicēt suņus, kas staigā uz divām kājām un sarunājas. Uz galda nošķinda tālrunis.

— Dārgais, kas noticis?

— Nezinu, — viņš atbildēja Rutai. — Nekas nav noticis. Vai gribi mani atpakaļ? Jeb varbūt negribi? Es varu vēl palikt kotedžā.

— Protams, ka gribu. Vai tu gribi būt kopā ar mani?

— Acīm redzami. Ar nabaga Salliju es nevarēju koncentrēties. Biju kā apsēsts ar domu, ka tu esi uzvilkusi savu kokteiļu kleitu un aizgājusi no manas dzīves.

— Vai viņa bija uztraukta?

— Nē, viņa bija neticami mierīga un nosvērta. Es jutu, ka viņa pati to gribējusi. Viņa domāja tikai par Ričardu. Pēkšņi izrādījās, ka mums abiem nav nekā kopīga.

— Vai Ričards arī tur bija?

— Ienāca un aizgāja. Es viņu redzēju pašās beigās, un viņš teica, ka man trūkstot drosmes.

Ruta mirkli klusēja un tad teica: — Cik zemiski.

— Kāds bija advokāts? — Džerijs apjautājās.

— O, viņš bija burvīgs. Ebrejs, mana tēva gados, ļoti laipns un jauks. Mēs runājām vispārējos vilcienos; viņš

nedomājot, ka Alabama būtu piemērota vieta, turklāt uz^ skatot, ka, spriežot pēc tā, ko Ričards stāstījis, tiktāl nemaz nenoiešot.

— Ak tā. — Tas bija baismīgi, pazemojoši, ka cits jau paredzējis viņa rīcību.

Sieva mēģināja novirzīt viņu uz citām domām.

— Ja tu būtu redzējis, kā es braucu uz Kenonportu —* tik lēni, it kā taisītos izlaist garu. Man taurēja, man šāvās garām, bet es domāju, ka bērniem esmu palikusi es viena pati, tāpēc braucu lēnāk nekā jebkad. Taisni brīnums, ka man neviens neuzskrēja virsū no mugurpuses.

— Tu vari uzrakstīt brošūru «Kā es kļuvu par uzmanīgu braucēju», autore Ruta Konanta.

— Kāpēc tu esi Ņujorkā?

— Tas tik ir jautājums. Droši vien tāpēc, ka nedrīkstu piedevām vēl zaudēt darbu. Šeit es vismaz jūtos drošībā.

— Vai tu gaidi, ka viņa piezvanīs?

— Nē, ak dievs, to es nebūt negaidu. Vai tu pacietīsies vēl pāris stundu?

— Nu protams.

— Pabaro bērnus, es būšu mājās ap astoņiem vakarā. Es tevi mīlu.

— Nu, nu. Tas viss ir tik pēkšņi. Es vairs neturos uz kājām.

Viņš iesmējās un jautāja:

— Kāpēc sievietes ir tādas? Viņa arī visu laiku plēsa jokus.

■— Džerij?

— Jā?

— Nedomā tikai taisīt dumjus trikus.

Viņš atkal iesmējās.

— Piemēram, ^pārgriezt vēnas? Tad gan jūs visi būtu laimīgi.

— Nerunā aplamības.

— Tu biji ļoti jauka, — Džerijs sacīja, — ka gaidīji visu vasaru.

— Es nespēju ticēt, ka viss jau aiz muguras, — Ruta teica. — Tik daudz reižu jau domāju, ka viss beidzies, bet tas turpinājās un turpinājās.

— Nu tas ir galā. Nomierinies, lūdzama, un esi atkal tu pati.

— Kā? Kāda tad es esmu?

i— Tu jau zini,

■

Viņa nolika klausuli, bet Džerijs atklāja, ka nespēj zīmēt. Roka viņam drebēja; ugunis aiz loga simtkāršojās, pilsētai iegrimstot naktī kā milzīgam, mirgojošam, klusi slīkstošam kuģim. Bija jau pāri sešiem, nebija nozīmes te palikt. Viņš paņēma zīmēšanas bloknotu un devās uz mašīnu novietni blakus kādai milzu bedrei; kad viņš brauca uz Grīnvudu cauri draudīgajam prožektoru un signālu jūklim, viņa apziņā atkal atausa tā baismīgā saruna liedagā. Viscaur piesarkusi no sāļā vēja — zods, vaigi un plakstiņi —, Sallija jautāja, vēl pilnīgi neticēdama viņa aiziešanai:

Vai tad mēs nevaram nokārtot tā, lai būtu labi?

Nekad.

Vai tu saproti, ko man saki?

Es saku, ka mums nekad nebūs labi. Un ka pēc visa tā nevienam nebūs labi, ne man ar Rutu, ne tev ar Ričardu.

Vai mani bērni ir vainīgi? Mani bērni, kurus tu nevari ciest?

Man viņi patīk. Vienīgais, kas man ir pret viņiem, — viņi man pārāk atgādina savējos.

Tev vajadzēja ļaut man iet projām, kad es to gribēju un kad man bija spēks.

Es tevi mīlēju! Mīlu vēl tagad. Ja tu gribi mani, es esmu tavā rīcībā. Iesaiņots un piegādāts mājās, pateicoties Ričarda Matiasa laipnībai.

Es negribu tevi, ja tu esi tāds. Man nevajag nelaimīga cilvēka.

O, es kļūšu atkal laimīgs. Līdzko atkal nokļūšu gleznotāja pasaku namiņā.

Nē, viss ir jau pagājis. Es to jūtu.

Jūti? Es neko nejūtu.

Pīter, nemācies virsū misteram Konantam. yiņš negrib rotaļāties.

Viņš grib man parādīt gliemežvāku. Tas ir glīts, Pīter. Vai tev ir kabata, kur to noglabāt?

Vai pagaidīsim Teodoru?

Viņa soļo tāpat kā tu, vai ne?

Neesmu to ievērojusi.

Vai gribi aiziet aiz klintīm, paskatīties, kas tur ir?

Tu taču gribēji iet atpakaļ.

Es varu pagaidiL

Džeri)...

Runā vien.

Man žēl, ka es esmu muļķe, žēl, ka pagājušo nakti nevarēju parunāt, kā vajag, un laikam arī šodien nerīkojos, kā vajag ...

Tu biji lieliska. Tu esi tu.

Nē, es zinu, ka šodien izturos pret tevi slikti, bet vienmēr tā nebūs. Es zinu, ka mums kopā būs labi.

Es arī to zinu. Tu neesi vainīga, Šallij. Vainīgi ir apstākļi. Mēs nevaram tos mainīt. Tu nevari to izdarīt manā labā. Es nevaru to izdarīt tavā labā. Es ar prieku to darītu, bet nevaru.

Lai tā būtu. Ja jau nevari, tad nevari.

Vai tu esi pārliecināta, ka es nevaru?

Tu taču esi par to pārliecināts.

Ak dievs! Tā ir visskaistākā vieta, kādu es jebkad esmu redzē jisl

Ugunis norādīja pagriezienu uz Grīnvudu. Viņš atcerējās, ka uz pakaļējā sēdekļa ir biezā aploksne, kuru Sallija bija iedevusi, viņu mirusī dēka. Viņš iegriezās sānceļā, apturēja merkūriju un atslēdza bagāžnieku; pašā dibenā blakus taukainai uzgriežņu atslēgai, atlēkušai plastikāta strēmelei, virves vīstoklim — atmiņai par skautu sacensībām, kurās piedalījās Čārlijs, — bija droša vieta, vismaz pagaidām. Aploksne bija tik blīvi piebāzta ar abpusējas mīlestības apliecinājumiem, ka spailīte pēkšņi nokrita un saturs izbira, kā sasista stikla šķembas atklājot viņu abu rokraksta burtus uz papīra strēmelēm, kas jau sāka dzeltēt. Dažas lapas nokrita uz ceļa, pārējās izklīda pa bagāžnieka gumijas grīdu. Garāmbraucošo mašīnu ugunis apgaismoja viņu vienā laidā; viņš baidījās, ka varbūt kāds paziņa apstāsies un ieraudzīs viņu, ceļos nometušos, velkot ārā no riepu apakšas mīlestības vēstuli. Ar steidzīgām, drebošām rokām viņš bāza vēstules atpakaļ; tās bija izblī-dušas, negribēja ietilpt aploksnē, vajadzēja tās salocīt. Starp divām viņa vēstulēm bija dažas matu šķipsnas. Viņš mēģināja pārbaudīt to krāsu mašīnas aizmugures spuldžu sarkanajā gaismā, bet netika pie skaidrības. Šķipsnas nebija Sallijas, tās bija pārāk īsas. Tad viņš atcerējās, ka dažreiz viņas mājās viņa pēc tam bija sukājusi viņa matus. Viņa bija paglabājusi tos.

Tavi mati ir tik mīksti, Džerij.

Es tos vakar izmazgāju. Tevis dēļ.

Manis dēļ?

Tie bija pilni ar liedaga smiltīm, un es domāju, ka varbūt rīt es sastapšu Salliju un mēs gulēsim kopā, un es negribu, ka smiltis birtu viņai acis.

Zini, tas ir smieklīgi, bet es zināju, ka tu tā teiksi, es to nopratu no tavām lūpām, pirms tu pavēri muti.

Kad viņš mēģināja ielikt matus atpakaļ, tie izslīdēja no pirkstiem un sajaucās ar gružiem ceļa malā. Viņš aizcirta bagāžnieka vāku. Viņš bija nokavējis, kaut ko nokavējis, viņš nezināja, ko. Viņu vajāja. Ceļš atkal veda viņu caur Grīnvudu, caur tās ielām un kokiem, caur labirintu, kuru viņš pazina labāk nekā viņa vajātājs. Viņa māja, viņa logi, viņa lieveņa pakāpieni, viņa bērnu balsis atausa it kā no guloša dieva sapņa.

Viņa prombūtnē acīmredzot bija notikusi drāma. Ruta sacīja:

— Kur tu biji? Mēs visi vai prātu zaudējām, tevi meklējot.

— Visi?

— Jā. Viņi abi bija šeit. Ar to mazo meiteni, kā viņu sauca. Viņi nupat kā aizbrauca, un es tūliņ steidzos paēdināt bērnus. Nāc iekšā, aprunāsimies. — Viņš paklausīja rīkojumam, neko nejautādams. Ruta ieveda viņu bibliotēkā un aizvēra durvis. — Viņa ieradās pirmā. Viņa teica, ka atnākusi pateikt man, kādu vīru esmu apprecējusi, bet man bija skaidrs, ka viņa meklē tevi. Viņa meta acis visapkārt un ausījās, padzirdot troksni augšstāvā. Es teicu, ka nemaz neesmu tevi redzējusi, tikai saņēmu tavu zīmīti un runāju ar tevi pa tālruni. Viņa negribēja ticēt, ka tu esi aizbraucis uz Ņujorku. Viņa teica, ka jūs esot gulējuši kopā — kad tas īsti bijis? — sestdienas naktī pirms tās eksplozijas. Vai tas tiesa?

— Jā.

— Nu, zini, tas ir pēdējais piliens.

— Dārgumiņ, ir jau par vēlu runāt par pilieniem. Ko vēl nejauku viņa pateica?

— Ak, es neatceros. Viņa runāja vienā laidā. Viņa bija kā jukusi. Kā aktrise, kura pēkšņi sapratusi, ka nav vairs primadonna. Viņa teica, ka tu esot šausmīgi izturējies pret mums abām un, ja man esot kaut drusciņa lepnuma, es nedrīkstot pieņemt tevi atpakaļ. Viņa teica, ka tu esot velns un ka viņa degšot elles ugunīs par to, ko nodarījusi Ričardam. Tā viņa burtiski sacīja. Un nelaida vaļā Teodoru, nu atcerējos viņas vārdu, turēja cieši to nabaga nožēlojamo mazuli un vēl piespieda mani to ēdināt. «Rūtiņ,

tavs vīrs ir īsts izdzimtenis, vai tev nebūtu kāds cepumiņš Teo, sestdienas naktī viņš divas reizes uzdarbojās, un vai nav kāda glāzīte piena?»

Džerijs iesmējās, juzdamies atvieglots, ka Sallija bijusi tāda stulbene. Viņš jutās atvieglots arī tāpēc, ka viņa vēl dzīvoja; viņas dzīve bija arī viņējā, tā būs vienmēr.

— Un kad Ričards te ieradās?

— Viņa bija te nosēdējusi kādu pusstundu, varbūt pat ilgāk, kad viņš atbrauca, lai viņu pievāktu. «Pievākt» — šis vārds te īsti vietā. Mašīnā viņam bija zēni. Viņš izskatījās galīgi nomocīts.

— Kā viņš izturējās pret Salliju?

— Jāsaka, maigi. Laipni. Mierīgi. Viņš teica, ka viņai ir histērija. Kad viņš ienāca, viņa izgrūda skaļu brēcienu un gribēja mesties ceļos viņa priekšā. Manuprāt, viņa teica, lai Ričards piekaujot viņu. Tas viss bija kā ārprātā.

— Mana nabaga dūjiņa.

Paklau, ja mēs dzīvosim kopā, tad lai nekā tamlīdzīga vairs nebūtu. Pietiek ar tavām nabaga dūjiņām.

— Piekritu. Kas vēl? Vai viņš negribēja satikt mani?

— Viņš teica, ka negribot tevi redzēt, nevarot patlaban uz tevi skatīties, bet esot kaut kas, ko viņš gribot pateikt tev pa tālruni.

— Vai viņš bija ļoti nikns?

— Nebija. Viņš ir filozofiski noskaņots. Viņš teicās gaidījis, ka tu atkāpšoties, bet domājis, ka tu vēl dažas reizes gribēšot gulēt ar Salliju.

— Viņš nezina, kāds ideālists es esmu.

— Viņš runāja par laulības pārkāpšanas filozofiju. Viņš teica, ka sievietei vajagot uzmanīties, lai nenonāktu grūtniecības stāvoklī, bet vīrietim vajagot pārtraukt sakarus, kad sieviete sākot kļūt no viņa emocionāli atkarīga; bija mazliet dīvaini dzirdēt to no viņa.

— Kāpēc dīvaini? Tas ir pilnīgi viņa garā.

•— Nezinu, aizmirsti, ka es to teicu. Kad piezīmēju, ka tev šī vasara bijusi īsta elle, viņš atteica: «Neesi muļķe. Viņam tie bija īsti svētki!»

— Un tad viņš aizveda viņu uz mājām.

— Tūliņ vēl ne. Viņš vēl iedzēra. Viņa bija pārskaitusies, ka viņš vispār runā ar mani. Viņa pat izteica dažas sarkastiskas piezīmes, ka es gribot pievākt visus vīriešus. Nudien viņa bija jukusi.

— Nu, iespējams, ka tikai jukušas sievietes prot īsti mīlēt.

— Šādas piezīmes es arī vairs negribu dzirdēt. Man bija viņas žēl. Var būt, ka es vēl mīlu tevi, Džerij, to es nezinu, bet patlaban man pret tevi ir visai maz cieņas.

— Vai tev būtu lielāka cieņa, ja es būtu gājis līdz galam un pametis tevi un bērnus?

— Zināmā mērā jā. Tie jau nebija bērni, par ko tu raizējies.

— Bija gan.

— Tā bija tava nemirstīgā dvēsele vai kas cits tamlīdzīgs.

— Es nesaku, ka tā ir nemirstīga, es tikai saku, ka tai tādai jābūt.

— Par vienu gan es esmu pārliecināta.

— Par ko?

— Tev viss ar viņu jau ir beidzies. Viņa runāja par tevi ar tādu ļaunumu, ka pat Ričards sāka tevi aizstāvēt.

Ruta vēroja, kā viņš to uzņems. Viņš noteica: — Labi.

Džerijs lika bērnus gulēt. Džofriju guldinot, viņš vienmēr skaitīja kādu lūgšanu, kuru bērns murminādams atkārtoja:

«Mīļais dieviņ, paldies tev par šo dienu, par maizi, ko ēdām, par drēbēm, ko valkājām, par priekiem, kas mums bija. Svētī mammu un tēti, Džoannu un Cārliju ...»

«Un Džofriju,» bērns parasti piebilda, uzlūkojot sevi no malas kā ģimenes locekli.

«Un Džofriju, un vectēvu, un vecmāmiņu, un mūsu skolotājus, un visus mūsu draugus. Āmen.»

«Āmen.»

Čārlijam, pašam mundrākajam no bērniem, bija dziļš miegs, un viņš aizmiga tik ātri, ka Džerijs paspēja tikai pabužināt viņam matus un noskūpstīt ausi. Par lūgšanu nevarēja būt ne runas. Kad tā bija skaitīta pēdējo reizi? Varbūt zēna ātrā iemigšana bija paņēmiens, kā no tās izvairīties. Džerijam tas zināmā mērā patika. Viņam patika zēna lepnums, šis bērns saprata vairāk nekā pārējie, un viņam vajadzēja būt visdrosmīgākajam.

— Ar labu nakti, — Džerijs noteica tumšajai istabai un izgāja ārā, nesaņēmis atbildi.

Džoanna vairs nerādījās tēvam izģērbusies; viņa jau bija iekārtojusies gultā ar «Mistera Popera pingvīniem».

— Tēt! — viņa sauca, kad Džerijs parādījās uz sliekšņa.

— Jā, Džodžo?

— Vai misters un misis Matiasi šķirsies?

— Kur tu dzirdēji tādu vārdu — šķirties?

— Misis О teica. Viņas meita esot šķīrusies no kāda karavīra, jo viņš pārāk daudz spēlējis kārtis.

— Kāpēc tu domā, ka Matiasi grib šķirties?

— Viņa bija šeit, traki noskaitusies.

— Es nedomāju, ka viņa bija noskaitusies uz misteru Matiasu.

— Uz ko tad? Uz to savu ņauduli?

— Nē. Manuprāt, pati uz sevi. Vai tev patīk misis Matiasa?

— Pa dajai jā.

- — Kāpēc tikai «pa daļai»?

Džoanna pārdomāja.

— Viņa nekad neliekas nevienu redzam.

Džerijs iesmējās, varbūt pārāk silti, jo Džoanna vaicāja:

— Vai viņa ir tava draudzene?

— Kas par ērmīgu jautājumu! Pieaugušiem nav draudzeņu. Viņiem ir sievas un vīri, un mazi bērni.

— Bet mammai ir draugs.

— Kurš tad?

— Misters Matiass.

Džerijs pasmējās par šo aplamību.

— Viņiem dažbrīd patīk patērzēt, — viņš sacīja, — bet mamma domā, ka viņš ir ērms.

Džoanna ar cieņu palūkojās uz tēvu. — Skaidrs.

— Vai tev miegs nenāk?

— It kā nāk. Šinī grāmatā ir daudz tādu vārdu, kurus es nezinu. Tas ir, es it kā zinu, tikai nevaru saprast jēgu.

— Tā tas ir ar daudzām grāmatām. Nepiepūli acis. Dakteris Olbenijs teic, ka gultā vispār nevajagot lasīt

— Viņš ir ērms.

— Acis cilvēkam ir Joti svarīgas. Dusi saldi, dārgumiņ. Es tevi noskūpstīšu. — Apskāvis meitu, Džerijs juta, ka galva viņai jau ir gandrīz tik liela kā pieaugušai; vaiga un kailā pleca līnija, kad viņa pagriezās pret spilvenu, bija kā sievietei. Meita bija pieaugusi, kopš viņš pēdējo reizi bija viņu redzējis.

Pirmā stāva istabas, tukšas, bez bērniem, klusas un garāmbraucošo mašīnu uguņu sasvītrotas, šķita milzīgas. Uz virtuves galdiņa Ruta bija nolikusi divus šķīvjus. Viņš ienāca virtuvē bikli kā bērnībā, kad māte bija slima un viiļš bija gājis viņas istabā, baidīdamies, ka viņa kā pasakā būs pārvērtusies par lāci vai raganu vai būs nomi-

rnsi. Ruta pasniedza viņam glāzi vermuta. Viņa it kā gaidīja, kamēr viņš staigāja pa virtuvi, malkoja vermutu, ēda viņas pasniegto jēra siteni ar salātiem un mēģināja piepildīt klusumu, savas sakāves arēnu, ar paskaidrojumiem pats sev. Viņš sacīja:

— Es nesaprotu, kas īsti noticis. Kā īsta sieva, vai sauc viņu, kā gribi, viņa nav vairs mans sapnis; es pirmo reizi dabūju viņu īsti redzēt.

Viņš sacīja:

— Es negribēju, ka viņa liek man izlemt. Sallijai nevajadzēja bez sava gala likt man izlemt; es šorīt aizbraucu pie viņas, domādams, kā ir, tā ir pareizi, bet, runājot ar viņu, atklāju, ka nebūt nav pareizi. Viss vēl bija briesmīgi neskaidrs. Viņa mani nemaz īsti negribēja, vismaz negribēja tik stipri kā tu.

Vai:

— Galvenais te ir Ričards. Pagājušo nakti, sēdēdams un lūkodamies viņā, es teicu sev: viņš nav nemaz tik slikts. Pēc viņas aprakstiem un žēlabām man bija pavisam cits priekšstats par viņu; viņš taču bija cilvēcisks, viņš pūlējās tāds būt. Es teicu sev: mans dievs, ja viņš nevar darīt viņu laimīgu, kā tad es varēšu!

Vai:

— Viņa ir pārāk pašpārliecināta.

Viņa neveiklajos, sadomātajos, aplamajos un nenoteiktajos mēģinājumos izskaidroties ielauzās Rutas balss, maiga, bet ar asu, unitārisku pieskaņu, pārliecināta un pat graujoša savas patiesības meklējumos:

— Man nepatika tas, kā viņi abi bruka tev virsū.

Un:

— Ja viņa tevi tik ļoti mīlēja, kāpēc viņai nepietika ar

dēku?

Un:

— Viņi abi ir tik pašpārliecināti.

Un abpusējas klusēšanas brīži, kuri nesāpināja viņus, jo klusumā viņi bija reizē sākuši, te virzoties uz priekšu, te apstājoties, pētīt viņiem pretī novietotu priekšmetu, priekšmetu kolekciju, gaismas, krāsu un ēnu mistēriju. Viņu gatavībā dzīvot paralēli slēpās viņu vājība un viņu stiprums.

Dzerot kafiju, kad nakts aiz loga bija tikpat tumša kā kafija, nošķinda tālrunis. Baiļpilnā nekustībā Džerijs ļāva Rutai atbildēt; iegājusi viesistabā, viņa pacēla klausuli,

paklausījās un teica: — Viņš ir šeit. — Viņa pusbalsī sauca uz virtuvi: — Džerij, tas ir Ričards.

Džerijs uzstīvējās kājās un gāja pa ēnu švīkām pie tālruņa. Ruta klausījās, mezdama lokus pa istabu un iedegdama spuldzes.

— Jā, Ričard. — Ironiski, gurdi, samierinoši.

Ričarda balss bija klusāka, dobjums pazudis.

— Džerij, mēs šo pēcpusdien nerunājām ilgi, un es varbūt šo to neesmu sapratis. Vai esmu sapratis pareizi, ka tu nepaliksi pie Sallijas, ja mēs šķirsimies? Atkārto: nepaliksi?

Vecā šaha spēle.

Džerijs varēja vārgi iesmilkstēties, apelējot pie veselā saprāta, lai gan zināja, ka tas neietekmē bezkauņas, un aizrādīt, ka dzīve nekad nav melna vai balta kā šaha galdiņš. Viņš tikai sacīja:

— Tu esi pareizi sapratis. Es nepalikšu pie viņas.

Ričards gaidīja kādu paskaidrojumu, bet nesagaidījis

teica:

— Es jau tā domāju, bet, atklāti sakot, Džerij, nevarēju tam noticēt. Nevarēju noticēt, ka tev tik maz līdzcietības, lai gan Sallija apgalvo, ka tu esot godīgs cilvēks. Tātad tu nepaliksi pie viņas, lai notiek kas notikdams?

No Ričarda aktieriski skaidrās runas Džerijs noprata, ka Sallija augšstāvā klausās pa otru vadu. Viņš nopūtās.

— Tu paliksi pie viņas. Viņa ir tava sieva. Man ir savējā.

— Nezinu vis, Džerij, puisīt, patlaban nezinu vis. Pēc tam kad viņa pret mani tā izturējusies, es nudien nezinu, vai viņa vēl būs mana sieva vai nebūs.

— Tā ir tava darīšana. Kā tu mēdz sacīt.

— Es tevi piespiedīšu samaksāt par to, Džerij, puisīt, — Ričards teica. — Es likšu tev ciest tā, kā tu liki ciest mums. Tu esi apbrīnojams dēlietis. Apbrīnojami nežēlīgs.

Džerija atmiņā atausa liedags, kāpas, dzeltenais peldkostīms, siltais vīns, viņu ķermeņu aromāts, un viņš no sirds ziņkāri vaicāja: — Vai es tāds esmu?

Ričards nolika klausuli.

— Par ko viņš runāja? — jautāja Ruta.

— Manuprāt, viņš gribēja parādīt Sallijai, kas es esmu par nelieti. Viņa klausījās pa otru vadu.

— Vai viņa ko teica? Vai tu dzirdēji viņas elpu klausulē?

— Nē.

— Kā tad tu zini, ka viņa tur bija?

Džerijs apgriezās un iebrēcās: — Tāpēc, ka viņa ir vlsurl

Ruta izbijusies raudzījās viņā. Kaut gan viņa bija iedegusi visas spuldzes uz galdiņiem pie sienām, lielās istabas vidū bija pilnīga tumsa, un tur Ruta stāvēja.

Džerijs paskaidroja: — Ričards bija noskaities, jo nu viņam jāpieņem lēmums, un tas viņam nepatīk tāpat kā man; vīriešiem nepatīk pieņemt lēmumus, viņi grib, lai dievs vai sievietes to izdara.

— Dažiem vīriešiem, — Ruta noteica.

Viņa iegāja virtuvē, un Džerijs piegāja pie loga. Tumsā aiz saltā stikla bija Ričards; gobas zari vijās un trūdēja šai bezdievīgajā stihijā, kas bija viņa ienaidnieka būtība. Ričards bija visa pasaule. Es tevi piespiedīšu, samaksāt par to, Džerij, puisīt. Mašīna, kas bija stāvējusi tālāk uz ceļa, ierūcās un pabrauca garām. Džerijs sarāvās, iedomādamies, ka viņa siluets rēgojas logā. Riepām kaucot, mašīna aizšāvās, — zēni, neviena pieauguša; šāviena nebija. Džerijs pasmaidīja. Tu esi apbrīnojams dēlietis. Apbrīnojami nežēlīgs. Viņu nekad neviens nebija nīdis. Viņš nebija paticis, ar viņu nebija rēķinājušies, bet nekad viņš nebija ticis ienīsts; izrādījās, tas palīdz justies dzīvam. Paskat, Šalli), no Kristus iznāk labs nagu tīrāmais, vai ne? Raudzīdamies caur melno, blāvam spogulim līdzīgo stiklu, kas likās esam viņa prāta saltā čaula, Džerijs nopriecājās, ka cirtis savam ienaidniekam — tumsai — nedziedināmu brūci. Ar savas miesas zobenu viņš bija satriecis visus smējējus. Kristus bija atriebts.

5

VAIOMINGA

Džerijs un Sallija izkāpa no lidmašīnas Saienā.

Kad viņi mazliet stīvi nāca lejā pa dobji skanīgajiem tērauda pakāpieniem, viņš ievilka gaisu un zināja, ka ir mājās; leģendārais rietumu gaiss uz visiem laikiem atbrīvoja viņa plaušas no astmas. Pateicīgs viņš steigšus atskatījās, lai pārliecinātos, vai Sallija jūt šo svētību; viņa sekoja, vezdama pie katras rokas pa zēnam. Džerijs nesa Teodoru un aviosabiedrības izsniegto plastmasas maisiņu, piebāztu ar rotaļlietām un grāmatiņām. Sallijas izskats iepriecināja viņu — kā vienmēr. Viņa bija tērpusies sīki

svītrotā audekla kostīmā; piedurknes līdz pusei sedza viņas garās, ar pūciņām klātās rokas, un horizontālās krokas svārkos, radušās no ilgās sēdēšanas, pasvītroja viņas gurnu skaisto platumu. Viņa pasmīnēja un teica: — Lieliski, vai ne?

— Debesis, — viņš atbildēja. — Fantastiskas debesis.

Virs viņiem visbālākajā zilgmē, putekļaini gaišzilā un

stingā, virda negaisa padebeši, kuru saknes bija caurspīdīgas-un kroņi balti, tik dzidri balti, ka acis neviļus vilka ap tiem smalku, melnu svītru, kas palielināja to apjomu. Kaut gan šie mākoņi bija dažādi pēc formas, tiem nebija svara vai lietus smaguma; Džerijs juta, ka pietiks ar visvieglāko vēsmu gaisā, ar vismazāko pārmaiņu, lai tie pilnīgi izgaistu.

Rietumos pacēlās mēļi kalni ar krīta vai drīzāk sniega plankumiem; gaisa dzidrums vērta tālās smailes gluži tuvas un reizē neīstas, nedzīvas kā lēkājošas ainas teleskopā. Rudajā kalnu pakājē auļoja vientuļš zirgs, acīmredzot bez jātnieka, un koku, visticamāk — papeļu rinda norādīja uz ūdens tuvumu. Ieleju klāja svaigs, sudrabains, aristokrātisks zaļums — laikam vērmeles, Džerijs nodomāja. Akmeņu puduris tālumā izrādījās par aitu baru. Priekšplānā bija ezeri, golfa laukums, sarkans cietoksnis. Taisni zem viņiem kā spoži melna lappuse pletās lidlauks, izraibināts ar svītrām un naftas plankumiem, skaitļiem, bultām un zemē ieraktu rezervuāru, krāsainajiem vākiem, visiem šiem sarežģītās valodas simboliem, kuru visā pasaulē lieto tuvredzīgo gigantu rase. Nostājies uz cietzemes, Džerijs pacēla acis un sacīja: — Sveiciens?

— Sveiciens, — Sallija atbildēja aiz viņa, jau blakus viņam. — Vai tu jūties brīvs?

— Vai mēs esam brīvi?

— No dažām parādībām. — To pateikusi, viņa atmeta atpakaļ matus un spēra platu soli uz priekšu. Viņa bija nogurusi. Bobijam un Teodorai virs centrālo štatu šaha dēļa bija uznākusi jūras slimība. Tā kā Bobijs visvairāk līdzinājās tēvam, tad Džerijs atklāja, ka pielabinās viņam, vai nu cenzdamies uzveikt instinktīvu nepatiku, vai pieglaimodamies dīvainajai valdonībai, ko viņš juta Ričardā, — to viņš pats nevarēja izšķirt. Tagad viņš vaicāja zēnam:

— Kā jūties, šķiper?

— Man rīkle sāp, — Bobijs atbildēja, piespiedis seju mātes gurnam.

— Tev gribas dzert, — Džerijs sacīja. — Lidostā mēs nopirksim tev kokakolu.

— Es gribu vīnogu limonādi, — Bobijs paziņoja.

— Kur ir kovboji? — jautāja Pīters. Kaut gan viņš bija mazāks, tomēr likās uzņemamies pienākumu būt par starpnieku starp brāli un patēvu, atbrīvojot tos no sadursmes, kas tiem mūžīgi draudēja.

— Es esmu redzējis jau simt kovboju, — Bobijs nicīgi atbildēja, un viņam bija taisnība, jo pat lidostas mehāniķi valkāja platmales. Lidostā bija tāds milzums kovboju, ka likās, tā ir dejotāju grupa, — teatrāli šauros «Levi» džinsos, krokotos zābakos, vaļējās vestēs, ar aukliņu kaklasaitēm, — kas gaida lidmašīnu uz Ņujorku. Taču nē, tie bija parasti ļaudis, ieprogrammēti un pielāgoti saviem apģērbiem, kas savukārt bija pielāgoti apkārtnei. Ar acīm, kurās pastāvīgā tveice bija sakoncentrējusi nežēlīgu garlaicību, ar bezkrāsainām varavīksnēm, no kurām debesis bija izdzērušas visu krāsu, kovboji pētīja Salliju, viņas katūnā tērpto skaistumu. Džerijs aizskāra viņas viduci, lai paustu īpašuma tiesības un novērstu aizdomas, jo visiem lāču bija skaidrs, ka šie trīs bērni nav viņa. Sallija sarāvās no viņa pieskāriena, atskatījās ar baiļpilnām acīm un asi teica:

— Es paņemšu Teodoru, tu tikmēr sadabū bagāžu.

— Re, kur automāts, iedod Bobijam kokakolu. Varbūt tur ir arī vīnogu limonāde.

— Ja es došu vienam, tad jādod visiem trim. Viņš var padzerties ūdeni no strūklakas. Viņš vēma, tāpēc arī viņam sāp kakls.

— Es apsolīju zēnam kokakolu.

— Tu viņu samaitāsi, Džerij.

Viņam ienāca prātā, ka viņš varbūt aiz kāda nesaprotama iemesla grib atvilt bērnu no mātes, kura izturas pret to skarbi. Viņš juta, ka rodas tāds stāvoklis, par kuru viņam nav ienācis prātā padomāt; pēkšņi viss, pat bagāžas saņemšana — un tā nenoliedzami bija viņu bagāža —, likās biedējoši sarežģīts, vēl ļaunāk, nepiedienīgs, negodīgs. Viņš bija pārvērtējis sevi. Savākt visu šo nelaimes masu un izvest ārā šķita neiespējami.

Sallija, kaut ko nojautusi, vaicāja:

— Vai tu priecājies, ka esi šeit?

e— Jā, ka esmu kopā ar tevi.

— Es tevi iemācīšu jāt. Uz zirga tu izskatīsies lieliski.

— Es nolauzīšu kaklu.

— Lūk, kur mūsu čemodāni. Teodora, nav brīv. — Bērns, nostādīts uz grīdas skaļruņu troksnī un garāmgājēju kāju dipoņā, sāka raudāt. — Tavs jaunais tētis domās, ka tu jūties nelaimīga.

— Es arī gribu kokakolu, — Teodora činkstēja.

— Re, — Džerijs teica Sallijai, — trīs naudiņas.

Kad bagāža bija savākta, nesējs saņēmis dzeramnaudu, taksis dabūts, dēku gars — pavēle riskēt, ko mums devuši svētie raksti, — viņus atkal apvienoja. Bobijs apsēdās blakus šoferim, Džerijs, Sallija un abi mazākie ieņēma pakaļējo sēdekli. Taksis bija ērts, vecs pontiaks, to vadīja indiānis. Viņa balss, kad viņš jautāja, uz kurieni braukt, bija dobja, vārdi tika izrunāti rūpīgi, it kā viņš tos izraktu no zemes vai garā tulkotu angliski no kādas daudz senākas valodas. Bobijs kā apburts blenza uz spīdošajiem, melnajiem matiem, pergamentam līdzīgo vaigu un krellīšu amuletu pie atpakaļskata spogulīša, un Džerijs jutās atvieglots, ka uz brīdi nomierinājis šo sarežģīto bērnu, savu jauno sirdsapziņu. Ceļš no lidostas veda caur kailām nomalēm, kur krustojumos vajadzēja samazināt ātrumu un apstāties, tad ieritēja ielejā, un Džerijs atguva pirmītējo plašuma un labvēlīguma iespaidu. Viņš atcerējās ceļvežos lasīto un pazina bizoņu zāli, matiolas un zvaniņus; dažās vietās starp vērmelēm bija tukši laukumi, kur nekas negribēja augt. Lai nebūtu tik daudz prieka jābauda vienam, viņš pastiepa roku gar bērnu mugurām un savija pirkstus ar Sallijas pirkstiem. Viņa kā apmāta blenza uz vienveidīgo ainavu. Viņas roka bija stingra un spraiga kā darba cilvēkam, un tas viņam patika. Kaut gan viņa atbildēja uz Džerija kautro pieskārienu, kas solījās viņu sargāt, mutes kaktiņā viņai parādījās rūgta grumbiņa — šķiet, viņa nožēloja, ka vairs nevar brīvi dāvāt to, kas viņam tagad pieder. Šķita, ka nokritis indes piliens. Gaiss pārmainījās — viegli, bet pietiekami, lai sadrebētu viņu abpusējo ilūziju trauslais līdzsvars. Vērmeļu smarža pastiprinājās, ātrums pieauga, gaišzaļās ataudzes vīdēja tik strauji, ka šķita zilas. Indiāņa galva rēgojās pret logu kā izveidota no māla. Bērnu galviņas, melni iemalotas, likās sasalušas; Džerijs uzsauca: — Ei? — un Sallija neatbildēja; tuksnesis ap viņiem un viņi reizē ar to izgaisa, nozuda, nekad nebija bijuši.

Džerijs un Ruta lidoja uz Nicu. Lidmašīna sasvērās, dzirkstošā Vidusjūra palēcās viņiem pretī; pilots bija pieļāvis liktenīgu kļūdu. Pēdējā mirklī tomēr zem viņiem parādījās cietzeme kā no kavas izvilkta kārts; riteņi atsitās tā, ka šasija nokrakšķēja, viss salīgojās, motori baismīgi rēca; viņi nolaidās zemē. Čārlijs smējās. Mazie, ar kārniņiem apjumtie Zilā krasta namiņi lēni slīdēja garām kā aukliņā savērti, kamēr lidmašīna pieripoja pie stāvvietas. Uzraksts Attachez vos ceintures^1 nodzisa, pēc tam Detense de tumei^25 [26]. Viņi paķēra mēteļus un piecēlās, un no balsu murdoņas visapkārt Džerijs saprata, ka šo ar plastmasu izklāto, debeszilo, Aidlvaildā tik amerikānisko lidmašīnu aneksējuši franči. Visi runāja franciski, un viņš neko nesaprata. Stjuarte teica au revoii^27, un viņi devās lejup pa metāla pakāpieniem. Gaiss bija maigs, dzidrs un it kā sadalīts, remdenās saules slīpo staru sagraizīts un sašķelts kā kubistu gleznās. Te bija milzum daudz ko redzēt, bet Džerija skatiens bija nedzīvs, zaudējuma notrulināts; bērni un sieva nedrošā solī bija nesuši viņa jūtas pa kodēto betona lentu caur iespaidu drumslām. Kņadā pie pasu kontroles viņš dzirdēja, kā zilā formā ģērbies ierēdnis vairākas reizes atkārtoja ērcīgā izbrīnā trois enfants^1. Džerijs dzirdēja, ka sieva runā ar šo vīrieti franciski un brīnījās, cik dīvaina sieviete stāv viņam blakus — tā spējusi glabāt sevī svešu valodu. Lidostas zālē, kā sapnī pilnā ar svešu kāju šļūkoņu, stāvēja Marlēna Dītriha zamša biksēs un augstpapēžu zābaciņos un smēķēja cigareti garā perlamutra iemutī. Viņa bēmi, juzdamies droši un brīvi, līksmi aizjoņoja garām, viņai noskatoties, un šis rēgs, viņa paša bērnības gaismas un ēnu radījums, vēroja viņus ar parādībai neparastu vaļsirdīgu interesi un labvēlību.

Marlēna Dītriha aiz savu čemodānu robotās sienas izskatījās jauna. Džerijs redzēja viņā tās patiesības pierādījumu, ka ceļojumi atvirza nāvi, ka tas ir paņēmiens pirkt dzīvi par jūdzēm. Viņš bija devies ceļojumā, jo Ričarda advokāts bija ieteicis uz kādu laiku aizbraukt. Džerijs savā aģentūrā bija paņēmis atvaļinājumu un domāja nodoties gleznošanai. Viņi ar Rutu atkal sēdēs līdzās

un gleznos. Viņš izgāja pa stikla durvīm uz ielas, kur gaidīja vesela virkne taksometru.

— A Nicc?[ — vaicāja šoferis tik zilos svārkos, kādus Džerijs bija redzējis tikai gleznās.

— Oui, a Nice, s'il vous plait^28 [29], — Ruta atbildēja un pietvīkusi nosauca viesnīcu, it kā ceļojumu biroja aģents būtu varējis viņus piekrāpt. — Votre voilure, est-ce que c'est assez grand pour trois enfanis?[30]

— Oui, oui, ģa va, madame, Ies enlants sont petits.[31]

Čārlijs apsēdās priekšā pie šofera, pārējie četri pakaļējā sēdeklī. Džofrijs činkstēja, ka viņu esot saspieduši.

— Mēs visi esam saspiesti, — Džerijs teica, pūlēdamies uzveikt plaušu sažņaugšanos, kas pēdējā laikā darīja viņu ļoti nervozu.

— Paskatieties pa manu logu — taisni kā gleznā, — Ruta sacīja. Otrpus ceļa jūras malā nesen ierīkotos zemes gabalos plauka senā lauksaimniecības kultūra; ar skopulīgām pūlēm sadalīti lauciņos un terasēs, stāvie, zaļie pakalni salīdzinājumā ar Konektikutas nodeldētajiem pauguriem šķita nule ieguvuši formu; pilsētiņas kāpa pa tiem augšup kā viduslaikos. Eiropa bija krāsā precīza un zīmējumā sarežģīta. Pelēcīgais zaļums tuvējos pakalnos, kas blāvi vizēja kā sievietes mati, kad tos sukā, laikam bija olīves. Līkumainā, netīri dzeltenā smilšu josla, mazliet platāka par šoseju, ar ūdenszāļu svītrām un viļņlaužu rindām nemaz neatgādināja to, ko Džerijs bija paradis saukt par liedagu, te vajadzēja cita vārda. Uz zaļa rādītāja arī bija uzraksts: PLAGE.

Iespiesta starp Džeriju un logu, Džoanna sacīja cēlā nevērībā: — Uz visiem ceļa stabiņiem ir mazas bildītes. — Džerijs juta, ka viņa uzrunā ne tik daudz savus vecākus, kā tos ideālos vecākus no skolu hrestomātijām, kuriem trūkst nacionālās piederības un kuri laimīgi un mehāniski jūsmo paV dzīves parādībām.

Cenzdamies pielāgoties viņas tonim, Džerijs atbildēja: — Tas ir tāpēc, lai tādi stulbeņi kā mēs nenomaldītos. — Visur, kur vien gadījās braukt, bija ceļazīmes, norādījumi, pamācības. Vienīgi mājās to nebija.

Džoanna jautāja: — Kāpēc te ir tik daudz to stikla būdu?

— Siltumnīcu?

f— Laikam gan.

— Tur audzē puķes parfimērijas rūpniecībai.

— Patiešām?

— Es tā domāju.

Uz motorollera viņiem aiztraucās garām sieviete ar gaišiem, vējā plīvojošiem matiem. Viņai bija baltas bikses Senlropēzas stilā un svītrots džemperītis; Džerijs piespieda kāju pie grīdas, lai paātrinātu gaitu, panāktu viņu un Ieskatītos viņai sejā. Viņa sirds auļoja, bet taksometra ātrums nemainījās. Ruta pagriezās, lai redzētu viņa sejas l/teiksmi, un tas, ko viņa redzēja, atspoguļojās viņas sejā un atpakaļ Džerija sejā kā divos spoguļos un piepildīja šauro mašīnas telpu ar sirdi plosošām skumjām un spraigumu. Džerijs gurdi nošļupstēja: — Neaptverami.

Ruta sacīja: — Tu viņu ieraudzīji pēc manis. Ļoti maza līdzība.

— Cik slikti, — viņš noteica. Ruta novērsās; viņš juta, ka sievai sabojājas oma, toties viņam tā varen uzlabojās. Viņš paņēma Džofriju klēpī, piekļāva sev un apjautājās: — Kā klājas, šķiper?

— La-abi. — Bērns to vienmēr teica bēdīgā tonī, gari vilkdams patskani «a».

— Vai tev vēl šķiet, ka tevi saspieduši?

— Tik daudz vairs ne.

Čārlijs, kurš visu laiku nebija novērsis sajūsmināto skatienu no šofera, atskatījās; viņa mūsainā sejiņa staroja šķelmībā, un viņš sacīja: — Džofrijs mūžīgi sūdzas, jo viņš vēl ir maziņš.

Džofrija apakšlūpa nodrebēja un vēderiņš zem tēva pirkstiem pietūka, jo viņš ievilka gaisu, lai laistu vaļā raudas. Džerijs aši teica: — Paskat! Mēs iebraucam pilsētā, kas saucas Jaukā![32]

Viņi iebrauca Nicā; likās, ka viņi iebrauktu prizmā. Augsto, balto viesnīcu fasādes laistījās saulē, un no karnīzēm un markīzēm virs logiem krita zilas ēnas tieši četrdesmit piecu grādu leņķī. Zem palmām pie apaļiem stikla galdiņiem sēdēja dāmas un kungi mēteļos. Ļaužu straume Angļu promenādē bija precīzi sadalīta divās daļās — gaismas un ēnas pusē kā kalendārā zīmēts mēness. Džerijs ievēroja pat kādu monokli. Vipš ieraudzīja sievieti šinši-

las virs jakā pērkam mazu, avizē ietītu kalnu vijolīšu pušķīti, kamēr divi pelēki pūdeļi simetriski apvija viņas kājas ar savām pavadām. Aiz promenādes zaļajām margām tālumā aizvijās liedags, un tanī pār jūras vizošo tēraudu slējās kaut kas līdzīgs gaišsārtam cietoksnim; liedags sastāvēja tikai no oļiem, ūdens apskalotiem oļiem, kuru sīciņajās iedobītēs un atstarpēs okeāns kā ērģeļu caurulēs dvesa melodiskas nopūtas. Krasts bija pilns ar šo mūziku, ar sauli, krāsām, dzirkstīm, saulsargiem. Viņš sacīja Rutai — gluži vienkārši lai kaut ko teiktu: — Šeit ir skaisti. Man te varētu patikt.

Viņa uztvēra Džerija piezīmi kā estētisku novērtējumu, palūkojās ārā pa logu un sacīja:

— Vai tad šī nav tā vieta, kur apmetas visi trimdā izraidītie karaļi?

Taksis nogriezās uz Savienoto Valstu piekrasti un brauca augšup pa sānielu garām puķu tirgus rūsainajam skeletam un veikalam ar smalka dzelzs kaluma balkoniem.

— Notis sommes arrivčs, mes enfants', — šoferis paziņoja un atskatījās, ietverdams visus platā smaida, kas atsedza no tabakas nodzeltējušus zobus. — Mēs — ir — te!

No viesnīcas izsteidzās portjē un divi palīgi un jautri un alkatīgi apsveica viņus, jo šinī gadalaikā viesi bija reti. Bija novembra sākums. Rutas vadībā viņi sekoja nesējiem un ilgi kāpa pa pelēkzaļām marmora kāpnēm uz kāzu tortei līdzīgo ēku.

Džerijs izkāpa Senkruā. Tropu gaiss, dzīvs un maigs kā smidzinātāja strūkla, kas rītausmā bija uzdvesis viņam Senhuanā, šeit bija sausāks. Ķermenis jutās viegls, sajūtas patīkami izkliedētas; viņš bija gulējis tikai divas stundas nakts lidojumā no Aidlvaildas, kur bija pēkšņi iesēdies lidmašīnā, lai izbēgtu no astmas lēkmes. Smagums plaušās bija izgaisis. Lidosta bija nesen celta, bez durvīm, vienīgi ēna novilka robežu starp iekšieni un ārieni. Vēsma lidoja cauri, nesot zemes un puķu smaržu. Aiz ēnas robežas, aiz dūmakas, ko, ritmiski griežoties, radīja smidzinātājs, un lidlauka žoga gaisa strūkla, ko svieda viņu atvedušās «Carib Air» lidmašīnas propelleri, sacēla tādu putekļu mākoni, ka melnie bagāžas nesēji izskatījās kā bez kājām. Uz zema, zaļa pakalna slējās kaut kāds

J Mēs esam atbraukuši, bērni. (Franču vai.)

konuss, blāvs, it kā tā krāsa būtu iesūkusies nenogruntētā audeklā, — Džerijam šķita, ka tās ir cukurfabrikas drupas. Apkārtne likās reizē iztukšota un jaunavīga. Džerijs nodomāja, ka te viņam būs īstā vieta.

Taksometru stāvvietā nēģeris ar cigareti aiz katras auss jautāja, kurp viņš gribot braukt, uz Kristianstēdu vai Fre-derikstēdu. Viņš nebija gaidījis, ka būs iespējams izvēlēties.

— Kuru jūs ieteicat?

Nēģeris delikāti paraustīja plecus.

— Jums jāizlemj, draugs. Viena ir tur, un otra, — viņš pameta ar acīm pretējā virzienā, — otra tur.

— Tātad uz abām reizē es tikt nevaru? — Džerijs iedomājās pajokot.

Viņa jautājumam sekoja mierīgs klusums; elpot bija viegli, un viņš juta, ka iemīl šo tropu iemītnieku paņēmienu uz visu atbildēt ar pacietīgu gaidīšanu. Viņš sacīja:

— Man vajadzīga istaba un liedags.

Bija marts, viņam bija teikts, ka viesnīcas sāk tukšoties.

Nēģeris palūkojās pār Džerija plecu, tad pagriezās un ar maigu žestu atvēra taksometra durvis. — Mēs iekārtosim jūs gluži jauki, — viņš sacīja. — Džerijs iekāpa, un, kamēr viņš gaidīja, ka taksis sāks kustēties, divi nēģeri un pēc tam vēl viens iznāca no lidostas un iekāpa pie viņa mašīnā — viens apsēdās pie šofera, divi viņam blakus. Viņu iespieda sēdekļa stūrī. Nēģeri, pieauguši vīrieši, ķiķināja un pļāpāja kaut ko nesaprotamu; viņi runāja savā starpā, pārmīdami ironiskus čukstus un līdz galam neizteiktus mājienus; kaut gan tā bija angļu valoda, Džerijs neko nesaprata. Šoferis lielā ātrumā vadīja mašīnu pa taisna ceļa kreiso pusi, ceļu ieslēdza cukurniedres; kāda mašīna brauca viņiem pretī — ari pa nepareizo ceļa pusi — un laimīgi padrāzās garām kā atrakcijā ar spoguļiem. Viņi brauca gar akmens skeletiem ar spraugām, kurās kādreiz bija atradušās dzirnakmeņu tapas, ar skārdu klātām būdām, jaunākiem baltiem, apmestiem amerikāņu tipa namiņiem ar žalūzijām pie logiem, bugenvilejām un cisternām, kurās uzkrāja lietus ūdeni. Krustojumā uz ceļa rādītāja bija rakstīts — Augšējā Mīlestība; mašīna apstājās, un viens nēģeris izkāpa. Šoferis skaļi vaicāja citādā balsī, griezdamies pie Džerija:

■— Vai gribat braukt pāri kalniem?

Protams, — viņš atbildēja. Padodies. Aizmirsti.

Viņi uzbrauca augšā, ganību apvidū, kur auga raženi koki ar bālganām pākstīm, kas stīvi nokarājās lejup kā vasaras vidū nokaltušas lapas. Viņi brauca augstāk un augstāk; skatienam brīžiem pavērās, brīžiem nozuda tir-kizkrāsas okeāns ar violetām joslām. Ceļam apkārt nostājās mežs, matainas liānas grima hibiska mākoņos, un sarkankoka saknes, savijušās zemes virspusē, veidoja ce]a malās ērmīgas, tempļiem līdzīgas alas. Kaut kas zibenim līdzīgs pašāvās zem mašīnas riteņiem, mašīnā iedegās dzīva saruna, un šoferis teica Džerijam domātā balsī: — Mangusts. — Mašīnai grabot uz līkumotā, izdangātā ceļa, viņi aiz pagrieziena izdrāzās no meža taisni debesīs un apstājās. Abi nēģeri izkāpa un neatskatīdamies devās uz savām neredzamajām mājām. Džerijs zināja, ka nekad nedabūs tās redzēt. Pārsēdies tukšā pakaļējā sēdekļa pretējā pusē, viņš ieraudzīja liedaga lenti, šosejas svītru, sarkanus jumtus — no tāda paša augstuma viņš pirms mēneša bija vērojis Kvīnsas pelēkos jumtus cieši citu pie cita kā noliktavā sakrautas kārbas.

Lidmašīnas motori ierēcās skaļāk, melns ūdens metās viņiem pretī, bērni apklusa. Ruta saspieda viņa roku. Riteņi nočirkstēja uz skrejceļa, lielais, debeszilais lidmašīnas ķermenis nodrebēja un žēli nogaudās, briesmu mirklis bija garām. Viņi bija mājās.

No guļamistabas loga Odekaņā noīrētajā namiņā Džerijs, aizdusā elsdams blakus Rutai, kura gulēja taisnīgo miegā, varēja redzēt Oriona zvaigznāju pāri dziļai, šaurai ielejai — tanī kādreiz bija dzīvojis Modiljani ar savu mīļāko. Zvaigznājs likās esam jūras pavadonis un ar savu gareno, slaido, vīrišķīgo apveidu deva zināmu drošību, nezin kāpēc nomierināja un palīdzēja elpot. Atgriezies Amerikā, Džerijs vairs nespēja atrast šo zvaigznāju — to slēpa visuresošie koki, nomāca mākslīgās ugunis, turklāt tas bija paslepeni pārvietojies zvaigžņu plašumā. Un, kad reiz kādā klajā vietā viņš ieraudzīja savu mierinātāju trimdas laikā, Orions likās zaudējis draudzīgo mirdzumu, kuru viņam, jādomā, piešķīra viņa mainīgās mīļākās — Vidusjūras — mēness staros tītais augums, kad šis zemē notriektais mednieks, uz elkoņa atbalstījies, sargāja tās šalcošo sapni.

Grīnvudā nebija ne zīmes no Sallijas, kaut gan Ričards jaunā, baltā poršā ar nolaižamu jumtu reizēm parādījās

pilsētiņā nedēļas nogalē; reiz kādā martam neparasti siltas dienas pievakarē Džerijs bija sastapis uz vientuļa ceļa Ričardu un Dženeti Hornungu mašīnā ar nolaistu jumtu; viņi izskatījās kā vienā vannā pārsteigti bērni.

Šoferis izvilka aiz auss aizsprausto cigareti un aizsmēķēja; viņi tuvojās liedagam un pilsētai. Akmeņu grēda nogāzē izrādījās aitu bars. Bija redzamas mājas, bet cilvēku nebija.

Ei, Šallij!

Jā, Džerij?

Kā bija? Ļoti slikti?

Šad tad. Bet tev bija taisnība, es to zināja. Tu todien biji joii gudrs, zinādams, ko es īsti gribu, — es taču domāju, ka gribu pretējo.

Žēl, ka es biju tik gudrs. Žēl, ka tu īsti negribēji mani.

Es gribēju un gribu. Tu esi mans, tāpat kā jūrai Orions.

Bet tie ir dievi, un mēs esam vienkārši mirstīgie, kā tu reiz sacjji. Mēs apjukām, jo esam cilvēki. Mēs šķīrāmies galvenokārt bērnu dēļ.

Nē, man arī gribētos tā domāt, un tu esi ļoti laipns, ka melo man. Bet, ja nebūtu bērnu, tad būtu kas cits. Būtu Ruta. Un, ja Ruta nebūtu rīkojusies tā, kā viņa rīkojās, tu būtu atradis citu iemeslu. Tu gribēji, lai es esmu nevainojama.

Tā taču ir, vai ne? Tāda tu būsi man vienmēr.

Ne jau vienmēr, dārgais, — tev nepatīk, ka saucu tevi par dārgo, vai ne? Tu nekad mani tā nesauci, tev tas šķita nodrāzti. Es nekad nezināju, kā tevi saukt, un tuvuma brīžos, kad tā gribējās atrast tev īsto vārdu, es klusēju.

Tu būtu varējusi teikt vienalga, ko.

Es kautrējos.

Tu?

Jā.

Un kā tu tagad jūties? Es jūtos kā miris.

Es joprojām esmu stipri satriekta, bet nu vairs nav tik ļauni. Es vairs neesmu tavējā. Tev tas jāzina. Pēc kāda laika es droši vien jutīšu rūgtumu un sākšu tevi nīst, jo tu mani esi pazemojis, bet tad tas pāries, un man viss kļūs vienaldzīgs. Tu būsi mans bijušais mīļākais, un mēs pat -varēsim kļūt draugi.

Tas skan šausmīgi. Šausmīgi.

Sievietes mēģina būt kā vīrieši, Džerij, un daudz ko izdomā, bet galu galā mēs visi esam praktiski, mums tādiem jābūt. Turpmāk tev jādzīvo bez manis.

Nē. Es tev neticu. Es mīlēju tevi tāpēc, ka tu ticēji tam, kam ticēju es. Un mums bija vieta, uz kurieni mēs abi gājām.

Katra sieviete, ar kuru tu gulēsi, aizvedīs tevi uz turieni. Nav mums citas vietas, dārgais, kā tikai šeit, kopā ar Ričardu un Rutu. Mīli Rutu, Džerij. Nu man jābeidz ar tevi runāt, citādi ļaudis sacīs, ka esmu ielene.

ŠI izdomātā saruna starp viņu un to Salliju, kuras tēlu viņš glabāja sevī, beidzās ar vārdiem, kurus viņa patiešām bija teikusi. Tas notika viesībās pie Kolinziem, februārī, pirms dejām. Ienācis pārpildītajā telpā, viņš ieraudzīja Salliju, un viņam šķita, ka viņš ietver viņu sevī ar acīm, piepilda ar viņu matrici, ko visu mūžu, arī Francijā pavadītajos mēnešos, bija veidojis. Viņi bija atgriezušies no Francijas, jo bērni ilgojās pēc mājām un skola arī sākās. Linda Kolinza bija atrakstījusi, ka Ričards netaisīšot traci, Sallija esot viņu nomierinājusi. Gleznošana lāgā nepadevās, laiks bija mazliet par aukstu, lai strādātu ārā, un reiz pat bija uzkritis sniegs, pārklājot kaktusus viņu dārziņā ar baltu seģeni. Kaut gan viņš bija paņēmis atvaļinājumu uz pusgadu, viņi pavadīja Francijā tikai nepilnus trīs mēnešus. Viņš zīmēja istabā karikatūras un priecājās par tām, bet visas viņam atsūtīja atpakaļ. Tāpat kā viņš bija atgriezies atpakaļ. Caur Džerija cigaretes dūmiem viņi pārmija dažus vārdus par veselību, slēpošanu un bērniem, un Sallija teica: «Nu man jābeidz ar tevi runāt, citādi ļaudis sacīs, ka esmu ielene.» Un novērsās. Vašingtonas viesnīcā viņa bija uzgriezusi viņam muguru un gulējusi, kamēr viņš bija mocījies ar bezmiegu. Un tagad, kamēr viņš, iekšēji plosīts, klejoja starp viesiem, Sallija turējās blakus Ričardam. Ričards bija kļuvis pilnīgāks, piebriedis kā īsts vīrs un, laikam lai atstātu iespaidu uz sabiedrību, bija uzlicis melnu pārsēju aklajai acij; viņa mati tik ilgi nebija apgriezti, ka jau sprogojās uz kakla. Viņš izskatījās milzīgs un varonīgs. Juzdamās droša pie viņa sāniem, Sallija ļāva savai balsij spalgi atbalsoties visos kaktos. Ruta pienāca pie Džerija un iečukstēja viņam, ka Sallija atkal esot kļuvusi tāda kā agrāk. Viņš piekrita, jā, un nodomāja, ka veltīgi ir pūlējies atņemt Sallijai viņas īsto «es».

— Jūs brauc uz Senkruā atpūsties?

— Pārmaiņas dēļ.

Viņi iebrauca pilsētā. Saulē izbalējuši koka nami ar

senlaicīgiem izzāģētiem ornamentiem kā sirreālistu gleznā slējās abās pusēs taisnai, tukšai ielai. Nēģeris bez ēnas šķībi pārsvērās pāri ielai. Pa labi trīsēja un dzirkstīja pie-naini zaļa jūra, un tanī bija noenkurots netīri pelēks kravas kuģis. Ielas galā slējās cietoksnis, kura slīpās sienas bija nokrāsotas sarkanas kā Valentīna dienas pastkarte.

— Kur es esmu? — Džerijs jautāja.

— Frederikstēdā, — atbildēja šoferis.

— Austrumos vai rietumos?

— Rietumos, mesjē. Pašā salas malā. Jūs gribēj uz aus-

trumiem?

— Nē, šeit ir labi. Taisni lieliski. Vai jūs atradīsiet man kādu apmešanās vietu?

— Mēs būs tūliņ pēc minūtes. Nezaudējiet pacietību.

Džerijs nolaida loga rūti nepacietīgā tieksmē atbrīvoties, saplūst ar šiem izkaisītajiem namiņiem, ar pelēkajiem, noplukušajiem veikaliem, ar dāņu atstāto luterāņu baznīcu, ar cietoksni — viss atradās mierīgā, sārtā ēnā, ko meta augstā, zaļā jūra. Viņš dziļi ievilka gaisu. Šī bija īstā vieta, gaiss bija brīnišķīgs. Viņš vienmēr bija teicis Sallijai, ka ir tāda vieta, nu viņš bija to atradis, bija turējis solījumu un atvedis viņu uz šejieni. Viņš bija neizsakāmi, bezgalīgi laimīgs. Šīs vietas eksistence pārliecināja viņu, ka ir tāda dimensija, kurā viņš ir gājis — un pareizi gājis —, satikdamies ar Salliju vienās vai otrās viesībās, un teicis viņai, kautri un jūsmīgi raudzīdamies uz viņas sērīgo, jauko seju ar nolaistajām acīm: Precēsimies.

Trusi, bēdz!

Zēni spēlē basketbola ap telefona stabu, kuram piestiprināts vairogs. Kāju ziba, izsaucieni. Kedu šņirkstoņa un dipoņa uz grantētās šķērsielas it kā izšauj viņu balsis pāri vadiem marta miklajā debesu zilgmē. Trusis Engstrems, iedams darba uzvalkā pa ieliņu garām, apstājas un vēro spēli. Viņš ir divdesmit sešus gadus vecs un sešas pēdas un trīs collas garš, un viņa augumam nav nekādas līdzības ar trusi, taču pēc baltās sejas platuma, strupā deguna, zilo varavīksneņu blāvuma un virslūpas nervozās trīsēšanas, kad viņš sprauž mutē cigareti, var noprast, kā viņš zēna gados ticis pie šādas iesaukas. Viņš stāv un domā. Viņam apkārt sarodas vecie draugi un cīnās ap grozu.

Zēniem tāda stāvēšana liekas ērmota. Acis tā vien šķielē uz svešā pusi. Bumbu viņi spēlē sava prieka pēc, nevis lai izrādītos kaut kādam pieaugušajam, kurš klīst apkārt pa pilsētu kakao krāsas divrindu uzvalkā. Turklāt viņiem šķiet dīvaini, ka šis pieaugušais iet kājām. Kur ir viņa automašīna? Cigarete vēl pastiprina viņu neuzticību. Varbūt šis ir no tiem, kas par cigaretēm vai naudu grib aizvilināt kādu sev līdzi aiz ledus fabrikas? Par tādiem gājieniem viņi ir dzirdējuši, taču tie viņus nebiedē: viņi ir seši, bet viņš — viens pats.

Bumba, atlēkdama no stīpas, pārlido pāri zēnu galvām un nokrīt vīrietim pie kājām. Viņš atsitienā to tik zibenīgi satver, ka zēni paliek vaļējām mutēm. Kamēr tie klusēdami vēro tumšo siluetu, kurš kā skurstenis slejas pret vakarīgajām pavasara debesīm, svešais, piemiegtām acīm raudzīdamies cauri zilajiem tabakas dūmiem, nervozi virpina bumbu pret krūtīm — viena izplesta balta plauksta virspusē, otra apakšpusē —, nemitīgi šūpodams to uz vienu, uz otru pusi, un, piesardzīgi mīņādamies, cenšas notrāpīt īsto brīdi. Viņa nagiem ir plati pusmēneši. Tad viņš spēji pietupstas, bumba it kā uzslīd pa svārku labo atloku augšup un atraujas no pleca, bet, kaut gan ir tēmēta uz grozu, it kā nemaz nelido uz vairoga pusi. Šķiet, ka tā nav uz turieni raidīta. Taču tā iekrīt tieši grozā, pat nepieskaroties stīpai.

— Re, kā! — Trusis lepni izsaucas.

— Laimes gadījums, — kāds no zēniem izmet.

— Meistarība, — viņš atbild. — Kas ir, varbūt saspēlējam?

Nekādas atbildes, tikai pastulba, neizpratnes pilna sa-skatīšanās. Trusis novelk žaketi un, rūpīgi salocījis, noliek uz tīra atkritumu tvertnes vāka. Viņam aiz muguras atkal švīkst dungriņi. Viņš metas cīņas murskuļa vidū, izsit bumbu no divām vājām, netīrām bērna rokām, sagrābj to savējās. Viņa ķermenis saspringst, rokas k|ūst līdzīgas spārniem. Šķiet, ka viņš cauri gadiem būtu pasniedzies atpakaļ un atguvis agrāko atsperīgumu. Rokas pašas uzlido gaisā, un virs galvas paceltā bumba planē uz grozu. Metiens liekas tik precīzs, ka viņš samirkšķina acis, kad bumba nokrīt .garām, prātodams, vai tā nav izgājusi cauri stīpai, nesakustinot tīklu.

— Nu, kurā pusē es esmu?

Pēc mēmas bikstīšanās uz viņa pusi tiek pastumti divi zēni. Tātad viņi trīs spēlē pret četriem. Kaut ari Trusis jau pašā sākumā nostājies pēdas desmit tālāk no groza, tas tomēr nav taisnīgi. Neviens nepūlas skaitīt punktus. Īdzīgā klusēšana krīt viņam uz nerviem. Zēni apmainās vienzil-bīgiem izsaucieniem, bet viņam neuzdrīkstas sacīt ne vārda. Cīņas gaitā viņš skaidri jūt, kā tie trinas viņam gar stilbiem, kā iekaist un aizsvilstas, cenšas aizlikt priekšā kāju, bet mēles tiem ir kā sasaistītas. Viņam netīk šī cieņ-pilnā attieksme, viņš grib šiem puišeļiem sacīt, lai tie neņem galvā, ka viņš ir pieaudzis, ka tas it neko nenozīmē. Pēc minūtēm desmit viens viņa partneris pāriet pretinieka pusē, un Trusis Engstrems ar otru paliek pret pieciem. Šis otrs, gan pabikls un vēl tīrais knislis, bet īpaši kustīgs un atsperīgs, ir pats labākais no visiem sešiem; adītā cepurīte ar zaļu pušķi, novilkta dziļi pār acīm un ausīm, piešķir viņam pastulbu izskatu. Viņš ir dzimis basketbolists. Tas redzams pēc viņa peldošās, plūstošās gaitas. Ja viņam veiksies, viņš var kļūt par augstas klases sportistu, vidusskolas čempionu. Trusis zina, kā tas ir. Tu pamazām kāp arvien augstāk un augstāk un sasniedz virsotni, un visi sauc «bravo!»; no sviedriem tev aizmiglojas acis, un kur-linošs troksnis tevi apņem un ceļ, un tad jau tu esi izstājies no spēles — nevis aizmirsts, bet gluži vienkārši izstājies, un tev ir labi un vēsi, un tu esi brīvs. Tu esi izstājies no spēles un it kā izkusdams celies arvien augstāk, līdz kļūsti šādu puišeļu acīs par daļu no pieaugušo pasaules

debesīm, kas jumjas pār viņiem kā vāks, — par da|u, kas neizprotama iemesla dēl kā mākonis nolaidusies lejā pie viņiem. Puišeļi nav viņu aizmirsuši, nē, daudz ļaunāk — tie nav par viņu pat dzirdējuši. Taču savā laikā Trusis bija basketbola zvaigzne, pazīstams visā apgabalā: vidusskolas pirmajā klasē viņš sasniedza «B» līgas labāko rezultātu un pēdējā gadā vēl uzlaboja to ar rekordu, kas tika pārspēts tikai pēc'četriem, tas ir, pirms četriem gadiem.

Viņš met bumbu grozā ar vienu roku, ar abām rokām, ar vienu roku no apakšas, no pamatstājas, pagriezienā, lēcienā, ar abām rokām no krūtīm. Mīksti un līgani bumba šaujas gaisā. Viņš ir priecīgs, ka nav zaudējis metiena izjūtu. Viņš šķiet atbrīvojies no ilgstošas nomāktības. Bet viņa ķermenis ir kļuvis smagnējs, un sāk trūkt elpas. Viņš aizelšas un pats par to skaišas. Kad pieci pretējās komandas puišeļi sāk pūst un elst un kļūst gausāki kustībās un kāds knauķis, ko viņš nejauši notriecis no kājām, ar asarainu seju aizvelkas prom, Trusis met mieru.

— Labi, — viņš saka. — Vecais iet tālāk. Trīsreiz «urā».

Savam partnerim, zēnam ar pušķi, viņš piebilst:

— Uz redzīti, faķīr.

Viņš ir pateicīgs šim zēnam, kas vēl arvien raugās uz viņu ar nesavtīgas apbrīnas pilnu skatienu, kad citi jau ir drūmi piepūtušies. Talants prot novērtēt talantu.

Trusis paņem salocīto žaketi un aizskrien, turēdams to vienā rokā kā vēstuli. Viņš skrien pa ieliņu garām pamestajai ledus fabrikai ar satrupējušām koka teknēm un laika zoba sagrauzto platformu. Garām atkritumu tvertnēm, garāžu durvīm, drāšu pinuma žogiem, aiz kuriem melnē veci puķu ceri. Ir marts. Gaiss ir viegls no mīlestības. Viss sākas no jauna: cauri rūgtenajai cigaretes garšai Trusis jūt gaisā jaunu solījumu. Viņš izrauj no atkarenās krekla kabatas cigarešu paciņu un, nepalēninot soli, iesviež to vaļējā atkritumu tvertnē. Aiz tīksmīgas pašapmierinātības viņa augšlūpa, viegli trīsot, pavelkas atpakaļ, tā ka atsedzas priekšējie zobi. Viņa lielās ziemišķādas kurpes, dobji plakšķēdamas, slīd pāri grantētajam ielas segumam.

Viņš skrien. Pie krustojuma viņš iegriežas Brūveras — piektās lielākās Pensilvānijas pilsētas — priekšpilsētas Mauntdžadžas ielā Vilberstrītā. Viņš skrien pret kalnu. Garām lielam māju blokam — ķieģeļu un cementa cietoksnim ar krāsaina stikla durvīm un puķu podiem logos — un vēl gabalu tālāk gar nākamo, trīsdesmitajos gados celto

kvartālu. Šīs koka ēkas, rindā sliedamās augšup pa no-kalni, veido vienlaidu kāpņu rindu. Sešu pēdu platajā paaugstinājumā, ar ko katra nākamā dvīņu māja paceļas pāri iepriekšējai un ko klāj dažādu krāsu jumstiņi, sākot no ziliem līdz zaļgani brūniem, ir divi nespodri, patālu izvietoti, zvēra acīm līdzīgi logi. Māju fasādēm ir atlupuši dēļi, kādreiz tie bijuši balti. Te ir kāds ducis trīsstāvu māju, katrai divas durvis. Septītās durvis ir viņējās. Koka pakāpieni to priekšā ir izmīdīti; zem tiem atrodas gruži un netīrumi, kuros balo pamesta rotaļlieta. Plastmasas klauns. Viņš to redzējis tur visu ziemu, bet vienmēr domājis — gan jau kāds mazais atnāks tam pakaļ.

Cenzdamies atgūt elpu, viņš apstājas pustumšajā priekštelpā. Šeit arī dienā deg noputējusi spuldze. Virs brūna radiatora karājas trīs tukšas skārda pastkastītes. Apakšējā kaimiņa durvis ir noslēgtas — kā aizvainota seja. Šeit vienmēr jūtama kaut kāda neizprotama smaka: ož it kā pēc vārītiem kāpostiem, it kā pēc centrālapkures rūsainās elpas, it kā pēc kādas sienu starpā pūstošas vielas.

Viņš uzkāpj līdz augšējam stāvam, līdz savam dzīvoklim.

Durvis ir aizslēgtas. Bāžot slēdzenes spraugā mazo atslēdziņu, viņa roka trīc, pulsē no neparastās piepūles, un metāls noskrapst. Bet, atvērdams durvis, viņš redz, ka sieva sēž atpūtas krēslā ar kokteiļa glāzi rokā un, noklusinājusi skaņu, skatās televīzijas pārraidi.

— Tu mājās? — viņš saka. — Kādēļ tad jāslēdz ciet durvis?

Sieva raugās viņā tumšām, nespodrām acīm, kas apsarkušas no ilgās skatīšanās.

— Pašas būs aizkritušas.

— Pašas aizkritušas, — Trusis atkārto, taču noliecas un noskūpsta viņas gludo pieri. Viņa ir maza auguma sieviete ar iedzeltenu, it kā nostieptu ādu, — šķiet, kāds iekšēji briestošs spēks cenšas izspīlēt viņu lielāku. Viņam liekas, ka tikai vakar viņa būtu zaudējusi savu skaistumu. Divas sīkas krunciņas lūpu kaktiņos padarījušas viņas muti alkatīgu, un mati kļuvuši tik plāni, ka zem tiem jaušams galvaskauss. Šīs sīkās novecošanās pazīmes parādījušās nemanot, tādēļ liekas pilnīgi iespējams, ka līdz rītdienai tās būs izzudušas un Dženisa atkal būs viņa meitene. Viņš jokodams mēģina noskaņot sievu uz šāda viļņa.

— No kā tu baidies? Kas tad te, tavuprāt, varētu ielauzties?

Viņa neatbild. Viņš rūpīgi atloka žaketi, pieiet pie' sienas skapja un izņem pakaramo. Skapis atrodas dzīvojamā istabā, un, tā kā tam priekšā ir televizors, durvis var atvērt tikai līdz pusei. Viņš cenšas neaizķert elektrības vadu, kas iesprausts kontaktligzdā aiz skapja durvīm. Būdama mātes cerībās vai skurbulī, Dženisa ir sevišķi neveikla, un reiz viņa iepiņķēja kāju elektrības vadā un gandrīz norāva zemē un sasita druskās par simt četrdesmit deviņiem dolāriem pirkto televizoru. Par laimi, viņš paguva pieskriet, kad tas vēl šūpojās gaisā un Dženisa savā kārtējā baiļu lēkmē vēl nebija sākusi spirināties. Kādēļ viņa ir tāda kļuvusi? No kā viņa baidās? Būdams kārtības mīļotājs, viņš veikli uzliek žaketi uz stiepļu pleciņiem un, izstiepis garo roku, pakar uz krāsotā stieņa līdzās citām savām drānām. Viņš grasās noņemt no svārku atloka preču demonstrētāja emblēmu, taču beigās nolemj rītdien vilkt šo pašu uzvalku. Uzvalki viņam ir tikai divi, ja neņem vērā zilo, kas pavasarim ir pārāk silts. Viņš piespiež durvis, un tās noklikšķot aizveras, bet tūliņ par collu vai divām atsprāgst atpakaļ. Aizvērtas durvis. Tas kremt: viņa roka vēl aizvien trīc kā vecam kraķim, un sieva sēdēdama klausās, kā viņš tur grabinās.

Trusis pagriežas pret viņu un jautā:

— Ja tu esi šeit, kur tad automašīna? Pie mājas tās nav.

— Tā ir pie manas mātes mājas. Nestāvi priekšā ekrānam.

— Pie tavas mātes mājas? Kolosāli. Pārākā vieta, kur atstāt mašīnu.

— Kas tur notika?

* — Kur?

Viņš pavirzās sāņus, lai neaizsegtu ekrānu, un arī pievēršas televizoram.

Viņi skatās, kā bērnu grupa, tā dēvētās mikipeles, izpilda muzikālu priekšnesumu, kurā Darlēna ir Parīzes puķu pārdevēja un Kabijs — policists, un garais, vīpsnī-gais šķeista ar spiedzīgo balsi — romantiskais varonis. Viņš un Darlēna, un Kabijs, un Karena (pārģērbta par vecu francūzieti, kurai Kabijs — policists palīdz pāriet pāri ielai) dejo. Tad seko reklāmas raidījums, kurā pieci Tutsi šokolādes gabaliņi izlien no apliekamā papīra un pārvēršas par pieciem burtiem: «Tutsi». Arī tie dzied un

dejo. Un, vēl arvien dziedādami, ietinas atpakaļ papīrā. Skaņas atbalsojas kā Disnejlendas šausmu istabā. Kapitāli izdomāts, tik tiešām. Trusis to redzējis simtiem reižu, bet tagad viņam sametas nelabi. Sirds vēl arvien dauzās, kakls ir izkaltis.

— Harij, vai tev nav kāda cigarete? — Dženisa jautā. — Manējās ir cauri.

— Cigarete? Savu paciņu pa ceļam es iesviedu atkritumu tvertnē. Es vairs nesmēķēšu.

Viņš nespēj saprast, kā var domāt par smēķēšanu, kad viņam bezmaz jālaiž pār lūpu.

Dženisa beidzot paraugās viņā.

— Iesviedi atkritumu tvertnē? Ak jēziņ! Tu nedzer un nu vairs ari nesmēķē. Ko tad tu darīsi, kļūsi par svēto?

— Kuššš!

Parādās pieaudzis vīrietis, kas tēlo lielo mikipeli Dži-miju; tai ir melnas, apaļas ausis. Trusis uzmanīgi vēro; šo vīru viņš ciena. Viņš cer no tā pamācīties kaut ko noderīgu savam darbam — kāda virtuves kombaina demonstrēšanai Brūveras sīkpreču veikalos. Viņš ar to nodarbojas jau četras nedēļas. «Parunas, parunas tās ir tik patiesas,» Džimijs dzied, strinkšķinādams savu ģitāru, «parunas pasaka, kas mums ir jādara, parunas palīdz mums skaistiem kļūt, palīdz mums mi-ki-pe-lēm būt.»

Nolicis sāņus savu smaidu un ģitāru un vērdamies tieši ekrānā, Džimijs saka: «Pazīsti pats sevi, tā reiz ir teicis kāds vecs, gudrs grieķis. Pazīsti pats sevi. Zēni un meitenes, ko tas nozīmē? Tas nozīmē — esiet tādi, kādi jūs esat. Necentieties līdzināties kaimiņu Sallijai, Džonijam vai Fredam, esiet jūs paši. Dievs negrib, lai koks kļūtu par ūdenskritumu vai puķe par akmeni. Dievs devis katram no mums īpašu talantu.» Dženisa un Trusis samulst; viņi abi ir kristieši. Dieva vārda pieminēšana liek viņiem justies vainīgiem. «Dievs grib, lai vieni kļūtu par zinātniekiem, citi — par māksliniekiem, citi — par ugunsdzēsējiem, ārstiem vai akrobātiem. Un viņš ir piešķīris katram no mums šim mērķim nepieciešamo talantu, bet tikai ar tādu noteikumu, lai mēs to izkoptu un attīstītu. Mums jāstrādā, zēni un meitenes. Tātad — pazīstiet paši sevi. Mācieties izprast, uz ko jums ir talants, un centieties to attīstīt. Tāds ir ceļš uz laimi.» Džimijs sakniebj lūpas un piemiedz aci.

Tas ir labs numurs. Trusis mēģina darīt tāpat — sakniebt lūpas un piemiegt aci, lai dabūtu skatītājus savā pusē un tad vērstos pret aizmugures ienaidniekiem —

Voltu Disneju vai Maģiskā Brīnummizotāja firmu —, skaidri zinot, ka tā ir viena vienīga blēdība, bet — velns parāvis! — kaut kā taču jāpiesaista publika! Mēs visi esam vienādi. Visa pasaule pastāv no vienas vienīgas krāpšanās. Tā ir mūsu ekonomikas pamats. Vitekono-mija — modernās namamātes sauklis, vienvārda jēdziens, kas nozīmē vitamīnu saglabāšanu ar Maģiskā Brīnummi-zotāja palīdzību.

Kad sākas pēdējo ziņu raidījums, Dženisa pieceļas un izslēdz televizoru. Sīkā, spožā strāvas zvaigznīte pamazām nodziest.

— Kur mazais? — Trusis jautā.

— Pie tavas mātes.

— Pie manas mātes? Automašīna ir pie tavas mātes un mazais pie manējās. Ak kungs, kā tu spēj visu saputrot.

Viņa pieceļas, un Trusī iesveļ dusmas sievas grūtniecības nenovēršamā smagnējība. Viņai mugurā ir topošajām mātēm domāti svārki ar U veida izgriezumu. Zem blūzes malas spīd balts, šaurs apakšsvārku pusloks.

— Es biju nogurusi, — viņa saka.

— Kā nu ne. Cik daudz tu jau esi izrāvusi? — Viņš norāda uz kokteiļa glāzi. Tai malā, no kuras viņa ir dzērusi, palikusi cukura sliede.

— Es atstāju Nelsonu pie tavas mātes, braukdama pie savējās, lai kopā ar viņu dotos uz pilsētu, — Dženisa mēģina paskaidrot. — Mēs braucām ar viņas automašīnu un apstaigājām veikalus, apskatījām skatlogos izliktos pavasara tērpus, un izpārdošanā pie Krolla viņa nopirka sev skaistu šalli. Sarkanraibu kašmira šalli. — Viņa sastomās. Viņas mazā, smailā mēlīte iesprūst starp divām pavērtām nespodru zobu rindām.

Trusis izbīstas. Kad Dženisa apmulst, viņa izskatās atbaidoša. Viņas acis ieraujas starp piemiegtajiem plakstiem, apakšžoklis atkaras un nelielā mute pārvēršas idiotiskā spraugā. Kopš Dženisas mati virs spīdīgās pieres kļuvuši plāni, viņš netiek vaļā no sajūtas, ka sieva ir izplūdusi, kļuvusi neveikla, smagnēja un ka viņai priekšā ir tikai viens ceļš — uz vēl dziļākām krunkām un plik-galvību. Viņš apprecējās samērā vēlu — divdesmit četru gadu vecumā; tolaik Dženisa, kaut arī divus gadus kopš beigusi vidusskolu, vēl arvien bija tikai pusaudze ar mazām, biklām krūtīm, kas, viņai atguļoties, pārvērtās plakanos mīkstumiņos. Nelsons piedzima septiņus mēnešus

pēc kāzām ilgās un grūtās dzemdībās, un Truša toreizējās bailes, saplūstot kopā ar tagadējām, izvēršas maigumā.

— Bet ko tu nopirki sev?

— Peldkostīmu.

— Peldkostīmu? Brrrrl Martā!

Dženisa uz mirkli aizver acis; no viņas plūstošā alkohola smaka rada Trusī pretīgumu.

_— Man šķita, ka tad ātrāk pienāks laiks, kad atkal varēšu uzvilkt to mugurā.

— Kāda velna pēc. tu to tik slimīgi pārdzīvo? Citām

sievietēm grūtniecība patīk. Kas tās par iedomām? Nu pasaki man — kas tās par sasodītām iedomām?

Viņa atver savas brūnās acis, tās pieriešas pilnas asarām, kas plūst pāri apakšējiem plakstiņiem un tek lejā pa vaigiem, piesarkušiem no apvainojuma, un viņa paraugās uz Trusi un visai domīgi nosaka:

— Ak tu draņķis tāds.

Trusis pieiet pie Dženisas un, aplikdams roku viņai ap pleciem, skaidri sajūt viņas auguma apveidus, asaru sakarsēto elpu, redz asiņu tīklojumu acu baltumos. Pēkšņā maiguma uzplūdā viņš noslīgst uz ceļgaliem, cenzdamies piekļauties sievas gurniem, bet viņas kuplais viduklis traucē. Viņš atkal izslējās visā augumā un, raudzīdamies lejup uz sievu, saka:

— Labi. Tātad tu nopirki peldkostīmu.

Dženisai, kas pieplakusi viņam pie krūtīm, pēkšņi izlaužas neapvaldīti kvēli vārdi, kādus viņš no tās sen vairs nav gaidījis.

— Nepamet mani, Harij. Es mīlu tevi.

— Un es mīlu tevi. Nu, un kas notika tālāk? Tātad tu nopirki peldkostīmu.

— Sarkanu, — viņa saka, skumīgi šūpodamās kopā ar Trusi. Bet sievas augums, kad tā ir iereibusi, šķiet smagnējs un netīkami ļodzīgs viņa rokās. — Ar lencīti ap kaklu un plisētiem svārciņiem, ko ūdenī var noņemt. Tad sāka sāpēt manas paplašinātās vēnas, un mēs ar māti nokāpām Krolla pagrabiņā un paņēmām katra vienu saldējuma dzērienu. Kafejnīca ir pārkārtota, letes vairs nav. Bet kājas man tik briesmīgi sāpēja, ka māte atveda mani uz mājām un teica, ka tu vēlāk aiziešot pēc automašīnas un Nelsona.

— Nepūt nu pīlītes. Kājas droši vien sāpēja viņai,

«— Es domāju, ka tu pārnāksi agrāk. Kur tu biji?

— Tāpat vien māžojos. Šķērsielā kopā ar puikām spēlēju bumbu.

Viņi ir attālinājušies viens no otra.

— Es gribēju nosnausties, bet nevarēju aizmigt. Māte teica — es izskatoties nogurusi.

— Tev ari jāizskatās nogurušai. Tu esi moderna mājsaimniece.

— Un tu pa to laiku uz ielas sit bumbu kā divpadsmitgadīgs puišelis, vai ne?

Viņam kremt, ka sieva nav sapratusi viņa joku par mājsaimnieci, šo iztēloto personu, kam «Brīnummizotāja» firmas aģenti cenšas pārdot preci, nav sapratusi viņa ironiju un aiz tās slēpto žēlumu un mīlestību. Tur acīmredzot nekas nav līdzams: viņa ir stulbene.

— Un tu pa to laiku sēdi un skaties programmu, kas domāta zīdaiņiem.

— Bet kurš nupat vēl sacīja «kuš»?

— Ak, Dženisa, — viņš nopūšas. — Vajadzētu nodrātēt tevi, kā nākas.

Sieva ilgi un vērīgi skatās viņā.

— Iešu gatavot vakariņas, — viņa beidzot saka.

Trusi pārņem nožēla.

— Es aizskriešu pēc autiņa un atvedīšu sīko. Nabadziņš droši vien domā, ka ir pamests. Kāda velna pēc tava māte iedomājas, ka manējai nav cita darba, kā ņemties ar bērniem?

Trusi atkal sagrābj sašutums; Dženisa nav sapratusi, kāpēc viņš gribēja vērot Džimiju — aiz profesionālas intereses, lai nopelnītu naudu cukuram un viņa varētu dzert savus pretīgos kokteiļus.

Viņa aiziet uz virtuvi — dusmīga, taču ne pārāk. Viņai vajadzēja no tiesas apvainoties vai arī nemaz neņemt šos vārdus pie sirds, jo viņš pieminēja vienīgi to, ko darījis apmēram pāris simt reižu. Varbūt tūkstoš reižu. Sākot ar piecdesmit sesto gadu caurmērā katru trešo dienu. Cik tas sanāk? Trīs simti. Tik daudz? Bet kādēļ tas vienmēr prasa no viņas tik lielu piespiešanos? Pirms kāzām tā nebija. Viņa spēja acumirklī iedegties. Kā meitene. Nervi jauni un elastīgi. Ada smaržoja pēc svaigas kokvilnas. Dženisas darbabiedrenei Brūverā bija dzīvoklis, ko viņi abi vakaros izmantoja. Metāla gulta, tapetes ar sudraba medaljoniem, no logiem, kas atradās rietumu pusē, redzamas milzīgas, zilas benzīna tvertnes upes krastā. Tolaik viņi abi strādāja Krolla universālveikalā — viņa, tērpusies baltā

uzsvārci ar kabatiņu, uz kuras bija uzšūts «Džena», pārdeva saldumus un riekstus, bet viņš stāvu augstāk cilāja atpūtas krēslus un kļavkoka galdus, no deviņiem rītā līdz pieciem pēc pusdienas lauza vaļā kastes, un no saiņojuma skaidām viņam neciešami sūrstēja deguns un acis. Aiz liftiem netīru, melnu atkritumu spaiņu pusloks, grīda pilna saliektām naglām, viņa rokas ir melnas, un Čendlers, tas pediķis, ik pa laiciņam tipina iekšā un liek viņam tās mazgāt, lai nenotraipītu mēbeles. Šīs ziepes. Tām bija pelēkas putas. No laužņa viņa rokas bija vienās tulznās. Pēc pieciem trīsdesmit, kad pretīgā darbdiena bija beigusies, viņi sastapās pie ieejas — sastapās zaļām flīzēm izklātā klusuma kamerā starp divām durvīm, kur šaurajās sānu vitrīnās manekenu galvas spalvām rotātās cepurēs, ar sārtu pērļu kaklarotām slepeni noklausījās atvadu tenkas. Visi darbinieki ienīda Krolla universālveikalu, taču atstāja to lēni, kā peldēdami. Dženisa ar Trusi sastapās šai telpā, kas ar savu blāvo gaismu un zaļo grīdu atgādināja zemūdens valstību, atgrūda durvju vaļējo pusi, izkļuva gaismā un gāja, paši sev neatzīdamies, kurp, — pie sudraba medaljoniem, — rokās sadevušies, noguruši, rāmi slīdēja pretim mājup braucošo automašīnu straumei un tad no devās mīlestībai rietošās saules staros, kas horizontāli spīdēja iekšā pa logu. Dženisa kautrējās viņa skatiena. Lika viņam aizvērt acis. Un drīz vien notrīsēja, kaislīgi tiekdamās pretim. Pēc tam, izbaudījuši visu līdz galam, viņi kā izsmelti palika guļam viens otram blakus Dženisas paziņas gultā; sienu sudrabs un dziestošās dienas zelts.

Virtuve ir neliela telpa aiz dzīvojamās istabas, šaura eja starp virtuves mehānismiem, kas pirms pieciem gadiem bijuši moderni. Dženisai izkrīt no rokām kāds metāla priekšmets — kastrolis vai krūze.

— Tikai neapsvilinies! — viņš sauc.

— Tu vēl neesi aizgājis? — skan atbilde.

Trusis pieiet pie sienas skapja un izņem žaketi, ko tik kārtīgi bija uzkāris uz pleciņiem. Viņam šķiet, ka viņš te ir vienīgais, kurš cenšas ievērot kārtību. Kokteiļa glāze ar smirdīgajām padibenēm, cigarešu galiem piebāztais, uz krēsla paroceņa uztupinātais pelnutrauks, saņurcītais paklājs, pa roku galam samestās avīžu kaudzes, izsvaidītās, salauztās un samīdītās rotaļlietas, kāda norauta lelles kāja un saplēsts kartona gabals, putekļu kamoli zem radiatoriem — šis haoss savelkas ap viņu kā tīkls. Viņš mēģina izlemt, kurp doties vispirms — pēc automašīnas vai pēc

bērna. Varbūt labāk vispirms pēc bērna? Viņam gribas ātrāk ieraudzīt Nelsonu. Taču pareizāk būtu vispirms doties pie misis Springeres, jo viņa dzīvo tuvāk. Bet varbūt šī stāv pie loga, lai, Trusi ieraudzījusi, triektos ārā un stāstītu, cik Dženisa izskatās nogurusi? Kurš gan nebūtu noguris pēc stundām ilgas vazāšanās tev līdzi pa veikaliem, tu nožēlojamā badakāseļ Resnā ragana! Vecā čigāniete! Ja viņš būtu kopā ar sīko, tā varbūt nenotiktu. Trusim iepatīkas šī doma — aiziet turp ar dēlu. Divarpus gadus vecais Nelsons iet gāzelēdamies kā kavalērists — strupiem, stūrgalvīgi aprautiem soļiem. Vakara krēslā viņi abi ies pa aleju, un tad kā uz burvja mājienu ietves malā parādīsies viņu automašīna. Tas gan aizņems vairāk laika, jo viņa māte, izgudrēm vērpdama riņķī un apkārt, atkal runās par Dženisas nemākulību. Šīs valodas viņam ir sen jau līdz kaklam. Varbūt māte grib viņu tikai pakaitināt, bet viņš nespēj to visu laist pār galvu: māte, vismaz viņa acīs, ir pārāk liela autoritāte. Vispirms tomēr jāiet pēc automašīnas un tad jābrauc pēc bērna. Taču viņam negribas tā darīt. Negribas, un viss. Viņš tā sapinas savos apsvērumos, ka jūt nelabumu pakrūtē.

— Un paņem, mīļais, paciņu cigarešul — Dženisa sauc no virtuves parastā balsī — viss piedots, viss paliek, kā bijis.

Trusis sastingst, vērodams savu blāvi dzelteno ēnu uz baltajām gaiteņa durvīm; viņš skaidri jūt, ka iekļuvis lamatās. Jā, šaubu nav. Viņš atstāj māju.

Uz ielas krēslo un kļūst arvien vēsāks. No kļavām dveš jauno, lipīgo pumpuru aromāts, un, ja ieskatās platajos Vilberstrītas māju dzīvojamo istabu logos, tad var redzēt, ka aiz sudrabainajiem televizoru ekrāniem kā alu dziļumos gailējošas uguntiņas silti deg virtuves spuldzes. Viņš iet pa nokalni lejup. Diena dziest. Laiku pa laikam viņš pieskaras koka mizai vai sausam dzīvžoga zaram, lai sajustu to raupjumu. Uz Vilberstrītas un Poteravēnijas stūra puskrēslā redzama pie cementa staba pieslējusies pastkastīte. Divas ielu rādītāja ziedlapas, ķīļveidīgais telefona staba stumbrs ar izolatoriem vakarīgo debesu fonā, ugunsdzēsības hidranta zeltītais krūms — tā ir vesela birzs. Kādreiz viņam patika rāpties stabos, ļjzkāpt kādam draugam uz pleciem un tad rausties augšup, līdz ar rokām var aizsniegt šķēršps, tiķt tur, kur dzirdama vadu dziesma. Baisi monoton^ sTķgabJ. Tā vienmēr radīja vēlēšanos krist, atlaist rokas no cietajiem šķēršiem un sajust aiz muguras

tukšumu, krītot sajust, kā tas apņem kājas un slīd aug-t.iiļ) pa muguru. Viņš atceras, kā staba galā no rāpjoties it*rautajām skabargām svila plaukstas. Viņš klausījās, kā iluc vadi, it kā tur sarunātos cilvēki, it kā šajās valodās viņam atklātos visi pieaugušo pasaules noslēpumi. Milzīgas, zilas, vēju ligzdā iedētas izolatoru olas.

Kad viņš iet pa Poteravēniju, mēmie, augstu nostieptie vadi urbjas cauri kļavu dzīyajai lapotnei. Pie nākamā sidra, kur no ledus fabrikas tekošie ūdeņi kādreiz šņukstēdami ieplūda novadcaurulē un ielas otrā pusē atkal iztecēja ārā, Trusis šķērso ielu un dodas tālāk gar noteku, kuras mala parasti bija aizvilkta zaļām viegli viļņojošu g|otu lentēm. Viņš atminas, kā reiz iežāvās notekā, tikai nekādi nespēj atcerēties, kādēļ gāja pa tās noglumējušo malu. Tad atceras. Lai padižotos meitenēm — Lotijai Hingmenai un Margaritai Šēlkopfai, varbūt ari Džūnai Ko-bai un Mērijai Hoijerai, ar kurām zēna gados nāca reizē no skolas. Margaritai ne no šā, ne no tā bieži asiņoja deguns. Laikam no veselības pārpilnības. Viņas tēvs bija žūpa» un vecāki lika viņai valkāt garus šņorzābakus, kad neviens tādus vairs nenēsāja.

Viņš iegriežas Kegeraizstrītā, šaurā, grantētā sānielā, kas aizlokās gar nelielas kartona fabrikas aklo sienu (šeit strādā galvenokārt pusmūža sievietes), garām alus vairumtirdzniecības bāzes cementa fasādei un pamestai, ar dēļiem aizsistai fermas mājai, masīvai rupji apstrādāta iesarkana smilšakmens celtnei, kas šajā pilsētā ir viena no visvecākajām. No fermas — tās īpašniekam kādreiz piederējusi puse zemes, uz kuras uzcelta Mauntdžadža, — tagad palicis vienīgi pagalms ar izļodzījušos, saārdītu sētu — tas pārvērties atkritumu izgāztuvē, kur trūd brūni zāļu stiebri un veci dēļi un vasarā visā krāšņumā sakuplo leknas nezāles ar mīkstiem, vaskaini zaļiem stiebriem, pie-nainām zīdainu sēklu pogaļām un dzeltenām, vieglām, no ziedputekšņiem gandrīz miklām ziedkopām.

Neliels klajumiņš atdala veco fermas māju no sporta kluba «Saulstars» — augstas, šauras, dzīvojamam namam līdzīgas ķieģeļu celtnes, kas it kā aiz pārpratuma iespiesta šai bezjēdzīgajā šķērsielā starp aklām sienām un visādām drazām. Kaut kāds dīvains, piebūvei līdzīgs aizslietnis, ko ik ziemu uzceļ uz akmens kāpnēm, lai aizsargātu bāru no vēja un sniega, piešķir šai ēkai draudīgu izskatu. Trusis dažas reizes ir bijis šai klubā. Saule tur nekad neiespīd. Pirmajā stāvā atrodas bārs, otrais ir pilns kāršu galdiņiem,

pie kuriem, dziļdomīgi murminādami, sēž pilsētas veciē buki. Alkohols un kāršu spēle Trusim vienmēr šķituši nožēlojami grēki ar smirdošu dvašu, un vēl jo vairāk viņu nomāc klubā valdošā politisko intrigu atmosfēra. Šai namā bija apmeties viņa agrākais basketbola treneris Marti To-tero, kurš agrāk, kad ar skandālu vēl nebija izmests no skolas, tika uzskatīts par diezgan slīpētu zelli, un runāja, ka arī vēl tagad viņš esot saglabājis zināmu ietekmi. Trusim nepatika mahinācijas, taču viņam agrāk bija paticis Totero. Pēc mātes šis cilvēks viņa acīs bija pati lielākā autoritāte.

Doma, ka viņa bijušais treneris dzīvo šai ūķī, šķiet atbaidoša. Viņš dodas tālāk garām automašīnu remontdarbnīcai un kādai pamestai vistu kūtij. Iela iet tikai uz leju, jo Mauntdžadža ir uzcelta Mauntdžadža kalna austrumu nogāzē; tā rietumu pusē atrodas Brūvera. Kaut gan pilsētu' ar priekšpilsētu savieno šoseja, kas, liekdamās apkārt kalna dienvidu pusei, ved uz piecdesmit jūdžu attālo Filadelfiju, Brūvera ar Mauntdžadžu nekad nesaplūdīs, jo tās šķir plata, zaļa, divas jūdzes gara ziemeļu—dienvidu virziena kalnu kore, kurā iegrauzušies grants karjeri un kapsētas, un jauni dzīvojamo namu kvartāli, bet augstāk, virs zināmas robežas, saglabājies simtiem akru meža, ko Mauntdžadžas zēniem nav izdevies izpētīt. Tajā ielaužas automašīnu rūkoņa, kad tās ar otro ātrumu rāpjas augšup pa gleznaino ceļu, bet neskartajā priežu dziļoksnī skujām nosētā zeme, kas uzsūc visas skaņas, ceļas arvien augstāk un augstāk zem bezgalīgajiem zaļuma tuneļiem, līdz cilvēks šķiet nonācis briesmu pilnā klusuma valstībā. Un, uzdurdamies saules gaismas pielietai, zaru neaizēnotai lau-cītei vai pusaizgruvušam, akmeņu pilnam pagrabam, ko pirms vairākiem gadsimtiem izracis kāds drosmīgs, šeit uz dzīvi apmeties spēkavīrs, viņš aiz spilgta pārdzīvojuma pēkšņi sastingst, it kā šīs svešās dzīves liecinieki liktu viņam padomāt pašam par savējo un draudīgie koki atdzīvotos. Bailes dun viņā kā trauksmes zvans, ko nav iespējams apklusināt, un, kamēr viņš, kūkumu uzmetis, bēg, dobjā dunoņa pieņemas spēkā, līdz viņš skaidri dzird, kā ar dobju klakšķienu kādai automašīnai tepat līdzās tiek pārslēgts ātrums, un aiz priežu stumbriem iznirst strupie, baltie ceļa stabiņi. Tad, laimīgi nokļuvis uz cietā asfalta, viņš var apsvērt, vai kājām doties uz māju vai, apstādinot kādu garāmejošu automašīnu, uzbraukt augšā līdz Kalngala viesnīcai, lai nopirktu tāfelīti šokolādes un patīksmi-

n. i tos par skatu uz Brūveru, kura plešas lejā kā paklājs, — l.ii papriecātos par šo sarkano pilsētu, kur koki un skārds, un pat sarkanie ķieģeļi nokrāsoti oranžsarkanā māla puķ-podu krāsā, kas nav raksturīga nevienai citai pilsētai pasaulē, bet kas tuvākās apkaimes bērniem šķiet vienīgā iespējamā visu pilsētu krāsa.

Kalna dēļ pilsētā agri sāk krēslot. Ir tikai dažas minūtes pāri sešiem, viena diena pirms pavasara iestāšanās, bet visas mājas, ar papi apjumtās fabrikas un ieslīpi kalnup ejošās ielas jau grimušas ēnā, kas piepilda visu kalna austrumpuses ieleju. Enu upes krastā atrodas divas rindas vienādu māju, to logi atstaro rietošās saules kvēli. Cits pēc cita tie satumst kā pēkšņi nodzēstas spuldzes, kad saules gaisma līdzīgi bēgumam aizplūst pa brūno, apžogoto, sējas laiku gaidošo zemi un golfa laukumu, — ja nebūtu dzelteno smilšu plankumu, no tālienes to varētu noturēt par lielu pļavu, — slīd augšup pa pretējo pakalnu nogāzēm, kuru rietumu puse vēl dižojas saulrieta krāšņumā. Trusis apstājas ieliņas galā, no kurienes paveras šis plašais skats. Tur, lejā, viņš agrāk pienesa bumbiņas golfa spēlētājiem.

Tad, neizskaidrojama impulsa dzīts, viņš nogriežas pa kreisi uz Džeksonroudu, kur ir nodzīvojis divdesmit gadus. Viņa vecāki dzīvo uz stūra no ķieģeļiem celtā divģimeņu mājā, taču stūra daļa ar nelielu pagalmiņu — misis Eng-stremai par lielām sirdssāpēm — pieder nevis viņiem, bet kaimiņiem Boldžeriem. Boldžeru logi paņem visu gaismu, bet mēs te sēžam kā ieķīlēti.

Zaglīgiem soļiem Trusis pa zālāju tuvojas savu vecāku mājai un pārlec pāri zemajam bārbeļu žogam. Viņš zogas tālāk pa mauriņa strēli starp diviem betonētiem celiņiem, kas stiepjas gar abām ķieģeļu sienām; aiz vienas kādreiz dzīvoja viņš, aiz otras — Zimu ģimene. Misis Zima, neizskatīga sieviete ar Bazedova slimības izvelbtām acīm un zilganu, ļenganu sejas ādu, caurām dienām kliedza uz meitu Kerolaini, saviem pieciem gadiem nepiedodami daiļu būtni. Misters Zims bija biezlūpains sarkanmatis, bet Kerolainē resnums un tievums, sārtums un zilganums, veselība un nervozitāte bija tieši vajadzīgajās attiecībās, un viņas pāragri uzziedējušais skaistums šķita nevis no šīs pasaules, bet no Francijas, Persijas vai pašas debesu valstības. Tas dūrās acīs pat Harijam, kurš bija sešus gadus vecāks un tolaik vispār nelikās zinis par meitenēm. Caurām dienām misis Zima kliedza uz Kerolaini un, kad

no darba pārnāca misters Zinis, stundām ilgi lamājās ar savu vīru. Ķīviņi parasti sākās ar to, ka misters Zims mazo meiteni aizstāvēja, un tad, kaimiņiem klausoties, vecās rētas atvērās kā eksotiski ziedi naktī. Reizēm māte teica, ka misters Zims misis Zimu nogalināšot, reizēm apgalvoja, ka reiz naktī, kad tie būšot aizmiguši, mazā meitene nogalināšot tos abus. Kerolainei tik tiešām piemita tāda kā salta vienaldzība vai nejūtība: kad pienāca skolas gadi, viņa no rītiem nekad neizgāja no mājas bez smaida mazajā, sirdsveidīgajā sejiņā un vingri aizsoļoja tā, it kā viņai piederētu visa pasaule, kaut gan Engstremi tikko bija dzirdējuši — virtuves logu atstatums bija nepilnas sešas pēdas —, kā visu brokasta laiku misis Zima histēriski ārdās, kārtējo reizi ņemot meiteni priekšā. Kā viņas nabaga vīrs spēj to izturēt? Ja Kerolaine ar māti nesalīgs mieru, tad kādā jaukā rītā pamodīsies bez sava apgādnieka. Bet neviens no mātes pareģojumiem nepiepildījās. Kad Zirni pārvācās, viņi aizbrauca visi kopā — abi laulātie draugi un Kerolaine —, pazuda ar savu furgoniņu, kaut gan puse mēbeļu vēl stāvēja uz ielas līdzās īrētajai kravas mašīnai. Misters Zims bija dabūjis jaunu darbu Klīvlendā, Ohaio štatā. Nabaga cilvēki, neviens nejutīs viņu trūkumu. Tomēr izjuta gan. Zimu ģimene bija pārdevusi savu mājas pusi kādam pavecam pārim, stingriem metodistiem, uņ vecais vīrs atsacījās pļaut mauriņa strēmeli starp savu un Engstremu mājas daļu. Agrāk misters Zims, katru nedēļas nogali — vienalga, vai lija lietus vai spīdēja saule, — strādādams ārā mājas priekšā, it kā tā būtu viņa vienīgā izprieca, un es par to nemaz arī nebrīnos, vienmēr bija to nopļāvis. Vecais metodists pļāva vienīgi savu daļu — tikai vienu mauriņa pļāvēja vāla tiesu — un tad atmuguriski vilka pļāvēju atpakaļ, kaut gan tikpat labi būtu varējis stumt to pa Engstremu mauriņa strēmeli, lai neatstātu nenopļautu tik smieklīgu mazumiņu. Kad es dzirdu, kā šī vecā idiota pļāvējs tik paštaisni aiztarkšķ gar logu, man tik ļoti saceļas asinsspiediens, ka var just dunoņu ausīs. Kādu vasaru māte ne viņam, ne tēvam neļāva pļaut šo mauriņa daļu un mazajā bezsaules laukumiņā zāle izauga līdz pat ceļgaliem, un tajā parādījās tādi kā kviešu stiebri un viena vai divas zeltgalvītes, un tad augustā ieradās kāds vīrs no municipalitātes, atvainojās un teica, ka saskaņā ar nolikumu zāle viņiem tomēr jānopļauj. Harijs, kurš bija atvēris durvis, atbildēja, ka viss tikšot nokārtots, bet tad viņam līdzās iznira māte. Ko gan

■

šis cilvēks iedomājoties? Tā esot viņas puķu dobe. To viņa neparko neļaušot izpostīt. Mātes dēļ Trusi pārņēma briesmīgs kauns. Šis vīrs tikai paskatījās uz māti, izvilka no bikšu kabatas nosmulētu grāmatiņu un parādīja viņai attiecīgo lēmumu. Māte atkārtoja, ka tā esot viņas puķu dobe. Svešais nolasīja viņai, cik liela ir soda nauda, un aizgāja.

Sestdienā, kad viņa aizbrauca uz Brūveru iepirkties, tēvs izvilka no garāžas sirpi un nošņāpa nezāles visas līdz pēdējai un Harijs ar mauriņa pļāvēju tik ilgi braukāja pa zālienu turp un atpakaļ, ka beigās tas izskatījās tikpat gluds kā metodistam, tikai vairāk nobrūnējis. To darīdams, viņš mocījās vainas apziņā un ar bailēm gaidīja vecāku ķīviņu, kas sāksies pēc mātes atgriešanās. Šie strīdi viņā iedvesa šausmas: kad vecāku sejas kļuva niknas un nocietinātas un pār lūpām lidoja ļauni vārdi, Trusim šķita, ka viņš būtu pabāzts zem stikla kupola un gaisa trūkuma dēļ slāptu nost; pēdējiem spēkiem viņš tad aizvilkās prom un ielīda mājas vistālākajā kaktiņā. Taču tai reizē ķīviņa nebija. Tēvs mātei gluži vienkārši sameloja, ar to pamatīgi satriekdams Hariju, īpaši tādēļ, ka tajā brīdī pamirkšķināja viņam ar aci. Tēvs teica, ka metodists neesot vairs izturējis un zāles strēmeli nopļāvis. Māte noticēja, taču nebija apmierināta: visu dienu un vēl nākamo nedēļu viņa vienā gabalā atkārtoja, ka šis svētais pļausteklis esot jāiesūdz tiesā. Viņa laikam bija sākusi uzskatīt, ka tā patiešām ir viņas puķu dobe. Mauriņa strēle starp abiem celiņiem ir labi ja krietnas pēdas platumā. Harijs uzkāpj uz tās piesardzīgi, it kā staigātu gar bezdibeņa malu.

Viņš aiziet līdz apgaismotajam virtuves logam, uzkāpj uz betonētā celiņa, cenzdamies nešņirkstināt zoles, un, pacēlies uz pirkstgaliem, ieskatās gaišajā virtuves kaktā. Viņš ierauga pats sevi sēžam augstā krēslā un uz mirkli izjūt dīvainu, tūdaļ pārejošu greizsirdību. Tas ir viņa dēls. Puisēna tievais kakls spīd tāpat kā visi apkārtējie spodrībā mirdzošie priekšmeti — krūzītes un šķīvji, un hromētie knibuļi, un alumīnija kūku formas uz virtuves plauktiem, ko rotā spīdīga, izrobota vaskadrānas apmale. Nomirgo mātes aceņu stikli, kad viņa, nolīkdama pār galdu, saliec tuklo roku, kurā ir karote ar kūpošām pupiņām. Mātes sejā nav ne miņas no satraukuma par to, ka neviens nenāk pēc puisēna: viņas seja ar šķautņaino, knābim līdzīgo degunu ir saspringusi aiz vienas vienīgas vēlēšanās — paēdināt bērnu. Ap viņas muti satek baltu

krunciņu tīkls. Tās izlīdzinās smaidā: Nelsona lūpas, kas Trusim nav saredzamas, droši vien satvērušas pasniegtās pupiņas. Pārējās pie galda sēdošās personas izteic savu atzinību, un viņu balsis — tēva neskaidrā murmināšana un māsas spalgais tonis — skan it kā no liela attāluma. Trusis nesadzird vārdus, jo tos apslāpē stikls un asiņu du-nēšana galvā. Tēvs ir tikko pārnācis no darba; viņš ģērbies zilā, ar tinti notraipītā kreklā un, kad no viņa sejas nozūd mazdēlam veltītais atzinīgais smaids, izskatās vecs — sirms un noguris. Viņa kakls atgādina ļenganu auklu saišķi. Jaunie, pagājušā gadā ieliktie zobi pārvērtuši viņa seju, tā šķiet mazliet iekritusi. Mirjama, piektdienas vakaram par godu uzcirtusies melnā ar zeltu, vienaldzīgi knibinās ap ēdienu un vienu karoti piedāvā mazajam: viņas slaidā, baltā roka ar aproci, stiepdamās pāri kūpošajam galdam, ievelk šajā ainā vulgāru triepienu. Viņa pārāk daudz krāsojas; deviņpadsmit gadus veca meitene izskatītos labi arī bez zaļiem plakstiņiem. Tā kā viņai ir uz priekšu izvirzīti zobi, viņa cenšas nesmaidīt. Nelsona lielā, cirtainā galva ar spīdīgo kaklu noliecas uz priekšu un šķietami īsā, sārti punktainā roķele neveikli sniedzas pēc karotes, lai atņemtu to Mirjamai. Senjora seja, kas pārliekusies pār šķīvi, sašķobās smieklos, un Mimas lūpas savelkas smaidā, kas salauž tēloti dziļdomīgo grimasi, un zem tās Trusis ierauga mazo meitenīti, kuru bērnībā vizināja uz velosipēda stangas un kuras plīvojošie mati kutināja viņam seju, kad abi laida lejā pa stāvajām Mauntdžadžas ielām. Viņa atdod Nelsonam karoti, un viņš to tūliņ nomet zemē, kliegdams: «Ijija! Ijija!» To Trusis sadzird un saprot. Tas nozīmē — «izlija». Senjors un Mima smaida un kaut ko saka, bet māte spīvi sakniebtām lūpām spiež mazajam mutē savu karoti. Harija bērns te tiek paēdināts, šai mājā ir vairāk laimes nekā viņējā, un viņš pa celiņu klusi atkāpjas soli atpakaļ un nedzirdamiem soļiem dodas pa zālāja joslu prom.

Tad viņš rīkojas aši un apņēmīgi. Tumsā noiet vēl vienu kvartālu pa Džeksonroudu, šķērso Džozefstrītu, tad vienu kvartālu noskrien, nākamo noiet soļos un beidzot ierauga savu automašīnu — ar smīnā atšieptiem režģu zobiem, pretēji noteikumiem atstātu ielas kreisajā pusē. Viņš patausta kabatu un* aiz bailēm sastingst. Viņam nav aizdedzes atslēgas. Viņa plāns, viņa iecere nu ir atkarīga no tā, kā izpaudīsies Dženisas nolaidība. Vai nu viņa ir aizmirsusi atslēgu iedot, kad viņš gāja ārā no mājas, vai

nemaz nav papūlējusies to izņemt no aizdedzes. Viņš mēģina iedomāties, kas būtu reālāk, bet nespēj. Viņš savu sievu tik labi nepazīst. Nekad viņš ne velna nezina, ko viņa darīs. Viņa pati to nezina. Stulbene.

Lielajā Springeru mājā parādes puses logi ir tumši. Drošības labad viņš dodas uz priekšu pa saldi smaržīgo koku ēnu, lai madāma viņu neieraudzītu, — varbūt tā gaida pie tumšā viesistabas loga, gribēdama pateikt viņam, ko domā. Viņš šķērso ielu un apiet no priekšas savu automašīnu — piecdesmit piektā gada modēja fordu, ko vecais Springers ar dzeltenajām Hitlera Ūsiņām piecdesmit septītajā gadā par apaļu tūkstoti Trusim pārdeva, jo šim vecajam ūpim bija kauns, ka viņa, automašīnu andel-maņa, meita apprec cilvēku, kuram ir tikai trīsdesmit sestā gada modeļa buiks, pirkts par simt divdesmit pieciem dolāriem Teksasā dienesta laikā. Lika sableķot veselu tūkstoti, kaut gan Harijam nebija ne graša pie dvēseles, jo tikko pabeigtais buika remonts bija prasījis pēdējos astoņdesmit dolārus. Tādas tās lietas. Lai viņi aizrijas. Atvērdams automašīnas durvis no otras puses, viņš saraujas no durvju atsperes asā klikšķa un steigšus ieskatās salonā. Paldies dievam! Zem stikla tīrītāja un gaismas slēdžiem vīd astoņstūrainais aizdedzes atslēgas siluets. Lai slavēta šī draņķa dzira! Trusis ieslīd automašīnā un nevis aizcērt, bet uzmanīgi pievelk durvis, tā ka metāls bez trokšņa viegli skar metālu. Springeru mājai priekšējie logi vēl arvien ir tumši. Tā viņam diez kādēļ atgādina pamestu saldējuma kiosku. Viņš pagriež aizdedzes atslēgu, motors ierūcas un pielec. Cenzdamies palikt nepamanīts, viņš pārāk vāji piespiedis akseleratoru, un aukstais motors, agrīnā pavasara dzestrumā stundām ilgi stāvējis dīkā, iestrēgst un noslāpst. Trusim sirds salecas un mutē sakāpj salmu garša. Bet, ja arī misis Springere iznāks, kāda velna pēc viņam jāuztraucas. Aizdomīgi ir tikai tas, ka viņam līdzās nav Nelsona, bet viņš pateiks, ka tūlīt brauks tam pakaļ. Tieši tā arī būtu bijis vispareizāk. Bet viņš negrib apgrūtināt sevi ar meliem, lai cik ticami tie būtu. Viņš piesardzīgi pavelk gāzes sviriņu un atkal iedarbina motoru. Tad piespiež akseleratoru un, paraudzījies sāņus, ierauga Springeru viesistabā iedegamies gaismu, atlaiž sajūgu, un fords palēkdamies raujas uz priekšu.

Ar neatļautu ātrumu viņš aiztrauc pa Džozefstrītu un nogriežas pa kreisi, neievērodams aizlieguma zīmi. Tad,

stūrēdams tālāk pa Džeksonroudu, slīpā leņķī uzbrauc uz Centrālās ielas, kas ir arī četrsimt divdesmit otrā šoseja un ved uz Filadelfiju. Stop. Viņš negrib doties uz Filadelfiju, bet pie pilsētas robežas aiz elektrostacijas ceļš paplašinās, un, ja viņš negrib braukt tālāk, tad atliek vienīgi griezties atpakaļ, doties cauri Mauntdžadžai un, apbraucot kalnu, mesties iekšā Brūveras sastrēgumstundas burzmā. Savu mūžu viņš negrib vairs redzēt Brūveru, šo puķpodu pilsētu. Trīs joslu vietā uz šosejas izveidojas četras, un nav jābaidās saskrieties ar kādu automašīnu: tās visas plūst vienā virzienā kā straumē iemesti kociņi. Trusis ieslēdz radio. Kādu brīdi dzirdama vienīgi dūkoņa, un tad skaista nēģeriete dzied: — Bez dziesmas die-iena nebeigsies nekad, bez dziesmas. — Juzdamies iekšēji šķīstījies, viņš grib uzvilkt cigareti, atceras, ka atmetis smēķēšanu, un tādēļ jūtas vēl tīrāks. Viņš atgāžas sēdeklī, uzliek labo roku uz otra sēdekļa atzveltnes un, vadīdams automašīnu ar kreiso, laiž uz priekšu pa krēslaino autostrādi.

— Kā kukurūzas lauks... — nēģerietes balss izlokās tumša un silta kā čella iekšpuse, — nekad nav bez zāles... — nogāzes šosejas malā traucas lejup kā tumšs putns, — tā nav jēgas šai dzīvei... — Truša seja ekstāzē saspringst, — ... bez dziesmas, bez mīlas. — Gruzdošas gumijas smaka liecina, ka ieslēdzies sildītājs, un viņš pagriež sviriņu uz iedaļu «mēreni».

«Slepenā mīla», «Rudens lapas» un vēl kāda dziesma, kuras nosaukumu viņš palaiž gar ausīm. Mūzika vakariņu laikam. Mūzika, kuras pavadījumā var gatavot ēdienu. Viņš nervozi cenšas atvairīt acu priekšā iznirušo skatu, kā Dženi^a čurkstina uz pannas gaļu: taukainais ūdens nemierīgi burbuļo, un no saldētajiem zirnīšiem izgaro vitamīni. Viņš mēģina domāt par kaut ko patīkamu. Iztēlojas, ka met vienu «tālo», un jūt, ka stāv kraujas malā, ka iekritīs bezdibenī, tiklīdz izlaidīs bumbu no rokām. Tad mēģina atsaukt atmiņā, kā māte ar māsu ēdināja viņa dēlu, bet iznirst cita aina — zēns ar sarkani nosvīdušu pieri un līdz ausīm atplestu muti, karsti dvašodams, bezpalīdzīgi raud. Bet vajag taču būt arī kaut kam labam: ledus fabrikas ūdeņi plūst pa noteku lejup, vijas ap akmeņiem un, sazarodamies dzeltenīgās līčloču urdziņās, šūpo vāros, notekas malām pielipušos gļotu diedziņus. Pēkšņi atmiņā uzpeld Dženisas trīsas saulrieta gaismā tās otras meitenes gultā. Viņš cenšas šo izjūtu izdzēst ar Mir-

I«imu: Mima uz velosipēda stangas, Mima ragaviņās, un viņš to tumsā cauri sniega birgām velk pa Džeksonstrltu, maza, zem kapuces smejoša knīpa un viņš, tās lielais brālis, sarkanas ugunis cauri sniega virmai virs aizslietņiem, ar kuriem norobežota satiksme, lai bērni varētu laisties ar ragaviņām lejup, lejup, slieces tumsā svilpj pa slideno noblietējumu, turi mani, Harij, nošķīst dzirkstis, kad slieces uzduras lej galā izkliestajiem izdedžiem, tad šņirkstiens un apstāšanās kā dobjš lielas sirds pukstiens lumsā. Vēl vienu reizlti, Harij, un tad uz mājām, es tev 'tpsolu, Harij, lūdzu, lūdzu, ai, cik ļoti es tevi milu, mazā Mima tumšajā kapucē laikam gadus septiņus veca, iela mīksta kā vasks no sniega, kas nepārstāj snigt. Nabaga Dženisa jau droši vien pārbijusies un zvana savai vai viņa mātei, brīnīdamās, kādēļ vakariņas atdziest. Stulbene. Piedod man.

Viņš palielina ātrumu. Draudīgi biezē gaismas signālu tīkls. Filadelfija stiepj viņam pretim savus taustekļus. Viņš ienīst Filadelfiju. Tā ir visnetīrākā pilsēta pasaulē, ūdens tur gatavā inde, ķimikālijas var pat sagaršot. Viņš grib doties uz dienvidiem, lejup pa karti uz apelsīnu audžu un kūpošu upju, un baskājainu sieviešu zemi. Tas liekas gluži iespējami — braukt visu nakti un visu nākamo dienu, Meksikas līča piekrastē apstāties un novilkt kurpes, un pludmalē likties uz auss. Un pamosties lieliskā jutoņā, zem lieliskiem zvaigžņu rakstiem debesīs. Bet viņš stūrē uz austrumiem/vissliktākajā virzienā, kur priekšā ir slimības, kvēpi un smirdoņa, iekšā smacīgā cilvēku burzmā, kur ik brīdi var uztriekties kādam virsū. Bet šoseja velk viņu tikai uz priekšu, un iznirst ceļrādis ar uzrakstu Potstauna 2. Viņš gandrīz nobremzē. Bet tad pārdomā.

Ja viņš brauc uz austrumiem, tad dienvidi ir pa labi. Un, it kā pasaule to vien būtu gaidījusi kā izpildīt viņa vēlēšanos, pa labi parādās plata šoseja un pirms pagrieziena uzraksts: Ceļš Nr. 100 Vestčestera-Vilmingtona. Nr. 100 slēpj sevī patīkamu noteiktību. Viņš nevēlas doties uz Vilmingtonu, bet šis ir tas virziens, kas viņam vajadzīgs. Viņš nekad nav bijis Vilmingtonā. Tā ir Dipoņu īpašums. Diezin kāda ir sajūta, guļot ar diponieti?

Viņš nav nobraucis pa šo ceļu ne piecas jūdzes, kad tas sāk atgādināt lamatas. Pie pirmās iespējas viņš nogriežas pa labi. Starmešu gaismā uz kāda ceļmalas akmens parādās skaitlis 23. Labs skaitlis. Savās pirmajās

sacīkstēs viņš ieguva divdesmit trīs punktus. Vidusskolas priekšpēdējās klases audzēknis un šķīsts jauneklis. Ceju, kas kļuvis šaurāks, aptumšo koki.

Baskājaina diponiete. Droši vien brūni iedegušas kājas, mazas, meitenīgas krūtis. Kaut kur peldbaseina malā Francijā. Kaila sieviete ir vesela bagātība, tajā apslēpti miljoni. Parasti miljoni šķiet balti. Tajos var maigi grimt" arvien dziļāk, taču dzīles ir neizsmeļamas. Bagātās meitenes esot frigīdas? Nimfomānes? Jādomā, ne jau visas. Galu galā viņas visas ir sievietes, kuru ciltskoks sācies ar kādu veiklu indiāņu apkrāpēju, un viņās visās ir viens un tas pats, kaut arī viņas dzīvotu graustos. Uz netīriem matračiem augumi liekas vēl baltāki. Cik alkaini viņas tiecas pretim, ja tiešām to vēlas. Bet citādi ir tikai gaļīgi miesas blāķi.

Šoseja Nr. 23 dodas uz rietumiem cauri klusām, pelē-.kām provinces pilsētiņām Koventrivilai, Elversonai, Mor-gantaunai. Trusim patīk šīs pilsētiņas. Ceļam glaužas klāt fermeru māju četrstūri. Pelēcīgas krīta sienas. Kādā pilsētiņā ir spilgti apgaismots bārs, un viņš apstājas tam pretim, pie dzelzslietu tirgotavas ar diviem benzīna sūkņiem. Pa radio ziņo, ka ir pusastoņi, bet dzelzslietu tirgotava vēl nav slēgta, logā redzamas lāpstas un sēklu tīrītāji, un cirvji — zili un oranži, un dzelteni līdzās makšķerkātiem un virtenē sakārtiem kriketa cimdiem. Iznāk pusmūža vīrs zābakos, maisveidīgās haki krāsas biksēs un divos kreklos.

— Ko jūs vēlaties? — viņš jautā, smagi uzsvērdams pēdējo vārdu kā cilvēks, kas pieklibo ar vienu kāju.

— Vai varat uzpildīt?

Vīrs sāk sūknēt benzīnu, un Trusis izkāpj no automašīnas, apiet tai apkārt un jautā:

— Cik tālu es esmu no Brūveras?

Klausīdamies benzīna burzguļošanā, fermeris paceļ galvu un uzmet viņam aizdomu pilnu skatienu. Tad, parādīdams ar pirkstu, saka:

— Ja pagriež atpakaļ un brauc pa šo ceļu, tad līdz til- _ tam būs sešpadsmit jūdzes.

Sešpadsmit. Viņš ir nobraucis četrdesmit jūdžu, lai nokļūtu sešpadsmit jūdžu attālumā no Brūveras.

Bet arī tas ir pietiekami tālu, šeit ir cita pasaule. Tai piemīt cits, daudz senāks aromāts, te smaržo pēc apslēptiem, neskartiem stūrīšiem.

— Bet ja brauc taisni?

— Tad jūs nonāksiet Čērčtaunā.

— Un kas ir aiz Čērčtaunas?

— Ņūholenda. Lankastra.

— Vai jums nav kāda karte?

— Dēls, uz kurieni tu gribi braukt?

— Uz kurieni? īsti nezinu.

— Kur tad tev būtu jānokļūst?

Šim vīram netrūkst pacietības. Viņa seja šķiet labsirdīga un reizē viltīga un muļķīga.

Tikai tagad Harijs saprot, ka ir noziedznieks. Viņš dzird, kā benzīns guldzēdams ceļas pa tvertnes kakliņu augšup, un ievēro, cik rūpīgi fermeris notver pēdējos pilienus, neļaudams ne mazākai šļācītei pārlīt pāri šļūtenes uzgalim, kā to būtu darījis nevīžīgs pilsētnieks. Šai pasaulē, kas apņem viņu kā tumša blīva, ne piliens benzīna nedrīkst iet zudumā. Šai nostūrī likumi nav bezmiesīgi gari, tie klaiņo apkārt, piesūkušies zemes smaržas. Truša ķermeni pārņem neizskaidrojamas bailes.

— Vai pārbaudīt eļļu? — vīrs jautā, pakārdams vecmodīgo šļūteni ar apaļo, krāsoto uzgali pie norūsējušā sūkņa sāniem.

— Nē. Pagaidiet. Jā. Tiešām pārbaudiet. Pateicos.

Vajag nomierināties. Viņš taču vienīgi palūdza karti.

Nolādētais mēslu urķi, badakāsi, kas tur tik aizdomīgs? Kāds vienmēr uz kaut kurieni brauc. Eļļu patiešām derēja pārbaudīt, jo viņš neapstāsies, iekams būs nobraukts pusceļš līdz Džordžijai.

— Paklau, bet cik tālu dienvidu virzienā ir Lankastra?

— Dienvidu virzienā? Nezinu. Pa ceļu būs jūdzes divdesmit piecas. Ar eļļu viss kārtībā. Vai nu tu gribi braukt uz Lankastru?

— Jā, varbūt.

— Vai ūdeni pārbaudīt?

— Nē. Ūdens netrūkst.

— Akumulatoru?

— Tas ir uz goda. Tad nu man jābrauc.

Vīrs aizsit automašīnas vāku un uzsmaida Harijam.

— Trīs deviņdesmit par benzīnu, jaunais cilvēk. — Šie vārdi tiek izsacīti tai pašā piesardzīgā, smagnēji klibojošā ritmā.

Trusis ieliek četras dolāru zīmes viņam rokā, kas ir stīva un sarepējusi, ar tādiem nagiem kā vecas, no ilgas lietošanas dīvaini sagreizušas lāpstas. Fermeris pazūd dzelzslietu tirgotavā; varbūt jau zvana štata policijai? Iz-

turas tā, it kā viņam būtu kas zināms, bet kā gan šis varējis uzost? Trusis jūt neatvairāmu tieksmi ielēkt automašīnā un pazust. Lai nomierinātos, viņš pārskaita kabatas portfelī atlikušo naudu. Septiņdesmit trīs dolāri. Šodien bija algas diena. Pieskaršanās krietnajam čaukstošā žūksnītim nomierina nervus. Fermeris, izslēdzis tirgotavā gaismu, atgriežas ar desmitcentu monētu, bez kartes. Harijs pastiepj plaukstu, un vīrs ar resnu īkšķi iegrūž tajā monētu un saka:

— Izmeklējos visās malās, bet atradu vienīgi Ņujorkas štata ceļu karti. Varbūt tagad tu gribi braukt uz turieni?

— Nē, — Trusis atbild un dodas uz automašīnu. Ar pakausi viņš jūt, ka vīrs viņam seko. Viņš iesēžas automašīnā un aizcērt durvis, un fermera gaļīgā seja tūliņ ir klāt pie atvērtā loga. Šis vīrs gandrīz vai iebāž iekšā galvu. Plānās, sasprēgājušās lūpas ar slīpo rētu zem deguna domīgi sakustas. Uz acīm brilles — atradies zināt-nieksl

— Tikai tad cilvēks var kaut kur nokļūt, ja skaidri zina, uz kurieni brauc.

Trusis saož viskija smaku.

— Man gan tā neliekas, — viņš mierīgi nosaka.

Ne lūpas, ne acenes, ne melnie matiņi, kas spraucas ārā no vīra ovālajām nāsīm, neizrāda nekāda izbrīna. Trusis aizbrauc taisni uz priekšu. Tie, kas uzbāžas ar pamācībām, vienmēr ož pēc viskija.

Viņš brauc uz Lankastru, bet pacilātā noskaņa ir sabojāta. Tas, ka šis tips nekā neapjēdza un bija pavairāk ieķēris, dara visu apkārtni draudīgi ļaunu. Aiz Cērčtau-nas viņš tumsā pabrauc garām menonītu kulbai, kuras rēgainajā ēnā pamana bārdainu vīru un sievieti — abiem ir nešj^etns, sātanisks skatiens. Bārda slejas ārā no kulbas kā mati no nāss. Viņš cenšas domāt par šo cilvēku pareizo dzīves veidu, par to, kā tie turas tālāk no netīrā biznesa, no visas šīs uzpūstās vitamīnu kampaņas, bet viņa acīs tie tomēr ir sātani, kas, riskēdami tikt nogalēti, klidzina apkārt ar vienu pašu nespodri sārtu reflektoru aizmugurē, ienīzdami Trusi un visus viņam līdzīgos ar to lielajiem aizmugures lukturiem. Par ko gan šie cilvēki sevi tur? Viņam tie neiziet no prāta. Atpakaļskata spogulī tie pat neparādījās. Viņš pabrauca tiem garām, un tie iekrita kā akā. Tik vien bija kā sāņus pamests skatiens; sievietes seja — blāvs miglas cirvis kvadrātveidīgajā ēnā. Zārkam līdzīga kulba, kas klabina pa ceļu pussprāguša

кIopera sola ritmā. Menonīti nodzen zirgus līdz nāvei, hinātiķi. Aplec savas sievietes stāvus kaut kur laukā l-ipat, neizģērbjot — tikai parauj uz augšu melnos brun-< us, un lieta darīta: biksīšu zem tiem nav. Fanātiķi. Mēslu pielūdzēji.

Leknā zeme it kā sviež iesūkto tumsu augšup pret debesīm. Naktī lauki izskatās nomācoši. Trusis jūtas atvieglots, ieraudzīdams, ka Lankastras ugunis saplūst ar starmešu nespodro gaismu. Viņš piestāj pie kādas ēdnīcas, kuras pulkstenis rāda četras minūtes pāri astoņiem, kaut gan nav domājis ieturēties, kamēr nebūs ticis ārpus štata lobežām. Pie durvīm viņš paņem no statīva karti un, pie letes ēzdams trīs gaļas pīrādziņus, cenšas noteikt savu atrašanās vietu.

Viņš ir iebraucis Lankastrā, ko apņem dīvaini nosaukumi: Notvertais Putns, Paradīze, Sakari, Gaisa Kalns, Talismans. Iedzīvotājiem šie nosaukumi droši vien neliekas dīvaini. Tāpat kā Mauntdžadža — Tiesneša kalns. Pie visa pierod. Kaut kāds vārds taču pilsētai vajadzīgs.

Notvertais Putns, Paradīze: viņa skatiens atkal un atkal atgriežas pie smalki izzīmētajiem burtiem uz kartes. Stāvēdams šajā bezjēdzīgajā ēdnīcā, kur viss ir sintētisks un spīd, kā apziests ar eļļu, viņš jūt pēkšņu vēlēšanos doties uz turieni. Mazas, tuklas sievietes, klēpja sunīši uz ielām, leļļu namiņi citrondzeltenā saules gaismā.

Bet nē, viņa mērķis ir baltā dienvidu saule kā milzīgs spilvens debesu zilgmē. Taču pēc kartes izskatās, ka viņš drīzāk virzās uz rietumiem nekā uz dienvidiem. Ja šim mēslu urķim būtu bijusi karte, Trusis būtu varējis doties uz dienvidiem pa ceļu Nr. 10. Tagad atliek tikai stūrēt uz Lankastras centru un no turienes pa ceļu Nr. 222 līdz Me-rilendai, un tad uzbraukt uz ceļa Nr. 1. Viņš atceras lasījis laikrakstā Saturday Evening Post, ka ceļš no Floridas līdz Mēnai iet pa vienu no visskaistākajiem zemeslodes rajoniem. Viņš palūdz glāzi piena ar ābolkūku; tās garoziņa ir trausla un čagana, un cepējiem pieticis saprašanas pievienot kanēli. Māte vienmēr cepa ābolkūkas ar kanēli. Viņš samaksā, izmainot desmitnieku, un apmierināts dodas uz automašīnu. Gaļas pīrādziņi šeit ir treknāki un karstāki nekā Brūverā un maizītes labi izcepušas. Viss vēršas uz labo pusi.

Paiet pusstunda, kamēr viņš izlīkumo cauri Lankastrai. Ticis uz ceļa Nr. 222, viņš brauc uz dienvidiem cauri Ref-tonai, Hesdeilai, Ņūprovidensai un Kvorivilai, cauri Me-

keniksgrouvai un Junikornai, un tad nāk tik vienmulīgs un pelēcīgs līdzenums, ka, tikai iebraukdams Oukvudā, viņš atjēdzas, ka nonācis Mērilendas štatā. Pa radio skan «Ne citu roku glāsts, ne citas lūpas», «Aizvēja pusē», Reiko firmas sēdekļu apvalku reklāma, «Ja spētu aizmirst» Konija Frensisa izpildījumā, garāžas durvju automātiskās atvēršanas mehānisma reklāma, «Es skrēju uz mājām, lai lūgtu — jel piedod» un «Šīs senās jūtas» Meļa Torma dziedājumā, Vestinghauzas lielekrāna televizoru reklāma («Ārkārtīgi skaidrs attēls pat sprīža attālumā!»), «Itāliešu kovboja dziesma» un «Jā gan» Dueina Edija izpildījumā, rakstāmlietu firmas reklāma, «Drīz pieaudzis būšu», matu skalošanas līdzekļa Tāme Cream reklāma, «Paklaiņosim», pēdējās ziņas (prezidents Eizenhauers un premjerministrs Harolds Makmillans uzsākuši sarunas Getisbergā, Lasā tibetieši cīnās ar ķīniešu komunistiem, šīs tālās un atpalikušās zemes garīgā vadoņa dalailamas uzturēšanās vieta nav zināma, kalpone no Pārkavēnijas saņēmusi mantojumā divsimt piecdesmit tūkstošus dolāru, rītdien sākas pavasaris), sporta ziņas («Jeņķi» pret «Drosminiekiem» Maiami, neizšķirta spēle Sentpītersbergas atklātajā stadionā, vietējā basketbola turnīra rezultāti), laika ziņas (skaidrs un gadalaikam atbilstoši silts), «Laimīgā balss», «Atļauj man iet», krājkasēs noslēdzamās dzīvības apdrošināšanas reklāma, «Roksvila P. A.» (šī dziesma Trusim patīk), «Glezna, ko mākslinieks nespētu uzgleznot», uzlabota skūšanas līdzekļa Barbasol-Presto-Lather reklāma («šī līdzekļa regulāra lietošana aizkavē ādas defektu rašanos»), «Sārtās kurpju aukliņas» Dodija Stīvensa izpildījumā, vēstule no kāda puisēna Billija Tesmeņa, kas pakļuvis zem automašīnas un būtu pateicīgs par kartītēm vai vēstulēm, «Petit Fleur», «Fango» (kolosāls gabaliņš), Woo/-Tex firmas uzvalku reklāma, «Strīds», dzied Henrijs Mancini, «Visiem patīk ča-ča-ča», dievgalda salvetīšu un krāšņu Svētā vakarēdiena galdautu reklāma, «Kā pukst mana sirds», grīdu vaska Speed-Shine reklāma, «Venēra» un atkal tās pašas ziņas. Kur gan palicis dalailama?

Tūlīt aiz Oukvudas Trusis izbrauc uz šosejas Nr. 1, kas ar saviem karstu cīsiņu kioskiem, Calso reklāmām un ceļmalas krodziņiem, kuri imitē guļbaļķu namiņus, rada negaidīti nomācošu iespaidu. Jo tālāk, jo spēcīgāka kļūst sajūta, ka pēc viņa stiepj savus taustekļus milzīgs konglomerāts — ne vairs Filadelfija, bet Baltimora. Viņš apstājas

f

pie benzīna tanka, lai par diviem dolāriem paņemtu degvielu. Patiesībā viņam vajadzīgs nevis benzīns, bet jauna karte. Stāvēdams pie kokakolas automāta, viņš atloka karti un vitrīnas gaismā, kas ir zaļa no kaudzē sakrautām vaska burkām, ņemas to pētīt.

Viņš prāto, kā tikt uz rietumiem no Baltimoras—Vašingtonas maģistrāles, kura kā divgalvains suns sarga piekrastes ceļu uz dienvidiem. Viņš negrib braukt uz dienvidiem gar pludmali, viņš ir iztēlojies, ka brauks cauri zemes vidienei, cauri plašajam, maigajam zemes vēderam, rītausmā izbrīnīdams kokvilnas laukus ar savu ziemeļu štata numuru automašīnas aizmugurē.

Patlaban viņš atrodas kaut kur šeit. Tālāk ceļš Nr. 23 ies pa kreisi, nē — pa labi. Tas virzās augšup, atpakaļ uz Pensilvāniju, bet no Šozvilas viņš var braukt tālāk pa šaurāku, nenumurētu ceļu, kas atzīmēts kartē ar tievu, zilu līniju. Tad doties mazliet uz leju un atkal uzbraukt uz ceļa Nr. 137. Pēc tam tas zobainā izliekumā krusto ceļus Nr. 482 un Nr. 31. Trusis jūt, kā trauksies cauri šim izliekumam un laidīs lejup pa sarkano līniju Nr. 26 līdz ceļam Nr. 340. Arī tas ir sarkanā krāsā, un viņš, vilkdams ar pirkstu tam līdzi, pēkšņi saprot, kurp īsti grib braukt. Pa labi — no ziemeļaustrumiem uz dienvidrietumiem stiepjas trīs paralēli, sarkani ceļi, un viņš gandrīz vai taustāmi sajūt, kā tie vijas pa Apalaču ieleju. Ja tiktu uz viena no tiem, tad pret rītu viņš kā pa tekni ieslīdētu jaukajās kokvilnas ielejās. Jā, vajag tikai tur nokļūt, un tad varētu atvairīt domas par visām aiz muguras palikušajām nepatikšanām.

Trusis iedod divus dolārus benzīna tanka apkalpotājam, jaunam, izstīdzējušam nēģerim, juzdams spēju, neizprotamu tieksmi apskaut tā lokano, laisko augumu maisveidī-gajā «Amoco» firmas kombinezonā. Šeit, vairāk uz dienvidiem, ir jūtami siltāks. Starp apgaismoto benzīna tanku un mēnesi siltums virmo brūniem un violetiem lokiem. Pulkstenis logā virs zaļajām šķidrā vaska burkām rāda desmit minūtes pāri deviņiem. Tievais, sarkanais sekunžu rādītājs mierīgi slīd pāri cipariem, un Trusim šķiet, ka arī viņa ceļš būs mierīgs un gluds. Viņš ielien savā smacīgajā, piekārsušajā fordā un sāk dungot «Visiem patīk ča-ča-ča».

Sākumā viņš brauc droši. Pa melnu un pa baltu ceļa segumu, cauri pilsētiņām un laukiem, garām nodevīgiem, sirēnu balsīs aicinošiem krustojumiem, turēdams karti

līdzās uz sēdekļa, vadīdamies pēc ceļu numuriem un apspiezdams vēlmi akli pagriezties tieši uz dienvidiem. Ar dzīvniecisku instinktu viņš sajūt, ka brauc uz rietumiem. > Apkārtne kļūst arvien pirmatnīgāka. Ceļš vijas apkārt lieliem ezeriem un līkumo cauri priežu tuneļiem. Vējstikla augšmalā redzamie tālruņa vadi nemitīgi pātago zvaigznes. Radiouztvērējā apklust zaļknābju rokenroli, ieskanas seni motīvi un lēnas melodijas, un mierinošas četrdesmito gadu dziesmiņas. Trusis domās redz laulātus pārus, kas pēc kino un ārpus mājas ieturētām vakariņām atgriežas mājās, kur tos gaida bērnaukles. Tad apklust arī šīs melodijas un savas tiesības piesaka īsta nakts mūzika — klavieres un vibrofoni slien oktāvu kaskādes augstajos reģistros, un klarnete šaudās kā ledus plaisma dīķī. Saksofoni atkal un atkal atkārto vienu un to pašu motīvu. Viņš dodas cauri Vestminsterai. Pēc tam vai veselu mūžību velkas līdz Frederikai. Tad izbrauc uz ceļa Nr. 340 un šķērso Potomaku.

Pirms pusnakts, kad sāk uzmākties miegs, viņš apstājas pie kāda ceļmalas krodziņa iedzert kafiju. Kaut kādā ziņā — Trusis to intuitīvi jūt — viņš atšķiras no pārējiem apmeklētājiem. Arī viņi to mana un raugās viņā ar dzedrām acīm, kas kā mazas metāla podziņas iespraustas baltajās sejās, tie ir jauni cilvēki vējjakās ar rāvslēdžiem, viņi sēž kabīnēs pa trim kopā ar meiču, un šīm daiļavām mati ir oranžā krāsā un kā jūraszāles izlaisti pāri pleciem vai viegli saņemti kopā apzeltītām, pirātu dārglietām līdzīgām saspraudēm. Pie letes vairāki pāri ar mēteļiem mugurā, galvas kopā sabāzuši, sūc ar salmiņiem pelēku saldējuma kokteili. Klusums, kas iestājas pēc Truša parādīšanās, un pārspīlētā laipnība, ko viņam izrāda nogurusī sieviete aiz letes, vēl vairāk pasvītro, ka viņš šeit ir svešinieks. Viņš klusi pasūta kafiju un, cenzdamies pārvarēt Žņaudzēju pakrūtē, pēta tasītes apmali. Viņš ir domājis, viņš ir lasījis, ka Amerika no viena krasta līdz otram visur esot vienāda. Interesanti, vai es esmu svešinieks tikai šiem cilvēkiem vai visai Amerikai?

Arā saltajā gaisā viņš satrūkstas, izdzirdis aizmugurē smagus soļus. Bet tie ir tikai divi mīlētāji, kas steidzas uz savu automašīnu: viņu cieši sakļautās rokas uzšaujas tumsā kņ lidojoša zivs. Viņu autQmašīnai ir Rietumvirdžī-nijas numurs. Tāds pats ir arī visām pārējām mašīnām, vieņlgi 'ftuša iņašlņai ne. Mežainā nogāze otrpus ceļam ir tik krauja, ka viņā var raudzīties pāri koku galiem, kas

atgādina pret zilu, pabālējušu palagu atslietu robaina kartona gabalu. Viņš kāpj savā fordā ar pretīgumu, bet tā piesmakušais gaiss ir viņa vienīgais patvērums.

Viņš brauc cauri biezējošajai tumsai. Ceļš šķetinās neciešami lēni, un katrā pagriezienā starmešu priekšā paceļas melna siena. Gudrons iesūc viņa riepas. Viņš jūt, ka vaigi aiz niknuma deg; viņš ir noskaities visu laiku, kopš iznāca no nāru krodziņa. Aiz dusmām viņa mute izkalst un deguns sāk tecēt. Viņš nospiež pedāli līdz pašai grīdai, kā gribēdams samīt šo ceļa čūsku, un kādā pagriezienā, kad abi labējie riteņi noskrien no ceļa seguma, automašīna gandrīz apmetas riņķī. Viņš izlīdzina gaitu, taču spidometra šautra nemitīgi sliecas pa labi no likumīgi atļautā ātruma iedaļas.

Trusis izslēdz radio; mūzika vairs nav plūstoša upe, kas nes Viņu sev līdzi, — runādama lielo pilsētu balsī, tā glumām rokām skar viņa pieri. Tomēr arī klusumā viņš cenšas atvairīt visas domas. Viņš negrib domāt, viņš grib aizmigt un pamosties uz smilšu spilveniem. Viņš ir dulbi-ķis, viņš ir nolādēts, aptaurēts ēzelis, ka nav ticis tālāk par šejieni. Ir pusnakts, tātad puse nakts jau pagalam.

Apvidus, kā par spīti, paliek nemainīgs. Jo tālāk, jo vairāk tas atgādina Mauntdžadžas apkārtni. Tāds pats atkritumiem piemētāts uzbērums, tādi paši noplukuši ziņojumu dēļi ar to pašu nederīgo preču reklāmām. Starmešu gaismas kūļa augšējā malā tāds pats kailu koku zaru tīkls. Ne, tas nudien šķiet kļuvis pat biezāks!

Dzīvnieciskais instinkts viņā vētraini protestē, brīdinot, ka viņš virzās uz rietumiem. Bet prāts stūrgalvīgi paliek pie sava. Tikai tad cilvēks var kaut kur nokļūt, ja skaidri zina, uz kurieni brauc. Pēc viņa plāna divdesmit astoņas jūdzes aiz Frederikas vajadzēja nogriezties pa kreisi, un šīs divdesmit astoņas jūdzes ir nobrauktas, un tādēļ, lai gan instinkts tam pretojas, viņš nogriežas pa kreisi pa kādu platu ceļu, kam vispār nav apzīmējuma. Ja spriež pēc svītras kartē, apzīmējums tam nemaz nav vajadzīgs. Bet viņš zina, ka tas ir visīsākais ceļš. Trusis atceras, ka, sākdams trenēties pie Marti Totero, viņš negribēja mest soda metienus no apakšas, taču beigās kļuva skaidrs, ka tā ir vispareizāk. Tā nu tas pasaulē iekārtots, ka pareizais sākumā liekas nepareizs. Lai pārbaudītu mūsu uzticību. ...

labu gabalu ceļš ir plats un drošs, bet tad pēkšņi sākas bedres un nelīdzenumi, un pēc tam ceļš iet kalnup un

sašaurinās. Sašaurinās ne tik daudz pēc kartes, kā dabā: tā malas nodrūp, un no abām pusēm spiežas virsū mežs. Lauzdamies augšup, ceļš lokās arvien mežonīgāk un tad bez kāda brīdinājuma nomet savu asfalta ādu un rāpo tālāk pa putekļiem. Nu Trusis saprot, ka šis ceļš nav īstais, bet baidās apstāties un griezties atpakaļ. Pēdējā māja, kurā spīdēja gaisma, palikusi tālu aizmugurē. Kad viņš apbrauc kādu zāļu skupsnu, kazenāji saskrāpē mašīnas sānus. Starmešu gaisma izrauj no tumsas vienīgi koku stumbrus un apakšējos zarus; mežs apņem kā tīkls, un ķēmīgas ēnas, kā zirnekļi kāpdamās atpakaļ, ieraujas biezokņa melnajā serdē, un Trusim bail, ka taustošie staru kūļi neizceļ no turienes kādu zvēru vai spoku. Viņš nesamazina ātrumu, lūgdams dievu, lai ceļš neizbeigtos, jo atceras, ka Mauntdžadža kalna nogāzēs katra meža taka, lai cik pamesta un aizaugusi, galu galā noveda lejā, ielejā. Ausis džinkst, uz tām iedarbojas augstums.

Atbilde uz Truša lūgšanu ir tāda, ka viņam tiek apžilbinātas acis. Kādā attālā pagriezienā koki izšaujas no tumsas kā liesmu mēles un parādās automašīna un ar tālajām ugunīm drāžas viņam virsū. Trusis iebrauc grāvī, un spīdošā mašīna, bez sejas kā nāve, aiztraucas garām ar divtik lielu ātrumu kā viņam. Labu bridi Trusim ir jābrauc pa šī nekauņas saceltajiem putekļiem. Taču patīkamā jaunā atziņa nomierina — atziņa, ka šis ceļš kaut kur aizved. Un drīz vien viņš ir nonācis tādā kā parkā. Starmeši apgaismo mazas, zaļas muciņas ar uzrakstiem LAIPNI LŪDZAM, un koki abās pusēs kļūst arvien retāki, un starp tiem parādās piknika galdiņu un paviljonu, un piebūvju taisnās aprises. Parādās ari automašīnas — dažas no tām ir atstātas ceļmalā, bet pasažieri kaut kur pazuduši. Tātad šis šausmu ceļš ir mīlestības taka. Pēc kādiem simt jardiem tā izbeidzas.

Ceļš taisnā leņķī atduras pret līdzenu, platu šoseju, pār kuru kā melns mākonis jumjas kalnu kore. Viena automašīna aizšaujas uz ziemeļiem. Otra uz dienvidiem. Nekāda ceļrāža nav. Trusis izslēdz ātrumu, pievelk rokas bremzi, ieslēdz griestu gaismu un sāk pētīt karti. Viņa rokas un ceļgali trīc. Aiz iekaisušajiem plakstiņiem pulsē pārgurušās smadzenes; pulkstenis laikam ir pusviens, ja ne vairāk. Šoseja viņa priekšā ir tukša. Viņš ir aizmirsis, pa kādiem ceļiem braucis un kādām pilsētām devies cauri. Viņš atceras Frederiku, taču nevar to atrast, līdz beidzot atskārš, ka meklē uz rietumiem no Vašingtonas, kur ne-

maz nav bijis. Uz kartes ir tik daudz sarkanu un zilu līniju, garu nosaukumu, mazu pilsētiņu, kvadrātu un aplīšu, un zvaigznīšu. Viņa skatiens slīd augšup, uz ziemeļiem, taču vienīgais viņam pazīstamais apzīmējums ir taisnā, punktotā Pensilvānijas—Merilendas robeža. Mei-sonas—Diksonas līnija. Viņš atceras klasi, kur par to mācījies: grīdai pieskrūvēto solu rindas, sašvīkotais pulējums, tāfeles pienainais melnums, skuķeņu pēcpuses alfabēta kārtībā cita citai līdzās gar aiļu malām. Neredzošām acīm viņš raugās kartē. Viņa galvā skan pulksteņa tikšķi — baismīgi lēni, klusi un tāli kā viļņu šļaksti jūras krastā, ko bija gribējis sasniegt. Ar piespiešanos viņš cauri miglai, kas aizklāj skatienu, atkal ieurbjas kartē. Acu priekšā izlec vārds «Frederika», bet, cenzdamies noteikt tās atrašanās vietu, viņš to pazaudē no redzes loka; aiz trakām dusmām virsdegunē ieskrien sāpe. Nosaukumi izkūst un pazūd, un viņš redz karti vienīgi kā sarkanu un zilu līniju un zvaigznīšu tīklu, kurā ir sapinies. Aiz niknuma slāpdams vai nost, viņš sagrābj karti un sāk to plucināt: atrauj paprāvu trīsstūri un atlikumu pārplēš uz pusēm, tad, mazliet nomierinājies, saliek visas trīs daļas citu citai virsū un pārplēš atkal uz pusēm, tad to pašu dara ar nākamajām sešām, līdz pāri paliek tikai papīra kušķītis, ko var saspiest rokā kā bumbiņu. Viņš nolaiž logu un izsviež bumbiņu ārā, tā pārsprāgst, un papīra skrandas kā putna spārnam izrautas spalvas atplivinās atpakaļ pāri automašīnas jumtam. Viņš aizgriež ciet logu. Pie visa viņš vaino fermeri ar brillēm un diviem krekliem. Taisni brīnums, kā šis tips spiež viņam uz nerviem. Viņš nespēj to aizmirst — tā pašapmierinātību, tā solīdumu. Viņš klupa pret šo tipu un vēl arvien klūp, tas viļājas viņam pie kājām kā pārāk gara zābaku aukla vai sprungulis. Šis subjekts taču ņirgājās par viņu: vai nu ar muti, vai ar savām nosvērtajām sarepējušo roku kustībām, vai ar matiem aizaugušajām ausīm — ar visu ķermeni kaut kādi ņirgājās par viņa slepenajām bezvārda cerībām, kas brīžiem ļāva sajust pamatu zem kājām. Tikai tad cilvēks var kaut kur nokļūt, ja skaidri zina, uz kurieni brauc, — tas viss, protams, ir tīrais bleķis, bet zināma jēga šajos vārdos tomēr ir. Būtu viņš paklausījis savam instinktam, tad nu jau atrastos Dienvidkarolīnā. Viņš vēlas, kaut būtu cigarete, kas palīdzētu izprast, ko instinkts tagad saka. Viņš nolemj kādu stundiņu mašīnā nosnausties.

Bet aizmugurē, maigošanās birzī, ierūcas automašīna, un

tās starmeši apraksta loku un ieduras viņam skaustā. Lai ielūkotos kartē, viņš ir apstājies ceļa vidū. Tagad ir jābrauc. Trusi pārņem neizprotamas bailes, ka viņam kāds varētu aizsteigties garām. Svešās automašīnas starmeši atpakaļskata spogulī kļūst arvien spožāki, pielejot to ar savu kvēli pilnu līdz malām kā tasīti. Viņš izspiež sajūgu, ieslēdz pirmo ātrumu un atlaiž rokas bremzi. Kad mašīna uzlec uz šosejas, viņš instinktīvi pagriež pa labi, uz ziemeļiem.

Ceļš uz mājām ir vieglāks. Lai gan viņam nav kartes un var izbeigties benzīns, pie Heidžerstaunas kā uz burvja mājienu iznirst benzīntanks, kas strādā cauru nakti, un zaļas uguntiņas norāda uz Pensilvānijas autoceļu. Radio mūzika tagad ir nomierinoša, liriska, bez reklāmu iestarpinājumiem un, nākdama vispirms no Herisburgas un pēc tam no Filadelfijas, veido staru, pa kuru viņš nekļūdīgi traucas uz priekšu. Viņš ir izlauzies cauri noguruma barjerai un nokļuvis mierīgā, līdzenā pasaulē, kur nekam nav nozīmes. Šādā pasaulē viņš parasti nonāca basketbola sacensību pēdējā puslaikā, kad skrēja pa laukumu nevis punktu dēļ, kā domāja skatītāji, bet tikai tāpat vien, prieka pēc. Tur bija viņš un reizēm bumba, un vēl grozs — augsts un nevainojams aplis ar skaistiem tīkliņ-bruncīšiem. Tur bija viņš, tikai viņš un šis bārkstainais aplis, kas reizēm it kā nolaidās pie paša deguna, bet reizēm neparko nedevās rokā, palikdams tāls, mazs un nepieejams. Likās muļķīgi, ka pūlis auro vai aplaudē pēc tam, kad viņš, sasprindzis metienam, sajūt visu to pirkstos un rokās, un pat acīs: spēles karstumā viņš saskatīja pat diedziņus auklai, kas apvij stīpu. Bet pašā sākumā, iesildoties, kad viņš redzēja visus pilsētas tizleņus pēdējās rindās grūstāmies ar elkoņiem un kliedzēju komandu vadoņus apmaināmies jociņiem ar sparīgākajiem padomdevējiem, tad pūlis it kā atradās viņā iekšā — aknās un plaušās, un vēderā. Skatītājos parasti bija viens tauķis, kurš, ielīdis pašā pavēderē, tiešām lika tai trīcēt. Hei, bliezēj! Hei, faķīr, met! Met! Tagad Trusis atceras viņu ar patikšanu. $ī zeļļa acīs viņš bija varonis.

Visu rīta agrumu, visas melnās bezgaismas stundas mūzika vēl arvien skan un ceļa zīmes rāda, kurp braukt. Viņa smadzenes ir kā nespēcīgs, taču možs invalīds, kam sūtņi pa gariem gaiteņiem piegādā šo mūziku un šo ģeogrāfisko informāciju. Tai pašā laikā viņam ir nenormāli jutīga uztvere, it kā āda būtu sākusi domāt. Stūres aplis

viņa rokās šķiet tieva rīkstīte. To mazliet pagriezdams, viņš skaidri jūt, kā šai kustībai pretojas stūres sviras, kā strādā diferenciāļa zobrati un kā rotē gultņi savos eļļainajos apvalkos. Ceļmalu fosforescējošie mirkšķinātāji vilina domāt par jaunajām diponietēm, kā tās virtenēm griežas dejā pa milzīgām spoguļzālēm, kuru katru brīdi gatavas nomest savu vizuļoto tērpu čaulu. Vai bagātās meitenes ir frigīdas? To viņš tā arī neuzzinās.

Viņš brīnās, ka atceļā ir tik daudz ceļa zīmju; turp braucot, to bija tik maz. Tad viņš, protams, nezināja, uz kurieni dodas. No autostrādes viņš nogriežas uz Brūveras šoseju un pa to nonāk pilsētiņā, kur pirmoreiz ņēma benzīnu. Uzbraukdams uz ceļa pie pagrieziena ar rādītāju Brūvera 16, viņš otrpus galvenajai ielai redz slīpā leņķi uzstādītos mēslu urķa sūkņus un tā veikaliņa tumšo logu, pilnu spīguļojošām lāpstām un makšķerkātiem. Logs izskatās apmierināts. Gaisā manāms viegli violets rītausmas blāvums. Radiomūzikas peldošais aisbergs sašķeļas silta laika prognozē un ziņojumos par lauksaimniecības produktu cenām.

Brūverā viņš iebrauc no dienvidu puses, un miglainajā pirmsausmas dūmakā pilsēta viņam parādās vispirms kā māju virkne ceļa malā starp kokiem, tad kā industriāls tuksnesis bez kokiem, ar apavu un dzērienu, un trikotāžas fabrikām un zilonīgiem benzīna tankiem, kas paceļas pāri atkritumiem piegāztam purvam, taču nesniedzas līdz zilganajai kalna korei, no kuras Brūvera atgādina siltu, no ķieģeļkrāsas dzijām izaustu paklāju. Virs kalna dziest zvaigznes.

Viņš pārbrauc pāri Auļotājupes tiltam un stūrē pa pazīstamajām ielām, pa Vorenavēniju izbrauc cauri pilsētas dienvidu daļai un pie pilsētas parka nogriežas uz ceļa Nr.422. Kalnu viņš apbrauc reizē ar vairākām šņācošām kravas mašīnām. Lecošā saule — oranža, tālīnajam pakalnam piespiesta sloksnīte — iekvēlojas to riteņu starpā. No Centrālās ielas nogriezdamies pa kreisi uz Džekson-roudu, viņš gandrīz nobrāž automašīnas sānus gar piena cisternu, kas lēni velkas pa ceļa vidu. Tālāk viņš brauc pa Džeksonroudu garām savu vecāku mājai un iegriežas Kegeraizas šķērsielā. Visas ēkas pēkšņi iegūst saltu, blāvi sārtu nokrāsu. Viņš aizslīd garām vecajai vistu fermai, klusējošajai remontdarbnīcai un apstādina automašīnu pie sporta biedrības «Saulstars» kluba dažus soļus no aizslietņa aizsegtās ieejas, kur katrs, kas iznāk, var viņu

redzēt. Viņš cerīgi paveras trešā stāva logā, taču gaismas tur nav. Ja Totero ir mājās, tad vēl nav pamodies.

Trusis iekārtojas tā, lai varētu nosnausties. Viņš novelk žaketi un uzsedz to uz krūtīm kā segu. Taču kļūst arvien gaišāks un priekšējais sēdeklis ir daudz par īsu, un stūres rats spiežas plecā. Uz aizmugures sēdekli viņš neparvācas, lai gadījumā, ja tas būtu vajadzīgs, vienā mirklī varētu uzšķilt un aizbraukt. Turklāt viņš negrib iemigt tik cieši, ka palaistu garām Totero, kad tas iznāks pa durvīm.

Tā nu viņš guļ, pierāvis garās kājas sev klāt, nezinādams, kur lai liek pēdas, un aizmiglotām acīm raugās pāri stūres ratam rīta debesu svaigajā zilumā. Ir sestdiena, uc debesis ir plašas, skaidras un blāvas kā bērnībā, kad sestdienas rītos tās viņam bija tukšs tablo pirms ilgstošas spēles. Hokejs, šķēpmešana ...

Garām pabrauc kāda automašīna, un Trusis aizver acis, un tumsa vibrē no motora trokšņa, Kas visu nakti viņam skanējusi ausīs. Viņš atkal redz mežus, šauro ceļu, tumšo birzi, pilnu ar automašīnām, kurās slēpjas klusējoši pārīši. Viņš atkal domā par savu mērķi — rītausmā atlaisties Meksikas līča smiltīs, un viņam šķiet, ka raupjais automašīnas sēdeklis ir šīs smiltis un mostošās pilsētas trokšņi — jūras šalka.

Viņš nedrīkst palaist garām Totero. Trusis atver acis un mēģina izrauties no nekustības, kas saista kā stīvs auts. Vai tikai nav nogulēts? Debesis ir tādas pašas kā bijušas.

Viņam uzmācas bažas par automašīnas logiem. Atbalstījies uz elkoņa, viņš mazliet paceļ ķermeņa augšdaļu un pārbauda tos visus pēc kārtas. Logā virs galvas palikusi sprauga, un viņš cieši aizgriež loga stiklu un nospiež visus aizslēgus. Drošības sajūta rada neglābjamu atslābumu. Viņš pagriežas un iespiež seju spraugā starp sēdekli un atzveltni. Ceļgali atduras pret stingro atzveltnes polsterējumu, iztraucējot viņu no iegrimšanas snaudā. Viņš prāto, kur pārnakšņojis dēls, ko darījusi Dženisa, kur viņam dzinuši pēdas viņa paša un Dženisas vecāki. Un vai ir ziņots policijai. Doma par policiju uz mirkli nepatīkami nomāc. Viņam šķiet, ka aizvadītā nakts atgādina no tālr-ruņa sarunām un steidzīgiem braucieniem, asaru straumēm un vārdu virtenēm veidotu tīklu, kura baltie, nakts saaustie diegi tagad izbalējuši, taču nav izzuduši, — neredzamu, pār stāvajām ieliņām pārmestu tīklu, un tā centrā ir šis tukšais, aizslēgtais būris, kurā viņš mierīgi guļ.

Kokvilna un pustumsā redzamās kaijas, un cik lieliski viņai .tas izdevās tās otras meitenes gultā, bet pēc tam savā vairs nekad. Taču ir ari šis tas, ko atcerēties. Arī vēl pirmajās laulības dzīves nedēļās Dženisa ļoti kautrējās sava kailuma, bet kādu vakaru, tāpat vien ieiedams vannas istabā, viņš pēkšņi ieraudzīja apsvīdušu spoguli un Dženisu, kas tikko bija iznākusi no dušas, iedzērušu un apmierinātu, ar mazu, zilu dvielīti rokās, laisku un kautrību aizmirsušu, ar karstajā ūdenī koši sasārtušu sievišķīgo, divdaļīgo pēcpusi noliecamies un pagriežamies, un smejamies par viņa sejas izteiksmi, kāda nu tā tobrīd varēja būt, un izstieptām rokām tiecamies viņam pretim, lai noskūpstītu, — Dženisu ar tvaikos pietvīkušu augumu un maigu, slidenu pakausi. Trusis iekārtojas ērtāk un ienirst tumšajās atmiņu dzīlēs; viņas pakausis ir slidens, viņas klēpis tik padevīgs... Kad viņš atsit kāju pret durvju rokturi, sāpes dīvaini sajaucas ar klangstoņu, ar kādu lejā, remontdarbnīcā, metāls sitas pret metālu. Sākusies darbdiena. Vai būtu jau astoņi? Juzdams, kā uztūkušas pārkaltušās lūpas, viņš saprot, ka pagājis krietns laika sprīdis. Viņš pagriežas un pieceļas sēdus, tā ka pārsegtā žakete noslīd uz grīdas, un caur netīro vējstiklu tiešām ierauga Totero, kas iet pa ieliņu prom. Tas jau pazūd aiz vecās fermas mājas. Trusis izlec no automašīnas, uzmet plecos žaketi un drāžas tam pakaļ.

— Mister Totero! Ei, mister Totero! — Viņa balss pēc stundām ilgās klusēšanas ir ierūsējusi un aizsmakusi.

Totero pagriežas, un Trusis ir pārsteigts par viņa svešādo izskatu. No tālienes viņš atgādina lielu, nogurušu punduri: liela galva ar manāmu plikpaurību, rūtaina sporta žakete un strupas kājas zilās, pārāk garās biksēs — bikšu vīle virs zābakiem saliecas līkumos. Trusis palēnina soli, viņam jau šķiet, ka ir alojies.

Taču Totero saka tieši to, kas vajadzīgs.

■— Harijs, — viņš saka, — lieliskais Harijs Engstrems.

Viņš pasniedz Harijam labo roku, bet ar kreiso saņem tā dilbu kā spīlēs. Trusis atceras, ka šis cilvēks vienmēr centās pieskarties saviem audzēkņiem. Totero stāv un, neatlaizdams roku, šķībi smaida: deguns viņam ir sagrei-zis, viena acs plati atvērta, pār otru smagnēji nolaidies plakstiņš. Ar gadiem viņa seja kļuvusi vēl nesimetriskāka. Ari plikpaurība veidojas nevienmērīgi, galvas virsu klāj sirmas un gāišbrūnas matu šķipsnas.

— Man vajadzīgs jūsu padoms, — Trusis saka un tad izlabo, — pareizāk sakot, vieta, kur izgulēties.

Totero ar atbildi nesteidzas, klusē. Viņa spēks ir taisni šais klusuma pauzēs. Viņam ir tāds paņēmiens — labi ilgi nogaidīt, līdz vārdi iegūst svaru.

— Kas tavās mājās ir atgadījies? — beidzot viņš jautā.

— Māju man laikam vairs nav.

— Kā — nav?

— Tur viss bija sagājis grīstē. Es aizbēgu. Tik tiešām.

Atkal pauze. Trusis piemiedz acis, ko žilbina asfalta atstarotā saules gaisma. Viņam sāp kreisā auss. Kreisajā pusē arī it kā smeldz zobi.

— Nevar gan teikt, ka tas būtu prāta darbs, — Totero saka.

— Tur vairs nebija gaisa.

— Kādā ziņā?

— Pats nezinu. Mana sieva ir alkoholiķe.

— Un tu centies viņai palīdzēt?

— Protams. Bet kā?

— Vai kādreiz iedzēri kopā ar viņu?

— Nē, nekad. To žurgu es nevaru ciest, es to gluži vienkārši nepanesu.

To viņš pasaka vienā elpas vilcienā, ar lepnumu ziņodams bijušajam trenerim, ka savu ķermeni nekad nav gandējis.

— Varbūt tomēr vajadzēja, — Totero pēc brīža saka. •— Ja tu būtu dalījies ar viņu šai priekā, varbūt viņa nenoietu tik tālu.

Trusis, apžilbis no saules, aiz pārguruma gluži kā nesa-manīgs, nespēj uztvert šo domu.

— Tu, liekas, apprecēji Dženisu Springeri? — Totero jautā.

— Jā. Ak kungs, kāda viņa ir stulbene! Tik tiešām.

— Tas ir pārāk nežēlīgi teikts, Harij. Par cilvēku nedrīkst tā sacīt.

Trusis piekrītoši pamāj, jo Totero ir acīm redzami pārliecināts par saviem vārdiem. Klusēšanas smagums kļūst nomācošs. Pauzes šķiet kļuvušas vēl.garākas nekā agrāk, it kā arī Totero sāktu izjust to svaru. Trusi atkal pārņem bailes. Viņš domā, vai tikai vecais nav nojūdzies, un sāk atkal no gala:

— Varbūt es varētu kādu stundiņu nosnausties kaut kur

«Saulstarā». Lai nav jābrauc uz mājām. Tās man līdz kaklam.

Viņam par atvieglojumu Totero spēji sarosās, satver viņu aiz elkoņa un ved atpakaļ, sacīdams:

— Jā, protams, Harij, tu izskaties briesmīgi, Harij. Briesmīgi.

Dželžaini sagrābis Truša rokas dilbu — tā, ka kauls gandrīz nokrakšķ, Totero stumj viņu uz priekšu. Ciešais tvēriens nevis iedveš nomierinošu stingrību, bet gan mazliet biedē ar savu neprātu. Totero skaidrā un jautrā balss, kas sāk ātri bērt vārdus, kā nazis griežas Truša trulajā apziņā.

— Tu man prasīji divas lietas, — Totero saka. — Divas lietas. Vietu, kur izgulēties, un padomu. Es došu tev, Harij, vietu, kur izgulēties, bet ar tādu, tikai ar tādu noteikumu, ka tad, kad tu atmodīsies, Harij, mums būs nopietna, gara un nopietna saruna par krīzi tavā laulības dzīvē. Es tev sacīšu tūliņ pat, Harij, ka par tevi es pārāk neuztraucos, es pietiekami labi pazīstu tevi un zinu, ka tu, Harij, nepazudīsi. Te nav runa par tevi, Harij, bet par Dženisu. Viņai nav tavu koordinācijas spēju. Vai apsoli?

— Jā, bet ko?

— Apsoli, Harij, ka mēs sīki apspriedīsim, kā viņai palīdzēt.

— Labi, tikai es laikam to nespēšu. Es gribu teikt, ka viņa man nav tik ļoti vajadzīga. Bija vajadzīga, bet tagad vairs nav.

Viņi sasniedz betona pakāpienus un no dēļiem uzcelto aizslietni. Totero ar savu atslēgu atslēdz durvis. Telpa ir tukša, klusējošais bārs — pustumšs, un mazie, apaļie galdiņi bez apkārtsēdošiem vīriem izskatās ļodzīgi un nestabili. Aiz letes ierīkotā elektriskā reklāma — tievas caurulītes un vizuļi — ir izslēgta un nedzīva. Totero pārāk skaļā balsī saka:

— Tam es neticu. Es neticu, ka mans izcilākais audzēknis būtu kļuvis tāds briesmonis.

Briesmonis — šis vārds klab aiz muguras, kad viņi pa kāpnēm dodas uz otro stāvu.

— Kad būšu mazliet pagulējis, es centīšos padomāt, — Trusis kā atvainodamies saka.

— Ļoti labi. Neko vairāk mēs arī negribam.

Diez ko viņš domā, sacīdams «mēs»? Visi galdiņi ir tukši. Saules gaisma veido zeltainus kvadrātiņus uz brūnajām, nolaistajām štorām virs zemā, no putekļiem nomel-

nējušā radiatora. Kailie, šaurie grīdas dēļi ir vīru soļu izmīdīti.

Totero ved Trusi uz durvīm, kuras tam atveras pirmo reizi. Viņi dodas augšup pa stāvām bēniņu kāpnēm, pa tādām kā stalažām, kam cauri redzami elektrības vadi, neapstrādātas sijas un baļķi.

Augšā ir gaišs.

— Šī te ir mana pils, — Totero saka, knibinādamies ap žaketes kabatu atlokiem.

Mazās istabiņas logi ir vērsti pret austrumiem. Nolaistās štoras sprauga met garu saules gaismas šautru uz sānu sienu virs neuzklātas saliekamās gultas. Otra štora ir pacelta. Starp logiem atrodas kumode, sameistarota no sešām ar stiepli sasietām alus kastēm trīs kastu augstumā un divu platumā. Šais kastēs ir virskrekli celofāna maisiņos, tādi paši kā atnesti no mazgātavas, salocīti apakškrekli un sporta bikses, pa pāriem saritinātas zeķes, kabatlakatiņi, nospodrinātas kurpes un grezna drēbju suka ar saros iespraustu ķemmi. Uz divām resnām naglām ple-ciņos karājas sporta jakas neciešami spilgtiem rakstiem. Tālāk par apģērbu Totero saimnieciskās rūpes nesniedzas. Uz grīdas ir putekļu kumšķi. Visapkārt mētājas kaudzēs sakrauti laikraksti un visi iespējamie žurnāli, sākot ar National Geographic un beidzot ar padsmitnieku žurnāliem un komiksiem. Totero mītne nemanāmi saplūst ar pārējo bēniņu daļu, kur glabājas vecas turnīru tabulas, biljarda galdi, dēļu gabali, dzelzs mucas, salauzti krēsli ar pītiem sēdekļiem, smalkas stieples ritulis un starp divām slīpām šķērssijām uz kādas caurules karājas softbola tērpi, daļēji aizsegdami bēniņu viņa gala logu.

— Kur te ir mazene? — Trusis jautā.

— Lejā, Harij.

Totero entuziasms ir izzudis; viņš izskatās apmulsis. Trusis, izmantodams labierīcības, dzird vecā vīra satraukto rosīšanos, bet, kad atgriežas atpakaļ, nekādu pārmaiņu neredz. Gulta vēl arvien nav saklāta.

Totero gaida, un Trusis gaida, līdz saprot, ka Totero grib redzēt, kā viņš izģērbjas, un viņš nomet drēbes un sporta kreklā un biksītēs ieslīd siltajā, savandītajā gultā. Kaut arī ir pretīgi līst vecā vīra migā, viņš ir priecīgs, ka beidzot var izstiepties un sajust sev līdzās stingro, vēso sienu un klausīties, kā aizjoņo automašīnas, kas, iespējams, meklē viņu. Pagriezdams galvu, lai kaut ko pateiktu Totero, viņš izbrīnīts atskārš, ka palicis viens. Durvis sta-

lažu lej galā ir aizvērušās, un soļi dimd arvien zemāk' un noklust, un noskrapst durvju atslēga, un pie loga kliedz putns, un augšup klusi plūst remontdarbnīcas klangstoņa.

Kad Totero bija stāvējis līdzēs, Trusim bija notērpojusi āda, bet viņš ir pārliecināts, ka vecais nav no tās sugas. Brunču mednieks, taču ne pediķis. Bet kādēļ viņš tik cieši skatījās? Pēkšņi Trusim ataust gaisma. Vecajam taču bija tāds paradums! Agrāk tas vienmēr stāvēja ģērbtuvē un vēroja zēnus pārģērbjamies. Kad šis jautājums vairs nenomāc prātu, viņa muskuļi atslābst. Trusis atceras, kā rokās sadevies pārītis skrēja pāri automašīnu novietnei pie ceļmalas krodziņa Rietumvirdžīnijā, un nožēlo, ka tas nebija viņš, kurš bija nogrābis šo mauzīti ar izlaistajiem jūraszāļu matiem. Vai tie bija rudi? Rietumvirdžīnijas meičas viņam šķiet vulgāras, ciniskas zvaigaļas, līdzīgas jaunajām Teksasas slampām. To saldi stieptā izruna vedina domāt, ka tās visu laiku dzen velnu. Toreiz viņam bija deviņpadsmit gadu, viņš gāja pa ielu kopā ar Henliju, Džezilo un Šembergeru, un ciešais haki krāsas formas tērps darīja viņu nervozu, un apkārtējie līdzenumi, sliekdamies lejup, atkāpās līdz pašam horizontam, kas šķita viņam tikai līdz ceļgaliem, un māju logos varēja redzēt cilvēkus veselām ģimenēm kā vistas laktā tupam uz dīvāniem pie televizoriem. Trakais Džezilo skaļi zviedza. Tru-sis'nespēja ticēt, ka šī māja ir īstā. Tās logā bija puķes, īstas, dzīvas puķes nevainīgi stāvēja logā, un viņam tā vien gribējās pagriezties un bēgt. Sieviete, kas atvēra durvis, izskatījās pēc kēksa pulvera reklamētājas televizora ekrānā. Taču viņa sacīja:

— Nāciet iekšā, zēni, ne-e-ebaidieties, nāciet iekšā un jū-ū-ūtieties kā mājās, — sacīja to ar mātišķu laipnību, un tad viņš tās ieraudzīja — ne tik daudz, kā bija domājis, — viesistabā sēžam uz bumbuļiem un ripuļiem rotātām vecmodīgām mēbelēm. Mazliet iedrošināja tas, ka viņas bija diezgan neglītas, līdzīgas vienkāršām sievietēm, kas strādā fabrikā, — par meitenēm viņas pat negribējās nosaukt —, ar glāžainu spīdumu sejā kā no fluorescējošas gaismas. Viņas apmētāja karavīrus ar jociņiem kā zemes kukuržņiem, un zēni spurdza, pārsteigti un apjukuši spiezdamies bariņā. Tā, kuru viņš izvēlējās vai, pareizāk, kura izvēlējās viņu, pienākdama klāt un saņemdama aiz rokas, — pēc pēdējā klienta bija aizpogājusi vienīgi blūzes augšējo pogu un augšstāvā čerkstoši saldi jautāja, vai gaismu atstāt vai izslēgt, un, kad viņš aizžņaugtā balsī

noteica: «Izslēdz,» — iesmējās un pēc tam, uzdarbodamās, lai viņu iekvēlinātu, reižu reizēm vēl pasmaidīja un pat laipnīgi uzteica: «Ļoti labi, mīļumiņ. Nu stabili. О jā. Tu neesi vakarējais.» Bet, kad viss bija cauri, pār Trusi nāca sāpīga atskārsme: pēc dziļajām rievām viņas mutes kaktiņos un pēc tā, ka viņa neparko negribēja pagulēt līdzās, bet vienaldzīgi piecēlās un sēdēja uz dzelzs gultas malas, pa tumšo logu raudzīdamās zaļajās Teksasas nakts debesīs, viņš saprata, ka viņa tikai spēlējusi lomu. Meičas mēmā mugura ar dzelteni balto peldkostīma krūštura svītru iesvēla viņā dusmas, viņš satvēra viņu aiz apaļā pleca un rupji pagrieza pret sevi. Viņas nokarenās krūtis pustumsā šķita tik neaizsargātas, ka viņš novērsās. «Par otru reizi, mīļumiņ, tu neesi maksājis,» meiča viņam iečukstēja ausī. Burvīga sieviete, īsta naudas mašīna. Augšup klusi plūst remontdarbnīcas klangstoņa. Šis troksnis nomierina, vēstīdams, ka viņš ir drošībā un ka pa to laiku, kamēr viņš slēpjas, cilvēki naglo pasaules ēku, un viņa sirds no tumsas māj sveicienus šīm bezmiesīgajām skaņām.

Viņš redz murgainus, neskaidrus sapņus. Viņa kājas saraujas. Spilvenā iespiestās lūpas mazliet sakustas. Plakstiņi viegli notrīs, kad viņš, pagriezdams acu ābolus, aplūko redzes lauka iekšējo sienu. Citādi viņš ir kā līķis, pilnīgi nejutīgs. Saules gaismas šautra, kas šķeļ sienu virs gultas, pamazām slīd arvien zemāk, pārgriež viņa krūtis, kā monēta nokrīt uz grīdas un pazūd. Palicis ēnā, Trusis pēkšņi atmostas, un viņa spokaini zilās varavīksnenes tausta nepazīstamās plaknes, meklējot vietu, no kurienes plūst šurp vīru balsis. Tās nāk no apakšstāva, un skaļā rībinašana liecina, ka tie pārbīda mēbeles un smagiem soliem dzenas viņam pakaļ. Bet tad nodimd pazīstamais, sulīgais bass, tas ir Totero, un ap šo stabilo centru apakšstāva troksnis izkristalizējas atsevišķās skaņās, kas liecina par kāršu spēli, iedzeršanu, rupjām barā sanākušu vīru izpriecām. Trusis pagriežas savā karstajā migā ar seju pret salto biedru — sienu — un cauri sarkanam apziņas konusam atkal iekrīt miegā.

— Hariji Harij! — Šī balss rausta viņa plecu, bužina matus. Viņš pagTiežas atpakaļ, pievērtām acīm meklēdams zudušo saules staru kūli. Totero sēž ēnā kā melns tumsas blāķis, par kaut ko stipri noraizējies. Viņš noliec pār gultu netīri pienaino seju, to kā rēta pāršķeļ greizs smaids. No viņa nāk viskija smaka.

— Harij, es sameklēju tev meiču!

— Lieliski. Lai tik nāk iekšā.

Vecais tāds kā apmulsis smejas. Kas viņam padomā?

— Vai tā ir Dženisa?

— Pulkstenis jau pāri sešiem. Celies, celies, Harij! Tu esi gulējis saldi kā bērns. Mums jāiet.

— Kādēļ? — Trusis gribēja jautāt: «Uz kurieni?»

— Ēst, Harij, ēst vakariņas. Va-ka-ri-ņas. Slienies augšā, manu zēn! Vai tev ēst negribas? Est! Ēst! — Totero nudien šķiet kā trumuli saspiedis. — Ak, Harij, tu nespēj saprast veca vīra izsalkumu. Kā tas ir, kad cilvēks ēd un ēd, bet tam nekad nav gana. To tu nespēj saprast.

Viņš pieiet pie loga, raugās lejup uz šķērsielu, un viņa gaļīgais profils nespodrajā gaismā liekas izliets no svina.

Trusis nosviež segu, pārmet kailās kājas pār gultas malu un uzraušas sēdus. Skats uz paša gurniem — paralēliem un tīriem — padara skaidru viņa nesakarīgo domāšanu. Stilbu spalvas — agrākie tievie, gaišie matiņi *— kļuvušas tumšas kā sari. Deguns saož miegā sasvīdušā ķermeņa izgarojumus.

— Kas tā par meiču? — viņš jautā.

— Kas viņa, jā, kas viņa īsti ir? Jādelnīca, — Totero izšauj, un viņa seja pelēkajā gaismā pie loga izstiepjas; viņš liekas izbrīnīts, izdzirdējis no savas mutes tādu neķītrību. Bet tai pašā laikā viņš skatās ārā pa logu, kā gribēdams par kaut ko pārliecināties. Ticis skaidrībā, viņš sevi izlabo:

— Nē. Man ir paziņa, kāda paziņa Brūverā, tā sakot, sirdsdāma, kurai es paretam izmaksāju pusdienas. Un tas arī ir viss, tikpat kā viss. Tu, Harij, esi tik nevainīgs.

Šīs frāzes nesaistās kopā, un Trusim uzmācas bailes no Totero. Viņš tāpat puskails pieceļas stāvus.

— Labāk jau iešu.

Kailās pēdas aplīp ar grīdas putekļu plūksnām.

— Ak, Harij, Hariji — Totero izsaucas skaļā, sulīgā balsī, kurā reizē ir sāpes un apbrīna, un pienāk klāt, un ar vienu roku apskauj viņa plecus. — Mēs abi esam kauls no viena kaula. — Lielā, sašķiebtā seja uzticīgi veras augšup viņējā, taču Trusis nespēj saprast, par ko ir runa. Bet viņš atceras, ka šis cilvēks ir viņa bijušais treneris, un cenšas klausīties tālāk. — Mēs abi zinām, kas ir pats galvenais, mēs zinām... — Bet te, nonācis līdz pašam galvenajam, līdz savas pamācības kodolam, Totero samin-

stinās un apjūk'. — Mēs zinām, — viņš atkārto un atņem savu roku,

— Es domāju, ka tad, kad pamodīšos, mēs parunāsim par Dženisu, — Trusis saka. Viņš paceļ no grīdas savas bikses un uzvelk kājās. To saņurcītais izskats viņu satrauc, atgādina, ka viņš spēris izšķirošu soli, un liek sažņaugties kaklam un vēderam.

— Parunāsim, parunāsim, — Totero attrauc. — Tūliņ pat, tiklīdz būs izpildīti mūsu sabiedriskie pienākumi. — Pauze. — Varbūt tagad tu gribi iet mājās? Ja tā, tad tev vajag man to pateikt.

Trusis atceras Dženisas idiotisko mutes spraugu, atceras, kā skapja durvis sitās pret televizoru.

— Nē. Pasarg dievs.

Totero lr sajūsmā; aiz laimes viņš gvelž bez apstājas.

— Jauki, jauki, tad tikai ģērbies. Mēs nevaram braukt uz Brūveru neapģērbušies. Vai tev nevajag tīru kreklu?

— Jūsējie taču man nederēs.

— Kādēļ ne, Harij? Kāds ir tavs numurs?

—•. Piecpadsmitais trešais.

— Manējaisl Tieši manējais! Tavam augumam tev pārāk īsas rokas. Ak, tas ir lieliski, Harij! Es tev nespēju izteikt, cik daudz tas man nozīmē, ka grūtā brīdī tu nāci pie manis. Visus šos gadus, — viņš saka, izņemdams no paštaisītā, no alus kastēm sameistarotā skapja kreklu un noraudams tam celofāna apvalku, — visus šos gadus zēni iziet caur manām rokām un izgaist. Un neatgriežas, Harij, nekad neatgriežas atpakaļ.

Ielūkodamies Totero neskaidrajā spogulī, Trusis izbrīnīts redz, ka krekls viņam ir tieši laikā. Viņu augumu atšķirība acīmredzot ir vienīgi kāju garumā. Kulstīdams mēli kā lepnuma pārņemta māte, Totero vēro viņu ģērbjamies. Tagad, kad veco vīru vairs nenomoka vajadzība izskaidrot, ko viņi darīs, tas runā daudz sakarīgāk.

— Sirds silst skatoties, — Totero saka. — Jaunība pie spoguļa. Atzīsties, Harij, kad īsti tas bija, kad tu pēdējo reizi izklaidējies? Vai sen?

— Pagājušo nakti, — Trusis atbild. — Es aizlaidu uz Rietumvirdžlniju un atpakaļ.

— Tev patiks mana dāma, es zinu, ka patiks, īsts pilsē-taš ziediņš, — Totero turpina. — To otru, ko viņa atvedīs līdzi, e& nepazīstu. Tā esot resna. Manai dāmai visi liekas resni, —я ja tu, Harij, zinātu, kā viņa ēd! Jaunības apetīte.

I

Cik vareni tu esi sasējis kaklasaiti! Jūs, jaunie, zināt tik daudz knifu, par kuriem man nav ne jausmas.

— Parastais Vindzora mezgls.

Pēc apģērbšanās Trusis jūt, ka sāk pamazām nomierināties. Atmošanās bija it kā atgriezusi viņu tai pasaulē, ko viņš bija pametis. Viņam trūka Dženisas nomācošās klātbūtnes, dēlēna ar tā trokšņainajām prasībām, savas mājas sienu. Viņš īsti nesaprata, ko dara. Bet tagad šie virspusīgie refleksi ir aprimuši un priekšplānā uzpeld dziļāki instinkti, kas teic, ka viņš rīkojas pareizi. Viņš jūt brīvību kā skābekli visapkārt; Totero ir gaisa virpulis, un šī ēka, kur viņi atrodas, šīs pilsētas ielas ir tikai kāpnes un ceļi izplatījumā. Tik pilnīga, tik nesatricināma ir viņa brīvības sajūta, ko no pasaules haosa izkristalizējusi gluži vienkāršā lēmuma slēdža nospiešana, ka visi ceļi šķiet vienlīdz labi, visas kustību saceltās vēsmas vienlīdz maigi glāsta ādu, un šķiet, ka viņš nezaudētu ne kriksīša no savas laimes izjūtas, ja Totero teiktu, ka viņi dodas uz tikšanos nevis ar divām meičām, bet ar divām kazām un brauks nevis uz Brūveru, bet uz Tibetu. Viņš sien kaklasaiti ar tik neizsakāmu rūpību, it kā Vindzora mezgla līnijas, Totero krekla apkaklīte un viņa kakls veidotu starainu zvaigzni, kas, pēc tam kad viņš būs beidzis, sūtīs savu gaismu cauri Visuma tālēm. Viņš ir dalailama. Kā mākonis, kas izniris pie viņa redzes apvāršņa, Totero aizpeld pie loga.

— Vai mana mašīna tur vēl ir? — Trusis jautā.

— Vai zila? Jā. Velc kājās kurpes.

— Diez vai kāds to ir pamanījis te stāvam? Kamēr es gulēju, vai jūs pilsētā nedzirdējāt par mani kādas runas? — Trusis ir atcerējies, ka viņa neaprobežoto brīves-tību apēno daži tumši plankumi: viņa vecāku māja, sievas vecāku māja, abu dzīvoklis — vairāki rūpju un saistību recekļi. Nevar būt, ka laika ritums būtu spējis tik ātri tos izšķīdināt, bet pēc Totero atbildes tā gandrīz iznāk.

— Nē, — tas saka. Tad piemetina: — Bet es, protams, nebiju tādās vietās, kur par tevi varētu runāt.

Trusi kaitina Totero vienaldzība, tas, ka viņš šo cilvēku interesē tikai kā partneris izpriecas braucienam.

— Šorīt man vajadzēja ierasties darbā, — viņš nikni izgrūž, it kā vecais būtu pie visa vainīgs. — Sestdiena ir mana lielā diena.

— Par ko tu strādā?

— Sīkpreču veikalos demonstrēju virtuves mašīnu, tā saukto «Brīnummizotāju».

— Cildena profesija, — Totero nosaka un atkal pagriežas pret viņu. — Lieliski, Harij. Beidzot tu esi saģērbies,

— Vai jums ir kāda ķemme, mister Totero? Un man vajadzētu noskriet lejā uz mazeni.

Apakšā smejas un, velnu dzīdami, svilpj sporta kluba apmeklētāji. Trusis iedomājas, ka būs jāiet tiem garām, un prasa:

— Paklau, bet vai būs labi, ja mani šeit redzēs?

Totero noskaišas tāpat kā dažreiz agrāk treniņu laikā,

kad zēni tikai muļķojās un bakstījās ap grozu, negribēdami trenēties, kā nākas.

— No kā tu īsti baidies, Harij? No tās nabaga čirkas Dženisas Springeres? Tu pārvērtē cilvēkus. Nevienam gar tevi nav nekādas daļas. Tūliņ pat mēs iesim lejā, un ne-čammājies ilgi pa tualeti. Un tu vēl neesi man pateicis paldies par to, ko esmu darījis un ko daru tavā labā.

Viņš izvelk drēbju sukas zaros iesprausto ķemmi un pasniedz to Harijam.

Bailes sagandēt savu brīvības apziņu liedz Trusim šo vienkāršo žestu — izrādīt pateicību.

— Paldies, — viņš sakniebtām lūpām nomurmina.

Viņi dodas lejup pa kāpnēm. Pretēji Totero apgalvojumam visi vīrieši — pa lielākai daļai veci, taču ne pārāk veci, viņu deformētie ķermeņi vēl nav zaudējuši nekautru sparīgumu — ieinteresēti paceļ acis uz Trusi. Totero kā vispēdējais muļķis atkal un atkal stāda viņu priekšā.

— Šis ir mans vislabākais audzēknis, Fred, lieliskais basketbolists Harijs Engstrems, — tu droši vien atceries viņa vārdu no laikrakstiem. Divas reizes viņš uzstādīja apgabala rekordu — vispirms piecdesmitajā gadā un pēc tam pats to pārspēja piecdesmit pirmajā, tas bija varens sasniegums.

— Vai tas var būt, Marti?

— Harij, kāds gods ar jums iepazīties!

Ar modrām, bezkrāsainām acīm — tādiem pašiem tumšiem traipiņiem sejā kā viņu mutes — šie vīri aprij nepazīstamo stāvu, netīkamos iespaidus raidot lejup sagremošanai pretīgi lielajos, alus uzpūstajos vēderos. Trusis redz, ka viņi neņem Totero par pilnu, un viņam kauns par savu draugu un pašam par sevi. Viņš paslēpjas tualetē. Klozeta sēdeklim krāsa ir nolupusi, un izlietne no-

traipīta ar karstā ūdens krāna rūsainajām asarām; sienas ir netīras, un uz pakaramā nav dvieļa. Kabūzīša augstie griesti rada atbaidošu iespaidu: smalkā metāla rež£a kvadrāts ir aizvilkts ar zirnekļu tīkliem, kuros karājas dažas bālganas insektu ādas. Viņa nomāktība kļūst arvien dziļāka, pāriet sastingumā; viņš atstāj tualetes telpu un piebiedrojas Totero, kurš, stīvi vīkstīdamies, klibo uz durvīm, un viņi kā sapnī atstāj šo vietu. Trusis jūtas mazliet aizskarts, kad Totero iekāpj viņa automašīnā. Bet, kā jau sapnī, viņš neko nejautā, ieslīd savā vietā pie stūres un, atguvis roku un kāju kontaktu ar slēdžiem un pedāļiem, sēž atkal ar varas mantiju uz pleciem. Viņa slapjie, cieši piesukātie mati uz galvas šķiet stīvi.

— Ak jūs domājat, ka man vajadzēja dzert kopā ar Dženisu? — viņš skarbi noprasa.

— Dari, kā sirds tev liek, — Totero saka. — Sirds ir mūsu vienīgais padomdevējs. — Viņa balss šķiet tāla un pagurusi.

— Uz Brūveru?

Nekādas atbildes.

Trusis brauc pa šķērsielu līdz Poteravēnijai, pa kuru plūda ūdens no ledus fabrikas. Viņš nogriež pa labi, tālāk no Vilberstrītas, kur atrodas viņa dzīvoklis, un vēl pēc diviem pagriezieniem nonāk uz Galvenās ielas, kas liecas apkārt kalnam Brūveras virzienā. Pa kreisi zeme pazūd dziļā aizā, kuras dibenā nedzirdama un šķietami rāma tek Auļotājupe; pa labi spīd benzīntanki, griežas un spīguļo spuldzīšu virtenes, draudoši mirkšķina starmeši.

Jo tālāk viņi ir no pilsētas centra, jo vairāk atraisās Totero mēle.

— Dāmās, ar kurām mēs tiksimies, Harij, — man nav ne jausmas, kāda būs tā otra, bet zinu, ka tu būsi džentlmenis. Un varu derēt, ka mana draudzene tev patiks. Viņa ir lieliska sieviete, Harij, sieviete, pret kuru kopš pašas dzimšanas vai visa pasaule sazvērējusies, bet viņa izturas lieliski.

— Kādā ziņā?

— Viņa tai ņirdz pretī. Vai tas nav pats galvenais, Harij, — ņirgt pasaulei pretī? Es esmu laimīgs, laimīgs un uzskatu par lielu pagodinājumu uzturēt ar viņu šādu, tā teikt, paviršu pazīšanos.

— Patiešām?

— Vai tu, Harij, zini, ka jaunām sievietēm visas ķermeņa daļas noklātas ar matiņiem?

— Neesmu par to domājis. — Viņam kaklā iesitas šķebīgums.

— Bet tu padomā. Par to tu padomā. Viņas ir pērtiķie-nes, Harij. Visas sievietes ir pērtiķienes.

Tas tiek sacīts ar tādu nopietnību, ka Trusim jāsmejas.

Arī Totero smejas un pievirzās viņam tuvāk.

— Bet mēs viņas tomēr mīlam, Harij, vai ne? Harij,

kādēļ mēs viņas mīlam? Atbildi, un tu būsi atradis dzīves mīklas atminējumu. — Totero nemierīgi trinas uz sēdekļa, sakrusto un atkal izstiepj kājas, pieliecas un uzsit Trusim uz pleca, tad atraujas atpakaļ un raugās ārā pa logu un atkal pagriežas un uzsit viņam uz pleca. 4

— Es esmu atbaidošs cilvēks, Harij. Cilvēks, kas rada pretīgumu.*Bet es gribu tev kaut ko sacīt, Harij. — Būdams treneris, viņš vienmēr kādam ko sacīja. — Mana sieva sauc mani par pretīgu cilvēku. Bet vai zini, kā tas viss iesākās? Tas iesākās ar viņas ādu. Reiz četrdesmit trešā vai ceturtā gada pavasarī, tas ir, kara laikā, viņas āda ne no šā, ne no tā kļuva pretīga. Tā izskatījās kā sašūta no tūkstoš ķirzaku ādām. Sašūta kaut kā, pa roku galam. Vai vari to iedomāties? No domas, ka tā sastāv no atsevišķiem gabaliņiem, mani pārņēma šausmas. Harij, tu dzirdi? Tu nemaz neklausies. Tu prāto, kādēļ nāci pie manis.

— Man nedod miera tas, ko jūs no rīta teicāt par Dže-nisu.

— Par Dženisu! Nerunāsim par tādām aitām kā Dže-nisa Springere, mīļo zēn. Nu ir mūsu reize. Tagad nav laika žēlumam. īstas sievietes krīt zemē no kokiem. — Ar rokām viņš attēlo krišanu. — Bum, bum, bumbulum!

Pat saprazdams, ka šis cilvēks ir ķerts, Trusis jūt gaid-pilnu satraukumu. Viņi atstāj automašīnu netālu no Vai-zerstrītas un pie ķīniešu restorāna tiekas ar meičām.

Meičas gaida zem neona spuldzēm un ir tik smalkas kā ziedi. Sarkanā gaisma, kā nimbs apņemot kuplos matus, piešķir tām vieglu vītuma nokrāsu. Truša sirds, satraukti dunēdama, lēkšo pa ietvi tām pretim. Kad viņi sastopas, Totero iepazīstina viņu ar Margaritu:

— Margarita Kosko, Harijs Engstrems, mans labākais audzēknis. Es priecājos, ka varu iepazīstināt divus tik brīnišķīgus jaunus cilvēkus.

Veco vīru pārņēmis dīvains biklums,- šķiet, ka viņš tūlīt neveikli nokleposies.

Pēc Tptero cildinājumiem Trusis ir pārsteigts, ieraudzīdams, ka Margarita ir Dženisas kopija — tas pats slimīgi dzeltenīgais blīvums, tas pats ietiepīgi mazais augums. Tik tikko kustinādama lūpas, viņa nomurmina: — Iepazīstieties — Ruta Lenarda. Marti Totero un jūs, kā jūs tur...

— Harijs, — Trusis saka. — Jeb Trusis.

— Kā tadl — Totero iesaucas. — Zēni taču sauca tevi par Trusi. Biju to aizmirsis. — Viņš noklepojas.

— Varen liels Trusis, — Ruta izmet. — Blakus Margaritai viņa izskatās resna, bet ne pārāk resna. Drīzāk plecīga. Viņa ir gara auguma, ar zilām, neko neizteicošām acīm četrstūrainos dobuļos. Viņas gurni piepilda visu kleitas priekšu, tā ka, pat viņai stāvot, redzams klēpis. Pelēcīgi rudie mati uz pakauša saņemti mezglā. Viņai aiz muguras maksas stāvvietas skaitītāji sarkanām mēlītēm kāpjas gar jetves malu atpakaļ, un viņai pie kājām, kas iežņaugtas violetās siksniņās, burta X veidā savienojas četri ietves plākšņu kvadrātiņi.

— Es esmu liels tikai no ārpuses, — viņš saka.

— Tāpat kā es, — viņa attrauc.

— Ak kungs, kā es esmu izsalcis! — Trusis vēršas pie visiem, lai kaut ko sacītu. Viņu diez kādēļ sāk kratīt drebuļi.

— Izsalcis, izsalcis, — Totero atkārto, it kā pateicīgs, ka viņam piespēlēts sarunas temats. — Kur manas čiepi-ņas vēlētos pusdienot?

— Vai šeit? — Harijs jautā. Pēc tā, kā abas meičas paskatās viņā, viņš saprot, ka laikam vajadzēs uzņemties vadību. Totero, mīņādamies šurpu turpu, kā vēzis kāpjas atpakaļ un uzgrūžas garām ejošam pavecam pārim. No sadursmes viņa sejā iegulst tāds pārsteigums un viņš tik izmeklēti atvainojas, ka Ruta iesmejas; viņas smiekli no-šķind pa visu ielu kā zemē nomesta monētu sauja. No šīs skaņas Truša sasprindzinājums atslābst: viņš jūt, ka tukšums starp krūšu muskuļiem pamazām piepildās ar siltu gaisu. Totero pirmais iespiežas pa stikla durvīm, Margarita viņam seko, un Ruta pieķeras Trusim pie rokas un saka:

— Es jūs pazīstu. Es mācījos Vestbrūveras vidusskolā un beidzu to piecdesmit pirmajā gadā.

— Es arī piecdesmit pirmajā.

Tas, ka viņi ir vienaudži, iepriecē ne mazāk kā viņas pieskāriens, it kā viņi abi, pat mācīdamies divu attālu pilsētas rajonu skolās, būtu ieguvuši vienas un tās pašas gudrības un vienus un tos pašus uzskatus. Piecdesmit pirmā gada izlaiduma uzskatus.

— Jūs mūs sakāvāt, — viņa saka.

— Jums bija draņķīga komanda.

— Nē, nepavisam. Es draudzējos ar trim spēlētājiem

— Ar trim vienlaicīgi?

— Tā gandrīz iznāk.

— Tad tādēļ viņi izskatījās noguruši.

Viņa atkal smejas, un monētas nošķind, kaut gan viņam neērti par saviem vārdiem: viņa ir tik labsirdīga un tolaik varbūt bijusi arī skaista. Tagad viņas sejas krāsa nav laba. Bet viņas mati ir biezi, un tas jau kaut ko nozīmē.

Jauns ķīnietis dzeltenpelēkos linu svārkos aizšķērso viņiem ceļu pie stikla letes, aiz kuras amerikāņu meiča, ģērbusies kimono, skaita nodriskātas banknotes.

— Cik personām, lūdzu?

— Četrām, — Trusis saka, kad Totero neatbild.

Ruta ar negaidītu, augstsirdīgu žestu pēkšņi nomet savu īso, balto mēteli un pasniedz to Trusim — mīkstu, kopā saņemtu auduma čupiņu. Šī kustība uzvēda viņas smaržu vilni.

— Četrām, jā, lūdzu, šeit. — Un viesmīlis ved viņus uz .sarkanu kabīni. Šis iestādījums tikai nesen kļuvis par ķīniešu restorānu, un uz sienām vēl redzami sārti Parīzes attēli. Ruta mazliet sagrīļojas. Trusis no mugurpuses redz, ka viņas papēži, ko lielais svars saspiedis gluži dzeltenus, reižu reizēm paslīd sāņus, nespēdami noturēties violetajās, tīklveidīgi savītajās siksniņās, kas it kā piekniedē viņas pēdas pie smailajiem kurpju papēžiem. Taču platā pēcpuse, kas jo cieši piepilda visu spīdīgi zaļās kleitas apakšdaļu, saglabā zināmu nosvērtību. Jostas vieta ir izteikti iezīmēta, četrstūraina, tāpat kā viņas sejas panti. Ķīļveidīgais kleitas izgriezums atklāj lielu tuklas, baltas muguras trijstūri. Pie kabīnes Trusis uzgrūžas viņai virsū, tā ka deguns atduras pret viņas pakausi. Cauri parfimērijai aužas viņas matu asais aromāts. Viņi saduras tāpēc, ka Totero izmeklēti ceremoniāli pavada Margaritu uz vietu — kā punduris savas alas priekšā. Kamēr Trusis stāv un gaida, viņu ielīksmo doma, ka jebkurš svešinieks, kas dodas garām restorāna logam tāpat kā viņš pagājušo

nakti Rietumvirdžīnijas krodziņam, redz viņu kopā ar sievieti. Trusim šķiet, ka viņš pats ir šis svešinieks, kas, raudzīdamies iekšā, ar skaudību noskatās uz viņa un uz viņa sievietes ķermeni. Ruta pieliecas un ieslīd savā krēslā. Viņas plecu āda iemirdzas un tad kabīnes ēnā atkal kļūst nespodra. Arī Trusis apsēžas, juzdams, kā viņa, pa sieviešu paražai čaukstinādamās, nemierīgi iekārtojas, it kā vītu ligzdu.

Viņš atskārš, ka vēl arvien tur rokās viņas mēteli. Bāla, mīksta āda guļ viņam uz ceļgaliem. Tāpat sēžot . viņš pastiepjas un pakar to pie sienas.

— Jauki, ja cilvēkam ir garas rokas, — Ruta ierunājas un, ieskatījusies rokassomiņā, izņem cigarešu paciņu.

— Totero saka, man tās esot īsas.

— Kā jūs pazīstat šo veco slamstu? — To viņa jautā tik skaļi, ka Totero, ja vēlas, var sadzirdēt.

— Viņš nav slamsts, viņš ir mans agrākais treneris.

— Vai gribat? — viņa piedāvā cigareti.

Trusis svārstās. — Es vairs nesmēķēju.

— Ak šis vecais slamsts bijis jūsu treneris, — viņa nopūzdamās saka. Tad izņem no zilgani zaļās «Ņūporta» paciņas cigareti un iesprauž starp oranžajām lūpām, un, drūmi raudzīdamās uz sēra galiņu, cenšas uzraut papīra sērkociņu, dīvainā, sievišķīgā neveiklībā švirkstinādama no sevis prom un turklāt turēdama sāniski, tā ka sērkociņš salokās. Tas aizdegas tikai ar trešo reizi.

— Ruta, — Margarita saka.

— Slamsts? — Totero atkārto, un viņa masīvā, greizā seja izskatās neveselīga uti sašķiebusies blēdīgā smaida, it kā viņš sāktu kust. — Jā, esmu, kā nu ne. Vecs, pretīgs slamsts, kas nejauši nokļuvis princešu sabiedrībā.

Margarita nesaskata tur nekā aizvainojoša un, uzlikdama roku uz Totero plaukstas, nedzīvā balsī svinīgi paziņo:

— Jūs neesat nekāds slamsts.

— Kur tad mūsu jaunais konfūcietis? — Totero jautā un, pacēlis otru roku, paraugāš apkārt. Kad zēns ir atnācis, viņš tam noprasa: — Vai šeit var dabūt alkoholiskus dzērienus?

— Mēs tos pagādājam no kaimiņiem, — zēns atbild. Viņa uzacis kā visiem ķīniešiem dīvainā veidā izskatās nevis izvirzījušās uz āru, bet iegrimušas ādā.

— Skotu viskiju, dubulto, — Totero saka. — Un jums, mīļā?

— Daikiri, — Margarita atbild; tas izklausās pēc asprātības.

— Un jums, bērni?

Trusis paskatās uz Rutu. Viņas seja ir aplipināta ar oranža pūdera kārtu. Viņas mati, kas pirmajā acu uzmetienā šķita netīri pelēcīgi vai nespodri brūni, patiesībā ir daudzkrāsaini — gan rudi, gan dzeltenīgi, gan brūni un melni —, un gaismā katrs no tiem iegūst daudzas dažādas mainīgas nokrāsas kā suņa spalva.

— Nolādēta būšana, — viņa nomurmina. — Liekas, to pašu daikiri.

— Trīsreiz daikiri, — Trusis zēnam saka, domādams, ka tas būs kaut kas līdzīgs citronu dzērienam.

— Trīs daikiri, vienu dubulto skotu viskiju ar ledu, — viesmīlis atkārto un aiziet.

— Kad ir jūsu dzimšanas diena? — Trusis jautā Rutai.

— Augustā. Un tad?

— Bet manējā — aprīlī. Es esmu vinnējis.

— Jūs esat vinnējis, — Ruta piekrītoši nosaka, zinādama, ko viņš ar to domā: vīrietis, būdams kopā ar sievieti, nevar īsti justies kā kungs un pavēlnieks, ja tā ir vecāka.

— Ja jūs pazināt mani, tad jums vajadzēja pazīt arī misteru Totero, — Trusis saka. — Viņš bija mūsu komandas treneris.

— Kurš gan skatās uz treneriem? No tiem nav ne mazākā labuma.

— Kā — nav labuma? Skolas komanda — tas ir treneris. Vai tad tā nav?

— Skolas komanda — tie ir zēni, Harij, — Totero atbild. — Neviens nevar izkalt zeltu no svina.

— Bet jūs izkalāt, — Trusis saka. — Kad es iekļuvu skolas komandā, pat bumbu no groza nepratu atšķirt.

— Prati, Harij, kā vēl prati! Man nekas nebija tev jāmāca, es tikai ļāvu tev skriet. — Viņš visu laiku met skatienus atpakaļ. — Tu biji jauns briedis ar lielām pleznām.

— Kāds ir jūsu numurs? — Ruta jautā.

— Četrdesmit ceturtais, — Trusis atbild. — Un jūsējais?

— Mazs mazītiņš, — viņa saka. — Man ir maziņas, sī<-ciņas peciņas.

— Bet man šķita, ka tās veļas ārā no kurpēm.

Viņš atraujas atpakaļ un pieliec galvu, lai gar galda malu ieskatītos zemūdens pustumsā, kur viņas kājas karājas kā brūnas zivis. Tās steigšus panirst zem krēsla.

— Nevajag tik cieši skatīties, citādi vēl izvelsieties no kabīnes, — viņa saka, manāmi satraukta, un tā ir laba zīme. Sievietēm patīk, ja viņas apmulsina. Viņas to nesaka, bet viņām tas patīk.

Viesmīlis atnes dzērienu un sāk izlikt uz galda papīra salvetes un nespodrus galda piederumus. Kad viņš ir apkalpojis Margaritu un pagriežas pret Totero, tas atņem no mutes viskija glāzi un atspirgušā, daudz stingrākā balsī noprasa:

— Karotes un dakšiņas? Austrumnieku ēdieniem? Vai jums irbuju nav?

— Irbuli ir.

— Visiem irbuļus, — Totero apņēmīgi paziņo. — Vilku barā jākauc vilkiem līdzi.

— Manējos neņemiet! — Margarita iesaucas, ar šķindošu plaukšķi uzsizdama pa savu karoti un dakšiņu, kad viesmīlis sniedzas pēc tām. — Es negribu nekādus irbuļus.

— Un Harijs un Ruta? — Totero jautā. — Kā vēlaties jūs?

Daikiri tiešām atgādina citronu dzērienu, kura garša sit cauri vieglajam sīvumam.

— Irbuļus, — Trusis zemā, sulīgā balsī atbild, priecīgs, ka var iegriezt Margaritai. — Teksasā mēs ķīniešu ēdieniem nelikām metāla rīkus ne tuvumā.

— Un Rutai? — Totero seja ir bikla un saspringta.

— Man arī irbuļus. Ja jau šis nūģis var ar tiem ēst, pamēģināšu ari es. — Viņa saberž cigaretes galu un makšķerē «ārā nākamo cigareti.

Viesmīlis aiziet kā līgavas māsa ar atraidītā galda sudraba buķeti rokā. Margarita savā izvēlē ir palikusi viena, un tas viņu kremt. Trusis ir apmierināts: šī meiča ir tumša ēna pie viņa laimes debesīm.

— Ak jūs Teksasā ēdāt ķīniešu ēdienus? — Ruta jautā.

— Vai katru dienu. Dodiet vienu cigareti.

— Jūs taču esat atmetis smēķēšanu.

— Nu es to atsāku. Iedodiet man desmit centus.

— Desmit centus? Ne vella!

Viņas atteikuma nevajadzīgais skarbums aizvaino: izklausās, ka viņa domā tikai par peļņu. Kādēļ Rutai šķiet, ka viņš grib to apzagt? Ko tad viņš tai varētu nozagt? Viņš iegrūž roku svārku kabatā, izvelk sauju sīknaudas, paņem desmitcentu monētu un iebāž to nelielā, dzeltenīgi baltā mūzikas automātā, kas rāmi kvēlo pie sienas līdzās viņu galdiņam. Paliecies sāņus, tuvu viņas sejai, viņš pār-

šķirsta skaņdarbu sarakstu un beidzot nospiež pogas В un 7 — «Roksvila P. A.».

— Ja neņem vērā Bostonu, Teksasas ķīniešu virtuve Savienotajās Valstīs ir vislabākā, — viņš noteic.

— Paskat, kāds viszinis, — Ruta saka. Tā pasniedz viņam cigareti. Viņš tai piedod gadījumu ar desmitcent-nieku.

— Tātad jūs domājat, — Totero uzsvērti lēni atsāk, — ka treneri neko nedara?

— Tie nevienam nav vajadzīgi, — Ruta atbild.

— Nu, pietiek par šo tematu, — Trusis saka.

Atgriežas viesmīlis ar irbuļiem un divām ēdienu kartēm. Irbuļus ieraugot, Trusis ir vīlies — tie šķiet no plastmasas, nevis no koka. Cigarete garšo pēc salmiem. Viņš to izņem no mutes/ Nekad viņš vairs neliks smēķi pie lūpām.

— Katrs ņemsim kaut ko citu, un tad visi dalīsimies, — Totero ierosina. — Ko kurš vēlētos?

— Es — cūkas ribiņas ar kāpostiem, — Margarita saka. Lai nu kā, bet noteiktības viņai netrūkst.

— Un Harijs?

— Nezinu.

— Te nu bija lielais ķīniešu ēdienu speciālists, — Ruta nosaka.

— Te nosaukumi ir angļu valodā. Es vienmēr esmu pasūtījis pēc ķīniešu ēdienu kartes.

— Labi, labi, tikai pasakiet, kas tur ir garšīgāks.

— Izbeidziet. Jūs man galīgi sajaucat galvu.

— Jūs nemaz neesat bijis Teksasā, — Ruta saka.

Viņš atceras māju svešādajā ielā bez kokiem, zaļo tumsu, kas cēlās no prērijas puses, puķes logā un atbild:

— Esmu gan bijis.

— Ko jūs tur darījāt?

— Kalpoju tēvocim Semam.

— Ak armijas laikā? Tas neskaitās. Armijas laikā visi zēni ir bijuši Teksasā.

— Pasūtiet pēc savas gaumes, — Trusis saka Totero. Viņš ir noskaities uz šiem bijušajiem armijniekiem, kurus Ruta acīm redzami pazīst, un pūlas saklausīt pēdējās taktis dziesmai, kuras dēļ izgrūdis desmit centus. Šajā ķīniešu iestādījumā dziesma šķiet nākam it kā no pazemes un nepavisam neatgādina drastisko melodiju, kas pagājušo nakti automašīnā viņu tik ļoti pacilāja.

Totero nodod viesmīlim pasūtījumu un, kad tas aiziet, cenšas pārliecināt Rutu. Vecā vira plānās lūpas ir slapjas no viskija.

— Treneris, — viņš saka, — treneris rūpējas par to, lai audzēknis attīstītu visus trīs galvenos instrumentus, ko daba tam piešķīrusi, — galvu, ķermeni un sirdi.

— Un kājstarpi, — Ruta piemetina. Smejas — kā par brīnumu — Margarita. Trusim šī meiča nudien uzdzen šermuļus.

— Jūs, cienītā, esat mani izaicinājusi, un tādēļ es lūdzu jūsu uzmanību. — .Viņš runā ar draudīgu nopietnību.

— Sūdapakaļa, — viņa klusi nosaka un nolaiž acis. — Ko jūs lecat virsū man?'

Totero ir viņu aizvainojis. Viņas nāšu spārni nobāl, rupjā smiņķa kārta kļūst tumšāka.

— Pirmkārt, galva. Stratēģija. Vairums zēnu, kuri atnāk pie basketbola trenera, ir tikai mētājuši bumbu pa sānielām, un viņiem nav ne jausmas par... par to, cik eleganta var būt spēle laukumā ar diviem groziem. Vai nav tiesa, Harij?

— Nu protams. Vēl vakar es ...

— Otrkārt — atļauj man pabeigt un tad runā, Harij, — otrkārt, ķermenis. Izkopt zēnu sportisko formu. Uztrenēt kājas, lai tās būtu stingras. — Viņš sažņaudz roku dūrē uz pulētā galda. — Stingras. Skriet, skriet, skriet. Tiklīdz kājas ir pie zemes, vajag skriet. Lai cik daudz skrietu, vienmēr būs par maz. Treškārt, — ar īkšķi un rādāmo pirkstu viņš norauš slienas no lūpu kaktiņiem, — treškārt, sirds. Un te labam trenerim, kāds es, cienītā, tiešām centos būt un, kā dažs labs apgalvo, ari esmu bijis, paveras godpilnas iespējas. Ieaudzināt zēnos tieksmi pēc pilnības. Es vienmēr esmu uzskatījis, ka tā ir svarīgāka nekā tieksme pēc uzvaras, jo pat sakāve var būt solis ceļā uz pilnību. Panākt, lai katrs no viņiem izjustu — jā, tas laikam būs pareizais vārds — izjustu pilnveidošanās svētumu, dodot to labāko, kas viņos ir. — Tagad viņš atļaujas nelielu pauzi, kas stipri nāk viņam par labu, un, paskatīdamies visos pēc kārtas, piespiež tos turēt mēli aiz zobiem. — Zēns, kura sirdi iedvesmojošs treneris spējis padarīt cildenāku, — viņš nobeigdams saka, — nekad nepaliks — šī vārda visdziļākajā nozīmē — neveiksminieks lielajā dzīves spēlē. Un tagad — lai tas dieva miers et cetera.. t — Viņš pieliek pie lū-

pām glāzi, kurā ir palikuši gandrīz tikai ledus kubiciņi. Kad peciņa paceļas gaisā, tie, šļūkdami lejup, noklikst pret viņa lūpām.

Ruta pagriežas pret Trusi un, laikam gribēdama mainīt sarunas tematu, klusi jautā:

— Kur jūs strādājat?

— Nav zināms, vai es vispār vairs strādāju, — viņš smiedamies atbild. — Šorīt man vajadzēja ierasties darbā. Es ... to ir diezgan pagrūti izskaidrot... es demonstrēju virtuves kombainu, tā saukto «Brīnummizotāju».

— Un varu galvot, ka viņam tas lieliski izdodas, — Totero saka. — Varu galvot, ka reizi gadā, kad «Brīnum-mizotāja» akciju sabiedrības locekļi, sanākuši uz kārtējo apspriedi, jautā: «Kurš ir visvairāk veicinājis mūsu uzņēmuma uzplaukumu?» — pirmais tiek nosaukts Harija Engstrema vārds.

— Un ko darāt jūs? — Trusis savukārt jautā viņai.

— Neko, — Ruta atbild. — Itin neko. — Un viņas plakstiņi nolaižas kā taukaini zils aizkars, kad viņa maziem malciņiem sūc savu daikiri. Uz viņas zoda vīd šķidruma zaļganā atblāzma.

Atnes ķīniešu ēdienus. Trusim siekalas saskrien mutē. Nekas tāds nav baudīts kopš Teksasas laikiem. Viņam patīk šie ēdieni, kuros nav samanāmas šķebīgās nokauto dzīvnieku pēdas — ne asiņaini govs gūžas gabali, ne vistas cīpslainie cinkšļi; visi šie pretīgie liecinieki ir sakapāti un iznīcināti, un bezsāpīgi sajaukušies ar nejūtīgām saknēm, kuru tuklie, zaļie apveidi, rosinot apetīti, mudina uz nevainīgo ēšanas baudu. Tas viss guļ uz kūpošas rīsu kaudzītes. Katram tiek pasniegta šāda karsta, glīti noformēta kaudzīte, un Margarita savējo sajauc īpašā steigā. Visi ēd ar apetīti. No ovālajiem šķīvjiem ceļas augšup cūkgaļas, saldo zirnīšu, vistas gaļas, biezas, saldas mērces, garneļu, ūdensriekstu un daudzu citu vārdā nenosaucamu ēdamlietu smārds, no kura sejās ielīst veselīgs sārtums. Sarunas kļūst dzīvākas.

— Viņš bija kolosāls, — Trusis stāsta par Totero. — Viņš bija vislieliskākais treneris visā apgabalā. Bez viņa es nebūtu bijis nekas.

— Nē, Harij, nav tiesa. Tu vairāk devi man nekā es tev. Meitenes mīļās, jau pirmajā spēlē viņš sameta veselus divdesmit punktus.

— Divdesmit trīs, — Trusis izlabo.

— Divclesmit tris punktus! Padomājiet tikai 1 — (Meitenes turpina ēšanu.) — Vai atceries, Harij, štata čempionātu Harisbergā un mazo snaiperi no Denistaunas?

— Tas bija īsts knislis, — Harijs saka Rutai. — Piecas pēdas divas collas un neglīts kā mērkaķis. Turklāt negodīgas spēles cienītājs.

— Jā, bet viņam bija nags, — Totero saka, — viņam bija nags. Harijs bija sastapis līdzvērtīgu pretinieku.

— Vai atceraties, kā viņš aizšāva man priekšā kāju?

— Jā, tiešām, — Totero saka. — Biju to aizmirsis.

— Šis punduris aizšauj man priekšā kāju, un es — blaukš! — kūleniski pret sienu. Ja tā nebūtu bijusi polsterēta, es turpat arī izlaistu garu.

— Bet kas notika tālāk, Harij? Vai tu pataisīji viņu mīkstu? Esmu aizmirsis šo atgadījumu. — Totero ir piebāzis pilnu muti un atriebes alkās izskatās neglīts.

— Nē, nepavisam, — Trusis lēnīgi atbild. — Es nekad nezaudēju savaldīšanos. Tiesnesis visu to redzēja un, tā kā šim tā bija piektā piezīme, šo noraidīja no laukuma. Un tad mēs viņus samalām miltos.

Totero vaibstos kaut kas izdziest, viņa seja kļūst ļengana.

— Jā, tu nekad nezaudēji savaldīšanos. Viņš to nekad nedarīja. Harijs vienmēr bijis ideālists.

Trusis parausta plecus. — Gluži vienkārši nebija vajadzības.

— Un Harijam bija vēl kāda īpatnība, — Totero abām sievietēm stāsta. — Viņš nekad nedabūja savainojumus.

— Nē, reiz es sastiepu delnas locītavu, — Trusis izlabo. — Un, kā jau teicāt, man palīdzēja tas, ka ...

— Kāds bija nākamais mačs, Harij? Taisni briesmīgi, ka esmu to aizmirsis.

— Nākamais? Nekāds! Penoakā viņi mūs sasita.

— Viņi mūs? Vai tad mēs nesasitām viņus?

— Ne vella. Viņi spēlēja zvērīgi labi. Viņiem bija pieci labi spēlētāji. Bet kas mums? Taisnību sakot, tikai es viens. Vēl arī Harisons, viņš nebija slikts, taču pēc futbola traumas nekas dižs viņam vairs nesanāca.

— Ronijs Harisons? — Ruta jautā.

Trusis satrūkstas. — Jūs viņu pazīstat? •— Harisons bija bēdīgi slavens meitu ģēģeris.

— īsti nevaru pateikt, — viņa diezgan vienaldzīgi atbild.

—- Neliela auguma, ar čirkainiem māliem. Mazdrusciņ pieklibo.

— Nē, nepazīstu, — viņa saka. — Laikam gan ne.

Ir patīkami noskatīties, cik izveicīgi viņa ar vienu roku darbojas ai irbuļiem, kamēr otra ar augšup pavērstu plaukstu guļ viņai klēpī. Trusim patīk vērot, kā viņa it kā knābājot noliec galvu, kā masīvais kakis izstiepjas, platās plecu dzislas saspringstot palecas un lūpas saslēdzas ap kumosiņu, kas nekļūdīgi iekniebts starp irbuļiem, Brīnums, cik daudz maiguma ir tuklu sieviešu kustībās! Margarita šķūrē iekšā ēdienu ar savu nespodro, izliekto dakšiņu.

— Mēs neuzvarējām, — Totero atkārto un uzsauc: — Viesmīli — Kad zēns ir atnācis, viņš liek tam atnest katram vēl pa glāzei tā paša dzēriena.

— Paldies, nē, man vairāk ne, — Trusis saka. — Es jau tāpat esmu pilnā.

— Jūs... kā jūs tur, jūs tiešām esat īsts paraugpui-sēns, — Margarita saka. Tā vēl arvien nav iegaumējusi viņa vārdu. Ak kungs, viņa ir tik neciešama!

— Tas, par ko es iesāku runāt, kas man patiešām palīdzēja, — Trusis saka Totero, — bija jūsu vārdi, ka bumba jātur ar abām rokām, tik tikko pieskaroties ar īkšķiem. Jā, patiešām, tas ir viss noslēpums — ar abām rokām turēt bumbu sev priekšā, un tad arī rodas lieliskā sajūta, ka tā pati ceļas uz augšu. Viens švīkstiens — un aizlido. — Viņš parāda, kā tā ir jātur.

— Ak, Harij, — Totero skumji novelk, — tu jau prati spēlēt, kad atnāci pie mums. Es tev vienīgi iedvesu uzvaras gribu. Tieksmi pēc pilnības.

— Bet, zināt, mana labākā spēle — mana labākā spēle bija nevis tā, kurā mēs ieguvām četrdesmit punktu pārsvaru pret Alenvilu, bet gan priekšpēdējā klasē, pašā sezonas sākumā, kad mēs aizbraucām uz tālu nostūri — dīvainu provinces skoliņu, kur pa visām klasēm bija labi ja simt audzēkņu. Kā sauca to vietu? Putna Ligzda vai kaut kas tamlīdzīgs. Jūs droši vien zināt.

— Putna Ligzda, — Totero novelk. — Nē, neatceros.

— Tā, liekas, bija vienīgā reize, kad mēs viņus iekļāvām sacensību grafikā. Tur bija smieklīgi maza, četrstūraina sporta zāle un skatītāji sēdēja uz skatuves. Tāds ērmots, ar putniem saistīts nosaukums.

— Putna Ligzda, — Totero atkārto. Viņš ir noraizējies. Atkal un atkal kasa aiz auss.

— Vālodze! — Trusis, priekā starodams, izsaucas,

— Vālodzes vidusskola. Tā bija maza vienstāva pilsētiņa, un tas notika sezonas sākumā, kad laiks vēl turējās diezgan silts, un, braucot turp ar autobusu, mēs tīrumos redzējām vigvamiem līdzīgus kukurūzas statiņus, Un visa skola smaržoja pēc sidra — tā dēļ jūs vēl pavilkāt viņus uz zoba. Bet man teicāt, lai es laižot pavisam mierīgi, ka mēs esot atbraukuši papraktizēties un mums neesot viņi galīgi jāsamaļ miltos,

— Tev ir labāka atmiņa nekā man, — Totero saka. Un, kad atgriežas viesmīlis, nenogaidījis, kamēr viņam tiek pasniegta glāze, paņem to no paplātes pats.

— Un tā nu mēs izejam laukumā, — Trusis turpina,

— un šie pieci lauķi tur stampājas apkārt, un mēs-tūliņ savācam piecpadsmit punktus, un es laižu pavisam vēsi, kā pīpēdams. Uz skatuves ir tikai pārdesmit skatītāju, un es zinu, ka šī spēle netiks ieskaitīta un tātad rezultāts nav diez cik svarīgs, un mani pārņem dīvaina sajūta, ka es varu visu, un es tikai skrienu, piespēlēju bumbu un pēkšņi aptveru, saprotiet, aptveru, ka tiešām varu visu. Otraj i puslaikā es izdaru labi ja desmit metienus, bet katru reizi bumba krīt tieši grozā — nevis ar atlēcienu, bet neskarot stīpu, it kā es mestu akmeņus akā. Un tie pāķi bizenē šurpu turpu, mēles izkāruši, viņiem ir tikai divi rezervistī, bet mūsu komanda nav viņu līgā, tā ka arī viņiem tas viss nav tik svarīgi, un tas pats vienīgais tiesnesis noliecas pāri skatuves malai un sāk runāties ar viņu treneri. Vālodzes vidusskola. Jā, un vēlāk viņu treneris nonāk lejā, kur abas komandas pārģērbjas, un izņem no skapīša sidia krūku, un mēs laižam to apkārt. Vai jūs neatceraties? — Trusim šķiet neizprotami un reizē smieklīgi, ka šie cilvēki nespēj saprast, cik vienreizējs bijis viss notikušais. Viņš atkal ķeras pie ēšanas. Pārējie ir beiguši un iedzer otru kārtu.

— Jā, mīļais, kā jūs tur, jūs esat tiešām dievišķīgs puisēns, — Margarita saka.

— Nepievērs uzmanību, Harij, — Totero piebilst.

— Tāds ir ieleņu parastais runas veids.

Margarita viņam sit — atrauj roku no galda un ar atplestu plaukstu velk pa zobiem, taču pliķis nav dzirdams.

— Viens pret nulli, — Ruta saka. Viņas balss ir vienaldzīga. Tas viss noritējis tik klusi, ka ķīnietis, novākdams traukus, pat nepaceļ galvu un, liekas, nav neko dzirdējis.

— Mēs ejam prom, — Totero paziņo un cenšas piecelties, bet gurni atsitas pret galda malu, un viņš iesprūst un paliek sakumpis kā kuprītis. No sitiena viņa mute ir sa-greizusi, un Trusis nespēj skatīties uz vecā vīra divdomīgo, izplūdušo vīpsnu, kas ir tik pretīgs bramanības un kauna, un — vēl jo ļaunāk — lepnuma vai iedomības sajaukums. Atbaidošā smīnā saverkšķītās lūpas izteic vārdus:

— Vai nāksiet, mana mīļā?

— Smerdelis, — Margarita nosaka, bet viņas mazais, tvirtais augums izslīd no kabīnes, un viņa pamet skatienu atpakaļ, lai redzētu, vai nav atstājusi cigaretes vai somiņu. — Smerdelis, — viņa atkārto, un lielajā mierā, kādā tas tiek pateikts, ir kaut kas pievilcīgs. Viņi abi ar Totero nu izskatās rāmāki — apņēmīgi, tādi kā stīvi.

Arī Trusis grib celties kājās, bet Totero steigšus uzliek viņam stingru roku uz pleca — tiesneša roku, ko viņš bieži sajuta, sēdēdams uz basketbolistu sola pirms tam, kad viegls sitiens pa dibenu aizraidīja viņu uz laukuma.

— Nē, nē, Harij. Jūs abi palieciet. Visiem reizē nevajag iet. Par mūsu rupjību neuztraucies. Vai tu man nevari aizdot savu automašīnu?

— Hm ... Bet kā tad es pats kaut kur varēšu aizbraukt?

— Jā, tev taisnība, pilnīga taisnība. Piedod manu jautājumu.

— Nē, nu protams, ja jums tā vajadzīga... — Trusim tiešām negribas aizdot automašīnu, no kuras pašam pieder ne vairāk kā puse.

Totero to saprot.

— Nē, nē. Tā bija neprātīga iedoma. Arlabunakti.

— Uzblīdušais vecais mērglis, — Margarita viņam saka.

Totero paskatās uz viņu, tad nedroši nolaiž acis. Harijs

atskārš, ka Totero patiešām ir uzblīdis: viņa seja ir sašķiebusies kā pustukšs balons. Taču šis balons raugās lejup uz viņu, it kā to spiestu uz āru svarīga doma, smaga un bezveidīga kā ūdens.

— Kur tu domā pārnakšņot? — Totero jautā.

— Viss būs kārtībā. Man ir nauda. Es iešu uz viesnīcu, — Trusis atbild. Atteicies izpildīt Totero lūgumu, viņš vēlas, lai vecais pazustu.

— Manas pils durvis tev ir atvērtas, — Totero saka. — Tur gan ir tikai viena saliekamā gulta, bet mēs varam paklāt matraci s, s

— Nēf nē, — Trusis asi iebilst. — Jūs esat mans glābējs, bet es negribu uzsēsties jums uz kakla. Viss būs kārtībā. Es jau tāpat nezinu, kā lai jums pateicos.

— Mēs vēl kādreiz parunāsim, — Totero apsola. Viņa roka pašaujas sāņus un it kā nejauši papliķē Margaritas cisku.

— Es jūs varētu nogalināt, — Margarita viņam saka, un viņi abi, no mugurpuses izskatīdamies pēc tēva un meitas, dodas garām letei, kur viesmīlis sačukstas ar amerikāņu meiču, un iziet ārā pa stikla durvīm — Margarita pa priekšu, Totero aiz viņas. Tas viss šķiet tik nemainīgs, daudzkārt redzēts, it kā viņi būtu koka figūriņas, kas ieiet un iznāk vecmodīgā barometrā.

— Ak kungs, viņš ir tik draņķīgā formā.

— Kurš tad ir labākā? — Ruta jautā.

— Nu, kaut vai jūs.

— Jūs gribat teikt, ka man ir laba apetīte.

— Nē, nu paklausieties — jūs veltīgi pārdzīvojat to, ka esat liela auguma. Jūs taču neesat resna. Jūs esat ļoti proporcionāla.

Viņa iesmejas, apklust, paskatās uz viņu, atkal iesmejas, saspiež viņa rokas dilbu un saka:

— Trusi, jūs esat īsts džentlmenis kristiešu garā.

No tā, ka Ruta uzrunājusi viņu vārdā, Trusi apņem satraucošs siltums.

— Kādēļ viņa tam iesita? — viņš jautā, nervozi ķiķinādams aiz bailēm, ka Rutas rokas, apņēmušas viņa dilbu, joka pēc neiegrūž dunku sānos. Viņas saspringtais tvēriens vedina domāt, ka šāda iespējamība nav izslēgta.

— Viņai patīk cilvēkiem sist. Reiz viņa iesita man.

— Jūs droši vien pati uzprasījāties.

Viņa nolaiž rokas atkal uz galda.

— Viņš arī uzprasījās. Viņam patīk, ka viņu sit.

— Jūs pazīstat Totero? — Trusis jautā.

— Viņa man par to ir stāstījusi.

— Tas nenozīmē, ka jūs šo cilvēku pazīstat. Šī sieviete ir stulba.

— Kas tiesa, tas tiesa. Jūs nevarat iedomāties, cik stulba viņa ir.

— Un kā vēl varu. Es esmu apprecējis viņas dvīņumāsu.

— A-ā. Precējies.

— Paklau, bet kāpēc jūs pieminējāt Roniju Harisonu? Jās viņu pazīstat?

— Bet kāpēc jūs pieminējāt, ka esat precējies?

— Jā, biju precējies. Un vēl arvien esmu.

Viņš nožēlo, ka par to ierunājies. Liels, milzīgs kamols spiež viņa sirdi. Kā reizēm bērnībā, sestdienas vakaros, kad, atgriezdamies mājās, viņš pēkšņi atskārta, ka viss apkārtējais — koki, bruģis — ir īstā dzīve, vienīgā un reālā.

— Kur viņa ir?

Nu ir vēl ļaunāk, nu jādomā par Dženisu, par to, kui viņa varētu būt.

— Droši vien pie saviem vecākiem. Es tikai vakar viņu pametu.

— Ahā. Tātad šī ir tikai brīvdiena. Jūs nemaz neesat viņu pametis.

— Šķiet, ka tomēr esmu.

Viesmīlis atnes šķīvi ar sēžama kūciņām. Trusis ņem vienu pamēģināšanai, domādams, ka tā būs cieta, un ar baudu jūt, ka cauri blīvajai maigo sēklu kārtiņai mutē iespiežas mīksta, staipīga želeja.

— Jūsu draugi — vai tie ir aizgājuši? — viesmīlis jautā.

— Nekas, es samaksāšu, — Trusis saka.

Ķīnietis paceļ savas iegrimušās uzacis, savelk lūpas smaidā un aiziet.

— Vai jūs esat bagāts? — Ruta jautā.

— Nē, nabags.

— Vai jūs tiešām domājat pārnakšņot viesnīcā?

Viņi abi apēd vairākas sēžama kūciņas. Uz šķīvja ir kādas divdesmit.

— Tā liekas. Es jums pastāstīšu par Dženisu. Es nepavisam nebiju domājis viņu pamest, bet tad pēkšņi sapratu, ka citādi nevar. Viņa ir piecas pēdas sešas collas gara, patumšu ādas krāsu ...

— Es neko negribu dzirdēt. — Rutas balss ir skaņa un noteikta, un, kad viņa, atmetusi galvu, raugās griestos uz gaismas ķermeņiem, daudzkrāsainie mati iegūst vienlaidu tumšu toni. Mati gaismā izskatās labāk nekā seja: tai deguna pusē, kas vērsta pret Hariju, cauri pūdera kārtai spīd daži plankumi, nelielas, tumšas pumpas.

— Ak negribat, — Trusis saka. Kamols noveļas no viņa krūtīm. Ja jau nevienu tas neuztrauc, kādēļ gan viņam būtu jāuztraucas?

— Labi. Par ko tad mēs runāsim? Kāds ir jūsu svars?

— Simt piecdesmit.

— Ruta, jūs nudien esat sīka. Tikai pussmagais svars. Bez jokiem. Nemaz nevajag, lai jūs būtu kaulu kambaris. Katra jūsu mārciņa ir vesela bagātība.

Viņš runā tāpat vien, prieka pēc, bet šais vārdos ir kaut kas tāds, kas liek viņai saausīties.

— Jūs esat briesmīgi gudrs, — viņa saka, pavērsdama tukšo glāzi pret sevi. Tā ir kausveidīga, ar īsu kājiņu, līdzīga saldējuma trauciņiem dzimšanas dienas svinībās. No glāzes viņas sejā atstarojas blāvi, trīsoši gaismas loki.

— Par savu svaru jūs arī negribat runāt. Hm. — Viņš iemet, mutē vēl vienu kūciņu un nogaida, kamēr izzūd želejas dzeldīgais skāņums. — Nu, tad liekam citu plati. Kas jums, mis Amerika, patiešām vajadzīgs, tas ir Maģiskais Brīnummizotājs. Tas saglabā vitamīnus. Atbrīvo no liekā svara. Viens vienīgs plastmasas skrūvītes pagrieziens — un jūs varat tīrīt burkānus un asināt savam vīram zīmuļus. Noder visādām vajadzībām.

— Nevajag. Beidziet muļķoties.

— Labi.

— Parunāsim par kaut ko patīkamu ..,

— Labi, jūs sāciet.

Ruta iemet mutē vēl vienu kūciņu un ar pilnu muti raugās viņā, dīvaini smaidīdama, lejup savilktiem lūpu kaktiņiem, un, kamēr viņa košļā, viņas sejā iegulst un paliek bezmaz vai neprātīgas labpatikas vaibsts. Viņa norij, zilās acis ieplezdama apaļas kā pogas, un ievelk elpu, kā grasīdamās kaut ko teikt, taču sāk smieties viņam tieši sejā.

— Pagaidiet, — viņa lūdz. — Es pamēģināšu. — Un atkal domīgi raugās savā glāzē, un pēc visa tā nepasaka neko jēdzīgāku kā vien:

— Neņemiet numuru viesnīcā.

— Vajadzēs. Pasakiet, kura ir labāka.

Viņš intuitīvi jūt, ka viņa daudz ko zina par viesnīcām. Tur, kur viņas kakls pāriet plecu daļā, ir neliela, balta bedrīte, kurā saritinās un iegulst viņa skatiens.

— Tās visas ir dārgas, — viņa saka. —■ Viss ir dārgs. Pat mans nelielais dzīvoklis.

— Kur ir jūsu dzīvoklis?

— Tepat netālu. Samerstrītā. Otrajā stāvā, virs ārsta kabineta.

— Jūs tur dzīvojat viena pati?

— Jā. Mana draudzene apprecējās.

— Tātad jums jāmaksā viss dzīvokļa rēķins, un jūs nekur nestrādājat.

— Ko jūs ar to gribat sacīt?

— Neko, Jūs pati teicāt, ka nestrādājat. Cik par to jāmaksā?

Ruta dīvaini raugās viņā ar to īpašo vērīgumu, kas viņam dūrās acīs jau pašā sākumā pie maksas stāvvietas skaitītājiem.

— Par dzīvokli, — viņš saka.

—- Simt desmit mēnesī. Un vēl par elektrību un gāzi.

— Un jūs nekur nestrādājat.

Viņa cieši raugās savā glāzē un, abām rokām viegli to šūpodama, liek atstarotajai gaismai tecēt gar apmali.

— Par ko jūs domājat? — viņš jautā.

— Tāpat vien, brīnos.

— Par ko?

— Cik jūs esat gudrs. ,

Šai mirklī, pat nepagriezis galvu, viņš pēkšņi saprot, no kurienes vējš pūš. Tad tādas tās lietiņas, bet viņš vēl šaubījās.

— Paklau, —- viņš saka, — varbūt es varētu samaksāt daļu jūsu dzīvokļa rēķina?

— Kādēļ jūs gribat to darīt?

— Aiz cēlsirdības, — viņš saka. — Vai ar desmitnieku pietiks?

— Man vajag piecpadsmit.

— Par gāzi un elektrību. Labi, lai notiek.

Viņš īsti nezina, ko tagad darīt. Viņi sēž un skatās uz tukšo šķīvi, uz kura bija sezamkūciņu piramīda. Viņi tās visas ir apēduši. Viesmīlis pienāk un ir pārsteigts: vienā mirklī viņa skatiens no tukšā šķīvja pārslīd uz Trusi un Rutu. Uz čeka rakstīts 9.60. Trusis uzliek uz tā desmitnieku un dolāru un līdzās tam — desmitnieku un piecnieku. Viņš pārskaita, cik kabatas portfelī atlicis; trīs desmitnieki un četri vieninieki. Kad viņš paceļ acis, Rutas nauda no pulētā galdiņa ir pazudusi. Viņš pieceļas, paņem un patur viņas mīksto mētelīti, un, atgādinādama lielu, zaļu zivi, Ruta, viņa loms, izpeld ārā no kabīnes un vienaldzīgi atļauj to uzģērbt sev mugurā. Desmit centi mārciņā, viņš aprēķina.

Turklāt vēl restorāna rēķins. Viņš noliek rēķinu uz letes un pasniedz meičai desmitnieku. Viņa īdzīgi noskaita atlikumu; viņas acu atbaidošo tukšumu apņem rūpīgi novilkta melna līnija. Vienkāršais, tumši sarkanais kimono nesader ar viņas sprogainajiem, ilgviļņotajiem matiem un nosmiņķēto, kalsno, amerikāniski skābo seju. Kad viņa

nober atlikumu uz sārtā sīknaudas šķīvīša, viņš atvēcinās no šīm monētām, uzliek tām virsū dolāra zīmi un pamāj uz jaunā ķīnieša pusi, kurš sēd turpat līdzās, uzmeties už augstas taburetes, un nenolaiž no meičas acu.

— Liels paldies. Mēs jums ļoti pateicamies, — zēns saka. Taču šī pateicība jau izgaisusi, pirms viņi abi ir pazuduši skatienam. Kad viņi dodas uz stikla durvju pusi, zēns pagriežas pret kasieri un spalgā balsī ar izkoptu intonāciju pabeidz savu stāstījumu: — ... un tad šis otrs zellis saka: «Bet manējā, vecīt, bija īsts detonators!»

Kopā ar šo Rutu Trusis iznāk uz ielas. Pa labi, kalna pretējā pusē, mirdz pilsētas centrs: spīguļo ugunis, neona kontūras — zābaks, zemesrieksts, cilindrs, milzīga «Saulespuķes» firmas alus reklāma — zaļš neona kāts sešstāvu mājas augstumā un dzeltens zieds kā otrs mēness. Kvartālu zemāk dzirdama vienmuļa, steidzīga zvanīšana, un dzelzceļa pārbrauktuves barjeras, laizdamās lejup, kā divi gari naži sarkaniem galiem iegriežas mīkstajā neona masā; satiksmes plūsma palēninās, tad apstājas.

Ruta nogriežas pa kreisi, uz Mauntdžadža kalna ēnas pusi, un Trusis viņai seko. Viņi dodas augšup pa šņirkstošu ietvi. Slīpais asfalts ir mēms liecinieks, negaidīts atgādinājums, ka agrāk te bijusi zeme. Trusis ietvi redz caur daikiri caurspīdīgo mirdzumu; viņš ir jautrā noskaņojumā un palecas, lai uzņemtu vienu soli ar šo meiču, kuru mīl. Viņa raugās augšup uz to pusi, kur uzkrītoši spilgtais Kalngala viesnīcas zvaigznājs sajaucas ar zvaigznēm Virs Mauntdžadža kalna. Viņi klusēdami soļo uz priekšu; klandīdams un pukšķinādams pārbrauktuvei garām iet preču vilciens.

Trusis saprot, ka viņš Rutai vairs nepatīk tāpat kā toreiz tai Teksasas slampai.

— Paklau, — viņš saka. — Vai tu kādreiz esi bijusi tur augšā, kalna galā?

— Jā gan. Ar automašīnu.

— Kad es biju mazs, mēs bieži vien kāpām augšā no otras puses. Tur ir drūms mežs, un, atceros, reiz es uzgāju vecu māju — zemnīcu ar dažiem akmeņiem; liekas, agrāk tur bija dzīvojis kāds no pirmajiem ieceļotājiem.

— Es tur esmu bijusi tikai vienu reizi, ar automašīnu, kopā ar kādu pārcentīgu kavalieri.

Apsveicu, — viņš saka, noskaities par to, ka zem viņas skarbuma jaušas apslēpts žēlums pret sevi.

Sajuzdama, ka viņš to atklājis, viņa cenšas iedzelt:

— Kas man daļas par tavu ieceļotāju?

— Es nezinu. Varbūt tas tevi interesēs. Tu taču esi amerikāniete.

— Un tad? Tikpat labi es varētu būt meksikāniete.

— Nē, tad tev vajadzētu būt mazāka auguma.

— Vai zini, tu esi gatavais cūka.

— Ej nu ej, bumbullt, — viņš saka un apliek roku ap viņas raženo jostasvietu. — Manuprāt, es esmu tīri jauks zēns.

— Stāsti to kādai citai, nevis man.

Viņa nogriežas no Vaizerstritas pa kreisi, atbrīvodamās no viņa rokas. Tagad viņi iet pa Samerstrltu. Ķieģeļu fasādes saplūst tumšā vienlaidu joslā. Māju numuri izvietoti krāsaina stikla lodziņos virs durvīm. Kāda maza pārtikas veikaliņa zaļgani oranžajā gaismā redzami vairāk'i uz ielas dirnošu puišeļu stāvi. Lielo universālveikalu kon kurences.dēļ mazie veikaliņi spiesti tirgoties līdz vēlai naktij.

Trusis apliek roku viņai ap pleciem un lūdz:

— Nu, nu, esi atkal labiņai

Viņš grib Rutai parādīt, ka nepavisam nebaidās no viņas skarbuma. Viņa grib, lai viņš apmierinās ar viņas smagnējo ķermeni, bet viņš grib sievieti visu, vieglu kā spalvu. Viņam par pārsteigumu Rutas roka arī apņem viņa jostasvietu. Iešana šādā veidā nav ērta, un pie luksofora viņi atraisās viens no otra.

— Vai restorānā es tev kaut mazliet patiku? — viņš jautā. — Kad centos uzmundrināt veco Totero? Kad stāstīju, cik varen izcils viņš bijis?

— Es dzirdēju vienīgi to, cik izcils esi bijis tu pats.

— Es tāds arī biju. Tas ir fakts. Tagad vispār no manis diez kas vairs nav, bet basketbolu es pratu spēlēt patiešām labi.

— Vai zini, ko es pratu patiešām labi?

— Ko tad?

— Gatavot ēdienus.

— Mana sieva to nekad nav mācējusi. Nabaga zostiņa.

— Vai atceries, mums svētdienas skolā stāstīja, ka dievs katram cilvēkam devis kādu talantu? Un manējais bija ēdienu gatavošana. Ak jēziņ, es pat izsapņojos, ka kļūšu par izcilu virēju.

— Nu, un vai kļuvi?

— Nezinu. Es vienmēr ēdu ārpus mājas.

— Kādēļ?

— Mūsu branžā bez tā nevar, — viņa atbild, un pēc šiem vārdiem Trusim vairs nav ko teikt. Viņš nav gaidījis tik atklātu valodu. Viņam bail šādi domāt par Rutu. Tas norāda, ka mīlestības jomā viņa ir pārāk vērienīga.

— Te nu es dzīvoju, — viņa saka.

Viņas māja ir ceita no ķieģeļiem tāpat kā visas citas mājas ielas rietumu pusē. Otrpus ielai kā pelēks, zem mēness luktura pakārts aizkars slienas liela kaļķakmens baznīca. Viņi dodas iekšā pa durvīm, virs kurām ir krāsaina stikla lodziņš. Vestibilā zem vara pastkastītēm ir vesela rinda durvju zvanu un lakots statīvs lietussargiem, un gumijas kājceliņš uz marmora grīdas, un divas durvis — vienas pa labi, ar matētu stiklu, un otras tieši priekšā ar caurspīdīgu —, un aiz tām redzamas kāpnes ar gumijas klājumu. Kamēr Ruta bāž slēdzenē atslēgu, viņš lasa uz otrām durvīm zeltītu uzrakstu: V. L. Peligrini, Dr. med.

— Vecais lapsa, — Ruta saka un ved viņu augšā.

Viņa dzīvo otrajā stāvā. Viņas durvis ir ar linoleju

klāta gaiteņa vienā galā, ielas pusē. Trusis stāv Rutai aiz muguras, kamēr viņa skrapstina slēdzeni. Pēkšņi saltajā ielas luktura gaismā, kas ieplūst pa četrām traipāmajām loga rūtīm, — tās šķiet tik plānas, ka varētu izjukt no vismazākā pieskāriena, — viņš sāk trīcēt — vispirms kājas un tad āda ķermeņa sānos. Atslēga pagriežas, un durvis atveras.

Kad Ruta, iegājusi iekšā, pastiepj roku, lai ieslēgtu gaismu, Trusis parauj viņu atpakaļ, pagriež pret sevi un skūpsta. Kā neprāta lēkmē viņš grib saberzt viņu putekļos, dzīvības motoriņš viņam zem ribām divkāršo un četrkāršo vajadzību spiest, gluži vienkārši spiest, šai tieksmē nav mīlestības, tā nav mīlestība, kas slīd pāri viņas ādai, ne viņas, ne savu ādu viņš nesajūt, viņam gribas tikai iespiest viņas sirdi savējā, lai pilnīgi nomierinātos. Dzelžainajā apskāvienā viņa saspringst. Miklais, padevīgais lūpu spilventiņš, kas laiski pieņēma viņa skūpstu, kļūst sauss un nepakļāvīgs, un, tiklīdz Rutai izdodas atliekt galvu un atbrīvot roku, viņa atgrūž Truša zodu, kā gribēdama izsviest viņa galvu atpakaļ gaitenī. Viņas pirksti savelkas, un garš nags ieskrāpē maigo ādu Trusim zem acs. Viņš palaiž Rutu vaļā. Savainotā acs piemiedzas, iesāpas kakla dzīslas.

— Vācies prom, — Ruta nošņāc, un viņas masīvā, sa-murdzītā seja blāvajā gaiteņa gaismā šķiet neglīta.

Viņš ar atmugurisku spērienu aizcērt durvis.

— Izbeidz, — viņš saka. — Man taču vajadzēja tevi apskaut.

Tumsā viņš redz, ka Ruta ir pārbijusies. Viņš jūt bailes viņas lielajā, tumšajā veidolā, kā mēle jūt asinis izrauta zoba iedobē. Gan viņas izskats, gan izturēšanās liek viņam palikt nekustīgam; ne no šā, ne no tā viņam sanāk smiekli. Rutas bailes nekādi nesader kopā ar viņa iekšējo pārliecību: viņš zina, ka nedarīs viņai nekā ļauna.

— Apskaut? — viņa saka. — Drīzāk jau nožņaugt.

— Visu vakaru esmu tevi tik ļoti mīlējis, — viņš turpina. — Manam organismam vajadzēja izlādēties.

— Pazīstu es jūsu organismus. Viens šļurkstiens, un cauri.

— Ar mani tā nebūs, — viņš apsola.

— Vai nav vienalga. Es gribu ātrāk tikt no tevis vaļā.

— Nav tiesa.

— Jūs visi iedomājaties, ka esat nez kādi mīlētāji.

— Es tāds tiešām esmu. Es esmu lielisks mīlētājs, — viņš apgalvo. Un alkohola un seksuālā uzbudinājuma iespaidā kā reibonī sper soli uz priekšu. Lai gan viņa atkāpjas, viņš tomēr jūt, ka viņas bailes ir pierimušas. Cik atļauj ielas apgaismojums, Trusis redz, ka viņi atrodas mazā istabiņā, kur ir divi atzveltnes krēsli un izvelkams dīvāns, un galds. Ruta dodas uz otru istabu, mazliet lielāku, ar divguļamu gultu. Štora ir līdz pusei nolaista, un katrs gultas pārklāja izcilnītis nespodrajā gaismā met tumšu ēnu.

— Labi, nāc iekšā, — viņa saka.

— Uz kurieni tu? — Viņas roka ir satvērusi durvju rokturi.

— Tepat vien.

— Tu gribi tur noģērbties?

— Jā.

— Nevajag. Ļauj man tevi izģērbt. Lūdzu!

Aiz kvēlas vēlēšanās viņš ir pienācis klāt un saņem Rutas roku savējā. Viņa izvairās no pieskāriena.

— Atradies izrīkotājs.

— Lūdzu! Nu, lūdzu!

Viņas balss aiz niknuma kļūst griezīgi asa.

— Man jāiet uz tualeti!

e— Bet nāc atpakaļ ar visām drēbēm.

— Man tur kaut kas jāizdara.

— Nevajag. Es zinu, kas tas ir. Es to ienīstu.

— Tu to pat nemanīsi.

— Bet es zināšu, ka tas tur ir. Kā gumijas niere vai kaut kas tamlīdzīgs.

Ruta smejas.

— Paskat, cik izvēlīgs! Tad varbūt tu par to parūpēsies?

— Nē, to es vēl trakāk nevaru ciest.

— Paklau, es nezinu, ko tu par saviem piecpadsmit dolāriem sagaidi, bet man ir jāpadomā par sevi.

— Ja tu taisies lietot kaut kādas ieriktes, tad dod manus piecpadsmit dolārus atpakaļ.

Viņa mēģina izlocīties, bet nu viņš vairs neatlaiž viņas roku.

— Nu, vai zini, tu tā uzstājies, it kā mēs būtu precējušies, vai.

Trusi atkal apšļāc caurspīdīgs vilnis, un viņš klusi nočukst: — Nu neej — ja? — Un tik ātri, ka viņa nepagūst pacelt nolaistās rokas, noslīgst uz ceļgaliem viņai pie kājām un skūpsta viņas rokas pirkstu tai vietā, kur būtu vajadzējis atrasties gredzenam. Pēc tam sāk raisīt vaļā viņas kurpju siksniņas.

— Kādēļ sievietes valkā kurpes ar augstiem papēžiem? — viņš jautā un parauj vienu viņas pēdu uz augšu, tā ka Ruta, lai noturētos līdzsvarā, spiesta pieķerties viņam pie matiem. — Vai tev no tiem nesāp kājas?

Viņš iesviež vienu kurpi ar ciešo siksniņu vijumu blakusistabā un tad dara to pašu arī ar otru. Tas,*ka Rutas pēdas stāv tieši uz grīdas, piešķir viņas kājām stabilitāti. Apņēmis potītes, viņš sāk sparīgi masēt stilbu apakšdaļu starp paplatajiem potīšu kauliem un apaļajiem, treknajiem ikriem. Viņam ir tāds nervozs ieradums.

— Ejam, — Ruta saka mazliet saspringtā balsī, baidīdamās nokrist, jo viņš ar visu auguma svaru piespiedis viņas kājas pie grīdas.

— Redz, cik tu labiņa, — viņš noteic un ved viņu uz gultu.

Truša gribas apmulsināta, viņa virzās nedrošām, stūrainām kustībām. Arī Trusi ir pārņēmis biklums, un, atkal trīcēdams, viņš mēģina atknibināt viņas kleitu. Viņš satausta uz muguras podziņas, bet nevar tās attaisīt.

— Atļauj man pašai.

-— Nevajag steigties, es atpogāšu. Tev taču par to būtu jāpriecājas. Sī ir mūsu kāzu nakts.

— Tāds kā aptaurēts.

Trusis rupji pagriež Rutu pret sevi un tūliņ atkal jūt dziļu vēlēšanos sniegt viņai mierinājumu. Viņš pieskaras viņas nozieķētajiem vaigiem, un, kad viņš raugās lejup viņas noslēgtajā, saviebtajā, ēnu izvagotajā sejā, viņa šķiet maza. Viņš liegi noskūpsta vienu aci, cenzdamies izteikt, ka šonakt nav jāsteidzas, cenzdamies ar savām lūpām uztvert asiņu biklo pulsējumu uz viņas plakstiņa izliekuma. Pedantiskā taisnīgumā, baidīdamies no viņas izsmiekla, viņš noskūpsta arī otru aci, tad, sava paša maiguma saviļņots, iedegas kaislē un tik nevaldāmi laiza un ar lūpām kņudina viņas seju, ka viņa tik tiešām iesmejas, jo viņai kut, un cenšas atvairīties. Viņš cieši piekļauj viņu sev klāt, pieliecas un iespiež savus pavērtos zobus viņas kakla mīkstajā, karstajā bedrītē. Ruta saspringst bailēs no kodiena un cenšas atstumt viņa plecus, bet viņš neatlaižas un, gandrīz nospiezdams viņu savās skavās, mēmi kliedz, ka viņam vajadzīgs nevis viņas ķermenis, bet viņa pati.

Kaut arī tas izteikts bez vārdiem, viņa to sadzird un saka:

— Tikai nemēģini iztaisīties par diez kādu mīlētāju. Dari savu darāmo un taisies, ka tiec.

— Tu esi tik gudra, — viņš čukst un grib iecirst viņai

pļauku, bet tad nolaiž roku un saka: ,

— Sit man. Nu, sit. Tev taču gribas, vai ne? Nu, bliez!

— Lai dievs žēlīgs, ja tas tā ies visu nakti, — viņa atteic.

Viņš satver viņas ļengano roku un raida pret sevi sitienam, bet viņa parauj to sānis, tā ka saliektie pirksti tikai viegli skar viņa vaigu.

— To lai dara nabaga Marga ar to veco draņķi, tavu draugu, — viņa saka.

— Nerunā par viņiem! — Trusis lūdz.

— Nolādētie vīrieši, — viņa nevar aprimties. — Tiem vajag vai nu sist, vai pašiem saņemt sitienus.

— Es nudien negribu ne vienu, ne otru. Goda vārds.

— Kāda velna pēc tad tu žāksties te apkārt un neģērb mani nost?

— Tavu saldu mēlīti, — viņš nopūzdamies saka.

— Man ļoti žēl, ja tas tevi satriec. — Viņās metāliskā balss skan mazliet mīkstināti, it kā viņa tiešām to nožēlotu.

— Nepavisam nesatriec, — viņš atbild un, lietišķi pieliekdamies, satver viņas kleitas apakšmalu. Viņa acis tā

pieradušas pie tumsas, ka viņš redz auduma zaļo krāsu. Kad viņš velk kleitu uz augšu, Ruta paceļ rokas, un viņas galva iesprūst kakla izgriezumā. Viņa nikni papurina galvu kā suns, virgādams lupatu, un kleita pārslīd pāri viņas rokām un silta un bezveidīga ielīst viņa plaukstās. Viņš uzsviež to uz krēsla, kas rēgojas kaktā.

— Tu esi tik skaista! — viņš saka.

Sidrabainajā kombinē viņa izskatās pēc parādības. Vilkdams kleitu pār galvu, viņš ir izjaucis viņai matus. Viņa aši izņem matadatas, pavērsdama augšup nopietnu seju. Mati klaidā izlīst pār pleciem. Apakšsvārkos visas sievietes izskatās kā līgavas.

— Ne tik daudz skaista, cik resna, — viņa saka.

— Nē, tu esi... — acumirklī viņš paceļ uz rokām šo mirdzošo cukura gabalu vizuļojošajā kombinē un aiznes uz gultu, — ... tik skaista.

— Tu mani pacēli, — viņa saka. — Nu tev nekas vairs nesanāks.

Spilgtā gaisma krīt viņai tieši sejā, vērsdama kakla krunciņas melnas.

— Vai nolaist_storu? — viņš jautā.

— Jā, lūdzu. Arā ir nomācošs skats.

Viņš pieiet pie loga un pieliecas, lai redzētu, ko viņa ar to domā. Ielas pretējā pusē redzama vienīgi baznīca — pelēka, drūma, pašpārliecināta. Gaisma rozetes logā atstāta degam, un šis zeltaini sarkanais aplis pilsētas naktī atgādina realitātē izsistu caurumu, kas atklāj abstraktās pasaules mirdzumu. Viņš ir pateicīgs celtniekiem par šo rotājumu un ar vainas apziņu nolaiž storu. Tad aši pagriežas atpakaļ, un Rutas acis, kas no tumsas vēro viņu, ari atgādina caurumus. Viņas gurnu izliekums balsta sidrabainu pusmēnesi, viņas ķermeņa smagums šķiet izstarojam tīkamu aromātu.

— Nu, kas vēl tev palicis mugurā? — Viņš novelk un aizsviež savus svārkus. Viņam patīk izsvaidīt apģērba gabalus, patīk, ka tie aizlidodami padara viņu par arvien pieaugoša kailuma centru. — Vai zeķes?

— Ar tām nav tik vienkārši. Var noirt valdziņš.

— Tad novelc tās pati.

Sēdēdama gultā, viņa maigām kaķenes kustībām ar kaitinošu veiklību atbrīvojas no elastika un zīda, un kokvilnas tīmekļiem. Kad zeķes ir novilktas un akurāti saritinātas un iebāztas spraugā starp matraci un gultas kājgali, viņa negaidot noguļas un izliec muguru, lai atbrīvotos no zeķtura un biksītēm. Tikpat negaidīti Trusis noslīgst uz ceļgaliem un iespiež seju mazajā, smaržīgajā matu mežā, un viņam šķiet, ka viņš atrastos tumšā plašumā, kam nav ne gala, ne malas, un kaut kur līdzās, tepat aiz stūra, viņu gaidītu vismaigākā, visšķīstākā sieviete. Kad viņš paceļ galvu, Ruta viņa priekšā atgādina neaptveramu kontinentu, kura ziemeļos kā sniegs baigo uzrautais kombinē.

— Tu esi tik liela!

— Pārāk liela.

— Nē, nudien. Tu esi jauka.

Pabāzdams plaukstas zem viņas karstā kakla, viņš uzrauj viņu sēdus un pārvelk kombinē pāri galvai. Tas nolīst tik viegli kā šķidrums. Ja sieviete grib, lai viņu izģērbj, drēbju gabali paši slīd nost. Aukstā iedobe, ko Trusis satausta uz Rutas muguras, viņa domās saplūst ar caurspīdīgajām ēnām, kas līst pār viņas plecu izliekumiem. Viņš noskūpsta šo vietu. Kur āda baltāka, tur tā ir vēsāka. Viņa cietais zods uzduras viņas krūšturim. — Atļauj man, — viņš nočukst, kad Ruta atliec roku, lai attaisītu āķīti. Viņš aizsteidzas priekšā. Viņa sēž, tuklās kājas noliekusi sāņus, un viņas mugura ir simetriska kā liela vāze. Mazie, nespodrie āķīši nav tik viegli atkabināmi; viņa atliecas un savelk lāpstiņas. Ciešās lencītes knikšķēdamas atsprāgst vaļā. Viņas mugura izplešas un izliecas, kad viņa tās nokrata no saviem pleciem. Kamēr viena roka pārmet krūšturi pāri gultas malai, otra, kura atrodas viņam tuvāk, piespiežas pie krūtīm, lai aizsargātu tās no viņa skatiena. Taču viņš redz: aši nomirgo smagnēji apaļumi ar cietiem galiņiem. Viņš atvirzās sāņus un apsēžas gultas galā, un ar acīm dzer viņas kailumu. Ar plaukstu cieši aizsegusi vienu krūti, Ruta paceļ brīvo roku, lai aizsegtu arī otru. Iemirdzas gredzens. Rutas kautrība viņam glaimo, tā liecina, ka viņš nav viņai vienaldzīgs. Ar visu svaru viņa atbalstās uz vienas rokas. Viņas vēders ir ēnu dīķis, kura melno dzīli aptumšo gurnu iekšējais izliekums. Viņa mazliet pagriežas ar labo sānu pret gaismu im sastingst, vienīgi ar savu nekustību aizsargādamās no viņa skatiena. Tā viņa paliek ilgi, līdz viņam no baltuma sāk žilbēt acis. Balss, kas atskan no nekustīgā veidola, viņu iztrūcina. — Nu, un tu pats?

Viņš vēl arvien ir apģērbies — nav pat noņēmis kaklasaiti. Kamēr viņš uzliek uz krēsla bikses, sakārtodams tā, lai saglabātos vīles, viņa paslīd zem segas. Viņš apakšveļā stāv viņai līdzās un jautā:

— Vai tagad tev tiešām nekas vairs nav mugurā?

— Tu jau neļāvi it neko atstāt.

Viņš atceras spožo mirgojumu.

— Dod šurp gredzenu!

Viņa izbāž no segas apakšas labo roku, un viņš uzmanīgi pārvelk pāri pilnīgajai locītavai masīvu, lētu misiņa • gredzenu. Tad atlaiž roku un no augšas domīgi noraugās viņā. Sega ir uzvilkta viņai līdz kaklam, un bālā roka virs segas ir viegli saliekusies kā čūska.

— Vairāk it nekā nav?

— Vienīgi āda, — viņa atsaucas. — Nāc līdzās.

— Vai tu gribi mani?

— Neesi nu tik augstās domās par sevi. Es gribu, lai tas ātrāk būtu cauri.

— Tev uz sejas ir smiņķa kārta.

— Ak jēziņ, tu esi neciešams!

— Es tevi pārāk mīlu. Kur var dabūt salveti?

— Pie velna! Es neļaušu mazgāt sev seju!

Viņš ieiet vannas istabā un uzdedz gaismu, un atrod salveti, un saslapina zem karstā ūdens krāna. Tad izgriež to un nodzēš gaismu. Kad viņš ienāk atpakaļ istabā, Ruta iespurcas.

Par ko tu smejies? — viņš jautā.

— Šajā stulbajā apakšveļā tu tiešām atgādini trusi. Man šķita, ka vienīgi bērni valkā tādas elastika biksītes.

Viņš paraugās lejup uz savu sporta kreklu un cieši pieguļošajām biksītēm apmierināts un vēl vairāk iekairināts. Savu vārdu no viņas mutes viņš izjūt kā fizisku pieskārienu. Tātad Rutas acīs viņš nav tāds kā citi. Kad viņš pieskaras ar rupjo salveti Rutai pie sejas, viņa saspringst un cenšas izrauties tāpat kā Nelsons, taču Trusis, balstīdamies uz savu tēva pieredzi, neliekas par šo pretestību ne zinis. Viņš noslauka pieri, degunu, noberzē vaigus un beigu beigās, kaut gan viņa ar visu augumu cenšas izvairīties, noslauka arī lūpu krāsu, apspiezdams un apslāpēdams viņas protestus. Kad beidzot viņš atlaiž viņas rokas un noņem salveti, Ruta cieši paraugās viņā un klusēdama aizver acis.

Viņš pieceļas un piespiež slapjo drānu arī savai sejai, it kā raudātu. Tad pieiet pie gultas kājgaļa, aizsviež sal-velti uz vannas istabas pusi, nomet savus veļas gabalus,

palecas un steigšus ienirst, gultā. Viņu paslēpj garais, tumšais plašums starp palagiem.

Viņš tuvojas viņai tāpat kā savai sievai. Pēc kāzām, kad Dženisa vairs tik ātri neiedegās, viņai bija vajadzīga ilgstoša priekšspēle; viņš parasti sāka ar muguras glāstīšanu. Ruta negribīgi pagriežas, kad viņš mudina viņu nogulties uz vēdera. — Gandrīz kā turku pirtī, — pēc brīža viņa nopūzdamās saka. No muguras viņš pāriet uz ķermeņa augšdaļu, ļaudams pirkstiem slīdēt gar viņas kaklu, kur dzīslas padodas kā niedru stiebri, ar īkšķu spilventiņiem masēdams" plecus, tā ka pirkstu gali sniedzas līdz gludajiem krūšu apaļumiem. Tad viņš uzvelk segu viņiem gandrīz līdz acīm.

Šajā tumsā Ruta pamazām iekvēlojas. Truša plaksti notrīsot aizdarās, kad viņa sāk kaismīgi tiekties pretim. Viņas roka atrod viņu ar saudzīgu pieskārienu, kas viņam zem aizvērtajiem plakstiem šķiet sarkans. Viņa acu priekšā sākas zila ņirbuļošana, kad Ruta ar otru roku saudzīgi piekļauj viņa galvu pie savām kuplajām krūtīm. Tad, sarkanajam pieskārienam pārtrūkstot, viņa paveļas atpakaļ un izlocīdamās atsedz viņam jaunu, vēsu miesas daļu. Viņa brīvā plauksta, kas guļ uz. viņas masīvā auguma, atrod kroku, atvērtu pāksti — vienkāršu un pakļāvīgu. Viņi * sāk mīlas rotaļu, kurā laika izjūta pagaist un izzūd. Lai gan viņi jau ir tik tuvi, viņš pārdzīvo to, ka, par spīti visiem pūliņiem, viņi paliek iekšēji šķirti, katrs par sevi, un visu laiku atduras kā pret sienu. Viņu ķermeņi nedzied, tiem nav savas balss. Nepacietība auģ augumā. Ruta peld cauri Truša asinīm ar sāls smaržu zem plakstiņiem, un viņas augums, kas viņa skavās šķiet mazs, alkaini steidzas saņemt un dot, kamēr viņš ar sāpīgi kaistošu mēli izgaršo katras izjūtas krāsu. — Nu, — viņas balsī ieskanas nepacietība. Kā nemaņā viņš ieslīgst starp viņas kājām. Ar viņas piepalīdzību abu gurni sakļaujas. Viņu saplūšanā ir kaut kas skumjš. Uzbudinājums pieņemas spēkā. Viņš cenšas savaldīties, baidīdamies, ka neaizsteidzas viņai priekšā, kā tas diemžēl parasti bija ar Dženisu. Bet, vai nu izdzertā alkohola iespaidā, vai tāpēc, ka viņš uzsācis agrāk nekā citkārt, tā nenotiek. Viņš piekļauj seju pie Rutas kakla un ieelpo viņas matu aromātu. Tievām, vieglām rokām Ruta apskauj viņu un cieši pievelk sev klāt.

— Sapnīgi, — viņš atzinīgi nočukst.

— Sapnīgi, — viņa atbild.

■— Tu esi tik jauka.

Tad Ruta izstiepj roku un aiztaustās līdz matu mežiņam, un spēji ierauj elpu. Viņas gurni paveras un sakļaujas, un atkal paveras, un viņš pārbīstas, juzdams, ka viņa grib neiespējamo, grib atdoties viņam līdz pat pēdējai miesas šūnai. Ar katru savu muskuļu šķiedru viņa it kā pilnīgi pārtop, kļūst citāda. Viņa šķiet kļuvusi caurspīdīga; viņš redz viņas sirdi un šai brīdī, dziļi gandarīts, jūt, ka atkal atplaukst viņa vīrišķais lepnums. Viņa ir pirmā un gaida, kamēr viņš vislielākā maiguma uzplūdā atkal un atkal velk ar īkšķi pār viņas uzacu izliekumiem. Kulminācijas brīdī pie katras konvulsijas viņas mute smaida viņam pretim.

— Nu, kā? — pēc brīža viņa jautā.

— Tu esi jauka.

Tad Ruta nomet viņu no sava auguma kā smilšu maisu. Viņš raugās viņas ēnu izraibinātajā sejā un šķiet redzam tajā skumīgu piedošanu, it kā šī sieviete zinātu, ka piepildījuma brīdī viņš to nodevis ar savu izmisumu. Daba cilvēku vada kā māte un, tiklīdz saņēmusi savus meslus, atstāj tukšām rokām. Auksti sviedri saldē viņa ādu. Viņš uzvelk augšā noslīdējušo segu.

— Tu esi brīnišķīga, — viņš gurdi nosaka un pieskaras viņas mīkstajiem sāniem. Viņas miesa vēl arvien tvīkst: kaislība sievietē tik ātri nenorimst.

— Es biju pavisam aizmirsusi, -1— viņa saka.

— Ko tad?

— Ka arī es varu to izjust.

— Ko tu izjuti?

— Man šķita, ka es kristu.

— Kur?

— Nekur. Es nespēju par to runāt.

Viņš noskūpsta viņas lūpas; viņa nav vainīga. Ruta laiski pieņem šo skūpstu. Viņš apliek roku viņai ap vidukli un, piekļāvies viņas augumam, gatavojas aizmigt.

— Ei, man jāceļas augšā, — viņa saka.

— Guli.

— Man jāiet uz vannas istabu.

— Nē. — Viņa rokas tvēriens kļūst ciešāks.

— Laid, ka tev sakal

— Nebaidi mani, — viņš nomurmina, vēl ciešāk pieglauzdamies viņai. Kad viņa atbrīvojas un pieceļas, viņš samiegojies lūdz:

— Paklau, atnes man glāzi ūdens.

Viņa stāv pie gultas, izplūdusi kailumā, un tad dodas uz vannas istabu, lai darītu, kas viņai jādara. Tieši tas viņam sievietēs liekas tik pretīgi. Ka viņas skalo visu to ārā. Patiešām aizvainojoši. Kauc krāni. Jo vairāk viņš atmostas, jo lielāka kļūst viņa nomāktība. Dziļi ieracies spilvenā, viņš pa štoras apakšu skatās uz horizontālo baznīcas loga vitrāžas strēmelīti. Sis bērnišķīgais spožums šķiet vienīgais mierinājums, kas viņam vēl atlicis.

Gaisma, kas iedegta aiz aizvērtajām^ vannas istabas durvīm, viegli iekrāso arī guļamistabu. Ūdens šļaksti Trusim atgādina bērnību, kad viņš, uztrūcies no miega, atskārta, ka vecāki jau uznākuši augša, ka visa māja drīz iegrims tumsā un ka atmostoties viņš jau skatīs rītu. Kad pēc mazgāšanās Ruta ar ūdens glāzi rokās kā fauns mēness gaismā iznāk no vannas istabas un ieslīd viņam līdzās, viņš ir aizmidzis.

Viņš redz ļoti skaidru sapni. Viņš ar māti un tēvu, un vēl dažiem citiem sēž pie virtuves galda. Tā ir viņu vecā virtuve. Kāda meitene pastiepj garu roku ar aproci un atver koka ledusskapi, no kura Trusim uzplūst salta gaisa vilnis. Turpat dažu centimetru attālumā pie četrstūrainās alas durvīm viņš ierauga sašķiebušos, pusizkusušu, taču vēl arvien lielu, spīdīgi melnu ledus kluci ar baltu starp-slānīti, kāds ir ledus gabaliem, kad tie, cits citu stumdīdami, slīd lejup pa ledus fabrikas tekni. Viņš liecas tuvāk saltajai, pēc skārda smaržojošajai ledus elpai, kas viņa apziņā asociējas ar metālu, no kura veidotas alas sienas un ribainā grīda palsi pelēkā degunradža ādas krāsā ar tādiem pašiem plankumiem kā linolejam.

Pieliekdamies vēl tuvāk, viņš redz, ka zem ūdeņainās virskārtas skaidri iezīmējas simtiem baltu dzīslu kā lapas kapilāru, it kā arī ledus sastāvētu no dzīvām šūnām. Un pašā dibenā tik spokaini blāvi, ka viņš līdz šim to nav pamanījis, karājas robains, zvaigžņveidīgs, it kā sprādziena radīts mākonis, kura centrs ir izplūdis, bet taisnie stari kā gari naži slīpā leņķī slīd pāri kuba plaknēm. Sarūsējušās ribas, uz kurām guļ ledus klucis, trīsuļo viņa acu priekšā kā greizā smīnā atšiepti zobi. Viņu pārņem šausmas} saltais klucis ir dzīvs.

«Aizver durvis,» māte viņam saka.

«Es tās neatvēru.»

«Es zinu.».

«Viņa atvēra.»

«Es zinu. Mans labais puisēns nevienam nedara pāri.»

Pie galda sēdošā meitene neveikli knibinās ap ēdienu, un māte pagriežas un briesmīgi bargi sāk viņu rāt. Nikno vārdu straume plūst bezjēdzīgi, bezgalīgi, vienveidīgi, atgādinot iekšēju asiņošanu, ko nav iespējams apturēt. Tas ir viņš, kurš noasiņo: aiz žēluma pret meiteni viņa seja tā izplešas, ka pārvēršas par milzīgu, baltu bļodu.

«Šī slampa uzvedas pie galda kā zīdainis,» māte saka.

«Pietiek, pietiek, pietiek!» Trusis kliedz un ceļas kājās, lai aizstāvētu māsu. Māte, zobgalīgi smīnēdama, atkāpjas. Viņi stāv šaurajā spraugā starp abām mājām — tikai viņš un meitene; tā ir Dženisa Springere. Viņš mēģina māti kaut kā attaisnot viņas priekšā. Dženisa ir padevīgi pievērsusies viņa plecam. Aplikdams viņai apkārt roku, viņš redz, ka viņas acis ir sasarkušas. Kaut arī abu sejas nesaskaras, viņš jūt viņas elpu, karstu no asarām. Viņi ir ārpus Mauntdžadžas, aiz pilsētas deju zāles, uz nomīdītā, nezālēm apaugušā, pudeļu lauskām piemētātā laukuma. Aiz sienas dzirdama reproduktoru mūzika, Dženisai mugurā ir sārta balles kleita, un viņa raud. Viņš ar bēdās stingstošu sirdi atkārto, ka māte tik ļauni nav domājusi, ka tā gribējusi rāt nevis Dženisu, bet viņu, Hariju, taču meitene vēl arvien raud, un viņš šausmās mana, ka viņas seja sāk izplūst, ka āda lēni noslīd no kauliem, bet kaulu nemaz nav, to vietā zem ādas ir tikai kūstoša masa. Viņš sakļauj plaukstas, lai to uztvertu un lipinātu atpakaļ. Kad tā nelielām piciņām krīt viņam rokās, gaiss kļūst balts no viņa kliedziena.

Šis baltums ir gaisma. Spilvens žilbina viņa acis, un saules gaismā uz nolaistās štoras atspoguļojas loga stikla traipi. Sieviete ir saritinājusies zem segas starp viņu un logu. Viņas klaidā izlaistos matus saules gaisma iekrāsojusi rudus, brūnus, zeltainus, baltus un melnus. Atviegloti pasmaidīdams, viņš atbalstās uz elkoņa un noskūpsta viņas plato, stingro vaigu, apbrīnodams tā izturīgo, poraino virsmu. Pēc viegli sārtajām svītrām var redzēt, cik slikti viņš tumsā to notīrījis. Viņš atlaižas atpakaļ un aizver acis, taču pēdējās stundās jau ir gulēts pārāk daudz. Kā gribēdams uzmeklēt ieeju nākamajā sapnī, viņš pastiepj roku līdz viņas kailajam ķermenim un klejo augšup lejup pa platajām nogāzēm, siltām kā tikko cepts pīrāgs. Ruta guļ ar muguru pret viņu; viņas acis nav saredzamas. Tikai tad, kad viņa, smagi nopūzdamas, izstaipās un pagriežas atpakaļ, Trusis saprot, ka viņa bijusi nomodā.

Rīta gaismā viņi atkal nododas mīlestībai, skūpstīdamies miegainām, gurdenām lūpām; viņas krūtis izplūst pa ribaino krūškurvi. Krūšu galiņi ir iegrimuši, brūni pumpuri. Viņas kailums ir gandrīz vai pārmērīgs. Pret šo mirdzošās ādas bagātību kulminācija šķiet nenozīmīga, un viņam ir aizdomas, ka Ruta tikai tēlo. Viņa to noliedz. Ir bijis savādāk nekā pirmoreiz, tomēr labi. Tiešām labi. Viņš atkal palien zem segas, bet Ruta pieceļas un, kailās kājas plakšķinādama, sāk ģērbties. Dīvaini, ka vispirms viņa uzliek krūšturi. Kad viņa velk kājās biksītes, viņš pirmo reizi uztver viņas kājas kā atsevišķas ķermeņa daļas — resnus, sārtus, tumīgus apaļumus, kas lejā, pie potītēm, sašaurinās. Viņai kustoties, tās met viena uz otru sārtu atspīdumu. Tas, ka viņa ļauj sevi aplūkot, Trusim glaimo, dod drošības sajūtu. Viņu starpā jau jūtams ģimeniskums.

Skaļi dun baznīcas zvans. Viņš pavirzās uz loga pusi, lai paskatītos, kā svētdienīgi ģērbti cilvēki iet uz kaļķakmens baznīcu, kuras apgaismotais logs bija viņu iemidzinājis. Viņš pastiepj roku un mazliet pavelk uz augšu storu. Rozetes logs tagad ir tumšs, un pār baznīcu, pār Mauntdžadžu debess zilgmē spīd saule. Baznīcas smailes dzestrajā ēnā kā filmas negatīvā, perspektīvas saīsināti, stāv un pļāpā vairāki vīrieši ar puķēm svārku atloku pogcaurumos, kamēr draudzes avis noliektām galvām plūst iekšā pa baznīcas durvīm. Doma par to, ka šie cilvēki nekautrēdamies pametuši savas mājas, lai nāktu uz šejieni pielūgt dievu, Trusi nomierina, un arī viņš aizver acis un tik tikko, lai Ruta nepamanītu, noliec galvu. Kungs, palīdzi man. Piedod man. Palīdzi man atrast īsto ceļu. Dod savu svētību Rutai, Dženisai, Nelsonam, mātei un tēvam, misteram Springeram un misis Springerei, un vēl nedzimušajam bērnam. Piedod Totero un visiem pārējiem. Āmen.

Viņš atver acis dienas gaismai un saka:

— Milzum daudz dievlūdzēju.

— Svētdienas rīts, — viņa atteic. — Svētdienas rītos man ir tā, ka varētu vemt.

— Kādēļ?

— Fu, — viņa tikai noteic, it kā viņš zinātu atbildi. Tad mazliet padomā un, redzot, ka viņš guļ, nopietni raudzīdamās ārā pa logu, piebilst: — Man reiz bija viens tips, kas astoņos rāva mani augšā no miega, jo deviņos trīsdesmit šim vajadzēja mācīt bērniem baušļus svētdienas skolā.

— Vai tu netici dievam?

— Nē. Un tu tici?

— Nu jā. Es vismaz tā domāju.

Viņas griezīgais tonis, viņas pašpārliecinātība liek viņam sarauties; viņš sāk šaubīties, vai teicis patiesību. Ja nav, tad tas nozīmē, ka viņš karājas tukšumā, un šī doma atņem spēku, liek nodrebēt sirdij. Ielas viņā pusē gar noplukušu ķieģeļu māju rindu plūst ļaudis svētdienas drānās. Vai tiešām viņi jūtas kā septītajās debesīs? Bet drānas ... viņi taču uzģērbuši labākās drānas ... Viņš drudžaini pieķeras šai domai, tā šķiet neredzamās pasaules tiešs pierādījums.

— Ja tu esi ticīgais, ko tad te meklē? — viņa jautā.

— Kā? Vai tu uzskati sevi par sātana iemiesojumu?

To dzirdēdama, viņa uz brīdi sastingst ar ķemmi rokās,

tad smejas,

— Nu, ja tev patīk, tici vien vesels.

— Bet kādēļ tu nekam netici? — viņš neatlaižas.

— Nu jau tu āksties.

— Nē, nepavisam. Vai tev nekad pat uz mirkli nav kļuvis skaidrs, ka ir ari kāda augstāka vara?

— Tu domā — dievs? Nē. Man vienmēr bijis skaidrs, ka dieva nav. Vienmēr.

— Bet, ja nav dieva, kāda tad jēga no visa pārējā?

— Kāda jēga? Nekādas. Tas viss gluži vienkārši ir, un cauri.

Viņa stāv pie spoguļa, un ķemme, vilkdama atpakaļ matus, pavelk uz augšu arī viņas virslūpu. Šādā pozā sievietes vienmēr redzamas filmās.

— Par tevi nu gan es nesacītu, ka tu gluži vienkārši esi — un cauri.

— Paklau, tev labāk vajadzētu ģērbties, nevis lasīt man sprediķi.

Šie vārdi un tas, kā viņa pagriežas atpakaļ, matiem no-viļņojot, Trusi satrauc.

— Nāc šurp, — viņš lūdz. Viņu iekairina doma, ka varētu gulēt ar Rutu, kamēr baznīcas pilnas ar cilvēkiem.

— Nē, — Ruta saka. Viņa tiešām ir mazliet apskaitusies. Tas, ka Trusis ir ticīgais, krīt viņai uz nerviem.

— Vai es tev vairs nepatīku? — viņš jautā.

—- Vai tev nav vienalga?

— Tu zini, ka nav.

— Vācies ārā no manas gultas!

— Es laikam esmu tev parādā vēl piecpadsmit dolārus.

■— Man nevajag tavu dolāru, man vajag, lai tu aizvāktos.

— Ko? Pamest tevi vienu? — Trusis to ir izteicis it kā pa jokam un, izmantodams viņas pārsteigumu, izlec no gultas, paķer dažus apģērba gabalus, iemūk vannas istabā un aizver durvis. Pēc brīža viņš atgriežas un, vēl arvien aušodamies, skumīgi nosaka: — Es tev vairs nepatīku, — un dodas pie krēsla, uz kura akurāti nolicis savas bikses. Kamēr viņš bijis prom, viņa ir uzklājusi gultu.

— Tu man patīc diezgan labi, — viņa domīgi atbild, nogludinādama gultas pārklāju.

— Kādā ziņā diezgan labi?

— Tāpat vien.

— Kāpēc es tev patīku?

— Tāpēc, ka tu esi par mani garāks. — Viņa pieiet pie otra gultas gala izlīdzināt pārklāju. — Zini, es kļūstu vai zaļā aiz skaudības, kad šīs mazās čirkas, ko uzskata par tik slīpētām, nogrābj pašus garākos vīriešus.

— Viņām ir viens labums, — Trusis saka. — Viņām it kā vieglāk piekļūt.

— Laikam gan, — viņa smiedamās nosaka.

Viņš uzvelk bikses un aizsprādzē siksnu.

— Un kāpēc vēl es tev patīku?

Ruta paskatās uz viņu.

— Vai lai pasaku?

— Klāj tik vaļā.

— Tāpēc, ka tu neesi padevies. Lai vai cik muļķīgi, taču vēl cīnies.

Trusim ir patīkami to dzirdēt; tīksms apmierinājums sakutina nervus, un viņš jūtas visuvarens un pasmaida. Bet amerikāniskā pieticība gūst virsroku, un, šķobīdams muti, viņš pārveļ pār lūpām:

— Aiz tieksmes pēc pilnības.

Ruta saprot, uz ko tas ir tēmēts.

— Ak: tu nabaga vecais draņķis, — viņa nosaka. — Viņš patiešām ir draņķis.

— Ei, man ir ideja, — Trusis saka. — Es aizskriešu uz veikalu un nopirkšu mums kaut ko brokastīm.

— Kā, vai tad tu taisies te palikt?

— Kādēļ gan ne? Vai tu kādu gaidi?

— Nevienu es negaidu.

г

— Nu, tad viss kārtībā» Tu vakar teici, ka tev patīkot gatavot ēdienu.

— Es teicu, ka agrāk patika.

— Nu, ja patika agrāk, tad patiks arī tagad. Ko lai es

Г nopērku?

— Kā tu zini, ka veikals ir atvērts?

— Vai tad nav? Skaidrs, ka atvērts. Lielo universālveikalu dēļ mazie tirgoņi tik vien var ieraut kā pa svētdienām. —■ Viņš pieiet pie loga un paskatās ārā. Kā tad! Stūra veikala durvis atveras, un pa tām iznāk cilvēks ar laikrakstu rokā.

— Tev netīrs krekls, — Ruta saka, stāvot aiz muguras. — Es zinu. — Viņš atiet no loga. — Tas ir Totero krekls. Būs jāatved šis tas no drēbēm. Bet tagad es aizskriešu pēc produktiem. Ko lai atnesu?

— Kas tev garšo? — viņa jautā.

Viņš aiziet gaužām apmierināts. Lai nu kā, bet labsirdīga gan viņa ir, To viņš saprata pašā pirmajā brīdī, kad ieraudzīja Rutu pie automašīnu stāvvietas skaitītājiem. To varēja pateikt pēc maigajām vēdera līnijām. Ar sievietēm vienmēr iznāk uzdurties asumiem, jo viņas ir cita suga, viņām vajag ko citu. Viņas vai nu dod kā augs, vai skrāpē kā akmens. Visā plašajā pasaulē nav nekā jaukāka par sievietes labsirdību. Ietve zib viņam zem kājām, kad viņš palēkdamies joņo uz veikalu. Kas tev garšo? Tagad Ruta viņam pieder pa īstam. Viņš zina, ka pieder.

Viņš atnes astoņus cīsiņus ar bulciņām celofāna papīrā, paciņu saldētu pupiņu, paciņu saldētu ceptu kartupeļu, litru piena, burciņu asās mērces, kukulīti rozīņmai-zes, gabalu siera sarkanā celofānā un pašā virspusē «Šveicermāmiņas pīrāgu». Tas viss maksā 2 dolārus 43 centus. Mazajā, ne visai tīrajā virtuvē, izņemdama no somas iepirkumu sainīšus, Ruta saka:

— Tu esi pieticīgs ēdājs.

-— Es gribēju ņemt aitas krūtiņu, bet viņiem bija vienīgi cīsiņi un sālāmi, un sautētas gaļas konservi.

Kamēr viņa gatņvo brokastis, viņš klaiņo apkārt pa dzīvojamo istabu un atrod plauktā zem žurnālu galdiņa veselu kaudzi detektīvromānu mīkstos vākos. Forthudā tos mūždien lasīja viņa kaimiņš no blakus lažas. Ruta ir atvērusi logu, un Trirsim, atminoties tveicīgo Teksasu, dzestrais marta gaiss liekas vēl dzestrāks. Netīrie, punktotie aizkari viļņojas, tīkla audums viegli piepūšas un pland uz viņa pusi, un viņš kavējas citās, daudz skaistākās atmiņās: bērnība, viņa mājas, pēcpusdienas vējiņš, kas ieplūst pa logu, viegli čaukstina svētdienas laikrakstus, un māte virtuvē šķindina traukus; drīz vien viņa būs beigusi un tad vedīs visus — senjoru un viņu, un mazo Mirjamu pastaigāties. Mirjamas dēļ viņi neies pārāk tālu, varbūt tikai dažus kvartālus līdz vecajam grants karjeram, kura dibenā ir izveidojies dīķis, ziemā tas bija aizsalis, bet nu ir pārvērties seklā ezeriņā, kas, apvērsti atspoguļodams akmeņaino krauju, padara to divtik augstu. Taču tas ir tikai māns. Ja paiet dažus soļus tālāk gar kraujas malu, no cita redzesleņķa dīķis atstaro sauli, ap-vērstās kraujas ilūzija izzūd un spilgtajā gaismā ūdens virsma izskatās cieta kā ledus. Trusis ir cieši satvēris mazās Mimas roku.

— Paklau! — viņš Rutai sauc. — Man ir kolosāla ideja. Iesim šodien pastaigāties.

— Pastaigāties? Es jau tāpat visu laiku staigāju.

— Uzkāpsim Mauntdžadža kalnā.

Trusis neatceras jebkad uzkāpis kalnā no Brūveras puses, un, kad viņš, spējas sajūsmas pārņemts, jau iepriekš izbaudīdams šo gājienu, pagriež muguru vēja vilnītajiem aizkariem, sāk zvanīt lielie baznīcas zvani.

— Iesim, nu lūdzu! — viņš sauc uz virtuvi.

No baznīcas nāk ārā domās iegrimuši cilvēki ar zaļiem zariņiem rokā.

Kad brokastis ir pasniegtas, Trusis redz, ka Ruta ir labāka virēja nekā Dženisa. Viņai kaut kā izdevies izvārīt cīsiņus veselus, nesasprāgušus. Dženisa vienmēr cēla tos galdā greizus un saplosītus — kā pēc spīdzināšanas. Viņi ietur brokastis virtuvē pie maza galdiņa ar porcelāna virsu. Paņemdams rokā dakšiņu, Trusis atceras, kā Dženisas seja sapnī saltām piciņām pilēja uz viņa plaukstām, un viņam pārskrien šermuļi un pirmais kumoss iesprūst kaklā. Taču viņš nosaka: — Kolosāli! — un varonīgi turpina ēšanu, un pamazām kaut cik atgūst apetīti.

Galda virsmas blāvais mirgojums atspoguļojas Rutas sejā: platās pieres āda spīd, un abas pumpas pie deguna atgādina izlieta šķidruma plankumiņus. Viņa jūt, ka kļuvusi nepievilcīga, un ēd kā zagšus, maziem, sasteigtiem kumosiņiem.

*— Paklau, — viņš saka,

— Ko?

— Mana automašīna vēl arvien stāv Ceristrītā.

— Lai stāv. Svētdienās skaitītāji nedarbojas.

— Jā, bet rīt darbosies.

— Ņem un pārdod.

— Ko tad?

— Automašīnu. Dzīve kļūs vienkāršāka. Vienā rāvienā būsi kļuvis bagāts.

— Nē, man šķiet, ka. *. Ak tu domā naudas dēļ. Zini, man ir vēl trīsdesmit dolāru, tos es varu tev tūliņ pat

atdot.

Viņš sniedzas uz bikšu kabatas pusi.

— Nē, nē, es nepavisam tā nedomāju. Es vispār it neko nedomāju. Tikai tāpat izmuldējos. — Viņa ir apmulsusi, viņas kakls kļūst plankumains, un Trusim kļūst viņas žēl, atceroties, ka naktī viņa šķita, tik skaista.

— Redzi, mans sievastēvs ir lietotu automašīnu tirgotājs un, kad mēs apprecējāmies, pārdeva man šo mašīnu ar pamatīgu atlaidi, — viņš paskaidro. — Patiesībā tā pieder manai sievai, un, tā kā mazais paliek pie viņas, domāju, ka mašīna arī jāatstāj viņai. Bez tam, kā redzi, man ir netīrs krekls un vajadzētu atvest kaut ko no drēbēm. Es gribētu pēc brokastīm aizlaist uz mājām, atstāt tur autiņu un savākt savas mantas.

— Bet ja tur ir viņa?

— Viņas tur nebūs. Viņa būs pie savas mātes.

— Man šķiet, ka tu priecātos, ja viņa tur būtu, — Ruta saka.

Vai tiešām? Viņš iztēlojas, ka atver durvis un ierauga Dženisu atzveltnes krēslā ar tukšu glāzi līdzās skatāmies televīzijas pārraidi, un viņam iekšā kaut kas it kā pārtrūkst, it kā viņš būtu norijis iestrēgušu kumosu, un viņš jūtas atvieglots, redzēdams, ka viņas seja ir tikpat ietiepīgi trula kā vienmēr.

— Nē, nepriecātos vis, — viņš saka. — Man bailes no viņas.

— Tā nudien izskatās.

— Viņā ir kaut kas atbaidošs, — viņš neatlaižas. — Viņa ir briesmīga.

— Tā nelaimīgā sieviete, kuru tu esi pametis? Manuprāt, tu esi briesmīgs.

— Nē.

— Ak jā! Tu taču domā, ka esi trusis. — Viņš nevar saprast, kādēļ viņas balss, to sakot, ir mazliet izsmejoša un tāda kā aizkaitināta.

*— Un ko tu darīsi ar tām savāktajām mantām? — viņa jautā. Tā nu tas iri viņa jūt, ka viņš taisās te palikt uz dzīvi.

— Vedīšu šurp, —- viņš atklāti pasaka,

Viņa ievelk elpu, bet neko neatbild.

Tikai uz šo vienu dienu, — viņš lūdzas. — Tev taču šodien nav nekur jāiet?

— Var jau būt. Es nezinu. Laikam gan nav,-

— Nu lieliski. Zini ko? Es tevi mīlu.

Viņa pieceļas, lai nokoptu traukus, un paliek stāvam, ar īkšķiem atspiedusies pret šķīvi, raudzīdamās baltā galda vidū. Tad lēni pašūpo galvu un saka:

— Tu esi viens nepatīkams pārsteigums.

Viņas platais iegurnis, ko cieši apņem brūni, punktaini svārki, ir masīvs un simetrisks kā varenas kolonnas pamatne. Viņa sirds tiecas šai kolonnai pretim, un aiz sajūsmas, ka atkal mīl Rutu, taču neuzdrīkstēdamies pacelt uz viņu acis, Trusis saka:

—* Neko darīt. Toties tu esi patīkams pārsteigums.

Trusis apēd trīs gabaliņus pīrāga, un drupatiņa, kas aizķērusies viņa mutes kaktiņā, paliek uz Rutas svītera, kad viņš, virtuvē atvadīdamies, noskūpsta Rutu uz krūtīm. Viņa paliek mazgājam netīros traukus. Automašīna, kā par brīnumu, tiešām gaida Trusi Čeristrītas pavasarīgajā dzestrumā. Liekas, ka tā būtu no viņa mājas atdalīta, ietves malā izskalota istaba, kas pēc nakts paisuma mazliet sašķiebusies, taču neskarta palikusi smiltīs un tur spīguļodama gaida, lai pēc pirmā atslēgas pagrieziena dotos jaunā peldējumā. Viņa ķermenis zem netīrā, saburzītā apģērba liekas tīrs, vingrs, atvieglots. Viņu mīl. Automašīna nomierinoši smaržo pēc gumijas un putekļiem, un saules sakarsēta, krāsota metāla. Trusis tajā jūtas kā nazis makstī. Viņš traucas cauri svētdienas mierā iegrimušai pilsētai, garām noklusušajām ķieģeļu māju rindām, garām mierīgajām, margotajām koka verandām. Viņš brauc apkārt Mauntdžadža kalna varenajam sānam: tā nogāze šosejas pusē ir jauno, dzelteni zaļo lapu izraibināta, bet augstāk mūžzaļie koki veido melnu svītru gar debesu malu. Kopš tā laika, kad viņš pēdējo reizi brauca te garām, ainava ir mainījusies. Vakar no rīta debesis bija sašvīkotas tievām pirmsausmas mākoņu strēlēm un viņš bija galīgi pārguris un stūrēja iekšā pašā tīkla centrā, it kā tikai tur būtu iespējams atpūsties. Jaunās dienas vidus ir sadedzinājis mākoņus, un debesis aiz vējstikla ir tuk-

f

£as un aukstas, un viņa priekšā ir tikai nekas, Rutas zilacainais nekas, tas, ka viņa sakās it neko nedarām, it nekam neticam. Truša sirds ceļas augšup, cauri šīm tukšajām debesīm. *

Tiklīdz viņš nokļūst lejā starp pazīstamajām Maunt-džadžas ielām, viņa dvēseles līdzsvars pazūd, kā nebijis. Viņš kļūst piesardzīgs, satraukts. Viņš brauc augšup pa Džeksonstrītu, pa Poteravēniju, pa Vilberstrītu un cenšas pēc kaut kādām pazīmēm uzminēt, vai dzīvoklī kāds ir. Pēc gaismas logos neko nevar pateikt; ir dienas vidus. Mājas priekšā nav nevienas automašīnas. Viņš divreiz apbrauc kvartālam apkārt un, snaikstīdams kaklu, mēģina saskatīt logā kādu seju. Loga rūtis ir augstas un necaurredzamas. Rutai nebija taisnība, kad viņa sacīja, ka viņš gribot redzēt Dženisu.

No domas par šādu iespējamību Trusi pārņem tāds nespēks, ka tad, kad viņš izkāpj no automašīnas, spilgtā saule gandrīz notriec viņu no kājām. Kad viņš dodas pa kāpnēm augšup, pakāpieni kā atpakaļvirzienā rotējoši zobrati neatturami velk baiļu pārņemto ķermeni uz leju. Sasprindzis bēgšanai, viņš pieklauvē pie durvīm. Neviens neatsaucas. Viņš pieklauvē vēlreiz, ieklausās un izņem no kabatas atslēgu.

Dzīvoklī neviena nav, bet tas vēl arvien ir tik pilns Dženisas klātbūtnes, ka Trusis sāk trīcēt; viņš ierauga pret televizoru pagriezto atzveltnes krēslu, un viņam saļimst ceļgali. Saplēstās, pa grīdu izmētātās Nelsona rotaļlietas galīgi sajauc viņam galvu; viss galvaskausa saturs — pelēkā smadzeņu viela un dzirdes un redzes orgāni — liekas saplūstam kopā un aizdambējam viņa esības cauruli; visas ejas šķiet aizsprostotas, tā ka viņš nesaprot, vai grib šķaudīt vai raudāt. Dzīvojamā istaba ir pilna putekļiem. ŠtoraS joprojām ir nolaistas. Dženisa dienā mēdza tās nolaist, lai uz televizora ekrāna nekristu gaisma. Kāds ir mēģinājis šo to piekopt; pelnutrauks un tukšā glāze ir novākta. Trusis uzliek dzīvokļa un automašīnas atslēgas uz televizora — brūni krāsotas metāla kastes. Kad viņš atver sienas skapi, durvju rokturis atsitas pret televizoru. Dženisas kleitu skapī vairs nav.

Viņš ir gribējis paņemt savas drēbes, taču pagriežas atpakaļ un sāk staigāt pa dzīvokli, cenzdamies aptvert, ko īsti ir izdarījis. Saules gaismā, kas spraucas cauri što-rām, redzams, ka viņu gulta ir iegrimusi. Tā nekad nav bijusi laba. To viņiem ir dāvājuši Dženisas vecāki. Uz kumodes redzami daži smaržu flakoniņi, manikīra šķērītes, balta diegu spolīte, adata, vairākas vara matadatas, telefona grāmata, modinātājpulkstenis ar luminiscējošu ciparnīcu, no žurnāla izrauta, ne reizi neizmantota kulinārijas recepte un javiešu koka krelles — viņa dāvana Dže-nisai Ziemassvētkos. Pret sienu nedroši atsliets lielais, ovālais spogulis, ko viņi atveda šurp, kad Dženisas vecāki iegādājās jaunu vannas istabas iekārtu. Viņš vienmēr taisījās to piestiprināt virs Dženisas kumodes, bet nekad neiznāca nopirkt vajadzīgās skrūves. Uz palodzes atstāta glāze, līdz pusei pilna ar sastāvējušos, burbuļainu ūdeni, met blāvu, izliektu saules zaķīti uz tukšo vietu, kur vajadzēja būt piestiprinātam spogulim. Uz sienas ir trīs garas, paralēlas švīkas. Kas tās ievilcis? Un kad? Aiz uzklātās gultas redzams balts vannas istabas grīdas trijstūris. Dženisa pēc dušas paceltām rokām tiecas viņam pretim, lai noskūpstītu, viņas pēcpuse tvaikos ir sasārtusi, padusēs vīd saslapušu spalvu kumšķlši. Kas tas bija par prieka uzplūdu, kas toreiz negaidot pārņēma viņus abus?

Virtuvē atklājas dīvains skats: uz pannas sasalušos taukos vēl arvien atrodas cūkgaļas šķēlītes, aukstas kā nāve. Viņš iemet tās papīra maisiņā zem izlietnes un ar lāpstiņu notīra arī sacietējušo tauku kriksīšus. No maisiņa, kam apakšā ir tumšbrūni traipi, nāk saldena puvuma smaka. Viņš domā, ko darīt. Atkritumu tvertne ir pie ieejas durvīm, un lieku reizi negribas kāpt pa kāpnēm. Viņš nolemj atstāt visu, kā bijis. Tad atgriež karstā ūdens krānu un ieliek pannu izlietnē, lai atmirkst. Tvaika elpa ir kā čuksts kapā.

Baiļu pārņemts, viņš steigšus paķer no vienas atvilktnes tīras sporta bikses, kreklus un zeķes, no otras — trīs virskreklus zilā, ar celofānu apvilktā kastē, no trešās — izgludinātas bikses, no sienas skapja pakampj abus uzvalkus -un vējjaku un ievīsta sīkākās mantas uzvalkos, lai varētu nest. To darot, viņš nosvīst. Iespiedis drēbju paunu starp rokām un pacelto augšstilbu, viņš vēlreiz pārlaiž skatienu dzīvoklim: mēbeles, paklāji un arī tapetes liekas noklātas ar tumšu plēvi, kas pārvelkas arī pār viņa seju. Istabās nav ne kārtības, ne mājīguma, un viņš ir priecīgs, ka var doties prom. Durvis aiz viņa nepielūdzami aizcēr-tas. Atslēga ir palikusi iekšpusē.

Zobu suka. Bārdas nazis. Aproču pogas. Kurpes. Uz katra soļa viņš atceras kādu aizmirstu lietu. Viņš steidzas, viņa kājas aši dipina lejup pa kāpnēm. Lēkdams pāri pē-

dējam pakāpienam, viņš ar galvu gandrīz aizķer kailo, melnas auklas galā degošo priekšnama spuldzi. Kad viņš drāžas garām savai pastkastītei, paša vārds it kā sauc viņu atpakaļ; ar zilo tinti uzvilktie burti mēmā kliedzienā lēkā acu priekšā. Viņš sev liekas smieklīgs, izslīdēdams saules gaismā līdzīgi kādam no tiem dīvainajiem zagļiem, par kuriem raksta laikrakstu pēdējās lappusēs, kuri nezog vis naudu vai sudrablietas, bet iznes no dzīvokļiem porcelāna izlietnes, tapešu ruļļus vai vecu drānu vīstokļus.

— Labdien, mister Engstrem!

Garām iet viņa kaimiņiene mis Amta ar violetu baznīcas cepuri galvā un palmas zariņu rokās.

— A, sveicināti! Kā jums klājas?

Viņa dzīvo trīs mājas tālāk un, kā dzird runājam, slimo ar vēzi.

— Lieliski, — viņa atbild, — patiešām lieliski. — Un stāv saulē, tās krāšņuma apstulbināta, ar plakanajām pēdām stabili balstīdamās pret slīpo ietvi. Aizdomīgi lēni pabrauc garām zaļa automašīna. Mis Amta stāv viņam ceļā, patīkami apmulsusi, nez par ko bezgala pateicīga, liekas, par to, ka spēj noturēties uz ietves, — stāv kā muša, kas, rāpodama pa griestiem, apstājusies, lai pabrīnītos par sevi.

— Jauks laiciņš, — viņš saka.

— Brīnišķīgs, brīnišķīgs. Pūpolsvētdienā debesis vienmēr ir skaidras. Man pat asinis dzīslās rit straujāk.

Viņa smejas, un Trusis smejas līdzi. Viņa stāv kā iemieta karstajā asfaltā starp divu jaunu kļavu caurspīdīgām ēnām. Trusim kļūst skaidrs, ka viņa neko nezina.

— Laiks sākt pavasara tīrīšanu, vai ne? — viņš saka, redzēdams, ka mis Arnta cieši skatās uz viņa rokām, un uzskatāmības labad pakrata savu paunu.

— Tas tiesa, — viņa saka ar negaidīti sarkastisku smīnu. — Jūs, jaunie vīri, ņemat to visu ļoti nopietni. — Tad viņa pagriežas un izsaucas:

— Are, kur mācītājs!

Zaļā automašīna vēl lēnākā gaitā pa ielas vidu brauc atpakaļ. Drēbju sainis Trusim rokās kļūst divreiz smagāks — viņš ar šausmām aptver, ka iekritis. Viņš nostrei-puļo no lieveņa un, drāzdamies garām mis Arntai, izmet: •— Man jāskrien, — kā atbildot uz viņas dziļdomīgo piezīmi: — Nē, tas nav cienīgtēvs Krupenbahs.

Skaidrs, ka tas nav Krupenbahs. Trusis pazīst šo cilvēku, kaut arī nezina, kā to sauc. Tas ir episkopālās baznīcas garīdznieks. Springeri ir viņa draudzes locekļi; baznīcas maiņ^ bija viens no tiem paņēmieniem, ar kuru palīdzību vecais āksts, bijušais anglikānis, centās tikt dzīvē uz augšu. *Tā jau īsti nav, ka Trusis skrietu. Slīpā, lejup vērstā ietve uz katra soļa it kā belž viņam pa papēžiem. Drēbjņ pauna to aizsedz, tā ka viņš neredz, kur iet. Kaut pagūtu nokļūt vismaz līdz šķērsielai! Vienīgā cerība, ka garīdznieks viņu nepazīs. Viņš jūt, ka zaļā automašīna lēni velkā§ nopakaļ. Varbūt nosviest drēbes zemē un bēgt? Kaut Varētu paslēpties vecajā ledus fabrikā! Bet līdz tai ir vēl vesels kvartāls. Viņš jūt, ka otrpus kalnam Ruta gaida, nomazgājusi traukus. Zilgums, kas zilgo zem debesu zilgmes.

Kā peldoša haizivs sev priekšā klusi saviļņo ūdeni, tā automašīnas zaļais spārns rada gaisa vilnīšus, kas no mugurpuses sašķīst pret Truša ceļu locītavām. Jo ātrāk viņš soļo, jo stiprāks ir vilnīšu trieciens. Aiz muguras iečiep-stas bērnišķīgi smalka, nazāla balss:

— Piedodiet, vai jūs esat Harijs Engstrems?

Trusim, izgaist katra vēlēšanās melot, viņš pagriežas un pņsčukstus atbild:

— Jā.

Jaunais, gaišmatainais vīrietis ar balto apkaklīti pa diagonāli piebrauc pie ietves, parauj rokas bremzi un izslēdz motoru, apstādamies nepareizajā pusē, turklāt slīpā leņķī pret ietvi. Garīdznieki ir apbrīnojami nevērīgi pret sadzīves noteikumiem. Trusis atceras, kā Krupenbaha dēls ar motociklu joņoja apkārt pa pilsētu. Tā šķita tīrā zaimošana.

Es esmu Džeks Eklzs, — garīdznieks saka, gluži nevietā iesmiedamies. Baltā, vēl neaizdegtā, mutē iespiestā cigarete kopā ar tikpat balto apkaklīti automašīnas logā rada komisku iespaidu. Eklzs izkāpj no savas olīvkrāsas automašīnas — piecdesmit astotā gada izlaiduma buika — un sniedz roku. Lai to paspiestu, Trusim jānoliek lielā drēbju pauna zemē uz mauriņa strēmeles starp ielu un ietvi.

Eklza rokasspiediens — dedzīgs, ievingrināts, ciešs — acīmredzot domāts kā apskāviens. Uz mirkli Trusim uzmācas bailes, ka viņš no tā nespēs vairs atbrīvoties. Viņš jūtas notverts. Paredzamās izskaidrošanās, neveiklās situācijas, lūgšanās un samierināšanās paceļas viņam apkārt kā drēgnas sienas; aiz izmisuma viņam sāk tērpot āda. Viņš jūt, ka gūstītājs neatlaidīsies.

Garīdznieks ir viņa gados vai mazliet vecāks un augumā krietni vien mazāks. Taču ne sīks. Zem melnās žaketes manāmi nevajadzīgi attīstīti muskuļi. Viņš stāv satraukts, mazliet izriezis krūtis. Viņam ir garas, iesarkanas uzacis, kas saiet raižpilnā grumbā virs deguna, un bāls zoda bumubulītis. Lai gan viņš izskatās noskaities, viņā ir kaut kas draudzīgs un muļķīgs.

— Uz kurieni jūs ejat? — viņš jautā.

— Ko? Nekur.

Trusi ir apmulsinājis šī tipa uzvalks. Tas tikai izskatās melns. Patiesībā tas ir zils — atturīgs, bet elegants, no viegla auduma pusnakts zilumā. Taču mazā vestīte — vai kā nu to sauc — ir melna kā katla dibens. Cigarete, ko Eklzs cenšas noturēt mutē,, pārvērš viņa smieklus sprauslāšanā. Viņš piesit ar plaukstu pie krūšu kabatas.

— Vai jums gadījumā nav sērkociņi?

— Diemžēl nav. Esmu atmetis smēķēšanu.

— Jums ir lielāks gribasspēks nekā man.

Eklzs apklust un kaut ko pārdomā, tad, pacēlis uzacis, iztrūcināts paskatās Harijā. Pelēkās acis ir kļuvušas apaļas un blāvas kā stikls. — Vai drīkstu jūs aizvest?

— Nē. Pie velna! Varat neraizēties par mani.

— Es gribētu ar jums parunāties.

— Vai tiešām?

— Jā gan. Pat ļoti.

— Nu labi. — Trusis paceļ no zemes savu tīstokli, apiet buikam no priekšpuses apkārt un kāpj iekšā. Iekšpusē jūtama cirtīgi saldā jaunas automašīnas plastmasas smarža. Viņš dziļi ievelk to krūtīs un mazliet nomierinās. — Vai par Dženisu?

Eklzs pamāj ar galvu un, raudzīdamies aizmugures logā, pabrauc mašīnu atpakaļ. Viņa virslūpa ir pārkāru-sies pāri apakšējai, aiz noguruma zem acīm ir violeti loki. Svētdienas viņam laikam ir smagas.

— Kā viņa jūtas? Ko dara?

— Šodien viņa liekas daudz prātīgāka. Viņa ar tēvu no rīta bija baznīcā.

Viņi brauc pa nokalni lejup. Neko vairāk Eklzs nestāsta, tikai mirkšķinādams raugās vējstiklā. Tad piespiež šķiltavu pogu pie sadales dēļa.

— Tā jau es domāju, ka viņa būs pie vecākiem, — Trusis saka. Viņu mazliet kaitina tas, ka garīdznieks nekliedz vai kaut kā citādi neņem viņu priekšā; acīmredzot neprot savu darbu, kā nākas.

Šķiltavas uzliesmo. Eklzs aizdedzina cigareti, ievelk dūmu un atkal sakopo domas.

— Kad jūs pēc pusstundas nebijāt atgriezies, — viņš saka, — viņa acīmredzot piezvanīja jūsu vecākiem un lūdza jūsu tēvu, lai pārved mājās dēlu. Jūsu tēvs, cik varu spriest, viņu visādi mierinājis un teicis, ka jūs droši vien esot kaut kur aizkavējies. Viņa atcerējusies, ka jūs vēlāk esot pārnācis mājās, tāpēc ka spēlējis uz ielas bumbu, un domājusi, ka esat varbūt aizgājis atpakaļ. Man šķiet, ka jūsu tēvs pat staigājis pa pilsētu, vērodams, vai kaut kur nespēlē basketbolu.

— Bet kur tad bija vecais Springers?

— Saviem vecākiem viņa neko neteica. Nabadzīte tiem piezvanījusi tikai divos naktī, kad, domājams, zaudējusi pēdējo cerību. — Vārds «nabadzīte» viegli un ierasti nolido viņam pār lūpām.

— Divos naktī? — Harijs jautā. Viņam kļūst Dženi-sas žēl; rokas cieši satver tīstokli, it kā gribētu mierināt.

— Jā, ap to laiku. Bet tad viņa bija tādā stāvoklī — no alkohola un visa pārējā —, ka viņas māte zvanīja man.

— Kādēļ jums?

— Nezinu. Cilvēki man zvana, — Eklzs iesmejas. — Tā tas ir pieņemts. Tas nomierina. Vismaz mani. Es vienmēr biju domājis, ka misis Springere mani ienīst. Viņa mēnešiem ilgi nav bijusi baznīcā.

Pagriezis seju pret Trusi, lai redzētu, kādu iespaidu atstāj šis joks, viņš tēlotās sāpēs paceļ uzacis, atvērdams plato muti.

— Un tas bija ap diviem naktī?

— Starp diviem un trim.

— JohaidI, piedodiet! Es negribēju uzcelt jūs no gultas.

— Tas nav svarīgi, — garīdznieks īgni pakrata galvu.

— Es jūtos briesmīgi, visu to dzirdot.

— Vai tiešām? Tad visas cerības vēl nav zaudētas. Nu, un kādi ir jūsu nākotnes plāni?

— Man nav nekādu plānu. Es, tā sakot, spēlēju pēc dzirdes.

Eklza smiekli Trusi pārsteidz, bet viņš atceras, ka garīdznieks ir speciālists izirušu laulību un aizbēgušu vīru jautājumos un ka teiciens «spēlēt pēc dzirdes» tam varbūt ir kaut kas svaigs. Viņš jūtas glaimots: Eklzs tomēr ir velna pulveris.

— Jūsu mātei ir interesanti uzskati, — Eklzs saka. ~ Viņa ir pārliecināta, ka es un jūsu sieva maldāmies,

domādami, ka jūs esat pametis ģimeni. Viņa saka — jūs esot pārāk labs zēns, lai kaut ko tādu izdarītu.

— Jūs esat varen noņēmies ar šo jautājumu.

— Ar šo un vienu aizgājēju.

— O, piedodiet.

Automašīna laiski slīd pa pazīstamajām ielām. Viņi pabrauc garām ledus fabrikai un nogriežas ap stūri, aiz kura atklājas skats uz ieleju.

— Ja jūs tiešām gribat mani aizvest, tad brauksim uz Brūveru.

— Vai negribat, lai aizvedu jūs pie sievas?

— Ko vēl ne! Tas ir, es gribu sacīt, ka tur tikpat nekas neiznāks. Vai jums tā neliekas?

Eklzs ilgu laiku klusē, kā nedzirdējis šo jautājumu. Pret sarunu biedru vērsts tikai viņa glītais, nogurušais profils, bet skatiens raugās cauri vējstiklam, kamēr lielā automašīna dūkdama ripo uz priekšu. Harijs jau grib atkārtot savu vaicājumu, kad Eklzs saka:

— Skaidrs, ka neiznāks, ja jūs to negribat.

Līdz ar to šis temats liekas izbeigts. Viņi brauc pa Poteravēniju uz šosejas pusi. Saulainajās ielās redzami vienīgi bērni, daži vēl svētdienas skolas drānās. Mazas meitenītes ģērbušās sārtos, zvanveidīgos svārciņos. Lentes ir tādā pašā krāsā kā zeķītes.

— Ko viņa tādu izdarīja, ka jūs nolēmāt aiziet? —Eklzs jautā.

— Lūdza nopirkt paciņu cigarešu.

Eklzs nesmejas, kā Trusis ir cerējis, bet šķietami nemaz neievēro šos vārdus kā pār strīpu pāršautu nekaunību. Bet Trusis ir teicis patiesību.

— Tā ir skaidra patiesība. Man bija apnicis būt par izsūtāmo un visu laiku veltīgi pūlēties ieviest kārtību viņas radītajā juceklī. Zināt, man bija tāda sajūta, ka esmu piesiets pie saplēstām rotaļlietām un tukšām glāzēm, un ieslēgta televizora, un novēlotām ēdienreizēm un ka nekad nespēšu tikt no tā vaļā. Tad pēkšņi man iešāvās prātā doma, cik viegli no visa tā izrauties, gluži vienkārši aiziet, un — velns parāvis! — tas tiešām bija viegli.

— Uz divām dienām tas nudien nav grūti.

«— Nu jā. Laikam ir tāds likums ...

— Tik tālu es neesmu vēl aizdomājies. Jūsu sievasmāte par to uzreiz ieminējās, bet jūsu sieva un misters Sprin-gers ir kategoriski pret. Cik varu spriest, aiz dažādiem

iemesliem. Jūsu sieva šķiet tāda kā stinguma pārņemta, viņa negrib, ka vispār kāds kaut ko darītu.

— Nabadzīte. Viņa ir tik stulba.

— Kāpēc jūs esat šeit?

— Tāpēc, ka jūs mani notvērāt.

— Es gribēju sacīt, kā tas gadījās, ka jūs bijāt pie savas mājas?

— Es atnācu pēc tīras veļas.

— Vai tīra veļa jums ir tik svarīga? Kāda nozīme ievērot pieklājību, ja tik viegli var mīdīt kājām citus cilvēkus?

Trusis jūt, ka saruna kļūst bīstama: paša vārdi atgriežas pie viņa atpakaļ, visapkārt tiek izlikti slazdi un cilpas. „

— Turklāt es atvedu viņai automašīnu.

— Kādēļ? Vai jums tā nav vajadzīga, lai aizbēgtu?

— Es domāju, ka tā pienākas viņai. Viņas tēvs mums to pārdeva ar krietnu atlaidi. Un labuma no tās man tikpat nav nekāda.

— Patiešām? — Eklzs nospiež cigaretes galu pelnu traukā un sniedzas pēc nākamās. Viņi brauc apkārt kalnam pa visaugstāko ceļa posmu, kur vienā pusē nokalne stāvi tiecas augšup un otrā strauji slīd lejup, tā ka te nav iespējams uzcelt ne māju, ne benzīna tanku. Lejā tumši spīguļo upe.

— Ja es nolemtu pamest savu sievu, — Eklzs saka, — tad iesēstos mašīnā un aizbrauktu tūkstoš jūdžu tālu. — Šie vārdi, kas mierīgi atskan pāri baltajai apkaklītei, izklausās gandrīz kā padoms.

— Tieši to jau es darīju! — izsaucas Trusis, sajūsmināts, ka viņiem abiem ir tik daudz kopīga. — Es aizrul-lēju līdz Rietumvirdžīnijai. Tad nolēmu sūtīt visu pie velna un griezos atpakaļ. — Vajadzētu izbeigt šo lādēšanos. Viņš pats īsti nesaprot, kādēļ piesauc velnu. Varbūt tādēļ, lai turētos tālāk no Eklza, jo jūt kādu bīstamu spēku velkam viņu pie šī vīra melnajā uzvalkā.

— Vai drīkstu jautāt, kāpēc?

— Nezinu. Tam bija daudz un dažādi iemesli. Pazīstamā vietā cilvēks jūtas drošāks.

— Varbūt jūs atgriezāties, lai palīdzētu sievai?

Trusis neziņā saminstinās.

— Jūs runājāt par jucekli savā dzīvē, — Eklzs turpina. — Bet kā, jūsuprāt, ir ar citiem jauniem pāriem? Kādēļ jūs uzskatāt, ka esat izņēmums?

— Jūs domājat, ka man uz to nebūs ko sacīt, taču es varu jums atbildēt. Reiz es kaut kas biju. Es biju pirmklasīgs basketbolists. Izcils sportists. Un, ja cilvēks ir bijis izcilība, tas vairs negrib samierināties ar kaut ko otršķirīgu. Bet to, kas mums bijis abiem ar Dženisu, citādi kā par otršķirīgu nav iespējams nosaukt.

Uzliesmo automašīnas šķiltavas. Eklzs aizsmēķē un atkal aši pievēršas ceļam. Viņi jau ir sasnieguši Brūveras nomali.

— Vai jūs ticat dievam? — viņš jautā.

Jau no rīta vienreiz atbildējis uz šo jautājumu, Trusis nekavējoties attrauc: — Protams.

Eklzs izbrīnā pamirkšķina acis. Pūkainais plakstiņš viņa profilā nomirgo, taču seja nepagriežas pret Trusi.

— Tātad jūs domājat, ka dievs grib, lai jūs savai sievai sagādātu ciešanas?

— Atļaujiet uzdot jums vienu jautājumu. Vai jūs domājat, ka dievs grib, lai ūdenskritums būtu koks?

Trusis saprot, ka šis Džimija jautājums skan smieklīgi. Viņu kaitina tas, ka Eklzs to gluži vienkārši norij, skumīgi ievilkdams dūmu. Viņam kļūst skaidrs, ka ar tādu pašu gurdu dūma ievilcienu Eklzs norīs visus viņa izteikumus. Šī cilvēka darbs ir uzklausīt citus. Viņa lielā, gaišmatainā galva liekas piebāzta ar katra pretimnācēja dārgo noslēpumu un izmisīgo jautājumu pelēko putru, un, kaut arī viņš ir tik jauns, krāsu šai ķēpai nekas nevar piešķirt. Pirmo reizi Trusim viņš liekas netīkams.

— Nē, — Eklzs, brīdi padomājis, atbild. — Bet es domāju, ka viņš grib, lai mazs koks kļūtu liels.

— Ja jūs gribat sacīt, ka neesmu nobriedis, tam es šķaudu virsū, jo briedums manās acīs ir tas pats kas nāve.

— Arī es pats neesmu nobriedis, — Eklzs saka.

Pārākā debesu dāvana! Trusis to noraida.

— Es netaisos atgriezties pie šīs idiotes, lai vai cik ļoti jums viņas žēl. Es nezinu, ko viņa izjūt. Gadu gadiem neesmu to zinājis. Es zinu tikai to, ko izjūtu pats. Tas ir vienīgais, kas man ir. Vai zināt, ar ko es nodarbojos, lai šo varzu uzturētu? Demonstrēju sīkpreču veikalos nolādētu, graša vērtu skārda klaberkasti, ko dēvē par Maģisko Brīnummizotāju!

Eklzs skatās uz viņu un smejas, izbrīnā saraucis augšup uzacis.

— Tad tāpēc jūs esat tik lielisks orators, — viņš saka.

Šie trāpīgie vārdi, kuros skan aristokrātisks izsmiekls, nostāda viņus katru savā vietā. Tagad Trusis jūtas drošāks.

— Ei, nu jūs varētu laist mani ārā, — viņš ieteicas. Viņi brauc pa Vaizerstrītu uz lielās, dienā nedzīvās saulespuķes pusi.

— Varbūt aizvest jūs līdz turienei, kur esat apmeties?

— Nekur es neesmu apmeties.

•— Labi, kā vēlaties.

Ar tādu kā puicisku sapīkumu Eklzs nobrauc ietves malā un apstājas pie ugunsdzēsības hidranta. No straujās bremzēšanas bagāžniekā kaut kas noklakšķ.

— Jūsu vāģis jūk ārā, — Trusis saka.

— Tās ir manas golfa nūjas.

— Jūs spēlējat golfu?

— Ne visai labi. Un jūs? — Eklzs atdzīvojas, cigarete gluži aizmirsta kvēlo viņa rokā.

— Es kādreiz biju bumbiņu pienesējs.

— Vai drīkstu uzaicināt jūs uz spēli?

Redz, kā. Izliek lamatas.

Trusis izkāpj un, abām rokām apskāvis lielo drēbju paunu, lēkā aiz prieka, ka izkļuvis brīvībā.

— Man nav nūju!

— Tās var iznomāt. Nu lūdzu! Pavisam nopietni. — Eklzs pārliecas pāri labajam sēdeklim, lai varētu sarunāties pa durvīm. — Man ļoti grūti atrast sev partnerus. Visiem jāstrādā, tikai man ne. — Viņš smejas.

Trusis zina, ka vajag bēgt, taču doma par golfa spēli līdz ar pārliecību, ka ir drošāk, ja mednieku patur acīs, liek viņam palikt uz vietas.

— Labāk jau drīzāk, — Eklzs neatlaižas, — citādi baidos, ka jūs atkal sāksiet nodarboties ar savu brīnum-ierīču demonstrēšanu. Varbūt otrdien? Otrdien divos? Vai aizbraukt jums pakaļ?

— Nē. Es aiziešu pie jums uz māju.

— Vai apsolāt?

— Jā. Bet maniem solījumiem nevajag ticēt.

— Jātic vien būs.

Eklzs nosauc savu Mauntdžadžas adresi, un viņi atvadās. Gar slēgto, svētdienīgi pieklusušo veikalu vitrīnām, visgudri raudzīdamies apkārt, soļo vecs policists. Tas droši vien nodomā, ka garīdznieks atvadās no savas Jauno Kristiešu grupas vadītāja, kurš nes drēbju saini nabadzīgajiem. Harijs uzsmaida policistam un svilpodams aiziet pa dzirkstošo ietvi. Kolosāli, neviens pats netiek' viņam klāt!

Ruta atver durvis ar detektīvromānu rokā. Viņas acis no lasīšanas izskatās miegainas. Viņa ir uzvilkusi citu džemperi. Viņas mati liekas kļuvuši tumšāki. Viņš iesviež drēbes gultā.

— Vai tev ir pakaramie?

— Vai tu tiešām domā, ka šis dzīvoklis ir tavs?

— Tu esi mana, — viņš saka. — Tu esi mana, un saule ir mana, un zvaigznes.

Cieši apskaudams Rutu, viņš gandrīz notic, ka tā arī ir. Viņa ir atturīga un nepakļāvīga viņa rokās, ne jau nu draudzīga, nē, nepavisam. Viņam nāsīs iesitas viegla ziepju smarža, un zods sajūt miklumu. Viņa ir izmazgājusi matus. Tagad tie tumšākām, taisnākām šķipsnām akurāti noķemmēti atpakaļ. Tīra, viņa ir tīra, liela, tīra sieviete. Viņš piekļauj seju viņas galvai un dzer vienkāršo, aso smaržu. Viņš iztēlojas viņu kailu zem dušas ar noliektu galvu un pilošiem, putu pilniem matiem zem pātagojošām ūdens strūklām.

— Es esmu tevi uzziedinājis, — viņš saka.

— Tu esi īsts debesu brīnums, — Ruta atbild un atgrūžas no viņa krūtīm. Kamēr viņš rūpīgi karina uz ple-ciņiem uzvalkus, viņa jautā: — Vai atdevi sievai automašīnu?

— Neviena tur nebija. Es slepus ielavījos iekšā. Atslēgu atstāju dzīvoklī.

— Un neviens tevi nenotvēra?

— Taisnību sakot, notvēra gan. Episkopālās baznīcas garīdznieks atveda mani atpakaļ uz Brūveru.

— Vai tu patiešām esi tik dievticīgs?

— Es viņam to nelūdzu.

— Ko viņš teica?

— Neko sevišķu.

— Kāds viņš ir?

— Tāds pieglaimīgs tips. Visu laiku smējās.

— Varbūt viņš smējās par tevi.

— Uzaicināja mani otrdien spēlēt golfu.

— Ko nu tu muldies!

— Nē, nopietni. Es viņam teicu, ka neprotu.

Ruta smejas un smejas vienā gabalā, kā sievietes mēdz darīt, ja vīrietis viņas satrauc un viņas kautrējas to izrādīt.

— Ak tu manu Trusīt! — viņa beidzot maigi izsaucas. — Tu gluži vienkārši klīsti pa pasauli, vai ne?

— Viņš man piesējās, — Trusis neatlaižas, juzdams, ka šis paskaidrojums Rutu uzjautrinās, — Es neko tādu nedarīju.

— Ak tu nabadziņš, — viņa saka. — Tu esi tiešām neatvairāms.

Ar milzīgu iekšēju atvieglojumu viņš beidzot nomet netīrās drēbes un uzvelk tīru vēju, tīras zeķes un bikses. Bārdas nazi viņš ir atstājis mājās, bet Rutai ir mazs, izliekts padušu skujamais nazītis, un viņš to izmanto. No savas garderobes viņš izvēlas vilnas sporta kreklu, jo pavasara vakaros ir stipri vēss, un uzvelk tās pašas zamša kurpes. Viņš ir aizmirsis paķert līdzi citas.

— Ejam pastaigāties, — viņš paziņo, kad ir pārģērbies.

— Es lasu, — Ruta atbild. Detektīvromāns ir atvērts turpat vai pie beigām. Ar grāmatām viņa apietas saudzīgi, neieloka vākus, kaut arī tās maksātu tikai trīsdesmit piecus centus.

— Iesim. Paelposim svaigu gaisu.

Trusis pieiet viņai klāt un mēģina atņemt grāmatu. Tā saucas «Oksfordas miroņi». Kādam jodam viņai vajadzīgi šie Oksfordas miroņi, kad šeit ir viņš, lieliskais Harijs Engstrems!

— Pagaidi, — viņa lūdz un pāršķir lappusi, un izlasa vēl dažus teikumus, kamēr viņš velk grāmatu viņai ārā no rokām, tad aizver acis un ļauj to atņemt.

— Ak kungs, kāds tu esi bezsirdis.

Viņš ieliek starp atvērtajām lappusēm izdegušu sērkociņu un paskatās uz viņas kailajām kājām.

— Vai tev ir kādas sporta kurpes? Ar augstiem papēžiem nav nekāda iešana.

— Nē. Vai zini, es gribu gulēt.

— Šodien ātrāk iesim gultā.

Pie šiem vārdiem Ruta pašķielē uz viņu, pastiepusi uz priekšu lūpas. Tā ir viņai raksturīgā vulgaritāte, kas neļauj neko palaist gar ausīm.

— Nāc, — viņš saka. — Uzvelc kurpes ar zemiem papēžiem, un tad izžāvēsim tavus matus.

—- Es varu staigāt tikai ar augstiem. — Kad viņa noliecas, lai uzstīvētu kājās kurpes, viņš neviļus pasmaida par viņas balto, glīti izšķirto matu celiņu. Tas ir tik taisns kā meitenītei dzimšanas dienā.

Viņi tuvojas kalnam no pilsētas parka puses. Atkritumu tvertnes un pārvietojamie metāla soli vēl nav izlikti. Uz iebetonētajiem dēļu soliem saulē sildās izdēdējuši večuki kā ļieli baloži ar dažādu pelēku nokrāsu spalvām. Sīkajās lapiņās tērptie koki met uz puskailo zemi punktainas ēnas. Pār stabiņiem pārstieptas auklas atdala nesen iesētos zālājus no neuzkoptajiem grantētajiem celiņiem. Vieglais vējiņš, kas nemitīgi pūš no nogāzes puses garām tukšajai orķestra nojumei, ēnā šķiet vēss. Vilnas krekls lieti noder. Baloži, kas mehāniski klana galvas, tipinādami ar sārtajām kājelēm, no viņu soļu dipoņas paceļas gaisā un švīkstinādami aizmugurē atkal nolaižas. Kāds klaidonis ar izdēdējušu seju sēž uz sola, izstiepis roku visā atzveltnes garumā, un šķauda kā kaķis. Vairāki zēni ap gadiem četrpadsmit vai jaunāki smēķē un grūstās pie aizslēgtās sporta piederumu būdas, uz kuras dzeltenajiem dēļiem kāds ar sarkanu krāsu uzvilcis «Tekss + Džozija», «Rita-fDžejs». Kur viņi rāvuši sarkanu krāsu? Trusis satver Rutas roku. No dekoratīvā dīķa pie orķestra nojumes izlaists ūdens, un tā dibenā redzami atkritumi. Viņi iet gar nojumes priekšējo, vējiem pavērto pusi, un klusumā dzirdama viņu soļu atbalss. Par pieminekli pārvērsts Otrā pasaules kara tanks ir pagriezis savus tukšos lielgabalus pret tālīnajiem tenisa laukumiem. Tīkli vēl nav uzvilkti, laukumu malas nav iezīmētas.

Koki kļūst arvien tumšāki, paviljoni paliek arvien tālāk zem viņiem. Viņi iet pa parka augšējo daļu, kur naktīs klaiņo huligāni. Kāpņu lejasdaļu gandrīz pilnīgi aizsedz biezi saauguši krūmāji, kuros viegli iezīmējas pirmie bāli dzeltenie pumpuri. Pirms daudziem gadiem, kad pastaigas bija iemīļots atpūtas veids, Brūveras puses nogāzē tika ierīkotas kāpnes. Pakāpienus veido sešas pēdas gari darvoti baļķi, aiz kuriem ir sabērta im noblietēta zeme. Vēlāk šie apaļie pakāpieni ir nostiprināti ar dzelzs caurulēm un zeme aiz tiem nokaisīta ar smalku, zilganu granti. Rutai kāpšana ir grūta: Trusis redz, ka viņas smagnējais ķermenis tik tikko spēj noturēties uz smailajiem, zemē grimstošajiem papēžiem. Tie lokās un ķeras aiz nelīdzenumiem. Viņas pēcpuse ļodzās, viņa airējas ar rokām, lai noturētu līdzsvaru.

— Novelc kurpes, — Trusis saka.

■ — Lai sabendētu kājas? Paskat, cik šis, draņķis, gādīgs.

— Tad ejam atpakaļ.

— Nē, nē. Nu jau vajag būt pusceļam.

— Līdz tam vēl tālu. Novelc kurpes. Zilie akmentiņi drīz izbeigsies. Tālāk būs tikai cieta zeme.

— Ar stikla lauskām.

Vēlāk viņa tomēr novelk kurpes un zeķes. Viņas pēdas baltas un kailas zib viņa acu priekšā; ņirb dzeltenie papēži. Potītes zem pilnīgajiem ikriem ir tievas. Aiz pateicības ari viņš novelk kurpes, lai dalītos sāpēs, kādas viņai jācieš. Zeme ir nomīdīta gluda, taču neredzami akmentiņi dursta viņam pēdas, kas nes visu ķermeņa svaru. Turklāt zeme ir auksta.

— Ai! — viņš iesaucas. — Johaidī!

— Uz priekšu, drosminiek, nezaudē dūšu! — Ruta saka.

Viņš iemanās iet pa zāli baļķu galos. Vietu vietām

kāpnēm pāri liecas koku zari, pārvērsdami tās augšupejošā tunelī. Citur it nekas neaizsedz skatu, un viņi raugās lejā pāri Brūveras jumtiem uz divdesmit stāvu augsto tiesas namu — vienīgo debesskrāpi šajā pilsētā. Starp augšējiem logiem redzami bareljefi, betona ērgļi ar izplestiem spārniem. Garām paiet divi vecāki pāri ar rūtainām šallēm ap kaklu — putnu vērotāji. Tiklīdz tos aizsedz ķeburains ozola zars, Trusis uzlec uz Rutas pakāpiena, apskauj viņas karsto augumu, skūpsta neatsaucīgās, no sviedriem sāļās lūpas. Viņai šķiet, ka tagad nav īstais brīdis, viņas sievišķīgo vienvirziena prātu aizņem viena vienīga vēlēšanās — tikt augšā kalnā. Taču Truša apziņā doma, ka šīs pilsētas meičas baltās kājas viņa dēļ kailas staigā pa akmeņiem, liek viņa piepūlētajai, drudžaini pukstošajai sirdij ieraudāties, un vājuma uzplūdā viņš tveras pie viņas spēcīgā auguma. Pāri galvām, tricinādama gaisu, aizdār-dina lidmašīna.

— Mana karaliene, — viņš saka. — Mana labā ķēvīte.

— Kas?

— Ķēvīte.

Netālu no virsotnes kalns tiecas augšup kā stāva krauja, te ierīkotas modernas, dzelzs margām nožogotas betona kāpnes, kas pēc trim Z veida posmiem sasniedz asfaltēto Kalngala viesnīcas automašīnu stāvvietu. Viņi atkal uzvelk kurpes un kāpj augšup, vērodami pilsētu, kas lejā zem viņiem plešas arvien plašāka.

Kraujas mala ir norobežota ar margām. Trusis satver balto šķērsi, ko sasildījusi aiz apvāršņa malas spēji grimstošā saule, un skatās tieši lejā koku plaukstošajos vainagos. Tas ir šerminošs skats, palicis prātā no bērnības, kad viņš mēdza prātot, vai, lēkdams zemē, būtu uz vietas pagalam vai paliktu guļam uz šiem mīkstajiem, zaļajiem koku vainagiem kā sapni uz mākoņiem? Pašā apakšā viņam zem kājām ir stāva akmens siena, kas no augšas izskatās tik šaura kā nazis; virs tās redzama laidenā no-kalne, kur vietumis atsedzas aizaugušas takas un klaju-miņi, un kāpnes, pa kurām viņi nākuši augšup.

Ruta pievērtām acīm, kā lasīdama grāmatu, vēro pilsētu. Viņas vaiga līnija spirgtajā gaisā ir saspringta un nekustīga. Vai viņa jūtas kā indiāniete? Viņa sacīja, ka varētu būt meksikāniete.

Nu labi. Viņš ir uzvilcis viņu šeit augšā. Kas šeit ir, par ko priecāties? Brūvera sākas ar leļļu namiņu rindu pie pilsētas parka un tālāk izplūst kā plats, darvotu jumtu un spīguļojošu automašīnu izraibināts sarkanas puķpodu krāsas vēders, un beidzas iesārtā miglā virs tālīnās upes. Dūmakā mirgo benzīna tvertnes. Priekšpilsētas vijas apkārt kā šalles. Bet pati pilsēta ir skatienam neaptverama, un viņš paver lūpas, kā gribēdams, lai dvēsele izgaršo šo patiesību, it kā tā būtu kāds noslēpums tik vājā atšķaidījumā, ka kļūst izjūtams, tikai iebaudīts lielā daudzumā. Gaiss kaltē viņa muti.

Visu šo dienu viņam ir gandējis dievs. Gan Rutas izsmieklā, gan Eklza izbrīna pilnajā skatienā. Kādēļ visu to māca, ja neviens tam netic? Stāvot šeit, viņam ir pilnīgi skaidrs: ja ir grīda, tad ir arī griesti, un plašums, kurā mēs dzīvojam, ir vērsts uz augšu. Kāds mirst Šai milzīgajā ķieģeļu pilsētā kāds pašlaik mirst. Šī doma iznirst no nekurienes: tāda ir statistika. Šajās ielās kādā mājā kāds cilvēks pašlaik mirst — ja ne šai brīdī, tad nākamajā —, un Trusim šķiet, ka pilsētas akmens krūtīs ir apslēpta sārtā miglas mākoņa sirds. Viņš ar acīm meklē šo vietu; varbūt izdosies ieraudzīt, kā no vēža nomelnējusi veca vīra dvēsele kā mērkaķis pa virvi kāpj augšup debesīs. Viņš sasprindzina dzirdi, lai saklausītu atvieglojuma nopūtu, ar kādu sārtā ilūzija viņam pie kājām sarauj saites ar reālo dzīvi. Klusums pieviļ viņa cerības. Nedzirdami slīd automašīnu virtenes, no kādas mājas durvīm atdalās punktiņš. Ko viņš šeit dara, kādēļ karājas gaisā? Kādēļ viņš nav mājās? Viņam kļūst baisi, un viņš lūdz Rutu:

— Apliec man apkārt roku.

Viņa nevērīgi paklausa, panākdama soli tuvāk un piespiezdama savu gurnu pie viņējā. Trusis ciešāk pievelk viņu sev klāt, un viņam kļūst vieglāk. Brūvera viņiem pie kājām it kā sildās rietošās saules gaismā; kā milzīgs, sarkans paklājs tā paceļas no ielejas, atgādinot krūti, kas dziļi ievilkusi elpu, Brūvera — simttūkstoš cilvēku māte, mīlestības patvērums, neatkārtojams, saulrieta apmirdzēts, cilvēku roku radīts mākslas darbs. Un, pēkšņas drošības pārņemts, viņš kā izlutināts bērns skaļi izteic prātu urdošu jautājumu:

— Vai tiešām tu biji prostitūta?

Viņam par brīnumu, Ruta saspringst un spēji atraujas, un paliek draudīgi stāvam pie margām. Viņas acis pie-miedzas, zods kļūst ciets. Viņš satrūkstas un pamana, ka no asfaltētā laukuma otras malas viņos smīnēdami noraugās trīs skauti.

— Vai tiešām tu esi maita? — viņa atjautā.

* Viņš jūt, ka jāatbild piesardzīgi.

—- Daļēji — jā.

— Tad jau viss kārtībā.

Atpakaļ viņi dodas ar autobusu.

Otrdienas pēcpusdienā, kad viņš brauc uz Mauntdža-džu, laiks ir apmācies. Eklzs dzīvo pilsētas ziemeļu galā. Trusis laimīgi pabrauc garām savam rajonam, pie Sprūs-strītas izkāpj un soļo tālāk, skaļi dungodams frāzi: «Es, ak, es esmu bez prāta pēc Harija,» — nevis no sākuma, bet tikai to vietu, kur meitene nemitīgi atkārto šo rindu, īpaši uzsverot vārdiņu «es».

Viņš jūtas mierīgs un drošs. Divas dienas viņi ar Rutu ir dzīvojuši par viņa naudu, un viņiem vēl atlicis četrpadsmit dolāru. Turklāt no rīta, kamēr Ruta bija aizgājusi iepirkties, viņš, rakņādamies pa viņas kumodi, atklāja, ka viņai bankā ir milzīgs noguldījums, kas februāra beigās sasniedzis piecsimt dolāru. Vienreiz viņi ir bijuši spēlēt kroketu un noskatījušies četras filmas —* «Džidži», «Zvans, grāmata un svece», «Sestās laimes viesnīca» un «Plušķainais suns». Mikipeļu kluba pārraidēs viņš ir redzējis tik daudz «Plušķainā suņa» fragmentu, ka gribēja noskatīties visu filmu. Tas bija tikpat kā šķirstīt fotogrāfiju albumu, kur puse seju ir pazīstamas. Ainu, kur raķete izšaujas cauri jumtam un Freds Makmarejs izskrien ārā ar kafijas kannu rokās, viņš jau zina no viena gala līdz otram.

Ruta bija viņu uzjautrinājusi. Kroketu viņa spēlēja gluži vienkārši briesmīgi — kaut kā aizairējās līdz līnijai un nometa* bumbu zemē. Plaukš! Kinoteātrī, skatīdamās «Džidži», viņa katru reizi, kad stereofoniskais skaļrunis aiz muguras sāka aurēt, pagriezās atpakaļ, sacīdama: «Kuš-š-š,» —- it kā zālē kāds skaļi sarunātos. «Sestās laimes viesnīcas» seansa laikā, tiklīdz uz ekrāna parādījās Ingrīda Bergmane, viņa pieliecās Trusim klāt un čukstus vaicāja: — Vai viņa tiešām ir slampa? — Trusi satrieca Roberta Donata izskats. Šis cilvēks zināja, ka viņam jāmirst. Tam vajag būt briesmīgi — zināt, ka jāmirst, un tai pašā laikā tēlot mandarīnu! Pēc filmas «Zvans, grāmata un svece» Ruta vienīgi noteica: — Kādēļ pie mums neredz bongo bundžiņas? — Viņš klusībā nozvērējās viņai tās nopirkt. Pirms pusstundas, gaidīdams Vaizerstrītas autobusu, viņš ieraudzīja tās mūzikas instrumentu veikala skatlogā. 19 dolāri 95 centi. Autobusā viņš visu ceļu sita sev uz stilba bongo ritmus.

— Jo es esmu bez prāta pēc Har-ri-ja...

Numurs 61 ir liela ķieģeļu māja ar baltām koka aplo-dām, mazu, grieķu templim līdzīgu verandiņu un šīfera jumtu, kas spīgo kā lielas zivs zvīņas. Aiz mājas pagalmā ar stiepļu režģi apvilktā laukumiņā redzamas dzeltenas bērnu šūpoles un smilšu kaste. Kad Harijs pa celiņu dodas uz durvīm, aiz nožogojuma ieķilkstas kucēns. Zāle ir spilgti, eļļaini zaļa kā pirms lietus vai krāsainos uzņēmumos. Šī vieta šķiet pārāk nenopietna, lai būtu īstā: Trusis vienmēr ir domājis, ka garīdznieki dzīvo drūmās pilīs ar melniem jumtiem. Bet uz mazās plāksnītes virs zivij līdzīga klaudzināmā veserīša iegravēts — Pastorāts. Viņš divreiz pieklaudzina ar zivi, brīdi nogaida un klaudzina vēl divas reizes.

Durvis atver mundra čiepiņa zaļraibām acīm.

— Ko jums vajag?

Balss skan tā, it kā viņa sacītu: «Kā jūs uzdrīkstaties?»

Kad viņa paceļ galvu, lai paskatītos Trusim sejā, viņas acis ieplešas, tā ka pilnīgāk atsedzas košie baltumi, kuros kā pogas iespraustas sūnu zaļās varavīksnenes.

Pēkšņi ne no šā, ne no tā Trusis jūt, ka ir stāvokļa noteicējs, jūt, ka nav viņai vienaldzīgs. Vasaras raibumi nosējuši viņas mazo, strupo, it kā nokniebto degunu, šauru un bālu zem punktainā iedeguna. Viņas āda ir gaiša un maiga kā bērnam. Kājās viņai oranži šorti. Ar tīksmīgu labpatiku, kas jau tuva nekaunībai, viņš saka:

— Čau!

— Sveicināti.

— Sakiet — vai reverends Eklzs ir mājās?

— Viņš guļ.

— Dienas vidū?

— Viņš naktī tikpat kā nav gulējis.

— Ak tu nabadziņš.

— Vai gribat ienākt?

— Patiešām nezinu. Viņš lika man ierasties. Goda vārds.

— Var jau būt. Nāciet, lūdzu, iekšā.

Viņa ved Trusi garām vestibilam un kāpnēm uz vēsu istabu ar augstiem griestiem un sudrabotām tapetēm, klavierēm, ainavu akvareļiem, grezniem sējumiem pilnu grāmatu skapi stūrī un kamīnu, uz kura dzegas atrodas pulkstenis ar četrām zelta bumbām, kas gandrīz nekad neapstājas, Pie sienām karājas fotogrāfijas ietvaros. Mēbeles ir tumši zaļas un sarkanas, vienīgi garais dīvāns ar apaļu atzveltni un paroceņiem ir krēma krāsā. Istaba ož tā, it kā nekad netiktu kurināta. No tālienes plūst šurpu siltāka smarža — kaut kur cepas kūka. Viņa apstājas paklāja vidū un saka:

— Vai dzirdat?

Trusis paliek stāvam. Dobjais būkšķis, ko arī viņš saklausījis, vairs neatkārtojas.

— Es domāju, ka tas knēvelis aizmidzis, — viņa paskaidro.

— Vai jūs esat bērnaukle?

— Es esmu sieva, — viņa saka un, to pierādīdama, apsēžas baltā dīvāna vidū.

Viņš apsēžas pretim mīkstā krēslā ar augstu galvas balstu. Raupjais, mēļais audums mazliet dursta viņa rokas. Viņš ir ģērbies rūtainā sporta kreklā, piedurknes uzrotītas līdz elkoņiem.

— Ai, piedodiet!

Nu protams, ka sieva. Uz viņas kailajām, sakrustotajām kājām vietām redzami zili paplašinātu vēnu plankumiņi. Tagad, kad viņa sēž, seja vairs nešķiet tik jauna kā pie durvīm. Kad viņa, ērti atlaizdamās, atmet galvu, redzams dubultzods, Kārdinošs kumosiņš. Mazi, cieti cicīši.

— Cik vecs ir jūsu bērns? — viņš jautā.

— Man ir divi bērni. Divas meitenes — trīs un vienu gadu vecas.

— Manam dēlam ir divi gadi.

— Es arī gribētu dēlu, — viņa saka. — Mums ar meitenēm ir personiskās dabas problēmas. Mēs esam pārāk līdzīgas. Mēs skaidri zinām, ko kura domā.

Nemīl pati savus bērnus! Trusis ir bezmaz sašutis, dzirdot šādus vārdus no garīdznieka sievas.

— Vai jūsu vīrs to ir pamanījis?

— O, Džeks ir sajūsmā. Viņam glaimo, ka sievietes cīnās viņa dēļ. Šis ir viņa mazais harēms. Man šķiet, ka no dēla viņam būtu bailes. Vai jums ir bailes no savējā?

— No dēlēna? Nē, nepavisam. Viņam ir tikai divi gadi.

— Tas sākas vēl agrāk, varat man ticēt. Seksuālais antagonisms sākas praktiski kopš dzimšanas.

— Neesmu pamanījis.

— Jo labāk jums. Jūs acīmredzot esat primitīvs tēvs. Manuprāt, Freids ir dievs. Jūs tam esat skaidrs pierādījums.

Trusis pasmaida, iedomādamies, ka Freidam varētu būt zināms sakars ar sudrabotajām tapetēm un akvareli ar pili un kanālu viņai virs galvas. Dižciltība. Ar pirkstu galiem viņa pieskaras deniņiem, atmet galvu, aizver acis un nopūzdamās paver pilnīgās lūpas. Viņš vai apstulbst aiz pārsteiguma: šajā mirklī viņa šķiet pamazināta Rutas kopija.

Eklza smalkā balss, paša mājās dīvaini pieņēmusies spēkā, no kāpņu augšas sauc:

— Lūsij! Džoisa lien manā gultā!

Lūsi ja atver acis un lepni nosaka:

— Vai redzat?

— Viņa teica, tu esot atļāvusi, — balss gaužas, spiezdamās cauri margām, sienām un tapešu kārtām.

Misis Eklza pieceļas un dodas uz durvju pusi. Oranžie šorti aizmugurē ir saburzīti, un uzrautās staras atsedz gumu apaļumus. Baltākus par dīvāna drānu. No sēdēšanas sasārtusī āda pamazām nobāl.

— Nekā tamlīdzīga es neesmu teikusi! — viņa sauc augšup un ar baltu roku pavelk uz leju šortus, nogludinādama audumu pār saņurcīto, pašapmierināto sēžamvietu, kuras labajā pusē ir ar melnu diegu uzšūta kabatiņa. *— Džek, — viņa turpina, — tev ir viesis! Ļoti garš jauns cilvēks, kuru tu esot uzaicinājis.

Kad Lūsija piemin Trusi, viņš pieceļas un, stāvēdams viņai aiz muguras, piemetina:

— Lai spēlētu golfu.

— Lai spēlētu golfu! — viņa, skaļi saukdama, atbalso.

*— Ak vai, — balss kāpņu augšgalā klusi nomurmina,

tad nokliedz: — Sveicināts, Harij! Es tūliņ nākšu.

Māmiņa atļāva! Māmiņa atļāva! — bērns augšā činkst.

— Sveicināti! — Harijs atbildot uzsauc.

Misis Eklza valšķīgi pagriež galvu.

—* Harijs *,.?

— Engstrems.

— Kur jūs strādājat, mister Engstrem?

— Es? Pašlaik it kā nekur.

— Engstrems. Nu kā tad! Vai jūs neesat tas, kurš bija pazudis? Springeru znots?

— Tas pats gan, — viņš aši attrauc un, kad viņa, izdzir-dusi šo atbildi, atkal augstprātīgi novēršas, acumirklīgas iedomas dzīts, uzsit pa viņas koķetīgo dibengalu. Ne stipri, ar saliektu plaukstu — tas ir reizē nosodījums un glāsts — tieši pa mazo kabatiņu.

Viņa aši apsviežas riņķī, noslēpdama savu pēcpusi drošā aizmugurē. Vasaras raibumi izsprāgst kā adatas dūrieni aiz sašutuma nobālušajā sejā. Viņas stingais, dzedrais skatiens tik ļoti neatbilst laiski aizbildnieciskajai labvēlībai, ko Trusis jūt pret šo sievieti, ka viņš savelk seju ķēmīgā nožēlas grimasē, izstiepdams augšlūpu pāri apakšējai.

Durvis tā aizcērtas, ka nodreb visa siena. Gandrīz nokrizdams uz deguna, Eklzs nolēkšo lejā un nostājas viņu priekšā, un bāž saņurcītajās biksēs baltu, netīru kreklu. Acis zem kuplajām skropstām asaro.

— Piedodiet, — viņš saka. — Es nudien nebiju aizmirsis.

— Šodien tikpat ir apmācies, — Trusis atrunājas un neviļus pasmaida. Lūsijas pēcpuse zem viņa plaukstas bija tik tīkama — stingra, bet atsperīga, tieši tāda, kādai vajag būt. Viņa droši vien tūliņ pastāstīs vīram, un tad viņam tiks parādītas durvis. Vēl jo labāk. Viņš pats nevar saprast, kādēļ te atkūlies.

Iespējams, ka Lūsi ja pastāstītu, taču Eklzs viņu tūliņ nokaitina. — Nekas, līdz tam laikam, kad sāks līt, mēs jau būsim tikuši galā, — viņš saka.

— Džek, tu taču nedomā atkal spēlēt golfu! Tu teici, tev esot jāiet vēl vairākās vizītēs.

— Es šorīt biju vizītēs.

— Divās. Tikai divās. Pie Fredija Deivisa un misis Len-disas. Tieši tur, kur viss ir kārtībā. Bet kā ar Ferijiem? Jau pusgadu tu taisies apmeklēt Ferijus.

— Ar ko viņi būtu to izpelnījušies? Viņi neko nedara baznīcas labā. Ziemsvētkos misis Ferija izgāja pa kora durvīm, lai nebūtu mani jāsastop.

— Viņi tiešām neko nedara baznīcas labā, un tu skaidri zini, ka tieši tādēļ viņus vajag apciemot. Es nedomāju, ka viņi būtu to kaut kādi izpelnījušies, vienīgi gribu atgādināt, ka tu mēnešiem ilgi esi bendējis visiem dzīvi ar saviem spriedelējumiem, kādēļ viņa izgāja pa sāndurvīm. Un, ja viņa atnāks Lieldienās, būs atkal tas pats. Man ir radusies pārliecība, ka jūs ar misis Feriju lieliski saprastos, jo abi esat vienlīdz infantili.

— Ja misteram Ferijam pieder apavu fabrika, tas nepavisam nenozīmē, ka viņi būtu ievērojamāki kristieši par tiem, kas šajā fabrikā strādā.

— Ak, Džek, tu esi neciešams. Tu gluži vienkārši baidies no ļaužu izsmiekla. Necenties attaisnoties ar bībeles citātiem. Man ir gluži vienalga, vai Feriji apmeklē vai neapmeklē baznīcu, vai kļūst par Jehovas lieciniekiem.

— Jehovas liecinieki vismaz vadās pēc tā, kam sakās ticam.

Kad Eklzs pēc šīs dzēlības pagriežas pret Hariju un sāk sazvērnieciski smieties, sarūgtinājums izkropļo viņa smieklus, liek lūpām stīvi savilkties, tā ka viņa seja ar smailo zodu izskatās līdzīga miroņgalvai.

— Es nezinu, ko tu ar to gribi sacīt, — Lūsi ja atcērt, — bet, kad tu mani bildināji, es tev atklāti pateicu, ko domāju, un tu sacīji: «Man nav iebildumu.»

— Jā, tik ilgi, kamēr tava sirds paliek atvērta labestībai, — Eklzs izgrūž šo vārdu šalti tik augstā, saspringtā balsī, ka pat viņa platā piere kļūst sarkana.

Mammī, es esmu izgulējusies, — viņus pārsteidz bikla, tomēr neatlaidīga balss. Ar paklāju nosegto kāpņu augšgalā, pārķērusies pāri margām, stāv maza, brūna meitenīte vienās biksītēs. Trusim viņa šķiet pārāk melnīgsnēja salīdzinājumā ar vecākiem, pārāk tumša kāpņu telpas puskrēslā, kur silueta veidā iezīmējas viņas bērnišķīgi apaļās kājeles. Rociņas pikti berzē un knibina kailās krūtis. Viņa jau iepriekš zina, kāda būs mātes atbilde.

— Džoisa! Tūliņ ej atpakaļ savā gultā un guli.

— Es nevaru. Te ir pārāk liels troksnis.

— Mēs kliedzam viņai tieši zem galvas, — Eklzs saka sievai.

— Tu kliedz. Par labestībai atvērtu sirdi.

— Es redzēju briesmīgi nejauku sapni, — Džoisa saka un notenterē divus pakāpienus zemāk.

— Tu neko neesi redzējusi. Tu nemaz, nebiji aizmigusi. — Misis Eklza pieiet pie kāpnēm, satvērusi ar roku kaklu, kā cenzdamās apspiest savas emocijas.

— Kas tad tur bija tik briesmīgs? — Eklzs jautā bērnam.

— Lauva apēda puisīti.

— Tas nepavisam nebija sapnis, — misis Eklza noskalda un pagriežas pret vīru. — Tas ir no tiem pretīgajiem Be-loka dzejoļiem, ko tu mūždien lasi viņai priekšā.

— Viņa pati lūdz.

— Tie ir pretīgi. Tie traumē bērnu.

— Mums ar Džoisu tie liekas amizanti.

— Tad jums abiem ir pretdabiska humora izjūta. Katru vakaru viņa man lūdz, lai es stāstu par to sasodīto poniju Tomu, un vaicā, ko nozīmē «nomira».

— Tad paskaidro, ko tas nozīmē. Ja tu, tāpat kā Beloks un es, ticētu pārdabiskajam, šie pilnīgi dabiskie jautājumi nebūtu tevi satraukuši.

— Nesāc nu atkal pātarot, Džek. Tu esi neciešams, kad sāc pātarot.

— Tu gribi teikt, ka esmu neciešams, kad kļūstu

nopietns.

— Ei, es jūtu, ka piedeg kūka, — Trusis saka.

Lūsija uzmet viņam saltu, atzinīgu skatienu. Tajā ir apslāpēts kliedziens, vājš sauciens pēc palīdzības no ienaidnieku ielenkuma, un Trusis to uztver, taču neliekas manām un, pārlaizdams laiski nevērīgu skatienu viņas galvvidum, savelk savas jutīgās nāsis, kas saodušas deguma smaku.

— Kaut nu tu tiešām reiz kļūtu nopietns, — viņa saka Eklzam un, nozibinādama kailās kājas, aizdiedz pa drūmo pastorāla gaiteni.

— Džoisa, ej uz savu istabu, uzvelc krekliņu, un tad vari nākt lejā! — Eklzs sauc.

Meitenīte nošļūc vēl trīs kāpienus zemāk.

— Džoisa, vai dzirdēji, ko es tev teicu?

— Atnes krekliņu, tētucīt.

— Kādēļ es? Tētucis ir jau nonācis lejā.

— Es nezinu, kur tas ir.

— Zini gan. Uz tava skapīša.

— Es nezinu, kur ir mans kapītis.

— Tavā istabā, mīļumiņ. Tu ļoti labi zini, kur tas ir. Uzvelc krekliņu, un tad vari nākt lejā.

Bet viņa ir jau tikusi līdz kāpņu vidum.

— Man bail no 1-1-lauv-vas, — Džoisa nopūzdamās izdveš ar vieglu smaidu, kas skaidri rāda, ka viņa apzinās savu nekaunību. Viņas balsī ir nogaidoša piesardzība; Trusis to saklausīja arī Lūsijas balsī, kad tā ķircināja šo pašu vīrieti.

— Nekāda lauvas tur nav. Neviena tur nav, tikai Bo-nija guļ. Bonija nebaidās.

— Nu, lūdzu, tētucīt. Lūdzu, lūdzu, lūdzu, lūdzu.

Viņa jau ir lejā un cieši apķeras tēvam ap ceļgaliem.

Eklzs smejas un, cenzdamies atgūt līdzsvaru, atbalstās

uz meitenītes paplatās galvas ar plakano pakausi, kas ir līdzīgs viņējam.

— Nu labi, pagaidi un parunājies ar šo jocīgo tēvoci, — viņš saka. Un ar pārsteidzošu, sportisku veiklību uzskrien augšup pa kāpnēm.

— Džoisa, vai tu esi laba meitene? — Trusis jautā.

Viņa grozīdama izriež vēderiņu un ierauj galvu plecos.

Šo kustību pavada viegls, guturāls «khm». Viņa papurina galvu; Trusim šķiet, ka viņa grib paslēpties aiz savām vaigu bedrītēm. Bet tad viņa negaidīti skaidri un noteikti paziņo:

— Jā.

— Un tava māmiņā arī ir laba?

— Jā.

— Kāpēc viņa ir laba?

Viņš cer, ka misis Eklza virtuvē to dzird. Skaļā rosīšanās pie plīts ir aprimusi.

Džoisa raugās Trusī, un tās seja kā palags, ko parauj aiz stūra, aiz bailēm savelkas pavisam greiza. Meitenīte ir tuvu asarām. Tā aizbēg no viņa — uz to pašu pusi, kur pirmīt pazuda māte. Palicis viens, Trusis nemierīgi staigā pa gaiteni un cenšas nomierināties, aplūkodams gleznas pie sienām. Svešzemju galvaspilsētu skati, sieviete baltā tērpā zem koka, kam ik lapiņai apvilkta zeltīta maliņa, Svētā Jāņa baznīca, kurai rūpīgi izzīmēts katrs ķieģelītis, un apakšā gadskaitlis «1927» un lieliem burtiem paraksts «Mildreda L. Kreimera». Virs maza galdiņa pakārta mākslas fotogrāfija — sirms večuks pāri ausīm noaugušiem matiem un garīdznieka apkaklīti raugās skatītājam pāri,

it kā ielūkodamies pašā lietu būtības noslēpumā. Turpat pielikts klāt apdzeltējis, rupj graudams laikraksta izgriezums, kur šis pats vecais džentlmenis ar cigāru rokās smejas kā nepilnīgs kopā ar trim citiem vīriešiem garīdznieku talāros. Viņš izskatās mazliet līdzīgs Džekam, tikai resnāks un spēcīgāks. Cigāru viņš ir sažņaudzis dūrē. Tālāk ir krāsaina reprodukcija — galdnieka darbnīca, kur galdnieks strādā pestītāja galvas izstarotā oreola gaismā. Stiklā, zem kura reprodukcija ievietota, atspoguļojas arī Truša galvas ēna. Gaitenī jūtama kaut kāda asa smarža. Vai tas būtu traipu tīrītāja, svaigas lakas, naftalīna vai vecu tapešu aromāts? — min Trusis — «tas, kurš bija pazudis». Seksuālais antagonisms sākas praktiski kopš dzimšanas — gatavā slampa, nudien. Taču ar tīkamu uguntiņu, kas apspīd viņas kājas. Mirdzoši baltas kājas. Tāda zina, ko grib, un panāks savu. Nudien kumosiņš, īsts pipariņš. Neko darīt, Trusim viņa briesmīgi patīk.

Māja acīmredzot ir vēl otras kāpnes, jo viņš izdzird, kā Eklzs virtuvē mēģina pierunāt Džoisu, lai uzvelk džemperi, jautā Lūsijai, vai kūka nav sadegusi, un cenšas izskaidroties, nezinot, ka Trusis ir turpat netālu.

— Nedomā, ka tā man ir izprieca. Tas ir darbs.

— Vai tad citādi ar viņu nav iespējams parunāt?

— Viņš baidās.

— Mīļais, tev liekas, ka visi baidās.

— Bet viņš baidās pat no manis.

— Kad viņš ienāca, likās diezgan nekaunīgs.

Te nu bija īstais laiks piezīmēt: un uzšāva pa manu Jauko dibengalu, kuru tavs pienākums aizsargāt.

Ko? Pa tavu jauko dibengalu?! Es to nelieti nositīšu. Es pasaukšu policiju.

Taču īstenībā Lūsijas balss pēc vārda «nekaunīgs» apklust un Eklzs runā par to, ko sacīt, ja tāds un tāds piezvanīšot, prasa, kur esot jaunās golfa bumbas, Džoisa, pirms desmit minūtēm tu jau ēdi cepumiņu, un tad pārāk mierīgā balsī, it kā strīda brūces būtu pilnīgi aizdzijušās, pasaka «uz redzēšanos». Trusis dodas uz gaiteņa viņu galu un stāv, atspiedies pret radiatoru, kad Eklzs kā neveikls, nikns pūculēns speras ārā no virtuves.

Viņi dodas uz Eklza automašīnu. Buika zaļā āda pirms draudošā lietus ieguvusi tropisku spīdīgumu. Eklzs aizsmēķē cigareti, un viņi brauc lejup pāri ceļam Nr. 422 uz ielejas un golfa laukuma pusi.

— Tātad jūsu nelaime nepavisam nav reliģiozitātes trūkums, — dažas reizes dziļi ievilcis dūmu, Eklzs saka.

— Ko?

— Es atceros mūsu pirmo sarunu. Par koku un ūdenskritumu.

— Ak tā. ♦. Šo teicienu es nozagu Mikipelei.

Eklzs apmulsis smejas; Trusis ievēro, ka viņa mute pēc tam paliek vaļā, atsedzot paplestas, uz iekšu vērstu zobu rindas, kamēr uzacis nogaidoši paceļas un nolaižas.

— Tas mani pārsteidz, — viņš nosaka, aizvērdams savu koķetīgo mutes alu. — Tātad jūs teicāt, it kā jums viss esot zināms. Es visu nedēļas nogali prātoju, kas īsti tas varētu būt. Varbūt jūs pastāstītu?

Trusis nevēlas it neko stāstīt. Jo vairāk viņš stāsta, jo vairāk zaudē. Savā ādā viņš jūtas drošs, viņš negrib līst no tās ārā. Šis tips to vien vēlas kā izmānīt viņu ārpusē, lai pēc tam liktu dancot pēc savas stabules. Taču nežēlīgais pieklājības likums atlauž viņa lūpas.

— Ne velna tur nav, — viņš atbild. — Tā sakot, it nekā sevišķa. Vai jums tā neliekas?

Eklzs pamāj ar galvu, pamirkšķina un klusē. Viņš šķiet visai pārliecināts par sevi.

— Kā klājas Dženisai? — Trusis vaicā.

Eklzs ir pārsteigts par šo pavērsienu.

— Es biju pie viņiem iebraucis pirmdienas rītā, lai pastāstītu, ka jūs esat tepat tuvumā. Jūsu sieva bija pagalmā kopā ar jūsu dēlu un, kā nopratu, ar kādu bērnības draudzeni misis ... Forsteru vai Folgmenu?

— Kāda viņa izskatījās?

t— Tiešām neatceros. Mani samulsināja viņas saulesbrilles^ Ar spoguļstikliem un ļoti platām kājiņām.

— A, Pegija Gringa. Baigā idiotene. Viņa apprecēja to pāķi Morisu Fosnahtu.

— Jā, Fosnahta. Pilnīgi pareizi. Es vēl nodomāju, cik vācisks uzvārds.

— Pirms pārcelšanās uz šejieni jūs laikam nebijāt dzirdējis par Fosnahtu dienu?

— Nē. Pie mums Norvolkā tādu nezināja.

— Šai sakarā es atceros, ka manā bērnībā — tad man varēja būt seši vai septiņi gadi, jo četrdesmitajā gadā viņš nomira, — mans vectēvs vienmēr gaidīja augšā, kamēr noeju lejā pa kāpnēm, lai es nekļūtu par Fosnahtu. Tolaik viņš dzīvoja pie mums.

Gadiem ilgi Trusis nav ne domājis, ne runājis par savu vectēvu; no šī vārda viņam mutē rodas tīkama garša.

— Kāds sods tad šo Fosnahtu gaidīja?

— Neatceros. Gluži vienkārši neviens negribēja tas būt. Jā, reiz es nonācu lejā pēdējais, un mani vecāki vai kāds cits mani izzoboja, tā ka es laikam pat sāku raudāt. Tieši tādēļ vecais vīrs vienmēr gaidīja augšā.

— Tas bija jūsu tēvatēvs?

— Mātestēvs. Viņš dzīvoja pie mums.

— Es atceros savu tēvatēvu, — Eklzs saka. — Viņš bieži brauca pie mums uz Konektikutu un briesmīgi strīdējās ar manu tēvu. Mans vectēvs bija Providensas bīskaps un tik ļoti centās atturēt baznīcu no pakļaušanās unitāriešiem, ka gandrīz pats kļuva par unitārieti. Viņš dēvēja sevi par darvinisko deistu. Mans tēvs, acīmredzot aiz dumpības gara, kļuva par stingru ortodoksāli, bezmaz angļu katoļu baznīcas piekritēju. Viņš mīlēja Beloku un Čestertonu. Viņš mēdza lasīt mums priekšā tos dzejoļus, kurus, kā jūs dzirdējāt, mana sieva neatzīst.

—- Par lauvu?

— Jā. Belokam piemīt rūgta ironija, kasv manai sievai nav pieņemama. Viņa nespēj piedot, ka viņš izsmej bērnus. Viņa ir aizrāvusies ar psiholoģiju. No psiholoģijas viedokļa bērni ir svēti un neaizskarami. Bet ko īsti es gribēju teikt? Jā, neraugoties uz savām neskaidrajām teoloģijas teorijām, reliģijas praksē vectēvs saglabāja zināmu oriģinalitāti un rigorismu, kuru mans tēvs bija zaudējis. Pēc vectēva uzskata tā bija nepiedodama nolaidība, ka tēvs katru vakaru nenoturēja ģimenes dievkalpojumu. Tēvs teica/ ka negribot apgrūtināt bērnus ar dievu, kā ticis apgrūtināts pats, un vispār — kāda jēga esot lūgt džungļu dievu viesistabā? «Tātad tu tici, ka dievs mīt mežos?» vectēvs jautāja. «Un tu domā, ka tikai aiz vitrāžām?» Un tā tālāk, bez sava gala. Mēs ar brāļiem trīcējām šausmās, jo pēc šiem strīdiem ar vectēvu manu tēvu pārņēma drausmīga depresija. Jūs jau zināt, kā ir ar tēviem: nekad nevari atbrīvoties no domas, ka beigu beigās viņiem varbūt ir taisnība. Vectēvs bija mazs, izkaltis večuks, kas runāja ar ziemeļnieku akcentu, tiešām bezgala mīļš. Es atceros, kā ēdienu reizēs pie galda viņš ar savu brūno, kaulaino roku sagrāba kādu no mums aiz ceļgala un ķērca: — Vai viņš iemācījis jūs ticēt ellei?

Harijs smejas. Eklzs labi prot attēlot vecu vīru.

— Vai tiešām iemācīja? Un jūs ticat, ka tāda ir?

— Domāju gan. Elle, kādu to attēlo Jēzus. Kā atšķirtība no dieva.

— Tad jau mēs visi zināmā mērā atrodamies ellē.

— Nē, nekādā ziņā. Es domāju, ka patzvērināts ateists nezina, kas ir īsta atšķirtība no dieva. Arēja tumsa. To, kurā mēs dzīvojam, varētu nosaukt, — viņš smiedamies paskatās Harijā, — par iekšēju tumsu.

Visi šie Eklza prātojumi atmaidzina Truša piesardzību. Viņš grib aizpildīt šo tukšumu, kas viņus šķir. Draudzības jūtu, sacensības gara pārņemts, viņš sāk vēcināt rokas, it kā domas būtu basketbola bumbas, un saka:

— Es, protams, neko nejēdzu no teoloģijas, taču, vai zināt, man liekas, es jūtu, ka kaut kur aiz visa tā, — viņš ar plašu žestu norāda uz nožēlojamo apkārtējo ainavu — pēdējo, golfa laukumam pieguļošo nomales māju grupu — nelieliem pusotrstāvīgiem, pa pusei koka, pa pusei ķieģeļu namiņiem ar maziem, plakaniem, buldozeru nolīdzinātiem pagalmiņiem, kuros redzami trīsriteņi un nīkulīgi trīsgadīgi kociņi, — ka aiz visa tā kaut kas tomēr ir, un šis kaut kas vēlas, lai mēs to atrastu.

Eklzs rūpīgi nospiež cigaretes galu automašīnas pelnu-traukā.

— Protams, visi klaidoņi iedomājas, ka devušies kaut kādos meklējumos. Vismaz sākumā.

Trusis uzskata, ka nav pelnījis šādu pļauku pēc tam, kad atklājis savas domas. Garīdznieki acīmredzot met visus pār vienu kārti.

— Tādā gadījumā jūsu draugs Jēzus izskatās diezgan ērmots tips.

Kad Eklzs izdzird pestītāja vārdu, viņa vaigos parādās sarkani plankumi.

— Viņš vienmēr teicis, ka svētajiem nevajag precēties, — garīdznieks atbild.

Viņi nogriežas no šosejas un pa līkloču ceļu tuvojas golfa klubam — lielai izdedžu bloku celtnei, kur starp divām kokakolas emblēmām redzama gara izkārtne GOLFA LAUKUMS «KASTAŅU BIRZS». Tolaik, kad Harijs pienesa bumbas, te bija vienīgi dēļu būda ar malkas plīti, vecām sacensību tabulām, diviem atzveltnes krēsliem un saldumu leti, kur pārdeva arī golfa bumbiņas; viņš tās zvejoja ārā no purva un misis Venriha pārdeva. Misis Venriha jau droši vien mirusi. Viņa bija veca, sirma, izkrāsotai lellei līdzīga atraitne, un vienmēr šķita dīvaini klausīties viņas runāšanā par laukumiem, sitienu

skaitu, punktiem un sacensībām, Eklzs novieto automašīnu asfaltētajā stāvvietā un saka:

— Jā, es jums gribēju vēl ko teikt,

— Ko tad? — Trusis jautā, uzlicis plaukstu uz durvju roktura.

— Vai jums nav vajadzīgs darbs?

— Kāds?

— Vienai no manas draudzes loceklēm, misis Smitai, ir ap astoņi akri liels dārzs. Viņas vīrs bija vai traks uz rododendriem. «Traks» gan nav īstais apzīmējums, jo viņš bija brīnišķīgs vecītis.

— Man nav nekādas jēgas par dārza darbiem.

— Misis Smita saka, nevienam neesot jēgas. īstu dārznieku nemaz vairs nevarot atrast. Par četrdesmit dolāriem nedēļā droši vien nevar.

— Dolārs stundā. Stipri par maz.

— Četrdesmit stundas jau nebūs jāstrādā. Brīvs laika iedalījums. Tieši tas, kas jums vajadzīgs. Brīvība. Lai būtu laiks sprediķot masām.

Eklzs tiešām spēj būt zemisks. Viņš un Beloks. Kad nav > garīdznieka apkakles, šauj pār strīpu. Trusis izkāpj no automašīnas. Eklzs dara to pašu, un viņa galva virs automašīnas jumta izskatās kā uzlikta uz lēzena šķīvja. Platā mute sakustas.

— Lūdzu, padomājiet par to.

— Tur nekas nesanāks. Iespējams, ka vispār aizbraucu no šejienes.

— Vai tad tā meiča sviež jūs ārā?

— Kāda meiča?

— Nu, kā viņu...? Lenarda. Ruta Lenarda.

— Kur jūs to grābāt? — Kurš gan varēja viņam to pastāstīt? Pegija Gringa? Uzzinājusi no Totero? Drīzāk To-tero skuķe, kā šo tur sauc. Otra Dženisa. Bet vai nav vienalga? Pasaule ir maza, viss tikpat nāk gaismā. — Pirmo reizi dzirdu šādu vārdu, — Trusis saka.

Žilbinošajā, metāla atstarotajā saules gaismā galva uz lēzenā šķīvja greizi pasmaida.

Plecu pie pleca viņi dodas uz kluba ēku. Pa ceļam Eklzs piebilst:

— Jums, mistiķiem, ir tāda dīvainība, k'a jūsu pielūgsmes objekti bieži vien staigā brunčos.

— Es vispār varēju pie jums neatnākt.

— Es zinu. Piedodiet. Man ir pārāk smagi ap sirdi.

Šajos vārdos nav nekā nosodāma, taču tie Trusi saērcina. Tie it kā pielīp. Tie saka: Piedod man! Mīli mani! Tie aizlīmē viņa lūpas tik cieši, ka viņš nespēj tās atvērt, lai atbildētu. Kad Eklzs samaksā arī par viņu, viņš tikai ar mokām spēj izspiest «paldies». Un, kad viņi izvēlas nūjas, viņš ir tik kluss un vienaldzīgs, ka mūsainais puišelis, kas izsniedz golfa piederumus, noraugās uz viņu kā uz nepilnīgu, Trusim iešaujas prātā, ka Eklzs varbūt ir pazīstams kā pediķis, un tad iznāk, ka viņš ir tā jaunais zēns. Iedams kopā ar Eklzu pie pirmās iezīmes, viņš jūtas pazemots kā labs zirgs, kas iejūgts kopā ar neapkaltu kleperi.

To pašu izjūt arī bumba, kuru viņš ņem priekšā pēc nelielas Eklza instrukcijas. Pēc ačgārna griezta sitiena tā cērtas sāņus un smagi noplakš zemē kā māla pika.

Eklzs smejas.

— Tik labu pirmo sitienu redzu pirmo reizi.

— Tas nav pirmais. Te strādādams, es bieži vien dzenāju bumbu. Man būtu vajadzējis trāpīt daudz labāk.

— Jūs pārāk daudz no sevis prasāt. Paskatieties uz mani, un jums tūliņ kļūs vieglāk.

Trusis atkāpjas atpakaļ un ar izbrīnu redz, ka Eklzs, kura kustībām netrūkst viegluma un elastīguma, atvēzējas ar dīvainu, stūrainu, pusmūža cilvēka neveiklību. It kā viņam traucētu pamatīgs vēders. Sitiens pa bumbu ir pārāk saspringts. Tā lido taisni uz priekšu, kaut arī augstu un bez sparīguma, un Eklzs liekas apmierināts. Viņš lepni iesoļo zaļajā laukumā. Harijs smagi velkas viņam pakaļ. Piemirkusī velēna, auksta un slapja pēc nesenā atkušņa, šļakst zem viņa lielajām zamšādas kurpēm. Viņi ir kā šūpolēs: Eklzs ceļas augšup, viņš slīd lejup.

Elku dievu birzīs un zaļās alejās Eklzs pārvēršas. Viņu pārņem muļķīga jautrība. Viņš smejas un žestikulē, un klakšķina mēli, un klaigā. Harijs vairs neienīst garīdznieku, atbaidošs liekas viņš pats. Nemākulība pārņem viņu kā slikta slimība; viņš ir pateicīgs Eklzam, ka tas nebēg no viņa. Bieži vien Eklzs, aiz līksma satraukuma jardus piecdesmit aizsteidzies priekšā, nāk atpakaļ, lai sameklētu bumbu, ko Trusis pazaudējis. Trusis nespēj novērsties no tās vietas, kur bumbai būtu vajadzējis nokļūt, no mazā, zaļā, ideāli apcirptā paklājiņa ar skaistu, sārtu karodziņu. Ar skatienu sekot līdzi, kur bumba pazūd, viņš nespēj.

— Re, kur tā ir, — Eklzs saka. — Aiz kukuržņa. Jums lieliski veicas.

— Jums laikam tas viss ir līdz kaklam kā ļauns murgs.

— Nē, nepavisam. Jūs esat patiesi daudzsološs iesācējs. Jūs pirmo reizi spēlējat golfu, bet ne reizes neesat aizsitis pilnīgi garām.

Un tad tas notiek. Viņš notēmē un aiz izmisīgas vēlēšanās iztriekt bumbu ārā par spīti kukurznim aizsit pilnīgi garām.

— Jūsu vienīgā kļūda ir tā, ka jūs cenšaties izmantot savu garo augumu, — Eklzs saka. — Jums ir skaists, dabisks atvēziens.

Trusis atkal bliež pa bumbu, un tā izkustas un lēni aizripo dažus jardus.

— Pieliecieties bumbai tuvāk, — Eklzs saka. — Iedomājieties, ka gribat apsēsties.

— Drīzāk jau atgulties, — Trusis saka. Viņam ir nelabi, reibst galva, viņš arvien dziļāk tiek ierauts virpulī, kura augšējo malu iezīmē mierīgās plaukstošo koku galotnes. Viņam šķiet, ka kādreiz jau tur augšā bijis. Viņu ievelk sevī peļķe, viņu aprij koki, viņš neglābjami grimst pretīgajās drazās, kas sakrājušās gar laukumu malām.

Ļauns murgs — tas ir īstais apzīmējums. No šiem nereālajiem sitieniem viņam apmiglojas prāts, apdullušajās smadzenēs rādās murgainas ainas, un viņš tikai ar pūlēm spēj apjēgt, kas notiek. Domās viņš sarunājas ar nūjām, it kā tās būtu sievietes. Metāla nūjas — vieglas un smal--kas, taču šķietami nodevīgas — ir Dženisa. Nāc šurp, muļķe, esi nu mierīga, nu, iā, aiz-iet! Kad izdobtā nūjas galva uzar zemi aiz bumbas, bet rokas vēzienā uzlido augšup, Trusim šķiet, ka Dženisa viņam iesitusi. Ak tu stulbene, tik tiešām stulbene. Nolādēts! Nu tu man redzēsi velnu! No dusmām viņa āda atmiekšķējas, un ārējā pasaule sūcas tai cauri. Iekšas dursta sīki, sausi, dzeldīgi asi kazenāju ērkšķi, un vārdi starp tiem karājas kā kāpuru perēkļi, ko nav iespējams iznīdēt. Viņa bliež, bliež baigi nemākulīgi, bliež zemes gaisā, paveras brūna rīkle, baigi nemākulīgi. Kad rokā ir koka nūjas, tad «viņa» ir Ruta. Viņš paņem trešo nūju un, neatraudams skatienu no tās resnās, sarkanās galvas ar zāles traipiem un baltās, akurāti novilktās svītras, domā — labi, ja jau tu esi tik gudra, -— un cieši to satver un savicina. Uh! Ja jau tu tik viegli padevies, kādēļ tagad vajag stīvēties pretī. Paliek izplēstas zāles rīkle, un bumba ripo uz priekšu, palecas un vēlreiz palecas, tad pazūd krūmos; nozib balta aste. Un, kad Trusis pieiet pie krūma, tas vairs nav krūms, tas ir — nolādēta būšana! — cilvēks, viņa māte. Viņš paceļ zarus kā svārkus, aiz briesmīga kauna smakdams vai nost, taču cenzdamies nevienu neaizlauzt, un zari pātago viņa kājās, kamēr viņš cenšas pakļaut savai gribai cieto, nepadevīgo lodīti, kas nav viņš pats un reizē arī ir, kaut vai tādēļ, ka atrodas visa tā centrā. Kad dzelzs nūja — pēc skaita septītā — švīkstēdama cērtas lejup, lūdzu, Dženisa, kaut vienu reizi, neveiklība kā zirneklis sasaista viņa elkoņus un viņš redz, ka bumba pacērtas sāņus un neciešami lēni ieveļas pretīgajās drazās Teksasas haki krāsā. Ak tu idiotene, ej mājās. Mājas — tas ir caurums, un pāri visām šīm murgainajām, par optisku realitāti kļuvušajām ainām debess ar pelēkajiem lietus mākoņiem, vectēvs, kas augšā gaida, lai mazais Harijs nekļūtu par Fosnahtu.

Un šajā uzvaras alku cauraustajā sapnī — brīžiem tā stūros, brīžiem centrā — savā netīrajā kreklā plivinās Eklzs, skaļi uzmundrinādams, un kā balts, uz zaļa fona plīvojošs piedošanas karogs rāda viņam ceļu uz mājām.

Pēc ziemas sala vēl nedzīvās pļaviņas ir nokaisītas ar pelēku pulveri. Vai tie būtu mākslīgie mēsli? Bumba pa-lēkdamās ripo uz priekšu, šķiezdama akmentiņus uz visām pusēm.

— Nesitiet tik stipri, — Eklzs saka. — Vajag tikai mazliet atvēzēties, turot nūju izstieptās rokās. Pirmajā sitienā distance ir svarīgāka par mērķi. Pamēģiniet vēlreiz.

Eklzs pasper bumbu atpakaļ. Lai nokļūtu šeit, ceturtajā pļaviņā, Harijam bijuši vajadzīgi kādi divpadsmit sitieni, un šis pašpārliecinātais izteikums, ka tie nav ņemami vērā, iesveļ viņā dusmas. Nāc nu, dārgumiņ, viņš lūdzas sievu, tur ir caurums, liels kā spainis. Viss būs vislabākajā kārtībā.

Bet nē, viņai vajag zvetēt bez apdoma. No kā viņa sabijās?. Pārāk tālu: bumba aizlido pēdas piecas aiz mērķa. Pieiedams Eklzam klāt, Trusis saka:

— Jūs neesat man neko pastāstījis par Dženisu.

— Par Dženisu? — Eklzs ar grūtībām atraujas no spēles. Viņš par visu vari grib uzvarēt. Viņš mani galīgi iznīcinās, Harijs nodomā. — Pirmdien viņa šķita labā noskaņojumā. Viņas abas ar draudzeni atradās pagalmā un jautri smējās. Jums vajag saprast, ka tagad, kad jūsu sieva mazliet apradusi ar notikušo, viņai kādu laiku droši vien patiks padzīvot atkal pie vecākiem. Tā ir viņas atbilde uz jūsu bezatbildību.

— Nē, nepatiks vis, — Harijs skarbi nosaka, pietupies uz pirkstgaliem, lai precīzāk notēmētu, kā to redzējis darām televizora ekrānā. — Savus vecākus viņa neieredz, tāpat kā es tos neieredzu, iespējams, ka viņa nemaz nebūtu kļuvusi mana sieva, ja negribētu ātrāk tikt no tiem prom.

Sitiens ķer ieslīpi, un bumba, nolādētā, nokrīt divas trīs pēdas par tālu. Nē, veselas četras. Draņķene.

Tad sit Eklzs. Bumba uzlīgo gaisā un klaukšķēdama ieveļas dobītē. Garīdznieks triumfējoši paraugās uz augšu.

— Harij, — viņš mīlīgi, taču nekaunīgi jautā, — kādēļ jūs viņu pametāt? Jūs acīmredzot esat viņai ļoti pieķēries.

— Es jums jau teicu. Tāpēc, ka starp mums kaut kā pietrūka.

— Un kas tas būtu? Kur jūs esat to redzējis? Vai esat pārliecināts, ka tas tiešām eksistē?

Harija sitiens atkal ir neveiksmīgs, un trīcošiem pirkstiem viņš paceļ savu bumbu.

— Ja jūs par to šaubāties, tad neprasiet man. Tas ir jūsu kompetencē. Ja jūs to nezināt, tad neviens nezina.

— Nē, — Eklzs izsaucas tikpat nedabiski saspringtā balsī, kādā lika savai sievai turēt sirdi atvērtu labestībai. — Kristiānisms neceļ gaisa pilis. Ja būtu tā, kā jūs domājat, tad mums baznīcā būtu jāizsniedz opijs. Mēs cenšamies kalpot dievam, nevis būt dievi.

Viņi paņem somas un iet koka bultas norādītajā virzienā.

Eklzs turpina savu priekšlasījumu.

— Tas viss ir noskaidrots pirms daudziem gadsimtiem —. agrīnās kristietības nomaldos.

— Bet es gan zinu, kas tas ir.

— Nu, kas tad? Un kāds? Ciets vai mīksts, Harij? Sarkans vai zils? Vai varbūt punktains?

Trusis ir nepatīkami pārsteigts par to, ka EklzS tiešām grib, lai viņam to pasaka. Aiz visas šīs pļāpāšanas — «es zinu vairāk nekā tu par agrīnā kristiānisma nomal-diem» —- ir jaušams, ka Eklzs tiešām grib, lai viņam to pasaka, grib dzirdēt, ka tas tiešām eksistē, ka viņš katru svētdienu cilvēkiem nemelo. It kā vēl nebūtu diezgan ar to, ka Harijs veltīgi nopūlas izprast, kam vajadzīga šī idiotiskā golfa spēle, viņam vēl jānoņemas ar šo aptaurēto

tipu, kas gatavs otram vai dvēseli izvilkt. Somas karstā siksna grauž plecu.

— Visa nelaime ir tā, — sievišķīga satraukuma pārvērstā, izmocītā balsī Eklzs saka, — ka jūs esat briesmīgs egoists. Jūs esat gļēvulis. Jūs nedomājat par to, kas ir labi un kas ir slikti, jūs kalpojat vienīgi saviem zemiskajiem instinktiem.

Viņi pieiet pie iezīmes — velēnu paaugstinājuma līdzās salīkušam augļu kokam ar bālu, piebriedušu pumpuru dūrītēm.

— Es sitīšu pirmais, — Trusis saka. — Kamēr jūs nomierināties.

Viņa sirds aiz dusmām ir apklususi, pukstiena vidū apstājusies. Viņam viss ir vienalga, viņš domā tikai par to, kā izkulties no šīs sasodītās ķēpas. Būtu vismaz sācis līt! Vairīdamies no Eklza skatiena, viņš raugās uz bumbu, kas tup augstu uz plakanā pakalniņa, it kā jau atrāvusies no zemes. Vienā mierā, bez kādas domāšanas viņš sit ar nūjas galvu pa bumbu. Atskan dobjš, it kā tukšs, pavisam citāds un reizē mērķtiecīgs klaukšķis — tādu viņš līdz šim nav dzirdējis. Reizē ar rokām arī galva paceļas uz augšu, un viņš redz, ka bumba paliek karājamies gaisā, bāla kā mēness pret skaistajiem, zili melnajiem negaisa mākoņiem, kas aizvilkuši austrumu pamali. Bumba attālinās pa taisnu kā ar lineālu novilktu līniju. Trāpīts; lode, zvaigzne, punkts. Bumba sazvērojas, un Trusim šķiet, ka tūliņ tā apstāsies, bet viņš ir maldījies. Zvārošanās ir tikai atspēriens lēcienam. Ar tādu kā redzamu šņukstienu bumba ievelk pēdējo gaisa malku un pazūd bedrītē.

— Tas tomēr eksistē! — Harijs sauc un, pagriezdamies pret Eklzu, ar triumfējošu smaidu atkārto: — Tas tomēr eksistē!

Saule un mēness, saule un mēness, laiks neatturami rit uz priekšu. Misis Smitas dārzā krokusi pārdur zemes čaulu. Baltās un dzeltenās narcises attin savas ziedu taures. No jaunās zāles spraucas ārā vijolītes, un mauriņš pēkšņi čum un mudž no pienenēm un platlapainām nezālēm. Visa ieleja skan neredzamu līkloču strautiņu čalās. No slīpi ieraktu ķieģeļu ieskautām puķu dobēm urbjas ārā nespodri, sarkani pīķi, kas vēlāk būs peonijas, un pati zeme, atmaigusi, akmeņu izraibināta, tulznaina, ar robainiem, šā tā sadaidzītiem plančku un sausu lāsumu

ielāpiem izskatās kā pats vecākais un smaržo kā pats jaunākais, kas vien radīts zem debesu juma. Ziedošās for-sītijas kuplās zelta putas spīguļo cauri dūmiem, kas aizmiglo dārzu, — Trusis dedzina satrupējušos stiebrus, pērno zāli, ziemas tumšajā vientulībā nobirušas ozolu lapas un apgrieztos rožu zarus, kas veseliem čemuriem ķeras pie potītēm, reizēm viņu galīgi satracinot. No šīm rasas tīmekļu pārvilktajām atkritumu kaudzēm, ko Trusis miglainos rītos aizdedzina, kad atnāk darbā ar miegainām acīm un kafijas garšu mutē, viņam aizejot, vēl arvien ceļas gruzduma dūmi, kā nakts rēgi palikdami aizmugurē, kad viņš, kurpēm šņirkstot pa akmeņu šķembu klājumu, aizsoļo pa Smitu iebraucamo ceļu. Autobusā līdz pašai Brūverai viņš vēl jūt degunā silto pelnu smaržu.

Tīrie joki — šais divos mēnešos viņam ne reizes nav bijis jāapgriež nagi. Viņš cērp, ceļ, rok. Viņš sēj zemē vasaras puķes no vecās dāmas iedotajām sēklu paciņām — kreses, magones, puķzirnīšus, petūnijas. Viņam patīk apbērt sēklas ar irdeno zemi, ko ar kapli uzrausis līdzās vadziņai. Zem zemes kārtas spiedoga tās vairs nepieder viņam. Tas ir tik vienkārši. No kaut kā atbrīvoties, atstājot to paša ziņā. Cilādams kapli, Trusis instinktīvi jūt, ka pats dievs mājo sīkajā, cietajā sēklā, kas, lemta vairākkārtīgai pārtapšanai, lēni izvelk dzīvības sulas no ūdens un gaisa, un silīcija.

Kad magnoliju ziedēšanas laiks ir pāri un vienīgi kļavu lapas ir jau tik lielas, ka var mest tumšu ēnu, ķirši un mežābeles, un vientuļā plūme dārza stūrī atgādina zied-kupenas, kuru baltumu melnie zari liekas uzsūkuši no skrejošajiem mākoņiem, lai tad kā trakā virpulī sagrieztu konfeti nosētu pār mostošos zāli. Mauriņa pļāvējs, no kura nāk benzīna dvaka, zelē šīs ziedlapas; mauriņš tās aprij. Gar apkritušo tenisa laukuma žogu zied ceriņi. Putni atlaižas pie putnu baseiniņa. Kādu rītu, kad Harijs strādā ar potnazi, viņu apšļāc smaržu vilnis: vējš ir mainījis virzienu un strāvo lejup pa nokalni — tā ir biezi noaugusi ar smaržīgo kreimeņu lapām, starp kurām siltajā naktī atvērusies tūkstoš zvaniņu, vienīgi kātu galos tie vēl ir koši zaļā kantalupes mizas krāsā. Zied ābeles un bumbieres. Zied tulpes. Zied ķēmīgi skrandainie violetie īrisi. Un visbeidzot, tūliņ pēc acālijām, paši rododendri, kuru ziedētprieks sit visaugstāko vilni maija pēdējā nedēļā. Visu pavasari Trusis ir gaidījis šo ziedu laika vainagojumu. Rododendru krūmi viņu ir mulsinājuši, tie ir tik

lieli, gandrīz kā koki, daži pat divreiz garāki par viņu, un to šķiet tik daudz. Tie ir sastādīti gar augsto egļu rindām, kas aizsargā Smitu zemesgabalu, un bez tam dārza vidū ir vēl neskaitāmi četrstūraini puduri kā milzīgi, zaļi porainas maizes klaipi. Rododendri ir mūžzaļie augi. To ķeburainie zari un garās, uz visām pusēm izplestās lapas it kā apliecina, ka tie pieder citam klimatam, citai zemei, kur gravitācijas spēks nav tik stiprs kā šeit. Kad dažiem rododendriem atveras pirmie pumpuri, katrs krūms atgādina vienu lielu ziedu, kādi ir matos austrumu prostitūtām uz Rutas detektīvromānu vākiem. Bet, kad saplaukst visi ziedu čemi, šie krūmi Trusim šķiet līdzīgi cepurēm, ar kādām vieglas uzvedības meičas Lieldienās dodas uz baznīcu. Harijs ir bieži sapņojis par šādu meiču, kādas viņam nekad nav .bijis, — par mazu katolieti no noplukušas mājeles, kliedzoši spilgtā, lētā apģērbā; viņš pat iztēlojas viņas seju zem koķetīgās, mīkstās piecla-paino ziedu cepures un gandrīz sajūt šīs meitenes smaržas sev līdzās uz katedrāles cementa kāpnēm. Viņš pieliecas ziedlapām tuvu, tuvu klāt. Ja aplūko ciešāk, uz katra zieda augšējās malas, tur, kur tai pieskaras putekš-nīca, ir divas rindas mazu vasaras raibumiņu.

Kad ziedēšana misis Smitas nelaiķa vīra dārzā sasniedz kulmināciju, atraitne iznāk no mājas un, pieķērusies Trusim pie rokas, dodas iekšā pašā rododendru plantācijas sirdī. Viņas garais augums ir galīgi sakumpis un nedaudzās atlikušās melnās matu šķipsnas uz sirmās galvas izskatās netīras. Parasti viņa staigā ar spieķi, bet tagad — acīmredzot aiz izklaidības — ir uzkarinājusi to uz rokas dilba, kur tas šūpojas kā ērmīga aproce. Viņa turas pie sava dārznieka šādi: viņš saliec labo roku, pavērsdams to ar elkoni pret vecās dāmas plecu, un viņa ar kreisās rokas neveikli trīsošiem, vasaras raibumu nosētiem pirkstiem cieši pieķeras pie viņa delnas locītavas. Viņa turas kā vīteņaugs pie mūra — ja spēcīgāk paraus, tūliņ pat notrūks, bet citādi izturēs visstiprākās brāzmas. Viņš jūt, ka viņas augums katrā solī nodreb un galva pie katra vārda noraustās. Tas nav tāpēc, ka runāšana sagādātu viņai īpašas grūtības, viņu tikai pārņēmis uzbudinošs sazināšanās prieks, kas degunam liek nežēlīgi savilkties un lūpām atšiepties, atsedzot uz priekšu izvirzītos zobus komiskā kautrības grimasē, ar kādu trīspadsmitgadīga meitene nemitīgi atzīstas, ka viņa nav skaista. Kad misis Smita spēji paceļ galvu, lai paraudzītos uz Hariju, viņas

ieplaisājušās zilās acis mazajos, brūnajos dobuļos, ap kuriem ir neskaitāmas it kā aukliņā savērtas grumbas, aiz iekšā gruzdošā dzīves spara neprātīgi izspiežas uz āru.

— Ak, kā man netīk šī «Misis Holforda», — viņa saka, — tā izskatās tik noplukusi un izlaidīga. Horesam ļoti patika šie laškrāsas toņi, bet es viņam teicu: «Ja es gribu sarkanu, dod man sarkanu — sulīgi sarkanu rozi. Un, ja es gribu baltu, dod man baltu — garu, baltu liliju — un nejauc man galvu ar visiem šiem starptoņiem — gandrīz sārtiem, gandrīz violetiem, kas paši nesaprot, ko īsti grib. Rododendrs ir liekulīgs augs,» es viņam teicu, «tas zina, ko dara, un tādēļ dod tev no visa pa drusciņai,» — tā es Horesam teicu, tāpat vien, lai viņu paķircinātu. Bet patiesībā es tā arī domāju.

Šī atziņa misis Smitu šķiet pārsteigusi. Viņa paliek kā iemieta uz zālē iestaigātā celiņa, un viņas acis — baltām stikla skambām līdzīgās varavīksnenes vienlaidu zilu aplīšu vidū — satraukti riņķo pa savām orbītām, pētoši raugoties Trusī.

— Jā gan, es tā arī domāju. Es, mister Engstrem, esmu fermera meita un daudz labprātāk redzētu šeit augam lucernu. Es viņam tā arī teicu: «Ja tev tā patīk urķēties pa zemi, kādēļ tu neaudzē kviešus? Tas vismaz būtu kaut kas noderīgs. Audzē tu kviešus, un es cepšu maizi.» Un būtu cepusi ari, varat man ticēt. «Ko mums dod visi šie puķainie krūmi?» es viņam prasu. «Kad tie ir noziedējuši, mums cauru gadu jāskatās uz to kroplīgajām lapām. Vai varbūt tu audzē tos tādēļ, lai pasniegtu šos ziedus kādai daiļavai?» Viņš bija jaunāks par mani, un tāpēc es reizēm pavilku viņu uz zoba. Cik gadus jaunāks, to es jums neteikšu. Bet ko mēs te stāvam? Ja tik vecs cilvēks kā es ilgi paliek uz vietas, tad, raugi, nevar vairs izkustēties. — Viņa dursta ar spieķi zāli par zīmi, lai Trusis izstiepj savu roku. Viņi iet pa ziedu aleju tālāk. — Kas to būtu varējis domāt, ka es nodzīvošu ilgāk par viņu! Spēka viņam bija pārlieku maz. Kā ienāk iekšā no dārza, tā mūždien sēž. Es, fermera meita, nekad nevarēju saprast, kā cilvēks var tā gluži vienkārši sēdēt.

Misis Smitas vārgā roka šūpojas uz Truša delnas locītavas kā milzīgo egļu galotnes vējā. Viņa apziņā šie koki saistās ar kaut ko cēlu, nepieejamu; viņam ir patīkami atrasties egļu aizsegā.

— A, redz, kur beidzot ir viens īsts augs. — Celiņa galā viņi apstājas, un misis Smita ar savu šūpīgo spieķi norāda uz kādu nelielu rododendru, kas ir kā nosēts ar spilgti sārtiem ziediem. — Tas ir Horesa «Bianki», — misis Smita saka, — vienīgais rododendrs līdz ar dažiem baltajiem — nav vairs prātā to nosaukumi, tādi muļķīgi, — vienīgais, kas runā skaidru valodu. Vienīgais īsti sārtais pa visu dārzu. Sākumā Horess to iedēstīja starp citiem tā dēvētajiem sārtajiem, un tam līdzās tie izskatījās tik netīri, ka viņš visus tos izrāva ārā un apstādīja šim krūmam apkārt tumši sarkanos. Tie jau ir noziedējuši, vai ne? Vai ir jau jūnijs?

Viņas neprātīgās acis urbjas Trusī, un pirkstu tvēriens kļūst žņaudzoši ciešs.

— Es nezinu. Nē. Kritušo piemiņas diena^33 ir nākamo sestdien.

— Cik skaidri es vēl atceros to dienu, kad mēs dabūjām šo muļķīgo augu! Bija neciešams karstums. Mēs braucām uz Ņujorku pretim kuģim, ar kuru tas bija atvests, un cēlām to pakarda aizmugures sēdeklī apmēram tāpat kā mīļotu krustmāti. To atveda lielā, zilā, ar zemi pildītā koka kublā. Anglijā bija tikai viena pati audzētava, kur šo šķirni varēja dabūt, un ši krūma atgādāšana pāri okeānam izmaksāja mums divsimt dolāru. Katru dienu īpaši nolīgts cilvēks kāpa lejā kravas telpās to apliet. Karstums todien bija neizturams, un kur tad vēl visi šie pretīgie Džersijsitijas un Trentonas satiksmes sastrēgumi, un šis nīkulis sēž savā zilajā kublā uz aizmugures sēdekļa kā Ķīnas ķeizars! Tik smalku autoceļu tolaik vēl nebija, un līdz Ņujorkai braucām vismaz sešas stundas. Krīze bija pilnā spēkā, un iespaids tāds, it kā katrs šīs planētas iemītnieks būtu iegādājies automašīnu. Pie Berlingtonas vajadzēja šķērsot Delaveras upi. Tas bija pirms kara. Jūs droši vien nezināt, par kādu karu es runāju. Jūs droši vien uzskatāt par kam šo Korejas jandāliņu.

— Nē, ar šo vārdu es saprotu Otro pasaules karu.

— Es arī! Es arī tieši tāpat! .Vai jūs tiešām to atceraties?

— Un kā vēl! Es tolaik jau biju diezgan liels. Es iztaisnoju konservu kārbas un pirku kara markas, un par to mēs pamatskolā saņēmām godalgas.

— Mūsu dēls karā krita.

— Ak vai, jūtu jums līdzi.

— Viņš nebija jauns, viņš nebija jauns. Viņam bija turpat pie četrdesmit. Viņu tūliņ paaugstināja par virsnieku.

— Un tomēr..,

— Es zinu. Jūs domājat, ka karā krīt vienīgi jaunie.

— Jā, visi tā domā.

— Tas bija labs karš. Ne tāds kā pirmais. Mums vajadzēja uzvarēt, un mēs uzvarējām. Visi kari ir briesmīgi, bet šajā mēs uzvarējām, un tas bija lieliski. — Viņa atkal rāda ar spieķi uz sārto krūmu. — Tai dienā, kad mēs vedām to šurpu, tas, protams, bija noziedējis, jo vasara jau gāja uz beigām, un man šķita vispēdīgā muļķība vest to aizmugures sēdeklī kā... — viņa saprot, ka atkal deldz vienu un to pašu, saminstinās, taču turpina: —... kā Ķīnas ķeizaru.

Caurspīdīgās, zilās acis cieši urbjas Truša sejā, vērodamas, vai viņš nesmejas par viņas vecišķo pļāpīgumu. Neko tādu neredzēdama, viņa spēji izgrūž: — Šis nu ir vienīgais!

— Vienīgais «Bianki»?

— Jā! Pilnīgi pareizi! Otra tāda Savienotajās Valstīs vairs nav. Otra tāda īsti sārta nav no Zelta vārtiem līdz... līdz kurienei vēlaties. Līdz Bruklinas tiltam, tā laikam saka. Vienīgais īsti sārtais rododendrs atrodas šeit, jūsu acu priekšā. Kāds Lankastras puķkopis paņēma dažus spraudeņus, taču tie nonīka. Viņš droši vien nosmacēja tos kaļķos. Muļķis tāds. Grieķis paliek grieķis.

Viņa iekrampējas Truša rokā un klumpačo uz priekšu vēl smagnējāk, cenzdamās pielikt soli. Saule jau krietni pakāpusies, un viņai droši vien gribas ātrāk tikt atpakaļ. Kokos san bites, rājas neredzami putni. Lapu vilnis ir panācis ziedu vilni, un no svaigā vienlaidu zaļuma dveš pretim viegli rūgtena smarža. Kļavas, bērzi, ozoli, gobas un kastaņas kā platāka vai šaurāka skrajmeža sleja stiepjas gar Smitu dārza robežmalu. Mitrajā, apēnotajā joslā starp šo birzi un mauriņu vēl zied rododendri, bet no saules neaizsargātie puduri mauriņa vidū jau nometuši ziedlapas, un tās dīvaini akurātās rindās klājas gar zālē iemīto celiņu.

— Tas man nepatīk’, nepavisam nepatīk, — saka misis Smita, Trusim pie rokas klumburodama gar šī izbijušā krāšņuma paliekām. — Es protu novērtēt skaistumu, taču labāk gribētu redzēt te lupinu. Kāda sieviete — diez kādēļ man viņa tā krita uz nerviem.., Ziedu laikā Horess vienmēr aicināja kaimiņus papriecāties par dārzu, jo daudzējādā ziņā viņš bija kā bērns, un šī sieviete, misis Fostera, — viņa dzīvoja kalna pakājē mazā, oranžā mājiņā, kur uz logu aizvirtņiem bija metāla kaķi, — mūždien to vien skandināja, pagriezusi pret mani līdz degunam izkrāsotās lūpas... — misis Smita saldā balsī, ļaunā priekā drebēdama, čukst: — «Ak vai, misis Smita, cik brīnišķīgi, tā laikam izskatās paradīzē!» Vienu gadu es viņai pateicu — nudien nespēju vairs novaldīt mēli, — es pateicu: «Ja man ik svētdienas jābrauc uz Svētā Džona baznīcu sešas jūdzes turp un atpakaļ tikai tādēļ, lai pēc nāves nonāktu vēl vienā rododendru čūksnī, tad es varu šos pūliņus sev arī aiztaupīt.» Vai tas nav briesmīgi no vecas grēcinieces mutes?

— Nē, es nedomāju, ka ...

— Sacīt tā nabaga sievietei, kas vienīgi centās būt laipna. Viņai, protams, nebija ne kriksīša saprāta, krāš-ļoja seju kā muļķa skuķe. Tagad viņa, nabadzīte, jau mirusi. Pirms diviem vai trim gadiem Alma Fostera nomira Viņa nu zina, kā tur ir, bet es nezinu.

— Varbūt tas, kas viņai liksies kā rododendri, jums izskatīsies pēc lucernas.

— Ha-ha-ha! Tik tiešām! Tik tiešām! Ak', mister Eng-strem, kas tā par baudu... — Viņa apstājas un neveikli glāsta Truša roku; viņas sīkā, brūnā, zemes ielāpiņam līdzīgā seja saules gaismā paveras augšup, un skatienā zem biklās, meitenīgās koķetības un vecišķās šaudelības pazib kaut kas no agrākā spīvuma, tā ka Trusis, neveikli stāvēdams līdzās, skaidri sajūt to nešķīsto spēku, kas dzina misteru Smitu ārā pie muļķa ziediem. — Jūs un es, mums abiem ir tik līdzīgi uzskati. Vai nav tiesa? Nu, vai nav tiesa?

•— Tev nu gan veicas, vai ne? — Ruta viņam saka.

Kritušo piemiņas dienā viņi ir aizgājuši uz Vestbrūve-ras publisko peldbaseinu. Sākumā viņa bija kautrējusies izģērbties peldkostīmā, bet, kad iznāca no kabīnes, izskatījās lieliska — staltiem pleciem, peldcepures apņemtu, nelielu galvu. Ari stāvēdama ūdenī, viņa izskatījās lieliska — gurnu daļā nošķelta statuja. Viņa peldēja viegli, bez piepūles, lēni vēzēdama lielās kājas un cilādama tīrās, baltās rokas, un viņas mugura un dibens melni vizēja zem zaļganajiem vilnīšiem. Kad viņa, pārstājusi peldēt,

pēkšņi iegremdēja seju ūdenī un palika nekustīgi guļam, Truša sirds bailēs salēcās. Bet tad viņas apaļā pēcpuse, kā melna, spīdīga sala pāršķeldama ūdens virsmu, uzpeldēja virspusē un skaidrais attēls spēji saviļņojās kā bojātā televizora ekrānā, un Truša sirds aiz lepnuma pie-milza un ķermenis saspringa saltā īpašnieciskuma apziņā Ruta pieder viņam, vienīgi viņam, viņš pazīst viņu tāpat kā šis ūdens, tāpat kā šim ūdenim viņam ir ļāvusies katra viņas ķermeņa daļa. Kad viņa peldēja uz muguras, ūdens mutuļoja un šķīda, un, apskalodams krūtis, pielēja krūštura bļodiņas; ķermenis zem ūdens izliecās, viņa aizvēra acis un akli virzījās uz priekšu. Divi izstīdzējuši puišeļi, kas plunčājās baseina seklajā galā, viņai peldot tuvāk, šļakstinādamies muka prom. Vienu viņa atpakaļvēzienā aizķēra ar plaukstu, atguvās un smaidīdama palika ūdenī tupus, līgani vilnīdama rokas, lai noturētu līdzsvaru ļaužu pilnajā, sabangotajā baseinā. Gaiss dzirkstīja no hlora smaržas. Tīrs, tīrs. Viņš pēkšņi atskārta, ko nozīmē — tīrs. Ja cilvēku it nekas nespēj skart. Ruta ir ūdenī, viņš — šeit, ārpusē. Viņas galva, šūpodamās kā tukša bumba, pagriezās pret Trusi ar šķobīgu grimasi. Pats viņš nebija ūdens mīļotājs. Slapjums uzdzina viņam drebuļus. Vienreiz ieniris, viņš bija atzinis par labāku apsēsties uz flīzēm noklātās baseina malas un, iemērcis kājas ūdenī, iztēlojās, kā netālu stāvošās vidusskolnieces apjūsmo muskuļu rotaļu uz viņa platās muguras; viņš izrieza plecus, juzdams, kā lāpstiņas izspīlē saulē sakarsušo ādu. Ruta aizbrida līdz galam, kur bija tik sekls, ka cauri ūdenim varēja redzēt baseina pamatnes rūtiņu rakstu. Viņa kāpa augšup pa mazajām kāpnītēm, šķiezdama šļāces kā bāli zaļus vīnogu ķekarus. Viņš devās atpakaļ un nogūlās uz segas, un pēc brīža, kad pienāca Ruta, redzēja viņu stāvam virs sevis paplestām kājām uz zilo debesu fona. Viņa noņēma peldcepuri, izpurināja matus un noliecās pēc dvieļa. No viņas pleciem pilēja ūdens. Kamēr viņš vēroja, kā viņa slauka rokas, zāles smarža cauri segai cēlās uz augšu un dzidrais gaiss vibrēja no izsaucieniem. Viņa nogūlās līdzās un aizvēra acis, un ļāvās saules glāstiem. Viņas seja, aplūkota no tik niecīga attāluma, sastāvēja no lieliem ādas lāsumiem, no kuriem saule bija izdeldējusi visas krāsas, atstājot tikai dzeltenīgu spīgo jumu, kas piešķīra ādai īpašu smag-nējību, — tāda dažreiz ir dabīgiem, neaptēstiem akmeņiem, kas no karjeriem atvesti tieši uz tempļiem. Vārdi,

kas veļas no šīs monumentālās Rutas mutes, arī ir tikpat apjomīgi — kā masīvi riteņi tie pieripo pie viņa ausu lieveņiem, kā mēmas monētas griežas saules gaismā.

— Tev nu gan veicas.

— Kādā ziņā?

— Nu redzi..; — vārdi it kā kavējas viņai uz lūpām; vispirms viņš redz lūpu kustību un tikai tad saklausa: — ... ja labi padomā, kas viss tev nav. Tev ir Eklzs, kurš katru nedēļu spēlē ar tevi golfu un gādā, lai tava sieva tev kaut kā neiegriež. Tev ir puķes un misis Smita, kas tevī iemīlējusies. Un tev esmu es.

— Domā, ka šī misis Smita tiešām ir manī iemīlējusies?

— Es zinu vienīgi to, ko tu stāsti. Tu teici, ka esot.

— Nē, tā nu es neesmu teicis. Vai varbūt tomēr esmu?

Ruta nepūlas atbildēt; no laiskas apmierinātības viņas

milzīgā seja šķiet izplūdusi vēl lielāka. Uz iedegušās ādas vīd balti gaismas atspulgi.

— Vai varbūt tomēr esmu? — viņš atkārto un pamatīgi iekniebj viņai rokā. Viņš nav gribējis darīt viņai sāpes, bet, pieskardamies Rutas ādai, sajutis tajā kaut ko kaitinošu. Tajā apslēpto nepadevlbu.

— Au! Ak tu lops tāds, — viņa nosaka. Taču paliek tāpat guļam, pievēršot lielāku uzmanību saulei nekā viņam. Viņš paceļas uz elkoņa un raugās pāri viņas nekustīgajam ķermenim uz abām daudz slaidākajām seš-padsmitgadniecēm, kuras stāvēdamas sūc no kartona paciņām apelsīnu sulu. Tā, kura ir baltā peldkostīmā bez lencītēm, pāri salmiņam paslepus uzmet viņam brūnu skatienu; viņas tievās kājas ir tumšas kā nēģerietei un gurnu kauli asi izspiedušies abās pusēs plakanajam vēderam.

— Jā, visi tevi mīl, — Ruta pēkšņi saka. — Bet es gribētu zināt, kāpēc.

— Es esmu radīts mīlestībai, — viņš atbild.

— Bet kāda velna pēc tieši tu? Kas tad tevī tāds īpašs ir?

— Es esmu mistiķis, — viņš saka. — Es dodu cilvēkiem ticību.

To viņam ir sacījis Eklzs. Vienu pašu reizi, smiedamies, it kā pa jokam. Nekad nevar tikt gudrs, ko Eklzs īsti domā, tad nu saproti, kā pats gribi. Trusis to ir sapratis tiešā nozīmē. Viņš pats līdz tam nebūtu aizdomājies. Viņš nav radis domāt par to, ko dod citiem.

— Man tu dod sāpes.

ш

■— Johaidī! — Kāda netaisnība! Pēc tam kad viņš bijis tik lepns uz Rutu, redzēdams viņu peldam, tā mīlējis viņu.

— Kāda velna pēc tu esi iedomājies, ka tev pašam nav jāvelk savs vezums?

— Uz ko tu to tēmē? Es tevi uzturu.

— Nekā nebija. Es strādāju.

Kas tiesa, tas tiesa. Drīz pēc tam, kad Trusis salīga darbā pie misis Smitas, Ruta sāka strādāt par telegrāfisti apdrošināšanas sabiedrības Brūveras filiālē. Viņš gribēja, lai viņa strādātu; viņš baidījās par to, ko viņa dienā darīs, kamēr viņš ir prom. Ruta bija izteikusies, ka tas viss viņai nekad neesot paticis, taču viņš par to nebija drošs Kad viņi iepazinās, nepavisam nelikās, ka agrākais dzīves veids būtu kodis viņai kaulā.

— Vari arī nestrādāt. Man tas viens pīpis. Sēdi mājās un lasi savus detektīvromānus kaut vai no rīta līdz vakaram. Es tevi uzturēšu.

— Ak tu mani uzturēšot! Ja tu esi tik liels, kāpēc neuzturi savu sievu?

— Kāpēc? Viņas vecajam naudas kā spaļu.

'— Kas mani tiešām var aizkaitināt, tā ir tava baismīgā pašapmierinātība. Vai tev nekad nav ienācis prātā, ka reiz par visu būs jāmaksā?

Nu Ruta raugās Trusim tieši sejā; viņas acis ūdenī ir apsarkušas. Viņa tās aizsedz ar plaukstu. Šīs nav tās acis, kuras viņš tovakar bija sastapis pie automašīnu stāvvietas skaitītājiem — plakanus, bālus diskus kā lellei. Varavīksneņu zilums ir ieguvis dzelmaini tumšu sulīgumu, kas, čukstēdams patiesību, viņu satrauc.

Šīs acis kaist, un viņa domīgi aizgriež galvu, lai apslēptu asaras. Biežas asaras arī ir viena no pazīmēm. Ak debess, darbā viņai jālec augšā no galda un jādrāž uz mazeni, it kā būtu piemeties skrejamais, un jāraud, jāraud, jāraud. Stāvēdama kabīnē, viņa blenž klozeta podā un pati klusībā smejas par sevi un raud tik ilgi, kamēr sāk sāpēt pakrūte. Un tad vēl šī miegainība! Pēc otrajām brokastīm viņa tik tikko spēj noturēties, lai neliktos zemē turpat uz grīdas, uz linoleja celiņa starp Liliju Orfu un Ritu Fjor-vanti, kur Honigam, šim vecajam glundam, būtu jākāpj viņai pāri. Un izsalkums. Otrajās brokastīs saldējuma dzēriens ar sviestmaizi un pīrādziņš ar kafiju, un viņai tomēr vēl jāpērk šokolāde. Pēc tam kad viņa Harija dēļ centusies nokristies un tiešām nokritusies par sešām mārciņām — vismaz vieni svari bija tā rādījuši. Kad viņa

dēļ — tas jau ir vistrakākais — centusies mainīties vienā virzienā, kamēr viņš savā stulbumā cenšas izmainīt viņu tieši pretējā. Viņš bija briesmīgs, kaut ari reizēm tik maigs. Taču viņš tiešām spēja būt maigs, un šādu vīrieti viņa bija sastapusi pirmo reizi. Ar Hariju viņa vismaz jutās kā cilvēks, nevis kā viņu netīro smadzeņu piedēklis. Debess, kā viņa ienīda šos vīriešus ar viņu miklajām mutēm un gruģināšanos, bet tuvības brīžos ar Hariju viņa tiem piedeva, tie šķita vairs tikai daļēji vainīgi, tie bija vienīgi siena, pret kuru viņa situsies, juzdama, kt aiz tās kaut kam jābūt, un pēkšņi ar Hariju viņa to atrada, un viss agrākais kļuva gandrīz nereāls. Patiesībā neviens nebija nodarījis viņai pāri, nebija atstājis nekādas rētas viņas dvēselē, un, kad viņa centās atcerēties, reizēm šķita; ka tas noticis ar kādu citu. Ruta redzēja viņus visus tādā kā miglā, it kā aizvērtām acīm — neskaidrus un nožēlojamus, un nepacietībā degošus dabūt, ko pašu sievas nespēja sniegt. Kādu piegājienu vai armijas izteicienu, vai šo knifu ar muti. Un ari to. Diez, ko viņi tajā saskatīja? Bet galu galā — tas nebija tik briesmīgi, un kādēļ gan nebūt augstsirdīgai? Pirmo reizi tas bija ar Harisonu, un tad viņa bija pilna kā zeķe. Jau skolas gados viņa pabrīnījās, cik ātri visiem kļuvis zināms, ka ar viņu var salaist. Un, ja viņa neiebilda, viss iznāca labi vai ne pārāk labi, vismaz viņa bija kopā ar tiem pret visiem pārējiem, pret visām šīm knīpām, kas skolas sporta zālē bizenēja viņai apkārt, kamēr viņa kā govs tur gorījās vidū zilajā formas tērpā, kuru divpadsmitajā klasē vairs neparko nevilka mugurā, saņemdama par to pazeminātas atzīmes uzvedībā. Debess, kā viņa ienīda šīs skuķenes — uzņēmēju un farmaceitu meitasl Taču atspēlēdamās guva savu pa naktīm, kā karaliene pieņēma to, par ko tām nebija ne jausmas. Viņas vārds bija visiem uz mēles, viņas vārds tika rakstīts uz skolas tualetes telpas sienām. To viņai it laipni pavēstīja Allijs. Bet ar Alliju viņai saistījās dažs labs jauks atklājums. Reiz pēc stundām — saule vēl bija augstu pie debesīm — viņi, braukdami pa meža ceļu, iegriezās kādā klusā, ēnainā vietiņā, no kurienes bija pārredzama visa Maunt-džadža kalna fonā, tāla un miglaina, un viņš maigi kā bērns ielika galvu viņas klēpī, un tad jau viņas džemperis bija augšā un krūšturis vaļā, viņas bitītes (kurš tās nosauca par bitītēm? Allijs tas nebija) kļuvušas cietākas un apaļākas, jutīgākas, un putniņi klusu čivināja saulē vi-

ņiem virs galvas. Allijs izpļāpājās. Viņš to nespēja paturēt pie sevis. Viņa tam piedeva, bet pēc tam bija gudrāka. Viņa sāka tikties ar gados vecākiem vīriešiem. Varbūt tā bija kļūda, ja vispār var runāt par kļūdu, bet kas tur tik nosodāms? Kas tur tik nosodāms? Šis jautājums nedod un nedod viņai miera. No prātošanas, vai tā bija vai nebija kļūda, viņa ir nogurusi un guļ zemē slapja, aizvērtiem plakstiem, redzēdama vienīgi sarkanu miglu, cenzdamās cauri tai ietiekties pagātnē un saprast kur ir viņas vaina. Nē, viņa bija rīkojusies pareizi. Šiem vīriešiem viņas jaunība nozīmēja skaistumu, un, tā kā tie bija gados vecāki, viss notika bez liekas steigas. Taču viens otrs bija baigais draņķis, tik neiedomājami augstās domās par sevi, it kā viņu necilais devums būtu pārākā debesu dāvana.

Bet šis te. Kā ķirbi saspiedis. Ej nu saproti, kas viņš tāds ir. Kā vīrietis viņš ir izskatīgs, guļ līdzās spalvains un maigs ar visu savu debesu zvanu. Fiziski viņi ir viens otram kā radīti, bet tas nav galvenais, un ari tas ne, ka viņš ir tik bērnišķīgs un dāvina viņai bongo bundžiņas, un saka tik jaukus, tik mīļus vārdus, — nē, galvenais tomēr ir tas, ka šim cilvēkam ir kāda dīvaina vara pār viņu; tuvības brīžos ar Hariju viņa jūtas pavisam maza, un tas laikam ir svarīgākais — tas, ko viņa ir meklējusi. Vīrieti, ar kuru justos pavisam maza. Ak debess, to pirmo nakti, kad viņš tik pacilāts noteica; «Sapnīgi!» — viņai nebija it nekas pretim, viņai pat likās, ka tam tā ir jābūt. Tai naktī viņa tiem visiem piedeva, viņa seja sapludināja visas šīs sejas vienā pretīgā plankumā, un viņai šķita, ka viņa pārtop jaunā, labākā būtnē. Bet beigu beigās izrādījās, ka viņš ir gandrīz tāds pats kā citi — nomākts un alkains tiecas pēc mērķa un pēc tam uzgriež muguru un domā par ko citu. Vīrietis tam nepiešķir tādu nozīmi kā sieviete. Tas notiek arvien ātrāk un arvien lielākā steigā un kļūst par gluži vienkāršu paradumu. Un tad viņa var gulēt un klausīties, un tas sniedz zināmu mierinājumu, tikai aizmigt gan pēc tam nav iespējams. Reizēm viņš cenšas viņu iekvēlināt, bet viņa ir tik apātiska un smagnēja, ka no visa tā nekas neiznāk. Reizēm tā vien gribas atgrūst viņu no sevis un sapurināt, un uzkliegt: «Es nevaru, stulbeni, vai tiešām tu neapjēdz, ka esi tēvs!» Bet nē. To nedrīkst viņam sacīt. Ja bildīs kaut vārdu, tad visam ir beigas. Tikai viena reize viņai ir izpalikusi, pēc pāris dienām droši vien sāksies nākamā, tā ka varbūt vispār it nekā nav. Viss ir tik stipri sarežģījies, ka viņa pat nezina, kā īsti to uzņemt. Bet tādējādi viņa vismaz kaut ko dara, rīdama savas šokolādes tāfeles. Ak kungs, viņa pat nav īsti pārliecināta, vai klusībā nav to vēlējusies, jo acīmredzot to vēlas viņš ar savu pliko diņķi, neatzīdams nekādu piesardzību. Viņa pat nav īsti pārliecināta, vai nav apzināti tiekusies pēc tā, aiz tīras spītības aizmig-dama šim pašapmierinātajam stulbenim zem rokas. Kad viņš ir aizmidzis, tad viņam vienalga, tad viņa var vilkties uz auksto vannas istabu, lai tikai viņam liek svētu mieru, lai tikai viņam nekas nav jāredz, ne jādara. Tāds nu viņš ir — dzīvo pats savā ādā un ne mirkli nedomā par sekām. Ja viņam pastāstītu par šokolādi un miegainību, viņš droši vien nobītos un ņemtu kājas pār pleciem ar visu savu debesu zvanu un sasodīto viltīgo dievu un sasodīto viltīgo garīdznieku, kurš katru otrdienu spēlē ar viņu golfu. Vistrakākais ir tas, ka šis garīdznieks kaut kā samežģījis viņa domāšanu: agrāk Trusis vismaz saprata, ka rīkojas slikti, bet tagad iztēlojas sevi par pašu Jēzu Kristu, kurš izglābs pasauli, darīdams visu, kas iešaujas prātā. Vajadzētu piekļūt pie paša galvenā — bīskapa vai kā nu šo sauc — un pateikt, ka šis garīdznieks ir bīstams cilvēks. Piebāž nabaga Trusim galvu ar velns zina ko, tā ka, pat atbildot uz viņas jautājumu, viņa dūcošā, pašapzinīgā balss ir pilna tik laiski nevērīgas nekaunības, ka viņai aiz dusmām nudien sāk līt asaras.

— Vai zini, ko es tev teikšu, — Trusis saka. — Aizbēgdams no Dženisas, es izdarīju interesantu atklājumu. — Asaras straumītēs plūst Rutai pāri plakstiņiem, un mutē jūtama baseinā ūdens sāļā garša. — Ja cilvēkam pietiek dūšas būt pašam, tad viņa rēķinu samaksā cits.

Nepatīkamas vizītes vai, pareizāk, gatavošanās tām Eklzam ir tīrās nāves mokas. Taču sapnis parasti ir ļaunāks nekā īstenība: pār īstenību valda dievs. Cilvēku reālo klātbūtni vienmēr var pārciest. Misis Springere ir tukla, melnīgsnēja čigānietes tipa sieviete ar smalkiem kauliem. No viņām abām — no mātes un meitas — dveš kaut kas draudīgs, tikai mātē šis neslēptais spīvums ir dziļi būtiska, sīkburžuāziskā dzīves veida iesakņota īpašība, bet meitā tas ir virspusējs un nevajadzīgs, vienlīdz bīstams kā viņai pašai, tā citiem. Eklzs atviegloti uzelpo, uzzinādams, ka Dženisas nav mājā§: tās klātbūtnē viņš

jūtas vainīgs. Viņa ar misis Fosnahtu ir aizbraukusi uz Brūveru uz filmas «Citiem patīk kvēlas jūtas» dienas seansu. Abi dēlēni rotaļājas Springeru dārzā. Misis Sprin-gere izved viņu cauri visai mājai uz stikloto verandu, no kurienes var uzraudzīt bērnus. Māja ir iekārtota grezni, bet bezjēdzīgi: katrā istabā ir viens atzveltnes krēsls par daudz. Lai no parādes durvīm nokļūtu līdz verandai, jāiet līču loču cauri mēbeļu pieblīvētām istabām. Misis Sprin-gere tipšina Eklzam pa priekšu. Abas viņas potītes ir nosietas ar elastīgo saiti, un no tā, cik saudzīgi viņa liek sojus, rodas iespaids, it kā viņai būtu ieģipsēti gurni. Viņa piesardzīgi nolaižas uz šūpuļkrēsla spilveniem un, kad tas čīkstēdams sazvālojas zem viņas svara, iztrūcina Eklzu, uzlidinādama augšā kājas. Šī kustība misis Springerei, liekas, sagādā prieku; bālie, kailie ikri un saišu kurpes uz mirkli paliek pacelti gaisā. Kurpes ir ieplaisājušas un izskatās tā, it kā gadiem ilgi būtu griezušās vejas mazgājamā mašīnā. Eklzs apsēžas sarežģītas konstrukcijas saliekamajā krēslā, kas veidots no alumīnija un plastikāta. No savas vietas viņš var redzēt Nelsonu Engstremu un Fosnahtu mazliet vecāko dēlēnu rotaļājamies saulē pie smilšu kastes un šūpolēm.

— Ļoti patīkami jūs redzēt, — misis Springere saka. — Sen neesat bijis pie mums.

— Trīs nedēļas, — Eklzs atbild. Krēsls spiež viņam muguru, un, lai tas nesabruktu, viņš aizāķē papēžus aiz pamatnes caurules. — Biju loti aizņemts. Ar iesvētāmo sagatavošanu un Kristīgās jaunatnes grupu, kas šogad grib organizēt softbola komandu, un vairāku draudzes locekļu izvadīšanu.

Viņš nedomā šai sievietei taisnoties. Tas, ka viņai ir tik milzīga māja, aizvaino viņa aristokrātisko telpas izjūtu. Viņam būtu daudz patīkamāk, ja šī saruna notiktu uz kādas nabadzīgas būdas lieveņa.

— Lai dievs nedod tādu darbu kā jūsējais.

— Man tas parasti sagādā prieku.

— Tā jau dzird runājam. Stāsta, jūs esot kļuvis īsts golfa spēles meistars.

Ak kungs! Un viņš domāja, ka viņa būs norimusies. Uz brīdi viņš bija iztēlojies, ka tiešām sēž uz noplukušas mājas lieveņa un ka viņa ir daudz pārcietusi, izblīdusi fabrikas strādnieka sieva, kas iemācījusies ņemt dzīvi par labu tādu, kāda tā ir. Pēc tādas viņa tiešām izskatījās; par tādu viņa būtu varējusi kļūt. Kad Freds Springers šo sie-

vieti apprecēja, viņš droši vien nebija tik vilinošs līgavainis kā Harijs Engstrems viņas meitai. Eklzs cenšas iztēloties, kāds Harijs bijis pirms četriem gadiem, un iegūtais priekšstats ir visai pievilcīgs: garš, gaišmatains jauneklis, skolas sporta slavenība, pietiekami gudrs — īsta rīta zvaigzne. Viņa pašpārliecinātība droši vien īpaši saistījusi Dženisu. Dāvids un Mikele. Jums būs uzticību turēt vienam pret otru. Viņš pakasa pieri un saka:

— Spēlējot golfu, var labāk iepazīt cilvēku. Un tieši to es cenšos panākt — iepazīt cilvēkus. Šaubos, vai kādu var aizvest pie Kristus, iekams šis cilvēks nav iepazīts tuvāk.

— Nu ko tad jūs tādu esat uzzinājis par manu znotu, kas man nebūtu zināms?

— Pirmkārt to, ka viņš ir labs cilvēks.

— Labs — kam labs?

— Vai tad labam ir jābūt ar kādu nolūku? — Viņš iegrimst pārdomās. — Jā, laikam gan.

— Nelson! Tūliņ pat izbeidz! — Misis Springere šūpuļkrēslā saspringst, taču nepūlas piecelties kājās, lai paskatītos, kāpēc zēns raud. Eklzam no savas vietas viss skaidri redzams. Mazais Fosnahts stāv pie šūpolēm ar divām sarkanām plastmasas automašīnām rokās. Engstrema dēlēns, dažas collas mazāks, vicina atvērtu plaukstu pret lielākā zēna krūtīm, bet neuzdrīkstas spert soli tuvāk, lai kārtīgi iesistu. Jaunais Fosnahts ar satriecošu, idiotisku vienaldzību noraugās uz mazākā zēna kustībām un savaikstīto seju — pat bez apmierināta smaida, kā īsts zinātnieks, kas bezjūtīgi vēīo eksperimenta gaitu. Misis Springeres balss uzlec līdz satracinātam, stiklu caururbjošam spie-dzīgumam.

— Vai dzirdi, kad tev saka, — tūliņ beidz činkstēt!

Nelsons pagriežas pret verandu un cenšas paskaidrot:

— Pilij s pajēma ... Pilij s ...

Bet mēģinājums aprakstīt pārestību dara to neizturamu, un viņš, kā triecienu mugurā dabūjis, klūp uz priekšu un iebelž dunku zaglēna krūtīs, un, saņēmis vieglu grūdienu, atkrīt sēdus. Tad apmetas uz vēdera un vārtās pa zāli, izmisīgi spārdīdamies. Eklza sirds it kā saraujas reizē ar bērna augumu: viņš pārāk labi pazīst ļaunuma dzenošo spēku, zina, kā prāts sitas pret to un kā katrs veltīgais sitiens pamazām izsūknē no Visuma gaisu, līdz sāk likties, ka viss ķermenis — kauli un miesa — tūliņ eksplodēs vakuumam līdzīgā tukšumā.

— Otrs zēns atņēmis viņam automašīnu, — Eklzs misis Springerei pavēsta.

— Lai pats dabū atpakaļ, — viņa saka. — Lai mācās tikt galā. Es ar savām slimajām kājām nevaru katru mirkli skriet ārā pie viņa. Abi cauru dienu to vien zina kā plēsties.

— Billij!

Dzirdēdams vīrieša balsi, Fosnahtu zēns izbrīnīts paceļ galvu.

— Atdod atpakaļ.

Billijs, apsvērdams šo jauno apstākli, neziņā samin-stinās.

— Lūdzu, atdod.

Saprazdams, ka nav nozīmes pretoties, Billijs pasper dažus soļus uz priekšu un ar pedantisku akurātību nomet rotaļlietu šņukstošajam draugam tieši uz galvas.

Sāpes izsauc jaunu raudu vilni, bet, ieraudzīdams automašīnu zālītē līdzās, Nelsons apraujas. Viņam vajadzīgs viens mirklis, lai aptvertu, ka viņa ciešanu cēlonis ir novērsts, un vēl otrs, lai apvaldītu savas emocijas. No spēcīgajām elsām, kas pavada šos centienus, it kā viļņo koptā mauriņa klājs un viss saules pielietais gaiss. Lapsene, kas nemitīgi situsies pret stiklu, nokrīt zemē, un Eklza krēsls draud sabrukt, it kā visa pasaule ņemtu aktīvu dalību Nelsona pūliņos savaldīties.

— Es nevaru saprast, kāpēc zēns ir tāds mīkstčaulis, — misis Springere saka. — Nē, tomēr saprotu.

Viņas ironiskā piebilde kaitina Eklzu.

— Kāpēc tad?

Viņas dzeltenīgā āda zem acīm pavelkas augšup un lūpu kaktiņi nolaižas nicīgā grimasē.

— Tāpēc, ka viņš ir tāds pats kā tēvs. Izlutināts. Ar viņu pārāk tulinājušies, un viņš domā, ka visai pasaulei viņam jāizdabā.

— Vainīgs bija otrs zēns. Nelsons tikai gribēja dabūt atpakaļ savu rotaļlietu.

— Jā, un jūs droši vien domājat, ka šai gadījumā ar viņa tēvu vainīga ir Dženisa. — No tā, kā viņa izrunā «Dženisa», šī meiča liekas daudz reālāka, būtiskāka un nozīmīgāka par nožēlojamo ēnu Eklza atmiņā. Viņš pārliek, vai misis Springerei tomēr nav taisnība, ka viņš pārgājis pretinieka pusē.

— Nē, nedomāju vis, — viņš saka. — Es uzskatu, ka viņa rīcība nav attaisnojama. Taču tas nenozīmē, ka viņa rīcībai nebūtu savi iemesli, ko jūsu meita savā ziņā būtu varējusi novērst. Es kā garīdznieks uzskatu, ka ikviens no mums ir atbildīgs gan par sevi, gan citiem.

No šiem gludi formulētajiem vārdiem viņa mutē iesitas šķērma garša. Būtu viņa piedāvājusi kaut ko iedzert! Pavasara dienas ir karstas.

Vecā čigāniete redz viņa nedrošību.

— To ir tik viegli pateikt, — viņa atcērt, — bet nav viegli piekrist šim uzskatam, ja sieviete ir devītajā mēnesī un no cienījamas ģimenes un ja viņas vīrs tepat pāris jūdžu tālāk skraida apkārt ar kaut kādu žvitku, un cilvēki smejas, jo visiem tas liekas tāds joks, kāds vēl šai pasaulē nav redzēts.

Vārds «žvitka» uzlido gaisā kā bulta — ašs un melns.

■— Neviens par to nesmejas, misis Springere.

— Jūs nezināt, ko cilvēki runā. Jūs neredzat, kā viņi smīkņā. Vai zināt, ko viena sieviete man uzdrīkstējās pateikt? Ja Dženisa nevarot noturēt vīru pie sevis, tad tai neesot uz viņu nekādu tiesību. Šai žagatai netrūka nekaunības ar smīnu iesviest to man tieši sejā. Es būtu varējusi viņu nožņaugt. Es viņai teicu, ka ne vien sievietei, bet arī vīrietim ir savs pienākums. Tādas sievietes kā viņa iedveš vīriešos pārliecību, ka visa pasaule radīta tikai viņu priekam. Ja spriež pēc jūsu izturēšanās, arī jūs pats tam bezmaz jau ticat. Bet, ja pasaule būs pilna tādiem Harijiem Engstremiem, diez cik ilgi tai būs vajadzīga jūsu baznīca.

Sēžot viņa ir izslējusies taisna, un viņas tumšās acis spulgo no aizturētām asarām. Viņas balss ir k]uvusi spiedzīga un kā vīle skrāpē Eklza seju; viņš jūtas viscaur savainots. Viņas vārdi par baumām un smīniem apņem viņu ar draudīgu realitāti tieši tāpat kā cilvēku sejas, ko svētdienas rītos vienpadsmitos trīsdesmit, uzkāpis kancelē, viņš redz veramies pretim un kuru dēļ sprediķa teksts izkūp viņam no galvas un visas piezīmes zaudē jēgu. Viņš drudžaini meklē pareizo atbildi un ar pūlēm dabū pār lūpām:

— Man šķiet, ka Harijs ir īpatns gadījums.

— Viņa vienīgā īpatnība ir tā, ka viņam ir gluži viēn-alga, kam viņš sagādā sāpes. Es negribu jūs aizvainot, reverend Eklz, un uzskatu, ka jūs, būdams tik ļoti aizņemts, esat darījis visu iespējamo, bet, atklāti sakot, es nožēloju, ka tai pirmajā naktī neizsaucu policiju.

Eklzam šķiet, ka misis Springere grib saukt policiju, lai arestētu viņu. Bet kādēļ gan ne? Savā garīdznieka tērpā ar balto apkaklīti viņš to vien dara kā nelietīgi valkā dieva vārdu. Viņš zog ticību bērniem, kurus māca. Viņš izdzēš ticību katrā cilvēkā, kurš tiešām klausās viņa pļāpāšanā. Viņš krāpj ļaudis ar katru iemācītu sprediķa frāzi, liekulīgi murminādams: Mūsu. tēvs debesis, — kad sirdī zina, ka īstais tēvs, kam viņš cenšas izpatikt, kam visu mūžu viņš centies izpatikt, ir tas, kurš smēķē cigārus

— Bet ko policija varētu darīt? — viņš jautā.

— Es nezinu, taču vismaz golfu tā ar viņu nespēlētu.

— Es esmu pārliecināts, ka viņš atgriezīsies.

— To jūs sakāt jau divus mēnešus.

— Es tam vēl arvien ticu.

Taču viņš netic, nekam vairs netic. Iestājas klusums, kurā misis Springere liekas izlasām viņa sejā patiesību.

— Vai jūs, lūdzu, nevarētu... — viņas balss ir pārvērtusies, kļuvusi lūdzoša, — pasniegt man ķeblīti? Man vajag pacelt kājas uz augšu.

Kad Eklzs pamirkšķina, plakstiņi skrāpē viņam acis. Viņš atgūstas no sava apmulsuma un atnes viņai ķeblīti. Viņas tuklie lieli ar zaļajām, bērnišķīgajām zeķītēm padevīgi paceļas, un Eklzs, kūkumā sameties, pastumdams tabureti viņai zem papēžiem, atceras zīmējumus, kuros Kristus mazgā ubagiem kājas, un jūt sevī ielīstam jaunu spēka vilni. Tad viņš izslējās visā augumā misis Springe-rei līdzās. Viņa novelk svārkus līdz ceļgaliem.

— Paldies, — viņa saka. — Tas man ir patiess atvieglojums.

— Diemžēl tas ir vienīgais atvieglojums, kādu esmu jums varējis sniegt, — viņš atzīstas ar tādu vienkāršību, kura viņam pašam šķiet — un viņš pasmīn par šo atklājumu — apbrīnas vērta.

— Ak vai, — viņa nopūšas. — Liekas, tur laikam neviens nevar palīdzēt.

— Nē, kaut ko tomēr var. Varbūt tiešām jums taisnība, ka vajag ziņot policijai. Likums aizsargā sievas tiesības, kādēļ to neizmantot?

— Freds tam nepiekrīt.

— Misteram Springeram ir vērā ņemami iemesli. Es domāju — ne tikai biznesa intereses. Ar likumu var panākt vienīgi materiālu atbalstu, bet šoreiz, liekas, nauda nav galvenais. Taisnību sakot, es esmu pārliecināts, ka šādos gadījumos nauda nekad nav galvenais.

— Tā viegli runāt, ja naudas vienmēr papilnaiņ.

Šo piezīmi Eklzs aizlaiž gar ausīm. Tā šķiet izteikta pavisam nejauši — drīzāk aiz paguruma nekā aiz ļaunuma; viņš ir pārliecināts, ka misis Springere grib viņā klausīties.

— Var jau būt. To es nezinu sacīt. Taču šoreiz mani, tāpat kā, liekas, mūs visus, interesē stāvokļa vispārēja uzlabošana. Bet, ja tāda vispār ir iespējama, tā jāpanāk viņiem pašiem, Harijam ar Dženisu. Lai cik ļoti mēs gribētu palīdzēt, lai cik ļoti censtos kaut ko darīt, mēs atrodamies ārpusē.

Atdarinādams tēvu, viņš ir salicis rokas uz krustiem un uzgriezis muguru klausītājai; cauri stiklam viņš vēro, kā Nelsons — kurš acīmredzot neatrodas ārpusē —, vilkdams Fosnahtu zēnu sev līdzi, pāri mauriņam dzenas pakaļ kaimiņu sunim. Nelsona smiekli trizuļo gaisā, kad viņš grīļīgi stampā uz priekšu. Suns ir neliels, vecs un lēnīgs, ar iesarkanu spalvu. Mazais Fosnahts, palicis iepakaļ, bažīgā labpatikā raugās uz draugu, kurš kliedz: «Lauva! Lauva!» Eklzs ar interesi vēro, ka pamiera brīdī Engstrema dēls ir pārņēmis iniciatīvu. Zaļais gaiss it kā vibrē no viņa izsaucieniem. Eklzs sāk saprast, ka šī nemitīgā, bērnišķīgi tīrā sajūsmas straume reižu reizēm aizsprosto otra, ar mazāku iztēli apveltītā zēna šauros smadzeņu kanālus, radot draudīgu pretstraumi, kas izpaužas rupjā vardarbībā. Viņam žēl Nelsona, kuram naivā izbrīnā bieži vien būs jāsēž uz sēkļa, iekams viņš nonāks pie secinājuma, ka pats ir šīs dīvainās pretstraumes radītājs. Eklzam šķiet, ka arī viņš bērnībā bijis līdzīgs Nelsonam — vienmēr devis un devis, un vienmēr attapies peļķē. Vecais suns, zēniem tuvojoties, luncina asti. Tā pārstāj kustēties un paliek piesardzīgi izliektā lokā, kad zēni gavilēdami saskrien sunim apkārt. Nelsons pieliecas un ar abām rokām sit tam pa muguru. Eklzs grib uzsaukt, ka suns taču var iekost; viņš nespēj mierīgi noskatīties.

— Bet Harijs aiziet arvien tālāk no mums, — misis Springere gaužas. — Dzīvo, cepuri kuldams. Viņam nav iemesla atgriezties.

Eklzs atkal apsēžas alumīnija krēslā.

— Nē, viņš atgriezīsies aiz tā paša iemesla, kura dēļ aizgāja. Viņš ir izsmalcināts. Viņam jātaisa atmuguriskais salto. Pasaule, kurā viņš pašlaik atrodas, — šīs Brūveras meičas pasaule — nespēs ilgi saistīt viņa iztēli. Ik pēc nedēļas sastapdams viņu, es redzu, ka viņš ir pārmainījies.

— Pegija Fosnahta stāsta pavisam ko citu. Viņa dzirdējusi, ka viņš dzīvojot vienos priekos. Nez cik tur viņam ir to sieviešu?

— Viena pati, varat man ticēt. Engstremam ir tāda dīvaina īpašība, ka pēc dabas viņš ir mājas mīļotājs... Žēlīgā debess!

Attālā grupiņa ir sašķēlusies: zēni bēg uz vienu, suns uz otru pusi. Tad mazais Fosnahts paliek uz vietas, bet Nelsons ar šausmu pārvērstu seju drāžas šurp.

Izdzirdusi viņa šņukstēšanu, misis Springere sirdīgi noprasa:

— Vai viņi atkal kacināja Elsiju? Tas suns nav īsti gudrs, ja vēl nāk šurp.

Eklzs uzlec kājās — krēsls viņam aiz muguras sabrūk —, atrau j bīdāmās durvis un izskrien saules gaismā Nelsonam pretim. Zēns cenšas izvairīties, bet viņš to satver.

— Vai suns tev iekoda?

No jaunā izbīļa zēna šņukstieni apraujas: viņu saķēris melns vīrs!

— Vai Elsi ja tev iekoda?

Fosnahtu zēns paliek, kur bijis, — drošā attālumā.

Nelsons, tik negaidīti smags un mitrs Eklza rokās, sāk saraustīti elsot un pamazām atgūt balsi.

Eklzs sapurina zēnu, lai tas atkal nesāktu raudāt, un, cenzdamies panākt, lai tas viņu saprastu, šņakstina zobus bērnam pie vaiga.

— Vai šitā? Vai suns darīja šitā?

No šīs pantomīmas zēna seja atplaukst platā, jūsmīgā smaidā.

— Ti-tā, — viņš saka, un mazā, maigā virslūpa paceļas, atsedzot zobus, deguns saraucas, un galva mazliet pieliecas.

— Vai neiekoda? — Eklzs tincina, atslābinot tvērienu.

Mazā lūpa atkal pikti pa velkas augšup. Eklzs jūt izsmieklu mazajā, možajā sejiņā, kas pēc formas un izteiksmes atgādina Harija seju. Nelsons atkal iešņukstas un, izrāvies no viņa rokām, uzskrien pa verandas kāpnēm pie vecmāmiņas. Eklzs pieceļas. Pa to brīdi, kamēr viņš tupējis uz pirkstgaliem, viņa melnā mugura saulē ir nosvīdusi.

Kāpdams augšā pa kāpnēm, viņš ar tādu kā žēlumu, ar tādu kā sāpīgu aizkustinājumu atceras, kā zēns, atdarinādams suni, bija atņirdzis mazos, kvadrātveidīgos zobiņus. Te atklājās nekaitīgs, taču spilgti izteikts instinkts, kaķēna instinkts, kas izpaužas brīdī, kad tas ar pūkainām ķepiņām cenšas apturēt spolītes ritējumu.

Verandā viņš ierauga, ka zēns ir iespraucies vecmāmiņai kājstarpā un iespiedis seju viņas vēderā. Patverdamies pie siltā ķermeņa, mazais ir uzrāvis svārkus viņai virs ceļgaliem, tā ka bezpalīdzīgi atsedzas tumīgais, smalku asinsvadiņu cauraustais miesas baltums, un šis baltums kopā ar rotaļīgi atieztajiem zobiņiem Eklza apziņā iegūst satraucošu nozīmīgumu, šķiet ieplūdinām viņā svaigas asinis. Pēkšņā spēka uzbangojumā — it kā līdzjūtība, kā viņam bija mācīts, tiešām būtu nevis bezpalīdzīga vaimanāšana, bet varens paisuma vilnis, kas attīra no putekļiem un netīrumiem katru vispēdīgo pasaules nostūri, — viņš sper soli uz priekšu un apsola abām noliektajām galvām:

— Ja viņš pēc dzemdībām neatgriezīsies, tad mēs ņemsim palīgā likumu. Ir tādi likumi. Un ne viens vien.

— Elsija kož tāpēc, ka jūs ar Billiju to kacināt, — misis Springere Nelsonam paskaidro.

— Elsija ir nejauka, — Nelsons saka.

— Nelsons ir nejauks, — misis Springere izlabo. Tad paceļ acis uz Eklzu un tikpat pamācošā balsī turpina:

— Zināt, viņai atlicis ne vairāk par nedēļu, bet es nemanu, ka viņš steigtos atpakaļ.

Eklza simpātijas uzplūds pret misis Springeri noplok. Viņš atstāj viņu verandā sēžam. Mīlestība ir mūžīga, viņš klusībā atkārto vārdus no bībeles pārstrādātā standartiz-devuma. Līdz pat durvīm viņu pavada misis Springeres balss:

— Ja tu vēl kādreiz kacināsi Elsiju, omīte tev sados pa dupsi.

— Nevajag, omī, — aizmirsis izbailes, bērns bikli lūdzas.

Eklzs ir cerējis, ka atradīs virtuvi un varēs no krāna padzerties, taču istabu labirintā tā paslīd viņam garām. Viņš sačāpstina siekalas un, aizvērdams durvis, tās norij. Tad iekāpj savā buikā un pa Džozefstrītu un Džekson-roudu brauc pie Engstremiem.

Misis Engstremai ir četrstūrainas vai, pareizāk sakot, rombveidīgas nāsis. Deguns nemaz nav tik pārmērīgi liels, drīzāk tas gluži vienkārši neiekļaujas vispārpieņemtās anatomiskās normās: katrs muskuļu gabaliņš, skrimslis un kauliņš kaut kā īpaši izceļas, tā ka spilgtajā apgaismojumā deguns izskatās līdzīgs daudzskaldnim. Viņu saruna notiek virtuvē starp vairākām degošām spuldzēm. Tās deg gaišā dienas laikā, jo Engstremi dzīvo no ķieģeļiem celtās divģimeņu mājas ziemeļu pusē. Misis Eng-strema ar ziepju putu nošķiestām sarkanām rokām ir atvērusi Eklzam durvis un, ievedusi viņu virtuvē, atgriežas pie izlietnes, kas ir pilna ar krekliem un veļu. Visu sarunas laiku viņa brūk tai virsū ar sparīgu neatlaidību. Viņa ir enerģiska sieviete. Misis Springeres tuklums, apgrūtinošais liekais svars ir uzburbis uz sīkiem kauliem, tādiem pašiem kā Dženisai, bet misis Engstremas miesa ir sablīvēta uz prāva, pamatīga skeleta. Lielais augums Harijam droši vien ir no mātes. Eklza domas nemitīgi vērpjas ap auksto ūdeni garajos krānos, kurus aizsedz misis Engstremas draudīgais stāvs, bet nekad nerodas piemērots brīdis tik necila lūguma izteikšanai.

— Es nesaprotu, kādēļ jūs nākat pie manis, — viņa saka. — Harolds ir pilngadīgs. Es viņam neesmu nekāda aukle.

— Vai viņš pie jums nav bijis?

— Nē, ser. — Viņa atskatās pār kreiso plecu, nodemonstrēdama savu profilu. — Jūs esat viņu tā nokauninājis, ka viņš droši vien kautrējas rādīties.

— Vai jums nešķiet, ka viņam vajadzētu kaunēties?

— Kādēļ gan viņam būtu jākaunas? Pirmkārt man nekad nav paticis, ka viņš sapinās ar to spindzeli. Pietiek tikai paskatīties, lai redzētu, ka viņai visi nav mājās.

— Jūs, protams, jokojat.

— Es jokojot! Pirmais, ko šī man pateica, bija: «Kādēļ jums nav veļas mazgājamās mašīnas?» Ienāk manā virtuvē, aplaiž apkārt acis un sāk klāstīt, kā man būtu jādzīvo.

— Viņa droši vien nedomāja neko ļaunu.

— Nē, viņa neko nedomāja. Viņa gribēja tikai pateikt, ka man jādirn šai vecajā būcenī, no kura mums pieder vienīgi puse, bet viņa nāk no tā milzīgā Džozefstrītas nama, kur virtuve pilna visādām modīgām pariktēm, un ka man ir briesmīgi laimējies, ka esmu varējusi iesmērēt savu dēlu švirkstelei ar tik lielisku pūru. Man nekad nav patikušas viņas acis. Tās nekad neraugās cilvēkam tieši sejā.

Viņa pagriežas pret Eklzu, un tas, attiecīgi brīdināts, iztur viņas skatienu. Zem aizmiglotajām, vecmodīgajām acenēm ar apaļiem, metāla ietvaros iestiprinātiem stik-liorn, kuru bifokālie pusmēneši atstaro mazliet iesārtu gaismu, viņas augstprātīgi paceltais deguns atklāj savu sarežģīto, gaļīgo apakšdaļu. Platā mute ir mazliet pavērusies nenoteiktās gaidās. Eklzs saprot, ka šai sievietei patīk pajokot. Jokmīļiem ir tikai viena vaina — lai panāktu vēlamo efektu, tie jauc reālo ar iztēloto. Dīvaini, misis Engstrema viņam patīk, kaut arī tā brūk viņam virsū tikpat nešpetni kā savai netīrajai veļai. Viņas acīs tas ir viens un tas pats. Atšķirībā no misis Springeres misis Engstrema viņu pat neredz. Viņa ir nostājusies pret visu pasauli, un viņas satīra aptver tik plašus apvāršņus, ka tās aizsegā viņš var mierīgi sacīt., ko grib.

Viņš atklāti nostājas Dženisas pusē.

— Viņa ir kautrīga.

— Kautrīga! Tik kautrīga, ka viņai pietika nekaunības kļūt grūtai, tā ka nabaga Harijam bija viņa jāprec, kad pats vēl lāgā neprata krekla stērbeli iebāzt biksēs.

— Viņš bijis pilngadīgs, kā jūs pati teicāt.

— Gadiem nav nozīmes. Cits nomirst jauns, cits piedzimst vecs.

Epigrammas par jebkuru tematu. Nē, nudien amizanti! Eklzs skaļi smejas. Viņa neliekas dzirdam šos smieklus un ar negantu sparīgumu atkal ķeras pie veļas.

— Kautrīga kā čūska, — viņa saka. — Šīs mazās čirkas ir trakoti viltīgas! Tipina apkārt un, valšķīgi glūnēdamas, iemanto vispārēju līdzjūtību. Bet no manis viņa to nesagaidīs, — lai vīrieši birdina līdzjūtības asaras. Ja paklausās viņas vīratēvā, tad viņa ir pati lielākā mocekle, kāda redzēta pēc 2annas d'Arkas.

Eklzs atkal smejas. Nu bet vai tā nav?

— Un kas tad pēc mistera Engstrema domām Harijam būtu jādara?

— Jālien atpakaļ. Ko gan citu? Un viņš, nabadziņš, atlīdīs arī. Būtībā viņš ir tāds pats kā tēvs. Lāga dvēsele. Laikam tādēļ vīrieši valda pār pasauli. Tie taču sastāv no vienas vienīgas dvēseles.

—- Visai neparasts uzskats.

— Vai tiešām? To mums baznīcā nemitīgi skandina. Vīrieši esot viena vienīga dvēsele, un sievietes — viena vienīga miesa. Tikai nezinu, kuram tiek piedēvētas smadzenes. Laikam dievam tam kungam.

Eklzs pasmaida, īsti neticēdams, ka luterāņu baznīca sludinātu šādas idejas. Varbūt pašam Luteram bija tāda nosliece — smieklīgās dusmās pārspīlēt puspatiesību. Var-■

būt tieši tur meklējami protestantu drūmo paradumu aizsākumi. Šāda tieksme liecina par dziļu bezcerību. Spēks raugās sīkumiem pāri. Bet varbūt viņš aizmirsis daudz ko no tā, kas viņam ticis mācīts seminārā. Viņam iešaujas prātā, ka vajadzētu parunāt ar Engstremu mācītāju.

Misis Engstrema risina tālāk pārtrūkušo sarunas pavedienu.

— Piemēram, mana meita Mirjama vienmēr bijusi veca kā pasaule. Par viņu man nekad nav bijis jāuztraucas. Atceros, kā senāk svētdienās, kad mēs mēdzām doties uz akmeņlauztuvēm, Harijs — tad viņam bija tikai kādi divpadsmit gadi — baidījās, ka viņa neiekrīt iekšā. Es zināju, ka viņa neiekritīs. To jau pēc viņas skata var redzēt. Viņa neapprecēsies aiz žēluma kā nabaga Harijs, kuru tagad visa pasaule grib vilkt pie kāķa par to, ka viņš mēģina izrauties brīvībā.

— Es nedomāju, ka visa pasaule būtu pret viņu. Mēs ar viņa sievasmāti tikko nonācām pie secinājuma, ka drīzāk izskatās tieši otrādi.

— Veltīgi jūs tā domājat. No manis šī skuķe līdzjūtību nesagaidīs, bet viņas pusē ir visi citi, sākot ar prezidentu Eizenhaueru. Tie Hariju pierunās. Jūs viņu pierunāsiet. Un te ir vēl viens, kas to mēģinās darīt.

Parādes durvis ir atvērušās tik klusi, ka tikai viņa to ir spējusi sadzirdēt. Virtuvē ienāk viņas vīrs baltā kreklā ar kaklasaiti un melnu svītru apmalotiem nagiem. Misters Engstrems ir burtlicis. Viņš ir sievas augumā, taču izskatās mazāks. Viņa lūpas pazemīgi kustas virs slikti pielāgotiem mākslīgiem zobiem. Deguns viņam ir tāds pats kā Harijam — gluda, apaļa poga.

— Labu dienu, svētais tēvs, — viņš saka. Acīmredzot viņš ir katolis vai audzis starp katoļiem.

— Ļoti priecājos iepazīties, mister Engstrem! — Sī vīra plauksta gar malām ir cieta, bet ar mīkstu, sausu vidu. — Mēs te runājam par jūsu dēlu.

— Es uzskatu, ka viņš rīkojies gluži vienkārši briesmīgi.

Eklzs tic, ka viņš tiešām tā domā. Ērlam Engstremam ir slimīgs, izmocīts izskats. Notikušais viņu acīm redzami sabeidzis. Viņš sakniebj lūpas pār šķobīgajiem zobiem kā kuņģa slimnieks, kas pūlas apspiest atraugas. Šķiet, ka no iekšpuses viņu kaut kas grauztu. Krāsa no viņa matiem un acīm ir izskalojusies kā lēta tinte. Krietns vīrs, kas savu dzīvi ir izmērījis ar tipometru un kārtīgi salicis visas

rindiņas formā, bet, no rīta atnākdams, ieraudzījis, ka salikumu kāds izjaucis.

— Viņš vienā gabalā gvelž par to skuķi, it kā šī būtu pati svētā dievmāte, — misis Engstrema šķendējas.

— Nav tiesa, — misters Engstrems maigi nosaka un apsēžas pie baltā virtuves galda. Četrām personām domātie trauku komplekti, kas gadu gadiem ir uz tā likti, izberzuši porcelāna virsmā melnus apļus. — Es tikai nespēju saprast, kā Harijs varēja kaut ko tādu izstrādāt. Bērnībā viņš bija tik kārtīgs. Nebija nevīža kā citi zēni. Katru darbu padarīja, kā nākas.

Putu nošķiestām, izmirkušām rokām misis Engstrema uzliek silt vīram domāto kafiju. Līdz ar šo mazo pakalpojumu viņu starpā it kā iestājas pilnīga saskaņa; līdzīgi daudziem citiem precētiem pāriem, kas mūždien ecējas, viņi atkal pēkšņi sāk runāt vienā mēlē.

— Tā ir armijas vaina, — viņa saka. — No Teksasas viņš atgriezās gluži cits cilvēks.

— Viņš atteicās nākt uz tipogrāfiju, — Engstrems stāsta. — Negribēja smērēt rokas.

— Reverend Eklz, vai drīkstu jums piedāvāt kafiju? — misis Engstrema jautā.

Beidzot tas brīdis ir klāt!

— Nē, paldies. Bet es ļoti labprāt iedzertu glāzi ūdens.

— Tikai ūdeni? Varbūt ar ledu?

— Vienalga. Kā vēlaties.

— Jā, Ērlam taisnība, — misis Engstrema turpina. •— Tagad visi saka — Harijs esot slinks, bet tas nav tiesa. Tāds viņš nekad nav bijis. Skolas gados, ja mēs kādreiz palepojāmies, cik labi viņš spēlē basketbolu, cilvēki tūdaļ mēdza teikt: «Nu jā, ar tādu augumu, tad jau ir viegli.» Bet neviens nezināja, cik daudz viņš trenējās. Katru vakaru ārā bumboja līdz melnai tumsai, bija jābrīnās, kā viņš vispār spēj kaut ko saskatīt.

— No divpadsmit gadu vecuma ar to vien noņēmās, — Engstrems piemetina. — Aiz mājas es ieraku viņam stabu, garāžas jumts bija par zemu.

— Ja Harijs bija ko uzdomājis, tad neviens nespēja viņu atturēt, — misis Engstrema stāsta. Viņa sparīgi parauj sviru, un ledus gabaliņi krakstēdami izlec ārā, spīguļodami un mezdami daudzkrāsainas dzirkstis. — Viņš gribēja basketbolā būt pirmais, un es tiešām ticu, ka viņš tāds arī bija.

— Es saprotu, ko jūs gribat teikt, — Eklzs atbild. — Es reizēm spēlēju ar viņu golfu, un viņš jau jūtami mani pārspēj.

Misis Engstrema ieliek ledus kubiņus glāzē, patur to zem krāna un tad pasniedz Eklzam. Viņš paceļ glāzi pie lūpām, un cauri šķidrumam līdz viņam atplūst Erla Engstrema apslāpēti kaislīgā balss:

— Bet pēc pārnākšanas mājās no armijas viņš to vien zina kā skriet pakaļ brunčiem. Burtliča darbs, tas viņam par prastu, no tā, redz, paliekot melni nagi. — Eklzs nolaiž glāzi zemāk, un tagad Engslrems pāri galdam runā viņam tieši sejā:

— Viņš ir kļuvis īsts Brūveras slamsts. Svēto tēv, ja es tiktu viņam klāt, es viņu kārtīgi nosloksnētu, vienalga, kaut arī viņš mani pēc tam nobeigtu.

Viņa pelnu pelēkā seja izaicinoši savelkas, bezkrāsainās acis met zibšņus.

— Nu kas tie par izteicieniem, Ērl, — sieva aizrāda, nolikdama viņam priekšā puķainu tasīti ar kafiju.

Viņš nolaiž acis un saka:

— Piedodiet. Tiklīdz es iedomājos, ko šis zeņķis savārījis, man visas iekšas sagriežas.

Eklzs paceļ glāzi pie lūpām un pasaka «nē» tajā kā megafonā, un izdzer visu līdz dibenam, tā ka zem ledus gabaliņiem, kas klikstēdami atsitas pret viņa augšlūpu, nepaliek ne pilītes ūdens. Tad viņš noslauka muti un turpina:

— Jūsu dēlā ir ļoti daudz laba. Kad esmu kopā ar Hariju, man — diemžēl esmu spiests to atzīt — nudien kļūst tik jautri ap sirdi, ka es aizmirstu, kādēļ esmu ticies ar viņu. — Viņš smejas, raudzīdamies misterā Engstremā, bet, kad tas pat nedomā pasmaidīt, pagriežas pret tā sievu.

— Sī golfa spēle, — Engstrems saka, — ko tā dod? Kādēļ šīs meitenes vecāki negriežas policijā? Manuprāt, viņu vajadzētu kārtīgi nomizot, un, jo ātrāk, jo labāk.

Eklzs uzmet skatienu misis Engstremai un redz, ka viņas uzacu izciļņi saraukušies kā divi žūstošas līmes loki. Kas to pirms brīža būtu varējis domāt, ka šī sieviete būs viņa sabiedrotā, bet no dzīves pagurušais, lādzīgais vīrs izrādīsies par vulgāru, cerības neattaisnojošu pretinieku!

— Misis Springere vēlas to darīt, — viņš Engstremam saka. — Bet Dženisa ar tēvu grib nogaidīt.

— Nerunā muļķības, Erl, — misis Engstrema iebilst.

— Domā, vecais Springers to pieļaus, ka viņa vārds tiek vazāts pa avīzēm? Tu runā tā, it kā nabaga Harijs būtu tavs ienaidnieks.

— Viņš ir mans ienaidnieks, — Engstrems nepadodas. Ar saviem nomelnējušiem pirkstu galiem viņš saņem tasīti. — Tai naktī, kad es, viņu meklēdams, klimtu apkārt pa ielām, viņš kļuva mans ienaidnieks. Tev viegli runāt. Tu neredzēji šīs meitenes seju.

— Kas man daļas gar viņas seju! Pēc manas saprašanas padauzas nekļūst par svētajām tāpēc vien, ka tām ir laulības apliecība. Šī skuķe gribēja Hariju dabūt, un viņš arī uzķērās uz tā vienīgā āķa, ko šī bija spējīga izlikt, bet cita viņai nav.

— Nerunā tā, Mērij. Tās ir tīrās blēņas. Nu padomā, ka tu pati justos, ja es būtu rīkojies tā kā Harijs.

—• Ak šitā, — viņa nošņāc un pagriežas atpakaļ, un Eklzs saraujas, ieraudzīdams, ka viņas seja saspringst pirms jaunas zalves. — Es nedzinos pēc tevis. Tu dzinies pēc manis. Vai varbūt tā nebija?

— Bija jau, bija, — Engstrems nomurmina.

— Nu, tad nav ko salīdzināt.

Engstrems ir sakumpis pār kafijas tasi, it kā sieva būtu saminusi viņu ar kāju.

— Ak, Mērij, — viņš klusi nopūšas, neuzdrīkstēdamies ne vārda bilst pretī.

Eklzs cenšas viņu aizstāvēt.. Strīdos viņš neapzināti vienmēr nostājas vājākā pusē.

— Manuprāt, jūs mazliet pārspīlējat, — viņš saka misis Engstremai. — Dženisa droši vien bija pārliecināta, ka viņus saista savstarpēja mīlestība. Ja viņa būtu viltīga intrigante, tad nebūtu ļāvusi Harijam tik viegli aizbēgt.

Saprazdama, ka mazliet pāršāvusi pār strīpu, misis Engstrema zaudē interesi par šo tematu. Viņas uzskats, ka Dženisa nekur nepazudīs, ir tik acīm redzami aplams, ka viņai gribot negribot jāatkāpjas.

— Viņa nav ļāvusi Harijam aizbēgt, — viņa saka.

— Jūs redzēsiet, ka viņa dabūs to atpakaļ.

Eklzs pagriežas pret Engstremu: ja tas būs ar sievu vienisprātis, tad viņi būs nonākuši pie kopēja viedokļa un viņš varēs atstāt šo māju.

— Vai arī jūs uzskatāt, ka Harijs atgriezīsies?

— Nē, nekādā ziņā, — Engstrems atbild, nolaidis acis.

— Viņš ir aizgājis pārāk tālu. Viņš grims arvien dziļāk

un dziļāk, līdz pazudīs mums pavisam. Būtu viņam gadi divdesmit vai divdesmit divi, bet viņa vecumā... Tipogrāfijā reizēm parādās šie Brūveras slamsti. Tie ir nekam nederīgi cilvēki. Tādi kā invalīdi, vienīgi neklibo. Sabiedrības padibenes, kā tos dēvē. Bet es veselus divus mēnešus sēžu pie savas iespiedmašīnas un netieku gudrs, kā tas varēja gadīties, ka starp viņiem ir arī mans Harijs, kurš kādreiz bija tik krietns zēns.

Eklzs pagriežas pret Harija māti un pārsteigts ierauga, ka tā stāv, atspiedusies pret izlietni, un viņas vaigi zem briļļu stikliem ir spīdīgi slapji. Kā triecienu dabūjis, viņš pieceļas kājās. Vai viņa raud tāpēc, ka vīrs, viņasprāt, runā taisnību, vai arī tāpēc, ka tas grib viņu tīšuprāt sāpināt, atriebdamies par šo uzspiesto atzīšanos, ka dzinies pēc viņas?

— Es ceru, ka jūs maldāties, — Eklzs saka. — Man nu laiks iet. Paldies jums par šo sarunu. Es saprotu, ka jums tā nebija patīkama.

Engstrems dodas pavadīt Eklzu līdz durvīm un tumšajā ēdamistabā pieskaras viņa rokai.

— Viņš tik ļoti vēlējās, lai viss būtu labi, — Engstrems saka. — Savu mūžu neesmu redzējis otru tādu zēnu. Viņš briesmīgi pārdzīvoja katru ģimenes ķīviņu, kad mēs ar Mēriju reizēm, tā teikt, maķenīt pajokojām.

Eklzs pamāj ar galvu, gan stipri šaubīdamies, vai vārds «pajokojām» īsti atbilst tam, ko viņš tikko redzējis.

Pustumšajā viesistabā stāv meitene vasaras kleitā bez piedurknēm.

— Mim! Vai tu nupat pārradies?

— Jā.

— Šis ir svētais tēvs ... tas ir, reverends...

— Eklzs.

— Jā, Eklzs, viņš atbraucis parunāties par Hariju. Mana meita Mirjama.

— Sveicināta, Mirjama. Harijs runā par jums ar lielu mīlestību.

— Cau!

No šī vārda logs viņai aiz muguras iegūst kafejnīcas loga intīmo zvīļo jumu. Šķiet, ka no viņas aizmugures plūstu šurp frivoli izsaucieni, cigarešu dūmu grīstes un lētu smaržu aromāts. Meitenei ir misis Engstremas deguns, tikai smalkākā variantā un sejā jaušas kaut kas no saracēņu vai pat barbaru vaibstiem. Ja sāk ar iespaidīgo degunu, tad pirmajā brīdī šķiet, ka augumu viņa manto-

jusi no mātes, bet, kad tēvs nostājas līdzās, Eklzs redz, ka augums viņai ir no tēva, ka glītā meitene un dzīves aizlauztais vīrs ir kauls no viena kaula. Viņi abi ir vienlīdz dzēlīgi, asi kā tērauda asmeņi, un tagad, kad Eklzs ir redzējis, kā zem misis Engstremas brillēm atveras rētas, viņš zina, ka tie var arī ievainot. Šis dzēlīgums un apslēptā vulgaritāte krīt Eklzam uz nerviem. Šie abi nekad nepazudīs. Tie zina, ko dara. Eklza vājība ir cilvēki, kas nezina, ko dara. Bezpalīdzīgie un tie, kuri ir pašā virsotnē un kuriem neviens nevar palīdzēt. Cilvēki, kas puslīdz veiksmīgi laipo pa vidu, no viņa aristokrātiskā redzes viedokļa apzog kā vienus, tā otrus. Kad tēvs ar meitu iestājas durvīs un Engstrems apliek roku viņai ap vidukli, Eklzs domā par misis Engstremu, dumpīgo gūstekni, kas klusēdama palikusi virtuvē ar mitriem vaigiem un sarkanām rokām. Bet, kad viņš pagriežas, lai atvadām pamātu abiem durvīs stāvošajiem, šis dīvainais pāris — auskariem rotātais arābu jauneklis, kas jūt bērnišķīgu nicinājumu pret viņa mācītāja apkaklīti, un vecīgā burtliciene ar ļenganu seju — izraisa viņā smaidu.

Viņš iekāpj automašīnā slāpju mocīts un nikns. Pēdējās pusstundas laikā ir ticis izteikts daudz patīkamu vārdu, bet viņš nespēj atcerēties, kādu. Viņš jūtas saskrāpēts, apdullis, sakarsis un izslāpis, kā veselu dienu plēsies pa dzeloņainiem brikšņiem. Viņš ir saticis pusduci cilvēku un suni, un neviena uzskati nav sakrituši ar viņējo, proti, ka Hariju Engstremu ir vērts glābt un iespējams izglābt. Brikšņos Harija vispār nebija, nekā tur nebija, tikai sa-smirdis gaiss un nedzīvi pērnie stiebri.

Gaišā, baltā pēcpusdiena sliecas pretim garai, zilgai pavasara novakarei. Pagriezienā viņš brauc garām mājai, kuras augšējā stāvā aiz aizvērta loga kāds vingrinās trompetes spēlē. Du-du, do-do, da-da, dī. Di-di, da-da, do-do, dū. Automašīnas, klusi švīkstēdamas, traucas mājās no darba. Viņš brauc līču loču cauri pilsētiņai pa ieslīpi kalnup ejošajām ieliņām, turēdamies paralēli tālumā redzamajai kalnu korei. Fricis Krupenbahs, Mauntdžadžas luterāņu draudzes mācītājs, kas šeit strādā jau divdesmit septiņus gadus, dzīvo augstā ķieģeļu mājā netālu no kapsētas. Viņa dēla, koledžas studenta_, motocikls pa pusei izjaukts guļ mājas priekšā uz ceļa. Ērmīgais, terasveidīgais mauriņš ir nedabiski līdzens un zaļgandzeltenā krāsā, kas rodas no pārmērīgas mēslošanas, ravēšanas un pļaušanas. Misis Krupenbaha — diez vai Lūsija arī kādreiz kļūs tik

rāmi smaidīga un pakļāvīga? — atver durvis, ģērbusies pelēkā kleitā, — gadalaika prasībām viņa nav radusi piekāpties. Pelēkie, bizēs sapītie mati ciešā vainagā apņem galvu. Ar izlaistiem matiem viņa droši vien atgādina spīganu.

— Viņš aiz mājas pļauj mauriņu, — viņa saka.

— Es gribētu mazliet parunāties ar viņu. Jautājums attiecas uz mūsu abu draudzes locekļiem.

— Ejiet, lūdzu, augšā uz viņa istabu. Es viņu pasaukšu.

Visa māja — priekšnams, gaiteņi, kāpņu telpa, pat Kru-

penbaha kabinets ar ādas mēbelēm augšējā stāvā — ir pilna cepeša smaržas. Eklzs apsēžas pie loga uz baznīcas sola ar ozolkoka atzveltni — tas šeit droši vien palicis pēc kāda remonta — un jūt bērnišķīgu vēlēšanos lūgt dievu. Taču viņš to nedara un raugās pāri ielejai ar tālīno, zaļo golfa laukumu, kur labprāt atrastos kopā ar Hariju. Eklzam ir arī citi partneri — gan vājāki, gan spēcīgāki par viņu, bet vienīgi Harijs ir reizē vājāks un ari spēcīgāks, vienīgi Harija klātbūtne piešķir spēlei izmisīgu jautrību, it kā pēc labestīga, bet ne visai gudra pavēlnieka rīkojuma viņi abi būtu devušies kādos gluži bezcerīgos meklējumos — meklējumos, kas pazemo bezmaz līdz asarām, taču pie katras nākamās iezīmes, pie katra jauna zaļa laukuma tiek sākti atkal no gala. Turklāt Eklzam ir klusa cerība, slepens nodoms uzvarēt Hariju. Viņš jūt, ka tas, kas dara Hariju nedrošu, kas neļauj atkārtoti izpildīt lieliskos, bez kādas piepūles izdarītos sitienus, ir visu problēmu pamatā un ka, pilnīgi sakaudams šo cilvēku, viņš, Eklzs, izārstēs to no šī trūkuma, palīdzēs tikt pāri vājumam un līdz ar to viss būs atrisināts. Bet pagaidām viņš ar patiku klausās Harija izsaucienos — «Oho, kolosāli!» vai «Nu zvērīgi labi!». Šī saskaņa, šī attieksmju harmonija laiku pa laikam uznes Eklzu tik nevainīgas, reibinošas sajūsmas viļņa galotnē, ka pasaule ar tās bezjēdzībām liekas tikai tāla, zaļa lode.

Māja nodreb no saimnieka soļiem. Krupenbahs nāk augšā pa kāpnēm, nīgrs par to, ka atrauts no mauriņa pļaušanas. Mugurā viņam ir sviedros samircis sporta krekls un kājās vecas, melnas bikses. Viņa plecus klāj sirma, saraina spalva.

— Sveiks, Džek, — viņš saka dobjā kanceles balsī bez jebkādas namatēva laipnības. Viņa vāciskā akcenta dēļ vārdi, smagi kā akmeņi, sirdīgi veļas cits citam virsū. — Ko teiksiet?

Neuzdrīkstēdamies uzrunāt gados vecāko vīru vārdā par Frici, Eklzs iesmejas un neveikli izmet: — Sveiks!

Krupenbahs saviebjas. Viņam ir masīva kvadrātveida galva un ezītī apcirpti mati. Šis cilvēks atgādina ķieģeli; šķiet, ka piedzimstot viņš vārda tiešā nozīmē būtu ticis veidots no māliem un, daudzu gadu desmitu svelmēts un ārdēts, ieguvis ķieģeļa krāsu un cietību.

— Nu, ko teiksiet? — viņš atkārto.

— Jūsu draudzē ir tāda Engstremu ģimene.

— Jā.

— Tēvs ir burtlicis.

— Jā.

— Viņu dēls Harijs pirms diviem mēnešiem pametis sievu. Viņas vecāki Springeri ir jūsu draudzes locekļi.

— Jā gan. Šis puika, šis puika ir Schussel.

Eklzs īsti nesaprot, ko šis vārds nozīmē. Viņš domā, ka Krupenbahs neapsēžas tāpēc, ka negrib ar sviedriem notraipīt mēbeles. Sēdēdams tā priekšā kā kora zēns uz baznīcas sola, Eklzs ir nonācis lūdzēja stāvoklī. Cepeša smaržai kļūstot arvien stiprākai, viņš izklāsta savas domas par notikušo: ka Hariju zināmā mērā izlutinājuši panākumi sportā, ka viņa sieva, atklāti sakot, nav pratusi īsti aizraut un piesaistīt vīru, ka viņš pats kā šīs ģimenes garīdznieks centies iedvest jaunajā cilvēkā vainas apziņu par sievai nodarīto pārestību, neprasot priekšlaicīgu atgriešanos, jo šī cilvēka problēma ir nevis emociju trūkums, bet gan neapvaldītā pārbagātība; ka no jaunā pāra vecākiem aiz dažādiem iemesliem nekāda palīdzība nav gaidāma un ka pirms brīža viņš pats bijis liecinieks Engstremu ģimenes ķildai, kas, iespējams, dod atbildi uz jautājumu, kādēļ viņu dēls ...

— Vai jūs domājat, — Krupenbahs beidzot viņu pārtrauc, — vai jūs domājat, ka jūsu uzdevums ir jaukties šo cilvēku dzīvē? Es zinu, ko tagad māca tais semināros — psiholoģiju un visu pārējo. Bet tas viss ir tīrās blēņas. Jūs uzskatāt, ka jūsu uzdevums ir būt bezmaksas ārstam, rikšot apkārt, aizbāzt visus caurumus un nolīdzināt asumus. Es nedomāju, ka tas ir pareizi. Es nedomāju, ka jums vajag to darīt.

— Es vienīgi...

— Nē, ļaujiet man pabeigt. Es esmu nodzīvojis Maunt-džadžā divdesmit septiņus gadus, bet jūs — divus. Klausīdamies jūsu stāstu, es dzirdēju nevis to, ko tas liecina par cilvēkiem, bet to, ko tas liecina par jums. Un tas bija

stāsts par dieva kalpu, kurš apmainījis savu misiju pret pasaulīgu tenkošanu un golfa spēli. Kāda, jūsuprāt, dievam tam kungam ir daļa, ja viens infantils vīrs pamet in-fantilu sievu? Vai jūs esat arī padomājis, kā dieva acīs tas viss izskatās? Varbūt jūs stāvat tam pāri?

— Nē, nekādā ziņā. Bet man šķiet, ka šinī gadījumā mūsu pienākums ir ...

— Jums šķiet, ka mūsu pienākums ir būt policistiem, kam nav ne roku dzelžu, ne revolveru, vienīgi cilvēciska labestība. Nu, vai tad tā nav? Jūs varat neatbildēt, bet padomājiet, vai man nav taisnība. Es jums teikšu, ka šī doma ir sātana iedvesta. Lai policisti dara savu un rūpējas par saviem likumiem, mums par tiem nav nekādas daļas.

— Es piekrītu, bet tikai līdz zināmai robežai.

— Ko nozīmē — «līdz zināmai robežai»? Tas, kas mums jādara, nav ne aptverams, ne izmērāms. — Ar savu resno rādītājpirkstu, kas locītavu starpās noaudzis spalvām, viņš, pasvītrodams katru vārdu, bungo pa ādas krēsla atzveltni. — Ja dievs gribētu darīt galu ciešanām, viņš tūlīt pasludinātu debesu valstību zemes virsū. — Džeks jūt, ka viņam sāk svilt seja. — Ar ko gan jūsu necilie draugi dieva priekšā būtu pārāki par miljardiem citu cilvēku? Bombe-jas ielās ik bridi kāds mirst. Jūs sakāt — pienākums. Es teikšu, ka jūs nezināt, kas ir jūsu pienākums, citādi jūs būtu ieslēdzies savā mājā un lūgtu dievu. Tas ir jūsu pienākums — būt īsti ticīga cilvēka paraugam. Lūk, kas dod mierinājumu — ticība, nevis sīka, izmanīga rosīšanās, nevis vētras sacelšana ūdens glāzē. Rikšodams apkārt, jūs bēgat no sava pienākuma, kuru tas kungs jums ir uzlicis, lai jūs kļūtu savā ticībā stiprs, lai tad, kad tapsiet aicināts, jūs varētu iziet ļaužu priekšā un teikt: «Jā, viņš ir miris, bet jūs atkal tiksities ar viņu debesīs. Jā, jūs ciešat, bet jums vajag iemīļot savas ciešanas, jo arī Jēzus Kristus ir cietis.» Lūk, tādēļ svētdienas rītos, kad mēs kāpjam kancelē uzrunāt ļaudis, mums vajag būt nevis bēdu nomāktiem, bet pilniem ar Kristu, mums ir jādeg, — viņš sažņaudz dūrēs savas spalvainās rokas, — mums jāliesmo, domājot par Kristu, mums jāaizdedzina viņi ar savas ticības spēku. Vienīgi tādēļ viņi nāk uz baznīcu, par ko gan citu lai viņi mums maksātu? Visu pārējo, ko mēs sakām vai darām, mūsu vietā var izdarīt citi. Tam viņiem ir ārsti un juristi. Tas viss ir pateikts svētajos rakstos: viens ticīgs ļaundaris ir vairāk vērts nekā visi farizeji kopā.

Nevajag pārsteigties. To es jums saku pavisam nopietni. Nevajag pārsteigties. Mums ir jādomā tikai par Kristu. Viss pārējais — šī laipnību izrādīšana un rosīšanās — nav ne graša vērts. Tas ir sātana darbs.

— Frici, — lejā atskan piesardzīga misis Krupenbahas balss. — Vakariņas gatavas.

Rudmatainais virs sporta kreklā no augšas noraugās uz Eklzu un jautā:

— Vai gribat kopā ar mani nomesties ceļos un lūgt, lai Kristus ienāk šai telpā?

— Nē. Negribu. Es esmu pārāk sadusmots. Tā būtu liekulība.

Šī garīdznieka šķietami neiespējamā atteikšanās Kru-penbahu neatmaidzina, bet pieklusina gan.

— Liekulība, — viņš rāmi atkārto. — Tas nevar būt nopietni sacīts. Vai tad jūs neticat mūžīgajām ciešanām? Vai tad, uzvilkdams garīdznieka tērpu, jūs nezinājāt, ko liekat uz spēles?

Viņa acis šķiet sāpīgas, tikko cirstas sārtas brūces ķie-ģeļkrāsas sejā.

Negaidīdams atbildi, Krupenbahs pagriežas un dodas lejā vakariņās. Eklzs tam nopakaļ virzās uz durvīm. Viņa sirds sitas kā nostrostētam bērnam un ceļgali aiz niknuma trīc. Viņš ir atnācis apmainīties domām un ticis šaustīts ar daiļrunīgu vārdu pletnēm. Šim vecajam, glumajam irāžu kalējam hunnim nav ne jausmas par baznīcu kā gaismas nesēju — pats droši vien cēlies no gaļas bodniekiem. Eklzs saprot, ka tās ir ļaunas un grēcīgas domas, taču nespēj tās atvairīt. Viņa izmisums ir tik dziļš, ka viņš cenšas to padarīt vēl dziļāku, teikdams sev: viņam taisnība, viņam taisnība, un, lai tas būtu, cik muļķīgi būdams, sēžot pie zaļā buika apaļās stūres, mēģina raudāt, lai šķīstītos. Bet raudāt viņš nespēj, viņš ir izdedzināts. Kauns un neveiksme spiež kā smags tukšums.

Kaut arī viņš zina, ka Lūsija mājās gaida, — ja vakariņas vēl nebūs gatavas, viņš pagūs nomazgāt bērnus, — viņš tomēr brauc nevis uz māju, bet uz drogu veikalu pilsētas centrā. Aiz letes stāvošā meiča uz pieres apgrieztiem matiem ir no Jauno kristiešu grupas, un viņu priecīgi sveicina divi draudzes locekļi, kas pērk zāles vai pretapaugļošanās līdzekļus, vai salvetes. Patiesībā šī ir tā vieta, kur viņi nāk meklēt pretindi dzīves likstām un nebūšanām. Eklzs šeit jūtas kā mājās; sabiedriskās vietās viņš vienmēr jūtas kā mājās. Viņš uzliek rokas uz galdiņa tīrās, aukstās marmora virsmas un pasūta vaniļas saldējuma dzērienu un vienu porciju kļavu sīrupa saldējuma ar riekstiem, un, gaidīdams, kamēr tos atnes, izdzer divas glāzes brīnišķīga, dzidra ūdens.

Kastaņešu klubs, kas ieguvis savu nosaukumu kara laikā, kad visi bija kā uzburti uz Dienvidameriku, atrodas trīsstūrainā ēkā Vorenavēnijas un Auļotājupes ielas stūrī. Tas ir Brūveras dienvidu pusē, itāliešu, nēģeru un poļu rajonā, un Trusim šis restorāns šķiet visai apšaubāms. Ar ķieģeļu mūrī iebūvētajiem logiem, kas ņirdz pretim no fasādes izvirzījuma, tas izskatās pēc nāves cietokšņa, un blāvi apgaismotā laistīgā iekšpuse atgādina modernu apbedīšanas biroju: tādi paši zaļie augi, klusināta mūzika, tāda pati paklāju un dienasgaismas spuldžu, un žalūziju smarža ar tik tikko jūtamu alkohola dvakas piejaukumu. Cilvēks to dzer un tajā tiek iebalzamēts. Kopš tā laika, kad viens viņa paziņa, ko atlaida no darba apbedīšanas birojā, kļuva par bārmeni, Trusis uzskata, ka šīs abas profesijas ir radnieciskas: kā vienas, tā otras pārstāvji runā klusinātās balsīs, izskatās ļoti tīri un vienmēr stāv kājās. Viņi ar Rutu ir ieņēmuši kabīni blakus ieejas durvīm, pie loga, tā ka līdz viņiem atplaiksnī sarkanie gaismas atspīdumi, kad neona kastaņetes uz izkārtnes zibsnīdamas pārskrien no viena stāvokļa otrā, atdarinot klikšķināšanu.

Šai sārtajā, trīsuļojošajā gaismā Rutas seja šķiet zaudējusi smagnējību. Viņa sēž Trusim pretim. Viņš cenšas iztēloties viņas agrāko dzīvi. Tādi pretīgi ūķi kā šis viņai droši vien ir tikpat pierasti un pazīstami kā viņam — sportistu ģērbtuve. Jau šī doma vien dara viņu nervozu. Par viņas izlaidīgo dzīvi un to, ka pašam ir ģimene, viņš cenšas nedomāt. Viņam patīk pavadīt vakarus kopā ar Rutu, kad viņa lasa savus detektīvromānus un viņš tāpat slaistās apkārt pa māju un reizēm aizskrien uz veikalu pēc ingveralus vai kopā ar viņu aiziet uz kino, bet šādi krodziņi viņam derdzas. Tai pirmajā vakarā daikiri viņam varbūt pat noderēja, bet kopš tās reizes viņš vairs nav pēc tā kārojis un ir cerējis, ka Ruta arī nekāro. Sākumā patiešām tā likās, bet pēdējā laikā kaut kas Rutu grauž: gultā viņa ir smagnēja un apātiska un reižu reizēm raugās viņā tā, it kā viņš būtu pēdējais cūka. Viņš netiek gudrs, ko būtu nodarījis, taču saprot — kaut kas vairs

nav tā kā agrāk. Šovakar bija piezvanījusi viņas tā dēvētā draudzene Margarita. Tālruņa zvans pārbiedēja Trusi līdz nāvei. Pēdējā laikā viņš netiek va]ā no domas, ka viņu meklē policija vai māte, vai kāds cits; viņam ir sajūta, ka otrpus kalna briest kaut kas draudīgs. Pēc tam kad viņš pārnāca dzīvot pie Rutas, vairākas reizes zvanīja tālrunis un kāds zemā basā jautāja: «Ruta?» — vai arī, dzirdēdams Truša «hallo», gluži vienkārši nolika klausuli. Ja zvanītājs neatlaidās, Ruta klausulē pateica vienīgi: «Nē, nē,» — un līdz ar to viss šķita nokārtots. Ruta prata no viņiem atkratīties, un zvanīja ne vairāk kā pieci; pagātne līdzīgi vīteņaugam turējās tikai šais piecās stīgās, kas it viegli notrūka, atstājot viņu tīru un skumju, un tukšu. Bet šodien no pagātnes iznira Margarita, uzaicinot viņus uz. Kastaņešu klubu, un Ruta gribēja iet, un viņš nāca līdzi. Tikai tāpat vien, pārmaiņas pēc. Dzīve ir kļuvusi apnicīga.

— Ko tu dzersi? — viņš jautā.

— Daikiri.

— Vai tiešām? Vai tu esi pārliecināta, ka tev no tā nekļūs nelabi? — Viņš ir ievērojis, ka reizēm viņai ir nelaba dūša un viņa nespēj it neko ieēst, bet reizēm var apēst vai dzīvu vilku.

— Nē, neesmu pārliecināta, bet kādam jodam man nedrīkst kļūt nelabi?

— Nemāku sacīt. Kāpēc cilvēki negrib, lai tiem kļūtu nelabi?

— Zini ko, izbeidz šo filozofēšanu. Un pagādā, lai man būtu ko iedzert.

Nēģeru meitene oranžā tērpā, kam, ja spriež pēc kruzuļiem, būtu jārada dienvidamerikānisks iespaids, pienāk pie galdiņa, un viņš pasūta divus daikiri. Viņa aizsit savu piezīmju blociņu un aiziet, un viņas tērpa muguras izgriezums ir tik dziļš, ka var saredzēt mazu, melnu krūštura maliņu. Viņas āda pret to nemaz neliekas melna. Uz lāpstiņām dej maigi violetas gaismēnas. Ejot viņa pirkstgalus liek mazliet uz iekšu, šūpodama oranžos kruzuļus. Trusi viņa vispār neievēro; viņam patīk šī nevērība. Ruta pēdējā laikā cenšas likt viņam manīt, it kā viņš būtu ko nodarījis.

— Uz ko tu tā skaties? — viņa jautā.

— Tāpat vien.

— Uz šo, Trusīt, nav ko cerēt. Tu esi pārāk balts.

— Esi gan tu labā omā.

Viņa izaicinoši pasmaida. — Es tikai esmu savā īstajā formā.

— Tomēr ceru, ka tu tāda neesi.

Nēģeriete atgriežas, un viņi klusēdami noskatās, kā tā noliek uz galda starp viņiem daikiri. Atveras durvis, un līdz ar auksto gaisa strāvu telpā ienāk Margarita. Kronis visam ir tas, ka viņu pavada tips, kuru Trusis nepavisam neilgojas sastapt — Ronijs Harisons.

. — Sveiks, — Margarita Trusim saka. — Ak vēl neesi atšuvi es?

— Vellos, tas taču slavenais Engstrems, — Harisons izsaucas, kā cenzdamies no visiem viedokļiem ieņemt To-tero vietu. — Man ir gadījies šo to par tevi dzirdēt, — viņš glaimīgi piebilst.

— Ko tad?

— Šādas tādas valodiņas.

Harisons Trusim nekad nav paticis un nav arī mainījies uz labo pusi. Ģērbtuvē viņš mūždien gvelza par saviem panākumiem pie sievietēm un ķimerējās pa sava spalvainā vēdera apakšu, un šis vēders tagad patiešām ir pamatīgs. Harisons ir resns. Resns un pa pusei plikgalvis. Cirkainie bronzas krāsas mati kļuvuši plāni, un, kad viņš iesāņus pieliec galvu, cauri tiem vīd plikais pakausis. Cauri spīdošais sārtums Trusim derdzas ne mazāk kā plikā doma, kas mūždien spīd cauri visām Harisona runām, tomēr, atcerēdamies, ka Harisons reiz atgriezās laukumā, kad kāds ar elkoni bija izsitis tam divus zobus, viņš cenšas priecāties par šo tikšanos. Laukumā spēlētāji ir tikai pieci, un tais gados pārējie četri viņam bija tikpat kā asinsbrāļi.

Bet, kamēr Harisons stāv līdzās un smīn, tas viss tagad liekas bezgala tāls un ar katru mirkli šķiet arvien tālāks. Viņam ir moderns mākslīga linu auduma vasaras uzvalks, un šis švītīgais, pašapmierinātais lupatas gabals krīt Trusim uz nerviem. Viņš jūtas piespiests pie sienas. Tagad ir jāizlemj, kur kurais sēdēs. Viņi ar Rutu ir ieņēmuši vietas katrs savā galdiņa pusē, un tā bijusi kļūda. Harisons izšķir šo jautājumu: viņš pieliecas un apsēžas Rutai līdzās, pastīvi pievilkdams kāju, — manāmas vecās futbola traumas sekas. Trusis nespēj tikt vaļā no domām par Harisona trūkumiem. Aristokrātiskā uzvalka efektu šis zellis ir galīgi sabojājis, kā tāds pūķis uzsiedams melnu vilnas kaklasaiti. Kad viņš paver muti, redzami abi mākslīgie, ne visai labi pieskaņotie zobi.

— Nu, kā sviežas, dižmeistar? Klīst baumas, ka tu atkal salaižot, — viņš saka un pamirkšķina Rutai, kas sēž smaga kā bluķis, abām rokām apņēmusi savu daikiri glāzi. Viņas pirkstu locītavas ir sarkanas no trauku mazgāšanas. Kad viņa paceļ glāzi, lai iedzertu, viņas zods, kas spīd glāzei cauri, izskatās grumbuļains.

— Viņš salaiž ar mani, — viņa saka, nolikdama glāzi atpakaļ.

— Viņš un kurš vēl? — Harisons jautā.

Margarita trīņājas Trusim pie sāniem. Viņa ir tikpat drebelīga kā Dženisa. Viņas klātbūtni redzes loka kreisajā stūrī viņš izjūt kā netīru, slapju, sejai piespiestu lupatu.

— Kur ir Totero? — viņš Margaritai jautā.

— Kāds Totero?

Ruta — nolādēts! — iespurcas. Harisons pieliecas viņai klāt un, atklādams sava pakauša sārtumu, kaut ko iečukst viņai ausī. Viņas lūpas savelkas smaida — tieši tāpat kā tovakar ķīniešu restorānā, kad viņai patika viss, ko sacīja Trusis, vienīgi ar to atšķirību, ka viņa vietā šoreiz ir Harisons, bet viņš pats sēž pretim kā piesiets pie šīs meičas, kuru ienīst. Viņš ir pilnīgi pārliecināts, ka Harisons čukstējis kaut ko par viņu, par «dižmeistaru». Kopš tā mirkļa, kad viņi ir četratā, skaidrs, ka viņš būs tas aprejamais. Tieši tāpat kā tovakar Totero.

— Jūs sasodīti labi zināt, kāds, — viņš saka Margaritai.

— Totero.

— Mūsu vecais treneris, Harij! — Harisons iesaucas un pārliecas pār galdu, lai pieskartos Truša pirkstu galiem.

— Tas, kurš padarīja mūs nemirstīgus!

Trusis mazliet saliec pirkstus, lai šis zellis nņvarētu tos aizsniegt, un Harisons ar apmierinātu smīnu atvelk gurkstošās plaukstas pa pulēto galda virsmu atpakaļ.

— Mani, tu gribēji sacīt, — Trusis atcērt. — Tu biji tukša vieta.

— Tukša vieta? Tas būtu tā kā par stipru teikts. Tas būtu tā kā par stipru teikts, Harij, veco zēn. Nu, pamēģināsim atcerēties. Kad Totero gribēja kādu dabūt nost no pleķa, kuram viņš lika to nostrādāt? Kad viņš gribēja, lai kāds segtu tādu dūzi kā tevi, kuru viņš sūtīja laukumā? — Harisons piesit sev pie krūtīm. — Tu biji pārāk dižs, lai smērētu rokas. Nē, tu nevienu neaizskāri. Arī futbolu nespēlēji un ceļgalus neapdauzīji, vai ne? Nē, tikai ne superzēns Harijs, viņam jāsaudzē spārniņi. Tikai padod viņam bumbu un skaties, kā viņš plivina to uz grozu.

•— Un tā krita arī iekšā, ja tev gadījās pamanīt.

— Dažreiz jā, dažreiz krita gan, nevajag tūliņ raukt degunu, Harij. Nedomā, ka mēs neprotam novērtēt tavu talantu.

Pēc tā, kā Harisons darbojas ar rokām — ierastām kustībām cērt tās uz galda un vāzē uz augšu —, Trusis secina, ka tas radis gari un plaši runāt pie galda. Taču šīs rokas trīs, un, redzēdams, ka Harisons baidās no viņa, Trusis zaudē interesi. Atnāk viesmīle — Harisons pasūta viskiju ar ledu sev un Margaritai un vēl vienu daikiri Rutai —, un, kad nēģeriete aiziet, Trusis noraugās pakaļ tās mugurai, it kā nebūtu nekā svarīgāka par šo melnē krūštura trijslūrīti zem abiem zilgani brūnajiem muskuļu spilventiņiem. Viņš grib, lai Ruta redzētu šo viņa skatienu.

Harisons zaudē savu komivojažiera pašpārliecību.

— Vai es nekad neesmu tev teicis, ko man Totero par tevi reiz sacīja? Ei, faķīr, vai tu dzirdi vai ne?

— Ko tad viņš tādu sacīja?

Ak jēziņ, šis tips jau drīz būs vecs vraks, bet tam vēl nav ne trīsdesmit gadu.

— Viņš teica: «Lai tas, Ronij, paliek starp mums, bet es ceru, ka tu spēsi uzkurināt komandu. Harijs par komandu nedomā.»

Trusis paraugās lejup uz Margaritu un tad pāri galdam uz Rutu.

— Tagad es jums pastāstīšu, kā īsti tas bija, — viņš tām saka. — Harisons iegāja, pie trenera un teica: «Komandas īstais līderis esmu es, vai ne, trener? Ekstrāklases spēlētājs, vai ne? Nevis tāds, kā tas baigais plātībnieks Engstrems.» Un Totero droši vien bija aizmidzis un neko neatbildēja, un kopš tā laika Harisons soļo pa dzīvi ar šādu domu: «Oho, es esmu īsts varonis, ekstrāklases spēlētājs.» Ja basketa komandā gadās kāds pundurīgs jēlna-dzis, kurš neko nespēj, to parasti sauc par ekstrāklases spēlētāju. Tikai nezinu, kur īsti viņš rāda šo klasi. Droši vien guļamistabā.

Ruta smejas; laikam vismazāk viņš gribējis redzēt smejamies viņu.

—r- Nav tiesa. — Harisona ievingrinātās plaukstas zib arvien ātrāk. — Totero pats man to teica. Starp citu, tas nebija it nekas jauns. Visai skolai tas bija zināms.

Vai tiešām? Neviens nekad nebija viņam to sacījis.

— Ak kungs, nu beidziet runāt par basketbolu! Ik reizi, kad es ar šo draņķi kaut kur izeju, mēs runājam tikai par

basketbolu.

Vai viņam būtu ietrīsējies kāds vaibsts un Ruta tā būtu teikusi, viņu atbalstīdama? Vai viņai kaut drusciņ būtu viņa žēl?

Harisons droši vien ir atskārtis, ka nav uzvedies tik smalki, kā komivojažiera tipa cilvēkam pieklātos. Viņš izņem cigareti un ar krokodilādu apvilktas šķiltavas. Kamēr Harisons klikšķinādams uzšķiļ liesmas mēlīti, viņi nespēj atraut no viņa acis kā dažkārt bērni no burvju mākslinieka.

Tad Trusis pagriežas pret Margaritu, un kaut kas viņam liek domāt, ka tieši tāpat viņš būtu pagriezies pret šo meiču pirms miljons gadiem.

— Jūs man tā arī neatbildējāt.

— Pie joda, es nezinu, kur viņš ir. Droši vien aizvilkās mājās. Viņš bija slims.

— Kādā ziņā? Patiešām slims vai... — Harisona mute savelkas ērmīgā grimasē — viņš reizē smaida un sačū-rina lūpas kā pārgudrs pilsētnieks, kas grib muļķa provinciāļiem cienīgi nodemonstrēt kaut ko tādu, ko tie savu mūžu nav redzējuši, un, cenzdamies, lai sacītais tiem labāk «pielektu», paplikšķina sev pa pieri.

— Visādā ziņā, — Margarita saka.

Viņas sejai pārskrien drūma ēna un, it kā atšķirdama viņu un Hariju, kas to ir pamanījis, no pārējiem, aizved abus tai dīvainajā vidē, kur viņi pirms miljons gadiem klaiņojuši. Hariju pārņem savāda vainas sajūta, ka viņš ir šeit, nevis tur, kur nekad nav bijis. Ruta un Harisons pulsējošā sarkanās gaismas atblāzmā smaida pretim kā no pekles bezdibeņa.

— Mīļā Ruta, — Harisons saka, — nu kā tev klājas? Es bieži raizējos par tevi.

— Par mani tev nav ko raizēties, — viņa atbild, taču jūtas acīm redzami glaimota.

— Es tikai bažījos par to, vai mūsu kopīgais draugs spēj tev nodrošināt tādu dzīvi, pie kādas tu esi pieradusi.

Nēģeriete atnes dzērienus, un Harisons, kā nozibinā-dams žetonu, parāda viņai krokodilādas šķiltavas.

— īsta āda, — viņš saka.

— Patiešām? — viņa dziļā krūšu balsī nodūdo. — Vai tavējā?

Trusis smejas. Viņam trakoti patīk šī sieviete.

Kad nēģeriete aiziet, Harisons noliecas uz priekšu un jautā Harijam ar glaimīgu smaidu, ar kādu parasti uzrunā bērnus:

— Vai tu zini, ka mēs abi ar Rutu reiz braucām uz Atlantiksitiju?

— Ar mums kopā bija vēl viens pāris, — Ruta paskaidro.

— Pretīgs pāris, — Harisons saka, — tas apmainīja zelta saules pielieto āru pret kaunpilnu nošķirtību savā vasarnīcā. Šī pāra vīriešu kārtas pārstāvis ar vāji slēptu lepnumu pēc tam man atklāja, ka samērā neilgajā trīsdesmit sešu stundu laikaposmā izbaudījis orgasmu vienpadsmit reižu.

Margarita smejas.

•— Tik tiešām, Ronij, ja paklausās tavā muldēšanā, tad reizēm liekas, ka tu būtu mācījies Harvardā, — viņa saka.

— Prinstonā, — viņš izlabo. — Es cenšos radīt Prinsto-nas beidzēja iespaidu. Harvarda šeit netiek tik augstu vērtēta.

Trusis paraugās uz Rutu un redz, ka viņa izdzērusi pirmo daikiri un ķiķinādama ķeras pie otra.

— Kolosālākais bija tas, — viņa saka, — ka viņi to darīja automašīnā. Nabaga Ronijs sēdēja pie stūres, pūlēdamies izlavierēt cauri svētdienas vakara sastrēgumiem, un, kad pie luksofora es paskatījos atpakaļ, Betsijai kleita bija augšā līdz kaklam.

— Visu ceļu es nesēdēju pie stūres, — Harisons turpina viņas stāstījumu. — Atceries, ka beigu beigās mums izdevās pie tās piesēdināt arī viņu.

Ronija galva liecas Rutai tuvāk, gaidot apstiprinājumu, un atkal nospīgo pakauša sārtums.

— Jā. — Ruta raugās glāzē un atkal noķiķina — droši vien atcerēdamās Betsijas kailumu.

Harisons modri vēro, kādu iespaidu tas atstāj uz Trusi.

— Šim vīram, — Harisons turpina nekaunīgi pieglaimīgā balsī, kā piedāvādams izdevīgu darījumu, — bija kāda interesanta teorija. Viņš uzskatīja, — Harisona rokas uzšaujas gaisā, — ka pašā kritiskākajā brīdī vajagot iespējami stiprāk iesist partnerei pa seju. Ja vīrietis atrodas piemērotā stāvoklī. Ja ne, tad vajagot sist, kur pagadās.

Trusis pamirkšķina. Viņš tiešām nezina, ko iesākt ar šo pretīgo tipu. Un tad vienā mirklī zem ribām iztvaikoto

jošā alkohola iespaidā jūt, ka paceļas visam tam pāri. Viņš smejas, pilnā kaklā smejas. Lai viņi visi brauc uz elli!

— Bet ko viņš saka par iekošanu?

Harisona smīns — «es, vecīt, zinu, uz ko tevi paķert» — sastingst. Viņam nav tik ātras reakcijas, lai tūliņ attaptu, ko atbildēt.

— Par iekošanu? Nezinu.

— Viņš droši vien nav par to padomājis. Nekas nav labāks par krietnu, asiņainu kodienu. Bet, protams, tev ar taviem mākslīgajiem zobiem tas neder.

— Tev ir mākslīgie zobi, Ronij? — Margarita izsaucas. — Cik interesanti! To tu neesi man stāstījis.

— Skaidrs, ka mākslīgie, — Trusis apstiprina. — Jūs taču nedomājat, ka tie divi klavieru taustiņi būtu īstie? īstajiem tie nestāv ne tuvumā.

Harisons sakniebj lūpas, bet negrib atmest savu uzspēles smīnu, un tas pamatīgi sasprindzina viņa seju. Arī runāšana viņam ir apgrūtināta.

— Tai Teksasas bordelī, uz kuru mēs parasti gājām, — Trusis saka, — bija kāda meiča ar tik sakodītu pēcpusi, ka tā atgādināja vecu, lietū stāvējušu kartona gabalu. Tādēļ vien viņa tika tur nodarbināta. Citādi viņa bija šķīsta jaunava. — Pārlaizdams skatienu saviem klausītājiem, viņš redz, ka Ruta viegli papurina galvu, tik tikko manāmi, kā sacīdama: «Nevajag, Trusi,» — un tas izskatās tik skumji, tik bezgala skumji, ka smalka smilšu kārtiņa apber viņa dvēseli un apklusina viņu.

— Tas ir kaut kas līdzīgs anekdotei par slampu, kurai bijis vislielākais ... khm ... bet jūs laikam negribat dzirdēt?

— Gribam, gribam. Gāz tik vaļā, — Ruta saka.

— Nu,' viens zellis, tā sakot, uzdarbodamies pazaudē savu . .. khm . .. uzparikti. — Harisona seja šūpojas mirguļojošā gaismā. Trusim šķiet, ka šis nabaga velns vismaz reizes piecas dienā radis reklamēt savu preci. Interesanti būtu zināt, ar ko viņš tirgojas. Droši vien ar kādām idejām, ne jau ar kaut ko tik reālu kā Maģiskais Brīnum-mizotājs. — ... līdz elkoņiem, līdz pleciem, tad iebāž galvu un krūtis un sāk irties pa šo tuneli uz priekšu... — Vecais, labais brīnummizotājs, Trusis nodomā; viņš gandrīz sajūt to savās rokās. Tā rokturi bija trīs dažādās krāsās — tirkīza, sarkanā un zelta. Un visdīvainākais bija tas, ka šī ierīce tiešām veica visu to, kas reklāmā solīts, — mizoja rāceņus, burkānus, kartupeļus, redīsus — ātri un akurāti; tai bija gara sprauga ar asām, žiletei līdzīgām malām.

—... ierauga to otru zelli un saka; «Ei, vai tu neesi redzējis.,.» — Ruta rezignēti sēž līdzās Harisonam, un Truša apziņā uzplaiksni baismīga doma, ka viņai gluži vienalga, ka Rutas acīs starp viņu un Harisonu nav ne mazākās atšķirības, un, taisnību sakot, vai viņš, likdams roku uz sirds, var apgalvot, ka tāda tiešām ir? Viss apkārtējais saplūst un sajaucas vienā sarkanā jūklī kā vēdera iekšpusē, kur viņi visi tiek gremoti. — ... un otrs zellis saka: «Ha-ha, kondomi! Es te klīstu apkārt jau nedēļas trīs, meklēdams savu motociklu!»

Harisons paraugās apkārt, gaidīdams, kad varēs smieties kopā ar citiem. Visi klusē. Viņam nav izdevies pārdot savu preci.

— Tas izklausās pārāk neticami, — Margarita saka.

Trusi visgarām klāj auksti sviedri. No gaisa strāvas,

kas ieplūst, kad atveras durvis, viņa mugurai pārskrien salti drebuļi.

— Ei, vai tā nav tava māsa? — Harisons noprasa.

Ruta paceļ skatienu no savas glāzes. — Vai tiešām? —

Harisons neatbild, un viņa saka:

— Tāds pats zirga ģīmis kā Harijam.

Trusim pietiek ar acu uzmetienu. Mirjama ar savu pavadoni, par laimi, paiet viņu galdiņam garām un tad paliek stāvot, raudzīdamās pēc brīvas kabīnes. Zāle ir ķīļveidīga un no ieejas paplašinās. Centrā atrodas bārs, un tam abās pusēs ir kabīņu rindas. Jaunie cilvēki dodas uz pretējo pusi. Mimai kājās ir koši baltas kurpes ar ļoti augstiem papēžiem. Viņas puisim ir cirtaini, ezītī apgriezti gaiši mati un gluds, vienmērīgi brūns iedegums, kāds ir cilvēkiem, kas vasaras saulē nevis strādā, bet atpūšas.

— Ak tā ir jūsu māsa? — Margarita vaicā. — Pievilcīga. Jūs laikam esat viens atsities tēvā, otrs mātē.

— Kā tad tu viņu pazīsti? — Trusis jautā Harisonam.

— Nu tā... — Harisons nedroši atvēcinās, it kā viņa pirksti slīdētu pa taukainu virsmu. — Ir gadījies sastapties.

Trusis ir gribējis izlikties neredzam māsu, bet Harisona mājiens, ka viņa ir ielene, uzrauj viņu kājās un pa oranžajām flīzēm dzen pāri zālei.

— Mima!

— A, čau.

— Ко tu šeit dari?

— Tas ir mans brālis, — viņa saka savam pavadonim. — Augšāmcēlies no miroņiem.

— Cau, lielais brāli.

Trusim nepatīk zeņķa tonis, nepatīk, ka šis zaļknābis sēž kabīnes iekšpusē, bet Mima ārpusē, vīrieša vietā. Viņam nepatīk viss notiekošais, tas, ka Mima stāda priekšā viņu. Zaļknābim ir svītraina, viegla auduma žakete un šaura kaklasaite', un viņš izskatās pārāk jauns un reizē pārāk vecs — kā nošņurcis, draņķībās pieķerts sagatavošanas kursu audzēknis. Viņam ir pārāk biezas lūpas. Viņa vārdu Mima nenosauc.

— Senjors ar mammu visu laiku plēšas tevis dēļ, Harij.

— Nu, ja viņi zinātu, pa kādiem šeņķiem tu staigā, viņiem būtu kas cits, par ko runāt.

— Šis nemaz nav tik slikts.

— Riebīgs. Kādēļ tu ar jauno cilvēku nevācies prom?

— Paklau, kas jūs te esat par noteicēju? — zeņķis noprasa, uzraudams plecus un piepūzdams biezās lūpas.

Harijs pārliecas pāri galdiņam, ar pirkstu aizķer un izrauj ārā viņa svītraino kaklasaiti. Tās gals uzlido gaisā un ievelk zeņķim pa biezajām lūpām, un saduļķo viņa nolaizīto fizionomiju. Viņš grasās slieties kājās, bet Trusis uzplāj ar roku pa glīti apcirpto pakausi un iespiež viņu atpakaļ sēdeklī, un aiziet, trīsošajos pirkstgalos vēl arvien sajuzdams šaurās galvas apveidu. Aiz muguras atskan māsas balss:

— Harij!

Dzirde viņam ir tik asa, ka, iedams garām bāram, vipš saklausa, kā jaunais cilvēks aiz pārbīļa piesmakušā balsī Mimai čukst:

— Viņš tevī ieķēries.

Trusis, atgriezdamies pie galdiņa, saka:

— Ejam, Ruta. Slien augšā savu motociklu.

— Man te patīk, — viņa iebilst.

— Ejam.

Ruta savāc savas mantiņas, un Harisons, aplaidis nedrošu skatienu apkārt, iznāk no kabīnes, lai viņa varētu piecelties. Viņš stāv līdzās Trusim, un tas, pēkšņa impulsa vadīts, uzliek roku uz Roni ja nepolsterētā «prinstonieša» pleca. Salīdzinājumā ar Mimas zeņķi Ronijs viņam liekas pat simpātisks.

— Tev taisnība, Ronij, — viņš saka. — Tu biji īsts ekstrāklases spēlētājs.

Tas izklausās pretīgi, taču viņu vecās komandas dēļ viņš to ir domājis vislabākajā nozīmē.

Harisons, kura uztveres spēja ir pārāk lēna, lai to sajustu, atgrūž Truša roku. — Kad tu reiz kļūsi pieaudzis? — Viņu ir izsitusi no līdzsvara paša stāstītā draņķīgā anekdote.

Uz vasarīgi siltajām kāpnēm Trusis sāk skaļi smieties. — Meklēdams savu motociklu, ha-ha-ha!

Ruta nav noskaņota uz smiešanos.

— Dulls esi palicis, vai? — viņa saka.

Trusi kaitina Rutas neattapība, viņas nespēja uztvert, ka viņš ir tiešām aizskarts. Viņš nevar aizmirst nosodošo galvas papurināšanu tai brīdī, kad viņš centās paspīdēt ar saviem jociņiem; domās viņš nemitīgi atgriežas pie tās, arvien vairāk iekaisdams. Viņa niknumam ir tik daudz iemeslu, ka viņš pat nezina, ar ko lai sāk. Trusim skaidrs ir vienīgi tas, ka viņš Rutai sados pamatīgu sutu.

— Ak tu kopā ar šo draņķi brauci uz Atlantiksitiju?

— Kādēļ viņš ir draņķis?

— Ak tā, draņķis ir nevis viņš, bet es.

— To es neesmu teikusi.

— Sacīji gan. Nupat vēl tur iekšā tu tieši tā sacīji.

— Tas ir tikai tāds izteiciens. Mīļvārdiņš, kaut gan nezinu, kādēļ.

— Ak nezini?

— Nē. Bet tev tik vien vajag kā ieraudzīt māsu kopā ar kādu zēnu, lai tūlīt, tā sakot, pielaistu bikses.

— Vai tu redzēji to smurguli, kas bija kopā ar viņu?

— Kas tad viņam bija par vainu? Izskatījās gluži pieklājīgs puisis.

— Tev jau visi liekas pieklājīgi puiši.

— Paklau, tu te netēlo diez kādu soģi.

— Jā, tev jau katrs bikšainis ir pieklājīgs puisis.

Viņi iet pa Vorenavēniju. Viņu māja ir septiņus kvartālus tālāk. Siltajā vasaras vakarā cilvēki sēž uz lieveņiem un var dzirdēt šo sarunu, tādēļ viņi cenšas runāt klusi.

— Ak jēziņ, ja, ieraugot māsu, tu varēji tik briesmīgi saskrūvēties, tad labi, ka mēs neesam precējušies.

— No kurienes tu to esi grābusi?

— Ko grābusi?

— Nu, par precēšanos.

— Tu pats tā sacīji — vai neatceries? — tai pirmajā naktī, kad par to vien runāji un skūpstīji manu pirkstu tai vietā, kur būtu vajadzējis atrasties gredzenam.

— Tā bija jauka nakts.

— Nu labi.

— Nekas nav labi.

Trusis ir iedzīts strupceļā un jūt, ka citādi nespēj sadot viņai sutu kā vienīgi pilnīgi iznīcinot, pārvelkot svītru visam, kas bijis jauks. Taču viņa pati ir vainīga, kādēļ aizvilka viņu uz šo smirdošo ūķi.

— Tu esi gulējusi ar Harisonu?

— Laikam gan. Jā.

— Laikam gan? Tad tu nezini, vai?

— Es teicu — jā.

— Un cik daudzi vēl tev ir bijuši?

— Nezinu.

— Kāds simts?

— Tas ir bezjēdzīgs jautājums.

— Kādēļ bezjēdzīgs?

— Tas ir tikpat kā jautāt, cik reižu tu esi bijusi uz kino.

— Ak tev tas ir viens un tas pats?

— Nē, man tas nav viens un tas pats, bet es neredzu jēgas tādiem aprēķiniem. Tu zināji, kas es biju.

— Neesmu par to īsti pārliecināts. Vai tu biji īsta prostitūta?

— Mazliet naudas es ņēmu. Es tev to pateicu. Kad strādāju par telegrāfisti, man bija draugi un arī viņiem bija draugi, un tad mani atlaida, — laikam tenku dēļ, es īsti nezinu sacīt, — un tad vēl daži vecāki vīrieši nez kur, laikam no Margaritas, bija uzzinājuši manu tālruņa numuru. Bet paklau, tas viss ir bijis un izbijis. Ja tu domā, ka tā ir izvirtība vai kaut kas tamlīdzīgs, tad zini, ka daudzas precētas sievietes dara to daudz biežāk par mani.

— Vai tu esi pozējusi fotogrāfijām?

— Tām, ko pārdod skolas puikām? Nē.

— Un to tu arī esi darījusi?

— Paklau, varbūt mums ir laiks sacīt ardiēvas.

No domas par šķiršanos Rutai ietrīsas zods un asaras dedzina acis, bet viņa pārāk ienīst Trusi, lai atklātu tam savu noslēpumu. Tam, ko viņa sevī glabā, šķietami nav nekāda sakara ar Trusi, ar šo lielo augumu, kas gaitīgiem soļiem laternu gaismā slāj viņai līdzās, kā izslāpis gaidīdams vārdus, kuri vēl vairāk to satracinās, Visiem vīriešiem ir tā vaina, ka tie pārāk' lielu nozīmi piešķir sacītam vārdam. Trusis viņai liekas tāds pats kā citi, vienīgi ar to atšķirību, ka, pats to nezinot, piesaistījis viņu pie sevis, un tagad viņa nespēj vairs aiziet.

Ar pazemojošu pateicību Ruta dzird viņu sakām:

— Nē, es negribu sacīt tev ardievas. Es tikai gribu dzirdēt atbildi uz savu jautājumu.

— Atbilde uz tavu jautājumu ir — jā.

— Ar Harisonu?

— Kāpēc Harisons tev tik daudz nozīmē?

— Tāpēc, ka viņš ir preteklis. Un, ja tev ir vienalga, es vai Harisons, tad tas nozīmē, ka es arī esmu preteklis.

Uz brīdi Rutai šķiet, ka tiešām ir vienalga — īstenībā viņa dotu priekšroku Harisonam kaut vai pārmaiņas pēc, kaut vai tāpēc, ka viņš neuzskata sevi par radības kroni, taču viņa nesaka patiesību.

— Nē, man nav vienalga, tu vai Harisons. Jūs esat katrs no sava plaukta.

— Redzot jūs abus sēžam tur pretī, mani pārņēma pavisam ērmīga sajūta. Kas tev īsti ir bijis ar viņu?

— Tas, kas vispār mēdz būt ar cilvēkiem. Tie gu] kopā, cenšas tuvināties.

— Labi, bet vai tu esi ar mieru darīt ar mani visu to, ko esi darījusi ar viņu?

No šiem vārdiem viņas āda it kā notirpst, saraujas, ķermenis liekas kā iespīlēts, un iekšā viss sagriežas. — Ja tu vēlies ...

Pēc tam kad viņa bijusi sieva, prostitūtas ādā viņa jūtas neciešami.

Puiciskā sajūsmā viņš nozibina priekšzobus.

— Tikai vienu reizīti, goda vārds, — viņš apsola. — Vairāk nekad es to neprasīšu.

Viņš mēģina aplikt rokas Rutai ap pleciem, bet viņa atraujas. Viņas vienīgā cerība ir tā, ka viņi runā katrs par kaut ko citu.

Ieejot dzīvoklī, viņš žēlabaini jautā:

— Vai tu neesi pārdomājusi?

Rutu pārsteidz viņa bezpalīdzīgā stāja: tumsā, pie kuras viņas acis nav pieradušas, viņš atgādina pie lielas, baltas pogas pakarinātu uzvalku.

— Vai tu esi pārliecināts, ka mēs runājām par vienu un to pašu? — viņa jautā.

— Nu, par ko tad mēs tavuprāt runājām?

Viņš ir pārāk izsmalcināts, lai to izteiktu vārdos.

Viņa pasaka.

— Pilnīgi pareizi, — viņš apstiprina.

— Vai tu tiešām to gribi?

— Uhu. Vai tev tas būtu tik šausmīgi grūti?

Viņa agrākās labsirdības atblāzma Rutu iedrošina.

— Vai drīkstu jautāt, ko esmu nogrēkojusies?

— Man nepatika, kā tu šovakar uzvedies.

— Kā tad es uzvedos?

— Kā tā, kas biji agrāk.

— Tas tā nebija domāts.

— Nav svarīgi. Šodien es ieraudzīju tevi tādā gaismā un sajutu, ka starp mums ir siena, un šis ir vienīgais ceļš, kā tikt tai pāri.

— Gudri izdomāts. Var redzēt, ka tu tiešām to gribi.

Viņa vēlētos izlamāt Trusi, pateikt, lai vācas pie visiem

velniem, bet tagad vairs nespēj to izdarīt.

— Vai tev tas būtu tik šausmīgi grūti? — viņš atkalto savu jautājumu.

— Jā, jo tu uzskati, ka tas tā ir.

— Varbūt es tā nemaz neuzskatu.

—* Klausies, es esmu tevi mīlējusi.

— Nu, un es esmu mīlējis tevi.

— Bet. tagad?

— Nezinu. Es gribētu mīlēt arī turpmāk'.

Atkal šīs sasodītās asaras. Viņa steidz izteikt vārdus, iekams balss vēl nav aiztrūkusi.

— Ļoti laipni no tevis. Tā ir īsta varonība.

— Vari paturēt savas asprātības pie sevis. Un klausies, ko es tev teikšu. Šodien tu esi vērsusies pret mani, tādēļ man vajag redzēt tevi nospiestu uz ceļgaliem.

— Tikai to vien?

— Nē, ne tikai to.

Abām izdzertajām daikiri glāzēm ir bēdīgas sekas: viņai nāk miegs un mutē ir šķērma garša. Ruta grib paturēt Trusi pie sevis un šaubās, vai tas neatbaidīs. Vai nenonāvēs jebkuras jūtas pret viņu?

— Un, ja es piekāpšos, ko tas pierādīs?

— Tas pierādīs, ka tu esi mana.

— Vai man jāizģērbjas?

— Protams.

Viņš veiklām kustībām kārtīgi noliek savas drēbes un paliek stāvam pie nespodrās sienas visā savā Apollona skaistumā. Tad neveikli atgriežas un paceļ vienu roku, un, nezinādams, kur īsti to likt, uzliek sev uz pleca. Visā viņa biklajā stāvā jaušama gatavība lidojumam, it kā viņš būtu eņģelis, kas gaida zīmi. Vilkdama nost pēdējos apģērba gabalus, Ruta jūt, ka viņas rokas ir aukstas kā ledus. Šo pēdējo mēnesi viņai vienmēr salst, it kā viss ķermeņa siltums būtu izkliedējies pa atsevišķiem locekļiem. Istabas puskrēslā viņš viegli sakustas. Viņa aizver acis un klusībā saka sev: tas nav nekas briesmīgs. Nē, nekas briesmīgs.

Misis Springere zvana uz pastorātu mazliet pēc astoņiem. Misis Eklza viņai paskaidro, ka Džeks ar savu jauniešu komandu aizbraucis spēlēt softbolu uz kādu piecpadsmit jūdžu attālu sporta laukumu un neesot zināms, kad būšot atpakaļ. Pa vadiem atplūdis misis Springeres bezgalīgais satraukums', un Lūsija gandrīz divas stundas zvana uz visām pusēm, cerēdama sameklēt Eklzu. Kļūst tumšs. Beigās viņai izdodas sazvanīt garīdznieku, ar kura baznīcas komandu notiek šī spēle, un tas pasaka, ka sacensības pirms stundas jau beigušās. Tumsā ārā kļūst arvien biezāka, logs, pie kura atrodas tālrunis, pārvēršas vas-kainā spogulī, kurā viņa redz pati sevi klaidā izlaistiem matiem snaikstāmies starp telefona grāmatu un tālruni. Dzirdēdama tālruņa diska nemitīgo klikšķēšanu, Džoisa notipina lejā un pieglaužas mātei. Trīs reizes Lūsija uzved viņu augšā un ieliek gultā, un divas reizes bērns atkal nonāk lejā un mikls un smagnējs baiļpilnajā klusumā glaužas viņai pie kājām. Visa māja, visas istabas ap tālruni, ap mazo gaismas saliņu, ir pilnas ar draudīgu ļaunumu, un, kad trešo reizi Džoisa vairs neatgriežas, Lūsija jūtas vainīga un reizē pamesta, it kā pārdevusi ēnu valstībai savu vienīgo sabiedroto. Viņa ir apzvanījusi visus Eklza aizbilstamos, kādus vien zina, runājusi ar baznīcas sekretāru, ar draudzes padomes locekļiem, ar trim labdarības biedrības priekšsēdētāja vietniekiem, ar veco, nedzirdīgo baznīcas sargu Henriju un pat ar ērģelnieku, kas dzīvo Brūverā un māca mūziku.

Pulksteņa rādītāja šautra jau pārslīdējusi pāri desmitiem; viņai kļūst neomulīgi. Izskatās, ka viņa būtu pamesta. Un viņai patiešām kļūst baisi, jo vīrs ir kā ūdenī iekritis. Viņa virtuve vāra kafiju un klusītiņām šņukst. Kādēļ viņa vispār apprecējās ar šo cilvēku? Kas viņu piesaistīja pie Džeka? Viņa jautrība, viņš aizvien bija tik jautrs. Ja atceras, kāds Džeks bija seminārā, tad liekas pilnīgi neticami, ka viņš visu to var ņemt tik nopietni. Kad viņš ar draugiem sēdēja vecajās, caurvēja izpūstajās telpās, kur plauktos rindām bija salikti skaisti, zili sējumi ar bībeles tekstu izskaidrojumiem, tas viss šķita tikai amizants joks. Viņa atceras, kā piedalījās soft-bola mačā — atanasieši pret ariāņiem. Bet tagad viņa nekad vairs neredz viņa jautrību, tā visa tiek izšķiesta citiem, šai briesmīgajai, apnicīgajai, netveramajai draudzei — viņas ienaidniekam. Kā viņa ienīst šīs pustrakās, svētulīgās, drebelīgās atraitnes un reliģiozitātes pārņemtos jaunos cilvēkus! Ja uzvarētu krievi, tie vismaz izskaustu reliģiju. To vajadzēja izskaust jau pirms simt gadiem. Varbūt arī nevajadzēja, varbūt mūsu prātam tā nepieciešama, bet lai ar to nodarbojas kāds cits. Džeku tā dara tik apnicīgu. Dažkārt taisni vai kļūst viņa žēl, un te nu ir viena no tādām reizēm.

Kad bez ceturkšņa vienpadsmitos viņš beidzot pārrodas, tad atklājas, ka viņš sēdējis drogu veikalā un pļāpājis ar saviem pusaudžiem — ar šiem idiotiskajiem zeņķiem, kas, kūpinādami kā skursteņi, stāsta viņam savus noslēpumus, tā ka viņš pārnāk mājās teļa sajūsmā par viņu jautājumiem, tādiem kā «cik tālu» drīkst «iet» satikšanās reizē, lai vēl arvien varētu mīlēt Jēzu Kristu.

Eklzs tūliņ redz, ka Lūsija ir pārskaitusies. Bet viņš tai pašā laikā ir juties tik laimīgs! Viņš mīl pusaudžus. Viņu uzticība ir tik patiesa un tīkama.

Lūsija nodod viņam ziņu nosodījuma pilnā balsī, bet Džeku tas neskar, un, pat lāgā neklausīdamies, cik briesmīgs sievai esot bijis šis vakars, viņš metas pie tālruņa.

Viņš izvelk kabatas grāmatiņu un starp autovadītāja tiesībām un bibliotēkas lasītāja kartīti atrod ilgi glabāto tālruņa numuru, šo atslēdziņu, kuru drīkst pagriezt tikai vienu reizi. Griezdams numuru, viņš šaubās, vai tā derēs, domā, vai nav darījis muļķīgi, paļaudamies uz to, ko teikusi jaunā misis Fosnahta ar tumšajām, viegli plīstošajām spoguļstiklu saulesbrillēm. Tālīnajā aparātā dzirdami neskaitāmi signāli, it kā elektriskā strāva, šī apbrīnojami izdresētā pele, būtu aizsteigusies pa jūdzēm garajiem vadiem, lai viņā galā grauztu necaurlaidīgo metāla disku. Viņš lūdz dievu, bet tā ir muļķīga, šaubu pilna lūgšana; viņam neizdodas panākt, lai dievs pakļautu savai varai sarežģīto elektrisko strāvu. Dievs atkāpjas tās suverēno likumu priekšā. Cerība ir izgaisusi, viņš tikai kā sastindzis vēl tur rokā klausuli, bet tad signāli apklust, metāla disks tiek pacelts un Eklza ausij paveras plašums, kas it kā gaismas un gaisa viļņa veidā pa vadiem atplūst šurpu.

— Hallo! — atbild vīrietis, bet tā nav Harija balss. Tā ir daudz gļēvāka un nežēlīgāka nekā viņa paziņam.

— Vai tur būtu Harijs Engstrems? — Saulesbrilles ņirdz par viņa pamirušo sirdi; šis nav īstais numurs.

— Kas vaicā pēc viņa?

— Mans vārds ir Džeks Eklzs.

— A, čau.

— Jūs, Harij? Es nepazinu jūsu balsi. Vai gulējāt?

— Tā varētu sacīt.

— Harij, jūsu sievai sākušās dzemdības. Viņas māte esot zvanījusi ap astoņiem, bet es tikai nupat pārrados mājās. — Eklzs aizver acis. Viņš jūt, ka tumšajā, taustāmajā klusumā tiek pārbaudīta viņa garīdznieka darbības jēga, tās dziļākā būtība.

— Jā, — izdveš balss tālajā tumsas kaktā. — Tagad man laikam ir jāiet pie viņas.

— Es ļoti vēlētos, lai jūs aizietu.

— Jā, jāiet. Bērns taču ir mans.

— Pilnīgi pareizi. Tur arī tiksimies. Svētā Džozefa slimnīcā Brūverā. Vai zināt, kur tā atrodas?

— Jā, protams. Līdz turienei ir desmit minūšu gājiens.

— Varbūt aizbraukt jums pakaļ ar automašīnu?

— Nē, es iešu kājām.

— Labi. Kā vēlaties. Harij!

— Jā?

— Es ļoti lepojos ar jums.

— Ko nu. Labi. Tātad uz redzēšanos.

Trusim šķiet, ka Eklzs būtu runājis ar viņu no pazemes. Balss bija skanējusi apslāpēti, kā no kapličas. Rutas guļamistabā ir patumšs, ielas laterna kā zemu nolaidies mēness met ēnas atzveltnes iekšpusē, blāķīgajā gultā, mur-skulī savītajā palagā, ko viņš beigu beigās nogrūda zemē, saprazdams, ka tālruņa zvans neapklusīs. Spožajā baznīcas rozetveida logā viņpus ielas vēl arvien deg gaisma —-violeta, sarkana, zila un zeltīta — kā dažāda augstuma zvanu skaņas. Viņa ķermenis, visa nervu un kaulu struktūra vibrē un skan, it kā viņa sudrabainā āda būtu apkarināta maziem, šķindošiem zvaniņiem. Viņš šaubās, vai maz bijis aizmidzis, un, ja arī gulējis, tad nezina, cik ilgi — desmit minūtes vai piecas stundas. Viņš sāk’ neveikli taustīties ap savu veļu un biksēm, ko pakarinājis uz krēsla atzveltnes: trīc ne tikai viņa pirksti, bet visi spīdošās tumsas apņemtie priekšmeti. Baltais krekls šķietami rāpo uz priekšu kā jāņtārpiņu čumurs zālē. Viņš saminstinās, pirms iebāž pirkstus šajā murskulī, kas no viņa pieskāriena pārvēršas par nekaitīgu, nedzīvu audumu. Ar to rokās viņš iet uz sadugušās, smaguma nospiestās gultas pusi.

— Ei, bumbulīt!

Miesas blāķis no segas apakšas neatbild. Ir redzams tikai tumšais pakausis uz spilvena. Viņš jūt, ka Ruta nav aizmigusi.

— Paklau, man jāiet.

Nekādas atbildes. Ja viņa nav aizmigusi, tad ir dzirdējusi visu, ko viņš teica pa tālruni, — bet ko tad viņš teica? Viņš neatceras neko citu kā vien sajūtu, ka viņam tikuši klāt. Ruta zem segas guļ smaga un klusa. Nakts ir tik silta, ka pietiek ar palagu, bet viņa vēl paņēma segu, teikdama, ka viņai salstot. Tas laikam bija vienīgais, ko viņa teica. Nevajadzēja viņu piespiest. Viņš pats nezina, kādēļ to darīja, bet tai brīdī šķita, ka tā ir vajadzīgs. Viņš domāja, ka viņai tas varbūt patiks — varbūt patiks pazemoties. Ja viņa negribēja, ja viņai tas derdzās, kādēļ tad viņa neteica «nē», kā viņš gandrīz bija cerējis? Ar pirkstu galiem viņš nepārtraukti glāstīja viņas seju. Vjņam tā vien gribējās pacelt viņu, aiz pateicības apskaut un sacīt: pietiek, tu atkal esi manējā, — bet viņš kaut kā nespēja piespiest sevi izbeigt un visu laiku domāja — vēl vienu mirklīti, un tad jau bija par vēlu. Un tai pašā brīdī izzuda dīvainā, šķietamā lepnuma izjūta. Viņu pārņēma kauns.

— Manai sievai sākušās dzemdības. Pa to laiku man jābūt pie viņas. Pēc dažām stundām es būšu atpakaļ. Es mīlu tevi.

Taču ķermenis zem segas un cirtainā pakauša maliņa uz spilvena paliek nekustīga. Viņš skaidri zina, ka Ruta neguļ, un viņam iešaujas prātā doma: es esmu viņu nogalinājis. Taisni jāsmejas, jo ias nevar nogalināt, tam nav nekāda sakara ar nāvi, bet šī doma viņu it kā paralizē, neļauj pieiet klāt, lai pieskartos un piespiestu klausīties.

— Ruta, man jāiet, tas ir mans bērns, un viņa ir tik stulba, ka viena netiks galā. Pirmās dzemdības viņai bija briesmīgi smgas. Vismaz šajā brīdī man ir jābūt tur.

Varbūt tas nebija vispareizākais, kā Rutai visu to izskaidrot, bet viņš ir mēģinājis to darīt, un viņas nekustīgums viņu baida un beidzot aizvaino.

— Ruta! Vai dzirdi? Ja tu neko neteiksi, es nenākšu atpakaļ. Ruta!

Viņa guļ kā nobeidzies dzīvnieks vai ar brezentu pārklāts automašīnas katastrofas upuris. Trusis jūt, ka viņa atdzīvotos, ja viņš pieietu klāt un paceltu viņu, bet nav radis pakļauties citu gribai un kļūst nikns. Viņš uzvelk kreklu un pabīda žaketi un kaklasaiti sāņus, bet veselu mūžību velk kājās zeķes: kāju pēdas ir kļuvušas lipīgas.

Kad durvis ir aizvērušās, jūras ūdens garšu viņas mutē pārmāc melna bēda, kas iestrēdz kaklā tik bieza un blīva, ka viņai jāceļas sēdus, lai nenoslāptu. No neko neredzošajām acīm rit asaras, atstājot mutes kaktiņos sāļas-lāses, un kailās sienas iegūst reālu, taustāmu apveidu. Viņai ir tāda pati sajūta kā reiz četrpadsmit gadu vecumā, kad šķita, ka visa pasaule — koki, saule un zvaigznes — atkal nostātos savās vietās, ja viņa nokristos par divdesmit mārciņām, ne vairāk kā par divdesmit mārciņām, — nu vai tas nebūtu tīrais nieks dievam tam kungam, kurš radījis katru puķīti laukā? Bet tagad viņa neko tādu nelūdz, viņa zina, ka tā ir tīrā māņticība, tagad viņa grib vienīgi to, kas viņai pirms brīža ir piederējis, — grib šajā istabā atkal redzēt viņu, kurš tad, kad bija tik labs, spēja viņu uzziedināt, kurš spēja atbrīvot viņu no miesas smaguma un pārvērst par savu mīļoto Rutu, kā bija iesaucies, un, ja vien viņš būtu pateicis «mīļotā», viņa būtu atbildējusi un viņš vēl arvien atrastos šais četrās sienās. Tomēr nē. Jau no pirmās nakts viņa zināja, ka sieva gūs virsroku, sievas ar zobiem un nagiem turas pie sava, un viņai ir tik briesmīgi slikti — kaklā kāpj nelabums, pārmācot visu pārējo. Viņa aizvelkas uz vannas istabu un, nometusies uz ceļgaliem pie tualetes poda, raugās rāmajā ūdens ovālā, it kā tas spētu palīdzēt. Beigu beigās liekas, ka nemaz nebūs jāvemj, bet viņa neceļas kājās, jo viņai patīk tā palikt — uz ceļgaliem, ar kailo roku pret salto tualetes poda malu, cenšoties pierast pie šī drauda vēderā, pie drauda, kas neizkūst, kas paliek pie viņas, līdz tādā kā pusnemaņā viņai sāk likties, ka tas, no kā viņai kļūst nelabi, ir drīzāk draugs, nevis ienaidnieks.

Gandrīz visu ceļu līdz slimnīcai viņš skrien. Vienu kvartālu pa Samerstrītu, tad pa Vaizerstrītai paralēlo Jan-kvistrītu, kur atrodas no ķieģeļiem celti īres nami un dažādi sīki uzņēmumi: ādas smakas piesūkušās apavu darbnīcas, tumši saldumu veikaliņi; apdrošināšanas aģentūras ar viesuļvētru postījumu attēliem logos, notariāta kantori ar zeltītām izkārtnēm, grāmatu veikals. Tad pa vecmodīgu koka tiltu viņš rikšo pāri dzelzceļa sliedēm, kas starp nomelnējušiem, ar mīkstu, sūnai līdzīgu sodrēju kārtu apaugušiem mūriem stiepjas cauri pilsētas centram kā divi metāla pavedieni caur tumsas dzijumiem, saulrieta atblāzmā atstarodami sārtās Dzelzceļa ielas krodziņu ugunis. No lejas plūst augšup mūzikas skaņas. Zem kājām klaudz vecā tilta masīvie, no lokomotīvju dūmiem nomelnējušie dēļi. Kā jau mazpilsētas zēns, Trusis vienmēr ir baidījies no nomalēm, baidījies, ka viņam kāds neiegrūž nazi ribās. Viņš skrien vēl ātrāk, bruģis kļūst platāks, parādās automašīnu stāvvietu skaitītāji un jaunā banka, kuras pakalpojumus iespējams izmantot, neizkāpjot no automašīnas, un bankai pretim senatnīgā Jaunekļu Kristīgās savienības ēka. Viņš šķērso ieliņu starp klubu un kaļķakmens baznīcu, kuras logi ir pavērsuši pret ielu bī-beles ainu pretējo pusi. Viņš nespēj saskatīt, kas īsti tur attēlots. No Jaunekļu Kristīgās savienības ēkas augšējā loga skan biljarda bumbiņu klikšķi, bet citādi lielais nams ir tumšs un kluss. Pa stikla sāndurvīm zaļganā gaismā redzams, kā vecs nēģeris slauka vestibilu. Trusis sajūt zem kājām kaut kāda tropu koka gaļīgās sēklas. Tā šaurās lapas kā melni pīķi rēgojas pret dzeltenīgajām debesīm. Šis koks ievests no Ķīnas vai Brazīlijas, vai kādas citas līdzīgas vietas, ja jau spēj zaļot dūmos un sodrējos. Sv. Jāzepa slimnīcas automašīnu stāvvieta ir svītrains, asfaltēts kvadrātveida laukums, visgarām apstādīts ar šādiem kokiem, un virs to galotnēm izplatījumā viņš redz skumjo mēness vaigu un uz mirkli apstājas, lai ar to parunātos, uz mirkli paliek kā sastindzis uz savas nelielās, ķēmīgās ēnas, pievērsis skatienu šim debesu ķermenim, kas, metāliski zvīļodams, atspoguļo akmeni viņa krūtīs zem kaistošās ādas. Dari tā, lai viss būtu labi, viņš lūdzas mēnesi un pa sāndurvīm ieiet slimnīcā.

Pa ētera smaržas pilnās pieņemamās telpas linoleju viņš aiziet līdz galdiņam.

.— Engstrems, — viņš saka pie rakstāmmašīnas sēdošai mūķenei. — Šeit, liekas, atrodas mana sieva.

Tuklo veļasmazgātājas ģīmi kā cakotu torti apņem robaina linauduma apmale. Mūķene ieskatās kartotēkā un smaidīdama saka «jā». Viņas nelielās acenes smalkā metāla ietvarā ir noslīdējušas un balstās uz tuklajiem vaigu spilventiņiem. — Jūs varat šeit uzgaidīt. — Ar sārtu lodīšu pildspalvu viņa norāda, kur apsēsties. Viņas otra roka guļ līdzās rakstāmmašīnai uz melna rožukroņa — tas atgādina no koka zīlītēm savērtās javiešu krelles, ko viņš reiz dāvāja Dženisai uz Ziemsvētkiem. Viņš stāv un stingri raugās mūķenē, gaidīdams, ka viņa sacīs: Jūsu sieva te ir jau vairākas stundas, kur jūs tik ilgi kavējāties? Viņš nespēj ticēt, ka viņa ierašanos te uztvers kā pilnīgi pašsaprotamu. Kamēr viņš, acis nenovērsdams, tā skatās, viņas slābanā, baltā roka, kura nekad nav redzējusi sauli, ieslidina rožukroni no galda klēpī.

Uzgaidīšanai paredzētajā telpas galā jau sēž divi vīrieši. Šī ir galvenā ieeja; cilvēki nepārtraukti plūst iekšā un ārā. Trusis apsēžas ar mākslīgu ādu apvilktā krēslā, kam ir hromēti paroceņi, un no šīs saskaršanās ar metālu un zaglīgās klikšķināšanas, kas skan cauri klusumam, viņam sāk likties, ka atrodas policijas iecirknī un šie divi vīri ir policisti, kas arestējuši viņu. Tie it kā tīšuprāt cenšas viņu ignorēt. Viņš satraukti paķer no galda kādu žurnālu. Tas ir katoļu žurnāls Reader's Digest lielumā. Viņš cenšas izlasīt aprakstu par kādu angļu juristu, kurš tik ļoti interesējies par Henrija VIII nelikumīgo rīcību klosteru īpašumu konfiscēšanā, ka pats pārgājis katoļticībā un beigu beigās kļuvis par mūku. Abi vīri sačukstas; liekas, tie ir tēvs un dēls. Jaunākais nemitīgi žņaudza rokas un māj ar galvu, klausīdamies vecākā vīra čukstēšanā.

Ienāk Eklzs, mirkšķinādams acis un savā garīdznieka tērpā izskatīdamies neparasti kalsns. Sasveicinoties ar dežurējošo mūķeni, viņš uzrunā viņu vārdā — māsa Bernarda. Trusis pieceļas, nejuzdams savas kājas. Eklzs pienāk viņam klāt ar pazīstamo, slimnīcas gaismā asi iezīmēto grumbu starp uzacīm. Pierē it kā iegravētas violetas līnijas. Viņam nesen ir apgriezti mati; kad viņš pagriež galvu, noskūtie laukumi virs ausīm spīd kā baložu zilās kakla spalvas.

— Vai viņa zina, ka es esmu šeit? — Trusis jautā. Viņš nepavisam nav domājis, ka arī pats runās čukstus, Viņam ir pretīgi klausīties savā baiļu aizžņaugtajā balsī.

— Es palūgšu, lai viņai to paziņo, ja viņa vēl būs pie samaņas, — Eklzs saka tik skaļi, ka abi čukstus runājošie vīrieši paceļ galvas. Viņš pieiet pie māsas Bernardas. Mūķenei acīmredzot patīk pļāpāt, un viņi abi smej — Eklzs savus skaļos, neapvaldītos smieklus, kas Trusim tik labi pazīstami, māsai Bernardai raisās dzidri, flautas skaņām līdzīgi treļļi, ko nedaudz apslāpē iecietinātie kruzuļi ap seju. Kad Eklzs pagriežas atpakaļ, viņa paceļ tālruņa klausuli, kas atrodas viņai turpat pie rokas.

Eklzs atgriežas savā vietā un, ieskatījies Trusim sejā, nopūšas un piedāvā viņam cigareti gandrīz kā dievmaizīti pie dievgalda; Trusis to pieņem. Pēc daudzu mēnešu ilga pārtraukuma ievilktais dūms atslābina muskuļus, un viņš ir spiests apsēsties. Eklzs sēž līdzās uz cietā krēsla un nemēģina uzsākt sarunu. Trusis, kas radis ar viņu tērzēt gandrīz tikai par golfa spēli, tagad īsti nezina, ko sacīt, un, neveikli pārlicis kūpošo cigareti kreisajā rokā, pavelk no galda vēl vienu žurnālu, iepriekš pārliecinājies, ka tas ir nevis reliģioza rakstura, bet gan Saturday Evening Post. Uzšķiras raksts, kur autors, kas pievienotajā fotogrāfijā izskatās pēc itālieša, stāsta par to, kā kopā ar sievu, četriem bērniem un sievasmāti trīs nedēļas pavadījis tūrisma braucienā pa Kanādas Klinšu kalniem un tas viņiem izmaksājis tikai simt divdesmit dolāru bez pirmās iemaksas par mazu, uz kredīta iegādātu lidmašīnu. Truša domas nespēj sekot līdzi vārdiem un slīd prom no lasāmā, un sazarojas, un uzplaukst nelielās, neskaidrās ainās: kliedzošā Dženisa, bērna galva uzzied asiņu paltī, neciešami spilgta, zila gaisma, kas griežas Dzenisai acīs, ja viņa ir pie samaņas, ja viņa ir pie samaņas, kā Eklzs teica, sarkanas ķirurga rokas gumijas cimdos un marles maskas aizsegta seja, un Dženisas bērnišķīgās, melnās nāsis, kas izplezdamās ieelpo antiseptisko līdzekļu smaku, kura jūtama visapkārt, kura plūst pa nobalsinātajām sienām, kas tiek notrieptas, nošķiestas ar asinīm un vēmekļiem, līdz katra virsma šai telpā ož kā mēslu spainis, kuru nekad nebūs iespējams izmazgāt, jo mēs atkal to piepildīsim ar savām draņķībām. Viņa sirds šķiet ietīta siltā, mitrā lupatā. Viņš ir pārliecināts, ka viņa grēka dēļ Dže-nisai vai bērnam būs jāmirst. Viņa grēks — tas ir bēgšanas, cietsirdības, neķītrības un augstprātības apvienojums, melns receklis dzemdību procesa dzīlēs. Kaut arī viņa iekšas sažņaudzas, lai no tā atbrīvotos, lai padarītu par nebijušu, izdeldētu visu, ko pastrādājis, viņš nepagriežas pret līdzās sēdošo garīdznieku, bet atkal un atkal pārlasa vienu un to pašu teikumu par garšīgo cepto foreli.

Uz vistālākā viņa šausmu koka zara tup melns putns Eklzs, drūmi raukdams pieri un čaukstinādams žurnāla lapas. Trusim viņš liekas nereāls, tāpat kā liekas nereāls viss, kas atrodas ārpus viņa izjūtu loka. Viņa rokas tirpst, ķermenis ir it kā pieliets ar dīvainu smagumu, kas jūtams te kājās, te atkal pakausi. Paduses kņud tāpat kā agrā bērnībā, kad viņš, saprazdams, ka nokavēs skolu, cik jaudas drāza pa Džeksonroudu,

— Kur viņas vecāki? — viņš vaicā Eklzam.

Eklzs liekas pārsteigts par šo jautājumu.

— Nezinu. Es pavaicāšu māsai. — Viņš grasās celties kājās.

— Nē, nē, dieva dēļ, nevajag.

Hariju kaitina tas, ka Eklzs šeit uzvedas bezmaz kā saimnieks. Harijs grib palikt nepamanīts, Eklzs ceļ troksni. Viņš tik skaļi čaukstina žurnāla lapas, it kā lauztu vaļā apelsīnu kastes, un svaida apkārt cigarešu izsmēķus kā cirka žonglieris.

Uzgaidāmajā istabā ienāk apkopēja baltā uzsvārcī un jautā māsai Bernardai:

— Vai es neesmu te atstājusi kārbu ar mēbeļu politūru? Nekur to nevaru atrast. Zaļu kārbu ar tādu knibuci galā, kas izšpricē.

— Nē, mīļā.

Veltīgi izmeklējusies, sieviete aiziet un pēc brīža atgriežas, sacīdama:

— Dieviņ augstais, nu kur tā varēja pazust?

Tālīnas kastroļu, braucamo ratiņu un durvju klaudzoņas pavadījumā sākas jauna diena. Māsu Bernardu ir nomainījusi cita mūķene, ļoti veca, tumšzilā tērpā. Šķiet, ka viņa būtu apstādināta pusceļā augšup uz paradīzi. Abi čukstus runājošie vīrieši pieiet pie galda, kaut ko pajautā un aiziet, tā arī neko nesagaidījuši. Trusis ar Eklzu paliek divi vien. Trusis sasprindzina dzirdi, cenzdamies slimnīcas labirintu dziļumos saklausīt sava bērna kliedzienu. Bieži viņam šķiet, it kā to dzirdētu: kurpju švīkstoņa, suņa ienešanās ārā uz ielas vai kādas kopējas smiekli — jebkura skaņa spēj viņu apmānīt. Viņš nedomā, ka Dže-nisas moku auglis spētu radīt īsti cilvēciskas skaņas. Viņā aug pārliecība, ka tas būs briesmonis, viņa paša radīts briesmonis. Grūdiens, no kā tas ieņemts, viņa apziņā saplūst ar izvirtību, uz kuru viņš pirms pāris stundām bija piespiedis Rutu. Acu priekšā iznirst viņa paša izkropļotā poza. Visa viņa dzīve šķiet viena vienīga grotesku, bez-

jēdzīgu pozu virkne, fantastiska, neticības pilna deja. Dieva nav,- Dženisa var nomirt —šis abas domas uzbango vienlaicīgi, viena un tā paša lēnā viļņa nestas. Viņš jūtas, it kā atrastos zem ūdens, notverts caurspīdīgu gļotu tīklos, paša pretīgajos izdalījumos, ko iešļācis maigajos sieviešu ķermeņos. Viņa plaukstas guļ uz ceļgaliem un pirksti knibina nepadevīgos diegus.

Mērija Anna. Noguris un sasprindzis, pilns laiskas pašapziņas pēc aizvadītās spēles viņš parasti atrada viņu gaidām uz skolas parādes durvju kāpnēm, un tad viņi cauri baltai novembra miglai devās pa slapju rudens lapu klāju uz viņas tēva automašīnu un kaut kur aizbrauca, un, ieslēguši sildītāju, apstājās. Viņas ķermenis bija zarains, siltām ligzdiņām pilns koks, taču nekad neizzuda viņas tik tikko manāmais biklums. It kā viņa vēl arvien šaubītos. Bet viņš bija daudz lielāks, viņš bija uzvarētājs. Viņš nāca pie viņas kā uzvarētājs, un taisni šīs sajūtas viņam vēlāk ir pietrūcis. Savā ziņā viņa bija vislabākā no visām, jo ar viņu viņš tika vistālāk — līdz pilnīgam spēku izsīkumam.

Reizēm vingrošanas zāles žilbinošā gaisma satumsa zem viņa kaistošajiem, sviedru izdedzinātajiem plakstiem, kad viņš tvīka neskaidrās gaidās pēc saudzīgajiem pieskārieniem zem pelēkās, mīkstās automašīnas jumta, un, tiklīdz viņi atradās tur, aizvadītās spēles gaviļainais mirdzums uzdzirkstīja uz viņas gludās ādas, ko klāja svītrainas pa vējstiklu slīdošu lietus strāvu ēnas. Viņa iztēlē abas uzvaras saplūda vienā. Viņa apprecējās, kad viņš dienēja armijā. Mātes vēstulei pievienotais P. S. atstūma viņu no krasta. No tās dienas viņš ir peldējis, kurp straume nes.

Bet tagad viņš sajūt patiesu .prieku; gluži sastindzis no nekustīgās sēdēšanas sagrabējušajā krēslā ar nobružātajiem hroma paroceņiem, mocīdamies ar nelabumu no izsmēķētajām cigaretēm, viņš jūt prieku, atcerēdamies savu meiteni; viņa sirds asinis ir salijušas trauslā, dzidrā prieka kausā, ko Eklza balss nogrūž zemē un sasit.

— Es izlasīju šo Džeka Džensena rakstu no viena gala līdz otram, bet tā arī nesapratu, ko viņš gribējis teikt, — Eklzs saka.

— Ko, ko?

— Džeka Džensena rakstu par to, kādēļ viņš gribot pamest beisbolu. Cik varēju saprast, beisbolistiem ir tādas pašas problēmas kā garīdzniekiem.

— Paklau, vai jūs negribat braukt uz mājām? Cik pulkstenis?

— Ap diviem. Es labprāt paliktu, ja jums nav iebildumu.

— Es netaisos bēgt, par to jūs varat būt drošs.

Eklzs pasmejas un paliek sēžam. Pirmais, ko Harijs šai cilvēkā pamanīja, bija neatlaidība, un viss vēlākais viņu draudzības laikā atklātais ir pazudis, izgaisis, un palikusi tikai šī viena īpašība.

— Kad dzima Nelsons, viņa, nabadzīte, mocījās divpadsmit stundas, — Harijs viņam saka.

— Otrās dzemdības parasti ir vieglākas, — Eklzs atteic un paskatās pulkstenī. — Vēl nav pagājušas ne sešas.

Notikums seko notikumam. No privileģēto apmeklētāju uzgaidāmās telpas iznāk misis Springere un stīvi pamāj 4 Eklzam ar galvu. Kad viņa ar acs kaktiņu ierauga Hariju, viņas vecās, sāpošās, saišu kurpēs ieautās kājas saļogās un viņa gandrīz paklūp. Eklzs pieceļas un iziet ārā kopā ar viņu. Pēc kāda laika tie atgriežas ar misteru Springeru, kam mugurā svaigi gludināts krekls un kaklasaite ar mazītiņu mezglu. Viņa smilškrāsas Ūsiņas tikušas tik bieži apgrieztas, ka augšlūpa šķiet ierāvusies uz iekšu.

— Sveiks, Harij, — viņš saka.

Šāda laipnība no vīra puses — kaut arī Eklzs ārpusē droši vien aizlicis kādu vārdu par Hariju — liek resnajai raganai pagriezties pret znotu un teikt:

— Ja jūs te sēžat kā maitu ērglis, gaidīdams viņas nāvi, tad varat mierīgi iet atpakaļ, no kurienes nācis, jo viņa ir lieliski iztikusi un arī turpmāk iztiks bez jums.

Abi vīrieši steidzina misis Springeri tālāk, un vecā mūķene — vai tā būtu kurla? — pavada viņus ar ērmotu smaidu. Šis misis Springeres uzbrukums, kura mērķis bijis ievainot, ir pirmie Harijam veltītie vārdi, kas šķiet atbilstam aiz ziepju smakas piesūcinātās slimnītas sienas norisošā notikuma baismīgumam. Kad tie vēl nebija izteikti, viņš atradās it kā viens pats uz mirušas planētas, kas griezās ap lielo, gāzveidīgo Dženisas dzemdību moku sauli; misis Springeres uzkliedziens, kaut arī pilns naidīga sašutuma, izgaisina viņa vientulību. Drausmā doma par Dženisas nāvi, vārdos izteikta, zaudē pusi smaguma. No Dženisas plūst dīvaina nāves dvaša, ko samana arī misis Springere, un šī kopības sajūta Trusim pašlaik šķiet visdārgākā saikne zemes virsū.

Misters Springers nāk atpakaļ un dodas uz izeju, apveltīdams znotu ar mokoši sarežģītu smaidu, kurā jaušas vēlēšanās atvainoties par sievas izturēšanos (mēs abi taču esam vīrieši), cenšanās ieturēt distanci (tomēr jūs esat uzvedies nepiedodami, tādēļ nenāciet man par tuvu) un automašīnu tirgonim raksturīgais laipnības reflekss. Ak tu tītaruts, Harijs klusībā nosaka, domās raidīdams šo vārdu uz aizdarīto durvju pusi. Ak t.u verga dvēsele! Uz kurieni šie cilvēki visi iet? No kurienes nāk? Kādēļ tie nevar palikt mierā? Eklzs atgriežas un pasniedz viņam vēl vienu cigareti, un atkal aiziet. No smēķēšanas Trusim sāk trīsēt vēdera apakšdaļa. Kakls liekas tik izkaltis, it kā visu nakti būtu gulēts ar vaļēju muti. Nāsīs iesitas viņa paša derdzīgā elpa. Nedrošiem soļiem priekštelpā ienāk ārsts muciņas veida krūtīm un neiedomājami mīkstām, mazām rokām, kas saņemtas kopā uz taucīgā vēdera.

— Misters Engstrems? — viņš uzrunā Hariju. — Es esmu ārsts Krouvs.

Harijs nekad agrāk nav viņu redzējis; viņu pirmo bērnu saņēma cits ginekologs, un pēc grūtajām dzemdībām tēvs lika Dženisai pāriet pie šī speciālista. Dženisa apmeklēja viņu reizi mēnesī un, pārnākusi mājās, nebeidza vien jūsmot par to, cik laipns viņš esot, cik brīnišķīgi maigas viņa rokas, cik smalki viņš izprotot grūtnieces izjūtas.

— Kā ir?

— Apsveicu. Jums ir skaista meitiņa.

Viņš tik steidzīgi sniedz Harijam roku, ka tas nepagūst īsti piemeties, tādēļ uzņem šo jauno ziņu, sameties kūkumā. Ārsta sārtā, tīri noberztā seja — sterilā maska ir atraisīta un karājas pie vienas auss, atsedzot bālas, gaļīgas lūpas, — cenšas piešķirt formu un krāsu negaidītajam vārdam «meitiņa».

— Jā? Un viss kārtībā?

— Septiņas mārciņas un desmit unces. Jūsu sieva visu laiku bija pie samaņas un pēc. dzemdībām uz brīdi paņēma zīdaini rokās.

— Vai tiešām? Paņēma rokās? Vai tad... vai viņai bija ļoti grūti?

— N-n-nē. Viss bija normāli. Sākumā viņa šķita tāda kā saspringusi, bet viss bija normāli.

— Cik jauki! Paldies jums. Ak dievs, liels paldies jums.

Krouvs stāv viņam līdzās, neveikli smaidīdams. Izniris

ārā no radīšanas pekles, atklātā telpā viņš jūtas nedrošs. Dīvaini, ka šajās pēdējās stundās viņš ir atradies Dženisai tuvāk, nekā Harijs jebkad spējis būt, ieniris viņā līdz pašām dzīlēm, bet nav iznesis no turienes nekādu noslēpumu, ne lāstu, ne arī cildinājumu. Harijs ar šausmām gaida, ka ārsta skatiens tūliņ šķils dusmu zibšņus, bet tajā nav ne mazākā niknuma. Pat ne nosodījuma. Harijs, kā redzams, šī cilvēka acīs ir tikai viens no neskaitāmajiem ar lielāku vai mazāku pienākuma apziņu apveltītajiem laulātajiem draugiem, kuru izmesto sēklu ražas ievākšana ir viņa darbs.

— Vai drīkstu viņu redzēt? — Harijs jautā.

— Kuru?

Kuru? Tas, ka vārdam «viņa» nu ir divējāda nozīme, Hariju iztrūcina. Pasaule kļūst sarežģīta.

— Manu ... manu sievu.

— Jā, nu protams.

Krouvs liekas pat mazliet pārsteigts, ka Harijs lūdz viņam atļauju. Ārsts droši vien visu zina, taču acīmredzot ir aizmirsis to, kāds vainas bezdibenis šķir Hariju no cilvēces. — Es domāju, ka jūs runājat par jaunpiedzimušo. Šai ziņā es jums ieteiktu pagaidīt līdz rītdienas pieņemšanas laikam. Pašlaik nav aukles, kas viņu jums parādītu. Bet jūsu sieva, kā jau teicu, ir pie samaņas. Mēs viņai iedevām mazliet ekvanīla. Tas ir tikai nomierinošs līdzeklis. Meprobamāts. Sakiet man, — ārsts ar sārto adu un tīrajām drānām pavirzās Trusim mazliet tuvāk, — vai jums nebūtu nekas pretim, ja uz brīdi pie viņas ieietu māte? Tā visu nakti mums nedeva miera. — Un to prasa viņam — bēglim, laulības pārkāpējam, briesmonim. Ārsts laikam ir akls. Vai varbūt viss tiek piedots, kad cilvēks kļūst tēvs, jo beigu beigās tas ir mūsu vienīgais īstenais uzdevi] ms zemes virsū.

— Protams. Lai iet.

— Pirms vai pēc jums?

Harijs vilcinās, bet tad atceras, kā misis Springere ienākdama bija apciemojusi viņu uz tukšās planētas.

— Lai iet pirms manis.

— Pateicos. Ļoti jauki. Pēc tam viņa varēs braukt mājās. Ilgi mēs viņai neatļausim palikt. Tas aizņems ne vairāk kā desmit minūtes. Kopējas pašlaik uzpoš jūsu sievu.

— Lieliski, — Harijs apsēžas, lai parādītu, cik paklausīgs ir, bet tūliņ atkal pieceļas kājās. — Tik tiešām — paldiesl Liels paldies jums. Es nevaru saprast, kā jūs, ārsti, spējat to izdarīt.

Krouvs parausta plecus. — Viņa bija braša meitene.

— Kad viņa dzemdēja pirmo bērnu, es aiz bailēm gandrīz vai zaudēju prātu. Tas vilkās veselu mūžību.

— Kur viņa dzemdēja?

— Otrajā slimnīcā. Homeopātiskajā.

— A-hā. — Un ārsts, kas bija atgriezies no pekles dziļumiem, neatnesdams līdzi ne zibeni, ne pērkonu, nošķiļ spēju dusmu zibsni, dzirdot pieminam konkurējošo slimnīcu, un purina savu tīro galvu, un, vēl arvien to purinādams, aiziet.

Ienāk Eklzs, smīkņādams kā skolas puika, un Trusis nespēj skatīties uz viņa muļķīgo seju. Eklzs ieteic noturēt pateicības dievkalpojumu, un Trusis truli pamāj ar galvu. Katrs viņa sirspuksts it kā noplakšķ pret platu, baltu sienu. Kad viņš paceļ skatienu, visi priekšmeti šķiet neparasti blīvi un tādi kā kustīgi, tik pilni dzīvīguma, it kā grasītos pacelties gaisā. Viņa laime ir kā stalažu kāpnes, no kuru augšējā pakāpiena viņš cenšas uzlēkt vēl augstāk, jo skaidri zina, ka vajag tā darīt.

Krouva teiciens, ka kopējas uzpošot Dženisu, skan tik neparasti, it kā tiktu runāts par maija karalieni. Kamēr Trusi ved uz Dženisas palātu, viņš iztēlojas, ka ieraudzīs sievu ar lentēm matos starp papīra puķu vītņu rotātiem gultas galiem. Bet viņa priekšā ir tā pati agrākā Dženisa, kas guļ augstā metāla gultā starp diviem gludi nostieptiem palagiem. Viņa pagriež galvu un saka:

— Paskat, kas atnācis.

— Sveika, — viņš saka un iet tuvāk, lai viņu noskūpstītu, nodomājis darīt to ļoti maigi. Viņš pieliecas pie Dženisas kā pie stikla puķes. No viņas mutes plūst ētera salkanā smarža. Trusim par lielu pārsteigumu viņa apvij rokas viņam ap kaklu un cieši piespiež viņa seju pie savas maigās, laimīgās, pēc narkozes dvesmojošās mutes.

— Uzmanīgāk, — viņš saka.

— Man nav kāju, nu, vai tas nav jocīgi, — viņa saka. Viņas mati ir savīti kārtīgā mezglā un uz sejas nav nekādas kosmētikas. Nelielā galva uz spilvena izskatās tumša.

— Nav kāju? — Viņš paskatās lejup un redz tās zem palaga nekustīgi paplestas burta V veidā.

— Beigās man iedeva kaut kādu mugurkaula smadzeņu anestēziju un es vairs neko nejutu. Tikai dzirdēju, kā viņi saka «spiediet», un tad jau man raudzījās pretim šis muļķīgais, krunkainais bērnelis ar lielu, apaļu, mēnesim līdzīgu seju. Es sacīju mātei, ka viņš izskatās līdzīgs tev, bet viņa negribēja par to ne dzirdēt.

— Viņa tur ārā lika man trūkties.

— Kaut nebūtu nemaz laiduši viņu iekšā! Es negribēju viņu redzēt. Es gribēju redzēt tevi.

— Ak dievs, vai patiešām? Kādēļ, mīlulīt? Pēc tam kad esmu bijis tāds nelietis.

— Nerunā tā. Viņi man teica, ka tu esot šeit, un tad es domāju tikai par to, ka tas ir tavs bērns, un man šķita, ka tu esi kopā ar mani. Es esmu tā saelpojusies ēteri, ka liekas, it kā lidotu, tikai bez kājām. Un man gribas runāt un runāt. — Viņa uzliek rokas uz vēdera un aizver acis, un pasmaida. — Es nudien jūtos kā piedzērusi. Skaties, cik tieva esmu kļuvusi.

— Nu tu varēsi uzvilkt savu peldkostīmu, — viņš smaidīdams saka un ļauj viņas ētera izraisītajai pļāpāšanas straumei sevi nest, juzdamies tā, it kā pats būtu bez kājām un, rītam austot, viegls kā burbulis uz muguras peldētu pa plašu tīrības jūru starp iecietinātiem palagiem un sterilām virsmām. Bailes un nožēla ir izkusušas, un pateicība uzpūtusies tik milzīgi liela, ka tai nav nevienas asas malas. — Ārsts teica, ka tu esot bijusi braša meitene.

— Tīrās blēņas. Nekā tamlīdzīga. Es uzvedos šausmīgi. Es kliedzu un brēcu, lai viņš pievalda rokas. Bet visbriesmīgākais bija tas, ka šī vecā, pretīgā mūķene skuva mani ar sausu žileti.

— Nabaga Dženisa.

— Nē, tas bija kaut kas vienreizējs. Es mēģināju saskaitīt viņas kāju pirkstus, bet man tā reiba galva, ka nekas nesanāca, un tad es skaitīju viņas acis. Tās bija divas. Vai mēs gribējām meitu? Saki, ka gribējām.

— Jā, es gribēju. — Viņš pēkšņi saprot, ka tā ir patiesība, kaut ari tā atklājas tikai tagad, izruņājot šos vārdus.

— Nu man būs sabiedrotā pret tevi un Nelsonu.

— Kā klājas Nelsonam?

— Caurām dienām činkstēja «vai tētis šodien pārnāks», līdz es gandrīz vai sagrābu siksnu, lai viņu, nabadziņu, nosloksnētu. Man ir pārāk smagi par to runāt.

— Sasodīta būšana, — Trusis nosaka, un asaras apdedzina viņa virsdeguni, kaut ari viņš domājis, ka nav spējīgs raudāt. — Es nespēju ticēt, ka tas biju es. Nezinu, kādēļ es pametu tevi.

Dženisas seja izplūst platā smaidā, galvai ieslīgstot vēl dziļāk spilvenā;

— Man ir mazs bērniņš.

— Tas ir kolosāli.

— Tu esi tik mīļš. Un izskaties tik garš. — Dženisa saka to aizvērtām acīm, un, kad plakstiņi atveras, tās ir pilnas līdz malām ar kādu skurbi reibinošu domu; nekad viņš nav redzējis šīs acis tā spulgojam. — Harij, — viņa čukst, — mana istabas biedrene šodien aizgāja mājās. Vai vēlāk tu nevari klusiņām ielīst pa logu, un mēs visu nakti gulētu vaļējām acīm un stāstītu viens otram visādus notikumus? It kā tu būtu atgriezies no armijas vai no kādas citas vietas. Vai tev pa šo laiku bija daudzas sievietes?

— Manuprāt, tev vajag gulēt.

— Nu labi, toties tagad tu mīlēsi mani stiprāk, — viņa noķiķina un mēģina pagrozīties. — Nē, es negribu teikt neko sliktu, tu esi labs mīlētājs, tu devi man bērnu.

— Tu man izskaties pārāk seksīga. Tagad tu nedrīksti par to domāt.

— Ak tā? Es tevi aicinātu pie sevis gultā, ja vien tā nebūtu tik šaura. Aū-u-ii!

— Kas ir?

— Man šausmīgi gribas apelsīnu limonādi.

— Vai tu neesi jocīga?

— Tu esi jocīgs. Bet cik nikni tas bērnelis manī paskatījās!

Durvīs parādās mūķene formas tērpā ar spārniņiem.

— Mister Engstrem! Ir laiks.

— Noskūpsti mani! — Dženisa noglāsta Truša seju, kad viņš noliecies atkal ieelpo ētera smaržu; viņas mute ir silts mākonītis, kas pēkšņi pāršķeļas pušu, un viņa viegli iekož viņam apakšlūpā. — Neej, — viņa saka.

— Tikai uz īsu laiciņu. Rītdien es atkal atnākšu.

— Es tevi mīlu.

— Un es mīlu tevi.

Eklzs gaida viņu priekštelpā.

— Nu, kā viņa jūtas?

— Lieliski.

— Vai tagad jūs dosieties atpakaļ uz... hm... uz tu-• rieni, no kurienes atnācāt?

— Nēj pasarg dievs! — Trusis šausminādamies atbild. — To es nespēju.

— Nu, tad varbūt brauciet man līdzi.

— Jūs jau tā esat darījis pārāk daudz. Es varu pārgulēt pie saviem vecākiem.

— Ir pārāk vēls, lai celtu viņus augšā no miega.

r-r Nē, nudien es negribu jūs apgrūtināt. — Viņš jau nolēmis pieņemt šo piedāvājumu. Viņš vairs nespēj nostāvēt kājās, visi kauli šķiet atmiekšķējušies.

— Tas nav nekāds apgrūtinājums. Es jūs neaicinu palikt pie mums uz dzīvi, — Eklzs saka. Pēc garās nakts viņa nervi ir kā uzvilktas stīgas. — Istabu mums ir vairāk, nekā vajag.

— Labi. Paldies.

Viņi brauc atpakaļ uz Mauntdžadžu pa pazīstamo šoseju. Šai stundā uz tās nav pat kravas mašīnu. Lai gan ir pats nakts vidus, debesu melnums ir tāds kā atmaidzis, īstenībā tas ir pelēks. Sastindzis fiziski un garīgi, Harijs klusēdams raugās vējstiklā. Līkumotā šoseja liekas plats, taisns viņam pavēries ceļš. Viņa vienīgā vēlēšanās ir doties pa šo ceļu uz priekšu.

Rektorāts guļ. Vestibils ož pēc mazmājiņas. Eklzs uzved viņu augšā kādā istabā, kur atrodas gulta ar pušķainu pārklāju. Zaglīgiem soļiem Trusis aiziet uz vannas istabu un tad, novilcis virsdrēbes, ieritinās tīros, čaukstošos palagos, cenzdamies sarauties iespējami mazāks. Saritinājies vienā gultas malā, viņš iegrimst miegā kā bruņurupucis savā čaulā. Miegs šajā naktī ir nevis tumša rēgu valsts, kas ar prāta spēku apzināti jācenšas iekarot,'bet viņā pašā apslēpta ala, kurā viņš ievelkas, kamēr lāča nagi skrapstinās ārpusē kā lietus lāses.

Saule, šis vecais klauns, piepilda istabu līdz malām. Divi sārti krēsli novietoti abās pusēs ar tilla aizkariem aizsegtajam logam, un no tā plūstošā gaisma kā ar dzeltenu sviestu noziež papīriem apkrauto rakstāmgaldu. Virs rakstāmgalda ir portrets — dāma sārtā tērpā, tā nāk tieši pretim skatītājam. Pie durvīm pieklauvē sievietes balss:

— Mister Engstrem! Mister Engstrem!

— Jā, jā, — viņš aizsmacis atsaucas.

— Pulkstenis jau divdesmit pāri divpadsmitiem. Džeks lika, lai es jums pasakot, ka pieņemamais laiks slimnīcā ir no vieniem līdz trijiem. — Viņš pazīst Eklza sievas spirgto, čivinošo, mazliet izsmejošo balsi, kas skan tā, it kā viņa gribētu piemetināt: Un kāda velna pēc jūs esat šeit, manā mājā?

— Jā. Labi. Es tūliņ eju.

Trusis uzvelk kakao krāsas bikses, kuras viņam vakar bijušas kājās, un, sapīcis par to, ka drānas tik netīras, paņem kurpes, zeķes un kreklu līdzi uz vannas istabu, lai,

attālinot bridi, kad vajadzēs tos uzģērbt, jautu tiem vēl pavēdināties. Viscaur apskalojies ar ūdeni, bet vēl arvien nespēdams īsti atjēgties, viņš paņem savas mantas un kailām kājām, sporta krekliņā dodas lejup pa kāpnēm.

Eklza mazā sieva gaida viņu lielajā virtuvē — haki krāsas šortos, ar sandalēm kājās un krāsotiem kāju nagiem.

— Kā gulējāt? — viņa apjautājas, rīkodamās ap atvērto ledusskapi.

— Kā nosists. Es pat sapņus neredzēju.

— Redz, ko nozīmē tīra sirdsapziņa, — viņa saka un uzliek galdā glāzi ar apelsīnu sulu, ka noklikst vien. Trusim šķiet, ka, ieraudzīdama viņu vienā sporta kreklā, Lūsija būtu aši novērsusies.

— Manis dēļ nevajag pūlēties. Brūverā es kaut ko iekodīšu.

— Es arī netaisos cept jums olas vai kaut ko tamlīdzīgu. Vai auzu pārslas ēdīsiet?

— Ar lielāko prieku.

— Ļoti jauki.

Apelsīnu sula aizskalo šķērmo garšu no mutes. Viņš aplūko misis Eklzas kājas no mugurpuses; kad viņa rosās pa virtuvi, baltās dzīslas virs ceļgalu locītavām saspringst.

— Kā iet ar Freidu? — Trusis jautā. Viņš zina, ka tas ir diezgan bīstams jautājums, jo, atgādinādams to pēcpusdienu, viņš atgādina arī, kā iešķēla viņai pa pēcpusi, taču divatā ar misis Eklzu viņš, kā par brīnumu, jūtas stāvokļa noteicējs, kas var visu atļauties.

Lūsija pagriežas atpakaļ, domīgi iespiedusi mēlīti mutes kaktiņā, un mierīgi paraugās viņā. Viņš pasmaida: šāda sejas izteiksme ir dažai labai vecāko klašu mauzītei, kas cenšas izlikties, ka zina vairāk nekā grib teikt.

— Tāpat pa vecam. Vai auzu pārslas vēlaties ar pienu vai krējumu?

— Ar pienu. Ar krējumu tās ir pārāk biezas. Kur tad pārējie?

— Džeks ir baznīcā, droši vien spēlē pingpongu ar kādu no saviem mazgadīgajiem noziedzniekiem. Džoisa ar Boniju, kā par brīnumu, guļ. Visu rītu lauzās uz viesistabu, lai paskatītos uz nerātno tēvoci. Tikai ar mokām spēju viņas atturēt.

— Kas viņām teica, ka esmu nerātnais tēvocis?

— Džeks. Pie brokastu galda viņš meitenēm sacīja: «Vakar es atvedu līdzi kādu nerātnu tēvoci, kurš drīz vien būs rātns.» Bērni visiem Džeka aizbilstamajiem ir

izgudrojuši iesaukas: jūs esat Nerātnais tēvocis, alkoholiķis misters Kārsons — Muļķīgais, misis Makmillana — Sieviete, kas zvana pa naktīm. Bez tam vēl ir Nošņurkusī tante, misters Klausāmstobriņš, misis Sāņdurvis un misters Jautrībnieks. Misters Jautrībnieks ir visdrūmākais cilvēks, kāds vispār redzēts, bet reiz viņš atnesa bērniem celuloīda klabekli, un viņi caurām dienām to klabināja. Kopš tā laika viņš mums ir Jautrībnieks.

Trusis smejas, un Lūsija, pasniegusi viņam auzu pārslas (pārāk daudz piena; dzīvodams pie Rutas, viņš ir radis pats uzliet pienu —- tikai tik daudz, lai auzu pārslas kļūtu miklas), jautri čivina tālāk: — Šīs iesaukas dēļ reiz iznāca nepatikšanas. Džeks bija ieņēmis galvā, ka šo nabaga cilvēku varētu uzpurināt, ieceļot kādā baznīcas amatā, un kādu dienu, runādams pa tālruni ar vienu no draudzes locekļiem, viņš saka: «Kādēļ nevarētu iecelt Jautrībnieku par kaut kādu priekšsēdētāju?» — «Kādu Jautrībnieku?» šis vīrs vada otrā galā prasa, un tad Džeks aptvēra, ko īsti pateicis, bet nepavisam necentās to kaut kā notušēt, kā viņa vietā būtu darījis cits, un klāja vaļā, ka mūsu bērni šo cilvēku iesaukuši par Jautrībnieku, taču tam nīgrajam sakārnim, draudzes padomes loceklim, tas nemaz nelikās uzjautrinoši. Jo, redzat, viņš bija Jautrībnieka draugs — tāds kā kolēģis vai kaut kas tamlīdzīgs — un mēdza kopā ar to ieturēt, pusdienas. Jā, tāds nu Džeks ir — mūždien sarunā kaut ko lieku. Tagad šis draudzes padomes loceklis droši vien klāsta katram pretimnācējam, kā garīdznieks izsmej šo nabaga cilvēku.

Trusis atkal smejas. Viņam tiek pasniegta kafija plānā, seklā, ar zelta monogrammu rotātā tasītē, un Lūsija ar savu tasīti rokās apsēžas viņam pretim.

— Tātad viņš teica, ka es drīz kļūšot rātns, — Trusis saka.

— Jā. Džeks ir stāvā sajūsmā. Viņš aizgāja, tik tiešām dziedādams. Viņš uzskata, ka šis ir pirmais īsti derīgais darbs, ko viņam šeit Mauntdžadžā izdevies paveikt.

Trusis nožāvājas. — Es nesaprotu, ko viņš tādu ir pa: veicis.

— Es ari ne, — Lūsija atbild, — bet, ja paklausās viņā, tad iznāk, ka tas viss ir viņa roku darbs.

Šis mājiens, it kā viņš būtu ticis piespiests, glauda Trusi pret spalvu. Viņa smaids salūst.

r— Vai tiešām? Un viņš tā saka?

— Nu nepārtraukti. Viņš jūs ir ļoti iemīlējis. Nezinu, kādēļ.

— Visi mani mīl.

— To esmu dzirdējusi neskaitāmas reizes. Nabaga veco misis Smitu jūs esat aptinis ap mazo pirkstiņu. Viņa uzskata, ka jūs esot apburošs.

— Un jūs to neredzat?

— Es laikam neesmu pietiekami veca, lai spētu to saskatīt, Man jau vēl nav septiņdesmit trīs. — Viņa paceļ tasīti pie lūpām un piešķiebj, un vasaras raibumi uz viņas šaurā, baltā deguna no brūnās kafijas tvaikiem kļūst vēl tumšāki. Viņa ir nerātna meitene. Jā, skaidrs kā diena — no nerātnajām. Viņa noliek tasīti uz galda un apaļām acīm raugās Harijā, un baltais trijstūrainais laukumiņš starp viņas uzacīm arī it kā izsmejoši raugās viņā.

— Nu, pastāstiet, kāda ir sajūta, kad cilvēks sāk jaunu dzīvi. Džeks vēl arvien cer, ka es labošos, un man gribas zināt, kas mani sagaida. Vai jūtaties «kā no jauna piedzimis»?

— Nē, es jūtos gandrīz tāpat kā agrāk.

— Jūsu izturēšanās vairs nav tāda kā agrāk.

— M-jā, — viņš norūc, pagrozīdamies krēslā. Kādēļ viņš jūtas tik neveikli? Lūsija grib padarīt viņu par muļķi tikai tāpēc, ka viņš atgriežas pie sievas. Viņa izturēšanās tiešām nav tāda kā agrāk, kopā ar Lūsiju viņš arī nejūtas tā kā agrāk, viņš ir zaudējis drastisko bezbēdību, kas pagājušo reizi bija vedinājusi uzšaut viņai pa pēcpusi.

— Pagājušo nakti, kad mēs braucām šurp, man šķita, ka manā priekšā būtu pavēries taisns ceļš, — viņš saka. — Agrāk es it kā malstījos apkārt pa čūkslāju, un man bija vienalga, uz kurieni iet.

Viņas nelielā seja virs kafijas tasītes, ko viņa tur abām rokām kā zupas bļodu, vai kūst aiz sajūsmas. Viņš gaida, ka viņa smiesies, bet viņa klusēdama pasmaida. Viņa grib mani, viņam iešaujas prātā.

Tad viņš atceras Dženisu ar viņas nejutīgajām kājām, viņas pļāpāšanu par kāju pirkstiem un mīlestību, un apelsīnu limonādi, un tas laikam atspoguļojas viņa sejā, jo Lūsija nepacietīgi novēršas un saka: \

— Nu tad tikai cilpojiet pa šo jauko, taisno ceļu uz priekšu. Ir jau bez divdesmit viens.

— Cik minūtēs var aiziet līdz autobusa piestātnei?

— Tā nav necik tālu. Ja varētu atstāt bērnus vienus pašus, es aizvestu jūs uz slimnīcu ar automašīnu. — Viņa

ieklausās, kas notiek uz kāpnēm, —■ Vilku piemin, vilks klāt. Viens jau nāk šurp.

Kamēr viņš auj kājās zeķes, virtuvē ielavās vecākā ^ meitenīte, ģērbusies vienīgi apakšbiksītēs. J

— Džoisal — Viņas māte paliek stāvam starp galdu un izlietni ar tukšajām kafijas tasītēm rokās. — Tūliņ pat atpakaļ gultai

— Sveika, Džoisa, — Trusis saka. — Vat tu nonāci lejā paskatīties uz nerātno tēvoci?

Džoisa raugās viņā platām acīm, trīņādama muguru gar sienu. Viņas garenais, zeltainais puncis ir domīgi izriezies.

— Džoisa, vai tu dzirdēji, ko es tev teicu? — Lūsi ja neatlaižas.

— Kādēļ viņam nav krekla? — skaidri izrunādama vārdus, meitenīte noprasa.

— Nezinu, — māte atbild. — Viņš laikam domā, ka viņam ir skaista miesasbūve.

— Man ir sporta krekls, — Trusis iebilst. Diez kādē] neviena no viņām to neredz?

— Vai viņam ir krū-tī-tes?

— Nē, mīlulīt, krūtis ir tikai dāmām. To jau es esmu tev izskaidrojusi.

— Johaidī, var jau uzģērbt, ja jūs tā vēlaties, — Trusis saka un uzvelk kreklu. Tas ir saburzīts, un apkaklīte netīra; šis krekls viņam bija mugurā, kad viņš gāja uz Kastaņešu klubu. Žaketes nav: viņš ir pametis Rutu pārāk lielā steigā. — Nu labi, — viņš saka, bāzdams kreklu biksēs. — Liels paldies.

— Nav par ko, — Lūsi ja attrauc. — Un tagad pacentieties būt labiņš.

Abas meitenes pavada Trusi līdz durvīm. Lūsijas kājas ir tikpat baltas kā bērna kailās krūtiņas. Mazā Džoisa nenovērš no viņa acu. Viņš nevar saprast, par ko viņa tā brīnās. Bērni un suņi jūt to, kas nav saredzams. Viņš mēģina uzminēt, cik daudz sarkasma bija vārdos «pacentieties būt labiņš» un kas ar tiem domāts, ja vispār kas domāts. Žēl, ka Lūsija nevar aizvest viņu līdz slimnīcai; viņš vēlas, tik tiešām vēlas pasēdēt viņai līdzās automašīnā. Ne tādēļ, lai kaut ko īpaši darītu, bet tāpat vien, lai tiktu skaidrībā. No tā, ka viņam negribas atstāt šo māju, gaiss starp viņiem saspringst.

Viņi atrodas pie durvīm, Trusis un Eklza sieva ar bērnišķīgi maigo ādu, un zemāk Džoisa, pavērsusi augšup sejiņu ar tēva platajām lūpām un izliektajām uzacīm, un pašā apakšā Lūsijas krāsotie kāju nagi — sīku, sarkanu gliemežnīcu virkne uz paklāja. Viņš nostrinkšķina uz gaisa stīgām neskaidru atsacīšanās akordu un uzliek roku uz cietā durvju tverekļa. Doma, ka vienīgi dāmām ir krūtis, muļķīgā kārtā nedod viņam mieru. Viņš paceļ acis no Lūsijas kāju nagiem uz Džoisas vērojošo sejiņu un no turienes uz viņas mātes krūtīm — diviem asiem, smailiem čiekuriņiem zem aizpogātās blūzes, kuras plānajam audumam cauri vīd baltais krūšturis. Kad viņa un Lūsijas skatieni sastopas, klusumā ielaužas kaut kas pārsteidzošs. Sieviete pamirkšķina viņam ar aci. Tik zibenīgi, ka varbūt tas ir tikai šķitis. Viņš pagriež durvju tverekli un pa saulaino celiņu dodas prom ar tādu zumzoņu krūtīs, it kā tur būtu trūkusi stīga.

Slimnīcā viņam paziņo, ka Dženisa esot uz brītiņu paņēmusi bērnu, un lūdz mazliet uzgaidīt. Kad viņš sēž krēslā ar hromētajiem paroceņiem, šķirstīdams no beigām žurnālu Woman's Dciy, uzgaidāmajā telpā ienāk gara auguma sieviete ar sirmiem, atpakaļ atsukātiem matiem un tādu kā sidrabainu, sīkām krunciņām pārklātu ādu un liekas tik ļoti pazīstama, ka viņš nespēj novērst acu. Viņa to pamana un uzsāk sarunu, kaut gan jūtams, ka labāk būtu pagājusi viņam garām. Kas viņa ir? Šī pazīstamā seja Truša apziņā uzjunda kaut ko no pagātnes. Viņa negribīgi paraugās viņam sejā un saka:

— Jūs esat Marti bijušais audzēknis. Es esmu Herieta Totero. Jūs reiz pusdienojāt pie mums. Es gandrīz vai atceros, kā jūs sauc.

Jā, nu protams, taču šī sieviete viņam iespiedusies atmiņā nevis no pieminētajām pusdienām, bet no biežās sastapšanās uz ielas. Mauntdžadžas vecāko klašu audzēkņi — vismaz lielākā daļa — zināja, ka Totero ir jāklis un meitu ģēģeris, un viņu nevainīgajās acīs Totero sieva šķita melnu liesmu apņemta staigājoša mocekle, grēka dzīvā ēna. Viņu skatieni pievērsās viņai ne tik daudz aiz žēluma, kā aiz neveselīgas ziņkāres. Totero bija tāds āksts un vējgrābslis, un tarkšķis, ka ļaužu nosodījums viņam bija kā pīlei ūdens. Bet viņa nopietnā, slaidā, sidrabainā sieva uzņēma un uzkrāja sevī visu viņa grēk-darbu lādiņu, kas uz jaunajiem prātiem iedarbojās kā elektriskās strāvas trieciens, liekot novērsties bailēs un apjukumā. Harijs pieceļas un izbrīnīts atskārš, ka pasaule, pa kuru staigā šī sieviete, tagad ir viņējā.

— Mani sauc Harijs Engstrems, — viņš saka.

— Jā, nu es atceros jūsu vārdu. Viņš tik ļoti lepojās ar jums. Viņš bieži man par jums stāstīja. Pat vēl nesen.

Nesen? Ko gan Totero būtu par viņu stāstījis? Vai šī sieviete zina, ko viņš izstrādājis? Vai nosoda viņu? Viņas garā skolmeistarienes seja, kā vienmēr, paliek neizdibināma.

— Es dzirdēju, ka viņš esot slims.

— Jā, ļoti slims, Harij. Smagi slims. Viņam ir bijušas divas triekas lēkmes, otra vēl pēc tam, kad viņu atveda šurp.

— Vai viņš ir šeit?

— Jā. Vai jūs negribētu ienākt pie viņa? Es zinu, tas viņu ļoti iepriecinātu. Nu kaut uz brītiņu! Viņam ir ļoti maz apmeklētāju. Tā laikam ir visu skolotāju traģēdija. Skolotāji atceras daudzus, bet viņus — tikai nedaudzi.

— Protams, es labprāt viņu apciemotu.

— Tad nāciet man līdzi. — Kad viņi iet pa gaiteni, Totero sieva saka: — Baidos, ka viņš liksies jums stipri pārvērties.

Šo vārdu jēga neaiziet līdz Truša apziņai. Visu uzmanību viņš ir pievērsis šīs sievietes ādai, cenzdamies saskatīt, vai tā tiešām izskatās kā no mazām ķirzakas ādiņām sašūta. Taču redzamas ir vienīgi rokas un kakls.

Totero ir palātā viens. Gultas galvgali rotā balti, it kā gaidās sastinguši aizkari. Zaļi augi uz palodzes izelpo skābekli. Cauri atgāžamajām loga vērtnēm telpā ieplūst vasaras smaržas. Uz grantētā celiņa lejā šņirkst soļi.

— Mīļais, es atvedu tev viesi. Viņš, kā par brīnumu, gaidīja ārpusē.

— Sveicināti, mister Totero. Mana sieva ir dzemdējusi meitu.

Trusis saka šos vārdus un, neapzināta impulsa vadīts, pieiet pie Totero: viņu ir apstulbinājis vecā vīra izskats — 'sarukušais augums, mēle, kas valstās pa sašķiebto muti. Sirmiem bārdas rugājiem izraibinātā seja uz spilveniem izskatās dzeltena, un abās pusēs saplakušajam augumam redzamas izģindušas, no svītrainās pidžamas piedurkņu galiem izlīdušas plaukstas. Trusis pastiepj roku, lai sasveicinātos.

— Viņš nespēj pakustināt rokas, Harij, — misis Totero saka. — Viņš ir pilnīgi bezpalīdzīgs. Bet pastāstiet viņam kaut ko. Viņš redz un dzird.

Viņas rāmi plūstošā, dziedošā balss skan draudīgi ļauni.

Tā kā Harijs jau ir pastiepis roku, tad paspiež slimnieka plaukstas virspusi. Totero plauksta zem plānās, paasās segas, kaut arī nekustīga, tomēr ir silta un Harijam par šausmām sakustas, stūrgalvīgi pagriežas apkārt, tā ka delna tiek pavērsta uz augšu. Harijs atvelk savu roku atpakaļ un atslīgst apmeklētāju krēslā līdzās gultai. Vecā trenera acu āboli nemierīgi sakustas, un tas par collas tiesu pagriež galvu uz viesa pusi. Ada zem acīm ir tā iekritusi, ka tās ir mazliet izspiedušās uz āru. Jārunā, vajag kaut ko runāt.

— Viņa dzemdējusi meitu. Es gribu jums pateikties, — Trusis skaļā balsī saka, — pateikties par to, ka jūs palīdzējāt man atgriezties pie Dženisas. Paldies jums.

Totero ievelk mēli un pagriež seju, lai palūkotos uz sievu. Muskulis zem žokļa saspringst, lūpas saraucas, un zods kā pulsēdams vairākkārt noraustās — viņš mēģina kaut ko pateikt. No mutes izlaužas vairāki stiepti patskaņi. Harijs pagriežas, lai redzētu, vai misis Totero spēj tos atšifrēt, bet viņa, kā par brīnumu, raugās uz citu pusi. Viņa raugās ārā pa logu uz tukšu, zaļu pagalmu. Viņas seja atgādina fotogrāfiju. Vai tas nozīmē, ka viņai viss ir vienalga? Vai tādā gadījumā nevajadzētu pastāstīt Totero par Margaritu? Taču par Margaritu viņš nevar pastāstīt neko tādu, kas spētu Totero iepriecināt.

— Es tagad esmu labojies, mister Totero, un ceru, ka jūs drīz būsiet vesels.

Totero galva ar aizdarīto muti un pievērtajām acīm ātri un īdzīgi pagriežas atpakaļ, un šai brīdī viņam ir tik saprātīgs izskats, ka liekas — viņš tūliņ pat kaut ko sacīs, un šī pauze nav nekas cits kā vecvecais skolotāja paņēmiens — runāt tikai pēc ilgāka klusuma brīža, kad skolnieks ir tiešām gatavs viņu uzklausīt. Taču pauze ieilgst, milst arvien lielāka, it kā, sešdesmit gadus ilgi izmantota frāžu atdalīšanai, tā beidzot būtu sākusi pati savu dzīvi un, plezdamās plašumā kā ļaundabīgs audzējs, aprijusi visus vārdus. Taču pirmajos klusēšanas mirkļos no Totero strāvo kāds spēks — neredzams un netverams, taču neatlaidīgs cilvēka dvēseles izstarojums. Tad skatiens apdziest, brūnio plakstiņi paceļas un atsedz tādu kā sārtu recekli, lūpas paveras, starp tām parādās mēles gals.

— Bet nu man jāiet apciemot sievu! — Harijs kliedz. — Viņa vakarnakt dzemdēja bērnu! Meitu.

Viņu pārņem dīvaina baiļu sajūta, it kā telpa viņu žņaugtu, it kā viņš būtu iespiests Totero galvaskausā. Celdamies kājās, viņš baidās ietriekties griestos, lai gan līd2 tiem ir vairāki jardi.

— Liels paldies, Harij. Es zinu, ka viņš bija ļoti priecīgs, jūs redzot, — misis Totero saka. Taču pēc viņas balss noskaņas jūtams, ka Trusis eksāmenā ir izgāzies. Atstājis Totero, viņš atsperīgiem soļiem aiziet pa gaiteni. Apziņa, ka viņš ir vesels un sācis jaunu dzīvi, ļauj viņam tīksmi uzelpot pat šajā antiseptiskajā slimnīcas gaisā. Bet Dženisas apmeklējums viņam sagādā vilšanos. Varbūt viņu vēl nomāc tikko redzētais skats, kā nabaga Totero guļ tikpat kā miris, varbūt Dženisu pēc ētera iedarbības izbeigšanās nomāc doma par viņai nodarīto pārestību. Viņa žēlojas, ka briesmīgi sāpot šuves, un, kad viņš atkārtoti mēģina izteikt līdzjūtību, izskatās garlaikota. Trusi sāk mocīt apziņa, ka viņš nespēj nevienam izdarīt pa prātam. Dženisa prasa, kādēļ viņš neesot atnesis ziedus. Viņam nav bijis laika to izdarīt. Viņš pavēsta, kur pavadījis nakti, un viņa, protams, lūdz, lai viņš pastāsta, kāda izskatās misis Eklza.

— Apmēram tavā augumā, — viņš piesardzīgi atbild. — Seja vienos vasaras raibumos.

— Viņas vīrs ir brīnišķīgs, — viņa saka, — viņš, liekas, mīl visus cilvēkus.

— Viņš ir lāga zēns. Bet krīt man uz nerviem.

-—Tev jau visi krīt uz nerviem.

— Nē, nav tiesa. Marti Totero nekad nav man kritis uz nerviem. Nupat viņu redzēju — guļ kā bluķis tepat gaiteņa galā. Nevar dabūt ne vārda pār lūpām un tik tikko spēj kustināt galvu.

— Viņš tev nekrīt uz nerviem, bet. es gan, — vai tā tas jāsaprot?

— Es neesmu tā teicis.

•— Ak neesi vis. Ek, nolādētās šuves. Nu duras taisni ka dzeloņdrātis. Es tev tik ļoti krītu uz nerviem, ka tu veselus divus mēnešus biji mani pametis. Pat vairāk nekā divus.

— Ak kungs, Dženisa, mīļā! Tu to vien darīji kā skatījies televizoru un dzēri. Es negribu teikt, ka pats biju bez vainas, taču ilgāk vairs nevarēju izturēt.. Es jutos tā, it kā dzīvs būtu iespundēts zārkā. Tai pirmajā vakarā, iesēzdamies automašīnā pie tavu vecāku nama, — pat tad es mierīgi būtu varējis aizbraukt pēc Nelsona un pārvest viņu mājās. Bet, kad atlaidu bremzes ...

Viņas sejā atkal parādās garlaikotā izteiksme. Viņa groza galvu no vienas puses uz otru, kā cenzdamās atgaiņāt mušas.

— Sūda būšana, — viņš saka.

Tas Dženisu aizskar.

— Kā redzams, tu esi paradis ļoti smalki izteikties, dzīvodams pie tās prostitūtas.

— Viņa nepavisam nav prostitūta. Tikai gulējusi ar vienu otru. Tādu meiču ir pilna pasaule. Ja katru neprecētu sievieti sauktu par prostitūtu ...

— Kur tu tagad domā dzīvot? Kamēr es vēl esmu slimnīcā.

— Mēs ar Nelsonu varētu atgriezties mūsu dzīvokli.

— Diemžēl tas laikam nebūs iespējams. Mēs divus mēnešus neesam maksājuši īri.

— Kā? Vai tu neesi to samaksājusi?

— Apžēlojies, Harij! Tu gribi pārāk daudz. Vai tu domā, ka īri vienmēr maksās tētis? Man taču naudas nav.

— Vai namīpašnieks jau bija atnācis? Kas noticis ar mūsu mēbelēm? Vai viņš tās izlicis ārā uz ielas?

— Nezinu.

— Nezini? Ko tad tu zini? Ko tu visu šo laiku darīji? Tikai gulēji, vai?

— Es nēsāju zem sirds tavu bērnu.

— Pie joda, nu vai tad patiešām visu laiku bija jādomā tikai par to? Nelaime, mīļā, ir tā, ka tev viss vienalga.

— Prieks klausīties, kā tu runā.

Viņš ari cenšas ieklausīties savos vārdos, atceras pagājušās nakts izjūtas un pēc brīža mēģina sākt atkal no gala.

— Paklau, — viņš saka, — es mīlu tevi.

— Un es tevi. Vai tev nav divdesmit pieci centi?

— Droši vien ir. Es paskatīšos. Kam tev tos vajag?

— Ja tanī iemet divdesmit piecus centus, — viņa norāda uz nelielu televizoru, kas novietots uz augsta statīva, lai pacienti pāri gultu kājgaļiem redzētu ekrānu, — tas darbojas veselu stundu. Pulksten divos ir tāda muļķīga pārraide, ko mēs ar mammu vienmēr skatījāmies.

Un tā nu viņš pusstundu sēž pie viņas gultas un skatās, kā programmas vadītājs — kāds vīrs ar ezītī apgrieztiem matiem — tirda vairākas padzīvojušas sievietes no Ak-ronas (Ohaio štats) un Oklendas (Kalifornija). Pārraide, ir iecerēta tā, ka šīm sievietēm jāstāsta par savas dzīves traģēdijām un atkarībā no aplausiem jāsaņem lielāka vai mazāka naudas summa, bet, kad pārraides vadītājs ir beidzis reklamēt dažādas preces un pazobot šīs sievietes par mazbērniem un meitenīgajām frizūrām, noskaņa vairs nepavisam nav traģiska. Trusis gaida, ka pārraides vadītājs, kas pa ebreju paražai ļoti skaidri izrunā pat ļoti ātri izteiktus vārdus, tūliņ sāks reklamēt Maģisko Brīnummizo-tāju, taču šīs ierīces stunda vēl nav situsi. Programma nav pārāk slikta: divas pēc izskata līdzīgas blondīnes — dvīnes ar balinātām zirgastēm — bīda šīs sievietes tuvāk mikrofoniem un kabīnēm, un aplausiem. Tas viss pat it kā veicina samierināšanos: Trusis ar Dženisu ir sadevuši rokas. Gulta ir gandrīz viņa plecu augstumā, un viņam patīk tik neparastā stāvoklī atrasties līdzās sievietei, it kā viņš to vieglu kā spalviņu nestu uz sava pleca. Viņš uzskrūvē galvgali augstāk un ielej Dženisai ūdeni, un šie sīkie pakalpojumi dod iekšēju apmierinājumu. Programma vēl nav beigusies, kad ienāk kopēja un saka:

— Mister Engstrem, varat aplūkot savu bērnu. Pašlaik aukle tos pienes pie loga.

Viņš iet pa gaiteni kopējai nopakaļ. Zem baltā, iecie-tinātā uzsvārča šūpojas viņas masīvie gurni. Vērodams viņas pamatīgo kaklu, viņš iztēlojas, ka šī ir īsta rudzene ar raženām gūžām. Virs ceļgaliem kupla. Viņam patīk sievietes, kas ir kuplas virs ceļgaliem. Turklāt viņu satrauc arī tas, ko stāstīja sieviete no Springfīldas, kuras dēls bija cietis drausmīgā automašīnas katastrofā un zaudējis roku. Un tādēļ viņš ir gluži nesagatavots, kad aukle no zīdaiņu istabas, kur rindās saliktos grozos guļ mazi vīstoklīši ar apelsīniem līdzīgām sejiņām, pienes pie loga viņa meitu; viņa krūtīs pēkšņi it kā tiek atrauts aizbīdnis. Negaidīts, spēcīgs caurvējš stindzina elpu. Cilvēki apgalvo, ka zīdaiņi esot neglīti, varbūt tādēļ viņš ir tik pārsteigts. Aukle tur meitenīti tā, ka tās sarkanais profils krasi iezīmējas pret aukles balto, uz krūtīm aizpogāto uzsvārci. Ap nāsīm redzamās sīksīciņās rieviņas liekas apbrīnojami precīzas, aizvērtā plakstiņa vienlaidu šuve aizstiepjas tālu pa diagonāli, it kā apliecinot, ka acs, kad atvērsies, būs milzīgi liela un visu redzēs un zinās. Aizvērtā plakstiņa nesatricināmajā mierā un uzrautās augš-(ūpas izliekumā viņš saskata tādu kā valšķīgu nicinājumu. Viņa apzinās savu vērtību. īpaši pārsteidzoša liekas viņas izteiktā sievišķība; kaut kas vāri maigs un reizē noturīgs ir viņas sārtajā, ovālajā galvaskausā, ko klāj melnas, garas, cieši pielipušas matu šķipsnas. Nelsonam visa galva bija vienos punos, ar baismīgi zilām vēnām un pilnīgi kaila, tikai daži matiņi uz skausta. Trusis raugās cauri stiklam tik bikli, it kā no viņa skatiena varētu sabojāties šis pēkšņi radušās dzīvības smalkais mehānisms.

Aukles smaidīgais skatiens, kas vēlīgi šaudās starp viņa acīm un zīdaiņa degunteli, pārliecina Trusi, ka viņš ir tēvs. Viņas krāsotās lūpas sakustas, cauri stiklam kaut ko jautājot, un viņš uzsauc: — Oho! — un žestikulē ar rokām, pielikdams saliektas plaukstas pie ausīm. — Lieliska, — viņš piemetina skaļā, saspringtā balsī, lai aukle varētu sadzirdēt, bet tā jau liek viņa meitu atpakaļ grozā. Trusis pagriežas uz nepareizo pusi un, ieskatījies nākamā tēva bezmiega izmocītajā sejā, skaļi iesmejas. Viņš dodas atpakaļ pie Dženisas, un viņam cauri šalko vējš un liesmo uguns zīdaiņa ādas sārtumā. Ziepju smakas pilnajā gaitenī viņam iešaujas prātā doma, ka meitenīte būtu jāsauc par Džūnu. Patlaban ir jūnijs’, viņa ir dzimusi jūnijā. Viņš nekad nav pazinis nevienu Džūnu. Dženisai tas patiks, jo ari viņas vārds sākas ar «Dž». Bet Dženisa jau domājusi par to un grib mazo saukt mātes vārdā. Pār Rebeku. Harijam nekad nav ienācis prātā, ka misis Springerei ir ari vārds. Rebeka. Viņa pāri plūstošais lepnums par bērnu atmaidzina Dženisu, un viņš savukārt jūtas iepriecināts par viņas siltajām jūtām pret misis Springeri; viņš nereti ir raizējies, domādams, ka Dženisa nemaz nemīl māti. Tiek pieņemts kompromiss: Rebeka Džūna Engstrema.

Taisnais ceļš ir nogludināts. Atklājas, ka misters Sprin-gers visu šo laiku maksājis īri par viņu dzīvokli! Viņš ir labs namīpašnieka draugs un visu nokārtojis, neuztraucot meitu. Viņš vienmēr domājis, ka Harijs atgriezīsies, tikai nav gribējis par to runāt, baidīdamies, ka varbūt alojas. Harijs ar Nelsonu pārrodas mājās un sāk saimniekot. Trusim ir talants uz saimniekošanu, viņam patīk, ka putekļsūcējs rij putekļus, ka tie pa drēbes šļūteni plūst uz papīra maisu, kurš, cieši pieblīvējies pelēkām plūksnām, ar paukšķi atsit vāku kā džentlmenis, kas sasveicinoties paceļ platmalh-T^evar teikt, ka Maģiskā Brī-nummizotāja reklamēšana viņam nebūtu piedienējusi: viņu vienmēr bija saistījušas dažādas civilizācijas gaitā radušās ierīces — dzirnaviņas un griezēji, un turētāji. Vecākajam bērnam laikam vienmēr vajadzētu būt meitenei. Mima, kura Engstremu ģimenē ienāca pēc viņa, nekad neatradās tik tuvu spoži mirdzošajai virtuves sirdij un mājas da-rbos vienmēr palika viņa ēnā, un īgņojās, kad

1 Džūna (June) — jūnijs (angļu vai).

bija jāpaveic sava daļa, kas ar gadiem kļuva āmen lielāka, jo viņš beigu beigās tomēr bija zēns. Droši vien tāpat būs ar Nelsonu un Rebeku.

Nelsons viņam ir liels palīgs. Gandrīz trīs gadus vecs, viņš jau spēj izpildīt sīkus istabā veicamus uzdevumus, saprot, ka rotaļlietas jāsaliek grozā, un priecājas par tīrību, kārtību un gaismu. Jūnija vējā viļņojas ilgi ciet stāvējušo logu aizkari. Saule izraibina tīkloto audumu ar simtiem mirdzošu punktiņu un kāsīšu. Aiz loga redzama lejup slīdošā Vilberstrīta. Kaimiņu māju jumti, kuru darvotās papes klājums ar gadiem ir viegli sakrokojies, ir izraibināti ar dīvaini mirguļojošiem akmentiņiem, konfekšu papīriņiem un stikla šķembām — atkritumiem, kas droši vien nobiruši no mākoņiem vai arī putnu atnesti šajā ielā zem debesu juma, ielā, kas apaugusi televizoru antenām un cepurotiem skursteņiem, tik lieliem kā ugunsdzēsības hidranti. Ielas lejasdaļā ir trīs šādi jumti — slīpi, lai notecētu ūdens, — trīs plati, netīri pakāpieni, kas ved uz kraujas malu, aiz kuras sākas greznākas mājas — ģipša javas un ķieģeļu cietokšņi, verandu un lo-džiju, un zibeņnovedēju izroboti, skujkoku aizsargāti, banku līgumu un juridisko firmu nodrošināti. Dīvaini, ka pāri tiem paceļas vesela rinda īres namu; lepnajām mājām stipri iegriezusi pilsētas izaugsme. Taču pilsētā, kas uzcelta uz kalna nogāzes, augstums netiek uzskatīts par īpašu vērtību. Visam pāri slejas kalna kore, tumšs, pirmatnējs mežs, ko no pilsētas atdala nebruģētu ieliņu josla, pamestu fermu ēkas, kapsēta un vairākas nepabeigtas jaunceltnes. Vēl vienu kvartālu aiz Truša mājas Vilber-strīta ir bruģēta, bet pēc tam pārvēršas par dubļainu, grantētu zemesceļu starp divām rindām daudzkrāsainu vienstāva māju, kas tūkstoš deviņsimt piecdesmit trešajā gadā uzceltas uz greideru nošļūcinātas sarkanas zemes kārtas — vēl tagad uz tās raibo zāļu kumšķīši, un pēc katras lietusgāzes pa Vilberstrītu lejup plūst oranži notekūdeņi. Tālāk nogāze kļūst vēl stāvāka un sākas mežs.

No istabas loga Trusim paveras skats uz pretējo pusi — pāri pilsētai uz plašo, auglīgo ieleju un golfa laukumu. Mana ieleja. Mana māja, viņš nodomā. Notraipītās, zaļām tapetēm aplīmētās sienas, paklājiņi, kam mūždien ierotās stūri, sienas skapis, kura durvis sitas pret televizoru, — viss, no kā viņš šajos mēnešos atradis, ar negaidītu spēku ir atgriezies atpakaļ. Atmiņa ir glabājusi katru sīkumu; katra skramba, katrs grubulis, katrs krāsns defekts ir dziļi

Iespiedies smadzenēs. Tieši tādēļ viņš vēl jo rūpīgāk cenšas tīrīt māju.

Zem dīvāna un zem krēsliem, aiz durvīm un zem virtuves skapīšiem viņš atrod vecas, salauztas rotaļlietas, par kurām Nelsons ir sajūsmā. Bērns lieliski atceras savas mantas.

— To man tāvāja om-mīte, — viņš lalina, turēdams rokā plastmasas pili, kam nolūzuši riteņi.

— Ak viņa tev to dāvāja?

— Jā-al Ommīte tāvāja.

— Viņa ir laba.

— Jā-al

— Vai zini ko?

— Ko?

— Omīte ir māmiņas māmiņai

— Jā-a! Bet kur ir māmiņa?

— Slimnīcā.

— Simnīcā. Piektdien būs mājās?

— Pilnīgi pareizi. Piektdien viņa būs mājās. Viņa priecāsies, ka mēs tik labi esam uzkopuši istabas.

— Jā-a. Tēta arī simnīcā?

— Nē. Tēta nebija slimnīcā. Tēta bija aizbraucis.

— Tēta aibraucis... — Zēnam, domās aizķeroties pie pazīstamā jēdziena «aizbraucis», ieplešas acis un atveras mute, un balss aiz nopietnības kļūst dobjāka, — ... ļoti, ļoti tālu. — Lai izmērītu šo attālumu, viņš plati izpleš rokas un atliec atpakaļ pirkstus. Tālāk izmērīt nav viņa spēkos.

— Bet tagad tēta vairs nav nekur aibraucis.

— Nē.

Kopā ar Nelsonu viņš aizbrauc pie misis Smitas, lai pateiktu, ka turpmāk pie viņas strādāt vairs nevarēs. Vecais Springers ir piedāvājis viņam darbu vienā no savām filiālēm. Rododendri gar šņirkstošo iebraucamo ceļu ar dažu labu ņobrūnējušu ziedu čemu zaros izskatās noputējuši un tukši. Misis Smita pati atver viņiem durvis.

— Jā, jā, — viņa klusi nodungo, un viņas brūnā seja staro.

— Misis Smita, šis ir mans dēls Nelsons.

— Jā, jā, labdien, Nelson. Tev ir tāda pati galva kā tēvam. — Viņa noglauda mazo galviņu ar roku, kas ir izkaltusi kā tabakas lapa. — Pag, ļauj man brīsniņu padomāt. Diez kur esmu nobāzusi veco konfekšu trauku? Vai viņš drīkst ēst konfektes?

— Kādu jau var, bet nepūlieties ar meklēšanu.

— Ja gribēšu, tad ari sameklēšu. Ar jums, jaunais cilvēk, ir viena bēda: jūs neparko negribat ticēt, ka ari es esmu uz kaut ko spējīga.

Misis Simta aizsteberē, ar vienu roku knibinādama kleitas priekšu, otru vēcinādama sev priekšā, it kā trauktu nost zirnekļu tīklus.

Kamēr viņas nav, Trusis ar Nelsonu stāv un aplūko augstos viesistabas griestus, lielos logus ar tievajiem, smalkajiem, it kā ar krītu novilktajiem režģiem un cauri stikliem, no kuriem daži ir viegli violeti, redz priedes un cipreses, kas apsargā misis Smitas zemes gabala tālāko robežu. Pie spīdīgajām sienām karājas gleznas. Vienā redzama tumšos toņos gleznota sieviete ar vējā plīvojošu zīda šalli: no tā, kā viņa vēcina rokas, var noprast, ka viņa strīdas ar lielo gulbi, no kura nav iespējams atgainīties. Pie citas sienas ir portrets — jauna sieviete melnā tērpā sēž uz mīksta krēsla. Viņai ir četrstūraina, tomēr skaista seja ar matu griezuma izveidotu pieres trijstūri. Apaļās, baltās rokas ir saliktas klēpī. Trusis pieiet mazliet tuvāk, lai paraudzītos tieši no priekšas. Sievietei ir īsa, it kā uztūkusi augšlūpa, kas tik ļoti piestāv jaunām meitenēm; tā ir mazliet uzrauta uz augšu, tā starp lūpām redzams tumšs plankumiņš. Viss viņas stāvs pauž nepacietību. Šķiet, ka viņa tūliņ pat celsies kājās un, saraukusi savu pieres trijstūri, izkāps no audekla un nāks viņam pretim. Misis Smita, atgriezdamās ar vīna glāzei līdzīgu trauku — tumšsarkanu stikla bumbu uz tievas kājiņas —, redz, kurp viņš raugās, un saka:

— Savu mūžu neesmu varējusi saprast, kādēļ viņš gleznojis mani tik satrauktu. Man šis cilvēks ne drusku nepatika, un viņš to zināja. Izveicīgs itālietis. Iedomājās, ka izprot sievietes. Te būs. — Viņa ar konfekšu trauku ir piegājusi Nelsonam klāt. — Pagaršo. Tās ir vecas, bet labas kā daudzas citas vecas mantas šai pasaulē.

Viņš noceļ trauka vāku — caurspīdīgu sarkana stikla puslodi ar bumbuli virsū — un šūpo to rokā. Zēns paraugās augšup un, kad Trusis pamāj ar galvu, izvēlas konfekti krāsainā staniolā.

— Tā tev negaršos, — Trusis saka. — Tur iekšā ir ķiršu sīrups.

— Š-š-š, lai zēns ņem, kuru grib, — misis Smita noteic.

Tā nu nabaga bērns, staniola savaldzināts, paņem spožo

konfekti.

— Misis Smita, — Trusis iesāk, — varbūt reverends Eklzs jums jau ir teicis, ka mani apstākļi mazliet mainījušies un man jāpāriet citā darbā. Es nevarēšu vairs pie jums strādāt. Man ļoti žēl.

— Jā, jā, — viņa saka, nenolaizdama acu no Nelsona, kas knibinās ap konfektes papīru.

— Man nudien patika jūsu dārzs, — viņš turpina. — Šeit patiešām bija kā debesīs, kā tā sieviete teica.

— Ak tā stulbā zoss Alma Fostere. Lūpu krāsa uzziesta bezmaz līdz degunam. Es viņu, nabadzīti, nekad neaizmirsīšu. Galvā ne kiiksīša veselā saprāta. Dod šurp, bērniņ. Dod misis Smitai.

Viņa uzliek konfekšu trauku uz apaļa marmora galdiņa, uz kura atrodas vienīgi austrumnieciska vāze ar peoni-jām, un, paņēmusi no Nelsona konfekti, spīvi norauj papīru. Mazulis atplestu muti blenž viņā. Misis Smita -pašauj roku uz leju un iegrūž viņam mutē šokolādes bumbiņu. Tad ar greizu, apmierinātu smaidu sejā pagriežas, nomet staniolu uz galda un saka:

— Nekas, Harij. Mēs vismaz redzējām, kā zied rododendri.

— Tik tiešām. To nu mēs redzējām.

— Un mans Harijs arī priecājās, lai viņš būtu kur būdams.

Nelsons iekož konfektē un, sajuzdams aso ķiršu sīrupa garšu, izmisumā atver muti; no viena mutes kaktiņa sūcas brūnas slienas, un viņa acis apskrien apkārt nevainojami tīrajai, greznajai viesistabai. Trusis pie sāniem saliec plaukstu kā bļodiņu, un zēns pienāk klāt un klusītēm izspļauj tajā šokolādes apvalka, siltā, valkanā sīrupa un saspiestā ķirša putriņu.

Misis Smita to nepamana. Ar savām neprātīgajām, caurspīdīgajām, kristālam līdzīgajām varavīksnenēm viņa urbjas Harija acīs un saka:

— Es uzskatu par savu reliģisko pienākumu uzturēt kārtībā Horesa dārzu.

— Esmu pārliecināts, ka jūs atradīsiet kādu citu palīgu. Ir sācies vasaras brīvlaiks. Šis ir lielisks darbs kādam vecāko klašu skolēnam.

— Nē, nē, par to es negribu domāt, — viņa saka. — Nākamgad es šeit vairs nebūšu un neredzēšu uzziedam viņa rododendrus, Jūs pagarinājāt manu mūžu, Harij, jā gan. Visu ziemu es cīnījos ar nāvi, bet aprīlī paraudzījos ārā pa logu un redzēju, ka šis garais jaunais cilvēks dedzina pērnos stublājus, un sapratu, ka dzīve vēl nav mani pametusi. Mūsu lielākais ieguvums, Harij, ir dzīve. Tā ir savāda balva, un es nevaru pateikt, kā mums ar to būtu iārīkojas, bet es zinu, ka tā ir laba balva un turklāt vienīgā, kas mums tiek dota. — Viņas kristāliskās acis aizmiglo šķidrums, biezāks par asarām, un ar saviem cietajiem, brūnajiem pirkstiem viņa satver Truša rokas. — Brīnišķīgs, spēcīgs jauns cilvēks, — viņa nomurmina, un tad viņas acis atkal noskaidrojas un viņa piebilst:

— Jums ir lepns dēls, sargieties.

Viņa droši vien ir gribējusi sacīt, ka viņam vajag lepoties ar savu dēlu un sargāt to. Trusi ir aizkustinājis viņas apskāviens; viņš grib atbildēt ar tādu pašu laipnību un ir nomurminājis «nē», kad misis Smita runājusi par savu drīzo nāvi. Bet viņa labā plauksta ir pilna ar konfektes putriņu, un viņš stāv bezpalīdzīgs un sastindzis, un tad viņa trīsošā balsī saka:

— Ardievu. Lai jums labi klājas. Lai jums labi klājas.

Visu nedēļu pēc šis svētības saņemšanas viņi ar Nel-

sonu bieži vien jūtas ļoti labi. Viņi dodas pastaigās pa pilsētu. Reiz viņi noskatās, kā skolas sporta laukumā vīri ar tumšām, grumbu izvagotām rūpnīcas strādnieku sejām, ģērbušies uzkrītoši spilgtos formas tērpos, spēlē softbolu: viena ir Brūveras ugunsdzēsēju depo, otra — sporta biedrības «Saulstars» komanda, un formas tērpi, liekas, ir tie paši, ko viņš redzēja karājamies bēniņos toreiz, kad pārnakšņoja Totero miteklī. Skatītāju, kas sēž uz pārvietojamiem soliem, nav necik vairāk kā spēlētāju. It visur — aiz soliem, aiz drāšu aizsargžoga — skraidelē un trokšņo, un strīdas zēni tenisa čībās. Kamēr Trusis ar Nelsonu noskatās vairākus setus, saule noslīgst aiz kokiem. It viss — gan slīpie saules stari uz Truša vaigiem, gan niecīgais neuzmanīgo skatītāju bariņš) gan sulīgā lamāšanās, gan putekļu vērpetes dzeltenajā laukumā, gan garāmejošas meitenes šortos ar šokolādes saldējumu uz kociņiem — liek atcerēties kaut ko tīkami pazīstamu. Meiteņu kājas ar pilnīgajām potītēm un gludajiem gurniem ir brūnas. Šīs meitenes — vismaz viņu āda — zina tik daudz. Viņu vienaudži — gari šķeistas dungriņos un kedās — sirdīgi strīdas, vai Viljamss ir sakauts vai ne. Mentls esot desmit-tūkstoš reižu labāks. Viljamss desmit miljonu reižu labāks. Trusis ar Nelsonu par abiem izdzer pudeli apelsīnu dzēriena — viņi to nopirkuši no kāda vīra, kas, aplicis priekšautu ar Līdzjutēju kluba emblēmu, ēnā iekārtojis savu

kiosku. No saldējuma tvertnes nāk' sausā ledus garaiņi, apelsīnu dzēriens nošņāc, kad tiek izvilkts korķis. Mākslīgais saldums piepilda Truša sirdi. Nelsons, cenzdamies pielikt pudeli pie lūpām, nedaudz uzlej sev virsū.

Citudien viņi iet uz rotaļu laukumu. Nelsons baidās no šūpolēm. Trusis liek viņam turēties stingrāk un, stāvēdams pretim, lai bērns viņu redzētu, vieglītiņām iešūpo. Tas smejas, lūdzas: «Laid ārā,» — tad sāk činkstēt: «Laid ārā, laid ārā, tēt!» No rakņāšanās pa smilšu kasti Trusim iesāpas galva. Rūfbola gumijotie plakšķi un dambretes kauliņu klikšķi paviljonā atsauc atmiņā kaut ko tuvu un pazīstamu, un cauri bērnu balsīm vieglais vējiņš atvēdī plastmasas lenšu smaržu, no kurām ir pītas aproces un svilpju auklas, un tai līdzi arī līmes un sviedru smaku no sporta piederumu rokturiem. Viņš aptver rūgtu patiesību: tas, kas ir aizgājis no viņa dzīves, ir aizgājis uz neatgriešanos. Meklē, kur gribi, — neatgūsi. Sauc, kā gribi, — neatsauksi. Tas viss atradās šeit, šajās smaržās un šajās balsīs, kas viņam ir zudušas uz visiem laikiem. Dzīves ziedu laiks beidzas, kad mēs dabai dodam meslus, kad mēs dodam tai bērnus. Pēc tam mēs vairs neesam tai vajadzīgi un kļūstam — vispirms iekšēji un pēc tam ārēji — par atkritumiem. Par puķu kātiem.

Viņi apciemo vecmāmiņu Springeri. Nelsons ir ļoti priecīgs, viņš mīl vecmāmiņu, tādēļ arī Trusim viņa liekas gluži jauka. Lai gan viņa cenšas uzsākt strīdu, viņš nestrīdas pretim un gluži vienkārši piekrīt visam, ko viņa saka: viņš ir bijis stulbenis, idiots, viņš uzvedies drausmīgi, viņš var būt laimīgs, ka nav iespundēts cietumā. Patiesībā viņas uzbrukumiem trūkst īsta asuma. Pirmkārt, te ir Nelsons, un, otrkārt, viņa ir priecīga, ka Trusis atgriezies, un nevēlas viņu aizbaidīt. Treškārt, sievas vecāki nevar tik sāpīgi aizvainot kā paša tēvs un māte. Lai cik briesmīgi tie zākātu znotu, tie paliek kaut kur ārpusē un viņos ir kaut kas uzjautrinošs un pat smieklīgs. Trusis un vecā dāma sēž ēnainajā verandā un dzer tēju ar ledu; . viņa ir uzcēlusi savas nosaitētās kājas uz taburetes, un vārgie kunkstieni, ko viņa izdveš, cenzdamās pakustināt savas raženās miesas, Trusim liek pasmaidīt. Viņam šķiet, ka viņš būtu atnācis viesos pie kādas no tām muļķa dillēm — vidusskolniecēm, kuras viņam tomēr nebija gluži vienaldzīgas. Nelsons ar Billiju Fosnahtu kaut kur istabā klusi un mierīgi spēlējas. Viņi ir pat pārāk klusi. Misis Springere grib paskatīties, kas tur notiek, taču nevēlas kustināt, kājas un, mocīdamās sāpēs, sāk žēloties par to, cik rupjš bērns esot mazais Billijs Fosnahts, un tad nogriež sarunu uz zēna māti. Misis Springerei nepatīk misis Fos-nahta, viņa to necieš ne acu galā — nē, ne jau saulesbriļļu dēļ, kaut gan uzskata šādu briļļu nēsāšanu par māžošanos, — nē, neciešams viņai šķiet tas, kā misis Fos-nahta uzplijas Dženisai — tikai tāpēc, ka ap Dženisas vārdu vijas netīras tenkas.

— Viņa te nāca tik bieži, ka es noņēmos ar Nelsonu vairāk nekā Dženisa, — šīs abas svilpastes kā skolas skuķes vai katru dienu skrēja uz kino, aizmirsdamas savus mātes pienākumus.

Kopš skolas laikiem Trusim ir zināms, ka Pegija Fos-nahta, kas agrāk saucās Pegija Gringa, valkā saulesbrilles tādēļ, lai apslēptu savu ērmīgo, pazemojošo šķielēšanu. Un Eklzs viņam ir stāstījis, ka Pegijas Fosnahtas sabiedrība Dženisai bijis liels mierinājums tai grūtajā laikā, kas tagad aiz muguras. Taču viņš nerunā pretim ne vārda, viņš tikai klausās, apmierināts, ka ir uz vienu roku ar misis Springeri, ka kopā ar to nostājies pret visu pasauli. Ledus kubiņi tējā izkūst, padarīdami to divtik vāju. Sievasmātes pļāpāšana gulgo viņam gar ausīm kā strautiņš. Tā ieaijāts, viņš ļauj plakstiņiem aizvērties, un viņa seja izplūst smaida: dzīvodams viens pats, viņš naktīs slikti gul, un tagad snauž gaišās dienas zaļajā plašumā aiz laiskas svetlaimības, ka beidzot izkūlies uz pareizā ceļa.

Viņa paša vecāku mājās ir pavisam savādāk. Kad viņi ar Nelsonu reiz aiziet uz turieni, māte ir par kaut ko sadusmota; tiklīdz Trusis pārkāpj mājas slieksni, viņas dusmas iesitas nāsīs tāpat kā visur jūtamā vecuma smaka. Pēc Springeru plašā savrupnama šī māja liekas noplukusi un maza. Kas māti tā nospiež? Ne mirkli nešaubīdamies, ka tā, protams, kā vienmēr ir viņā pusē, Trusis vienā elpas vilcienā izklāsta, ka Springeri esot izturējušies briesmīgi, bet patiesībā misis Springere esot lāga dvēsele un tagad, liekas, viņam piedevusi, ka misters Springers esot maksājis viņu dzīvokļa īri un nu apsolījis pieņemt viņu darbā par pārdevēju vienā no savām filiālēm. Šim esot četras filiāles Brūvera un tās apkaimē, — viņam neesot bijis ne jausmas, ka vecajam tādi apgriezieni. Protams, īsts gnīda, vairāk nekas, bet vismaz tāds gnīda, kam iet no rokas. Lai nu kā, viņš, Harijs Engstrems, uzskatot, ka ticis cauri ar veselu ādu.

Mātes ērgļa deguns un aizsvīdušās acenes nikni spīguļo.

Viņas naidīgums iedzeļ ik reizi, kad viņa no izlietnes pagriežas atpakaļ. Iemesls varbūt ir tas, ka viņš māti tik ilgi nav apciemojis, bet tad jau tagad, kad viņš ir atnācis, viņai būtu vajadzējis atmaigt, nevis kļūt vēl nešpetnākai. Varbūt viņa ir sašutusi par to, ka viņš gulējis ar Rutu un kļuvis par laulības pārkāpēju? Ar gadiem māte kļūst arvien reliģiozāka un, iespējams, vēl arvien uzskata viņu par mazu puišeli. Bet tad acumirklī viss noskaidrojas — vairs nespēdama valdīties, viņa uzbrūk ar skarbu jautājumu, kas nodārd kā pērkons no skaidrām debesim.

— Un kas notiks ar to nabaga meiču, pie kuras tu Brūvera dzīvoji?

— Ar viņu? Hā, viņa nepazudīs. Es viņai neesmu it neko solījis.

Bet, to sacīdams, viņš jūt sāju siekalu garšu. No tā, ka māte pieminējusi Rutu, viņa mutē šķiet ielikti laužņi.

Viņa sakniebj lūpas un, augstprātīgi atmezdama galvu, noteic:

— Es jau it neko nesaku, Harij. Es tev nesaku ne pušplēsta vārda.

Bet patiesībā viņa pasaka ļoti daudz, tikai viņš nesaprot, ko tas nozīmē. Kaut ko var nojaust vienīgi pēc tā, kā māte izturas pret Nelsonu. Viņa tikpat kā ignorē zēnu, ne apskauj, ne iedod tam kādu rotaļlietu, tikai pasaka: «Labdien, Nelson,» — mazliet pieliecot galvu un nozibinot baltus aceņu apļus. Pēc misis Springeres sirsnības šāds saltums liekas nežēlīgs. Nelsons to sajūt un pieklust, un izbijies piespiežas tēvam pie kājām. Trusis nesaprot, kas mātei lēcies, bet, lai iemesls būtu kāds būdams, viņai nevajadzētu izgāzt savu sašutumu uz divus gadus vecu bērnu. Viņš nav dzirdējis, ka vecmāmiņas tā izturētos pret mazbērniem. Bet tā nu ir, ka taisni šī nabaga bērna dēļ viņu sarunas nevedas vairs tā kā agrāk, kad māte viņam stāstīja dažādus smieklīgus atgadījumus no apkaimes ļaužu dzīves un tad runāja par to, kāds viņš bijis bērnībā, kā līdz melnai tumsai dribelējis bumbu un vienmēr rūpējies par Mimu. Tas, ka Nelsons ir pa pusei Sprin-gers, visu acīm redzami sabojā. Uz brīdi Trusis pārstāj mīlēt savu māti: tā taču ir tīrā nejēdzība — tik dzedri izturēties pret mazu bērnu, kas tik tikko iemācījies runāt. Tā vien gribētos pajautāt viņai: Kas noticis? Tu izturies tā, it kā es būtu pārgājis pretinieka pusē. Vai tu neesi zaudējusi prātu? Vai tu nezini, ka tā ir pareizā puse un ka tev pienāktos mani uzslavēt?

(

Taču to visu viņš nepasaka, viņš ir tikpat stūrgalvīgs kā māte. Pēc tam kad viņa vārdi par Springeru lādzlgumu tiek, tā sakot, palaisti gar ausīm, viņš vispār neko vairs nerunā, gluži vienkārši kvern virtuvē, ar Nelsonu ripinādams pa grīdu citronu. Ik reizi, kad citrons pieveļas tuvāk mātei, viņam tas jāpaceļ, Nelsons negrib to darīt. Klusēšana kļūst tik nomācoša, ka Trusis nosarkst — sevis vai mātes dēļ, to viņš nevar pateikt. Kad pārnāk tēvs, nekas daudz nemainās uz labo pusi. Vecais gan nedusmojas, taču raugās uz Hariju kā uz tukšu vietu. Dēlu kaitina tēva sakumpusī, noguruma saliektā mugura un netīrie nagi; šķiet, ka tēvs tīšuprāt gribētu padarīt viņus visus vecus. Kādēļ viņš neieliek zobus, kas būtu pielāgoti, kā nākas? Čāpstina muti kā veca sieva. Bet viņš vismaz veltī mazliet uzmanības Nelsonam, kas cerīgi ripina citronu uz vecā vīra pusi. Tēvs paveļ to atpakaļ.

— Vai tu spēlēsi basketbolu tāpat kā tētis?

— Viņš to nevarēs, Erl, — māte iejaucas sarunā, un Trusis priecājas, dzirdot viņas balsi, jo domā, ka nu ledus ir lauzts, bet tad māte turpina: — Viņam ir Springeru mazās rokas.

Šie vārdi, cieti kā tērauds, izšķiļ dzirkšu spietu no Truša sirds.

— Dieva dēļ, izbeidz, — viņš saka un nožēlo izteikto, jo jūt, ka iekritis. Viņam vajadzētu būt pilnīgi vienaldzīgam pret to, kādas ir Nelsona rokas. Tagad viņš atskārš, ka nav pret to vienaldzīgs, jo negrib, lai zēnam būtu tādas rokas kā Dženisai, bet, ja tās ir tādas kā Dženisai, — tā kā māte to ievērojusi, tad droši vien tā ari ir, — viņš dēlu mīl drusku mazāk nekā līdz šim un ienīst māti, kura pie tā vainojama. Viņa, liekas, grib satriekt visu pasauli, kaut arī tā sabruktu viņai uz galvas. Un viņš apbrīno šo rakstura īpašību — vēlēšanos likt viņam saprast mājienu, kaut arī tas viņus sanaidotu. Bet viņš negrib saprast šo mājienu, viņš jūt, ka tas tiek uzspiests, un noraida to. Harijs vairs negrib it neko dzirdēt. Viņš vairs negrib klausīties mātē. Viņš grib tikai ātrāk tikt prom no šejienes, kamēr viņā vēl palicis kāds mazumiņš mīlestības pret māti.

— Kur Mima? — pie durvīm viņš jautā tēvam.

— Mēs tagad Mimu reti redzam, — vecais vīrs saka. Tad nodur aizmiglotās acis un sāk gramstīties pa krekla kabatu, kurā ir divas lodīšu pildspalvas, apsmulēta kāršu paciņa un kaut kādi papīri. Pēdējos gados tēvs ar večišķu, drebelīgu rosību sācis vīstīt paciņās zīmītes, kvītis un mazus kalendārīšus, kurus, gumijām aptītus, sabāž pa kabatām. Trusis atstāj vecāku māju tik nomākts, it kā sirds vairs nebūtu īstajā vietā.

Dienā, kad Nelsons neguļ, viss ir gluži labi. Bet, tiklīdz zēns iemieg, tiklīdz mazā sejiņa atslābst un elpa šņāku-ļodama plūst ārā pa bezpalīdzīgi pavērto lūpu spraugu, ar siekalām notraipot palagu, matiņi izlīst uz spilvena mīkstās šķipsnās un nevainojami gludie, tuklie vaidziņi, zaudējuši dzīvīgumu, sašļūk un pārklājas ar tumšu sārtumu, Harija sirdī atveras tukšums un viņu pārņem bailes. Viņš baidās, ka ciešā miega dēļ nepārplīst bērna plānais dzīvības auts, ļaujot tam ieslīdēt nebūtībā. Reizēm viņš pasniedzas un izceļ puisēnu no gultiņas, lai ļenganā, bezpalīdzīgi protestējošā ķermenīša siltums nomierinātu viņa satraukto prātu.

Viņš trokšņaini staigā pa dzīvokli, iededz visas spuldzes un ieslēdz televizoru, dzer ingveralu un šķirsta vecus Life numurus, tverdams katru iespēju aizpildīt tukšumu. Pirms došanās pie miera viņš aizved Nelsonu uz tualeti,. atgriež krānu un glāsta kailo, saspringto dupsīti, līdz fajansa podā rāvieniem iešļācas tieva strūkliņa. Tad, aptinis autiņu bērnam ap vidukli, nogulda to atpakaļ gultiņā un saņem dūšu, lai pārlēktu pāri dziļajam bezdibenim starp vakara stundu un brīdi, kad slīpajos, glāsmainajos rīta saules staros pie lielās gultas malas parādīsies puisēns — augšāmcēlies, izmirkušiem autiņiem, ziņkāri plikšķinādams tēvam pa vaigiem. Reizēm bērns ielien viņam līdzās, un tad no saltā, slapjā autiņa pieskāriena Trusis jūtas atgriezies mitrā, drošā krastā. Šajā starplaikā viņš galīgi nezina, ko iesākt. Bet aiz kaismīgas vēlēšanās, lai tas ātrāk paietu, viņš nespēj aizmigt. Viņš apguļas gultā pa diagonāli, lai kājas nekarātos pāri malai, un cenšas pārvarēt iekšējo nestabilitāti, tādu kā nepārtrauktu šūpošanās sajūtu. Viņš ir kā kuģis bez stūres, kas nemitīgi sitas pret vienām un tām pašām klintīm: mātes bezjēdzīgā izturēšanās, tēva acis, kas raugās viņā kā dezertierī, Rutas klusēšana tonakt, kad viņš aizgāja, mātes nomācoši sakniebtās lūpas, pār kurām nenāk neviens vārds. Kāda muša viņai iekodusi? Trusis apgriežas apkārt uz vēdera, un viņam šķiet, ka viņš raudzītos svina pelēkā jūrā, kuras bezdibenīgajā dziļumā melnē ķēmīgas klintis. Vecā, labā Ruta peldbaseinā. Miglas mērkaķis un jūklis Harisons par visu vari cenšas tēlot aristokrātiskas koledžas beidzēju. Margaritas tievā, netīrā roka iešauj Totero pa zobiem, un

Totero guļ, valstīdams mēli pa muti, ar trīsošiem, recekļ-veidīgiem plakstiņiem. Nē, tikai nedomāt vairs par to. Trusis pagriežas karstajā, sausajā gultā atpakaļ uz muguras, un viņam iekšā viss atkal sašūpojas. Jādomā par kaut ko patīkamu. Baskets un ābolu sidrs mazajā skoliņā tālajā pasaules kaktā, Vālodzes vidusskola, taču tas viss ir bijis tik sen, ka viņš atceras vienīgi sidru. Ruta peldbaseinā — ūdens apņemta, it kā zaudējusi svaru, aizvērtām acīm peld uz muguras atpakaļ un tad ar dvieli rokās stāv viņam līdzās, kamēr viņa skatiens slīd augšup pa viņas kājām līdz tai vietai, kur sākas matiņi, un pēc tam viņas seja guļ viņam blakus — milzīga un dzeltena, un nekustīga kā mirusi. Nē. Totero un Ruta jāizdzēš no atmiņas, jo tie atgādina viņam nāvi. Vienā pusē ir to abu radītais nāves vakuums, otrā draud Dženisas atgriešanās, tādēļ viņš zaudē stabilitāti, šūpojas no vienas puses uz otru. Kaut arī Trusis gultā ir viens, viņš jūtas kā pūļa vidū; visi šie cilvēki traucē viņu ne tik daudz ar savām sejām vai vārdiem kā ar savu neatvairāmo klātbūtni, un viņš tumsā grūžas tiem virsū kā zemūdens klintīm, bet apakšā jūtama viegli sīcoša dungošana — tur Eklza sieva pamirkšķina viņam ar aci. Pamirkšķina ar aci. Diez ko tas varēja nozīmēt? Vai tas bija tikai nevainīgs atvadu joks, vai arī viņa to 'darīja aiz tādas kā neveiklības, ka meitenīte nonākusi lejā vienās biksītēs? Varbūt, pamanījusi, ka viņš raugās uz viņas kāju pirkstiem, Lūsija gluži vienkārši gribēja novēlēt viņam laimīgu ceļu, bet varbūt tā bija gaismas spraudziņa, kas tumšā gaitenī aicina: ienāc. Smieklīgā, slīpētā, mūsainā mauzīte, vajadzēja piežmiegt viņu, kā nākas, šī nemitīgā dungošana nedod viņam miera kopš tā brīža, kad viņa vēlējās, lai viņš to tiešām darītu, viņas krūštura ēna, smailie krūšu izciļņi, saules pilnajā istabā šorti noslīd no viņas gurniem ar bērnišķīgi maigo ādu, raženā, freidiskā pēcpuse — divi balti pusmēneši baltajā, akvareļiem pilnajā viesistabā; nāc šurpu, primitīvais tēvs, kanāli virs dīvāna, uz kura viņa sēž paplestām kājām kā baltiem, pavērtiem vārtiem, cik skaists ir tavs augums un tā tālāk un tā joprojām. Viņš pagriežas uz sāniem, un sausais palags ir viņas kaismīgo roku pieskāriens, viņš iekvēlojas un ar stingru, pieredzējušu roku dara, kas darāms, lai pārtrauktu šo sīcošo dungošanu, atbrīvotos no sasprindzinājuma un varētu aizmigt. Beidzot viņš ir ticis viņai klāt. Taču valgums pavisam dīvainā, muļķīgā veidā ir nevis tur, kur tam vajadzētu būt, nevis apakšā, bet uz virspalaga. Viņš uzliek vaigu citā vietā uz vēsā spilvena. Kad viņš ir ticis galā ar Lūsiju, šūpošanās sajūta vairs nav tik stipra. Viņas baltie ķermeņa apveidi kā atrisuši virves gali aizpeld tālumā. Viņam ir jāguļ, taču doma par tālā krasta tuvošanos kā stūrgalvīgs bluķis, kas aizšķērso ceļu, neļauj ieslīdēt miega valstībā. Jādomā par kaut ko patīkamu. Cik tālu vien atmiņa sniedzas, Truša dzīvē ir tikai viena pati vieta, kur viņš domās var atgriezties, nebaidoties, ka zeme pārvērtīsies sejās, ko viņš mīdījis kājām, — tas ir laukums jpie Rietumvir-džīnijas krodziņa, kurā viņš tonakt, braukdams uz dienvidiem, bija iedzēris kafiju. Viņš atceras kalnus visapkārt — kā no kartona izgrieztu dekorāciju pret naksnīgi zilajām, mēness izbalinātajām debesīm. Viņš atceras šo krodziņu ar apzeltītiem logiem — tādiem pašiem kā tramvajam, kas viņa bērnībā kursēja starp Mauntdžadžu un Brūveru, — un agrīnā pavasara salto, bet dzīvinoši spirgto gaisu. Viņš dzird soļu dipoņu aizmugurē uz asfalta un redz rokās saķērušos pārīti aizskrienam uz savu automašīnu. Meiča ir viena no tām sarkanmatēm, kas krodziņā sēdēja klaidā izlaistām pinkām kā jūraszālēm. Un tagad liekas, ka tieši tur viņš ir izdarījis nepareizo pagriezienu, ka tie gribēja rādīt viņam ceļu un viņam vajadzēja tiem sekot, un šajā pusmiega, pusnomoda stāvoklī viņam šķiet, ka viņš tiem ir sekojis, ka vēl arvien seko, tāpat kā tas notiek ar mūzikas skaņu, kas tikmēr, kamēr taustiņš ir nospiests, šķiet virzāmies uz priekšu, kaut gan patiesībā paliek uz vietas. Ar šo skaņu viņš ieslīgst miegā.

Bet pirms rītausmas viņš atmostas tukšajā gultā ar to pašu šūpošanās sajūtu, pārbijies, vai Nelsons nav nomiris. Trusis cenšas ieslīgt atpakaļ redzētajā sapnī, bet viņa murgainās bailes pieņemas spēkā, un beigu beigās viņš ceļas augšā, lai paklausītos Nelsona elpošanā, aiziet uz tualeti un tad atgriežas gultā, kur palsā rītausmas blāzma palagos iegravējusi asas, melnas līnijas. Viņš ieguļas šajā līniju tīklā un cenšas vēl stundiņu nosnausties, pirms zēns atnāk pie viņa, nosalis un izsalcis.

Piektdienā Dženisa atgriežas mājās. Pirmajās dienās jaunpiedzimušās klātbūtne piepilda visu dzīvokli, kā mazā trauciņā ieliets vīraks piepilda dievnamu. Rebeka Džūna guļ balti krāsotā niedru grozā ar ritentiņiem. Kad Trusis pieiet klāt, lai pārliecinātos, vai mazā patiešām tur ir, viņš redz to neskaidri, it kā tā vēl nebūtu sakopojusi silueta izveidei vajadzīgos spēkus. Uz viņas novērstā vaiga, kas vairs nav tik koši sārts kā slimnīcā, redzami pelēki, dzelteni un zili lāsumiņi; tas ir raibs kā viņa plaukstas, kad viņam kļūst nelabi. Kad Dženisa zīda bērnu, uz viņas krūtīm parādās dzelteni plankumi, kā pieskaņodamies bāli dzeltenajiem lāsumiem uz zīdaiņa ādas. Krūšu apaļumi līdz ar zīdaiņa sejiņu veido lodveida simetriju, kurā tiecas iekļauties arī viņš ar Nelsonu. Kad Rebeka zīž, Nelsons kļūst nemierīgs, trinas viņām apkārt, bāž pirkstuš spraugā starp bērna lūpām un mātes krūtsgalu un tad, norāts un atgrūsts, grozās ap gultu, dungodams televīzijas pārraidē dzirdētu solījumu: «Lielā pele drīz būs klāt.» Arī Trusim patīk gulēt viņām līdzās un vērot, kā Dženisa darbojas ap savām piebriedušajām krūtīm, tik pilnām, ka baltā āda kļuvusi spīdīga. Viņa notēmē resnos krūšu galus kā ieroču stobrus pret aklo, sasprēgājušo muti, kas atveras kā knābis un aši tos satver. — Au! — Dženisa viebdamās izsaucas, un tad bērna lūpu kustības saskaņojas ar piena dziedzeru darbību. Harmonija ir panākta, un viņas seja atslābst lejup vērstā smaidā. Viņa piespiež autiņu pie otras krūts un slauka nost lieko pienu, kas tek no tās. Šais pirmajās mājās pavadītajās dienās viņai, slimnīcā atspirgušai un spēkus atguvušai, piena ir vairāk nekā Rebekai vajadzīgs. Ēdienreižu starplaikos tas sūcas ārā, un uz visu naktskreklu ņieburiem ir izveidojušies sacietējuši traipi. Kad viņa ir kaila un Trusis redz viņas mīksto, apaļo vēderu un spēcīgās, aiz piena pārpilnības augstu izspriegtās krūtis, kas spiežas ārā no slaidā ķermeņa kā spīdīgi, zaļi dzīsloti augļi ar raupjiem, violetiem galiņiem, viņam visas iekšas sagriežas otrādi. Kļuvusi smagnēja ķermeņa augšdaļā, apsaitēta apakšdaļā, Dženisa kustas lēni un piesardzīgi, kā baidīdamās, ka nesāk plūst pāri malām. Lai gan barošanas reizēs viņa bez bikluma izmanto krūtis kā instrumentus bērnu ēdināšanai, viņa tomēr vēl kautrējas no Truša skatiena un steigšus aizklājas, ja tas ir pārāk ciešs. Taču viņš sajūt, ka Dženisas kautrība vairs nav tāda kā pirmajās viņu mīlestības dienās, kad viņi gulēja tās otras meitenes gultā. Tagad viņa reizēm ir pavisam nevērīga, kaila nāk ārā no vannas istabas, mierīgi ļauj krekla lencītēm nošļukt, kamēr ņemas a'p bērnu, lai tas atraugātos, un vispār izturas tā, it kā viņa būtu mašīna — balta un padevīga kopošanās, bērnu dzemdēšanas un barošanas mašīna. Arī viņš plūst pāri malām; viņa krūtis ir pārpilnas ar biezu, saldu mīlestību, un viņš alkst kaut vai pieskarties Dženisai ■— tikai pieskarties,

vienīgi tik daudz, lai atbrīvotos no sava piena, atdotu to viņai. Kaut gan, ētera apreibināta, viņa bija teikusi, ka ilgojoties tuvības, gultā viņa uzgriež tam muguru un guļ aizvainojoši ciešā miegā. Bet Trusis ir pārāk pateicīgs, pārāk lepns uz viņu, lai nepaklausītu. Šai nedēļā sieva viņa acīs kļuvusi gandrīz par pielūgsmes objektu.

Ierodas Eklzs un uzaicina viņus uz baznīcu. Abi jūtas tam lielu pateicību parādā un apsola, ka vismaz viens no viņiem aizies. Šim vienam ir jābūt Harijam. Dženisa nevar: svētdien būs devītā diena, kopš viņa ir mājās no slimnīcas, un, tā kā Harijs jau no pirmdienas strādā jaunajā darbā, viņa jūtas nogurusi, nevarīga un izmocīta. Harijs ļoti labprāt dodas uz baznīcu. Tas nav tikai aiz draudzības jūtām pret Eklzu, kaut arī šim apstāklim ir zināma nozīme, bet galvenokārt tāpēc, ka viņš jūtas laimīgs, pacilāts, ir saņēmis žēlastību un piedošanu un grib izteikt savu pateicību. Viņš instinktīvi tic neredzamās pasaules eksistencei, un viņa rīcība daudz biežāk nekā to varētu domāt ir darījuma noslēgšana ar šo otru pasauli. Viņš uzģērbj jauno, pelēko uzvalku un dienu pirms vasaras saulgriežiem bez ceturkšņa vienpadsmitos iziet pretim svētdienas rīta zilajam plašumam. No Rutas mājas viņš vienmēr ir ar patiku vērojis cilvēkus straumēm ieplūstam baznīcā, un tagad arī pats ir viens no šiem cilvēkiem. Pēc veselas nedēļas viņš varēs kaut stundu nebūt kopā ar kādu no Springeriem — ne ar Dženisu mājās, ne ar viņas tēvu darbā? Darbs filiālē nepavisam nebūtu grūts, ja vien nevajadzētu nemitīgi melot. Ap dienas vidu viņš ir galīgi izpumpējies. Kad šīs klaberkastes tiek atvestas, tām astoņdesmittūkstoš jūdžu uz spidometra un virzuļi tā izdiluši, ka eļļa tek cauri, un tad tās tiek nomazgātas un spidometri pagriezti atpakaļ, un viņš dzird savu balsi iegalvojam, ka šis esot varen izdevīgs pirkums. Viņš lūgs dievam piedošanu.

Trusis ienīst visus šos cilvēkus, kas iet pa ielu netīrās ikdienas drānās, klaji pauzdami savu pārliecību, ka pasaule karājas virs bezdibeņa, ka ar nāvi viss beidzas un * ka viņa līkloču izvītais jūtu pavediens it nekur neaizved. Un viņš mīl visus tos, kas uzposušies gājienam uz baznīcu: korpulentu vīriešu izejamie uzvalki piešķir svaru un nozīmību viņa iztēlotajai neredzamajai pasaulei, puķes uz viņu sievu cepurēm dara to šķietami reālu, it kā saredzamu, un viņu meitas pašas ir puķes; katra jauņā būtne ir zieds ar viegla auduma un kruzuļu ziedlapiņām, ticības zieds, tādēļ pat visneizskatīgākās Truša acīs staro skaistumā, ticības skaistumā. Aiz pateicības viņš vēlētos skūpstīt viņu kājas; šīs meitenes ir atbrīvojušas viņu no bailēm. Ieiedams baznīcā, viņš ir pārāk pacilāts, lai lūgtu piedošanu. Kad viņš nometas ceļos uz sarkanā baznīcas sola, kas ir polsterēts, taču ne pietiekami, ne tā, lai ķermeņa svars sāpīgi nespiestu ceļgalus, viņam ausīs skan gaviļu dziesma, ^sinis iešalko galvā un tie daži vārdi/, ko viņš nomurmina: dievs tēvs, Rebeka, pateicos tev, — vir-muļo neapvaldāmas sajūsmas mutulī. Cilvēki, kas iepazinuši dievu, čaukstinās un kustas visapkārt, atvieglodami viņa dvēseles tumsu. Kad Trusis atkal atslīgst sēdeklī, viņa skatienu piesaista kāda galva priekšējā rindā. Sieviete ar platmalainu salmu cepuri. Pamaza auguma, ar šauriem, vasarraibumainiem pleciem, droši vien jauna, kaut gan no mugurpuses sievietes bieži vien izskatās jaunas. Platā cepure graciozi pastiprina vismazāko galvas pagriezienu, pārvēršot blondo, uz kakla savīto matu mezglu viņai vien zināmā noslēpumā. Viņas kaklu un plecus ar neredzami smalkiem, baltiem, gaismā spīgojošiem matiņiem klāj viegli lāsmojoša vizma. Viņš pasmaida, atcerēdamies Totero vārdus, ka sievietes viscaur noklātas ar matiņiem. Diez vai Totero nav miris, viņš nodomā un aši aizlūdz, lai dievs dod tam veselību. Viņš nevar vien sagaidīt brīdi, kad sieviete pagriezīsies, lai skatienam atklātos viņas profils zem platās cepures malas — liela, pīta saules rata, ko grezno papīra vijolīšu pušķītis. Viņa paskatās lejup uz kaut ko sev līdzās; viņam aizraujas elpa; uz mirkli pavīd plāns, šaurs vaiga pusmēness. Pie viņas pleca pēkšņi parādās sarkanas lentes stūrītis. Viņš izbrīnīts, neveikli taustīdamies pēc psalmu grāmatas, raugās mazās Džoisas zinātkārajā, sajūsmas pilnajā sejiņā, un tad, ērģelēm iedūcoties, viņa priekšā izstieptas rokas attālumā pieceļas Eklza sieva.

Smagi vilkdams kājas, Eklzs iet pa eju baznīcas kalpotāju un koristu rindas beigās. Altāra telpā viņš izskatās izklaidīgs un nīgrs, tāls un bezmiesīgs, un nekustīgs, savā talārā atgādinādams japāņu lelli. Nazālā, afektēti svinīgā balss, kādā viņš skaita lūgšanu, Trusim griežas ausīs; viņam vispār netīk episkopālie dievkalpojumi ar to saspringtajiem kāpumiem un kritumiem, mehāniski iekaltajām lūgšanām un paviršo, sasteigto dziedāšanu. Viņam ir neērti stāvēt uz ceļgaliem, sāp krusti, un, lai negāztos atpakaļ, lai būtu ērtāk, viņš pieturas pie priekšējā sola atzveltnes. Viņš ilgojas pēc pazīstamās luterāņu liturģijas, kas palikusi viņa sirdī kā laika zoba saēsts izdzisis uzraksts. Šeit viņš taustās kā tumsā, atdurdamies pret šķietami tīšprātīgu dievkalpojuma izkropļošanu. Viņaprāt, pārāk liela nozīme tiek piešķirta naudas savākšanai. Sprediķi viņš tikpat kā neklausās.

Tajā tiek stāstīts par četrdesmit dienām tuksnesī un par Kristus sarunu ar velnu. Vai šim nostāstam ir kaut kāds sakars ar mums, ar mūsdienām? Ar divdesmito gadsimtu, ar Amerikas Savienotajām Valstīm? Jā, ir. Savā ziņā visiem kristiešiem vajag risināt sarunas ar velnu, vajag izpētīt viņa paradumus, vajag dzirdēt viņa balsi. Šai leģendai ir ļoti sena vēsture, tā gājusi no mutes muti* jau agrīnās kristietības laikā. Tēs nozīme, tās dziļākā jēga Eklza iztulkojumā ir šāda: ciešanas, zaudējumi, neauglība, mokas un trūkums — tas viss palīdz mums pilnveidoties, palīdz atrast ceļu pie Jēzus Kristus. Runādams Eklzs cenšas pārvarēt savas balss pīkstošo skaņu. Viņa uzacis raustās kā zivis uz āķa. Tas ir nepatīkams un saspringts, tāds kā samocīts sprediķis; savu automašīnu viņš vada cienīgāk un daudz dabiskāk. Garīdznieka tērpā viņš izskatās pēc ļaunā priestera garlaicīgā mistērijā. Harijam derdzas kristietības tumšā, sarežģītā puse, tieksme šķīstīties dažādos pārbaudījumos, gremdēties nāvē un ciešanās, lai līdz ar grēku izpirkšanu liktu pārtapt tām savā pretpolā kā uz āru izvērstam lietussargam. Viņš nevēlas pieņemt šo paradoksu. Viņš tiecas pret gaismu, lai cik spoži tā spīdētu acīs.

Lūsijas Eklzas baltais vaigs te parādās, te pazūd zem salmu vairoga. Meitenīte — viņu aizsedz priekšējā sola atzveltne, tā ka redzama tikai matu lente, — kaut ko pačukst Lūsijai, droši vien paziņodama, ka Trusis atrodas viņām aiz muguras. Bet šī sieviete pat nepagriež atpakaļ galvu, lai par to pārliecinātos. Tāda augstprātība uzsit Trusim asinis. Viņš redz vienīgi viņas profilu: dubult-zoda mīkstā kroka iezīmējas krasāk, kad viņa, saraukusi pieri, paskatās lejup uz bērnu. Viņai mugurā ir kleita ar šaurām gaišzilām svītriņām, kas šuvju vietās burta «v» veidā satek kopā. Kleitas elegantā drāna un piegriezums nepavisam nav piemērots baznīcai, taču gluži labi iekļaujas te valdošajā noskaņā. Kaut kas erotisks ir tai veidā, cik klusi viņa izturas baznīcā, cik padevīgi pakļaujas tās nelokāmajam, uz iekšējo pasauli vērstajam rituālam. Viņš mierina sevi ar glaimojošu domu, ka viņas uzmanība īstenībā vērsta atpakaļ uz viņu. Uz drūmā noliektu galvu, krāsainu stiklu, nodzeltējušu piemiņas plākšņu un sarežģītu kokgriezumu, bumbulīšu un zīlīšu fona viņas mati un āda, un cepure, krasi izceļoties, kvēlo visdažādākajās nokrāsās kā ņirbuļojoša liesma.

Kad pēc sprediķa sākas dziedāšana un Lūsijas spīdīgais skausts noliecas, lai saņemtu svētību, un satraucošais lūgšanas brīdis ir pāri, un viņa pieceļas un pagriežas pret Trusi, viņš jūtas vīlies, ieraudzīdams viņas seju, ko izraibina neskaitāmi punktiņi — acis un nāsis, un vasaras raibumi, un cieši savilktas, tik tikko manāmas bedrītes, kas piešķir mutes kaktiņiem sarkastisku izteiksmi. Viņš ir pārsteigts, ka viņai vispār ir seja. Viņš nespēj aptvert, ka mirdzošais skats, par ko viņš veselu stundu ir tīksminājies, spētu acumirklī izgaist un pārvērsties par vienu pašu sīka auguma sievieti.

— Čau, — viņš saka.

— Sveicināti, — viņa atņem. — Lai nu ko, bet jūs es vismazāk cerēju šeit ieraudzīt.

— Kādēļ? — Viņam patīk, ka Lūsija runā par viņu vispārākajā pakāpē.

— Nezinu. Jūs gluži vienkārši neiekļaujaties vispārpieņemto normu ietvaros.

Trusis vēro, vai šī sieviete vēlreiz nepamirkšķinās viņam ar aci. Viņš vairs lāgā netic, ka toreiz, pirms vairākām nedēļām, viņa to tiešām darījusi. Viņa iztur šo skatienu un tad nolaiž acis.

— Sveika, Džoisa, — viņš saka. — Nu, kā klājas?

Meitenīte saminstinās un paslēpjas aiz mātes, kas

sīkiem solīšiem spraucas uz izeju, pa labi un pa kreisi dāļādama satarojošus smaidus draudzes aitiņām. Viņš var vienīgi apbrīnot viņas spēju rīkoties atbilstoši apstākļiem.

Pie durvīm Eklzs, pastiepdams savu plato plaukstu, apvelta Hariju ar siltu rokasspiedienu, kas pēc brīža, kad tam vajadzētu atslābt, kļūst vēl ciešāks.

— Priecājos, jūs redzot, — viņš saka, palikdams nekustīgi stāvam. Trusis jūt, ka viņam spiežas virsū aizmugurē sastrēgusī cilvēku burzma.

— Man varen patika, — viņš saka. — Pārākais dievkalpojums.

Eklzs, kurš ir raudzījies viņā ar drudžainu smaidu, piesarcis un it kā atvainodamies, tagad iesmejas tā, ka uz mirkli atsedzas aukslējas. Harijs dzird, ka viņš Lūsijai saka: — Pēc kādas stundas.

— Cepetis jau plītskrāsnī. Vai tu gribi, lai tas atdziest

vai pārcepas?

— Lai pārcepas, — Eklzs atbild. Tad svinīgi saņem Džoisas mazo rociņu un saka: — Sveicināta, mis Troņ-mantniece! Cik lieliski jūs šodien izskatāties!

Trusis satrūkdamies pagriežas atpakaļ un redz, ka resnā dāma viņam aiz muguras arī satrūkstas. Lūsijai taisnība, Eklzs šauj pār strīpu. Lūsija ar Džoisu pienāk Harijam klāt. Salmu cepure sniedzas viņam līdz plecam.

— Vai jūs atbraucāt ar automašīnu?

— Nē. Un jūs?

— Arī ne. Iesim kopā.

— Lai notiek.

Šis uzaicinājums ir tik nekaunīgs, ka jādomā — it neko nenozīmē, taču viņa krūtīs sāk vibrēt uz Lūsijas viļņa uzskaņotā stīga. Cauri kokiem trīsuļo saules gaisma; zaudējusi graudaino, pienaino rīta cēliena baltumu, tā ar gluži vielisku smagumu spiež uz ielām un ietvēm. Asfaltā spīguļo vizlas kriksīši; garāmskrejošo automašīnu logi un jumti piešvīko gaisu ar baltiem zibšņiem. Lūsija noņem cepuri un izpurina matus. Baznīcēnu pūlis aizmugurē kļūst retāks. Vaskaini spīdīgo, nesen salapojušo, gar ietvi augošo kļavu ēnas ritmiski mijas ar saules pielietiem laukumiem; saulē viņas seja un viņa krekls šķiet balti, balti. Motoru rūkoņa, trīsriteņa čīkstoņa, kaut kur tasīte no-šķind pret apakštasīti — šīs skaņas veļas pie viņa kā pa spīdošu tērauda sliedi. Iedams viņš trīc gaismas palos, kas šķiet strāvojam no viņas.

— Kā klājas jūsu sievai un bērnam? — viņa jautā.

— Lieliski. Patiešām lieliski.

— Prieks dzirdēt. Vai jums patīk jūsu jaunais darbs?

— Ne visai.

— O, tā ir slikta zīme, vai ne?

— Nemāku sacīt. Diez vai darbs kādam vispār var patikt. Ja patiktu, tad jau tas nebūtu darbs.

— Džekam patīk savs darbs.

— Tad tas nav darbs,

— Tieši tā viņš arī saka. Viņš saka, tas neesot darbs tādā nozīmē, kā es to saprotot. Bet jums jau, protams, visi viņa uzskati ir zināmi ne sliktāk kā man.

Trusis saprot, ka Lūsija viņu ķircina, bet, viscaur drebēdams, nepievērš tam uzmanību.

— Manuprāt, mums ar Džeku ir daudz kas kopīgs, •*— viņš saka.

— Jā, jā, tik tiešām. — No dīvainās steigas, ar kādu tas pateikts, viņa sirds sāk sisties straujāk. — Bet es, protams, vairāk saskatu atšķirības, — viņa piemetina. Frāzes beigās viņas balss sausi apraujas, apakšlūpa sašķobās.

Ko īsti tas nozīmē? Trusim šķiet, ka viņš atdurtos pret stiklu. Viņš netiek gudrs, vai tā ir tukša salmu kulšana vai šifrs kādai apslēptai domai. Viņš netiek gudrs, vai šī koķetēšana ir apzināta vai neapzināta. Viņš vienmēr domājis, ka, nākamreiz tiekoties, runās ar Lūsiju strikti un cieti, pateiks, ka mīl viņu vai kaut ko tādā garā, pateiks atklāti, bez kādiem aplinkiem, lai nebūtu nekādas neskaidrības, bet viņas klātbūtnē viņš ir kā bez valodas, viņas elpa aizmiglo stiklu, viņš nezina, ko sacīt, un runā muļķības. Skaidrs viņam ir vienīgi tas, ka, par spīti visam, par spīti uzskatu un stāvokļa barjerai, viņam ir vara pār šo sievieti — kā pār kādu tālu, mantotu zemesgabalu — un ka savā dziļākajā būtībā viņa ar katru matiņu, ar katru nervu un muskuļu šķiedriņu ir gatava viņam pakļauties. Taču tam pretojas viņas prāts.

— Kādas? — viņš jautā.

— Nu, kaut vai to, ka jūs nebaidāties no sievietēm.

— Kurš tad no viņām baidās?

— Džeks.

— Jūs tā domājat?

— Protams. Ar večiņām un pusaudžiem — ar tiem, kas redz viņu garīdznieka tērpā, viņš saprotas lieliski. Bet uz sievietēm raugās ļoti aizdomīgi, viņam tās nepatīk. Viņš pat uzskata, ka tām nevajagot apmeklēt baznīcu. Sievietes ienesot ta jā bērnu un gultas smaku. Šāds uzskats nav raksturīgs vienīgi Džekam, tas raksturīgs visai kristietībai. Tā ir tiešām neirotiska reliģija.

Šī Lūsijas spriedelēšana, cenšanās gudri izteikties Trusim diez kādēļ liekas tik muļķīga, ka viņš atgūst pašapziņu. Kāpjot lejā no kādas augstas ietves malas, viņš saņem viņas rokas dilbu. Mauntdžadžā, kas uzcelta uz kalna nogāzes, ir daudz augstu ietvju malu, no kurām maza auguma sievietēm grūti ar grāciju nokāpt. Viņas kailā roka viņa pirkstos paliek vēsa.

— Tikai nestāstiet to draudzes locekļiem, — viņš saka.

— Nu, vai es neteicu? Jūs runājat tieši tāpat kā Džeks.

— Vai tas ir labi vai slikti? — Tā. Nu viņš ir piespiedis viņu pie sienas. Nu viņa vairs nevar izlocīties, viņai ir jāatbiid — labi vai slikti, un tad viņam būs skaidrs, kā rīkoties tālāk.

Bet Lūsi ja klusē. Viņš jūt, cik daudz spēka viņai tas-prasa: viņa nav radusi palikt atbildi parādā. Kad viņi uzkāpj uz pretējās ietves malas, viņš neveikli atlaiž viņas roku. Taču, par spīti neveiklībai, jūt, ka Lūsi ja viņu neatraida, ar kādu būtības daļu tiecas pretim.

— Mammī? — Džoisa ierunājas.

— Jā?

— Ko nozīmē rotisks?

— Rotisks? A, neirotisks. Tas ir, ja kaut kas nav kārtībā ar galvu.

— Ja ir lielas iesnas?

— Jā, kaut kas tamlīdzīgs. Un tikpat nopietns. Bet tu, mīļumiņ, neuztraucies. Gandrīz visi cilvēki sirgst ar šo kaiti, vienīgi mūsu draugs misters Engstrems ne.

Meitenīte paceļ acis un ar biklu, bet nekautru smaidu, kas pamazām izplūst pa visu seju, gar mātes gurnu raugās augšup uz Trusi.

— Viņš ir nerātns, — viņa nočivina.

— Ne visai, — māte saka.

Pie pastorāla ķieģeļu sienas ir pamests zils trīsritenis, Džoisa pieskrien tam klāt un uzsēžas virsū un, metālam čīkstot un vērpjot gaisā spiedzīgus pavedienus, aizbrauc savā gaišzilajā svētdienas mētelītī, ar sārtajām lentēm matos. Kādu brīdi viņi noskatās bērnam pakaļ. Tad Lū-sija jautā:

— Vai negribat ienākt?

Gaidīdama atbildi, viņa vēro Truša plecu; viņas gaišie' plakstiņi aizslēpj acis. Viņas lūpas ir pavērtas un mēle, kā var spriest pēc žokļa kustības, pieskaras aukslējām. Sejas panti krasi izceļas pusdienas saulē, un lūpu krāsa izskatās saplaisājusi. Viņš redz miklo apakšlūpas iekš-malu. Aizkavējusies sprediķa elpa, tā moralizējošā vēsma kā tuksneša vējš izstrāvo cauri viņa augumam, un ne no šā, ne no tā acu priekšā iznirst Dženisas maigās krūtis ar zaļo dzīslojumu. Šī nelietīgā čirka grib viņu atraut no tām.

— Nē, paldies. Tik tiešām nevaru.

— Nu, ienāciet. Jūs esat bijis baznīcā, jums pienākas atalgojums. Iedzersim kafiju.

— Vai zināt, ko es jums sacīšu? — Šie vārdi tiek pateikti klusi, bet nozīmīgi. ■— Jūs esat īsts pipariņš, bet man tagad ir sieva. — Kad viņš paceļ rokas, kā cenzdamies kaut ko paskaidrot, Lūsija atkāpjas soli atpakaļ.

— Lūdzu, piedodiet.

Harijs neredz neko citu kā vien viņas varavīksneņu zaļos plankumiņus, kuri kā sapluinīta zīdpapīra skrandas apņem melnās zīlītes, tad vēro viņas apaļo, atsperīgo pēcpusi, kas šūpodamās aizlīgo pa celiņu*

— Bet tomēr — liels paldies, — dobjā, neskanīgā balsī viņš sauc viņai nopakaļ. Viņš baidās tikt ienīsts. Viņa tik sparīgi aizcērt durvis, ka zivij līdzīgais klauvēklis noklab.

Neredzēdams sauli, viņš dodas uz mājām. Vai viņa tik briesmīgi pārskaitās tāpēc, ka viņš noraidīja šo priekšlikumu, vai tāpēc, ka viņš lika saprast, ka zina, kas viņai padomā? Vai varbūt pēkšņi atskārta, kāda patiesībā ir? Viņa māte, sapinusies savās iekšējās pretrunās, tieši tāpat vienmēr lēca uz pannas. Bet, lai nu būtu kā būdams, viņš, svētdienas uzvalkā iedams pa aleju, jūtas elegants un garš, un iespaidīgs. Eklza sieva, vai nu atraidīta, vai pārprasta, ir uzviļņojusi viņam asinis, un viņš atgriežas savā dzīvoklī iekāres pārņemts un skaidri zina, ko grib.

Viņa vēlēšanās uzdarboties ar Dženisu ir kā mazs eņģelītis, kura spārniņiem visu pēcpusdienu tiek karināti klāt svina gabaliņi. Zīdainis činkst bez apstājas. Gulēdams gultiņā, tas nepārtraukti izdveš neciešamas, saspringtas skaņas — hnnnnnah ah ah nnnh —, it kā viegli skrāpēdamies gar kādām iekšējām durvīm. Ko gan tas grib? Kādēļ tas neguļ? Harijs ir pārnācis mājās no baznīcas ar kaut ko dārgu, Dženisai domātu, un visu laiku kaut kas traucē pasniegt to viņai. No Rebekas pīkstēšanas dzīvoklis piepildās ar bailēm. No tām viņam pakrūtē iemetas žņaudzējs. Kad viņš paņem meitenīti rokās, lai tā atraugātos, viņam pašam gandrīz jālaiž pār lūpu. Spiediens — tāds kā pakrūtē iestrēdzis burbulis — te atslābst, te pieņemas, bet bērna burbulis neparko nepārplīst. Mazais, mīkstais marmora krāsas ķermenītis, viegls kā spalviņa, saspringst viņam pie krūtīm un tad sašļūk, un karstā galviņa griežas riņķī un apkārt, kā gribēdama atrauties no kakla.

— Bekij, Bekij, Bekij, tev jāguļ, — viņš saka. — Guli, guli, tev jāguļ.

No māsas činkstēšanas Nelsons kļūst raudulīgs un kaprīzs. Atrazdamies vistuvāk tumšajiem vārtiem, no kuriem mazā nesen iznirusi, viņš asāk par citiem uztver tos draudus, par ko tā mēģina brīdināt viņus. Tiklīdz Rebeka paliek viena, to it kā sagrābj kāda pieaugušajiem nesaredzama ēna. Trusis ieliek mazo atpakaļ gultiņā un uz pirkstgaliem iezogas dzīvojamā istabā; viņi aiztur elpu.

Tad klusuma membrāna tiek griezīgi pārskrāpēta pušu, un saraustītā kunkstēšana sākas no jauna: Nnnh,

a-nnnnnnih!

— Ak dievs! — Trusis novaidas. — Draņķene tāda. Gatavā draņķene.

Ap pieciem pēcpusdienā Dženisa sāk raudāt. Asaras burzguļodamas līst lejup pa viņas tumsnējo, izmocīto seju.

— Es esmu izžuvusi, — viņa žēlojas. — Es esmu izžuvusi. Man vairs nav ar ko pabarot bērnu. — Viņa jau vairākas reizes ir likusi bērnu pie krūts.

— Neņem galvā. Gan viņa aizmigs tāpat. Tu labāk iedzer. Virtuvē palicis vēl mazliet viskija.

— Ko tu skandini — iedzer un iedzer? Es cenšos vairs nedzert. Es domāju, tev nepatīk, ka es dzeru. Bet tu visu pēcpusdienu smēķē cigaretes citu pēc citas un nemitīgi mudini: iedzer un iedzer.

— Es domāju, tas palīdzēs tev atslābināt nervus. Tu esi saspringta kā stīga.

— Ne vairāk par tevi. Kāds velns tevi dīda? Par ko tu visu laiku domā?

— Kādēļ tev aptrūcis piena? Kādēļ tev vairs nav ar ko pabarot bērnu?

— Pēdējo četru stundu laikā trīs reizes esmu mēģinājusi to barot. Vairs nav ne lāsītes. — Ar nepārprotamu, bezpalīdzīgu žestu viņa cauri kleitai spaida sava3 krūtis.

— Zini ko, labāk iedzer, ja?

— Paklau, ko tev tai baznīcā samācījuši? Ej mājās un piedzirdi savu sievu? Ja tev tik ļoti gribas, tad dzer pats.

— Man tas nav vajadzīgs.

— Bet kaut kas tev ir vajadzīgs. Tas esi tu, kas satracināja Bekiju. Visu rītu, kamēr tevis nebija mājās, viņa bija klusa kā pelīte.

— Aizmirsti visu šo bezjēdzību. Izmet no galvas. Aizmirsti un nedomā vairāk par to.

— Maziņā raud!

Dženisas roka apņem Nelsona plecus. — Es zinu, dārgumiņ, viņai ir karsti. Tūliņ viņa apklusīs.

— Ak viņai ir karsti?

Kādu bridi viņi klausās, taču Bekija nerimstas; izmisīgo, brīdinošo ņerkstēšanu brīžiem pārtrauc mokoši klusuma brīži, un pēc tam viss sākas atkal no jauna. Brīdināti, bet nesaprazdami, no kā, viņi nemierīgi šķirsta saburzītos svētdienas laikrakstus dzīvoklī, kur sienas ir nosvīdušas kā cietumā. Arā aiz loga ir karaliski plašas, dzidri zilas debesis, un Trusi vēl vairāk satracina doma, ka viņa bērnībā šādās svētdienās vecāki parasti veda viņus garās, aizraujošās pastaigās, — doma, ka tiek pazaudēta brīnišķīga svētdiena. Bet viņi ar Dženisu nekādi nespēj saposties un izkustēties no mājas. Viņš varētu iziet kopā ar Nelsonu, bet zēns aiz neizprotamām bailēm neparko neatstājas no mātes, un Trusis, cerēdams Dženisu iegūt, grozās ap viņu kā sīkstulis ap dārgumu lādi. Viņa iekāre salipina viņus kopā.

Viņa, to juzdama, saīgst vēl vairāk.

— Kādēļ tu nevari iet pastaigāties? Tu padari zīdaini nervozu. Tu mani padari nervozu.

— Vai tev negribas iedzert?

— Nē, nē. Man tikai gribas, lai tu mierīgi apsēstos un pārstātu smēķēt vai pašūpotu bērnu. Un atstātos no manis. Ir pārāk karsts. Man laikam būs jāiet atpakaļ uz slimnīcu.

— Vai tev ļoti sāp? Tur apakšpusē.

— Varbūt nesāpētu, ja bērns pārstātu dīkt. Esmu barojusi viņu trīs reizes. Tagad vēl jādod jums vakariņas. Ak, kā es neciešu svētdienas. Ko tu esi tai baznīcā darījis, ka tagad dīdies kā nelabā apsēsts?

— Es nedīdos. Es cenšos tev palīdzēt.

— Es redzu. Tas jau ir tas dīvainākais. Tev tik ērmīgi srņaržo āda.

— Pēc kā?

— Ak, es nezinu. Liec mani mierā.

— Es mīlu tevi.

— Izbeidz. To nedrīkst. Mani tagad nedrīkst mīlēt.

— Paguli uz dīvāna, un es izvārīšu zupu.

— Nē, nē, nē. Tu nomazgā Nelsonu. Es vēlreiz mēģināšu pabarot Bekiju. Nabadzīte, atkal nebūs nekā.

Kad viņi ietur vakariņas, vēl ir pavisam gaišs. Šī ir viena no visgarākajām dienām gadā. Viņi sūc zupu Re-bekas izmisīgo brēcienu pavadījumā, kas vairākkārt atslābst un atkal uzliesmo; viņas vārīgā balss ir kā tievs kvēldiegs, kas pakļauts strāvas padeves uzplūdiem un atplūdiem. Bet, kad pār izlietnē sakrauto trauku blāķi, zem nobružātajām, mitrajām mēbelēm un zārkam līdzīgās pītās gultiņas padziļinājumā sāk biezēt ēnas, nelabais, ar ko Bekija visu pēcpusdienu cīnījusies, atkāpjas, viņa pēkšņi apklust, un mājā iestājas svinīgs klusums, vainas apziņas pilns miers. Viņi ir pametuši bērnu likteņa varā. Viņu vidū ir uzradies draudīgs, klusējošs svešinieks, un viņi pametuši bērnu likteņa varā. Beidzot ir atplūdusi nakts un kā gruzīti aizskalojusi mazo sev līdzi.

— Tās nevar būt kolikas, — Dženisa sakaf — Tik maziem tās nekad nepiemetas. Varbūt viņa ir izsalkusi, varbūt man vairs nav piena.

— Bet krūtis tev taču bija kā futbola bumbas.

Dženisa iesāņus paskatās uz Hariju, juzdama, kas viņam

padomā.

— Nevajag māžoties, — viņa saka. Bet viņam šķiet, ka pamanījis smaidu viņas sejā.

Nelsons pinkšķēdams labprātīgi dodas uz gultu, kā parasti tad, kad ir slims. Māsas raudāšana viņu galīgi nomocījusi. Zēna tumšā galviņa smagi ieslīgst spilvenā. Kad viņa mute alkatīgi satver pudeles pupiņu, Trusis kavējas turpat tuvumā, cenzdamies atrast neatrodamo, meklēdams vārdus, kādos ietērpt, kādos atklāt tās acumirklīgās izjūtas — draudīgas un reizē mīloši maigas —, tās savstarpēji uzstīgotās noskaņas, kas mūs pārņem un tūliņ pat aizslīd, atgādinot vieglu otas pieskārienu. Neskaidra nožēla ievelk rūpju rievu ap viņa muti, nožēla ārpus laika un telpas, sāpe par to, ka viņš dzīvo pasaulē, kur tumšmataini puisēni, padevīgi ieslīdējuši savās šaurajās gultiņās, stiepj lūpas pēc pudelēm ar gumijas pupiņiem. Viņš uzliek plaukstu uz Nelsona izvelbtās pieres. Zēns, laizdamies miegā, cenšas atkratīties, pikti purinot galvu, un Harijs noņem roku un ieiet otrā istabā.

Viņš pierunā Dženisu iedzert. Maz zinādams par alkoholiskiem dzērieniem, viņš ielej viņai viskiju uz pusēm ar ūdeni. Viņa saka — šis brūvējums esot pretīgs. Bet beigu beigās to izdzer.

Gultā viņam šķiet, ka viskija iespaidā viņas ķermenis būtu pārmainījies. Tas it kā pats slīd viņam pretim, tīkami iekļaudamies viņa plaukstās. No naktskrekla apakšmalas līdz kakla bedrītei tas joprojām pieder viņam. Viņi guļ uz sāniem ar sejām viens pret otru. Viņš glāsta viņas muguru, sākumā vieglītiņām, tad arvien stiprāk, spiezdams viņas krūtis pret savējām, un viņas padevības radītajā spēka apziņā paceļas uz elkoņa, lai atrastos augstāk. Viņš skūpsta viņas tumšo, stingo seju, no kuras dveš alkohola smaka. Viņa nepagriež galvu, taču viņš nesaskata atteikumu šajā nelielajā stūrgalvībā, kuras dēļ spiests neveikli skūpstīt viņas profilu. Viņš apspiež uzbangojušo aizvainojumu, cenzdamies piemēroties viņas gausajai reaģēšanas spējai. Lepodamies ar savu pacietību, viņš atkal sāk glāstīt Dženisas muguru. Viņas āda, tāpat kā mēle, neko neizpauž. Vai viņa vispār ko izjūt? Pēc Rutas viņa šķiet neizprotama, sadrūvējusi miesas masa, kas nespēj ne uztvert viņa vēlmes, ne atsaukties uz tām. Vai izdosies viņu iekvēlināt? Harija delnas locītavas smeldz. Viņš uzdrīkstas atdarīt viņas naktskrekla priekšas podziņas un pacelt apakšmalu, tā ka gultas sulīgajā tumsā atsedzas viegli izliektas auguma aprises un viņas siltie krūšu apaļumi saplok zem viņa kailajām krūtīm. Dženisa nepretojas, un Trusi pārņem dziļš prieks, ka viņš to atmodinājis. Viņš ir labs mīlētājs. Dženisas noskūtā vieta skrāpē; viņš iekārtojas zemāk, uz kokvilnas auduma gabaliņa. Sis nedabiskums — viņas dzemdību seku atgādinājums — liek darboties tik maigi un uzmanīgi, ka viņu galīgi izsit no līdzsvara Dženisas balss — spiedzīga, griezīga muļķa skuķes balss pie pašas auss:

— Harij, vai tu nesaproti, ka man gribas gulēt?

— Kādēļ tad tu tūliņ to neteici?

— Es nezinu. Es nezināju.

— Ko tu nezināji?

— Es nezināju, kas tev ir padomā. Es domāju, ka tu gribi tikai mani paglāstīt.

— Un tas tev ir nepatīkami?

— Skaidrs, ka nepatīkami, ja es nevaru it neko darīt.

— Kaut ko tomēr vari.

— Nē, nevaru. Pat tad ne, ja nebūtu tā pārgurusi un apdullusi no Rebekas pinkšķēšanas. Sešas nedēļas nevaru. Tu taču to zini.

— Jā, zinu, bet es domāju..-. — Viņš ir šausmīgi apmulsis.

— Ko tu domā?

— Es domāju, ka tu tomēr varētu mani mīlēt.

Pēc krietna klusuma brīža viņa saka: — Es mīlu tevi.

— Tikai pieskarties, Džen. Tikai atļauj pieskarties.

— Vai tu nevari aizmigt?

— Nē, nevaru. Nekādi nevaru. Es pārāk mīlu tevi. Tu tikai paliec mierīgi guļot.

Pirms mirkļa būtu bijis tik viegli to nodarīt, bet no šīm runām tagad viss sagandēts. Kontakts jau tāpat nav necik ciešs, un viņas stūrgalvīgais šļauganums dara visu vēl ļaunāku. Viņa visu sabojā, likdama viņam justies vainīgam un apkaunotam, un muļķīgam. No skurbās tīksmes tik vien palicis kā sviedriem slacīta noņemšanās un viņa smieklīgā nespēja visu to izbeigt pret viņas karstā, stingā vēdera sienu. Dženisa atgrūž viņu no sevis.

— Tu mani gluži vienkārši izmanto, — viņa saka. — Tas ir pretīgi.

— Nu lūdzu, kukainīt.

— Tas ir tik lēti.

Viņš pārskaišas, ka viņa uzdrīkstējusies tā teikt, bet tad atskārš, ka pa šiem trim atšķirtības mēnešiem viņai radies pārspīlēts priekšstats par intīmo tuvību. Viņa to pārvērtē, iztēlodamās par kaut ko dārgu, kopīgi izbaudāmu, kamēr viņš grib vienīgi atbrīvoties, lai varētu aizmigt un doties tālāk pa taisno ceļu, kuru uzņēmis viņas dēļ'. Vienīgi viņas dēļ.

— Pagriezies uz otriem sāniem, — viņš saka.

— Es mīlu tevi, —; Dženisa atviegloti noteic, domādama, ka Trusis nolēmis likt viņai mieru. Atvadām pieskārusies Truša sejai, viņa pagriež viņam muguru.

Kad viņš, īstenodams savu nodomu, sāk iejusties starp viņas apaļumiem, viņa pagriež galvu un pār plecu saka:

— Vai šo triku tev iemācīja tava prostitūta?

Trusis ar dūri iebelž viņai pa plecu un izsprāgst no gultas.. Cauri žalūzijām plūst dzestrs nakts vējiņš. Viņa pagriežas atpakaļ uz muguras un, pavērsusi pret viņu tumšo seju, paskaidro:

— Es neesmu tava prostitūta, Harij.

— Velns par stenderi! Kopš tu esi mājās, šī ir pirmā reize, kad es tev ko lūdzu.

— Tu biji brīnišķīgs, — viņa saka.

— Pateicos.

— Kur tu iesi?

Viņš sāk ģērbties.

— Svaigā gaisā. Visu dienu esmu bijis iespundēts šajā pretīgajā ūķī.

— No rīta tu biji izgājis.

Viņš sameklē un uzvelk bikses.

— Vai tu nevarētu mazliet padomāt par manām izjutām? — viņa saka. — Man nupat ir bijušas dzemdības.

— Varu. Varu, bet negribu, man tas vienalga, svarīgi ir tikai tas, ko izjūtu es. Un man gribas iziet svaigā gaisā.

— Neej, Harij! Neej!

— Tu vari palikt guļam ar savu dārgo pakaļu. Vari nobučot to no manis.

— Ak dievs! — Dženisa iekliedzas, panirst zem segas un iegrūž seju spilvenā.

Pat šajā brīdi viņš vēl būtu varējis palikt, ja viņa nebūtu atzinusies sakāvē. Viņa alkas pēc Dženisas ir izzudušas, tādēļ viņam nebūtu vairs nekur jāskrien. Beidzot viņš ir pārstājis mīlēt Dženisu, tādēļ mierīgi varētu atgulties viņai līdzās un aizmigt. Bet viņa pati aizdzen viņu no sevis, guļ samurdzītās gultas vidū un kauc, bet ārā uz ielas, motoram sprakšķot,"aizdrāžas kāda automašīna, un tur ir daudz gaisa un koku, un laternu apgaismotu tukšu ielu, un viņš iziet pa durvīm.

Dīvaini, ka pēc Truša aiziešanas Dženisa aizmieg: pēdējā laikā radusi gulēt viena, viņa izjūt fizisku atvieglojumu, ka vīra nav līdzās un neviens nespārda viņu ar karstām kājām un nesavij palagus grīstē. Ap četriem rītā viņu uzmodina Bekijas kliedziens, un viņa pieceļas no gultas, naktskreklam viegli plandoties- gar ķermeni. Viņas ada liekas nedabiski jutīga. Viņa pārmaina autiņus un atlaižas gultā pabarot bērnu. Kad Bekija zīž, Dženisai šķiet, ka tā izsūc viņas ķermenī tukšumu; Harijs nav atgriezies. Krūtsgals bērnam slīd ārā no mutes, jo Dženisa nespēj domāt par barošanu. Viņa ausās, vai nedzirdēs durvīs noskrapstam atslēgu.

Mātes kaimiņi smiesies, vēderu turēdami, ja Harijs atkal viņu pametīs. Dženisa nedomātu par mātes kaimiņiem, ja visu laiku, kamēr dzīvoja pie vecākiem, nebūtu bijusi spiesta nemitīgi klausīties mātes atgādinājumos par kaimiņu nicinošajiem smīniem un ja mātes klātbūtnē — kā. parasti — nebūtu izjutusi, ka ir aprobežota un neglīta un neattaisno cerības, bet viņa bija domājusi, ka tad, kad izies pie vīra, tas viss būs pāri. Ka viņa būs precēta sieva, kurai pašai ir sava māja. Un, dodama meitenītei mātes vārdu, viņa bija cerējusi, ka māte nomierināsies, bet nu bērns zīž viņas krūti, akli čāpstinādams, un viņa jūtas kā uzcelta uz pjedestāla, kur visai pilsētai redzams, ka viņa ir viena. Viņai kļūst auksti. Krūtsgals izslīd bērnam no mutes, viņa nevienam nav vajadzīga.

Viņa pieceļas un sāk staigāt pa istabu ar Bekiju uz pleca, viegli plikšķinādama tai muguriņu, lai mazā izlaistu ierīto gaisu, un tā, nabadzīte, tik ļengana un šļaugana, nemitīgi šļūk lejup un, cenzdamās noturēties, mēģina atsperties pret mātes augumu ar savām mīkstajām kājelēm. Dženisa jūt naktskreklu plandāmies gar saviem lieliem un pakaļu, kā viņš bija to nosaucis. Šie vīrieši nevar ne tik daudz kā lietot pieklājīgus sievietes miesas daļu nosaukumus.

Ja noskrapstēs atslēga un ienāks Harijs, tad, vienalga, lai dara ar viņu, ko grib, laulība ir laulība, nav ko ņemt galvā. Bet šonakt, kad Harijs mēģināja, tas šķita tik netaisni, viņai viss vēl smeldz, bet viņš visas šīs nedējas gulējis ar savu prostitūtu un tagad vienīgi pasaka «pagriezies uz otriem sāniem» tik nepacietīgā balsī, kā gribēdams ātrāk visu to nodarīt, — un kā viņa var to liegt pēc tam, kad atļāvusi viņam aizbēgt? Kādas viņai vairs tiesības uz lepnumu vai pašcieņu? Bet tieši tādēļ vajadzēja parādīt, ka viņa nav to pilnīgi zaudējusi,. jo viņš domāja, ka viņai vairs nav tiesību uz pašcieņu pēc tam, kad atļāvusi viņam aizbēgt, un visērmīgākais ir tas, ka viņš, tik pretīgi izrīkodamies, uzskata, ka tādēļ viņai vairs nedrīkst būt lepnuma, ka tagad viņa var vienīgi noderēt par objektu viņa dziņu apmierināšanai. Kad viņš uzmācās no mugurpuses, bija skaidrs, ka šāds gājiens viņam nav svešs, un tas atsauca atmiņā visas tās nedēļas, kad viņš bija prom, darīdams, ko gribēja, bet viņa bija tikai pamesta māte, un vienīgi Pegija juta viņai līdzi, bet visi pārējie smējās, un tas bija jāpacieš.

Un viņš aiziet uz baznīcu un pārnāk kā nelabā apsēsts. Kādas tiesības viņam bija doties uz baznīcu? Par ko viņš sarunājās ar dievu, apsēdies aiz muguras šīm sievietēm, kas to vien zina kā samirkšķināties? Tas ir gluži vienkārši briesmīgi, ka, to darīdami, viņi parasti domā par kaut ko citu, nevis par mīlestību, nevis par sievieti, bet par atbrīvošanos no tā, kas nedod viņiem miera. Pēc viņu pirkstiem jūtams, par ko viņi domā, un šonakt sākumā viņš domāja par viņu, un tādēļ viņa ļāvās, kā ieritinājusies pašas austā, viņa glāstu apņemtā kūniņā, bet tad viņš kļuva rupjš un viņa galīgi pārskaitās, juzdama, ka viņš domā tikai par sevi, par to, cik pats ir lielisks mīlētājs, nepavisam negribēdams saprast, ka viņa ir pārgurusi un viņai viss smeldz. Tas bija tik rupji.

Tas bija gluži vienkārši rupji. Viņš sauc viņu par muļķi, bet pats ir muļķis, nedomā, ko viņa izjūt, ka šajos atšķirtības mēnešos viņa ir pārvērtusies un ka viņam jācenšas atgriezt viņu pie sevis ar mīļumu, nevis ar neķītrībām. Jau kopš bērnības Dženisa šausminājās par to, ka neviens nesaprot, ko viņa izjūt, — vai nu neviens nav spējīgs to saprast, vai arī tas nevienu neinteresē. Viņai nepatika, nekad nebija patikusi sava āda — tik tumša kā itālietei, kaut gan tā nebija nosēta ar pūtītēm kā dažām citām meitenēm, un tai laikā, kad viņi abi strādāja pie Krolla, kad viņa pārdeva sālītos riekstus un Harijs aizvērtām acīm gulēja viņai līdzās Mērijas Henekeres gultā starp sidrabotajām tapetēm, kas viņam tik ļoti patika, viņas āda it kā izkusa, un Dženisa domāja, ka tagad, kad viņa vairs nav viena, tas viss pagājis uz neatgriešanos. Bet tad viņi apprecējās — pirms tam viņa briesmīgi baidījās no grūtniecības, bet Harijs jau veselu gadu bija runājis par precēšanos un iesmējās, kad viņa to pavēstīja, un noteica «vareni»; viņa bija šausmīgi pārbijusies, bet viņš noteica «vareni» un apņēma viņu ap gurniem, un pacēla gaisā kā bērnu — viņš dažreiz pavisam negaidot spēja būt brīnišķīgs, viņā bija tik daudz jauka, to nemaz nebija iespējams izteikt, un viņa bija šausmīgi pārbijusies, tāpēc ka kļuvusi grūta, bet viņš darīja viņu uz to lepnu; tad viņi apprecējās, bet viņa joprojām palika tā pati mazā, neveiklā, tumsnējā Dženisa Springere, un viņas vīrs bija, tēva vārdiem runājot, iedomīgs, nekam nederīgs nelga, un viņas vientulības sajūta mazinājās, ja viņa mazliet iedzēra. Alkohols gan neizkausēja vientulības ledu, bet nolīdzināja asās šķautnes, padarīdams tās varavīkšņainas.

Viņa visu laiku ir staigājusi pa istabu un plikšķinādama glāstījusi bērnu, kamēr iesāpējušās delnu locītavas un potītes un nabaga mazā Rebeka ir aizmigusi, abām kājelēm apņēmusi piena pierietējušo krūti. Dženisa pārliek, vai nevajadzētu mazuli pazīdīt, bet tad atmet šo domu; ja jau aizmigusi, lai guļ. Viņa noņem sīko radībiņu, vieglu kā spalviņu, no sava sasvīdušā pleca un nogulda vēsajā, ēnu pilnajā gultiņā. Jau svīst gaisma; kalna austrumu nogāzē rītausmas atnāk agri. Viņa apgulstas gultā, bet gaišums, kas uz baltajiem palagiem pieņemas spēkā, neļauj viņai aizmigt. Kādu laiku Dženisai patīk gulēt vaļējām acīm; rītausma ir tik tīra, un viņa jūtas tāpat kā Harija prombūtnes otrajā mēnesī, kad zem loga ziedēja mātes lielais japāņu ķirsis un dīga zāle, un zeme smaržoja pēc siltuma un mikluma, un pelniem. Toreiz viņa bija visu apsvērusi un samierinājusies ar domu, ka viņas laulības dzīvei pienācis gals. Viņa nolēma, ka dzemdēs bērnu un izšķirsies, un nekad vairs neprecēsies. Viņa kļūs par tādu kā mūķeni, kā nesen burvīgajā filmā ar Odriju Hepbernu. Bet, ja Harijs atgriezīsies, tad būs vēl vienkāršāk: viņa visu piedos un atmetīs dzeršanu, ja jau viņam tā nepatīk, kaut gan nav īsti izprotams, kādēļ, un viņu dzīve būs ļoti jauka un vienkārša, un tīra, jo viņš kaut ko tādu nekad vairs nedarīs un ļoti mīlēs viņu un viņa būs Harijam piedevusi un turpmāk pratīs būt laba sieva. Katru nedēļu viņa bija gājusi baznīcā un runājusi ar Pegiju, un lūgusi dievu, un sākusi saprast, ka laulības dzīve ir nevis patvērums, bet divu cilvēku apņemšanās dalīties visā, un turpmāk viņa dalīsies visā ar Hariju. Un tad — kā par brīnumu — šais pēdējās nedēļās viņu dzīve tā arī ievirzījās.

Un tad Harijs pēkšņi visu sagandēja ar neķītrību, ko iemācījies no savas prostitūtas, turklāt gribēdams, lai viņai tas patiktu, un no šīs netaisnības viņa sāk pusbalsī raudāt, kā izbijusies no kāda rēga tukšajā gultā sev līdzās.

Pēdējās stundās visas viņas it kā pa cauruli plūstošās domas iesprūst iežmaugā, kurai netiek cauri. Atkal un atkal ausīs skan Harija vārdi pagriezies uz otriem sāniem, aizsprostodami visu pārējo, mocīdami un smacēdami viņu vai nost. Viņa izkāpj no gultas un kailām kājām staigā pa istabu ar vienu pietūkušu, smeldzošu krūti, ieiet virtuvē un paosta tukšo glāzi, no kuras Harijs lika viņai dzert. Viskija smarža ir tumša un sīva, un maiga, un sulīga, un Dženisai šķiet, ka viens malks varbūt izārstēs viņu no bezmiega. Ļaus iegrimt snaudā un gulēt tik ilgi, kamēr durvīs noskrapstēs atslēga, un, to dzirdot, viņa atmodīsies un ieraudzīs viņa lielo, gaišo stāvu kaunīgi lienam iekšā pa durvīm, un sacīs: nāc gultā, Harij, viss kārtībā, tu vari darīt ar mani, ko vēlies, es gribu dalīties ar tevi visā, es gribu, tik tiešām gribu to darīt.

Viņa ielej tikai mazliet viskija un nedaudz ūdens, lai ātrāk varētu izdzert, un nemaz neliek klāt ledus gabaliņus, lai paplātes šķindoņa neuzmodinātu bērnus. Ar viskija glāzi rokās viņa pieiet pie loga un paliek tur stāvam, raudzīdamās pāri trim apakšējiem ar papi apsistajiem jumtiem uz dusošo pilsētu. Šur tur jau blāvi iegaismojas kāds virtuves vai guļamistabas logs. Kāda automašīna ar blāviem prožektoru apļiem pa Vilberstrītu lēni aizslīd uz centra pusi. Šoseja, ko daļēji aizsedz māju silueti, atgādina starp kokiem plūstošu upi, pa kuru šai agrīnajā stundā švīkstēdamas traucas automašīnas. Gaismai pieņemoties spēkā, viņa jūt darbdienas tuvošanos, jūt, ka tumšās mājas ar slīpajiem jumtiem lejā drīz vien atdzīvosies, atmodīsies un kā pilis atdarīs vārtus, izlaizdamas ārā vīrus, un nožēlo, ka viņas vīrs nevarēs iekļauties ritmā, kuram tūliņ tiks aizsākta jauna takts. Kādēļ tieši viņš? Kas viņā tik īpašs ir? Dženisā uzviļņo dusmas uz

Hariju, unr lai tās apspiestu, viņa iztukšo glāzi un uzgriež muguru rītausmas ainavai. Istabā viss ieguvis brūnganu nokrāsu. Viņa jūtas greiza: neizzīstā krūts ar savu smagumu velk vienu ķermeņa pusi uz leju.

Viņa ieiet virtuvē un samaisa otru glāzi viskija, stiprāku nekā iepriekšējo, nospriezdama, ka beigu beigās var atļauties kādu prieciņu. Kopš atgriešanās no slimnīcas viņa ne mirkli nav varējusi atlicināt sev. Doma par viskiju dara viņas kustības ašas un vieglas; pa raupjo paklāju viņa basām kājām atkal aiztek pie loga, it kā tur būtu gaidāma īpaši viņai veltīta izrāde. Baltajā naktskreklā pacēlusies pāri visam, ko vien var saredzēt, viņa saspiež cieto krūti, tā ka no tās sāk tecēt piens, veidojot uz baltā auduma siltus, miklus traipus.

Slapjums slīd pa ķermeņa priekšpusi lejup un dzestrajā gaisā pie loga kļūst salts. No stāvēšanas Dženisai sāk smelgt vēnas. Viņa atiet no loga un apsēžas netīrajā, brūnajā atzveltnes krēslā, un, raugoties augšup uz kaktu, kur plankumainā siena saduras ar dzeltenīgajiem griestiem, viņai kļūst nelabi. Pamats zem kājām sagrīļojas, viņa šūpojas augšup un lejup. Tapešu zīmējums ņirbuļo acu priekšā, puķes kā brūni plankumi peld tumsā un panāk un alkatīgi aprij cita citu. Tas ir pretīgs skats. Viņa novēršas un cieši raugās nedzīvā televizora mierīgajā, zaļajā ekrānā. Viņas naktskrekla priekša ir apžuvusi; stingais, sacietējušais audums berž krūtis. Grāmatā par bērnu zīdīšanu ir teikts: «Turiet krūšu galus tīrus. Mazgājiet tos uzmanīgi, ieskrambā jumos iekļūst mikrobi.» Viņa noliek glāzi uz krēsla apaļā paroceņa un pieceļas, un pārvelk naktskreklu pār galvu, un atkal apsēžas. Kailais ķermenis izjūt krēsla sūnainās virsmas pieskārienu. Viņa ieliek murskulī saņemto naktskreklu klēpī un ar kāju pirkstiem veikli pievelk tuvāk soliņu, un uzceļ uz tā kājas, lai tās apbrīnotu. Dženisai vienmēr ir patikušas savas kājas. To viļņojošie, uz leju sašaurinātie silueti pret tumšo paklāju izskatās balti. Puskrēsla padara neredzamas zilās, grūtniecības laikā radušās vēnas. Vai tiešām viņai pēc gadiem būs tikpat sabeigtas kājas kā mātei? Viņa cenšas iztēloties savas potītes ceļgalu resnumā, un tās tūliņ šķiet pietūkstam. Viņa noliecas, lai aptaustītu cietos, šauros potīšu kaulus, un ar plecu nogrūž zemē uz paroceņa uzlikto viskija glāzi. Tad pietrūkstas kājās, nodrebēdama no aukstā gaisa, kas apņem kailo, grīļīgo ķermeni. Viņa irgādamās iesmejas. Ja Harijs viņu tagad ieraudzītu! Par laimi, glāzē nebija necik daudz palicis. Dženisa cenšas drošiem soļiem aiziet līdz virtuvei pilnīgi kaila kā ielasmeita, taču sajūta, ka viņā kāds noraugās, sajūta, kas radās tai brīdī, kad viņa stāvēja pie loga un spaidīja krūti, ir pārāk traucējoša. Viņa ieslīd guļamistabā un ietinas zilajā peldmē-telī, un tad samaisa vēl vienu glāzi viskija. Pudelē palikusi vēl viena trešdaļa. Aiz noguruma sūrst acu plakstiņi, bet viņa nevēlas atgriezties gultā. Tā iedveš viņai šausmas, jo tajā nav Harija. Viņa prombūtne ir tukšums, kas plešas arvien lielāks, un viņa ielej tur mazliet viskija, taču tā nepietiek, un, kad viņa trešo reizi pieiet pie loga, ir jau tik gaišs, ka var redzēt, kāda pelēcība valda visapkārt. Uz viena papes jumta kāds sasitis pudeli. Vilber-stritas notekas ir pilnas netīrumu, kas plūst lejup no jaunceltnēm. Kamēr viņa raugās ārā pa logu, dziest garās, bālās ielu laternu virtenes. Viņa iztēlojas cilvēku, kas elektrostacijā izslēdz elektrību, — mazu un sirmu, un salīkušu, un ļoti samiegojušos. Viņa pieiet pie televizora, un gaismas svītra, kas pēkšņi iemirdzas zaļajā taisnstūrī, uzšķiļ prieka dzirksti viņas krūtīs, taču pārraidei vēl ir par agru, gaisma ir tikai bezjēdzīgi spīguļojošs plankums un skaņa — vienmērīga statiska dūkšana. Kamēr viņa, tā sēdēdama, raugās tukšajā gaismas starojumā, sajūta, it kā aiz muguras kāds stāvētu, liek viņai vairākkārt pagriezt galvu atpakaļ. Viņa to izdara zibenīgi ātri, bet vienmēr paliek kāda telpas daļa, kuru nespēj saredzēt, kurā šim cilvēkam, ja tas šeit atrodas, iespējams paslēpties. Tas ir televizors, kas šo cilvēku ievedis istabā, taču, izslēgusi televizoru, viņa tūliņ sāk raudāt. Viņa sēž, ar rokām aizsegusi seju, asarām plūstot caur pirkstiem, un viņas elsas skaļi atbalsojas pa visu dzīvokli. Viņa tās necenšas apvaldīt, jo grib kādu atmodināt; viņa nespēj vairs palikt viena. Blāvajā gaismā skaidri redzamas sienas un mēbeles, kas atgūst krāsu; brūnie, kustīgie traipi ir ieplūduši viņā.

Dženisa iet apraudzīt Bekiju: tā, nabadzīte, guļ, šņaukādamās zem palaga, mazās roķeles trinot gar ausīm, un viņa noliecas un noglāsta tās karsto, maigo pierīti, un gluži slapju izceļ bērnu no gultas, un apsēžas krēslā pie loga, lai pabarotu. Blāvā debess aiz loga ir tik vienlaidu zilga, ka izskatās kā uzzīmēta uz loga rūtīm. Sēžot krēslā, redzams vienīgi debesu jums, it kā viņa atrastos simt jūdžu augstumā — lielam gaisa balonam piekārtā grozā. Aiz sienas noklaudz durvis, un viņai salecas sirds, bet tas, protams, ir kāds no kaimiņiem; tur droši vien vecais mis-

ters Kapello, kurš nekad neteiks neviena laipna vārda, kāpnes čīkstinādams, aiziet uz darbu. Troksnis uzmodina Nelsonu, un kādu laiku viņai ir darba pilnas rokas. Gatavodama brokastis, viņa sasit apelsīnu sulas glāzi, Jaujot tai izšļukt no pirkstiem un iekrist izlietnē. Kad viņa pieliecas, lai pasniegtu Nelsonam rīsu biezputru, viņš paceļ acis un sarauc degunu: viņš saož nomāktību, un šī pazīstamā smaka dara viņu biklu.

— Vai tētis aizbrauca?

Viņš ir tik labs zēns, ar šo jautājumu atvieglodams izskaidrošanu, un viņai vajadzētu vienīgi atbildēt: «Jā.»

— Nē, — viņa saka. — Tētis aizgāja uz darbu, kad tu vēl gulēji. Uz vakariņām viņš būs mājās kā vienmēr.

Zēns sarauc pieri un kā papagailis pasvītroti cerīgi pārjautā:

— Būs mājās kā vienmēr?

Aiz satraukuma viņš ir augstu izslējis zodu, un viņa kakls atgādina stiebru, kas ir pārāk tievs, lai noturētu apaļo galvu ar kuplo, guļot sajaukto matu ērkuli.

— Tētis būs mājās, — Dženisa atkārto. Pēc šīs melu nastas uzņemšanās viņa jūt, ka vajag vēl mazliet iestiprināties. Viņas iekšienē ir tumsa, ko vajag iekrāsot, citādi viņa sabruks. Šķīvjus viņa iznes virtuvē, bet, tā kā viss slīd ārā no rokām, mazgāt tos nemaz nemēģina. Viņa ieprātojas, ka vajadzētu pārģērbties un uzvilkt kleitu, bet, ieiedama guļamistabā, aizmirst, kādēļ nākusi, un sāk klāt gultu. Bet sajauktajā gultā jaušas kaut kas tik atbaidošs, ka viņa atkāpjas un ieiet otrā istabā, lai būtu kopā ar bērniem. Teikdama, ka Harijs būs mājās kā parasti, viņa dzīvoklī šķiet ielaidusi rēgu. Bet tas nav līdzīgs Harijam, tas ir līdzīgs kramplauzim, kas slēpdamies un ķircinādamies dej no vienas istabas otrā.

Kad Dženisa atkal izņem Bekiju no gultiņas, viņa redz, ka autiņi ir slapji un būtu pārmaināmi, taču saprot, ka ir piedzērusies un var sadurstīt bērnu ar spraužamadatām. Ļoti lepna, ka par to iedomājusies, viņa apņemas turēties tālāk no pudeles, lai pēc kādas stundas varētu mazuli pārtīt. Viņa ieliek labo bērniņu atpakaļ gultiņā un — kā par brīnumu — ne reizi nedzird to ieraudamies. Tad kopā ar Nelsonu noskatās Deiva Geroveja raidījuma beigu daļu un pēc tam uzvedumu par Elizabeti un viņas vīru, pie kuriem ierodas ciemos vīra draugs, vecpuisis, kas vienmēr dodas tūrisma ceļojumos un, kā izrādās, ir labāks pavārs par Elizabeti. To skatoties, Dženisa kļūst tik nervoza, ka aiz paraduma pārraides laikā iedzert iet uz virtuvi un samaisa vēl vienu porciju — galvenokārt no ledus kubiciņiem, lai tikai aizbāztu milzīgo tukšumu, kas atkal draud atvērties viņas iekšienē. No viena malciņa kā no zilas gaismas uzliesmojuma viss kļūst skaidrs. Viņai vajag tikai pārliekties pāri šim nelielajam bezdibenim, un vakarā Harijs pārnāks no darba, un neviens nekad neuzzinās, neviens par māmiņu nesmiesies. Viņa kā varavīksne sargādama liecas pāri Harijam, kas apakšā šķiet tik bezgala mazs kā rotaļlietiņa. Viņa iedomājas, ka vajadzētu paspēlēties ar Nelsonu — bērnam kaitīgi visu rītu sēdēt pie televizora. Viņa to izslēdz un sameklē izkrāsojamo grāmatu un krāsainos krītiņus, un viņi abi apsēžas uz paklāja un krāso katrs savu lappusi.

Dženisa vairākkārt apņem Nelsona plecus un joko ar viņu, un ar lielu patiku nododas krāsošanai. Skolā zīmēšana bija vienīgais priekšmets, no kura viņa nebaidījās un kurā vienmēr saņēma labas atzīmes. Viņa smaida, priecādamās, ka tik glīti izkrāsojusi fermas pagalmu, ka mazie krāsu stienīši viņas pirkstos velk tik akurātas, paralēlas svītras un ka dēlēna mazais, darbā saspringušais ķerme-nītis cieši piespiedies viņai klāt. Peldmētelis viņai apkārt izpleties kā vēdeklis, un viņas augums šķiet skaists un plats. Dženisa pavirzās sāņus, lai uz viņas lappusi nekristu pašas ēna, un redz, ka vienu vistu izkrāsojusi zaļu, ka zīmulis ir slīdējis pāri līnijām un viņas krāsojums izskatās briesmīgs, un tas šķiet tik netaisni, ka viņa sāk raudāt; tik netaisni, it kā viens nejēga, nostājies viņai aiz muguras, būtu galīgi nopēlis viņas darbu. Nelsons paceļ galvu, viņa vērīgās acis ieplešas, un viņš iesaucas: — Neraudi! Māmiņ, neraudi!

Dženisa domā, ka viņš glaudīsies viņai klāt, bet zēns pielec kājās, klupdams krizdams iemetas guļamistabā, nokrīt plaudeniski uz grīdas un spārdās.

Viņa uzsvempjas augšā un, mierīgi smaidīdama, dodas uz virtuvi, kur domā atstājusi savu viskija glāzi. Vissvarīgākais šobrīd ir tas, ka iīdz vakaram jāliecas pāri bezdibenim, lai aizsargātu Hariju, tāpēc būtu muļķīgi neiedzert vēl vienu malku, kas palīdzētu viņai izstiepties pietiekami garai. Viņa iznāk no virtuves un saka Nel-sonam:

— Māmiņa vairs neraud, mīļumiņ. Viņa tikai pajokoja. Māmiņa neraud. Māmiņai ir ļoti labi. Viņa ļoti mīl tevi.

Zēns pavērš pret viņu saraudātu, notraipītu seju, Kā nazis mugurā iedur tālruņa zvans. Vēl arvien nezaudēdama mieru, viņa paceļ klausuli un jautā:

— Hallo?

— Vai tu, meit? Te runā tēvs.

— A,, tēt! — Šie vārdi priecīgi nospurdz viņai pār lūpām.

Tēvs bridi klusē.

— Bērniņ, vai Harijs ir slims? Pulkstenis jau pāri vienpadsmitiem, bet viņš vēl nav darbā.

— Nē, ar viņu viss kārtībā. Ar mums viss kārtībā.

Vēl viena pauze.

Viņas mīlestība pret tēvu plūst viņam pretim pa klusējošo vadu. Viņa vēlas, kaut šī saruna nekad nebeigtos.

— Kur tad viņš ir? — tēvs jautā. — Vai viņš ir mājās? Pasauc viņu pie tālruņa, Dženisa.

— Tēt, viņa nav mājās. Agri no rīta viņš aizgāja.

— Uz kurieni? Filiālē viņa nav.

Liekas, viņa dzirdējusi no tēva mutes šo vārdu «filiāle» vismaz miljonu reižu; neviens cits to neizrunā tik svarīgi un tik pilnskanīgi, it kā šajā vārdā būtu koncentrēta visa pasaule. Viss labais, kas viņai bērnībā bijis, — drānas, rotaļlietas, viņu māja — viss ir nācis no «filiāles».

Dženisa sasparojas; par mašīnu pārdošanu viņa ir lietas kursā.

— Viņš izgāja agri no rīta, lai parādītu kādu pikapu klientam, kuram bija jābrauc uz darbu vai kaut kur citur. Pagaidi. Ļauj man padomāt. Harijs teica, ka šim cilvēkam agri no rīta esot jābrauc uz Alentaunu. Viņam esot jābrauc uz Alentaunu, un Harijam jāparādot. viņam pikaps. Viss ir vislabākajā kārtībā, tēt. Harijam savs darbs patīk.

Trešā pauze ir visgarākā.

— Meitiņ, vai tu skaidri zini, ka viņa nav mājās?

— Tēt, nu nekļūsti smieklīgs! Viņa šeit nav. Vai tad tu neredzi? — It kā klausulei būtu acis, viņa pavicina to tukšās istabas gaisā. Tas domāts tikai kā pārdrošs joks tēva paķircināšanai, bet no tā, ka roka ir pacelta, viņai kļūst nelabi. Atkal pielikdama klausuli pie auss, viņa dzird tālīno, vibrējošo tēva balsi:

— ... meitiņ. Labi. Tu tikai neuztraucies. Vai bērni ir pie tevis?

Dženisai noreibst galva, un viņa noliek klausuli. Tā ir kļūda, taču viņa uzskata, ka turējusies braši un tādēļ pelnījusi vēl vienu glāzi. Brūnā straumīte līst uz kūpošajiem ledus kubiciņiem un nepārstāj līt, kaut arī viņa grib to apstādināt. Viņa sirdīgi atrauj pudeli, un kāda dala tās satura iešļakstās izlietnē. Paņēmusi glāzi, viņa ieiet vannas istabā un iznāk tukšām rokām un zobu pastas garšu mutē. Viņa atceras, ka paraudzījusies spogulī un saglaudusi matus, un pēc tam sākusi tīrīt zobus. Ar Harija zobu suku.

Tad viņa atskārš, ka gatavo pusdienas: viņas acu priekšā tieši kā reklāmas žurnālā uz pannas ar milzīgi garu, zilu rokturi čurkst šķēlītēs sagriezts šķiņķis. Tauku lodītes lido gaisā kā skaistas strūklaku šļakatas parkā, un viņa brīnās, cik ātri tās apraksta lokus. Tās apdedzina roku, kas tur pannu, un viņa samazina gāzes violeto liesmu. Tad ielej glāzi piena Nelsonam un norauj salātu galviņai dažas lapas un uzliek uz dzeltena plastmasas šķīvja, arī pati apēzdama kādu sauju. Viņa nedomā likt šķīvi arī sev, bet tad ieprātojas, ka trīsas vēderā varbūt ir no izsalkuma, un paņem vēl vienu šķīvi un stāv, ar abām rokām piespiedusi to sev pie krūtīm, un brīnās, kādēļ tēvs bija tik pārliecināts, ka Harijs ir mājās. Viņa zina, ka dzīvoklī vēl kāds ir, bet tas nav Harijs, un šim svešajam šeit nav ko meklēt, un viņa nolemj to ignorēt un neveiklām kustībām turpina galda klāšanu. Viņa cieši tur katru priekšmetu, kamēr tas laimīgi nolikts uz galda.

Nelsons gaužas, ka šķiņķis esot par treknu, un atkal jautā, vai tētis aizbraucis, un šī neapmierinātība ar šķiņķi, ko viņa tik prasmīgi un varonīgi uzcepusi, Dženisu pagalam nokaitina, un, kad zēns divdesmito reizi atsakās ieēst kaut salātu lapiņu, viņa pārliecas pāri galdam un iesit pa viņa nekaunīgo ģīmi. Muļķa bērns nespēj pat raudāt, tas tikai sēž un blenž viņā, raudams elpu uz iekšu, līdz beigu beigās tomēr pilnā balsī sāk brēkt. Bet viņa, par laimi, ir uzdevumu augstumos un nezaudē mieru — viņa skaidri redz, cik nepamatoti ir bērna iebildumi, un neļaus sevi iebiedēt. Viņa sagatavo Nelsonam pudeli, paņem bērnu pie rokas, liek nokārtot darīšanas un aizved uz gultu. Vēl arvien raustīdamies elsās, viņš sūc pupiņu un, kā pēc vērīgo acu stiklainā spīduma redzams, grasās aizmigt. Viņa stāv pie gultiņas, brīnīdamās par savu spēku un apņēmību.

Atkal atskan telefona zvans, sirdīgāk nekā pirmo reizi, un viņa skrien, lai zvans netraucētu Nelsonam iemigt, taču jūt, ka spēki zūd un kaklā sakāpj brūns nelabums.

— Hallo!

— Dženisa! — Tā ir mātes balss, nosvērta un skarba. — Es tikko atgriezos no Brūveras, biju aizbraukusi iepir-47 t kties. Tēvs visu rītu mani meklējis. Viņš domā, ka Harijs atkal esot aizgājis. Vai tas tiesa?

Dženisa aizver acis un saka: ^

— Viņš aizbrauca uz Alentaunu.

— Kas viņam tur darāms?

— Viņš grib pārdot kādu automašīnu.

— Nerunā muļķības, Dženisa, Vai tev kaut kas nekaiš?

— Kā tu to domā?

— Vai tu esi dzērusi?

— Ko dzērusi?

— Tikai neuztraucies. Es tūliņ aizbraukšu pie tevis.

— Nevajag, māt. Viss ir kārtībā. Es nupat noliku Nel-sonu gulēt.

— Es kaut ko iekodīšu un tūlīt braukšu. Tu liecies gulēt.

— Māt, lūdzu, nebrauc!

— Nerunā pretī, Dženisa. Kad viņš aizgāja?

— Nebrauc, māt! Vakarā viņš būs atpakaļ. — Tad ieklausījusies viņa vēl piebilst: — Un neraudi, ja?

— Tu saki «neraudi», bet pati to vien dari kā grūd mūs negodā, — māte atcērt. — Pirmoreiz man šķita, ka vainīgs ir viņš, bet nu es vairs neesmu par to pārliecināta. Vai dzirdi? Es neesmu par to pārliecināta!

No šīs sarunas Dženisu pārņem tik briesmīgs nelabums, ka viņa brīnās, kā vispār spēj noturēt klausuli.

— Nebrauc, māt, — viņa lūdzas. — Lūdzu, nebrauc!

— Es iekodīšu un pēc divdesmit minūtēm būšu pie tevis. Liecies gultā.

Dženisa noliek klausuli un ar šausmām paraugās apkārt. Dzīvoklis izskatās baismīgs. Izkrāsojamās grāmatas un glāzes uz grīdas, gulta neklāta, visur netīri trauki. Viņa aizskrien līdz turienei, kur kopā ar Nelsonu krāsojusi attēlus, un, nevarēdama pieliekties, nometas uz ceļgaliem. Rebeka sāk raudāt. Aiz bailēm, ka var uzmosties Nelsons un ka viņai jānoslēpj Harija prombūtne, Dženisa pieskrien pie meitenītes gultiņas un kā ļaunā murgā redz, ka tā ir piesmērēta ar oranžu putriņu.

— Ak tu draņķene, — viņa novaidas un paņem mazo, netīro ķermenīti uz rokām, un skatās, kur lai to novieto. Tad ieliek bērnu atzveltnes krēslā un, kodīdama lūpas, sprauž vaļā autiņus.

— Ak tu sivēns tāds, — viņa nomurmina, juzdama, ka viņas balss atvaira svešinieku, kas atkal piepilda telpu.

Viņa aiznes noķērnāto autiņu uz vannas istabu un iemet vannā, un, nometusies uz ceļgaliem, iebāž vannas caurumā tapiņu. Viņa atgriež abus krānus līdz galam, no pieredzes zinādama, ka tad ūdenim būs tieši vajadzīgā temperatūra. Tas šļācas ārā ar brāzmainu spēku. Viņa pamana viskija glāzi, ko atstājusi uz klozeta tvertnes, un iedzer krietnu malku, un pēc tam nekādi nevar saprast, kā lai atbrīvojas no glāzes. Rebeka visu laiku nemitīgi brēc, kā apzinādamās, ka ir netīra. Dženisa paņem glāzi līdzi uz istabu un, vilkdama bērnam nost krekliņu un jaciņu, aizķer glāzi ar ceļgalu un izlej uz paklāja. Slapjās drānas viņa uzliek uz televizora un noslīgst uz ceļgaliem, un mēģina sabāzt krāsainos krītiņus atpakaļ kastītē. No visas šīs rosīšanās viņai' sāp galva. Viņa noliek krītiņus uz virtuves galda un izgāž neapēsto šķiņķi un salātus papīra maisā zem izlietnes, bet maisa gals nav bijis pilnīgi vaļā, un lapas iekrīt tumšajā tukšumā aiz tā, un viņa, nometusies četrrāpus, galvai sitoties pret izlietni, veltīgi cenšas tās ieraudzīt vai sagrābstīt. Ceļgali smeldz no ilgstošās locīšanās. Viņa atmet tam visam ar roku un izbrīnā atskārš, ka smagnēji sēž uz virtuves krēsla un blenž uz mīkstajiem, spilgti krāsainajiem, no kastītes izlīdušajiem krītiņu galiem. Jānoslēpj viskijs. Kādu brīdi viņas ķermenis paliek kā sastindzis, bet, kad tas iekustas, viņa redz, ka rokas ar netīrajiem nagiem bāž viskija pudeli skapīša zemākajā plauktā pie Harija vecajiem krekliem, kurus viņa domājusi izlietot lupatām, jo Harijs nekad nevalkās lāpītus kreklus un viņa tos arī neprastu salāpīt. Viņa aizver durvis, tās noklakšķ, bet neaizcērtas, un no izlietnes apakšas linoleja kā maza platmalīte viņā raugās viskija pudeles korķis. Viņa iesviež to atkritumu maisā. Virtuve tagad ir puslīdz kārtībā. Viesistabā pūkainajā krēslā guļ kailā Rebeka, vēderiņš no kliegšanas tai ir uzpūties un līkās, tuklās kājiņas apsarkušas un pievilktas klāt. Ar katru brēcienu bērna seja kļūst sarkanāka, un Dženisa aizver acis un domā, cik tas ir briesmīgi, ka māte taisās braukt šurp un sabojāt viņai šo dienu tikai tādēļ, lai pārliecinātos, ka Harijs atkal viņu pametis. Ne mirkli nevar pagaidīt, grib ātrāk uzzināt, un arī šis pretīgais bērns nevar pagaidīt, un slapjās drānas atrodas uz televizora ... Viņa tās aiznes un iemet vannā virsū netīrajam autiņam, un aizgriež krānus. Pelēkais ūdens sniedzas gandrīz līdz vannas malai. Virspusē trīsuļo sīki vilnīši, un zem tiem ir dziļš, gaidošs, bezkrāsains ūdens. Cik labi būtu tagad nomazgāties! Mierīgas apņēmības pilna viņa atgriežas dzīvojamā istabā. Cenzdamās izcelt no krēsla bērna sīko, lokano augumiņu, viņa tik ļoti sagrīļojas, ka nokrīt uz ceļgaliem, tad saņem Rebeku abās rokās un, sāniski piespiedusi pie krūtīm, nes uz vannas istabu. Viņa ar lepnumu domā, ka izdarīs visu līdz galam; mātei atbraucot, bērns vismaz būs tīrs. Viņa lēni noslīgst uz ceļgaliem līdzās lielajai, nekustīgajai vannai un izbrīnā atskārš, ka viņas piedurknes ir slapjas. Divām lielām plaukstām ūdens apskauj viņas roku dilbus; sārtais mazulis kā pelēks akmens viņas acu priekšā noiet dibenā.

Izmisīgi iešņukstēdamās, viņa cenšas sakampt bērnu, bet ūdens atgrūž viņas rokas, piedurkņu gali peld, un glumais kamols izslīd un pazūd pēkšņi satumsušajā ūdenī. Viņa satver bērnu, sajūt zem sava īkšķa tā sirdspukstus, un tad atkal tas izslīd viņai no rokām, un ūdens virspusē atspoguļojas iegarens bālganums, kura īsto apveidu viņa nespēj satvert. Tas ilgst tikai mirkli, taču šis mirklis tiek mērots ar citu, daudz blīvāku laiku. Tad viņa ir cieši sažņaugusi Bekiju rokās, un viss ir pilnīgā kārtībā.

Viņa paceļ mazo^ radībiņu gaisā un piespiež pie savām slapjajām krūtīm. Ūdens straumes tek lejā uz vannas istabas flīzēm. Mazais, vieglais ķennenītis kūļājas pret Dženi-sas kaklu, bet, kad viņa, atviegloti uzelpodama, uzmet ašu skatu bērna sejiņai, tā atgādina baismīgu, bezveidīgu recekli. Neskaidra, smadzenēs uzzibsnījusi atjauta par to, kā izdarāma mākslīgā elpināšana, liek Dženisas aukstajām, slapjajām rokām neprātīgā ritmā izmisīgi sažņaugties un atlaisties. Zem viņas cieši samiegtajiem plakstiņiem dzimst kvēlas, sarkanas lūgšanas — bez vārdiem, monotonas —, un viņai šķiet, ka būtu apskāvusi kādas milzīgi lielas būtnes ceļgalus — būtnes, kurās vārds dievs tēvs, dievs tēvs kā sitieni bungo viņai pa galvu. Kaut arī viņas satracinātā sirds liek Visumam pludot sarkanā gaismā, zem viņas rokām neuzšķiļas neviena dzirksts. Straumēm plūstošās lūgšanas paliek bez atbildes, tumsā neietrīsas pat ne vārs čuksts. Sajūta, ka līdzās atrodas kāds trešais, kļūst šer-minoša, un, izdzirdusi klaudzināšanu pie durvīm, Dženisa zina, skaidri zina, ka noticis visļaunākais, kas ar sievieti vispār var notikt.

Bāls kā krīts Džeks noliek klausuli un atgriežas istabā.

— Dženisa Engstrema netīšām noslīcinājusi jaunpie-dzimušo.

— Kā viņa to varējusi izdarīt? — Lūsi ja jautā.

— Nezinu. Šķiet, ka dzērumā. Tagad viņa esot bez samaņas.

— Bet kur bijis viņš?

— To neviens nezina. Lūdz, lai es viņu sameklējot. Zvanīja misis Springere.

Viņš apsēžas no tēva mantotajā masīvajā zvilnī ar riekstkoka paroceņiem, un Lūsija ar rūgtumu atskārš, ka viņas vīrs novecojis. Viņa mati kļuvuši plāni, sejas āda krunkaina, viņš izskatās izmocīts.

— Kādēļ tev mūždien jādzenas pakaļ šim ļurļakam?

— Viņš nav ļurļaks. Es mīlu viņu.

— Tu mīlot viņu! Kļūst nelabi klausoties. Patiešām nelabi, Džek. Kādēļ tu nemēģini mīlēt mani vai bērnus?

— Es mīlu jūs.

— Nemīli, Džek. Runāsim vienreiz atklātu valodu. Tu mūs nemīli. Tu nespēj mīlēt nevienu, kurš var atbildēt uz tavu mīlestību. Tu no tā baidies. Baidies, vai ne?

Tālruņa zvans ir pārsteidzis viņus bibliotēkas istabā dzeram tēju, un viņš paceļ no grīdas tukšo, starp kājām nolikto tējas tasi un pēta tās dibenu.

— Nevajag runāt muļķības, Lūsij, — viņš saka. — Es jūtos pārāk briesmīgi.

— Jā, tu jūties briesmīgi, un es jūtos briesmīgi. Es jūtos briesmīgi kopš tā laika, kad tu sapinies ar šo lopu. Viņš pat nepieder pie tavas baznīcas.

— Katrs kristietis pieder pie manas baznīcas.

— Kristietis! Ja viņš ir kristietis, tad paldies dievam, ka es neesmu kristiete. Cilvēks nogalina pats savu bērnu, un tu vēl dēvē viņu par kristieti!

— Viņš nav nogalinājis bērnu. Viņš nav bijis mājās, tas ir nelaimes gadījums.

— Var sacīt, ka tikpat kā nogalinājis. Aizskrien no mājām un noved savu stulbo sievu tik tālu, ka tā pieliekas pilna kā zeķe. Kādēļ tev vajadzēja atkal savest viņus kopā? Šī skuķe būtu kaut kā iekārtojusies, un nekas tāds nebūtu atgadījies.

Eklzs mirkšķina acis: trieciens ir attālinājis viņu no visa un liek daudz ko pārdomāt. Lielu iespaidu uz viņu atstājusi Lūsijas versija. Viņš mazliet brīnās par indīgo dzēlīgumu viņas balsī. Vārds «ļurļaks» no viņas mutes ir kaut kas nedzirdēts.

— Tātad tu uzskati, ka bērnu esmu nogalinājis es.

r— Nē, nepavisam. Es neesmu tā teikusi.

■— Tev laikam taisnība, — Eklzs saka un pieceļas no krēsla. Viņš iziet gaitenī, kur atrodas tālrunis, un atkal izvelk no kabatas grāmatiņas tālruņa numuru, uzrakstītu zem tikko salasāma, ar zīmuli viegli uzšņāpta vārda: Ruta Lenarda. Vienu reizi šis numurs ir derējis, bet tagad elektriskā pele velti grauž tālīno metāla membrānu. Viņš liek signālam noskanēt divpadsmit reižu, noliek klausuli, uzgriež numuru vēlreiz un pēc septiņiem signāliem noliek klausuli atpakaļ. Kad viņš atgriežas bibliotēkā, Lūsija ir kļuvusi laipna un vēlīga.

— Piedod, Džek. Es nedomāju, ka tu būtu vainīgs. Skaidrs, ka neesi. Nevajag aušoties.

— Ir jau labi, Lūsij, Patiesība nedrīkst mūs aizvainot. — Viņš nodomā, ka, ja ticība ir patiesa, tad nekāda patiesība nav ar to pretrunā.

— Ak debess, šī mocekļa poza! Redzams, tu esi ieņēmis galvā, ka tas noticis tavas vainas dēļ, un, lai es teiktu ko teikdama, paliec pie sava. Tad man nav ko velti runāt.

Viņš klusē, lai viņai nebūtu velti jātērē vārdi, bet pēc brīža viņa jau laipnāk ierunājas:

— Džek?

— Jā?

— Kādēļ tu tik ļoti vēlies viņus samierināt?

Viņš paņem no apakštasītes citrona šķēlīti un piemiegtām acīm cenšas cauri tai aplūkot istabu.

— Laulība ir svēta, — Eklzs saka.

Viņš domā, ka Lūsija varbūt sāks smieties, bet viņa pavisam nopietni jautā:

— Ari neveiksmīga laulība?

— Jā.

— Bet tas taču ir absurds! Tas ir pretrunā ar veselo saprātu.

— Es neticu veselajam saprātam. Ja tas tevi iepriecina, tad varu pateikt, ka es vispār it nekam neticu.

— Tas mani neiepriecina. Tu esi psihopāts. Bet man ļoti žēl, ka tā noticis. Patiešām žēl.

Viņa paņem tasītes un aizdrāžas uz virtuvi, atstādama viņu vienu. Vakara ēnas kā zirnekļa tīmekļi tinas ap grāmatām, kuru lielākā daļa piederējusi viņa priekšgājējam, visu apjūsmotajam vecpuisim Džozefam Lenghornam. Eklzs truli sēž, kā gribēdams kaut ko sagaidīt, taču sēdēt neiznāk ilgi. Zvana tālrunis. Viņš aizsteidzas, lai paceltu klausuli pirms Lūsijas; pa logu viņš redz, ka kaimiņiene ņem nost no auklas izžauto veļu.

— Hallo?

— Vai Džeks? Te Harijs Engstrems. Ceru, ka neesmu jūs iztraucējis.

— Nē, nepavisam.

— Varbūt jūs pašlaik vadāt kādu rokdarbu pulciņu vecām dāmām vai kaut ko tamlīdzīgu?

— Nē.

— Zināt, es mēģinu sazvanīt savu dzīvokli, bet neviens nenāk pie aparāta, un tas mani maķenīt nervozē. Pagājušo nakti es nebiju mājās, un man ir tāds kā nemierīgs prāts. Es gribu iet atpakaļ, bet man vispirms jāzina, vai Dženisa nav zvanījusi policijai vai izstrādājusi kaut ko citu tamlīdzīgu. Vai jūs nezināt kaut ko tuvāk?

— Harij, kur jūs atrodaties?

— Pie kāda Brūveras drogu veikala.

Kaimiņiene ir noņēmusi pēdējo palagu, un Džeka skatiens pieķeras tukšajai, baltajai virvei. Acīmredzot viens no pienākumiem, ko sabiedrība viņam uzlikusi, ir traģisku ziņu pavēstīšana, un, juzdams, ka mute kļūst sausa, viņš saņem spēkus, lai izpildītu šo ierasto uzdevumu. Ja esi ķēries pie arkla ... Viņš tur acis plati vaļā, lai Harija balss neliktos viņam tik tuvu.

— Lai veltīgi nezaudētu laiku, man laikam būs jāpasaka jums tas pa tālruni, — viņš iesāk. — Harij, mūs piemeklējusi briesmīga nelaime.

Ja ilgi virpina auklu uz vienu pusi, tā saliecas un pēkšņi samezglojas, sagriežas cilpā. Kad Harijs ir visu noklausījies, šāda cieta cilpa viņam savelkas pakrūtē. Viņš pats nezina, ko saka Eklzam, viņa apziņā iespiežas tikai spilgti krāsainās kārbiņas skatlogā iepretim telefona būdiņai. Pie drogu veikala sienas ir plakāts, uz kura redzams viens vienīgs sarkaniem burtiem uzrakstīts vārts PARA-DIHLOROBENZĪNS. Cenzdamies saprast, ko Eklzs saka, viņš neskaitāmas reizes pārlasa šo vārdu, mēģinādams sadalīt zilbēs un minēdams, vai to vispār var izrunāt. Tai brīdī, kad viņš beidzot saprot, kas noticis, kad pilnībā aptver savu nelaimi, kāda resna sieviete pieiet pie letes un nopērk divas kastītes salvešu. Viņš iznāk saules gaismā, rīstīdams siekalas, lai neļautu cilpai celties uz augšu un aizžņaugt elpu. Ir tveicīga diena, pirmā īstā vasaras diena, un karstums ceļas augšup no spīdošās ietves un versmo gājēju sejās, likdams turēties tālāk no veikalu vitrīnām un nokaltušajām akmens fasādēm. Baltajā gaismā cilvēku sejās skaidri redzama tipiski ameri-

kāniskā izteiksme — piemiegtas acis un drūmā smīnā atšieptas lūpas, kas, šķiet, tūliņ pat izteiks kaut ko draudošu un nežēlīgu. Zem spīdīgajiem satiksmes sastrēgumā iestigušo automašīnu jumtiem cepinās braucēji. Pāri pilsētai klājas pienaina dūmaka, ko gurdenās debesis nespēj izkliedēt. Uz ielas stūra kopā ar vairākām sasarkušām un sasvīdušām, veikalus izstaigājušām sievietēm Harijs gaida Mauntdžadžas autobusu 16-A, un tas, riepām по-švīkstot, apstājas pilns kā piebāzts. Aizmugurē pieķēries pie tērauda stieņa, viņš visiem spēkiem cenšas noturēties taisni, nepadoties cilpas radītajam nelabumam. Uz sludinājumu dēļiem redzamas filtra cigarešu un iedeguma eļļas, un Starptautiskās Labdarības biedrības reklāmas.

Pagājušo nakti viņš ar šo autobusu atbrauca uz Brūveru, lai dotos uz Rutas dzīvokli, bet tur viss bija tumšs un neviens neatvēra durvis, kaut gan aiz matētā stikla ar uzrakstu V. L. Peligrini vīdēja nespodra gaisma. Viņš sēdēja uz kāpnēm un skatījās kulinārijas veikala vitrīnā, kamēr tā vēl bija apgaismota, un pēc tam mirdzošajā baznīcas logā. Kad gaisma nodzisa arī tur, viņš, juzdamies salauzts un vīlies, nolēma doties uz mājām. Viņš aizgāja līdz Vaizerstrītai un raudzījās lejup uz pilsētas ugunīm un milzīgo saulespuķi, bet autobuss nenāca, un viņš kātoja kājām, bet tad sāka baidīties, ka netiek sadurts vai aplaupīts, un iegriezās kādā apšaubāmā viesnīcā, un noīrēja istabu. Visu nakti kaut kur sīca bojāta spuldze un smējās kāda sieviete, tā ka viņš lāgā negulēja un pamodās pietiekami agri, lai laikus atgrieztos Mauntdžadžā un pārģērbtos, un dotos uz darbu, taču kaut kas viņu atturēja. Visu dienu kaut kas viņu atturēja. Viņš mēģina izprast, kas īsti tas bija, jo tas nogalināja viņa meitu. Pa daļai tā bija vēlēšanās atkal redzēt Rutu, taču no rīta, kad viņš vēlreiz aizgāja uz viņas māju, kad kļuva skaidrs, ka tur viņas nav, ka viņa droši vien kopā ar kādu idiotu aizlaidusies uz Atlantiksitiju, viņš turpināja klaiņošanu pa Brū-veras ielām, iegriezās universālveikalos, kur skanēja mūzika, iekoda karstas desiņas un nīka pie kinoteātra ieejas, ar acīm nemitīgi meklēdams Rutu. Viņš gaidīja, ka no pūļa iznirs pleci, kurus skūpstījis, un aiz apsveikuma kartiņu stenda iemirdzēsies rudie mati, ko lūdzis klaidā izlaist pār pleciem. Taču Brūvera dzīvoja pāri par simttūkstoš cilvēku, un viņam nebija ne mazāko cerību; turklāt laika bija pārpārēm, lai atrastu Rutu kādu citu reizi. Nē, tas, kas lika viņam palikt Brūvera, kaut gan pakrūtē arvien ciešāk savilkās cilpa, vēstot, ka mājās kaut kas atgadījies, tas, kas lika dirnēt saltajā gaisā, kurš vēsmoja no kinoteātru durvīm, kas lika kavēties pie veikalu letēm ar sasmaržotu veļu, lētām rotaslietām un sālītiem riekstiem (nabaga Dženisa), iet uz parku un klaiņot pa takām, kur viņš bija staigājis kopā ar Rutu, un, stāvot zem kastaņas, noskatīties, kā pieci nosmulējušies puišeļi spēlējas ar slotaskātu un tenisa bumbiņu, tas, kas dzina atpakaļ uz Vaizerstrītu, no kurienes viņš zvanīja Eklzam, — tā bija doma, ka kaut kur jābūt izejai. Viņš bija pārskaities uz Dženisu ne tik daudz tāpēc, ka šoreiz viņai bija taisnība un tieši viņš bija rīkojies muļķīgi, bet gan aiz sajūtas, ka ir ieslodzīts, ielenkts no visām pusēm. Viņš bija devies uz baznīcu un pārnesis mājās mazu liesmiņu, bet tai nebija vietas tumšajās, mitrajās sienās, un tā noplaiksnījās un nodzisa. Un viņš saprata, ka vairs nespēs to iededzināt. No atgriešanās mājās viņu bija atturējusi sajūta, ka viņš radīts kaut. kam labākam nekā klausīties zīdaiņa brēkšanā un krāpt cilvēkus vecu automašīnu uzpirkšanas filiālēs, un taisni šo sajūtu viņš cenšas apspiest, kad autobusā, cieši sažņaudzis hromēto stieni, aizmiegtām acīm pārliecas pāri divām sievietēm baltās plisētās blūzēs, ar iepirkuma sainīšiem klēpjos. Cilpa pakrūtē rada nelabumu, un viņš izmisīgi turas pie ledainā stieņa, kamēr autobuss apbrauc apkārt kalnam. Viscaur nosvīdis, viņš izkāpj vienu kvartālu pirms vajadzīgās pieturas. Šeit, Mauntdžadžā, jau biezē ēnas; saule, kas cepināja Brūveru, jau pazūd aiz kalnu kores, un viņa sviedri sasalst un elpa kļūst ātra. Viņš skrien, lai ķermenis būtu nodarbināts, lai varētu izmest visas domas no galvas. Garām ķīmiskajai tīrītavai, kur pa sienā iemūrētu caurulīti šņākdams nāk tvaiks. Cauri eļļas un gumijas smakām, kas ceļas no asfalta dīķa ar sarkanajiem benzīntanka sūkņiem. Garām Mauntdžadžas municipalitātes zālienam un ieplaisājušām, rūsas izraibinātām piemiņas plāksnēm ar Otrā pasaules karā kritušo vārdiem. Krūtīs iedur sāpe, un tālāk viņš iet soļos. Kad viņš apstājas uz Springeru mājas lieveņa, pati cienīgā pienāk pie durvīm un aizcērt tās viņam deguna priekšā. Bet, ieraudzījis pie mājas olīvkrāsas buiku, viņš saprot, ka atbraucis Eklzs, un pēc brīža Džeks pienāk pie durvīm un ielaiž viņu iekšā.

— Jūsu sievai iedotas miega zāles, un viņa guļ, •—i Eklzs krēslainajā gaitenī saka.

— Bet maziņā . t *

— Viņa ir apbedīšanas birojā.

Trusim gribas kliegt, ka tā ir nekrietnība — atdot apbedīšanas birojam tik mazu ķermenlti, ka to būtu vajadzējis apbedīt ar zīdainītim atbilstošu vienkāršību, kā putniņu — nelielā, zālē izraktā bedrītē.

Eklzs uziet augšā pa kāpnēm, bet Harijs sēdēdams vēro gaismas spēli uz metāla galdiņa, kur zaļo papardes, san-paulijas un sīciņi kaktusi. Tais vietās, kur gaisma no loga krīt uz lapām, tās ir košas, dzeltenīgi zaļas, bet priekšējās, ēnā palikušās, atgādina zaļgani melnus caurumus zeltītajā fonā. Kāds nedrošiem soļiem nāk lejā pa kāpnēm. Viņš nepagriež galvu, lai paskatītos, viņš baidās riskēt, paraugoties kādam sejā. Kaut kas mīksts pieskaras viņa rokai, un viņa acis sastop Nelsona skatienu. Bērna seja vai spīd saspringtā ziņkārē.

— Māmiņa guļ, — viņš -saka dobjā, apspiestā balsī, atdarinot apkārt dzirdētās traģisma pilnās balsis.

Trusis uzsēdina Nelsonu uz ceļgaliem. Zēns ir izaudzis un pieņēmies svarā. Tā ķermenis noder par aizsegu, un viņš piespiež bērna galvu pie sava kakla.

— .Vai maziņā slima?

— Maziņā ir slima.

— Vannā liels, liels ūdens, — Nelsons saka un, izplezdams rokas, cenšas atbrīvoties, lai šo daudzumu parādītu.

Viņš droši vien visu redzējis. Viņš grib rausties lejā no tēva ceļgaliem, bet Harijs, šausmu pārņemts, cieši tur viņu: māja ir pilna ar nelaimi, tā it kā draud bērnu pazudināt. Bet zēns spirinās tik sparīgi, ka satricina šo nelaimi un tā līdz ar māju var sagrūt pār viņiem. Spiezdams bērnu sev klāt, Trusis aizsargā sevi.

Eklzs nonāk lejā un skatās viņos.

— Vai jums nevajadzētu izvest dēlu pastaigāties? —? tas jautā. — Viņam bijusi briesmīga diena.

Visi trīs iziet ārā pa durvīm. Atvadoties Eklzs ilgi tur Harija roku savējā, beigās piebilzdams:

— Palieciet tepat. Jūs esat šeit vajadzīgs, kaut ari neviens jums to nesaka.

Kad Eklza buiks ir pazudis skatienam, Harijs ar Nelsonu apsēžas zālienā pie iebraucamā ceļa un met akmentiņus lejā uz ietvi. Zēns satraukti smejas un pļāpā, bet šeit ārā viņa balss neliekas pārāk skaļa. Harijs jūtas mazliet aizsargāts, paklausījis Eklza padomam. Pa ielu vīri iet mājās no darba. Nelsons vienam gandrīz trāpa pa kāju, un tas paceļ acis uz viņiem. Nepazīstamā seja cieši

raugās Harijā it kā no citas, bezgrēcīgas pasaules. Viņi izvēlas citu mērķi — zaļu mauriņa sējmašīnu, atslietu pret garāžas sienu. Harijs trāpa tai četras reizes pēc kārtas. Kaut gan vēl nav sācis krēslot, saules gaisma ir sarukusi līdz dažiem lāsumiem koku galotnēs. Zāle kļūst mikla, un viņš pārliek, vai nevajadzētu klusītēm ievest Nelsonu atpakaļ un atstāt šo māju.

Durvīs parādās misters Springers un sauc:

— Harij!

Viņi aiziet līdz lievenim.

— Bekija sagatavojusi dažas sviestmaizes vakariņām, — viņš saka. — Nāciet abi iekšā.

Viņi ieiet virtuvē, un Nelsons sāk ēst. Harijs atsakās kaut ko iebaudīt, vienīgi izdzer glāzi ūdens. Misis Sprin-geres virtuvē nav, un par to viņš jūtas tai pateicīgs.

— Harij, — misters Springers saka un pieceļas kājās, diviem pirkstiem pieglauzdams ūsas, it kā grasītos izdarīt kādu finansiālu piekāpšanos. — Mēs ar Bekiju un reve-rendu Eklzu visu pārrunājām. Es nedomāju sacīt, ka jūs būtu bez vainas, taču jūs neesat vienīgais vaininieks. Mēs ar sievu, tā sakot, neesam pratuši iedvest Dženisai paļāvību, neesam pratuši — kā sacīt jāsaka — parādīt, ka esam apmierināti ar viņu, kaut gan... — Viņa mazās' ačeles šobrīd ir nevis viltīgas, bet gan aizmiglotas un apsarkušas. — Kaut gan, liekas, esam centušies to darīt. Bet, lai nu būtu kā būdams, — šie vārdi skan asi, un balss it kā aizlūst, un viņš pagaida, lai nomierinātos, — ir jādzīvo tālāk. Vai saprotat, ko es ar to gribu teikt?

— Jā, ser.

— Ir jādzīvo tālāk. Mums jādzīvo tālāk ar to, kas mums palicis. Kaut gan Bekija ir pārāk satraukta, lai pašlaik tiktos ar jums, arī viņa domā tāpat. Mēs abi esam nākuši pie secinājuma, ka tas ir vienīgais pareizais ceļš. Es gribu teikt, — redzams, Harij, jūs esat pārsteigts, — es gribu teikt, ka mēs uzskatām jūs par savas ģimenes locekli, neraugoties uz šo... — Ar nenoteiktu žestu viņš norāda uz kāpņu pusi. Tad, rokai smagi atkrītot atpakaļ, piebilst: — ... nelaimes gadījumu.

Harijs aizsedz acis ar plaukstu. Gaisma ir tik spilgta, ka tās sāk kaist.

— Paldies, — viņš saka un gandrīz iekunkstas aiz pateicības pret šo cilvēku, kuru vienmēr nicinājis, bet kurš viņam teicis tik augstsirdīgu runu. Atbilstoši pieklājībai, kura kā zemūdens strāva vēl arvien cirkulē šai bēdu akacī, viņš cenšas apsvērt savu atbildi.

— Varat būt drošs, ka es izpildīšu savu da]u šajā darījumā. — Viņš apklust, jo kaklu aizžņaudz paša balss pretīgā skaņa. Kas viņam lika teikt vārdu «darījums»?

— Par to es nešaubos, — Springers atbild. — Reverends Eklzs mūs par to pārliecināja.

— Es gribu saldo, — Nelsons saka, uzsvērti skaidri izrunādams katru vārdu.

— Nellij, vai tu nevarētu paņemt kūciņu līdzi uz gultu? — Springers saka ar savu parasto jautrību, kura, kaut arī uzspēlēta, Trusim atgādina, ka bērns te ir dzīvojis vairākus mēnešus. — Tev būtu laiks doties uz dusu. Vai gribi, lai omīte uzved tevi augšā?

— Tētis, — Nelsons saka un nošļūc no krēsla, un pieiet pie tēva.

Abi vīrieši apmulst.

— Labi, — Trusis saka. — Parādi man savu istabu.

Springers izņem no bufetes divas šokolādes kūciņas,

un Nelsons negaidīti metas uz priekšu, lai viņu apskautu. Springers paliecas pretī, un viņa krunkainā dendija seja pret bērna vaigu kļūst tukša un neizteiksmīga, acis truli blenž uz Truša kurpēm, un, kamēr rokas sakļaujas arvien ciešākā skāvienā, no žaketes piedurknēm parādās lielas, melnas, četrstūrainas aproču pogas ar mazu zelta apmauti un zelta iniciāli «S».

Kad Nelsons ved tēvu uz kāpņu pusi, viņi paiet garām istabai, kur sēž misis Springere. Trusis uzmet īsu skatienu viņas uztūkušajai, no asarām spīdīgajai sejai, kas atgādina uz āru izvērstu iekšēju orgānu, un novēršas. Viņš pačukst Nelsonam, lai tas ieiet un noskūpsta vecmāmiņu, un novēl viņai labu nakti. Kad zēns atgriežas, viņi dodas augšup pa kāpnēm un pa gludo gaiteni, izlīmētu ar vecmodīgu automašīnu attēliem rotātām tapetēm, nonāk mazā istabiņā, kuras baltos aizkarus pie loga šalcoša koka lapotne iekrāso viegli zaļus. Katrā pusē logam simetriski izvietotas divas gleznas — viena ar kaķēniem, otra ar kucēniem. Te bērnībā droši vien dzīvojusi Dženisa. Istabā jūtama sasmakušas nevainības un mokošu gaidu dvaka, it kā te gadiem ilgi neviens nebūtu dzīvojis. Salauztā bērnu šūpuļkrēslā sēž spēļu lācītis ar vienu aci un galīgi nodilušu vilnu. Vai tas bijis Dženisas lācītis? Kas izrāvis tam aci? Nelsons šai istabā kļūst dīvaini pasīvs. Harijs izģērbj miegaino, brūni iedegušo bērnu, uzvelk tam pidžamu, ieliek to gultā un apsedz.

— Tu esi labs zēns.

— Jā.

— Tagad man jāiet. Tu nebaidies.

— Vai tētis brauc prom?

— Es aizeju, lai tu varētu aizmigt. Es atgriezīšos.

— Labi. Tēt?

— Jā?

— Vai mazā Bekija ir mirusi?

— Jā.

— Vai viņai bija bailes.

— Nē, nepavisam. Viņai nebija bailes.

•— Vai viņai ir labi?

— Jā, tagad viņai ir ļoti labi.

— Ak tā ...

— Tu neraizējies par viņu.

— Labi.

— Saritinies kamoliņā.

— Jā.

— Domā par to, kā meti akmentiņus.

— Kad būšu liels, es tos metīšu ļoti tālu.

— Pilnīgi pareizi. Tu jau tagad spēj aizmest tos diezgan tālu.

— Es zinu.

— Nu labi. Guli.

Lejā, virtuvē, Trusis jautā Springeram, kas mazgā traukus:

— Jūs taču negribat, lai es šovakar paliktu te?

— Šovakar ne. Man ļoti žēl, Harij, bet šovakar labāk ne.

— Nu protams. Es iešu uz māju. Vai man atnākt rīt no rīta?

— Jā, lūdzu. Mēs iedosim jums brokastis.

— Nē, nevajag. Es gribēju sacīt — vai atnākt pie Dže-nisas, kad viņa būs pamodusies?

— Jā, protams.

— Jūs cerat, ka viņa nogulēs visu nakti, vai ne?

— Tā liekas.

— Khm,.. Piedodiet, ka šodien nebiju filiālē.

— Nekas. Tas nav tik svarīgi.

— Jūs taču negribat, lai es rit ietu uz darbu?

— Protams, ka ne.

•— Bet es neesmu atlaists?

—- Nekādā ziņā. — Springers runā piesardzīgi, šaudī-

dams acis uz visām pusēm; viņš jūt, ka sieva noklausās šo sarunu.

— Esmu jums bezgala pateicīgs.

Springers neatbild. Harijs iziet pa verandas durvīm, lai nebūtu jāredz misis Springeres seja, un cauri miklajai vasaras tumsai, kurā skan vakariņu trauku šķindoņa, dodas uz māju. Viņš soļo augšup pa Vtlberstrītu, ieiet pa savām vecajām parādes durvīm un kāpj augšā pa kāpnēm, kurās vēl arvien jūtama tāda kā vārītu kāpostu smaka. Viņš atslēdz dzīvokļa durvis un, cik ātri vien spēdams, iededz visas spuldzes. Tad ieiet vannas istabā — vanna vēl arvien ir pilna ar ūdeni. Mazliet ir izsūcies, tā ka ūdens līmenis ir kādu collu zemāks par bāli pelēko svītru gar malām, taču vairāk nekā puse vannas joprojām ir pilna. Smagā, mierīgā ūdens masa, kam nav ne smakas, ne garšas, ne krāsas, Trusi satriec, it kā viņš būtu ieraudzījis klusējošu mošķi. Nekustīgā virskārta šķiet pārvil-kusies ar nedzīvu ādu. Uz tās pat redzami putekļi. Viņš atrota piedurkni un pieliecies izvelk aizbāzni, un ūdens saviļņojas un sāk burzguļot. Viņš skatās, kā ūdens līmenis lēni un vienmērīgi slīd arvien zemāk, līdz atlikušais ūdens, šņācoši guldzēdams, spēji sagriežas virpulī un pazūd kanalizācijas caurulē. Viņš domā: cik viegli tas bija, bet visuvarenais dievs it neko netika darījis. Vajadzēja tikai izvilkt mazo gumijas aizbāzni.

Gultā Trusis atskārš, ka no ilgās staigāšanas pa Brūveru viņam sāp kājas un stilbi ir kā salauzti. Ja pagrozās, sāpes uz brīdi apstājas, bet pēc tam zogas klāt atkal no jauna. Viņš cenšas aizmirsties lūgšanā, taču velti. Viņa domas kavējas citur. Viņš atver acis un raugās griestos, un tumsu izraibina neskaidrs dzīsi о jums, līdzīgs dzeltenīgi zilganajiem raibumiņiem uz zīdaiņa ādas. Viņš atceras Bekijas skaidro, sārto profilu slimnīcā aiz loga, un viņu sagrābj šausmas, un viņš izlec no gultas, lai iedegtu gaismu. Elektriskā gaisma šķiet blāva. Cirkšņos ir tāda sāpe, ka gandrīz jāraud. Vannas istabai viņš neiet ne tuvumā, viņš baidās, ka, uzgriežot gaismu, ieraudzīs tukšās vannas dibenā mazu, krunkainu, nozilējušu līķīti. Bailes dur nierēs un beidzot spiež saņemties; tumšais vannas dibens izlec pretī tukšs un balts.

Viņš ir domājis, ka nevarēs aizmigt, un, slīpo saules staru un lejā dzirdamās durvju klaudzoņas uzmodināts, jūt, ka miesa ir nodevusi dvēseli. Viņš steigšus apģērbjas, vēl lielāku drausmu pārņemts nekā vakardien. Notikušais ir kļuvis daudz reālāks. Neredzami vīkšķi spiež viņa kaklu un sasaista rokas un kājas, cilpa krūtīs ir kļuvusi cieta un pārklājusies ar garozu. Piedod man, piedod man, viņš klusi atkārto, nezinādams, kam īsti to saka.

Viņš dodas uz Springeru māju, un tur noskaņojums ir mainījies: var just, ka viss ir pārkārtots tā, lai radītu spraugu, kurā viņš, sarāvies maziņš, varētu iespiesties. Misis Springere pasniedz viņam apelsīnu sulu un kafiju un, kaut atturīgi, tomēr bilst kādu vārdu.

— Vai vēlaties krējumu?

•— Nē. Es dzeršu melnu.

— Lūdzu, krējums mums ir.

— Nē, tiešām nevajag. Kafija ir lieliska.

Dženisa ir atmodusies. Trusis uziet augšā un atlaižas gultā viņai līdzās. Viņa piekļaujas viņam un šņukst, iespiedusi vaigu starp viņa kaklu un zodu, un palagu. Viņas seja ir sakritusies, viņas augums šķiet bērnišķīgi mazs, karsts un stingrs.

— Es negribu redzēt nevienu citu kā tikai tevi, — viņa saka. — Es nespēju skatīties uz citiem.

— Tā nebija tava vaina. Tā bija manējā.

— Man atkal ir piens, — Dženisa saka, — un ik reizi, kad iesāpas krūtis, man šķiet, ka viņa ir blakusistabā.

Bēdu tumsā viņi tveras viens pie otra, viņš jūt, ka melnā viļņa uzplūdā izzūd sienas starp viņiem, bet ļauno priekšnojautu kamols krūtīs neizzūd, tas paliek ar viņu.

Visu dienu viņš pavada Springeru mājā. Nāk apmeklētāji un staigā apkārt uz pirkstgaliem. Viņi izturas tā, it kā Dženisa augšā būtu smagi slima. Atnākušās sievietes dzer virtuvē kafiju kopā ar misis Springeri, kuras smalkā, meitenīgi skanīgā, ar augumu dīvaini nesaderīgā balss ar savām nopūtām atgādina tālīnu, ritmiski pieaugošu un noklustošu dungošanu. Ierodas Pegija Fosnahta, šoreiz bez acenēm, un, uzmetusi viņiem satracinātu, plaši ieplestu šķībo acu skatienu, dodas augšā pa kāpnēm. Viņas dēls Billijs ārā rotaļājas ar Nelsonu, un neviens neiet apklusināt abu zēnu dusmu un sāpju spiedzienus, kas, neviena neievēroti, ar laiku norimst, lai pārtaptu smieklos. Pat Harijam ir viesis. Atskan durvju zvans, un misis Springere, tās atvērusi, ienāk krēslainajā istabā, kur viņš sēž, šķirstīdams žurnālus, un izbrīnītā, aizvainotā balsī saka:

— Pie jums kāds vīrietis.

Viņa nozūd, un viņš pieceļas un iet uz durvju pusi saņemt atnācēju. Tas ir Totero, atspiedies uz spieķa.

Viena sejas puse viņam ir paralizēta, taču viņš runā, viņš sļaigā, viņš ir dzīvs. Bet mazā Bekija ir mirusi.

— A, sveiks! Nu, kā ar veselību?

— Harij!

Ar brīvo roku Totero sagrābj Harija rokas dilbu un ilgi raugās tam sejā. Viņa mute ir sašķiebta uz vienu pusi, un vienu aci gandrīz pilnīgi aizsedz āda, kas ieslīpi pār-vilkušies tai pāri. Ap Harija roku sažņaugtie pirksti trīc.

— Apsēdīsimies, — Trusis saka un palīdz viņam apsēsties atpūtas krēslā. Cenzdamies uzcelt rokas uz paroce-ņiem, Tetero nogrūž zemē sedziņu. Trusis paņem parasto krēslu un apsēžas viņam blakus, lai nebūtu jārunā skaļi.

— Vai jums vajadzētu skraidīt tā apkārt? — viņš jautā, kad Totero vēl arvien klusē.

— Sieva mani atveda. Ar automašīnu. Viņa palika ārā. Harij, mēs uzzinājām par tavu briesmīgo nelaimi. Vai atceries, ka es tevi brīdināju? — Viņa acis jau pieplūst asarām.

— Kad tad?

— Kad?

Paralizētā sejas puse — droši vien apzināti — ir pagriezta sāņus, tā ka smaids šķiet dzīvs, gudrs un pārliecinošs. — Tai pirmajā vakarā. Es tev ieteicu atgriezties mājās. Es tevi lūdzu.

— Var jau būt. Esmu to aizmirsis.

— Nē, neesi vis. Neesi aizmirsis, Harij. — Kad viņš izrunā zilbi «ha», elpa šņākdama laužas ārā no kakla. — Es gribētu tev ko pateikt. Vai tu uzklausīsi mani?

— Protams.

— Labais un ļaunais... — viņš saka un apklust, viņa lielā galva pagriežas, tā ka kļūst redzama nekustīgā acs un stingās, vertikālās līnijas ap muti. — Labais un ļaunais nekrīt no debesīm. Mēs to radām. Mēs paši. Pret nelaimi. Neapšaubāmi, Harij, neapšaubāmi, — viņš kļūst arvien vairāk pārliecināts par savām spējām izrunāt garus vārdus, — neapšaubāmi skaidrs ir tas, ka nelaime ir sods par mūsu nepaklausību. Nav teikts, ka tā piemeklē tieši mūs pašus, mēs paši varam nebūt piemeklētie. Te nu ir piemērs no tavas dzīves. — Trusis brīnās, pa kuru laiku uz Totero vaiga parādījušās asaru pēdas, bet tur nu tās ir kā divas gliemeža atstātas sliedes. — Nu, vai nav tiesa?

— Protams. Protams. Es zinu, ka tā ir mana vaina. Kopš tas noticis, es jūtos... es jūtos... kā pretīgs kukainis.

Totero rāmais smaids plešas plašumā, un no viņa sejas puses nāk tik tikko dzirdama, čerkstoša murrāšana.

— Es brīdināju tevi, — viņš saka. — Es brīdināju tevi, Harij, taču jaunība ir kurla. Jaunība ir bezrūpīga.

— Bet kas tad man jādara? — Harijam izsprūk pār lūpām.

Totero it kā nedzird šo jautājumu.

— Vai atceries, kā es lūdzu tevi atgriezties mājās?

— Nezinu, var jau būt, ka tā bija.

— Nu labi. Tu esi īsts vīrietis, Harij. Tev ir vesels ķermenis. Kad es būšu miris, neaizmirsti, ka tavs vecais treneris mācīja tevi izvairīties no ciešanām. Neaizmirsti.

Pēdējo vārdu Totero izrunā bikli, mazliet pieliekdams galvu, tad pārsteidzoši sparīgi uzraušas stāvus, tā ka bezmaz būtu nokritis, ja acumirklī nepagūtu atmesties uz spieķa. Harijs izbijies pietrūkstas kājās, un īsu brīdi viņi stāv cieši līdzās viens otram. No vecā vīra lielās galvas nāk šķebīga, saldena, ne tik daudz medikamentu kā pūstošu dārzeņu smaka.

— Jums, jaunajiem cilvēkiem, — ar kāpjošu intonāciju viņš pamācošā skolmeistara balsī saka pārmetoši un reizē pieglaimīgi, — jums ir tieksme aizmirst. Vai tā nav? Nu saki — vai nav?

Kaut kāda neizprotama iemesla dēļ viņš ārkārtīgi alkst apstiprinājuma.

— Protams, — Trusis atbild, lūgdams dievu, kaut vecais vīrs drīzāk aizvāktos.

Harijs palīdz viņam iesēsties automašīnā — zili bāldzeltenā piecdesmit septītā gada izlaiduma dodžā, kas gaida pie oranža ugunsdzēsības hidranta. Misis Totero atturīgi izteic savu līdzjūtību par meitenītes nāvi. Viņa izskatās izmocīta un cēla. No sidrabainajiem, sīku krunciņu izvagotajiem deniņiem vijas sirmas matu šķipsnas. Viņa grib ātrāk tikt prom no Harija, tikt prom ar savu ieguvumu. Totero, atgādinādams vīpsnājošu rūķi, viņai līdzās uz priekšējā sēdekļa bezjēdzīgi glauda spieķa izliekumu. Trusis atgriežas istabā nomākts un it kā aptraipīts dubļiem. Totero atklājums uzdzinis viņam drebuļus. Viņš gribētu ticēt, ka pie visa vainīgas ir debesis.

Pret vakaru atbrauc Eklzs, lai norunātu par apbedīšanu, kas notiks rīt, pēc pusdienas. Kad Eklzs dodas prom, Trusis viņu gaitenī apstādina, un abi pārmij dažus vārdus.

— Kādas ir jūsu domas? — Trusis jautā.

— Par ko?

— Kas man tagad būtu jādara?

Eklzs satraukti paceļ acis. Viņa seja ir bāla un neizteiksmīga kā cilvēkam, kas nav izgulējies.

— Tas pats, ko jūs jau darāt, — viņš saka. —- Esiet labs vīrs. Labs tēvs. Mīliet to, kas jums palicis.

— Un ar to pietiek?

— Lai jums tiktu piedots? Es domāju, pietiek, ja tā nodzīvo visu mūžu..

— Es gribēju sacīt... — Harijs nav varējis iedomāties, ka tik pazemīgi būs kaut kas jālūdz no Eklza. — Vai atceraties, par ko mēs runājām? Par to, kas aiz visa tā ir.

— Harij, vai zināt, es neticu, ka kaut kas tāds pastāv — tādā nozīmē, kā jūs to domājat.

— Labi. — Trusis noskārš, ka arī Eklzs grib tikt prom no viņa, ka tam mokoši, pretīgi raudzīties viņā.

Acīmredzot saprazdams, ka Harijs to sajutis, Eklzs sasparojas un no visas sirds cenšas viņu mierināt.

— Harij, ne jau es esmu tas, kurš var jums piedot. Man jūs neko neesat nodarījis. Es esmu ne mazāk vainīgs kā jūs. Piedošana ir jāizpelnās, mums jāizpelnās tiesības saskatīt, kas aiz visa tā ir. Es zinu, ka cilvēkus var aizvest pie Kristus. Es esmu redzējis to savām acīm un izgaršojis ar savu muti. Un es uzskatu, ka laulība ir svēta un ka šis traģiskais atgadījums, lai cik briesmīgs, jūs ar Dženisu ir beidzot savienojis vissvētākām saitēm.

Visu pārējo dienas daļu Trusis tveras pie šīs pārliecības, kaut arī tai šķietami nav nekāda sakara ar lielās, sērojošās mājas krāsām un skaņām, ar vakara saules gaismas spēli mazajos džungļos uz stikla galdiņa vai vakariņām, ko viņi ar Dženisu, gandrīz ne vārda nepārmīdami, ietur viņas guļamistabā.

Šo nakti viņš pavada Springeru mājās vienā gultā ar Dženisu. Viņa guļ apbrīnojami cieši. Klusā krākšana, kas nāk no melnās mutes, paspilgtina mēness gaismu un nejauj viņam aizmigt. Viņš paceļas uz elkoņa un pēta viņas seju; mēness gaismā tā izskatās briesmīga — maza, šaura, visa tumšos plankumos, kas šķiet iegriezti mīkstā, cilvēcisku veidolu zaudējušā masā. Kā viņa var tik mierīgi gulēt? Agrā gaismiņā, juzdams, ka viņa smagnēji sakustas un izslīd no gultas, viņš vēl dziļāk ierokas spilvenā un uzvelk segu līdz ausīm, stūrgalvīgi nevēlēdamies pamosties. Doma, ka šodien ir bēres, paša acīs šādu rīcību šķietami attaisno.

Sājā dienai nozagtajā nomidzī viņš redz neparasti skaidru sapni. Viņš viens pats atrodas lielā, sīkiem oļiem piemētātā sporta laukumā vai tādā kā apbūves gabalā. Debesīs divi nevainojami pilnīgi vienāda lieluma apļi — viens spoži balts, otrs viegli caurspīdīgs — lēni tuvinās, līdz caurspīdīgais atrodas tieši virs baltā. Tai mirkli, kad tie saskaras, Trusis izbīstas un kāda balss kā no sporta laukuma skaļruņa sauc: Prīmula aprij pliederi! Augšējais aplis tikmēr slīd lejup, līdz apakšējais, kaut arī stiprāks, ir pilnīgi aizsegts un ir redzams tikai viens vienīgs aplis, tīrs un balts. Trusis saprot, ka «prīmula» ir mēness un «pliederis» — saule un ka tas, ko viņš redzējis, ir nāves izskaidrojums: burvīga nāve aizēno burvīgu dzīvi. Spēcīgā dvēseles saviļņojumā viņš saprot, ka viņam šis laukums ir jāatstāj un jākļūst par jaunas ticības atklājēju. Juzdams, ka apļi uzmācīgi liecas viņam pāri un ausīs vēl atbalsojas dzirdētie vārdi, Harijs atver acis. Gultai blakus stāv Dženisa brūnos svārkos un sārtā blūzē bez piedurknēm. Zem zoda viņai ir ļengana tauku kroka, ko viņš līdz šim nav pamanījis. Viņš ir pārsteigts, ka atmostas, guļot uz muguras, nevis, kā parasts, uz vēdera. Viņš saprot, ka tas bijis sapnis, ka viņam nekā nav ko pasaulei teikt, un krūtīs atkal savelkas mezgls. Kāpdams ārā no gultas, viņš noskūpsta sievas roku, kas bezpalīdzīga un mikla nokarājas gar sāniem,

Dženisa pagatavo viņam brokastis — pienā samirkušas kukurūzas pārslas un, kā aizvien, pārvārītu kafiju. Kopā ar Nelsonu viņi dodas uz savu dzīvokli, lai paņemtu bērēm nepieciešamās drānas. Trusi aizvaino tas, ka Dženisa spēj paiet. Viņa tam patika labāk, kad bija bezsamaņā. Ja jau viņi var staigāt pa ielām, vai viņu bēdas maz ir tik lielas? Viņš nespēj samierināties ar to, ka viņu raženie augumi gluži vienkārši kustas uz priekšu un sirdis kļuvušas nejūtīgas, un viņi interesējas tikai par ikdienišķiem Sīkumiem. Kopā ar dēlu viņi iet pa ielām, kur staigājuši, paši būdami bērni. Poteravēnijas noteka, pa kuru plūda gļotainie ledus fabrikas ūdeņi, ir izžuvusi. Mājas — daudzās vairs nedzīvo tie, kuru sejas viņam bija labi pazīstamas, — slīd garām kā gar vilciena logu, ar savām trulajām ķieģeļu fasādēm jautādamas, kādēļ šeit vispār kāds dzīvo. Kādēļ viņa dzīve aizrit taisni šai vietā, šai apnicīgajā Brūveras priekšpilsētā, kādēļ šī vieta viņam kļuvusi par centru visai pasaulei ar tās bezgalīgajām pļavām, kalnu grēdām, tuksnešiem, mežiem, jūrām un pilsētām? Bērnišķīgais jautājums: «Kādēļ es dzīvoju tieši šeit?» — šī priekšspēle galvenajam jautājumam: «Kādēļ es esmu es?» — iesveļ šaušalas sirdī. Ķermenim cauri izstrāvo saltums, un Trusis jūtas atdalījies no zemes, it kā beidzot būtu noticis visļaunākais, no kā viņš baidījies, un viņš būtu kļuvis neredzams. Ne robainā ietves mala, kur asfalts saplūst ar zālienu, ne nobrāztie, darvotie tālruņa stabi viņam vairs neko neizteic. Viņš ir nekas; uz mirkli viņš ir it kā izgājis no sava ķermeņa un smadzenēm paraudzīties, kā strādā motors, jo pats bijis vienīgi refrakcija, vibrācija šī motora iekšienē, taču iziedams iekāpis nekurienē un tagad netiek vairs atpakaļ. Viņam šķiet, ka viņš stāvētu aiz garāmslīdošo māju logiem un vērotu, cik cienīgi aizsoļo garām šī ģimene, šī trijotne, — nekas neliecina, ka tās pasaule sabrukusi, vienīgi sievietes klusās asaras. Dženisas asaras ir parādījušās nemanāmi kā rasa zālē — acīmredzot viņa apraudājusies, raudzīdamās uz rīta svaiguma pilnajām ielām.

Kad viņi ieiet dzīvoklī, Dženisa iekunkstēdamās saļimst pret viņa krūtīm. Viņa laikam nav spējusi iedomāties, ka istabas varētu būt saules pielijušas. Putekļu kūļi, kas virmo pienainajā gaismā slīpā leņķi no logu augšas līdz grīdai, piešķir visam nevainīgu noskaņu. Viens sienas skapis ir līdzās ieejas durvīm, tādēļ viņiem nevajag tūliņ doties dziļāk. Trusis atver skapja durvis pēc iespējas plašāk, cenzdamies neatsist tās pret televizoru, un pastiepj roku un atrauj vaļā celofāna maisa rāvslēdzi, un izņem savu zilo uzvalku, ziemās uzvalku no vilnas drānas, cita tumša uzvalka viņam nav. Nelsons priecīgi skraidelē pa dzīvokli, vannas istabā nokārto vajadzības, savā istabā atrod vecu gumijas jenotu un grasās ņemt to līdzi. Viņa rosīšanās izkliedē drausmo sajūtu, un viņi uzdrīkstas ieiet guļamistabā, kur atrodas Dženisas drānas. Garāmejot viņa norāda uz atzveltnes krēslu.

— Pirmdienas rītā es te sēdēju un vēroju saullēktu, — viņa saka. Viņas balss ir nedzīva. Viņš nezina, kādu atbildi viņa cer sagaidīt, un tādēļ nesaka- vispār neko, Tikai aiztur elpu.

Taču guļamistabā atgadās patīkams brīdis. Dženisa novelk svārkus un blūzi, lai uzlaikotu vecu, melnu kostīm-kleitu un, vienos apakšsvārkos, kailām kājām staigādama pa paklāju, atgādina viņam agrāko Dženisu — meiteni ar tievām potītēm un delnu locītavām un sīku, biklu seju. Melnais kostīms, pirkts skolas gados, viņai vairs neder, viņas viduklis pēc dzemdībām vēl ir pārāk pilnīgs. Bet varbūt viņa sāk izplūst tāpat kā māte. Stāvēdama un cenzdamās aizdarīt svārkus, ar kuplām, no neizzīstā piena uztūkušām krūtīm, kas spiežas pāri krūštura malām, viņa izskatās apaļīga un pievilcīga. Manējā, mana sieva, viņš nodomā, bet tad viņa pagriežas, un viņas saraudātā, izmisusī seja iznīcina viņa īpašniecisko lepnumu. Viņa kļūst par traucējošu pienākumu, kas sāpīgi spiež kamolu krūtīs. Un šī būtne viņam līdz mūža galam saudzīgi jāved pa dzīves taku arvien tālāk prom no pirmdienas rīta.

— Tie man vairs neder! — viņa spiedzīgi iesaucas un norauj svārkus no muguras, un kā milzīgu, virpuļojošu sikspārni aizlidina pāri istabai.

— Vai nekā cita tev nav?

— Ko lai es iesāku?

— Nomierinies. Iesim atpakaļ pie taviem vecākiem. Šeit tu kļūsti nervoza.

— Bet mums būs šeit jādzīvol

— Jā, bet ne šodien. Iesim.

— Šeit mēs nevaram dzīvot.

— Protams, ka nevaram.

— Bet kur tad mēs dzīvosim?

— Gan jau izdomāsim. Nāc.

Neveiklām kustībām viņa uzvelk savus svārkus un blūzi un aizgriezusies kautrīgi lūdz:

— Aiztaisi man podziņas.

Pogādams ciet sārto audumu gar viņas nekustīgo muguru, viņš sāk raudāt; karstas asaras apdedzina acis, un viņš redz bērnišķīgi mazās podziņas caur apaļiem, ūdeņainiem, ābeļu ziedlapām līdzīgiem plankumiem. Asaras aizķeras skropstās un rit lejup pa vaigiem, un šis valgums ir patīkams. Viņš vēlētos tā raudāt stundām ilgi, jo pat šī mazā asaru straumīte dod jūtamu atvieglojumu. Taču vīrieša asaras ir skopas, un viņējās nožūst, pirms viņi ir atstājuši dzīvokli. Aizvērdams durvis, viņš jūt, ka visu savu bez asarām nodzīvoto mūžu to vien darījis kā atvēTis un aizvēris durvis.

Nelsons ir paņēmis līdzi gumijas jenotu, un ik reizi, kad tas iepīkstas, Trusim visas iekšas sagriežas riņķī. Tagad pilsētu kveldē saule, kas tuvojas zenītam.

Springeru mājās laiks velkas tik gausi, ka viss notiekošais it kā atkārtojas atkal un atkal. Staigādamas no istabas uz istabu, Dženisa ar māti reizēm klusi pārmij pa vārdam. Laikam raizējas par to, ko Dženisa vilks mugurā. Tad abas uziet augšā, un pēc pusstundas Dženisa parādās melnā, augšup uzspraustā un ieņemtā misis Springeres tērpā, kurā izskatās ļoti līdzīga savai mātei.

— Harij, nu kā? Vai izskatās labi?

— Nevajag māžoties. Vai tu taisies doties uz modes skati, vai? — Tad viņš kā atvainodamies piebilst: — Izskatās ļoti labi. — Taču izteiktais vairs nav atsaucams. Spiedzīgi iešņukstēdamās, Dženisa uzskrien augšā un sabrūk mātes rokās. Misis Springere ņem atpakaļ to pašu nelielo grēku piedošanas devu, ko viņam piešķīrusi. Māja atkal piepildās ar vārdos neizteiktu domu, ka viņš ir slepkava. Viņš pieņem šo domu ar pateicību: ir, ir, jā, viņš ir slepkava, un naids viņam piestāv labāk nekā piedošana. Naida apņemts viņš var palikt kā paralizēts, un naida spīvums viņam noder par aizsegu.

Pulkstenis rāda vienu. Istabā, kur viņš sēž, ienāk misis Springere.

— Vai vēlaties kādu sviestmaizi?

— Paldies, man nekā negribas.

— Tomēr vajadzētu kaut ko ieēst.

Viņas neatlaidība liekas tik neparasta, ka viņš aiziet uz virtuvi. Nelsons viens pats sēž pie galda un ēd zupu, zaļus burkānus un sviestmaizi ar desu. Viņš nesaprot, vai vajag uzsmaidīt tēvam vai ne. Misis Springere ir uzgriezusi Harijam muguru.

— Vai mazais dienā ir gulējis? — tas jautā.

— Varat vest viņu augšā, —; viņa, nepagriezdama galvu, saka.

Augšstāva istabā, kur atrodas vienacainais lācītis, Harijs lasa zēnam priekšā pasaku par mazo vilcieniņu Čuku-čuku, kas baidās no tuneļiem. Ap to vietu, kur Čuku-čuks ir pierādījis, ka vairs nebaidās, Nelsons aizmieg tēvam zem rokas. Harijs dodas atkal lejā. Dženisa atpūšas savā istabā, un misis Springeres šujmašīnas klabēšana — viņa pārtaisa Dženisai savu kleitu — saaužas ar putnu dziesmām un agrās pēcpusdienas trokšņiem.

Noklaudz parādes durvis, un viesistabā ienāk Springers. Logu štoras nav atvilktas, un viņš satrūkstas, ieraudzīdams krēslā Hariju.

— Sveicināts, Harij!

— Labdien.

t— Es biju tiesas namā, Harij, un runāju ar Elu Horstu.

Ar izmeklētāju. Viņš man apsolīja, ka apsūdzība par slepkavību netiks izvirzīta. Šāda versija atkrīt. Nelaimes gadījums. Viņš ar visiem jau aprunājies un gribētu tikties arī ar jums. Neoficiāli.

— Labi.

Springers vēl kavējas, gaidīdams kādu pateicības vārdu.

— Kādēļ viņi neiespundē mani cietumā? — Harijs jautā.

— Harij, tā ir nepareiza jautājuma nostādne. Galvenais tagad ir tas, kā mēs varēsim kompensēt zaudējumus.

— Jums taisnība. Piedodiet.

Doma, ka viņš izslīdējis cauri likuma tīklam, rada Harijā pretīgumu. Ne jau viņa dēļ tas viss ir nodarīts, ne jau viņu kāds gribējis noņemt no āķa.

Springers uzsteidzas augšā pie sievietēm. Tur dzirdama soļu duna. Stikla bufetē Harijam aiz muguras vibrē smalkie trauki. Mazais pulkstenis ar sudraba ciparnīcu uz mākslīgā kamīna dzegas vēl nerāda divi.

Harijs sāk domāt, vai pakrūti nežņaudz tāpēc, ka divas dienas viņš tikpat kā neko nav ēdis, un aiziet uz virtuvi, un apēd divus sausiņus. Katrs kumoss it kā skrāpē jēlas iekšas. Sāpes kļūst stiprākas. Spīdīgais porcelāns, tērauda durvis — viss liekas uzlādēts ar negatīvu lādiņu, kas viņu atgrūž un padara mikroskopiski sīku. Viņš atgriežas krēslainajā viesistabā un atvelk aizkaru, un pa logu vēro, kā divas pusaudzes cieši piegulošos šortos slīpē saules apspīdēto ietvi. Viņu ķermeņi jau ir nobrieduši, bet sejas vēl skaidras un nevainīgas. Dīvaini, ka pusaudzēs vienmēr vērojama tieksme turēties bariņā. No pārmērīgas saldumu lietošanas uz ādas viņām ir izsitumi. Abas slīd uz priekšu tikpat lēni kā laiks pirms bērēm, it kā vadītos pēc pārliecības — jo lēnāk peldēs, jo vairāk ticams, ka pie stūra ar viņām notiks kaut kāda brīnumaina pārvērtība. Šīs meitenes ir meitas, kādu cilvēku meitas, un arī Džūna būtu... Viņš atvaira domu par Džūnu. Pagājušas garām, abas meitenes ar savām nekaunīgajām pēcpusēm un jutekliskajām gaidām liekas pretīgas un nereālas. Un, pa logu tās vērodams, viņš pats savās acīs liekas traips uz stikla. Viņš brīnās, kādēļ zeme gluži vienkārši nenotrauš šādu netīrumu no sava vaiga. Viņš paskatās uz savām rokām, un tās liekas neticami kroplīgas.

Viņš uziet augšā un gaužām rūpīgi mazgā rokas un seju, un kaklu. Viņš neuzdrīkstas lietot nevienu no Sprin-geru smalkajiem dvieļiem. Slapjām rokām iznākdams no vannas istabas, viņš klusajā gaitenī sastop Springeru un saka:

— Man nav tīra krekla.

— Pagaidiet, — Springers nočukst un atnes viņam kreklu un melnas aproču pogas.

Harijs ģērbjas istabā, kurā gu| Nelsons. Saules gaisma spraucas iekšā pa aizvilkto aizkaru apakšu, un tie viegli viļņo — gandrīz vienā ritmā ar bērna smago elpu. Kaut gan Harijs cenšas ģērbšanos paildzināt un krietnu brīdi knibinās ap katru aproču pogu, tas aizņem mazāk laika, nekā viņš cerējis. Vilnas uzvalks netīkami karsē un vairs lāgā nepieguļ. Taču viņš nevelk nost žaketi, kā gribēdams kādam — nezin kam — iespītēt. Uz pirkstgaliem viņš noiet lejā viesistabā un nevainojami ģērbies, ar pašauro Sprin-gera kreklu mugurā sēž un raugās uz stikla galdiņu ar tropiskajiem augiem, grozīdams galvu no vienas puses uz otru, tā ka lapas aizsedz cita citu, un baidīdamies, ka viņam nekļūst nelabi. Viņa iekšas ir draudīgs, žņaudzošs murskulis, ciets pūslis, kuru nav iespējams pārdurt. Pulkstenis ir tikai divi un divdesmit piecas minūtes.

Visvairāk viņš baidās sastapties ar saviem vecākiem. Kopš šīs nelaimes viņš nav spējis saņemt drosmi, lai piezvanītu vai apmeklētu tos. Pirmdienas vakarā misis Sprin-gere zvanīja viņa mātei un uzaicināja uz bērēm. Vecāku klusēšana iedveš viņam šausmas. Dabūt brāzienu no svešiem ir pavisam kas cits nekā izjust vecāku nosodījumu. Kopš viņš atgriezies mājās no armijas, senjors to vien zina kā gremzties par to, ka dēls atteicies no darba tipogrāfijā, un ir aizgremzies tiktāl, ka Truša sirdī viņam vairs nav vietas. Visa mīlestība un labestība, ko vecais viņam veltījis, ir- aizmirsta, izkūpējusi no atmiņas. Bet ar māti ir citādi, tā joprojām ir dzīva un saistīta ar viņa dzīvi. Ja viņa atnāks un ņems viņu priekšā, viņš drīzāk nomirs nekā to izturēs. Bet ko citu viņš var gaidīt? Lai misis Springere saka ko sacīdama, tas viņam tikpat kā pīlei ūdens, jo beigu beigās no znota tā nevar nekur aizbēgt un, liekas, pat vēlas iemīļot viņu, bet ar māti ir pavisam citādi, te nav runa par iemīļošanu, viņi pat it kā nav atsevišķi cilvēki, viņš ir nācis no mātes miesām, un, ja māte devusi viņam dzīvību, tad var to arī atņemt, un, ja viņa novērsīsies, tad viņam ir beigas. No visiem cilvēkiem zemes virsū vismazāk viņš tagad vēlas redzēt savu māti. Tā sēdēdams, viņš nonāk pie secinājuma, ka vai nu viņam, vai mātei ir jāmirst. Tas ir visai muļķīgs secinājums, taču nedod un nedod miera, līdz troksnis augšā, kur Springeri ģērbjas, novirza viņa domas uz kaut ko citu.

Viņš prāto, vai nevajadzētu iet augšā, bet negrib uzdrāzties virsū kādam, kurš ģērbjas, un tad jau viņi cits pēc cita nāk zemē — misters Springers elegantā, tumšpelēkā neburzīga auduma uzvalkā un Nelsons korda uz-valciņā ar lencītēm kā meitenei, un pati cienītā melnā filca cepurē ar plīvuru un violetu mākslīgu ogu ķekaru cietā kātiņā, un Dženisa — apjukusi un bezveidīga no mātes kleitas pāršūtā, ieņemtā tērpā.

— Tu izskaties lieliski, — viņš atkal tai saka.

— Kur ir lielā, melnā automašīna? — Nelsons skaļā balsī vaicā.

Gaidīšanā ir kaut kas necienīgs, un, staigādami pa viesistabu un vērodami, kā aizplūst minūtes, ko skaita pulkstenis ar sudraba ciparnīcu, viņi atgādina sapostus bērnus, kuri nespēj vien sagaidīt viesību sākumu. Piebraucot melnajam kadiljakam, visi spiežas pie loga, bet, kad apbedīšanas biroja darbinieks piezvana pie durvīm, katrs metas uz savu istabas kaktu, it kā starp viņiem būtu nomesta bumba ar kādu indīgu vielu.

Celtne, kur atrodas apbedīšanas birojs, agrāk bijusi dzīvojamā māja, bet tagad ir pilnīgi pārkārtota. Pūkaini, bāli zaļi paklāji apslāpē viņu soļu troksni. No sudrabainām, sienās ierīkotām caurulītēm nāk vāja gaisma. Portjeras un sienas ir nedabiskās krāsās, starp tādām neviens cilvēks nespētu dzīvot — jūras ūdens, laša krāsā un violetā, tādā kā mikrobu iznīcinātājs pulveris benzīna tanku tualetēs. Viņi tiek ievesti mazā, sārtā blakustelpā. No turienes redzama galvenā zāle, kur uz vairākās rindās sakārtotiem krēsliem sēž seši cilvēki, no tiem piecas sievietes. Viņš pazīst vienīgi Pegiju Gringu. Tai līdzās trinas dēlēns; tas ir septītais. Sākumā bija domāts, ka izvadīšanā piedalīsies tikai abas ģimenes, bet tad Springeri uzaicināja arī dažus tuvākos draugus. Viņa vecāki vēl nav ieradušies. Neredzamas rokas līgani slīd pa elektrisko ērģeļu klaviatūru. Ap balto zārciņu sakārtoto siltumnīcas ziedu spilgtums dara telpas krāsu nedabiskumu taisni neciešamu. Zārks ar apzeltītiem rokturiem novietots uz paaugstinājuma, kas pārklāts ar tumši violetu segu; Harijam liekas — tā tūdaļ pašķirsies un zem tās kā uz burvja mājienu parādīsies dzīvs zīdainis. Dženisa ielūkojas zālē un

iešņukstas, un apbedīšanas biroja darbinieks, jauns gaišmatis ar nedabiski sarkanu seju, izvelk no kabatas pudelīti ožamā spirta. Misis Springere pieliek to viņai pie deguna, un Dženisas seja saviebjas, atklājot plāno plakstiņu pārvilktos acu ābolu izliekumus. Harijs pagriež Dženisu sāņus, lai viņa nevarētu ieskatīties zālē.

Telpā ir logs, pa kuru viņi var redzēt ielu ar skrejošiem bērniem un automašīnām.

— Ceru, ka mācītājs nebūs mūs aizmirsis, — gaišmatainais jauneklis ar sarkano seju izmet un, pats apmulsdams, iesmejas. Viņš šeit jūtas visai brīvi. Viņa seja šķiet viegli uzsārtināta.

— Vai bieži tā gadās? — misters Springers jautā. Stāvēdams sievai aiz muguras, viņš ziņkāri izstiepj seju uz priekšu; viņa mute zem gaišajām ūsām atgādina melnu,

' pavērtu putna knābi. Misis Springere sēž uz krēsla un ar plaukstām spiež plīvuru pie sejas. Violetās ogas stieples kātiņā trīs.

— Apmēram divreiz gadā, — skan atbilde.

Ietves malā piestāj pazīstamais vecais plimuts. Izkāpj Harija māte un pārlaiž visai ielai sirdīgu skatienu. Truša sirds salecas, un viņam neveikli izsprūk pār lūpām:

— Atbraukuši mani vecāki.

Visu skatieni pievēršas Engstremiem. Misis Springere pieceļas, un Harijs nostājas starp viņu un Dženisu. Stāvēdams vienā rindā ar Springeriem, viņš vismaz var parādīt mātei, ka ir labojies, ka viņam piedots un ka šie cilvēki arī ir samierinājušies ar viņu. Apbedīšanas biroja darbinieks iziet Engstremiem pretī. Harijs redz, ka viņi stāv — Mima mazliet atstatu — uz saules apspīdētās ietves un strīdas, pa kurām durvīm iet iekšā. Mima savā neuzkrītošajā kleitā un bez smiņķa kārtas viņam atgādina agrāko mazo māšeli. Raudzīdamies uz saviem vecākiem, viņš nevar saprast, kādēļ no tiem baidījies.

Vispirms durvīs parādās māte: viņa pārlaiž skatienu visai ierindai un apkampienam izstieptām rokām nāk viņam klāt.

— Harij, ko viņi ar tevi izdarījuši? — Viņa to jautā skaļā balsī un apkampj dēlu tik cieši, kā gribētu aizvest atpakaļ uz debesīm, no kurām Engstremi ir nokrituši.

Šī starpspēle beidzas tikpat ātri kā sākusies. Aiz zēniskas kautrības viņš atstumj māti un izslējās taisns. Kā neatskārzdama, ko izteikusi, viņa pagriežas un apskauj

Dženisu. Senjors, kaut ko murminādams, spiež roku Sprin-geram. Mima pienāk un pieskaras Harija plecam, un tad pietupstas un čukst kaut ko Nelsonam; viņi abi šeit ir visjaunākie. Harijs sajūt, cik ciešām saitēm šie cilvēki ir saistīti cits pie cita. Viņa sieva im māte piekļaujas viena otrai. Mātes apskāviens sākumā bijis domāts kā formāla laipnība, bet bēdas dara to dzīvu un pārliecinošu. Viņas seja aiz sāpēm savelkas. Dženisa, samurdzīta un cīnīdamās pēc elpas, tomēr atsaucas uz šo jūtu izplūdumu, ar savām gurdajām, melnajām rokām cenzdamās apņemt masīvo, pretim tiecošos stāvu. Misis Engstrema pagodina viņu ar dažiem vārdiem. Visi ir apmulsuši, vienīgi Harijs no saviem saltajiem augstumiem visu saprot. Mātes rīcību ir noteicis instinkts, kas liek apkampt tos, kurus ievainojam, turklāt, turēdama Dženisu savos skāvienos, viņa jūt, ka abas pieder pie vienas un tās pašas senās, daudz cietušās verdzeņu rases, un tāpat saprot, ka, atgūdama dēlu, beigās tomēr būs spiesta to zaudēt.

Viņš gluži fiziski jūt, ka māte iziet cauri visām šīm bēdu pakāpēm, arvien ciešāk apskaudama Dženisu. Tad viņa to atlaiž un skumīgiem pieklājības vārdiem pievēršas Springeriem. Viņas pirmo izsaucienu tie laiduši pār galvu kā bēdu satriekta cilvēka izlēcienu. Harijam tie nav neko nodarījuši — ja te kāds kādam nodarījis pāri, tad drīzāk jau Harijs Springeriem. Viņa grēku atlaide tiem palikusi nepamanīta. Būdami Harijam līdzās, tie attālinās. Šie vārdi «mana meita», ar kuriem viņa māte uzrunāja Dženisu, ir zaudējuši nozīmi. Mima uzslējās kājās, tēvs pacej uz rokām Nelsonu. Šī kustība atbīda Hariju malā.

Un viņa sirds pa to laiku apliec loku un aizsāk otru, daudz plašāku, retinātā vidē, kas arvien mazāk saistās ar ārējo pasauli.

Eklzs ir ieradies pa kādām citām durvīm un ar rokas mājienu aicina viņus pie sevis. Viņi visi septiņi kopā ar Nelsonu cits aiz cita ieiet ziediem rotātajā telpā un apsēžas pirmajā rindā. Melnais Eklzs lasa dvēseles aizlūgumu pie baltā zārka. Trusi kaitina tas, ka garīdznieks stāv starp viņu un viņa meitu. Viņš pēkšņi atskārš, ka neviens ne ar pušplēstu vārdu nav ieminējies, ka bērns nav nokristīts. «Es esmu augšāmcelšanās un dzīvība, saka tas kungs. Kas tic uz mani, jebšu tas būtu miris, tas dzīvos.»

Šie stūrainie vārdi šaudās pa Harija galvu kā melni, neveikli strazdi. Viņš jūt tajos apslēptās iespējas. Eklzs to nejūt, viņa seja ir nopietna un saspringta. Viņa balss ir neīsta. Visi šie cilvēki, viss šeit ir neīsts, ja neskaita viņa mirušo meitiņu un balto kasti ar zeltīto apmali.

«Viņš ganīs savu ganāmo pulku kā gans, viņš sapulcinās tos jērus savās rokās un nesis savā klēpi.»

Gans, jēri, rokas. Harija acis pieriešas asarām. Šķiet, ka tās apņemtu viņu kā jūra un beigu beigās sāļais ūdens būtu iekļuvis acīs. Viņa meita ir mirusi, Džūna ir aizgājusi no viņa, un viņa sirds peld sāpēs, kas agrāk slīdējušas tai pāri, grimdama dziļāk un dziļāk zaudējuma bezdi-benīgajā dzelmē. Nekad viņš vairs nedzirdēs viņas raudas, nekad vairs neredzēs marmorkrāsas ādu, nekad vairs nejutīs vieglā augumiņa svaru savās rokās un nevarēs vērot, kā, reaģējot uz viņa balsi, zilais skatiens klīst apkārt, meklēdams skaņas avotu. Nekad. Šis vārds, aizsegdams visu pārējo, atkārtojas atkal un atkal, neatstājot nevienu gaismas spraugu.

Viņi dodas uz kapsētu. Viņš un viņa tēvs, un Dženisas tēvs, un apbedīšanas biroja darbinieks nes balto zārku uz līķratiem. Tas ir smags, taču svaru dod vienīgi koks. Viņi sakāpj automašīnās un virzās pa ielām uz kalna pusi. Pilsēta ap viņiem pieklust: kāda sieviete, ar veļas grozu iznākusi uz lieveņa, paliek un nogaida, kāds puišelis, grasīdamies mest bumbu, apraujas un noskatās, kā viņi pabrauc garām. Ceļš ved starp diviem granīta stabiem, kas savienoti ar čuguna arku. Četros pēcpusdienā kapsēta ir skaista. Labi kopto zālāju paklājs sliecas lejup pa slīpajām, saules stariem paralēlajām nokalnēm. Kapakmeņi met garas, zilpelēkas ēnas. Procesija ar otro ātrumu lēni slīd pa šņirkstošu, ar zilu granti nokaisītu aleju un tuvojas zaļai, rāmi gaidošai nojumei, kas smaržo pēc zemes un papardēm. Automašīnas apstājas. Visi izkāpj. Tālumā kā melns pusmēness izliecas mežs — kapsēta atrodas augstu kalnā starp mežu un pilsētu. Lejā kūp dūmeņi. Pāri pretim netālu no žoga kāds vīrs darbina mauriņa pļāvēju, braukdams pa izdēdējušo kapakmeņu zobu starpu. Bezdelīgas lielā barā krīt lejup uz akmens kāpnēm un atkal šaujas gaisā. Baltais zārks tiek automātiski izripināts no katafalka dziļumiem un paliek karājamies sārtās lentēs, kas to tur virs taisnstūraina, neliela, bet dziļa kapa. Vieglā čīkstoņa un klusās nopūtas skrāpē klusuma rūti. Klusums. Ieklepošanās. Ziedi ir atvesti tūliņ pēc viņiem un sakrauti kaudzē zem audekla nojumes. Harijam aiz muguras simetrisks, velēnu kvadrātiem pārklāts uzkalniņš, izelpodams spēcīgu zemes smaržu, gaida, kad tiks sabērts atpakaļ. Redzēdami, ka darbs drīz būs padarīts, apbedīšanas biroja vīri apmierināti sakrusto sārtās rokas uz vēdera. Klusums.

--Tas kungs ir mans gans, man netrūks nenieka.

Arā Eklza balss skan vāji un nepārliecinoši. Mauriņa pļāvēja tarkšķēšana godbijīgi apklust. Truša krūtis no satraukuma un spēka trīs: viņš ir pārliecināts, ka viņa meita nonākusi debesīs. Šī izjūta piepilda Eklza vārdus, kā dzīvs ķermenis piepilda ādu. — Ak debesu tēvs, kura visumīļais dēls pieņēma mazos bērniņus, rokas tiem uzlika un tos svētīja. Mēs tevi lūdzam, neliedz mums savu žēlastību, pieņem šī bērniņa dvēseli, dāvā tai savas rūpes un mīlestību un aizved mūs visus debesu valstībā caur tavu dēlu Jēzu Kristu, mūsu kungu. Āmen.

— Āmen, — misis Springere nočukst.

Jā. Tā tas ir. Harijs jūt, ka visi šie cilvēki, kuru nekustīgās galvas viņu apņem kā kapakmeņi, saplūduši vienā nedalāmā veselā līdz ar zāli un siltumnīcas puķēm, viņš jūt, ka tie visi, gan apbedīšanas biroja darbinieki, gan neredzamais kapsētas uzraugs, kas apstādinājis savu mauriņa pļāvēju, šeit sapulcējušies, lai dotu viņa nekristītajam bērnam spēku ar vienu lēcienu iekļūt debesīs.

. Tiek pagriezts elektriskais slēdzis, lentes sāk laist zārku kapā, un tad tas atkal apstājas. Eklzs uzber smilšu krustu uz zārka vāka. Nomaldījušies smilšu graudiņi cits pakaļ citam nobirst no slīpā vāka un iekrīt bedrē. Kāda sārta roka iemet kapā saburzītas ziedlapiņas. — Esi žēlīgs, mēs tevi lūdzam, visiem noskumušajiem un ņem uz sevi viņu bēdu nastu... — Atkal iečīkstas nolaišanas mehānisms. Dženisa Harijam līdzās sagrīļojas. Viņš satver viņas roku, kura pat cauri drānai šķiet karsta. Viegls vējiņš piepūš un saviļņo audekla nojumi. Degunā iesitas puķu smarža. — ... un lai tas kungs tevi svētī un pasargā tagad un mūžīgi mūžos. Āmen.

Eklzs aizver lūgšanu grāmatu. Harija tēvs un Dženisas tēvs, kuri stāv līdzās, paceļ galvas un mirkšķina acis. Apbedīšanas biroja vīri sāk darboties ar savām ierīcēm, vilkdami lentes ārā no kapa. Pavadītāji pavirzās tālāk, saules gaismā. Ņem uz sevi viņu bēdu nastu ... Debesis sveicina Hariju. Viņš jūt dīvainu spēku uzplūdu. It kā viņš būtu līdis pa tumšu alu un beidzot starp klinšu bluķiem tālumā ieraudzījis gaismas spraugu. Viņš pagriežas, un Dženisas seja — aiz bēdām gluži notrulusi — aizsedz šo gaismu.

— Ko tu manī tā skaties? — viņš saka. — Es taču viņu nenogalināju.

Šos vārdus viņš izsaka skaļi un skaidri, atbilstoši tai vienkāršībai, kādu tagad sajūt it visā. Galvas, kas klusi sarunājušās savā starpā, spēji pagriežas, pārsteigtas par viņa balss nežēlību.

Šie cilvēki nav viņu sapratuši. Viņš ir vienīgi tiecies pēc skaidrības. Viņš galvām paskaidro:

— Jūs izturaties tā, it kā es būtu vainīgs. Es tur nebiju ne tuvumā. Vainīga ir viņa.

Viņš pagriežas pret Dženisu, un viņas seja, sašļukusi it kā no pļaukas, liekas bezcerīgi tāla.

— Ek, ir jau labi, — viņš Dženisai saka. — Tu to nedarīji tīšām.

Viņš mēģina saņemt viņas roku, bet viņa izrauj to kā no lamatām un paraugās uz saviem vecākiem, kuri tūdaļ pat metas viņai klāt.

Truša seja kvēlo kā ugunī. Viņš jūtas drausmīgi neveikli. Viņa sirds bija pārpilna piedošanas, bet tagad tajā ir vienīgi naids. Viņš ienīst sievas seju. Viņa neko nesaprot. Viņa varēja dalīties ar viņu patiesībā, acīmredzamā, neapstrīdamā patiesībā, taču novērsās. Starp daudzajām galvām viņš redz, ka pat mātes sejā atspoguļojas šausmas, ka no šī trieciena viņa ir nobālējusi un kā siena nostājusies pret viņu. Pati jautā, ko tie izdarījuši ar viņu, un pēc tam rīkojas tieši tāpat. Smacējošā netaisnība dara viņu aklu. Viņš pagriežas un bēg.

Triumfēdams viņš bēg augšup, pret kalnu. Līkumo starp kapakmeņiem. Starp kapiem mirdz pienenes spilgti dzeltenā sviesta krāsā. Aizmugurē dzirdama Eklza balss:

— Harij! Harij!

Viņš jūt, ka Eklzs dzenas viņam pakaļ, bet nepagriež galvu, lai atskatītos. Viņš drāžas šķērsām pāri zālājiem, starp kapakmeņiem, taisnā ceļā uz meža pusi. Attālums līdz tumšajam koku puslokam ir lielāks, nekā šķita, stāvot pie kapa. Paša ķermenis kļūst arvien smagāks, kalns arvien stāvāks. Taču laidenā kapsētas zeme it kā uzmundrina, tās viļņotā virsma piešķir soļiem atsperīgumu, un viņa skrējiens atgādina finiša spurtu skatītāju pūļa ielenktā sporta laukumā. Mezdamies pretim meža pastieptajām rokām, viņš virzās uz pusloka centru. Bet mežs nav tik drošs patvērums, kā viņš ir domājis: ja pagriežas atpakaļ, lejā cauri lapotnei redzama kapsēta, kur ap mazu, zaļu telti salipuši visi tie, ko viņš pametis. Eklzs ir pus-ce]ā starp tiem un viņu. Trusis apstājas. Viņa krūtis tum-, šajā uzvalkā smagi cilājas. Platās acis urbjas meža dziļok-snī. Tie citi — resni stiebri tumšās drānās — šaudās šurpu turpu, apsver, ko iesākt, cenšas cits citu atbalstīt, uzmundrināt. Viņu bālās sejas uzplaiksnīdamas raida mēmus zibeņus uz meža pusi, aiz pretīguma vai izmisuma novēršas un atkal kā apburtas atplaiksnās tieši pret rietošo sauli. Vienīgi Eklza seja ir nekustīga. Viņš droši vien sakopo spēkus, lai atsāktu pakaļdzīšanos.

Trusis pieliecas un, mezdams līkločus, bēg. Lauzdamies cauri krūmājiem, viņš ir saskrāpējis rokas un seju. Dziļāk mežs kļūst arvien retāks. Priedes pārmāc visus pārējos kokus. Brūnās skujas apsedz zemi kā ar slidenu paklāju, saules gaisma šaurām strēlēm krīt uz nedzīvā seguma. Šeit ir krēslaini un tveicīgi kā bēniņos; neredzamā pēcpusdienas saule karsē tumšzaļo priežu jumu viņam virs galvas. Acu augstumā vīd nokaltušie apakšējie zari. Saskrāpētās rokas un seja kvēlo kā ugunī. Viņš pagriežas atpakaļ, lai pārliecinātos, vai kāds nedzenas pakaļ. Aizmugurē neviena nav. Tālu lejā, priežu tuneļa viņā galā, spīd kaut kas zaļš, droši vien kapsēta, bet tā šķiet tikpat tāla kā debesu skrandas, kas ņirbuļo cauri koku vainagiem. Mezdams līkločus, viņš zaudē orientēšanās spēju. Taču sākumā koku stumbri stāv taisnās rindās, kā pa aleju vezdami viņu sev līdzi, un viņš visu laiku dodas pret kalnu. Tā viņš cer sasniegt pastaigu celiņu, kas iet gar kalna kori. Atgriezties pie pārējiem var, tikai dodoties lejup.

Koki vairs nesoļo taisnās rindās, un mežs kļuvis daudz biezāks. Šeit koki ir vecāki. Tumsa zem tiem ir biezāka un nokalne stāvāka. Cauri sūnu segai spiežas ārā spuraini, ķērpjiem apauguši akmeņi. Zemē notriektie koku stumbri stiepjas pār taku kā ķēmīgi, kopā savijušies pirksti. Kur mūžzaļajā skuju vainagā ir kāda sprauga, tur apakšā smaržīgā ņudzeklī sakuplojušas mētras un dzeltenas zāles un čum un mudž knišļi. Šie gaismas lāsumi, no kuriem daži ir pietiekami lieli, lai uztvertu slīpos uz apvāršņa malu slīdošās saules starus, dara apkārtējo tumsu vēl melnāku, un, kad Trusis tajos apstājas, līdz viņa apziņai nonāk klusa čukstēšana, kas piepilda brūnos tuneļus visapkārt. Apkārtējie koki ir tik lieli, ka viņš nespēj saskatīt nekādas civilizācijas pazīmes, pat nevienu cilvēka roku skartu mežnoru. Viņu sagrābj bailes, ka šajā gaisma viņu var redzēt lāči un citi čukstoši, biezoknī mītoši, vārdā nenosaucami briesmoņi. Drāzdamies pāri akmeņiem un pūstošiem stumbriem, un slidenām skujām, viņš metas tiem pretī, lai tikai nepaliktu apdraudēts saules gaismas akās. Kukaiņi lido viņam līdzi tumsā: viņa sviedru smaka ir spēcīgs pievilinātājs. Viņam žņaudz krūtis un sāp kājas no triekšanās bedrēs un klupšanas pret skuju apslēptajiem akmeņiem. Viņš novelk žņaudzošo tumši zilo žaketi un iemiedz padusē. Viņš cenšas neskatīties atpakaļ, bet aizmugurē jau arī neviena nav, tikai klusējošs, kā pamiris mežs, taču bailes piepilda koku līčloču starpas ar draudīgu ļaunumu, kas, viņam aši pagriežot atpakaļ galvu, veikli pamanās pazust no redzes loka. Viņš saprot, ka nedrīkst vairs raudzīties atpakaļ. Viņš pats tikai šausmina sevi. Bērnībā viņš bieži devās kalnup pa mežainajām nogāzēm, bet varbūt tolaik viņu sargāja kāda maģiska vara, kas tagad zaudējusi savu spēku. Viņš nespēj ticēt, ka mežs tolaik būtu bijis tik tumšs. Taču arī koki ir stiepušies garumā. Tumsa ir gluži nedabiska, pieblīvusi smalkiem, tīmekļveidīgiem zariņiem, kas nemitīgi tausta viņa seju, tumsa — par spīti gaišajām dienas debesīm, kas robainiem plankumiem viņam virs galvas kā klusējošs mērkaķis pārlec no koka uz koku.

Tā kā Trusis skrien salīcis, viņam sāp krusti. Rodas šaubas, vai uzņemtais virziens ir pareizs. Bērnu dienās viņš ne reizi nav devies kalnā no kapsētas. Varbūt nav jēgas triekties augšup pa stāvumu, ja tepat, dažus jardus pa kreisi, ir ceļš. Viņš nogriežas pa kreisi un cenšas virzīties taisni uz priekšu; meža šalka šķietami pieņemas spēkā, un sirdi pacilā cerība, ka viņa nojauta bijusi pareiza, ka drīz vien viņš būs ticis uz ceļa. Viņš steidzas, izmisīgi spraukdamies cauri brikšņiem, kuru katru bridi cerēdams ieraudzīt ceļu, tā baltos stabiņus un slīdošo automašīnu metālisko spīdumu. Pēkšņi zeme izbeidzas viņam pie kājām. Viņš paliek kā apstulbis, ieraudzīdams krauju kranti un bedri, kuras nogruvušo malu klāj satrupējuši, apsūnojuši, krustām šķērsām sakrituši stumbri, aizķērušies aiz kokiem, kam izdevies noturēties taisni un kas met bedrē biezu, satumsušu nakts ēnu. Tajā vīd kaut kas četrstūrains; Trusis atskārš, ka bedres dibenā atrodas pagrabs un kādas pamestas, pussagruvušas mājas smilšakmens sienas. Līdz ar dzeļošu īgnumu par to, ka viņš nomaldījies un atkal devies uz leju, kā pērkona spēriens pār viņu nogrūst šausmas, it kā šis laika zoba sagrauztais pierādījums par cilvēka ielaušanos neskartības valstī būtu piekārts pie lielā zvana, kura dimdoņa skan līdz pat pasaules malai. No domas, ka šī vieta reiz bijusi apdzīvota, ka pa to staigājuši, to nolīduši un kopuši cilvēki, gaiss kļūst melns no mošķiem, kas pa paparžaino kranti rāpjas laukā no bedres kā bērni no kapa. Šeit droši vien dzīvojušas apaļīgas meitenes, kas katūna kleitiņās nesušas no avota ūdeni, rotaļādamās taisījušas iegriezumus kokos, novecojušas uz pagrabam pārjumtajiem dēļiem un nomirušas, pa logu raidot pēdējo skatienu uz to pašu kranti, uz kuras viņš stāv. Harijam šķiet, ka šeit viņš vēl vairāk duras acīs un ir vēl vairāk apdraudēts nekā mazajās, saulainajās meža laucītēs, viņam šķiet, ka viņu apspīd milzīga dzirkstele, kas, apgaismodama- nedzīvās matērijas jūkli, liek tai apzināt pašai sevi, dzirkstele, kas pēc kāda baismīga dieva gribas izšķīlusies divu pretēju pasauļu sadursmē. Viņam iekšā viss sagriežas, dzirde šķiet uztveram kādu balsi. Viņš atkal rāpjas pret kalnu, zariem brīkšķot, laužas iekšā biezējošajā tumsā, lai apslāpētu šo balsi, kas, ēnā slīdot no koka uz koku, grib viņam kaut ko saukt. Nogāzes slīpums mānīgajā gaismā slīd no kājapakšas kā dzīvs.

Gaisma pieņemas tiktāl, ka pa labi viņš samana skujās iegrimušu konservu kārbu un putekļu kaudzi. Viņš ir glābts. Viņš ir ticis uz ceļa. Viņš pārlec pār- nožogojumu un izslējās taisns. Acu kaktiņos uzšķiļas zeltaini zibšņi. Zem zolēm šņirkst asfalts, un līdz ar brīnišķi skanīgu spēku izsīkumu viņš it kā sāk jaunu dzīvi. Lāpstiņas skar salta gaisa strāva; kaut kur brikšņos ir pārplēsts vecā Springera krekls. Viņš ir iznācis no meža apmēram pus-jūdzi lejup no Kalngala viesnīcas. Kad viņš soļo pa ceļu, zilo žaketi nevērīgi pārmetis pār plecu, Dženisa un Eklzs, un viņa māte, un viņa grēki liekas palikuši simtiem jūdžu aiz muguras. Viņš nolemj piezvanīt Eklzam — it kā aizsūtīt pastkarti. Eklzs ir mīlējis viņu un ticējis viņam, un pelnījis, lai tam vismaz piezvanītu. Trusis izdomā, ko viņš teiks. Viss kārtībā, viņš sacīs, es esmu uz ceļa. Tas ir, es gribu teikt, ka ceļi ir vairāki. Jūs varat būt pilnīgi mierīgs. Paldies par visu. Galvenais, lai Eklzs nejustos vīlies.

Kalna galā vēl arvien ir gaiša diena. Debesu jūrā kā liels zivju bars peld sīki gubu mākonīši. Viesnīcas priekšā ir tikai dažas automašīnas — sagrabējuši piecdesmit otrā gada izlaiduma pontiaki un piecdesmit pirmā gada mersedesi, kādus Springera firma pārdod pūtainajiem zaļknābjiem, kuri ierodas ar kondonu kabatas portfelī un simt dolāru noguldījumu bankā. Kafetērijā daži no tiem darbina pinbola automātus ar nosaukumu «Atsperīgā Bet-sija». Tie paveras viņā un sataisa gudrus ģīmjus, un viens pat uzsauc:

— Vai šī tev saplēsa kreklu?

Dīvaini, ka šie smurguli nekā nezina par viņu, vienīgi to, ka viņam nekārtīgs izskats. Cilvēks rīkojas vienādi vai otrādi, un neviens nezina, kas viņu uz to dzen. Pulkstenis ir bez divdesmit seši. Viņš pieiet pie tālruņa automāta un grāmatā sameklē Eklza numuru.

— Hallo? — neskanīgā balsī atbild Eklza sieva.

Trusis aizver acis, un sarkanajā miglā zem viņa plakstiņiem dej viņas vasaras raibumi.

— Čau. Vai es, lūdzu, varētu runāt ar reverendu Eldzu?

— Kas jautā? — Viņas balss ir kļuvusi metāliska un augstprātīga: viņa labi zina, kas zvana.

— Te Harijs Engstrems, Vai Džeks mājās?

Klausule vada viņā galā tiek nolikta.

Kuņa tāda! Nabaga Eklzs droši vien sēž turpat līdzās un ar asiņojošu sirdi gaida kādu ziņu no viņa, bet šī pasaka — nepareizs savienojums, šī mauķele, ko tas naba-dziņš apprecējis. Arī Trusis pakar klausuli, dzird, kā nokrīt lejā monēta, un jūt, ka līdz ar šo neizdošanos viss kļuvis vienkāršāks. Viņš iziet ārā un dodas pāri automašīnu stāvvietai.

Viņam aiz muguras, kafetērijā, it kā paliek visa inde, ko Lūsi ja tagad pilina šī nabaga nogurušā zeļļa ausīs. Iztēlodamies, kā šī švirkstele stāsta par to, ka viņš iešķēlis viņai pa pēcpusi, Trusis šķiet dzirdam Eklza smieklus un pasmaida. Eklzu viņš vienmēr atcerēsies smejošu; šajā cilvēkā bija kaut kas tāds, kas lika ieturēt distanci, — droši vien paradums runāt caur degunu, bet, kad viņš smējās, tad bija savs puika. Ja izdevās piekļūt viņam no mugurpuses, apejot nomācošo uzbāzīgās laipnības fasādi. Nomācošu to darīja viņa nedrošība, tas, ka viņš neteica skaidri, ko domā, bet tikai cilāja uzacis un katru vārdu izrunāja savādākā balsī. Beigu beigās labi vien ir, ka izdevies no viņa atkratīties.

No automašīnas stāvvietas paveras skats uz Brūveru — tā izpletusies lejā kā paklājs, kura puķpodu krāsas sarkanums kļūst arvien pelēkāks. Šur tur jau ir iedegtas ugunis. Milzīgā neona saulespuķe pilsētas centrā izskatās tik maza kā margrietiņa. Zemākie mākoņi ir kļuvuši sārti, bet augšā, zem paša debesu juma, vēl karājas gaišas, tīras spalvu mākoņu strēles.

Pa baļķu kāpnēm viņš noiet lejā, iziet cauri parkam, kur viens otrs vēl spēlē tenisu, un dodas lejup pa Vaizer-strītu. Tad uzvelk žaketi un pa Samerstrītu dodas atkal pret kalnu. Sirds trīsuļo trauksmainās gaidās, bet tagad tā ir krūtīs, savā īstajā vietā. Greizais mezgls ir pazudis, viņš ir pavadījis savu meitu uz debesīm, jau pirmīt sajutis, ka viņa atrodas tur. Ja arī Djženisa būtu to sapratusi, viņš būtu palicis. Bet varbūt ne? Ārdurvis ir vaļā, un kāda večiņa pēc poļu paražas sasietu lakatiņu galvā purpinādama iznāk no V. L. Peligrini dzīvokļa. Trusis piespiež Rutas zvanu.

Signāls atbild, un viņš atrauj iekšējās durvis un drāžas augšup pa kāpnēm. Ruta iznāk kāpņu laukumiņā un paskatās lejup, un saka:

— Ej projām.

— Ko? Kā tu zināji, ka tas esmu es?

— Ej atpakaļ pie savas sievas.

— Es nevaru. Es nupat kā pametu viņu.

Ruta smejas; viņš ir palicis stāvam uz priekšpēdējā pakāpiena, un viņu sejas atrodas vienādā augstumā.

— Jau atkal tu esi pametis viņu, — viņa saka.

— Nē, šoreiz ir citādi. Viņa kļuvusi neciešama.

— Tu pats esi neciešams. Arī ar mani tu biji neciešams.

— Kādēļ? — Viņš jau atrodas kāpņu augšgalā, stāv satraukts un bezpalīdzīgs. Rutu ieraugot, viņš bija domājis, ka instinkts pateiks, kā rīkoties, taču viss rādās svešādā gaismā, kaut gan pagājušas tikai dažas nedēļas. Viņa ir pārvērtusies, viņas kustības kļuvušas nosvērtākas un viduklis pilnīgāks. Acu zilums vairs nav tukšs.

Ruta raugās viņā ar nicinājumu — tas viņam ir kaut kas pilnīgi jauns. — Kādēļ? — viņa atkārto neticami skarbā balsī.

— Ļauj minēt, — viņš saka. — Tu esi stāvoklī!

Pārsteigums viņu uz mirkli atmaidzina.

— Tas ir vareni, — viņš turpina un, izmantodams Rutas vājuma brīdi, iestumj viņu atpakaļ istabā. Šis pieskāriens atvedina atmiņā, kāds šis augums bijis viņa rokās.

— Vareni, — viņš atkārto, aizvērdams durvis. Viņš grib Rutu apskaut, bet viņa turas pretim un aizmūk aiz krēsla. Tas nav bijis domāts kā joks; viņa ir saskrāpējusi viņam kaklu.

— Ej projām, — viņa saka. — Ej projām.

— Vai es neesmu tev vajadzīgs?

—• Vajadzīgs? Tu? — viņa spalgi iesaucas, un viņš saviebjas no histēriskās pieskaņas viņas balsi. Kā redzams, viņa tik bieži iztēlojusies šo tikšanos, ka nolēmusi pateikt visu līdz galam, bet tas nebūs tik viegli izturams. Viņš apsēžas atzveltnes krēslā. Viņam sāp kājas.

— Tu biji man vajadzīgs tonakt, kad aizgāji, — viņa saka. — Vai atceries, cik ļoti tu biji man vajadzīgs? Vai atceries, ko tu liki man darīt?

— Viņa atradās slimnīcā. Man bija jāiet.

— Ak debess, cik tu esi gudrs! Cik tu esi svēts. Ak tev bija jāiet! Un arī jāpaliek, ja? Zini, es biju tik glupa, ka domāju — tu vismaz piezvanīsi.

— Es jau biju domājis zvanīt, bet gribēju sākt jaunu dzīvi. Es nezināju, ka tu esi stāvoklī.

— Ak nezināji! Kurš katrs cilvēks būtu to atskārtis. Man tik bieži bija slikta dūša.

— Kad tad? Kamēr es biju te?

— Ak debess, nu protams. Vai tev reižu reizēm nevajadzētu paskatīties arī ārpus sava dārgā «es»?

— Kādēļ tu man to nesacīji?

— Kāda tam nozīme? Ko tas būtu devis? Tu tikpat nebūtu palīdzējis. Tu esi tukša vieta! Zini, kāpēc es tev to neteicu? Tu smiesies par mani, bet es neteicu tāpēc, ka baidījos — tu mani pametīsi. Tu nekad neļāvi man nekā darīt, lai izvairītos no tā, taču es biju iedomājusies, ka, to uzzinot, tu mani pametīsi. Bet tu tikpat mani pameti. Kādēļ tu neej prom? Lūdzu, ej! Jau pirmajā vakarā es lūdzu tevi aiziet. Tai nolādētajā pirmajā vakarā. Kas tev te vajadzīgs?

— Es gribu te palikt. No visas tiesas. Paklau, es priecājos, ka tu esi stāvoklī.

— Par vēlu priecāties.

— Kā? Kādēļ par vēlu? — Viņš izbīstas, atcerēdamies, ka iepriekšējo reizi viņas nebija mājās. Tagad viņa ir mājās, bet toreiz nebija. Viņš zina, ka tādās reizēs sievietes aizbrauc, lai no tā atbrīvotos.

— Kā tu vari te sēdēt? — viņa jautā. — Es nespēju saprast, kā tu vari te sēdēt, kad tikko esi nogalinājis savu bērnu.

— Kas tev to teica?

— Tavs ticības sludinātājs. Tavs drauģelis, otrs svētais. Pirms pusstundas viņš man zvanīja.

— Ak kungs! Vēl arvien cenšas atgriezt mani atpakaļ.

— Es viņam teicu, ka tevis šeit nav. Teicu, ka tevis šeit nekad vairs nebūs.

— Es neesmu to nabaga bērnu nogalinājis. To izdarīja Dženisa. Vienu vakaru es pārskaitos uz viņu un atnācu šurp, meklēdams tevi, un viņa piedzērās un noslīcināja nabadziņu vannā. Man vispār negribas par to runāt. Bet tu, kur tu tonakt biji?

Mēmā izbrīnā Ruta raugās viņā un klusi saka:

— Vai zini, no tevis tiešām dveš nāve.

— Paklau, tu neesi neko darījusi?

— Klusē. Un uzklausi, ko es tev teikšu. Nu man ir pilnīgi skaidrs, kas tu esi. Tu esi pati Nāve. Tu neesi tukša vieta, tu esi vēl ļaunāks par tukšu vietu. Tu esi nekas. Tu neesi mūdzis, tu nesmirdi, jo tukšums nevar smirdēt.

— Paklau, es neesmu izdarījis nekā ļauna. Kad tas notika, es biju ceļā pie tevis.

— Nē, tu nedari it nekā ļauna. Tikai klīsti apkārt ar nāves dvašu uz lūpām. Ej prom, kad tev saka! Goda vārds, Trusi, man kļūst nelabi, kad skatos uz tevi. — Atklātība, ar kādu tas pateikts, tā izsmēlusi viņas spēkus, ka viņa pieķeras pie krēsla atzveltnes — tas ir viens no tiem krēsliem, uz kuriem sēžot, viņi vienmēr ieturēja maltītes, — un ar vaļēju muti, cieši raugoties viņā, pārliecas tam pāri.

Trusis, kas vienmēr ir lepojies ar to, ka ir glīti ģērbies, un domājis, ka uz viņu ir patīkami raudzīties, nosarkst no šīs atklātības. Klusā cerība, ka pats liktenis lēmis būt viņas kungam un pavēlniekam, ka viņš šeit atkal būs stāvokļa noteicējs, nav attaisnojusies. Viņš raugās uz savu nagu lielajiem pusmēnešiem. Viņa r ;kas un kājas ir kā paralizētas no pēkšņi atskārstās realitātes: viņa bērns tiešām ir miris, viņa dziesma ir nodziedāta, un šai sievietei, viņu uzskatot, tiešām kļūst nelabi. To apzinādamies, viņš grib izdzert kausu līdz dibenam, izbaudīt visu līdz mielēm un bez kādiem aplinkiem noprasa:

— Tu taisīji abortu?

Viņā pasmīn un aizsmakušā balsī vaicā:

— Nu kā tev liekas?

Viņš aizver acis un, kamēr krēsla paroceņa raupjā virsma viegli skrāpē pirkstu galus, lūdzas: Ak dievs, visa-mīļais dievs, nē, neņem vēl šo, viens Jau tev ir, ļauj, lai šis dzīvotu.

Netīrs nazis graiza juceklīgo tumsu viņa iekšienē. Kad viņš atver acis, tad pēc Rutas izaicinošās stājas un demonstratīvās gumu šūpošanas redz, ka šī sieviete nolēmusi viņu paspīdzināt.

— Neesi taisījusi? — viņa balss, cerības iedrošināta, kļūst asa.

— Nē, nē, — viņa saka. — Tas jādara, bet es vēl arvien vilcinos. Es to negribu darīt.

Viņš pietrūkstas kājās un abām rokām apkampj Rutu, nespiezdams, bet iekļaudams maģiskā lokā, un, lai gan viņa nodreb no šī pieskāriena un pagriež galvu ar masīvo, balto kaklu sāņus, viņš atkal jūtas stāvokļa noteicējs.

— Lieliski, — viņš noteic. — Tas ir lieliski.

— Tas likās tik briesmīgi, — viņa saka. — Margarita bija visu sarunājusi, bet es ... es domāju, ka ...

— Jā. Jā. Tu esi tik laba. Es esmu tik priecīgs, — viņš saka un mēģina paberzēt degunu gar viņas vaigu. Deguns sajūt miklumu. — Lai viņš nāk pasaulē, — viņš maigi lūdzas. — Lai nāk pasaulē.

Vienu mirkli viņa paliek nekustīgi stāvam, ielūkodamās savās domās, un tad izraujas no viņa rokām un iesaucas:

— Neaizskar mani!

Viņas seja kvēlo, ķermenis ir sakumpis uz priekšu kā pārbiedētam dzīvniekam. It kā viņa pieskāriens tiešām būtu nāvējošs.

— Es mīlu tevi, — viņš saka.

— Tie ir tukši vārdi. Ko tas nozīmē — «lai viņš nāk pasaulē»? Tu mani precēsi?

—- Ar mīļu prātu.

— Ar mīļu prātu tu esi gatavs darīt visu ko. Bet kā ar tavu sievu? Un tavu dēlu?

— Es nezinu.

— Vai tu šķirsies no viņas? Nē. Tu mīļuprāt paliktu viņas vīrs. Tu mīļuprāt paliktu vīrs visām sievietēm. Kādēļ tu vienreiz nevari izlemt, ko gribi?

— Vai tad es nevaru? Nezinu.

— Kā tu mani uzturēsi? Cik daudz sievu tu esi spējīgs uzturēt? Tavs darbs ir viena vienīga niekošanās. Tu neesi strādātājs. Varbūt agrāk tu prati spēlēt basketbolu, bet tagad vairs neproti itin neko. Pie joda, kā īsti tu saproti dzīvi?

— Lūdzu, dzemdē šo bērnu. Tev tas ir jādzemdē.

— Kādēļ? Kādēļ tevi tas interesē?

— Nezinu. Es nezinu atbildes uz šiem jautājumiem. Es zinu vienīgi to, ko jūtu. Tu man šķieti īstā. Reizēm šķita Dženisa. Reizēm nekas nespēj šo izjūtu radīt.

— Kuru tas interesē? Lūk, kas ir galvenais. Kuru gan interesē tas, ko tu izjūti?

«r- Es nezinu, — viņš vēlreiz nosaka.

Viņa iekunkstas — pēc viņas sejas šķiet, ka viņa spļaus, — un aizgriežas, un raugās sienā, kura visa ir vienos punos no tā, ka krāsa pārāk bieži klāta pāri vecajām kārtām.

— Man gribas ēst, — viņš saka. — Es aizskriešu uz kulinārijas veikalu un kaut ko atnesīšu. Pēc tam mēs varēsim padomāt.

Ruta pagriežas atpakaļ daudz mierīgāka.

— Es to vien daru kā domāju, — viņa saka. — Vai zini, kur es biju, kad tu tovakar atnāci? Es biju pie saviem vecākiem. Kā redzi, man ir arī vecāki. Diezgan nožēlojami vecāki, bet tā nu tas ir. Viņi dzīvo Vestbrūverā. Viņi zina. Pareizāk sakot — šo to zina. Viņi zina, ka esmu stāvoklī. Stāvoklī — tas ir jauks vārds, nonākt stāvoklī var katra sieviete, un, kas jādara, lai tas notiktu, — par to galvu daudz nevajag lauzīt. Tagad es gribētu kļūt tava' sieva. Tik tiešām gribētu. Es palieku pie tā, ko sacīju, bet, ja mēs apprecētos, viss būtu kārtībā. Nu tev ir jāizlemj. Vai nu šķiries no savas sievas, pret kuru tev reizi mēnesī uznāk žēlums, vai nu šķiries no viņas, vai aizmirsti mani. Ja tu nevari izlemt, es esmu tev mirusi. Es un arī tavs bērns. Un tagad, ja gribi, tu vari iet.

No šīs izskaidrošanās Ruta sākusi grīļoties un nonākusi līdz asarām, bet cenšas tās slēpt. Viņa iekrampējas krēsla atzveltnē — viņas deguns abās pusēs ir kļuvis spīdīgs — un skatās Trusī, gribēdama ko teikt. Tas, ka viņa tik ļoti cenšas valdīties, viņam šķiet pretīgi: viņam netīk cilvēki, kas grib ietekmēt notikumu gaitu. Viņam patīk, ja viss iet pašplūsmā.

Viņš nervozē, juzdams, ka Ruta, pabeigusi šo sarunu, cenšas saskatīt viņā kaut kādas pamodinātas apņēmības pazīmes.

Taisnību sakot, viņš pat nav klausījies; tas viss ir tik sarežģīti un, salīdzinājumā ar kāroto sviestmaizi, nereāli. Viņš pieceļas — kā pats cer, stalti un iespaidīgi — un saka:

— Tev taisnība. Es padomāšu. Ko atnest no veikala?

Sviestmaizi un glāzi piena, un tad izģērbt viņu, izvilkt

ārā no šīs saburzītās kokvilnas kleitas un mierīgi aplūkot piebriedušo, vēsās, baltās ādas apņemto vidukli. Viņam patīk sievietes, kas ir pirmo reizi stāvoklī, viņu ķermeņi ir kā rītausmas apmirdzēti. Ja kaut reizi vēl varētu iegrimt šai sievietē, viņa nervi atkal būtu pilnīgā kārtībā.

— Man neko nevajag, — viņa saka.

— Bet tev taču jāēd,

— Es jau paēdu.

Viņš mēģina noskūpstīt Rutu, bet viņa saka «nē» un izskatās visai nepievilcīga — resna un piesarkusi —, un viņas daudzkrāsainie mati ir izspūruši un mikli.

— Es tūliņ būšu atpakaļ, — viņš saka.

Iedams lejā pa kāpnēm, viņš jūt, ka ar katru soli uzmācos jaunas rūpes. Dženisa, nauda, Eklza tālruņa zvans, mātes sejas izteiksme — tas viss gāžas virsū melniem, šaustīgiem viļņiem; vainas apziņa un atbildības sajūta saplūst viņa krūtīs kā divas biezas ēnas. Tīri tehniskās detaļas — sarunas, tālruņa zvani, advokāti, finanšu jautājumi — šķiet tik sarežģīti, gandrīz fiziski izjūtami, ka aizžņaudzas elpa, un katru kustību, pat vienkāršu pieskaršanos durvju rokturim, viņš izjūt kā bīstamu turpinājumu garai mehānisku secību virtenei, kas netieši saistīta ar viņa sirdi. Cietais durvju rokturis atbild viņa pieskārienam un viegli pagriežas.

Arā uz ielas viņa bailes sabiezē. Nervozas trīsas kā ētera lodītes izskrien cauri kājām no augšas līdz lejai. Plašuma izjūta iztukšo viņa krūtis. Stāvēdams uz kāpnēm, viņš cenšas salikt pa plauktiņiem savas raizes, cenšas analizēt pamesto ģimenes mehānismu, saprast, kādēļ tas saceļ tādu troksni. Divas domas viņu nomierina un met gaismas staru blīvajā neiespējamo alternatīvu mudžeklī: Rutai ir vecāki, un viņa grib dzemdēt šo bērnu, — divas domas, kas varbūt ir viena un tā pati, vertikāli ejoša paaudžu secība, tāda kā perpendikulāra, laika jūrā uzstādīta caurulīte, kurā mūsu vientulība tiek mazliet atšķaidīta. Gan Rutai, gan Dženisai ir vecāki — ar šo domu viņš izšķīdina tās abas. Paliek Nelsons — tas ir kaut kas ciets, ko viņš būs spiests nest sev līdzi. Uz šī niecīgā atbalsta punkta viņš cenšas nobalansēt visu pārējo, nostādot pretmetus vienu pret otru: Dženisa un Ruta, Eklzs un māte, īstais un labais ceļš — ceļš uz kulinārijas veikalu, tur skatlogā ir neciešami spilgta, kailas spuldzes apgaismota augļu grēda — un tas otrs ceļš pa Samerstrītu līdz pilsētas nomalei. Viņš cenšas iztēloties tā nobeigumu, kur aiz tukša basketbola laukuma, tumšas fabrikas un strautiņa iela pāriet dubļainā zemesceļā, kas aizved velns zin kur. Viņš iztēlojas milzīgu, izdedžiem nobērtu tuksnesi, un viņa sirds kļūst tukša.

Pārbijies, no tiesas pārbijies viņš atceras savu neseno mierinātāju — apa|o caurumu, aiz kura mirdzēja gaisma, — un paceļ acis uz. baznīcas logu. Bet vai nu līdzekļu trūkuma dēļ, vai tāpēc, ka vasarā vēlu iestājas tumsa, vai gluži vienkārši aiz nevīžības tas nav apgaismots, tā ka redzams tikai tumšs rimbulis akmens fasādē.

Taču uz ielas deg laternas: koku lapotņu ieskauti konusi, sapludinādami savus gaismas apļus, atkāpjas līdz pat nesaskatāmajam Samerstrītas galam. Pa kreisi, tieši zem vienas no laternām, nelīdzenais asfalts atgādina do-buļainu sniegu. Viņš nolemj apiet apkārt māju kvartālam, izvēdināt galvu un izlemt, ko darīt. Dīvaini, ka tas, kas spiež mūs kustēties, ir tik vienkāršs, bet vide, kurā jākustas, tik pieblīvēta. No šī pretrunīguma kājas atgūst spēku un raiti cilpo uz priekšu. Viss labums ir iekšpusē, no āra nenāk nekas, — tam, ko viņš centies sabalansēt, nav svara. Viņa iekšiene pēkšņi šķiet pilnīgi reāla, tīrs, bieza tīkla vidū uzradies klajums. Es nezinu, viņš bija atbildējis uz Rutas jautājumu. Viņš tiešām nezina, ko darīt, kurp iet, kas tagad notiks, un šī doma, ka viņš neko nezina, it kā padara viņu par tik niecīgu radījumu, kādu nemaz nav iespējams notvert.. Niecības apziņa piepilda viņu kā bezgalība. It kā pretinieka komanda, uzzinājusi, kas viņš par dūzi, būtu likusi diviem vīriem viņu segt, un, lai grieztos kur griezdamies, viņš vienmēr uzdurtos vienam vai otram no tiem un būtu spiests piespēlēt bumbu citam. Un viņš to piespēlē, un bumba ir pārtverta, viņa rokās vairs nekā nav, un šie abi paliek ar gariem deguniem, jo faktiski viņu priekšā ir tukšums.

Trusis tuvojas ietves malai, taču nevis nogriežas pa labi, lai apietu kvartālam apkārt, bet svinīgi, it kā šī ieliņa būtu plata upe, dodas tai pāri. Viņš grib aizkļūt līdz nākamajam sniega laukumam. Lai gan šis trīsstāvīgo ķieģeļu māju kvartāls ir tāds pats kā tas, kuru viņš pametis, kaut kas tajā viņam šķiet pievilcīgs; kāpnes un palodzes viņa acu priekšā raustās un pārvietojas kā dzīvas. Šī šķietamība it kā pagrūž viņu uz priekšu. Viņa rokas pašas uzlido augšup, ausīs iešalcas vējš, papēži smagi klaudzina bruģi, un tad neatkarīgi no paša gribas, tādu kā saldu šausmu uzviļņojumā viņa solis kļūst arvien vieglāks un ātrāks, un ritmiskāks, un viņš bēg. Bēg. Bēg.

SATURS

PRECĒSIMIES!

1 Siltais vīns

2 Gaidīšana

3 Rutas rīcība

4 Ričarda rīcība .

5 Vaiominga

TRUSI, BĒDZI . .

Джон Апдайк ДАВАЙ ПОЖЕНИМСЯ!

КРОЛИК. БЕГИ!

Рига «Лиесма» 1983 На латышском языке Перевели с английского А. Бауга и И. Вейде Художник В. Браун

И Б № 3803 Džons Apdaiks PRECĒSIMIES! TRUSI, BĒDZ!

Redaktore T. Liseka. Mākslinieciskais redaktors J. Pelraškēvičs. Tehniskā redaktore I, Soide. Ko* rektore A. Giptere.

Nodota salikšanai 24.11.82. Parakstīta iespiešanai 16.04.83. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 3. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 26,88

uzsk. iespiedi.; 27,09 uzsk. kr. nov. 30,64 Iz* devn. 1. Metiens 65 000 eks. Pasūt. № 1879-5.

Cena 3 rb|. 20 kap. Izdevniecība «Liesma», 226017 Rigā, Padomju bulv. 24. lzdevn. № 119/3I992/D-927. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poli* grāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 2260I1 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

1

British Overseas Airways Сотрапу — Britu aizokeāna gaisa ce]u sabiedrība. (Šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes.)

2

Džons Odibons (1785—1851) — amerikāņu ornitologs un putnu gleznotājs.

3

Šis zvans, kurš zvanīja, kad kongress pieņēma Neatkarības deklarāciju, īstenībā atrodas Filadelfijā.

4

2ans Pjažē (1896) — šveiciešu psihologs.

5

Anna Freida — angļu psihoanalītiķe.

6

8 Džūlija Čailda — pavārgrāmatu autore.

7

Als Kaps — pazīstams amerikāņu karikatūrists.

8

Diks — saīsinājums no vārda Ričards. (Red. piez.)

9

Žoržs Latūrs (1593—1652) — franču gleznotājs.

10

Hanss Arps (1887—19Б6) — franču dzejnieks un skulptors, izliektu formu cienītājs.

11

Bernārs Bifē (dz. 1928. g.) franču gleznotājs un grafiķis.

12

8 Ņūels Vaiess (1880—1945) — amerikāņu ilustrators.

13

14

Sieviete (franču vai).

15

Moriss Prendergasts (1861—1924) — amerikāņu gleznotājs.

16

Pēc Fārenheita; pēc Celsija +43 grādi.

17

Septembra pirmā pirmdiena.

18

Uz veselību! [ivrita, itāliešu, vācu vai.)

19

Apbrīnojami, vai ne? (kropļota vācu valoda)

20

8 Uz veselību! (zviedru vai.)

21

Uz veselību! (itāliešu vai.)

22

Liriska mīlestība [tranču vai).

23

Kas būs, būs {hanču vai.).

24

Liels paldies, senjor! (Nepareiza spāņu vai.)

25

Piesprādzējiet siksnas (franču vai.),

26

Smēķēt aizliegts (Iranču vai.).

8 Uz redzēšanos (Iranču vai).

27

1 Trīs bēmi (Iranču vai).

28

Uz Nicu? (Franču vai)

29

Jā, lūdzu, uz Nicu (franču vai).

30

8 Vai jūsu mašīna ir pietiekami liela trim bērniem? (Franču vai.)

31

Jā, jā, kundze, bērni taču ir mazi. (Franču vai.)

32

Nice — jauks (angļu vai).

33

30. maijs. (Tulk. piez.)

Content

Apdaiks Džons Precēsimies! Trusi, bēdz!

PRECĒSIMIES!

Trusi, bēdz!

SATURS

1