Ballestrema Eifemija

Rāvensbergas baltās rozes

Eifemija Ballestrema

RAVENSBERGAS BALTĀS ROZES

IEVADS

Tas ir liels, plašs, neglīts nams slipri aizrestotiem logiem un durvīm - nams, kas varčtu piederēt cietoksnim, bet šī ēka nav domāta aizsardzībai pret ienaidnieku: tas ir cietums ar daudzām, daudzām vieninieku kamerām. Un vienā no šīm mazajām istabiņām pie šaurā, aizrestotā loga stāvēja jauna sieviete. Viņa ļāva gaisam glāstīt savus krāšņos gaišos matus un sausām, sapņainām acīm vērās mazajā zilās debess laukumiņā, kas mirdzēja tur, kur beidzās cietuma augstie, pelēkie mūri, - šie baigie mūri, kas šķita ieauguši debesīs.

Jaunā sicvicte lūkojās augšup, līdz acis tai sāka sāpēt, tad viņa pievērsa skatienu tai vietai, kur kailo mūra sienu aizsedza mežvīna kuplās vijas; lapu citkārt tumšo zaļumu rudens bija nokrāsojis sārtu.

- Kā asinīm pielijis, - viņa sacīja un novērsās. Tomēr viņas skatiens nekā icpriecinošāka par sārtajām vīnstīgām šeit neatrada: kailas, izbalsinātas sienas, šaura un cieta gulta ar tīru, bet rupju veļu, uz soliņa mazgājamā bļoda un ūdens krūze; sausās kameras vidū galds ar krēslu tā priekšā un uz galda tintnīca, spalvas un dažas loksnes lēta papīra - tas bija viss.

Un šādā apkārtnē šīs sievietes stāvs! Viņa liela, slaida, pavēloša kā karaliene, nevis kā cietumniece - stāvēja šaurajā telpā un likās lo apgaismojam ar savu acu mirdzumu un gaišo matu metālisko vizmu. Viņas skaistā seja gūstniecībā bija kļuvusi šaurāka un bālāka, bet. varbūt tieši tāpēc vēl skaistāka, un viņas rokas, ko tā sažņaudza straujā, nepacietīgā kustībā, bija slaidas kā lilijas, labi koptas un cildi veidotas, - tās bija lepnas dāmas rokas, kas nekad nebija strādājušas smagāka darba kā vienīgi varbūt izšuvušas ar zeltu un zīdu, adījušas mežģīnes un spēlējušas klavieres. Bet kā gan šī sieviete bija nokļuvusi cietuma vieninieka kamerā?

-  Nepanesami! - viņa ievaidējās, tad atkrita krēslā pie galda un sāka nervozi rotaļāties ar spalvaskātu.

Viņas skatiens pievērsās papīram.

-   Raksti! - viņa nicīgi nomurmināja. - Ar šo nepanesamo vientulību un garlaicību viņi grib piespiest mani rakstīt. It kā es kādreiz jau būtu kaut ar vienu rindiņu sevi kompromitējusi! Tad jau labāk gulēl!

Un viņa piecēlās, lai atkal atkristu gultā. Bcl gaišā dienas laikā miegs nenāca, tās lāču reti nāca arī naktīs, kad viņa sūrstošām acīm un drudža satrauktām asinīm svaidījās cietajā gultasvietā un nevarēja pat iedegt gaismu, lai aizdzītu savas domas vai dotu tām citu virzienu.

Domas!

-   Kaut tikai es varētu nedomāt! - viņa nopūtās un, piecēlusies gultā sēdus, izmisumā iecirta slaidos, baltos pirkstus savu gaišo matu krāšņajā, viļņainajā kuplumā. - Domāt, vienmēr domāt… vienmēr to pašu domāt! To pašu! … Vai lad man mūžīgi būs jādomā tikai par to vienu? Arī lad, kad būšu ārā 110 šīs šausmu vielas, kad atkal būšu brīva, visu pielūgta, dievināta un lutināta? Nē, nē, tad es būšu to jau aizmirsusi! Ak, kaut varētu aizmirst jau šodien!

Seju rokās ieslēpusi, vina atkal atslīga cietajā gullā, un viņas daiļais ķermenis notrīcēja bezgalīgās šausmās.

Uz koridora akmens grīdas noklaudzēja soļi, iežvadzējās atslēgas, un durvis atvērās. Tomēr cietumniece nepacēla acis. Kas gan cits varētu tur būt, ja ne uzraugs, kas ienesis viņai spartaniski vienkāršo ēdienu vai ielaidis sievieti, kura nesa ūdeni un svaigu veļu? Un tomēr ienācējs nebija neviena no šīm personām. Tas bija garīdznieks sirmiem matiem - cienījams vīrs, kura sejā atspoguļojās tāds maigums un tāda labsirdība, kāda tikai reti sastopama šajā pasaulē. Rokā viņš nesa mazu grāmatiņu melnā iesējumā un baltu sūnu ro2u pušķīti. Abi šie priekšmeti bija mīlestības dāvanas, jo grāmata, kuru viņš atvērtu nolika uz galda, bija lūgšanu grāmata; baltās rozes viņš nolika uz atvērtās lapas nevis kā sveicienu no tās pasaules, kas cietumniecei bija liegla, bet gan kā Dieva lieluma, žēlastības un visvarenības zīmīgu apliecinājumu. Grāmatai un puķēm viņš pārsedza vienu no papīra loksnēm, kas atradās uz galda.

Papīra klusā iečaukstēšanās padarīja gūstekni uzmanīgu - tas nebija viņas cietumsargs, kas tur bija ienācis! Iztraucēta no saviem trulajiem sapņiem, viņa neviļus piecēlās un ieraudzīja garīdznieku. Viņa izslējās; skaistās, lepnās lūpas savilkās nicīgā, augstprātīgā un ironiskā smaidā, un acis iekvēlojās.

- Kas jūs sūtīja pie manis? - viņa aizskarošā vēsumā jautāja. - Es neesmu jūs saukusi!

Bet cietuma garīdznieks neapmeklē vieninieku kameras, cerēdams uz laipnu saņemšanu un pazemīgu atzinību. Pazemība un nožēlošana ir dāvanas, ko viņš nes sev līdzi, lai iedēstītu tās sirdīs, kuras las atrod šajā vietā bezcerībā sastingušas un pārakameņojušās. Tāpēc priesteris uz šiem saltajiem vārdiem atbildēja, pamādams tikai ar galvu.

-    Nē, mana meita, jūs nelikāt mani saukt, viņš maigi sacīja, - bcl es ar ilgām sirdī gaidīju jūsu saucienu un karsti lūdzos, kaut jūs mani aicinātu… Velti!

Tā šķiet, - viņa atbildēja vēl vēsāk un noraidošāk.

Garīdznieks piegāja soli tai tuvāk. - Ja es tomēr nāku pie jums, mana meita, - viņš sacīja, - tad to daru tāpēc, ka to liek mans priestera pienākums un ka pie jums mani aicina mana sirds. Kā priesterim man jānāk un jāatgādina jums tas, uz ko mums vienmēr jābūt sagatavotiem…

-    Pateicos jums, - viņa to salti pārtrauca un pamāja ar galvu kā karaliene, kas atlaiž savu pavalstnieku.

-  Tiklīdz jutīšu vajadzību pēc garīga mierinājuma, es likšu jūs ataicināt, mācītāja kungs. Tikai baidos, - viņa ironiski piemetināja, - ka tad es jau būšu tālu prom no šī nama un no jums.

-    Arī es baidos no tā, - garīdznieks nopietni un skumji atbildēja. - Bcl tomēr, mana meita, es gribu mēģināt pievērst jūsu sirdi mūžībai, kā Dievs to 110 mums prasa mūsu nemirstīgās dvēseles svētlaimei. "Mēs zinām, ka tiem, ko Dievs mīl, viss nes svētību, " - saka pravietis. Tāpēc atdariet savu sirdi, mana meita, lai tā pievēršas Dievam, un arī jums var pārvērsties svētībā las, ko jūsu tuvredzīgās, miesīgās acis uzskata kā dziļākās bēdas. Jo jūs nedrīkstat aizmirsi, ka pasaulīgā liesa jums piespriedusi nāvessodu!

Tikai tukša forma, mācītāja kungs, - viņa nevērīgi sacīja, - formalitāte, kas savā neveiklajā uzbūvē varbūt ir laba tiem cietumniekiem, kuru attīstība nesniedzas tik tālu, lai zem šīs iebiedēšanas čaulas saskatītu tās nevainīgo saturu. Turpretim mani šī juridiskā viltība nevar ne nobiedēt, nc Samulsināt. Mans aizstāvis bija plānprātiņš, tāpēc prokuroram nenācās grūti to satriekt putekļos. Bcl vai kāds ir redzējis, ka viņa pazudinošās runas laikā es būlu nolrīcdjusi vai nobālusi? Nē, es likai smaidīju!

Diemžēl, mana mcila, diemžēl to jūs esat darījusi. •

-   Diemžēl?

-   Jā, jo tas ļoti kaitējis jūsu lietai.

Nu gūstekne tiešām iesmējās; tie bija klusi, melodiski smiekli, kas tomēr nenāca no sirds.

Ā, jums šķiet: prokurors lo pamanīja un iestarpināja savā dedzīgajā apsūdzības runā teikumu par manu bezjūtību, kas it kā pierādot manu vainu? Un no kā es lai nobītos?

Vecais priesteris uzmeta jaunajai sievietei neizsakāmi skumju skatienu.

Es nu atstāšu jūs, mana meita, - viņš nopūzdamies sacīja, - jo šajā jutoņā jūs nc vien neklausījāties manos vārdos, bet arī nostādījāt tiem pretī to pašu salto spītību, kas tik ļoti kaitēja jusu lielai pasaulīgo tiesnešu priekšā, ka nav gandrīz nekādas cerības uz jūsu apžēlošanu. Es eju un atstāju jums šo grāmatu, kuras saturs varbūt vairāk aizkustinās jūsu sirdi nekā mani nabadzīgie vārdi. Vai apsolat man, ka izlasīsiet grāmatā to vietu, kuru esmu uzšķīris?

-   Varbūt izlasīšu, varbūt arī nc, - viņa nevērīgi atbildēja.

-  Tas lāpēc, ka jūs nezināt, cik reižu vēl redzēsit pienākam nakti, kurai seko rīts, - garīdznieks nopietni iesaucās. - Saule" jau zemu, un stunda aizrit pēc stundas. Kad jums būs iestājusies mūžīgā nakts, tad būs par vēlu nožēlot un izlūgties Dieva žēlastību. Pag', likai bez pārākuma smaida, mana meita! - viņš paceltā balsī turpināja un atvairoši pacēla roku, kad jaunā sicviclc paraustīja plccus un savilka lūpas drausmā smīnā. - Bez šī pārākuma smaida, kas ir jūsu ierocis pret jūsu dvēseles sāpēm, pret zemes bērna nāves bailēm, pret pasaulīgo tiesu! Bet mani jūs ar to nepievilsiet, jo es savā smagajā darbā esmu mācījies lasīt cilvēku sejās to, ko viņu mēles pūles noklusēt. Un arī jūsu acīs es lasu vainu un nāves bailes - vainu, neraugoties uz jūsu nesatricināmo liegšanos, un nāves bailes, neraugoties uz. jūsu liekuļoto vienaldzību pret spriedumu, kas notriecis zemē un pārvarējis jau dažu labu spēcīgu vīrieti.

-   Gļēvuļi, - viņa mierīgi izmeta, it kā runātu par visvicnaldzīgākām lielām. - Es, mācītāja kungs, nevaru jums aizliegt lasīt manā sejā, kas vien jums tīk, bet mani jūs nenoķersiet šajā slazdā, tāpat kā neesmu līduši arī visos citos slazdos. Visa apsūdzība pret mani ir absurds, un spriedums vēl lielāks absurds; kuru katru mirkli var pienākt karaļa apžēlošanas raksts, par ko nevar būt nc mazāko šaubu. Kādēļ lad es lai uzlrauklos?

Priesteris novērsās.

-   Lai Dievs sūla jums savu gaismu, - viņš sacīja, - jo jūs vēl neesat sagatavota uzklausīt viņa vārdu. Lasiet, ko esmu jums atzīmējis šajā grāmatā! Varbūt es vēl atnāku pie jums, pirms iestājies galīgs vakars, un jūs cauri pasaules prieku miglai skatāt tās gaismas staru, kas apsolīta arī grēciniekam, ja tas nožēlo savus grēkus.

To teicis, viņš pagriezās un pieklauvēja pie durvīm, kas tūlīt atvērās. Bet tiklīdz priesteris bija pārkāpis slieksni, kamerā ienāca jau atkal cils apmeklētājs, kuru cietuma direktors pats bija pavadījis līdz durvīm. Tas bija vēl jauns cilvēks, varbūt gadus desmit vecāks nekā cietumniece, un tik līdzīgs tai, cik vien līdzīgi var būt brālis un masa. Ka vīrietis viņš bija gandrīz tikpat skaists ka ieslodzīta, un viņu abu būtnēs nepārprotami izpaudās to cildenais dzimums. Aiz uztraukuma nobalis, viņš ienāca kamera. Prieka gavilēdama, jauna sicviclc steidzas tam pretī.

-   Brāli Ludvig! Brāli Ludvig! - viņa smējās ka cilvēks, kas beidzot drīkst nokratīt nepanesamu nervu sasprindzinājumu. - Beidzot tu esi atnācis! Tu nes man brīvību?

Lai kada arī būtu bijusi atbilde, ta tika aiztaupīta. Steidzoties viņam pretī, jauna sieviete nejauši pieskaras papīra loksnei, ko priesteris sava sirds smalkjūtība bija parsedzis par grāmatu un rozēm. Kad papīrs no viņa straujas kustības nolidoja zemē, viņa neviļus pievērsa skalicnu grāmatai un puķēm. Nāves bālums pēkšņi pārklāja viņas vaigus, un ar neizsakāmām šausmām acīs viņa kā aizslāvēdamics pacēla rokas pret maigajiem, smaržīgajiem ziediem.

-  Ravcnsbcrgas baltās rozes! - viņa iekliedzās un tad bikli, čukstoši atkārtoja: - Ravcnsbcrgas baltās rozes! Un teika stāsta, ka šīs rozes pavēstot nāvi visiem Ravcnsbcrgu cilts vīriem, sievām, meitām un dēliem. Kā šīs rozes bija nokļuvušas uz viņa segas, kad viņš… kad viņš mira? Viņas bija lur - es pali redzēju… vēl pēdējā acumirklī viņš Ivēra pēc tām. Tas bija maijā. Un nu jau 'ir rudens…

Aukstu, trīcošu roku viņa satvēra sniegbaltās sūnurozes un mehāniski izlasīja, uzšķirtās lappuses pirmos vārdus: "Lūgšana mirējam. 110. psalms: es dziļās bēdās iesaucos: Kungs, manu lūgšanu klausi…"

Viņa pēkšņi pacēla galvu un pievērsa savu bālo seju ar plaši ieplestām, stingām acīm vīrietim, kurš skumīgs un kluss stāvēja viņai aiz muguras, kuru viņa bija apsveikusi tik priecīgām gavilēm, tad pēkšņi aizmirsusi… dažu baltu rožu dēļ.

-   Vai tiešām man jāmirst, Ludvig? - viņa klusu jautāja, cieši sažņaugusi r >kas.

Viņš dziļi nopūtās un pienāca tai tuvāk. - Jā, - viņš ar pūlēm, bcl noteikti atbildēja. - Viss pagalam, visas cerības zudušas. Karalis atsakās no savām tiesībām apžēlošanai un piekrīt tiesas taisnīgajam spriedumam.

Skaistā, lepnā sieviete, kas vēl pirms stundas ceturkšņa bija izrādījusi tik lielu drošsirdību un pašpaļāvību, kā nopļauta nokrita ceļos un sāka izmisumā lauzīt rokas.

-   Mirt, mirt! Un es vēl esmu tik jauna! - viņa vaimanāja.

-   Arī tavs vīrs bija jauns, - viņš sacīja klusu, tik klusu kā dvesma, taču tomēr viņa bija sadzirdējusi. Kā saņēmusi sitienu, viņa pietrūkās kājās un atkāpās dažus soļus.

-   Es neesmu to darījusi! - viņa izdvesa.

Vīrietis noslaucīja lakatiņā saltos sviedrus no pieres.

-   Domā par mūžību, Marija! Pēc dažām stundām tu jau stāvēs Dieva priekšā un…

-   Mirt! - viņa spēji pārtrauca. - Tiešām mirt un jau tik drīz? Tik drīz?

-   Tā ir karaļa sevišķa žēlastība, ka drīkstu tev lo paziņot pirms valdnieka lēmuma oficiālās pasludināšanas, lai tu varētu sagatavoties. Mana misija - smagākā visā mana mūžā: lūgt Icv karaļa žēlastību cicla neveiksmi. Pateicoties manam vārdam, man gan izdevās panākt privāt;iudienci; majestāte bija žēlīgāks nekā jebkad un laipns kā tēvs; viņš visu pārrunāja un apsprieda ar mani, bcl vienā jautājumā tas palika nelokāms: vainīgajam jāsaņem taisnīgais sods. Ja lu būtu vaļsirdīgi atzinusics savā vaina, viss vēl bulu glābjams, bcl lu, ncraugolics uz liecinieku izteikumiem, lik stūrgalvīgi liedzies un izrādīji lik necilvēcīgu bczjūlību pret savu upuri, ka tiesneši un sabiedrība ar sašutumu novērsās no tevis kā no briesmoņa cilvēka izskatā. Karalis nedrīkstēja izrādīt savu žēlastību, prelējā gadījumā tauta ar pilnām tiesībām varētu viņam p.irmcst, ka tas netaisnīgi nostājies muižniecības pusi kuru tu esi aptraipījusi ar kauna zīmogu, ko var izdzēst vienīgi lava nāve. Jā, tevis apžēlošana katrā ziņā būtu iekvēlojusi tautā sašutumu. Bet tagad viss ir gala! Es atnācu atvadīties no tevis, Marija.

Viņš sniedza tai roku. Bcl viņa neredzēja šīs rokas. Stingu skatienu viņa lauzīja savas šaurās, baltās, caurspīdīgās rokas, un viņas lūpas tikko sadzirdami murmināja: - Miri! Mirt! O, Ravcnsbcrgas baltās rozes!

Vīriclis skarbi nostājās viņas priekšā. . - Jā, mirt! - viņš cictā balsī atkārtoja. - Marija, pierādi, ka tu esi mūsu cills meita, ka lu esi Erlcnslcin! Jo nekad vēl neviens Erlcnslcins nav trīcējis nāves priekšā un neviens nav ar bailēm iegāi's pa tumšajiem vārliem mūžībā. Dievs ir bargs tiesnesis, bet viņš ir arī bezgala lēnīgs un labs; viņš atradīs tava sirdī los zelta graudus, ko mēs, cilvēki, savām vājajām acīm neesam varējuši saskatīt un kas tomēr tev var kļūt par līdzekli mūžīgās dzīvošanas sasniegšanai. Tev atliek vēl diezgan laika atzīlics un nožēlot. Un neaizmirsi i, ka zemes virsū tev ir vēl viena atraisāma saite - tas ir tavs bērns!

Viņa spēji sarāvās.

- Mans bērns! - viņa iekliedzās. - Kur ir mans bērns?!

Šī bija pirmā reize kopš apcietināšanas, kad viņa sauca pēc sava bērna.

- Tavs bērns ir drošība, - viņš skumji sacīja.* Es gan biju domājis atvest viņu pie tevis atvadīties, bet negribēju tam uzkraut visas tala ceļojuma briesmas, - šāda vārīga dzīvībiņa rūpīgi jāsaudzē, jo viņas dzīvības svecīte var viegli izdzist. Un tāpēc saku tev ka mierinājumu, ja tevi varētu uztraukt tava bērna,, liktenis: viņš atrodas mana gadība un tiks uzskatīts ka mans bērns. Pateicoties karaļa žēlastībai, viņš sauksies mana varda, lai Kaina zīme to neaptraipītu jau agra bērnība un ncsaindētu ta dzīvi. Mana sieva un es uz vairākiem gadiem aizceļosim no Vācijas. Dienvidos piedzims mūsu bērns, un tavs būs vairāk ka gadu vecs. Mums tātad būs divi bērni, un, kad mēs pēc gadiem atgriezīsimies dzimtenē, viena gada starpība būs kļuvusi neievērojama, ta ka visi tos noturēs par dvīņiem. Tads ir mūsu plāns, un mēs esam zvērējuši kļūt tavam bērnam par gadīgiem, mīlošiem vecākiem, it ka tas būtu mūsu pašu bērns, un aizmirst, ku.j no viņiem ir tavs, kurš - mūsu. Nekad viņš nedabūs zinai, kas bijusi viņa matē, kaut līdz ar to mūžīgas aizmirstības jūra nogrims arī viņa tēva neaptraipītais, godīgais vārds. Un, ja nekas nespēj aizkustināt lavu sirdi, Marij, lad lai tas ķer viņu ka abas pusēs griezīgs zobens: tavs bērns nedrīkst zinai sava krietna tēva vardu levis dēļ! Un nu paliec sveika!

Dz^vo sveiks, - viņa mehāniski atbildēja, nenovērsdama acu no baltajam rozēm, it ka tas bolu magnēts, kas saista pie sevis visus viņas garīgos spēkus.

Bet, iekams pieklauvēt pie durvīm, viņš vēlreiz atgriezās un nostājās viņas priekša.

-   Un tev nav nekā, tiešām nekā, ko man teikt, Marija?

-   Es neesmu to darījusi! - viņa ātri atbildēja, nepaceldama acu.

-    Apdoma to, Marija! Nav nozīmes vēl ilgāk liegties, jo tev vairs nav nc mazākās cerības. Nekas vairs nevar tevi glābt - nekas, nekas! Un rīt agri, kad uzlēks saule, tu jau būsi aiz mūžības vārtiem.

-   Jau rīt? - viņa iekliedzās, un izmisis, vajāta dzīvnieka skatiens pievērsās logam! - Saule jau noriet, tātad vēl tikai viena nakts?

-    Vēl tikai viena nakts - tava pēdējā, - viņš atkārtoja.

Viņas rokas nervozi sniedzās pēc baltajām rozēm.

-   Ravcnsbcrgas nāves rozes, - viņa čukstēja. - Nē, nav vairs cerību. Visam beigas, visam! Nevainība, šķīstība, gods, mīla - viss zudis!

Viņa pietrūkās kājās un, ar rokām pieskārusies pukstošajiem deniņiem^ sāka skraidīt pa šauro telpu.

-   Viss zudis! - viņa atkārtoja. - Visapkārt tikai nakts, šausmas un nāves bailes. Un tās ir beigas! Kā tam jānotiek? - viņa nedroši jautāja, pēkšņi apstādamās brāļa priekšā. Un viņš to saprata un satraukts novērsās. Arī viņa bija sapratusi.

-   Tad tā? - viņa likko sadzirdami jautāja. "Tad tā" skaļi un vienaldzīgi sacīja: - Jā, esmu par to lasījusi un teālrī man vienmēr bija jāraud, kad Šillcra Marija Stjuarte gāja uz soda vietu un Lcikcslcrs augšā visu dzirdēja. Un kas raudās par mani? Lcikcsters droši vien nc, kaut arī viņš pats mani iedzina nāvē. Vispirms samti, zīdi, caunādas un dārgakmeņi - un nu? … Bluķis un cirvis, un noziedznieka šķirsts. Es vēl esmu tik jauna! Mani apraks kapsētā vai arī man būs jāguļ ārpus žoga?

-   Marija! Marija! - viņš klusu lūdzās. - Nerunā tik aplami! Saņemies! Laiks aizrit!

-   Ja, saule jau s rict, - viņa. atbildēja un piegāja pie galda, lai atkal paņemtu baltas rozes. - Vēl šis brTdis, un iestāsies nakts … mūžīga nakts. Vai ir tāda viņpasaule?

-   Pats pestītājs mums to apsolījis, Marija!

-   Bet man nav nekādas sajēgas par lo. Vai ta ir jauna dzīve, kur nav nc grēku, nc bēdu, nc gala? Vai tur mēs satiksim visus tos, kas pirms mums jau izgājuši cauri tumšajiem vārtiem? Un vai es tur satikšu arī viņu, vai viņš uzstāsies pret mani ka apsūdzētājs?

Dievam nevajag apsūdzētāja. Viņš pals ir redzējis lavu noziegumu.

-   Manu noziegumu! - viņa atkārtoja. - Un kas man saka, ka mana nāve izpirks šo noziegumu?

-   Ja lu nožēlo, lad, protams!

-    Nožēlošana! Kas ir nožēlošana? Manī viņas nav! Sirdsapziņas pārmetumi? Es vēl neesmu nokļuvusi pie visām šīm izjūtām, jo cs gaidīju, gaidīju atpestīšanas un atbrīvošanas brīdi… velti, velti! Vai lu nevari palīdzēt man aizbēgt? - viņa noslēpumainā balsī Čukstus piebilda, un acis tai iemirdzējās.

-   Aizbēgt? - viņš līdzjūtīgi pasmaidīja. - Izbēgi no šiem mūriem? O, māsa, neiespējami!

-   Tev neiespējami - to cs ticu, - viņa uztraukli turpināja, - bet viņš, viņš laēu būlu varējis lo izdarīt, viņam būlu mani jāatbrīvo, jo cs taču izdarīju lo viņa, viņa dēļ! Un nc vārda no viņa visā šajā ilgajā laikā - ne rindiņas…

-  Marija, Marija… tātad tas ir tiesa, ko prokurors pieminēja kā iespējamu varbūtību, ka lu kāda cita dēļ esi paslrādājusi šo tumšo darbu?

-   To cs nekad neesmu atzinusi - nevienā vārdā, nevienā elpas vilcienā! - viņa airi iesaucās.

-  Nē. Viņa vārdu tu esi pralusi rūpīgi noklusēt…

-   Protams, un cs varētu atriebties un iemīt šo vārdu dubļos! - viņa strauji iesaucās, un liesmas viņas acīs atkal izdzisa. v - Tas maz ko līdzētu, jo viņam tikpat nekā nevarētu pierādīt. Viņš ir nevainīgs, jo ko gan viņš tur būtu varējis darīt, ka neapzinoties kļuvis par manu pavedēju? Nē, šis vārds tiks aprakts kopā ar mani noziedznieku kapsētā…

Kāds troksnis aiz durvīm atgādināja vīrietim, ka pienācis laiks atvadīties.

-  Paliec vesela, Marija, - viņš sacīja. - Lai Dievs ir tev žēlīgs soģis!

Paliec! - viņa iekliedzās. - Neatstāj mani vienu! Saule noriet, ir tumšs, un tur, tur, gullas tumšajā stūrī, guļ viņš ar savu bālo miroņseju. Paliec - man bail no viņa! Vai redzi mazo, asiņaino brūci viņa deniņos? - viņa izbailēs čukslēja. - Katru nakti cs redzu sapnī šo asiņaino brūci… Vai lā ir nožēlošana? Paliec! 0, Dievs debesīs, paliec!

Bet durvis jau tika atvērtas. Vēl pēdējais skatiens, un satriekts, novērstu seju grāfs Erlcnstcins atstāja savu nelaimīgo māsu, vēl nesen lik daudz sumināto un pielūgto Ravcnsbcrgas brīvkundzi, kas nu cietuma šaurajā kamerā sabruka zem vissmagākās apsūdzības, - jauna, skaista un ziedoša kā maijroze, kaut arī mēnešiem ilgi atradusies ieslodzījumā.

Mēness, kas pacēlās pie zvaigžņotajām nakts debesīm, ielūkojās šaurajā kamerā, kur sirms priesteris stāvēja elsojošas jaunas sievietes priekšā un maigā, līdzjūtīgā, svētas kvēles apgarotā balsī nenoguris stāstīja tai par Dieva žēlastību un lēnību.

Mēness sidrabotā gaisma pamazām izkusa jaunās dienas opalblāvajā krēslā, un, kad austrumos pirmais uzvarošais gaismas stars vēstīja sauli, gaisā klusu zēli ietrīcējās zvaniņa skaņas un priesteris cietuma sāka aizlūgt par mirēju…

Mēness un zvaigznes bija nobālušas. Lecošās saules sārtie stari krāsoja cietuma pelēkos mūrus purpura un zeltā. Zvaniņš bija apklusis. Un, kad mirdzošā dienas karaliene pacēlās augstāk un raidīja starus pari cietuma mūriem, uz nestuvēm lika aiznests melni nokrāsots vienkāršs šķirsts. Kamera grāfs Erlenstcins saņēma savas māsas atstātās lietas: kādu vēstuli, mežģīņu lakatu, ko viņa pēdējā brīdī bija pārsegusi pār saviem gaišajiem skaistajiem, zīdainajiem matiem; mazu, aizzieģelētu kastīti ar rotām, ko viņa māsa bija valkājusi apcietināšanas brīdī, un mazu balto sūnuro2u pušķīti, ko viņa līdz pat pēdējam brīdim bija turējusi rokās un kas nu bija nokrāsojies purpursārts.

Bet priesteris dziļi aizkustināts stāstīja, kā viņa mirusi - nožēlojoša un sagatavota, bez nāves bailēm, bet pazemīga un paļāvīga - sava smagā grēka izpirkšanas upuris.

- Rcquicscat in pacc, - viņš nobeidza, un šajā acumirklī zvaniņš no jauna ietrīcējās, raidīdams savas klusās, žēlās skaņas zeltainā rudens rīta gaisā. Tad apklusa arī viņš.

Tas bija atgādinājums aizlūgt par nelaimīgo dvēseli, kas nu grēkiem apkrauta stāvēja Dieva troņa priekšā.

Samaitāta un mirusi…

1

Tālu Vācijas ziemeļos, pie pašas jūras, paceļas Hohvaldes pils. Viņas zonu izveido brīnišķīgi, medījumiem bagāti jauktu koku mezi, kas pakāpeniski pariet pils parka.

Pati pils celtniecība uzrada lik daudz dažādu stilu, ka to drīzāk var apzīmēt par celtu bez kada stila. Plaša terase pils ziemeļu puse, kuras kāpnes ved tieši jūra, vasaras karstajās dienas sniedz patīkamu veldzi, pie tam paisuma laika viļņi nereti uzšļāc līdz pat terase sēdošo kajam.

Sī pils jau kopš neminamiem laikiem piederēja grafu Hohvaldu cillij, kuru senči kādreiz bija baudījuši neatkarīgu patvaldnieku tiesības savu īpašumu robežas. Vēlāk viens no Hohvaldicm bija attapies iemainīt šo neatkarību prcl lieliem zemes gabaliem, ta ka no senākās visvarenības pēdējiem grafu cilts locekļiem bija atlikuši vairs likai milzīgie īpašumi un firsta tituls, kas troņmanlošanas kartība vienmēr pārgāja uz vecāko dēlu.

Pēdējais Hohvalds jau agra jaunība bija izvēlējies karavīra karjeru. Tas bija visada ziņa patīkams un tiešam spējīgs virsnieks, kas ar savu personību apbūra nc vien darba biedrus, bcl arī visas augstākās un visaugstākās sabiedrības aprindas.

Pēc lēva naves, neraugoties uz milzīgo mantojumu, Marscls Hohvalds paziņoja, ka nedoma atstāt dienestu kavalērija. Visi jutās bezgala pārsteigti un vīlušies, kad drīz pēc tam viņš pēkšņi pilnīgi pārvērtās: kļuva kluss, alturīgs un sevī noslēdzies. Vispārējais pārsteigums bija vēl lielāks, kad dažus mēnešus vēlāk viņš izstājās 110 armijas. Pal tuvākie draugi un piederīgie palika nesaprašana par šīs dīvainās rīcības cēloņiem, jo Marscla Hohvalda paskaidrojumam, ka viņš esot nodomājis turpmāk nodoties vienīgi lauku dzīvei un ģenealoģijas un heraldikas studijām, neviens nopietni neticēja.

Bet pasaulē viss ar laiku aizmirstas. Ļaudis pamazām samierinājās arī ar "firsta Hohvalda trakumu", jo viņu interese pievērsās cilām lietām un nolikumiem. Tikai reti kād!f" vēl dažreiz papurināja galvu par jaunā firsta vientulīgo dzīvi, kurš gadā likai vienu vai divas uzaicināja pie sevis medībās dažus tuvākos draugus, bet pats ieradās galvaspilsētā vienīgi lajos gadījumos, ja viņa klātbūtni galmā prasīja neatliekami pienākumi prcl etiķeti. Karā, kas izcēlās drīz pēc viņa aiziešanas no armijas, viņš piedalījās kopā ar savu senāko pulku, pie kam izrādīja lādu varonību un drošsirdību, ko piedzīvojušie virsnieki apzīmēja vienkārši par neprālību. Zobena cirliens sejā uz vairākām nedēļām viņu piesaistīja slimības' gullai, kamēr arī karsoņa murgos viņš ne ar vienu vārdu neatklāja savas pēkšņās pārvērtības noslēpumu. Karam beidzoties, viņš, izgreznols ar augstākās pakāpes dzelzs krustu, atkal atgriezās savā piejūras pilī vēl klusāks un nopietnāks nekā senāk. Tomēr viņa saulainais, gaišais raksturs arī vientulībā neļāva tam kļūt skarbam un nelaipnam.

Nu jau kopš divdesmit gadiem firsls Hohvalds dzīvoja šādā vientulībā; to laiku pa laikam pārtrauca vienīgi tāli ceļojumi, kas mēnešiem atrāva viņu no dzimtenes. Viņš bija Četrdesmit piecus gadus vccs - vīrietis pašos labākajos gados, bcl vientuļš.

Bija agrs pavasaris. Ziemeļos vēl plosījās aukstas vētras, kas baigi svilpoja ap vientuļo pili. Marscls Hohvalds arī Šogad bija aizbēdzis no savas pils, kamēr ziema ap to cīnījās pret pavasari. Februāra, marta un aprīļa mēncSus viņš parasti mēdza pavadīt dienvidos: Spānijā, Tunisā, Kairā, Itālijā. Sājos klejojumos viņu pavadīja vienīgi sulainis, kas pirms divdesmit četriem gadiem līksmajos virsnieka laikos bija izpildījis viņa dieninieka pienākumus. Nc kungam, nc arī sulainim nekad nebija nācies nožēlot šo ilgo kopbūtni. Kaut Ratajcaks šajos ilgajos gados arvion vēl nebija iemācījies runāt pareizi, viņš tomēr bija priekšzīmīgs sulainis, uz kuru ļā kungs varēja pilnīgi paļauties.

Kādā siltā, saulainā marta dienā firsts Hohvalds gluži viens klejoja Florcnccs šaurākajās ieliņās, pa paradumam apstādamies drīz viena, drīz otra antikvariāta skatloga priekšā, kad pēkšņi pārsteigts izdzirda . saucam sevi vārdā. Atskatījies viņš ieraudzīja savā priekšā divas dāmas. Vecākā no tām varēja būt četrdesmit piecus gadus veca, turpretī jaunākajai, kaut arī seja brja neglīta, bet ko rotāja divas skaistas, izteiksmīgas acis, nevarēja dot vairāk par divdesmit, divdesmit diviem gadiem.

Tās bija firsta Hohvalda māsa Olga un viņas meita Aleksandra. Pēc lēva nāves grāfiene Olga Hohvalda īsā laikā bija izputinājusi savu mantojuma daļu, un drīz vien tai Jbija nācies izvēlēties: atgriezties pieticīgākā, klusākā dzīvē vai arī meklēt sev bagātu partiju. Izlutinātā grāfiene bija izvēlējusies pēdējo. Karlsbādē lā bija iepazinusies ar sešdesmit gadu vecu, bet pasakaini bagātu krievu ģenerāli Hrizopru. Šis cilvēks ar kalmika seju tik karsti iekvēlojās mīlā pret jauno, glīlo grāfieni, ka drīz vien nolika tai pie kājām savu sirdi un savu bagātību. Olga bez sevišķas vilcināšanās picņCma kā vienu, ta otru. Ģenerālis Hrisopra nodzīvoja laulība desmit gadus un pčc nāves atstāja savu sievu ka visai dzīvespriecīgu atraitni ar milzīgu mantojumu un diviem bērniem, no kuriem "saldais" Boriss bija mantojis savas mates skaistumu, bet "nabaga" Saša - tēva kalmika seju. Kad Saša pieauga, šis apstāklis sagādāja ģcnerālictci daudz raižu.

-    Ka lai izprecinu viņu ar. šadu seju? - viņa mčdza sacīt. - Vai tad labāk Boriss nevarēja līdzināties tēvam? Vīrieša seja taču aizsedz tik daudz!

Un nu Saša bija divdesmit piecus gadus veca, bet tai vel nebija gadījies neviens precinieks, neraugoties uz viņas bagātību, uz mates ievērojamo sabiedrisko stāvokli, brāļa diplomātisko karjeru un uz lo, ka matc ik gadus vadāja viņu pa lepnākajām peldvietām. Un šogad viņa bija atvedusi meitu uz Florcnci, cerēdama, ka viņas bagātība iekārdinās kadu itāļu komtu vai duči.

Tādā karta firsts Hohvalds saulaina marta diena satika savu masu un tas meitu viena no šaurajam Florcnccs ieliņām.

-   Man šķita, ka tu esi Pčtcrpilī, - viņš pirmajā pārsteigumā sacīja.

Ģencrālictcs sejā atspoguļojās šausmas.

-    Bet, Marscl, kā gan tas izskatītos! - viņa iesaucās. - Petcrpilī ap šo laiku nav neviena pieklājīga cilvēka. Es jau trešo gadu ceļoju uz dienvidiem. Šeit, Florcncē, man tomēr patīk vislabāk. Te viegli var atvērt īsti starptautisku salonu, sevišķi vēl tagad, kad mans saldais Boriss pieskaitīts Romas sOIniccībai…

-   Boriss Romā! To cs nezināju, - firsts pārtrauca māsu.

-      Jau kopš diviem mēnešiem, - ģcncrāliene lepni atbildēja un, uzmetusi meitai bargu skatu, mehāniski piebilda: - Saša, stāvi taiSni!

-      Un tāpēc, ka Boriss ir Roma, tu esi Florcncē? - firsts smaidīdams jautāja.

-      Redzi… Boriss dabūja uz mēnesi atvaļinājumu, un pašreiz arī viņš ir šeit…

Viņa nopūtas.

-   Nu - un?

Ģcncrāliene saņēma brāļa roku, un viņi lēnām devas uz priekšu. Saša garlaikodamās sekoja tiem.

-      Ja Boriss tikai tāpēc pavada savu atvaļinājumu Florcncē, ka šeit dzīvo arī attiecīgā ģimene… Zināms, man nebūtu iebildumu pret vācu komtesi, nelaime tikai tā, ka viņa nav visai bagāta, un nabaga zēns jau nodzīvojis gandrīz visu savu tēva mantojuma daļu. Ko tu saki par to?

-  Ka tā ir viņa paša vaina, - firsts sausi atbildēja.

-       Jā, bet kā tad nabaga zēns lai dzīvo? - ģcncrāliene uztraucās. - Viņš taēu nevar skaitīt katru rubli un kapeiku kā kaut kāds sīkpilsonis!

Sājā acumirklī Saša, kas gāja mazliet nopakaļus, izmantoja kāda garāmbraucoša vāģa sacelto troksni, lai iečukstētu firstam ausī:

-      Krusttēv, neaizkustini lapseņu ligzdu! Tas, ko dara Boriss, tas ir darīts labi!

-       Tu pats sapratīsi, ka Borisam vajadzīga laba partija, - Hrizopras kundze turpināja. - Un nu šis neprāts ar mazo komtesi - taisni jāraud!

-       Hm,- firsts norūca. - Un kā tad sauc šo pielūgto?

-      Tā ir Erlenstcina meita. Viņas tēvs ilgus gadus pavadīja Kairā un tagad pēc sievas nāves apmeties uz pastāvīgu dzīvi šeit.

-      Tā, tā. Un vai jaunā grāfiene atbild uz Borisa jūtām?

Nu, tas včl ir liels jautājusm! - Saša iestarpināja.

-   Kādas blēņas (u runā! - ģcncrāliene gandrīz sašuta. - Protams, viņa abām rokām tvertu pēc Borisa, jo viņš taču līdzinās man un ir lieliska partija, par spīti savai nabadzībai!

"Pēdējos gados Boriss laikam kļuvis īsta per!:-", firsts nodomāja un bija patiesi priecīgs, %ad ģcncrāliene pēkšņi novirzīja sarunu uz cilām lietām.

-   Vai lu jau sen esi šeil, Marsel? Kopš di ām nedēļām? Cik 2ēl, ka neesam jau agrāk saliku ies! Tu būtu varējis piedalīties visos mūsu izbraukumos, piknikos, ekskursijās, galeriju apskatēs… - Viņa nopūtās. - Ko lai dara - nekā patīkama šādās apskates nav, bet modernam cilvēkam jāseko laika garam. Pat Saša ir prātīga un mācās pasleļglcznic- cību, kaut citreiz tā vienmēr pretojas manai gribai.

Firsts neviļus iesmējās.

Nabaga Saša! Vai tiešām (cv zem pālagas jāmācās glcznol vienīgi tādēļ, ka lo prasa mode?

-   Gan jau redzēsi, krusttēv, - x Saša tādā pašā tonī atbildējā.

-   Visi apgalvo, ka pastcļglczniccībā Sašai tiešām esot talants, - ģcncrāliene piezīmēja. - Pašreiz viņa glezno abas Erlcnsteines…

-   Abas Erlcnsteines? - firsts atkārtoja. - Tātad grāfam ir divas meitas? Un kuru lad īsti Boriss dievina - vecāko vai jaunāko?

-   Viņš jau arī pats lo nezina, krusttēv, - Saša iesaucās. - Pirmkārt, viņas ir dvīņu, māsas, un Borisa sirds pagaidām vēl svārstās slarp abām kā… kā… nu lu taču zini sakāmvārdu , par ēzeli un divām siena nastām!

-   Saša, kāds salīdzinājums! - Hrizopras kundze iesaucās. Tad lā pēkšņi apstājās pie kāda sola. - Apsēdīsimies, Marsel, bet Saša lai iet palūkoties, vai mūsu vāģis mums vēl seko. - Pārliecinājusies, ka m ita aizgājusi pieliekami lālu, lai nevarētu to vairs sadzirdēt, viņa noslēpumainā balsī atsāka: - Mars 1, lu jau drīz būsi Četrdesmit piecus gadus vecs, bet vēl arvien esi vecpuisis. Vai tu zini, ka tavs pienākums arī ir apprecēties?

-   Tā jau stāsta, - firsts smaidīdams atbildēja, - bet Šādās lietās, mīļā Olga, nevienam nevar nc pavēlēt, nc noliegt.

-    Un Hohvaldcs mantojumtiesības? Vai tās lai pārietu uz ģimenes jaunāko atzarojumu?

-    Tur dēlu diezgan, - firsts mierīgi sacīja. - Jānovēl taču arī cilicm kaut kas.

-  Tu joko, Marsel! - ģcncrāliene šausmās iesaucās.

-   Nebūt nc, - viņš nopietni un mazliet sapņaini atbildēja. - Mans laiks jau pagājis, kļūstu vecs. Aiz mīlas neviena jauna meitene vairs nesniegs man roku, bet tādas, kuru vilina mans firsta tituls, man nevajag. Tātad mantojumam lomēr būs jānonāk pie jaunāka.

-   Nē, nē! - Hrizopras kundze enerģiski atkratīja galvu un, pamanījusi nākam Sašu, ātri piebilda: - Par lo mēs vēl -kādreiz runāsim, Marsel, vai nav liesa? Bet pagaidām tev jāapsola, ka šovakar būsi mans viesis. Tu redzēsi, cik interesants ir mans starptautiskais salons.

-   Tātad šī kosmopoliliska sabiedrība vienmēr vēl ir lavs ideāls?

-    Kas gan, lūdzu, var būt vēl interesantāks? Tālad tu būsi, Marsel? Uz redzēšanos! - Un viņa kopā ar meitu aizbrauca savā īrētajā vāģī.

Tātad daļa no manas jaukās personiskās brīvības nu būlu pārdota, - firsts nopūzdamies nomurmināja. - Tad jau Ratajcakam drīz būs jāsāk atkal sakravāt ceļasomas…

Viņš pašreiz pārdomāja, kā izmantot viņa rīcībā atlikušo dienas daļu, kad pēkšņi tam līdzās kāds iesaucās: - Firsts Hohvalds, ja nemaldos?

Firsts pārsteigts pagrieza galvu un ieraudzīja sev līdzās slaidi noaugušu jaunekli ar glītu seju, bet līdz nejēdzībai modernā uzvalkā.

Firsts viegli palocījās.

-   Katrā ziņā, - viņš atbildēja. - Tikai nezinu, ar ko man gods…

Viņš nepaguva nc izrunāt, jo laķētais jauneklis to pēkšņi apskāva un noskūpstīja.

-    Tu mani vairs nepazīsti, krusttēv? Es taču esmu tavs krustdēls Boriss Vasiļjcvičs Hrizopra!

-   Nu, tādēļ… - tas bija viss, ko firsts varēja atbildēt. Kad Boriss beidzot izlaida to no saviem apskāvieniem, viņš piezīmēja: - Es nupat satiku tavu māti un māsu.

-   Dīvaini! - Boriss noteica un tūliņ piebilda: - Es esmu briesmīgi izsalcis, krusttēv! Dvēseles saviļņojumi vienmēr modina manī pastiprinātu ēstgribu. Dīvains organisms, vai nc? Tu taču arī esi izsalcis? Un ir jau arī brokastlaiks. Kā būlu, ja mēs aizstaigātu līdz Doncjam?

-    Norunāts! - firsts smiedamies atbildēja un, saņēmis krustdēlu zem rokas, devās kopā ar to uz Florcnccs greznāko restorānu, kur par labu naudu varēja lieliski paēst.

Brīdi vēlāk viņi jau sēdēja pie atsevišķa galdiņa, un šeit Boriss tiešām pierādīja, ka prot cienīt labus ēdienus un dzērienus.

-   Naudai piemīt viena nejēdzīga īpašība, tā ir apaļa, - jaunais diplomāts ēzdams fHozofēja. - Māte laikam jau sūdzējās par mani? - viņš turpināja, uzmezdams firstam aizdomīgu skatienu, bet tad mierinoši piebilda: - Tik bēdīgi gluži nav. Pagaidām man vēl mazliet ir nauda, un gan jau vēlāk viss nokārtosies. Brīnišķīga partija, cs tev saku, krusttčv! Protams, mūsu cilts nevarētu lepoties ar tAdu ienācēju, tomēr… - Viņš apklusa.

-    Ta? - firsts novilka. - Bcl tava matc taCu runāja par kadu jaunu vācu grāfieni, kas…

Boriss izmisis atmeta ar roku.

-  Ta jau ir ta nelaime! Iedomājies mana stāvoklī, krusttēv! Viena pusē mūžīgie zaudējumi spēlē un zirgu sacīkstēs, kas jau gandrīz pilnīgi aprijuši manu mantojumu; otra pusē ārkārtīgi pikanta amerikāniete ar traku naudu, bet vidū - gaišmataina elfa, kam nav neka vai gandrīz neka. Un nu iedomājies, ka man jāmīl šī elfa!

Ja, tas ir briesmīgi, - firsts pickrila, atcerēdamies Sašas līdzību par ēzeli starp divām siena nastām. - Labprāt ticu, ka šī dilemma tevi uztrauc.

-    Ak, tu vēl nezini visu, - Boriss iesaucas, notiesādams otru kotleti. - Bet nu iedomājies, ka šorīt, atmetis pie malas visus naudas aprēķinus, cs tomēr nolēmu sekot vienīgi savai sirds balsij. Un, ta ka man bija zināms, kuru gleznu galeriju Erlcnstcini šorīt apmeklē, tad arī cs ierados tur, lai izšķirtu savu likteni. Bet nu uzmini, ko cs ieraudzīju, ieejot pirmajā zālē? Kas tur stāvēja ar skiēu burtnīcu kāda ornamenta priekša? Viņa! Viņa! Viņa!

-   Kas pierada, ka jaunam cilvēkam ncpiccicšama laime, - firsts nopietni piebilda. - Nu, un ko darīji tu?

Es? - Boriss atjautāja, sapņainu skatienu vērodams fazānu, ko viesmīlis pašreiz lika galdā. - Es atzinos, ka mīlu viņu, un piedāvāju lai savu sirdi un roku.

-   Un "viņa"?

Viņa? - Boriss atsāka, norijis kumosu, ko apslacīja ar glāzi šampanieša. - Viņa mani skaidri un nepārprotami noraidīja!

-   A… - firsts pārsteigts novilka, tad pacēla glāzi.

Tātad - lai dzīvo amerikāniete!

Vēl nc, krustlēv, - Boriss atbildēja. Iedomājies, kamēr cs vēl lur stāvu mēms aiz pārsteiguma par šādu iznākumu, pēkšņi atveras durvis un - kas ienāk zālē? Tēvs ar olru mcilu! Un, viņu ieraugot, cs pēkšņi nāku pie šausmīgas atziņas, ka mīlu nevis atraidītāju, bcl gan tās dvīņu māsu!

-   Mans Dievs, tas laēu īsts temats Ibscnam! Nu, un tad lu dabūji vēl olru noraidījumu, tā sakol, dvīņu noraidījumu? ,

-    Krusttēv, nezobojies! - Boriss traģiskā balsī iesaucās. - Mans atklājums bija tik satriecošs, ka jutu nepieciešamību pēc lā stiprināties ar krietnu brokastu.

-   Un amerikāniete?

-   Milzīgi bagāta, ļoli pikanta, - Boriss norūca, paraustīdams plecus. - Tu šovakar viņu redzēsi mālcs viesībās, jo neticu, ka neesi uzaicināts apmeklēt viņas starptautisko salonu.

Diemžēl tev taisnība, - firsts nopūzdamies sacīja.

-   Nu, bcl tu tomēr nekā nezaudēsi, jo arī viņa tur būs! - Boriss pašapzinīgi sacīja. - Un arī viņas māsa, kas mani atraidīja. Bcl māte viņas lik labi neieredz, kā pikanto amerikāņu miss, kuras tēvs vēl bijis cūku tirgotājs, bet vcclēvs - cūkgans.

Firstam Hohvaldam neviļus ienāca prālā, ka arī Borisa vectēvs, "labā nelaiķa Hrizopras" tēvs, bijis tikai drēbnieks, lomēr viņš nekā neteica.

Atstājuši viesnīcu, krusttēvs un krustdēls uz ielas šķīrās. Boriss devās uz savu viesnīcu brīdi atpūsties, bcl firsls Hohvalds noīrčja vāģi un lika aizvest sevi uz veco franciskāņu klosteri, kura krāšņajā, klusajā dārzā dažas stundas ļāvās sapņiem. Viņš bija sadraudzējies ar nedaudzajiem mūkiem, kas apdzīvoja klosteri, un lic labprāl ļāva laipnajam, devīgajam svešiniekam pabūt kloslcra brīnišķīgajā dārzā.

Saule jau tuvojās rietam, kad firsts Hohvalds atstāja kluso parku, kura burvīgums likās tam čukstam: - Paliec šeit, jo šeit valda miers!

Miers - citāds, vēl dziļāks micras nekā viņa piejūras pilī, atsacīšanās miers, kas vairs neliek sirdij nc maldīties, nc nožēlo).

-    Vakari vēl lik salti, - klostera priekšnieks piebilda, atvadoties no firsta mazajā pagalmā. - Mūsu istabiņas, kas alrodas ziemeļu un rietumu pusēs, nemaz nav apdzīvojamas. Zināms, manai mazajai draudzei pilnīgi pieliek ar telpām dienvidu pusē, bet ari lūgšanu zālē šajā gada laikā vēl auksli.

-   Un lomēr cs vismīļāk gribētu dzīvot vienā no šīm ziemeļu istabiņām, - firsts nopūzdamies atbildēja.

Klostera priekšnieks uzmeta svešajam vērīgu skatienu.

-   Šādas vēlēšanās cēlonis nevar būt nabadzība, - viņš sacīja, atcerēdamies lā bagātīgās dāvanas klosterim. - Dievam kalpot var arī bez mūka tērpa un kloslcra istabiņas. Nc katrs ir uz to aicināts. Bet sirdsmiers ikvienam jāienes sev līdzi kloslcrī, jo arī lur las nav atrodams bez cīņas. Dažs gan ilgojas pēc vientulības, tomēr nespēj lo pancsl.

-   Vientulība vien lo nedara, - firsts atbildēja un atvadījās no klostera priekšnieka, kas, galvu kratīdams, nolūkojās tam nopakaļus.

Bija jau vēls, kad firsts Hohvalds ieradās savas māsas nama, tomēr viņš daudz neskuma par lo, jo nekad nebija jūsmojis par Hrizopras kundzes viesu raibo sabiedrību. Ģcncrāliene apdzīvoja kādu jaunu, ar visām modernām labierīcībām apgādātu villu. Apakšstāva plašās, gaišās telpas, kas bija domātas vienīgi viesu uzņemšanai, bija iekārtotas grezni un eleganti, ar zīdu pārvilktām mēbelēm, ar smagiem logu un durvju aizkariem. Tomēr tas viss bija tik ikdienišķs, tik banāls, ka firstam, kas mīlēja visu seno, neuzkrītošo, šeit atlika tikai viens vienīgs mierinājums: "Paldies Dievam, ka tev nav jādzīvo Sājā namā!"

Plašajos salonos bija sapulcējies raibs, eleganti ģērbies pūlis, kas pirmajā mirklī atgādināja īstu Bābeli, jo šeit sarunājās visās pasaules valodās. Lielāka daļa kungu bija frakās, starp tām tikai paretam mirdzēja virsnieku formas tērpi, garīdznieku mēļās jostas un kāda kardināla sarkanais mētelis, ap kuru drūzmējās izredzēto grupa. Hrizopras kundze baloZspalvas zīda tērpā, mirdzēdama briljantiem, jau pirmajā salonā steidzās pretim brālim.

-   Cik tu vēlu, Marsel! - viņa pārmetoši iesaucās.

-   Es cerēju, ka tu palīdzēsi saņemt viesus…

-   Piedod, Olga, - firsts atvainojās, pasniegdams māsai krāšņu orhideju buķeti, kas acumirklī izkliedēja viņas dusmas.

-  Cik tas jauki no tevis! - viņa priecīgi iesaucās.

-   Orhidejas ir tik modernas. Bet nu nāc - cs tūliņ iepazīstināšu tevi ar kardinālu un vēl dažiem iespaidīgiem ļaudīm, kas pašreiz sarunājas ar viņu. Manā namā tev jāaizmirst sava vientulība, mīļo Marsel.

Hohvalds tika iepazīstināts ar augsti izglītoto un patīkamo kardinālu un pašaizliedzīgi ļāvās stādīt sevi priekša daudzajiem dažādu laulību ministriem un valstsvīriem.

-   Un nu nac pie karalienes, - Hrizopras kundze sacīja, kad bija iepazīstinājusi viņu ar kādu pusduci dāmu.

-   Tātad tavā paraugnoliktavā ir pat karalienes? - firsts uzjautrināts jautāja.

Ģcncralicnc to uzskatīja par glaimu.

-    Zini, tā ir karaliene Darja, - viņa lepni smaidīdama sacīja. - Mčs visi zinām, ka viņa izsūtīta šurp it kā trimdā. Tā kā viņa pēc dzimuma pieder mūsu tautībai, mans pienākums bija viņu apmeklēt. Visu to iekārtoja Boriss. 0, es tiešām esmu laimīga, ka mans dēls ir diplomāts!

Marscls Hohvalds neiedrošinājās pret to kaut ko iebilst. Un nākamā acumirklī viņš jau stāvēja karalienes priekšā, kas viņu laipni apsveica. Pēc sarunas ar karalieni, kas ilga veselu stundas ceturksni, firsts drīkstēja turpināt māsas salona apstaigāšanu.

-  Vai neesi redzējis Borisu, Marsel? - ģcncralicnc jautāja. - Tas palaidnis droši vien šēz kādā kaktiņā ar savu gaišmataino komtesi un Čukst tai ausī glaimus.

-   Atstāsim viņu mierā! Viņš taēu šeit ieradies, lai atpūstos no sava diplomātiskā darba grūtībām.

-    Kā tu vari tā runāt! - Hrizopras kundze uztraucās. - Es taēu tev šorīt izskaidroju, kāpēc Boriss ncyar precēt šo mazo nabadzi… Ā, lur jau ir mūsu mīļā mis Grantc. Dārgā, 1c cs atvedu jums manu brāli, firstu Hohvaldu. Marsel, cs tevi atstāšu šeit, jo namamātes pienākumi aicina mani pie karalienes. Un ja redzi manu saldo Borisu…

Viņa aizsteidzās. Firsts palika divatā ar jauno amerikānieti.

"Ā, tātad šī ir mana masas izredzēta vedekla!" firsts domāja, viņu ziņkārīgi vērodams." Miss Fuksija C ante tiešam bija ļoti glīta un pikanta mpitcnc zeltainiem matiem, melnam uzacīm un skropstām un lielam, drūmam acīm. Viņa bija ģērbusies darga, ar gaumi šūta tērpa, kas lieliski izcēla viņas nevainojama stāva daiļumu un grāciju. Viņas slaido kaklu rotāja pērļu virkne, no kurām katra bija ķiršogas lielumā. Matos un dziļajā krūšu izgriezumā tā bija iespraudusi pa lielai briljanta zvaigznei.

"11m, šajā amerikāņu meitenē arī es varētu iemīlēties, ja vien tā būtu manā gaumē", firsts sevī nosprieda. "Diemžēl cs mīlu gleznas vienīgi rāmjos vai arī uz audekla…"

Arī amerikāniete pa to bez kautrēšanās laiku caur lorneti aplūkoja Hohvaldu.

-  Tātad jūs esat Hrizopas kundzes brālis? - viņa uzsāka sarunu. - Jūsu māsa, ja nemaldos, ir dzimusi grāfiene, nevis princese, Hohvald?

-   Protams, mūsu namā firsta tituls pieder vienīgi, ģimenes galvai un "princis" ir vienīgi viņa vecākais dēls un mantinieks. Pārējie nama locekļi ir grāfi un grāfienes, - firsts paskaidroja.

-   Cik interesanti! - mis Grantē iesaucās. - Un jūs tātad esat īsts, patiess firsts? Es vienmēr esmu gribējusi iepazīties ar kādu Eiropas firstu vai hercogu. Ziniet, mums, amerikāņiem, ir maza vājība pret šādiem tituliem. Vai jūs esat precējies, first?

-    Paldies Dievam, vēl ne! - Marscls Hohvalds nopietni atbildēja. Bet skaistā Fuksija nepamanīja viņa teikuma divkosību. Noliekusi savu sarkano galviņu, viņa mirkli pārdomāja un tad vaļsirdīgi sacīja:

-  Redzat, čs esmu nodomājusi apprecēt kādu vācu firstu!

Hohvalds palocījās.

-   Jūs paradāt manai tC vi ja i ļoti lielu godu, - viņš nopietni sacīja. Sāja acumirklī viņiem tuvojas daži kungi, kas velējas iepazīties ar Amerikas miljonāri, un firsts Hohvalds izmantoja šo gadījumu, lai uzmeklētu Borisu un Sašu.

"To neviens nevar ņemt man ļaunā," - viņš nodomāja. "Ko gan cs iesāktu, ja šī apburošā mis vēl nepāprotamāk izteiktu savu vēlēšanos? … Bet kas gan ir tas kungs tur? Es taēu esmu viņu kur redzējis!"

Pēdējie vārdi attiecās uz kādu kungu, kas stāvēja, atspiedies pret durvju stenderi, un diezgan vienaldzīgi vēroja apkārtējo sabiedrību. Viņa mali bija pilnīgi balli, tomēr zilās acis viņa mierīgajā, skaistajā sejā liecināja, ka tas vēl nevar būt visai vecs. Sī kunga izskata piesaistjts, Hohvalds piegāja tam klāt un stādījās priekšā, nosaukdams savu vārdu.

Svešais pārsteigts pacēla galvu.

-    Mēs esam seni paziņas,- mīļais first, - viņš vāciski atbildēja. - Zināms, kopš tā laika pagājuši jau divdesmit gadi, un cs esmu pilnīgi nosirmojis. Bcl jūs nemaz neasai pārvērties. Es esmu Ludvigs Erlcnstcins.

-   Tad tāpēc jūs uzreiz šķitāt man lik pazīstams, grafa kungs, - Hohvalds iepriecināts atbildēja. - Ja nemaldos, pirms divdesmit gadiem mēs pēdējo reizi satikāmies klubā?

-    Jā. Tas bija tovakar… kad tika apcietināta mana māsa, - grāfs Erlcnstcins klusinātā balsī piebilda. - 0, tādas dienas nekad neaizmirstas!

-  Nē, tādas dienas neaizmirstas, - firsts atkārtoja, un pār viņa seju pārslīdēja sāpju ēna. Mirklis klusējis, viņš atsāka: - Jūs csal padarījis dienvidus par savu otro dzimteni, grāf?

-   Manas sievas veselības stāvoklis toreiz spieda mūs pārcelties uz dienvidiem, un' vēlākie apstākli lika man aizkavēties šeit, - grāfs atbildēja. Sākumā pavadījām da2us gadus Kairā, tad pārcēlāmies uz Vidusjūras piekrasti Itālijā, kur palikām līdz tam laikam, kamēr mūsu meitas sasniedza skolas vecumu. Pēc tam mēs dzīvojām Neapolē, un vēlāk Romā, kur nomira mana sieva. Šis smagais zaudējums spieda mani atstāt Romu, un nu esam šeit. Šādi likteņa triecieni padara cilvēku sirmu. Tomēr cs nedrīkstu kurnēt, jo manas meitenes ienes tik daudz prieka un saules manā dzīvē… Kaut tikai vienmēr tā paliktu, - viņš nopūzdamies nobeidza.

Firsts Hohvalds klausījās ar vislielāko interesi. Šī nejaušā satikšanās viņu dziļi aizkustināja, un pār viņa lūpām lauztin lauzās vesela virkne jautājumu, taCu viņš apvaldījās. Šeit tiem nebija īstā vieta, tāpēc sarunu viņš ievirzīja par ikdienišķām lietām.

-   Vai jaunās grāfienes, jūsu meitas, ir šeit, un vai būsiet tik laipns un iepazīstināsiet mani ar viņām?

Grāfs Erlcnstcins palūkojās visapkārt.

-   Viņas aizgāja aplūkot kādu Hrizopras jaunkundzes gleznu, - viņš sacīja. - Ja nemaldos, mēs atradīsim viņas mazajā buduārā, kur Hrizopras jaunkundze iekārtojusi savu darbnīcu.

Firsts Hohvalds sekoja viņam kādā mazā salonā, ko smags aizkars 'šķīra no grāfa pieminētās telpas. Viņi nokļuva mazā, bet ļoti mājīgi iekārtota darnīcā. Visus kaktus šeit pildīja palmas, audumi, senas mēbeles un vazes, ko Saša pati bija izvēlējusies un kas bija izvietoti ar labu gaumi, ta ka firsts uzreiz jutās tuvāks savai krustmeitai, kaut ģcncralicnc meitas buduāru mēdza dčvčt par "vccu grabažu noliktavu".

Kada molberta priekša stāvēja piecas personas: Boriss un Saša, kads liela auguma kungs ar ļoti tumšu sejas krasu, melniem matiem, ūsam un dīvaini gaišam, it ka aizplīvurotam acīm, kuras nebija iespējams nc nepamanīt, nc arī aizmirst. Grupu papildināja divas jaunas meitenes vienkāršos, baltos vilnas tērpos. Abas bija gandrīz vienada auguma, slaidas, gaišmatainas un apburoši skaistas. Līdzība, kas no pirmā acu uzmetiena šķita pārsteidzoša, tuvāk ielūkojoties, tomēr vairs nebija tik liela. Lielākā auguma meitenei bija zeltdzcltcni mati, asāki sejas vaibsti, enerģiski veidota mute un lielas, skaistas, bet mazliet saltas pelēkas acis

-   to skatiens varēja būt ļoti maigs, arī ļoti skarbs. Mazākajai turpretim bija linu krasas, gandrīz balti mati, kas vizmoja ka maija mēnesnīca. Uzacis, skropstas viņai bija tik tumšas, ka šķila melnas, un viņas lielas, smejošas bērna acis bija tik vijolīšzilas, ka arī ēna tas likās melnas. Viņas maigi veidota mute bija neaprakstāmi mīlīga, un bedrītes rožainajos vaigos darīja tas seju vēl apburošāku.

-   Bērni, firsts Hohvalds vēlas ar jums iepazīties,

-    grafs Erlcnstcins sacīja. - Mīļais first, tas ir manas meitas - Zigrīda un Irisa.

Jaunas grāfienes nepiespiestā laipnība sniedza firstam roku.

Boriss apsveica to vētraini, Saša - sirsnīgi, bet mierīgi. Svešais kungs pats stādījās priekšā kā kavalieris Spinijs.

-   Ko teiksi, krusttēv, - vai viņa nav apburoša?

-  Boriss nepacietīgi iečukstēja firstam. Hohvalds atbildēja viņam ar smaidu. Zigrīdai viņš

uzmeta tikai paviršu skatienu, turpretī no Irisas tas vairs nespēja novērsi nc acu. Jā, viņš pazina šīs vijolīšu zilas Erlcnstcinu acis - tādas bija arī grafam… un vēl kādai, kas nu jau sen kopš bija mirusi… Tikai viņas sejai trūka Erlcnstcinu raksturīgo vaibstu. Ta viņam šķila vienlaikus gan pazīstama, gan arī sveša. Kur un kad viņš bija šo seju redzējis?

-   Viņa laikam līdzinās mātei, - firsts nodomāja.

-   Tas ir ļoti mīļi, krusttēv, ka apmeklēji mūs šeit, - Saša sacīja. - Es tikai šodien pabeidzu Zigrīdas un Irisas ģīmetni.

Viņa noradīja uz molbertu, kur ar pasteļkrāsām bija uzgleznotas abu jauno grāfieņu gaišās galviņas uz tumšāka samta aizkara fona.

-   0, Saša, tu jau esi īsta māksliniece! - firsts patīkami pārsteigts iesaucās.

-   Es zinu, ka man ir talants, krusttēv, - Saša mierīgi atbildēja. - Tas ir gandarījums, ko debesis man piešķīrušas par manu neglīto seju.

Firsts silti spieda viņai roku. - Tu esi saņēmusi labāko daļu, - viņš sirsnīgi piemetināja.

-    Sinjorina tiešām radījusi šeit īstu mākslas darbu, - kavalieris sacīja savā dziļajā, vibrējošajā balsī. - Jāno2ēlo, ka viņa grib palikt tikai par amatieri.

-   Kas to saka, kavalicr? - Saša mierīgi jautāja. - Vai domājat, ka cs tikai lāpēc ļaušu aiziet bojā savam talantam, ka nejauši esmu pieskaitīta aristokrātijai?

-    0, Saša, ko gan teiktu māte, ja viņa to dzirdētu! - Boriss mulsi nomurmināja.

-    Saki, tēvs, ko tu darītu, ja Zigrīda vai cs būtu lieli talanti? - Irisa dzīvi iesaucās. - Protams, man jāatzīst, ka vajadzīga liela drosme, lai izvēlētos mākslinieka ērkšķaino ccļu, - viņa piebilda.

Nevar taču spriest par visiem pčc vienas mērauklas, - Zigrīda sacīja, un viņas jaunajā seja atspoguļojas augstprātība un nicināšana.

-       Un tomēr man šķiet, ka tieši jūs visvairāk spCtu pretoties dzīves vCtram, grāfiene, - Spinijs pusbalsī iebilda.

-       Šajā ziņa cs droši vien esmu stiprāka nekā masa, - Zigrīda atbildēja. - Viņa salūztu jau pirmajā auka, turpretī cs cīnītos, līdz uzvarētu vai ietu boja.

-  Brīnišķīga meitene! - Spinijs klusu nomurmināja.

Boriss, kas nenovērsa acu no Zigrīdas, iečukstēja

Hohvaldam: - Riebīgs āksts šis Spinijs, vai nav tiesa?

Firsts gan nevarēja tam piekrist, tomēr šī piezīme atvēra viņam acis.

-   Ā, tātad viņam ir ta pali gaume, kas tev?

Boriss nopūtas. - Nelaime likai ta, ka Zigrīda

ir salta ka ledus gabals.

Firsts vel nebija runājis ar abām mcitcnCm nc vārda, tomCr draiskulīgi ironiskais skatiens, kadu Irisa acumirklī uzmeta viņa krustdēlam, iespīdēja viņa sirdī ka gaišs saulesstars. Redzēdama, ka firsts pamanījis viņas skatienu, Irisa tumši pietvīka. Hohvalds piegāja tai klat.

-      Nabaga Boriss! - viņa sacīja. - Ja viņš prastu izskaidrot sev jūsu skatiena nozīmi, grāfiene…

-      Neuztraucieties, gaišība, to viņš neprot, - Irisa jautri atbildēja.

Es apbrīnoju manu krustmeitu, - Marscls Hohvalds turpināja, - ka viņai lik labi izdevies uztvert tieši šo izteiksmi jūsu skatiena.

-      Tas nav nekāds brīnums, gaišība, jo Hrizopras kungs taCu bija klat visos seansos, - Irisa smaidīdama atbildēja. - Tagad jūs pats to sapratīsiet, gaišība.

-   Saprotu! - firsts iesmējās tik sirsnīgi, cik sen ta vairs nebija smējies.

Sāja acumirklī durvīs parādījās namamātes galva.

-   Saša! Boris! Karaliene jau lika piebraukt savu vāģi, un jūs nekur neesat atrodami! - viņa sauca.

-    Boris, tev jāpavada mis Grantē pie klavierēm: karaliene vēlas dzirdēt viņas dziedāšanu.

Grafs Erlcnstcins tūliņ piesolījās pavadīt namamāti atpakaļ pie karalienes. Boriss pasteidzas piedāvāt roku savai sirdsdamai. Firstam, kas stāvēja tieši līdzas Irisai, gribot ncgribol bija jāuzņemas viņas pavadoņa loma, pie tam viņš pārsteigts redzēja, cik pēkšņi izmainījās Sašas neglīta seja, kad kavalieris Spinijs sniedz tai roku. Tomēr šis atklājums tūliņ atkal nobala, tiklīdz viņš attapās, ka vēlas pabūt divatā ar Irisu un klausīties tas bērnišķīgi maigajā tērzēšana. Viņam uzreiz likās, it ka visi šie garie vientulības gadi būtu tikai ļauns sapnis, no kura tikko pamodies.

Viņiem pa priekšu gāja Boriss ar Zigrīdu: ka likās, viņa maz klausījās sava pavadoņa pļāpāšanā. Laiku pa laikam viņa pagrieza galvu un uzmanīgi uzlūkoja pari, kas viņiem sekoja; pie tam Irisa viņai vienmēr laipni uzsmaidīja:

-    Zigrīda ir lik nopietna un salta, - . Irisa piezīmēja. - Viņa ir īsts ziemeļu bērns, taču manī ir kaut kas no dienvidu smejošas saules.

Zigrīda pēkšņi pagrieza galvu un smaidīdama sacīja: - Nc tik skaļi, Irisa! Ja cs tada nebūtu, kas gan vienmēr nolīdzinātu lavas pārgalvīgās sekas?

-  0, Zigrīda, tu jau arī esi daudz, daudz labāka un gudrāka neka cs, - Irisa iesaucas.

-   Nožēlot viņa prot, šī grēciniece, bet laboties

-    nekad, - Zigrīda smiedamās par plecu uzsauca firstam.

-    Botu jādomā, ka jūsu masa ir vismaz par divdesmit gadiem vecāka neka jūs un ir jūsu mates vieta, - Hohvalds, smaidīdams savai pavadonei, piebilda.

-   0, to viņa arī dara, - Irisa nopietni atbildēja.

-   Viņa vispār ir mūsu nama labais gars un kopš mates naves viena pati vada visu mūsu saimniecību.

Pārējie viesi jau bija ieņēmuši vietas mūzikas istaba, kur mis Fuksija Grantē pēc karalienes vēlēšanas bija apsolījusi uzstāties ar dažam dziesmiņām. Viņai bija neliela, bet diezgan patīkama balss, un viņas nēģeru dziesmiņas atrada pieticīgajos klausītajos zināmu piekrišanu. Kad viņa bija beigusi, karaliene Darja iejautājas, vai starp klātesošajiem neesot vēl kāda, kas varētu uzstāties ar muzikāliem priekšnesumiem. Te augstajai dāmai tuvojās Saša ar vijoles kasti padusē.

-  Grāfiene Irisa Erlcnstcina ir brīnišķīga vijoļfcja,

-  viņa sacīja. - Tikai bīstos, ka bez jūsu majestātes viņa negribēs rādīt mums savu mākslu.

-   Man šeit nav tiesību pavēlēt, bet lūgt cs tomēr varu, - karaliene atbildēja, lāipni uzsmaidīdama Irisai, kas tumši pietvīka, un, pārmetoši uzlūkodams Sašu, Čukstēja:

-   Tā ir nodevība, Saša!

Tomēr viņai cits nekas neatlika, kā sekot Zigrīdai pie klavierēm, jo viņa bija radusi spēlēt vienīgi māsas pavadībā. Viņas mirkli sačukstējās, tad Irisa piekļāva vijoli pie pleca un pacēla lociņu…

Te viņas skatienu saistīja daudzo klausītāju ziņkārīgas sejas, viņa pēkšņi nobāla un nolaida lociņu, tad uztvēra firsta Hohvalda mierīgi laipno, uzmudinošo skatienu, un tikko manāms pateicības smaids atplaiksnīja viņa lūpās. Viņa no jauna pacēla lociņu, un maigas, tīras, aizkustinošas skaņas piepildīja istabu.

Kad viņa nobeidza, sajūsminātie klausītāji lik vētrainiem aplausiem izteica savu piekrišanu, ka Irisa nobijās līdz asarām. Pirms viņa paguva atjēgties, karaliene mitrām acīm lo apskāva un noskūpstīja uz vaiga.

-   Cik banālu jūs dara šī debesu dāvana! - viņa aizkustināta sacīja un, novilkusi no pirksta gredzenu, pasniedza lo Irisai. - Še, ņemiet piemiņai no manis. Kaul tas jums alncslu vairāk laimes nekā ir atnesis man!

To teikusi, viņa namamātes pavadībā atstāja istabu. PCc karalienes aiziešanas Irisai bija jānoklausās neskaitāmos glaimos, kas bira uz lo no visām pusCm. Kad viņa beidzot izlauzās no sajūsmināto klausītāju pūļa. lā pčkšņi ieraudzīja savā priekšā firstu Hohvaldu.

-    Es apbrīnoju jūsu vienaldzību, ar kādu jūs noklausījāties visos šajos atzinības apliecinājumos,

-   viņš sacīja.

-   Jūs maldāties, gaišība, tā nebija vienaldzība,

-    viņa gandrīz skumji atbildēja. - Mani sāpina tikai tas, ka visā šajā pūlī nav neviena, kas būtu dziļāk izjutis patiesu mākslas prieku un izpratis mūzikas īslo garu.

Firsts pasmaidīja.

-   Jūs spriežat pārāk bargi, grāfiene. Es nupat nācu, lai apliecinātu jums, cik dziļi mani aizkustināja un saviļņoja jūsu spēle, bet nu…

-    Pateicos jums, - viņa to klusu pārtrauca un sniedza tam roku, kuru firsts silti saspieda. Viņa nenovērsa acu no Hohvalda, viņas seja drīz pietvīka, drīz nobāla.

Pēkšņi firsts ieraudzīja karalienes dāvāto gredzenu, kas mirdzēja viņas pirkstā. Tas bija brīnumskaists opāls briljantu rozetē.

-       Un vēl viens jums jāatskaita no liela pūļa, grāfiene, - šā gredzena dāvinātāja, - viņš sacīja.

Jūsu spēle izvilināja asaras viņas acīs, un aizkustinājums bija dziļ, un patiess.

-      Jums taisnība, - Irisa atbildēja un, aplūkodama gredzenu, bērnišķā priekā piebilda: - Kāds skaists akmens!

-       Un tomēr cs negribētu, ka jūs to nēsājat, grāfiene.

-   Kāpēc?

-      Divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, senās teikas stāsta, ka opalam piemītot kāds noslēpumains spēks, kas nesot nelaimi tā valkātājam…

-   Bcl tā taču ir…

Māņticība, jūs gribat teikt, - firsls viņu pārtrauca. - Jā, grāfiene, ikvienam cilvēkam ir savas vājās puses, it sevišķi, ja runa iet par zināmām lietām.

-       To cs nesaprotu, - viņa izbrīnījusies nomurmināja. - Nu, un jūsu otrais iemesls, gaišība?

-      Tas ir ciešā sakarībā ar pirmo. Man šķicl, ka jūsu rokām der tikai divējādi gredzeni…

-   Un tic būtu?

-   Labajai rokai - vienkārša, plata, zella stīpiņa…

-      Laulības gredzens? - Irisa smaidīdama ieminējās.

Firsts pamāja ar galvu. - Jā.

-   Un kreisajai?

-       Kreisajai… - viņš iesāka, bcl lad pals sevi pārtrauca:

-       Nē, grāfiene, jūs tiešām nedrīkstat valkāt šo opālu. Tas būtu pārāk skumji, ja šī dāvana jums aizsegtu sauli, kas nepieciešama jūsu dzīvei. Jūs neesat radīta nelaimei, ciešanām un naktij…

Šajā acumirklī viņiem tuvojās grāfs Erlcnstcins, kas nāca atgādina! meitai, ka laiks dolics mājup.

Hohvalds izmantoja šo gadījumu, lai izlūgtos no grafa kunga atļauju to apmeklēt.

-    Tas man sagadās vislielāko prieku, - grāfs sirsnīgi atbildēja. - Mčs gan vCl neesam galīgi iekārtojušies savā jaunajā namā, bet gan jau manas meitas parūpēsies, lai mums būtu mājīgs kaktiņš, kur varēsim patērzēt.

Kad pēdējie viesi bija izklīduši un Hohvalds, atvadījies no māsas, izgāja ģērbtuve, viņš satika tur savu krustdēlu, kas ar īgnu sejas izteiksmi vilka mugurā pārāk īso mētelīti.

-   Kurp tad tu, Boris? - viņš pārsteigts jautāja, jo bija stipri vels.

-   Mājup, - Boriss atbildēja.

-   Vai tad tu nedzīvo šeit?

-    Tas nu gan, krusttēv, būlu jauki! Lai māte varētu kontrolēt katru manu soli? Ne, paldies! Es dzīvoju pie Lungarno.

-   Tad jau mums viens ceļš. Es iešu kājām, jo pCc šīs atmosfēras man nepieciešams svaigs gaiss.

-   Labi,krusttēv, iesim reize.

Brīdi viņi klusēdami soļoja līdzās pa tukšajām ielām.

-   Tu esi tik saīdzis, Boris… varbūt Icv vajag naudas? - firsts beidzot ierunājās.

-    Vai tad tu, krusttēv, zini kādu, kam viņas nevajadzētu? - jauneklis atjautāja.

Tas nebija tik ļauni domāts, - Hohvalds iesmējās. - Tomēr cs ccru, ka tu neatteiksies pieņemt no manis mazu palīdzību, jo tev taCu ir pilnīgas tiesības prasīt tādu no sava krusttēva, kas jau ta bijis nepiedodami nevērīgs pret tevi.

-   Pie joda, to cs saucu par smalkjūtīgu dāvanu! - Boriss patiesā apbrīnā iesaucās. - Ne, tas tiešām ir aizkustinoši no tevis! - viņš strauji apskāva firstu un turpināja: - Bet naudas deļ cs nebiju saīdzis.

Ja man nauda ir, - labi, ja nav, lad lai nav. Bcl mani saniknoja šis āksts Spinijs, kas ar savu nekaunību panāca to, ka manā vietā drīkstēja pavadīt mazo Zigrīdu līdz vāģim. Pie tam cs taēu aizkavējos tikai par vienu acumirkli!

-  Kas īsti ir šis kavalieris Spinijs? - firsts jautāja.

-   Kas viņš lai būtu? Elegants dienaszaglis, kādu netrūkst nevienā lielpilsētā. Viņam esot kāds neaizsniedzams marķizāts kaut kur uz mēness vai Parmā - nezinu… Neviens cilvēks nezina, kur un no kā viņš dzīvo. Viņu var satiki visos klubos, un neviens neiedrošinās to izsviest pa durvīm - traki bīstams duelants! Romas klubos viņu dēvē par "lauku lilliju**, jo viņš nc sēj, nc pļauj.

-  Kā - Romā? Vai tad viņš nedzīvo šeit, Florcncē?

-   Viņš atklīda šurp tikai līdzi Erlcnslcinicm. Jau Romā tas vienmēr bija Zigrīdas ēna. Tad man bija vienaldzīgi, jo cs biju iedomājies, ka mīlu Irisu. Bet tagad, kad zinu, ka mīlu vienīgi Zigrīdu…

-   Vai zini, Boris, klausi manu padomu un ņem amerikānieti…tas* ir, ja vien viņa tevi ņem. Spinijs var kļūt nepatīkams, ja 1as manīs, ka tu gribi stāties viņam ccļā.

-   Nu, un kas par to? Viņa dēļ cs taēu neļaušos traucēties! Vispār…

-   Te ir tava viesnīca, - firsts viņu pārtrauca. - Labu nakti, vcco zēn, un nāc pie manis, kad vien esmu tev vajadzīgs.

-   Labu nakti, krusttēv, un liels paldies! Nē, tu tiešām esi mīļš!

Firsts viens turpināja ccļu.

"Āksts ar ļoti aprobežotu sajēgu, vieglprātīgs, bet labsirdīgs un pateicīgs," tāds bija Marscla Hohvalda spriedums par krustdēlu, un viņam kļuva Zēl, ka jau agrāk nav parūpējies par lo. To varēja izskaidrot ar viņa līdzšinējo vientuļa dzīvi, kas lika tam aizmirst visu pasauli.

-    KAdi nožēlojami patmīļi mCs, cilvēki, tomēr ešam, - viņš ar rūgtumu sacīja sev. - Mes domājam vienīgi par sevi, pilnīgi aizmirsdami savus pienākumus pret citiem.

Bet jau mirkli vēlāk viņš bija atkal aizmirsis Borisu un visus citus un tikai viens tels vCl stāvēja viņa acu priekšā, un viņa lūpas neviļus Čukstēja vienu vienīgu vārdu: - Irisa…

Irisa atmodās un, izberzējusi miegu no acīm, strauji izlēca no gultas. Šorīt viņa bija mazliet aizgulējušies, jo Erlcnstcinu namā parasti mēdza celties agri. Ģērbdamās viņa atcerējās sapni, ko bija redzējusi: viņa bija lidojusi caur sidrabā vizošiem mākoņiem arvien augstāk un augstāk, bet lejā bija stāvējusi Zigrīda un turējusi māsu aiz tērpa malas; viņai līdzās Boriss bija izmisumā lauzījis rokas… Te Irisa līksmi iesmējās. Beigusi sakārtot matus, viņa noskrēja pa platajām akmens kāpnēm vecās pils apakšstāvā.

Tur jau stāvēja Zirgīda baltā priekšautā ar atslēgu groziņu uz rokas un rīkoja kalpotājus, kas pašreiz ienesa lielu, smagu šķirstu plašajā spraišļotajā telpā, ko grāfs bija nolēmis savām personiskajām vajadzībā m.

Grāfs Erlcnstcins nemīlēja modernos namus, lāpCc bija noīrējis šo seno pili, atstādams sev pirkšanas pirmtiesības gadījumā, ja to pārdolu.

Irisa nepamanīta piezagās māsai no mugurpuses un pēkšņi apskāva lo, tā ka Zigrīdai aiz pārsteiguma tikko neizkrita no rokas groziņš ar atslēgām.

-   Mīļais mājas gariņ, ļauj sliņķei tevi noskūpstu! - Irisa iesaucās. - 0, kā cs kaunos, ka esmu tik ilgi aizgulējušies!

Es negribēju levi modināt, vakar tik vēlu pārnacām, - Zigrīda laipni sacīja. - Nāc nu brokastīs, jo tēvs var drīz pārnākt no pastaigas, un tad viņš grib izkravāt šo 'šķirstu.

Jautru dziesmiņu dungodama, Irisa sekoja masai ēdamzālē, kur Abaldo, kas izpildīja reizē sulaiņa un pils pārziņa pienākumus, jau bija uzklājis brokastgaldu.

-   Un nu varam mazliet papļāpāt, - Irisa sacīja, nosēzdamās pie galda.

-  Piemēram, par taviem vakardienas iekarojumiem?

-    Zigrīda ironiski jautāja, savām lielajām acīm vērīgi uzlūkodama māsu, kas pēkšņi tumši pietvīka.

-Ā, tu domā karalienes gredzenu… - viņa stostījās, aplūkodama opālu, kas laistījās tās pirkslā.

-Nē, tas bija tikai triumfs, protams, pelnīts, mana sirds, bet tomēr nc iekarojums, - Zigrīda atbildēja, māksloti smaidīdama. - Sīcvictc nevar iekarot sievieti.

-    Sczam, atveries! - Irisa smiedamās iesaucās. Viņa arvien vēl izskatījās mazliet samulsusi, tomēr viņas acis, kas sapņaini lūkojās tālēs, pēkšņi iemirdzējās dziļā iekšējā priekā. Toties Zigrīdas skatiens kļuva vēl saltāks, un viņas lūpas savilkās skarbā vaibstā.

Šajā acumirklī koridora atskanēja grāfa balss, kas pašreiz atgriezās no parastās rīla pastaigas un apjautājās, vai šķirsts jau nogādāts viņa darbistabā. Ar līksmu "labrīt" Irisa izskrēja koridorā un apskāva tēvu.

-   Nu, nu, maza vabolīte, tu jau mani apgāzīsi!

-    grāfs smiedamies iesaucās un maigi noglāstīja viņas gaišos mālus. Tad viņš piebilda: - Nāciet, meitenes, sāksim strādāt! Viena no jums izņems lielas no šķirsta, otra pasniegs tās man, un cs novietošu tas slepenajā sienas skapī. Pasteigsimies, lai drīzāk tiktu gala!

-   Tas man tīrais nieks! - Irisa smējās, kopā ar apklusušo māsu sekodama tēvam tā darbistabā, kur stāvēja jau atvērtais šķirsts. Nometis uz krēsla platmali, mēteli un cimdus, grāfs piegāja pie vienas no ozola dzegām, kas greznoja sienas. Pabīdījis sāņus kādu koka apzeltītu ābolu, viņš piespieda sienā noslēpto atsperi. Tajā pašā acumirklī viena no pasienam bez trokšņa atvērās, un aiz tās kļuva redzams sienā ielaists skapis ar plauktiem, kurus, piespiežot kādu atsperi, vienā mirklī varēja iebīdīt sienā, tā ka skapī palika brīva telpa, kur pilnīgi varēja nostāties līdzās divas personas.

-   Redziet, bērni, to cs saucu par veikli ierīkotu paslēptuvi, - grafs apmierināts skaidroja. - Šāds darbs arī bija iespējams vienīgi Itālijā Florcnco laikā. Acīmredzot šo skapi valdības pretinieki kādreiz izmantojuši savu slepeno dokumentu glabāšanai, pie tam tas iekārtots tik asprātīgi, ka briesmu brīdī tajā varējuši noslēpties arī paši sazvērnieku vadoņi.

-Cik jauki! - Irisa iesaucās sajūsmā mirdzošām acīm. - Cik tas brīnišķīgi, tēvs, ka tu atradi šo pili, taisni it kā mums nolemtu! Vai tā nav laime? Pils ar apakšzemes pagrabiem, slepenām ejām, slēptuvēm un spokiem, jā gan, arī ar spokiem! Vēl vakar Abaldo lūdza lai dodot viņam citu istabu, jo tajā, kuru viņš tagad apdzīvo, spokojoties! Kad iedomājas, ka pasaulē tomēr vēl ir cilvēki, kam labāk patīk modernie nami ar to kailo istabu rindām…

-Tagad pie darba, bērni!- grāfs smaidīdams atgādināja. - Piepildīsim bīstamo sazvērnieku skapi ar manām nekaitīgajām mantiņām. Tikai uzmanies pie to izņemšanas, Irisa! Zigrīda notīrīs kairu lietiņu no putekļiem un pasniegs man.

Visi dedzīgi ķērās pie darba; cits pēc cita skapī novietojas vcci, nodzeltējusi pergamenti, rūpīgi pārsieti vēstuļu Žūkšņi, seni manuskripti. Bet, ka jau biezi gadās, ka lietas, kas līdzšinēja uzglabāšanas vieta palikušas neievērotas vai aizmirstas, pie parkravašanas pēkšņi atkal no jauna saista mūsu uzmanību. Ta arī grafs atrada kadu manuskriptu, ko tas pirms daudziem gadiem ar lielam pūlēm bija ieguvis, bet velak aizmirsis. Viņš tūdaļ tā aizrāvās ar šī retā dokumenta lasīšanu, ka pilnīgi aizmirsa iesākto darbu. Māsas turpināja izkraut šķirstu, novietodamas lietas uz lielā ozola galda istabas vidū, lai vismaz atbrīvotu istabu no paša šķirsta.

Zigrīda pašlaik izņēma no tā kādu cilindrveidīgu papes kārbiņu, kuras dibens bija izplīsis, tā ka tās salurs - vīstoklī saritināts pergamenta gabals

-  nokrita uz grīdas. Zigrīda noliecās, lai to paceltu, un pēkšņi iesaucās:

-   Ā, Erlcnstcinu ciltskoks! Cik interesanti!

Kur esam mēs? - Irisa ziņkārīgi jautāja, noliekdamas māsai pār plecu, kas bija izklājusi attīto pergamentu uz kāda maza galdiņa, un lasīdama vilka ar pirkstu pār ierakstiem.

-  Bet, tCvs, tu šeit vel esi atzīmēts kā neprecējies!

-   viņa pCc brītiņa iesaucās. - Vai drīkstu ierakstīt arī māti un mūs?

-  Jā, ja, - grafs nomurmināja, kaut nemaz nebija dzirdējis viņas jautājumu.

Irisa atnesa no rakstāmgalda tinti un spalvu, un Zigrīda sāka rakstīt, pusbalsī atkārtodama katra ieraksta saturu: - Tātad grāfs Ludvigs, dzimis… gada 13.martā, salaulāts …gada 22.jūlija ar Annu Mariju fon Spilclbcrgu, dzimušu … gada 17.augustā, mirušu … gada 19.septembrī. Bērni: Zigrīda Marija Jozcfa un Irisa Marija Jozcfa, abas dzimušas … gada 1.maija Kaira. - Tātad mčs drīz būsim deviņpadsmit gadus vecas, Irisa!

-   Ja, gadu nasta draud mūs nospiest, - Irisa nopūtās.-

Tobrīd grafs bija beidzis lasīt un piegāja pie galda, uz kura gulēja Zigrīdas papildinātais ciltskoka pergaments. - Viņa skaista, glīta seja bija nobalusi, un tajā atspoguļojas dziļas ciešanas, ta ka Irisa nobijusies iesaucas: - Kas tev notika, tēv?

-    Nekas, nekas maziņa, - viņš klusa, sāpīga balsī atbildēja, - Jūsu mātes vārds…

-    Jā, jā, - Irisa sacīja, neizsakāmā maigumā piekļaudamās tēvam. Arī Zigrīda pagriezās un līdzjūtība noskūpstīja tēvam roka.

Pēc tam viņa atkal noliecās pār dokumentu, lai nosusinātu svarīgo ierakstu. Pēkšņi viņa pagriezās pret grafu. - Tēvs, cs nemaz nezināju, ka tev ir, … vai arī ir bijusi masa! - viņa izbrīnā sacīja, norādīdama uz atzīmi sarakstā: - Grāfiene Marija, dzimusi … 9.oktobrī.

Sāpīgā izteiksme grāfa Erlcnslcina sejā kļuva vēl mokošāka. Viņš dziļi nopūtās un ciešāk pievilka Irisu sev klāt.

-   Ja, - viņš gurdi atbildēja, - man bija māsa.

-   Vai tas nav dīvaini, ka līdz šai dienai mēs nekā neesam dzirdējuši par viņu? - Zigrīda domīgi sacīja. - Neatceros arī, ka māte kādreiz būtu par' to runājusi. Vai viņa… vai viņa mirusi? - viņa vilcinādamās piebilda.

-   Jā, - grāfs Erlcnstcins atbildēja tik skarbā balsī, ka Zigrīda satrūkās.

-  0, tēvs, ja cs būtu zinājusi, ka mans jautājums tev būs tik ļoti nepatīkams!…- viņa iesaucās, un acīs lai iemirdzējās asaras.

Grāfs pēkšņi novērsās un sāka staigāt šurp un turp pa istabu. Abas jaunās meitenes mēmās izbailēs lo vēroja. Pēkšņi viņš atkal pienāca pie galda un palika stāvam.

-   Bērni, - viņš nopietnā, bet laipnā balsī sacīja,

-   jūsu māte un cs - mēs bijām norunājuši nerunāt ar jums par manu… mirušo māsu, kamēr tas nebūs nepieciešams. Nu, kad jūs esat izlasījušas viņas vārdu šajā dokumentā, varu pateikt jums lo, kas sakāms. Reiz cs viņu ļoti mīlēju… Viņa nomira jauna, sava mūza skaistuma ziedonī. Bet, ja jūs mani mīlat, tad nekad nerunājiet ar mani par viņu, jo tas mani sāpina. Un, ja kt āds svešs nejauši vai ar nolūku jautā jums par viņu, vienkārši nciclai- diclics šādās sarunāš. Tas ir skumjš slāsts, kuru viņas vārds modina manā atmiņā. Kaps viņu sedz. Lai viņa dus mierā. Sniedziet man roku, ka nejautāsiet man par to, kas nolicis ar viņu! Tas atņemtu jūsu jaunībai prieku un jūsu dzīvei sauli, jo nc vienmēr zināšanas nes svētību. Vai apsoliet man to?

Mazliet nedroši, it kā vilcinoties izteikts "jā" no Zigrīdas lūpām, un skaļš, pārliecinošs "jā" no Irisas mulcs atbildēja tēvam, un divkāršs rokas spiediens apzīmogoja šo solījumu.

-   Tagad esmu mierīgs, - grāfs atviegloti sacīja.

-   Neviens Erlcnstcins nekad vēl nav lauzis vārdu. Šo "jā" jūs teicāt sev par svēlību, bērni… Irisa!

-   viņš pēkšņi iekliedzās aizsmakušā balsī, un viņa acīs atspoguļojās bezgalīgas šausmas. - Irisa! Ko nozīmē šis traips?… Šī asiņainā zīme tavā pierē?…

Irisa nobijusies pieskrēja pie spoguļa un smaidīdama atgriezās.

-   Mazliet asiņu, tēvs, - viņa mierinoši sacīja. - Esmu ieskrambājusi pirkstu un pieskārusies ar lo pierei.

Jā, ja.. - grafs nomurmināja, ar pūlēm savaldīdamies. - Turpināsim savu darbu.

Lēniem, šļācošiem soļiem viņš piegāja pie skapja, un ilgu laiku bija dzirdama vienīgi papīru Čaukstēšana.

Irisa bija pirmā, kas pārtrauca nospiedošo klusumu.

-   Ka gan visa nav šajā šķirsta! - viņa iesaka, pūlēdamas izlikties bezrūpīga. - Tas jau ir vesels arhīvs, tēvs. Bcl drīz būsim gala, cs jau redzu dibenu. Kāda tc skaista, ar baltu adu pārvilkta un ornamentiem izrotāta kārbiņa… Ai! - viņa izbijusies iekliedzas, jo kārbiņa bija izslīdējusi Irisai no rokām un nokritusi zemē.

Grafs neviļus pasmaidīja par viņas bērnišķīgajam izbailēm.

Ta nokrita uz mīkstas grīdsegas, - viņš mierinoši sacīja. - Uzccl lo, bērns!

Irisa noliecas un uzmanīgi pacēla kārbiņu. Tomēr kritiena ta bija atvērusies, un jauna meitene ieraudzīja tas saturu - balta samta ierāmētu, uz ziloņkaula gleznotu miniatūrģīmetni. Tajā bija attēlota jauna, brīnumskaista sieviete, gaišiem matiem, baltu, klasiski veidotu kaklu un skaistam krūtīm, kas vizmoja mežģīņu tērpa dziļajā izgriezuma, galva viņai bija baltu rozu vainags.

-   0, cik brīnum, brīnum skaista! - Irisa sajūsma iesaucas. - īsts mākslas darbs, tēv! Vai ta ir ģīmetne? Redzi, to cs tev labprāt nozagtu!

-    Tc nekas netiks zagts, - grafs jokodams atbildēja, izņemdams kārbiņu no rokas un noglabādams lo skapī.

-    Ta izskatās gandrīz ka ķeizarienes Eiženijas ģīmetne, - Zigrīda piezīmēja.

-  Tev taisnība, bērns, zināma līdzība ir, - grafs piekrita.

-      Tikai mali mazliet gaišāki, gandrīz tādā paša linu krasa ka Irisas mati, - Zigrīda piebilda.

-  Ja, Zigrīd, bet toties tev ir īsti Eiženijas mati.

Šķirsts nu bija tukšs, jo pēdējo Irisa izņCma no

ta rūpīgi iesaiņoto kaseti, kuru ta saka uzmanīgi atbrīvot no papīra un adas ietinuma. Ta bija iegarena, šaura, melnu samtu pārvilkta kastīte ar ieapaļu vaku un divām atslēgām.

-   Šīs kasetes cs nekad vēl nebiju redzējusi, tēv,

-  Zigrīda sacīja, pasniegdama tam rūpīgi noslaucīto kastīti. - Melnais samts padara tas izskatu tik drūmu.

Grafs klusēdams novietoja kastīti skapī. Atgriezies viņš uzlūkoja jaunas meitenes.

-       Šī mēlnā kasete ir Irisas īpašums, - viņš svinīgi sacīja. - Tas ir kāds novēlējums, kuru esmu solījies uzglabāt līdz brīdim, kad manis vairs nebūs. Zigrīda, tev cs uzlieku ar pienākumu lūkoties, lai pēc manas naves šī kasete nonāk Irisas rokās!

Jaunā meitene mēmi sniedza tēvam roku, bet Irisa sēdēja kā pārakmcņojusics, galvu rokās atbalstījusi.

Par laimi, šajā acumirklī ienāca Abaldo un aizsauca Zigrīdu kādā saimnieciskā darīšanā.

Tiklīdz viņa bija atstājusi istabu, grāfs piegāja pie Irisas un saudzīgi pacēla tās galvu. - Mans mī|ais bērns, - viņš bezgala maigi sacīja, - kas tev noticis?

-       Nezinu, tēvs, - viņa Čukstēja. - Pirmīt, kad tu turēji rokas šo kaseti, mani pēkšņi sagrāba neizprotamas šausmas un visi locekļi man pēkšņi kļuva tik smagi…

Grafs neatbildēja. Viņš tikai maigi glāstīja Irisas gaišos matus. - Vai nu tu jūties labāk, mans bērns?

-   viņš beidzot jautāja.

-  Ja, ICvs, pateicos. Tikai nestāsti par to Zigrīdai, viņa droši vien smiesies par mani.

-    Tas paliks starp mums, - grafs vienkārši atbildēja. - Arī cs tev gribu ko sacīt, kas nav jāzina nevienam, pat Zigrīdai nc!

Viņš piegāja pie skapja un izņēma no ta rūpīgi aizzīmogotu vēstuli.

-   Nem šo vēstuli un uzglabā lo nelasītu līdz manai nāvei, - viņš nopiclni sacīja. - Es neprasu no Icvis nc solījumu, nc zvērestu, jo uzticos tev.

Irisa klusēdama, trīcošiem pirkstiem noglabāja vēstuli tērpa kabalā. Grāfs izņēma no skapja balto ādas kārbiņu.

-   So ģīmclni tu vari palūrēt, jo tev viņa lik ļoli iepatikās. Bet arī lo glabā slepenībā no visiem, jo lā ir manas mirušās māsas ģīmetne.

Kluss pārsteiguma kliedziens izlauzās Irisai pār lūpām.

-   Un nu ej, mans bērns, - grāfs pabeidza. - cs redzu, tev nepieciešams brīdi paliki vienai, lai varētu visu pārdomāt. Nevajag vārdu - arī bez liem cs lasu lavās acīs, kas noliek lavā sirdī.

Uzgājusi augšā, Irisa ieslēdzās savā istabā un klusi aizbultēja durvis, kas veda māsas guļamistabā. Tad viņa atslēdza slipro, sidraba apkalumiem izgreznoto šķirstu, ko lēvs tai reiz bija dāvinājis rolu un cilu vērtību uzglabāšanai. Ši šķirsta slepenajā atvilktnē, kas bija ierīkota divkāršajā dibenā, Irisa noglabāja lēva iedolo aploksni, kurā tā sataustīja kādu mazu, ciclu priekšmetu. Tad viņa izņēma no kabatas ballo kārbiņu un sāka aplūkol skaistā-s gaišmates ģīmetni. Kaut arī tā šķila piemīlīga, Irisa ģīmclncs sejas vaibstos atrada kādu skarbu vilcienu, kas mazlicl atgādināja Zigrīdu. Notika kas neizprotams. Irisa pēkšņi jula, ka viņu atkal pārņem tās pašas tumšās, saltās šausmas, kas bija sastindzinājušas viņas locekļus tčva darbistabā. Viņa gribēja novērsties, bet vijolīšu zilās, skaistas acis,kas tik ļoti līdzinājās viņas pašas acīm un kas ar savu hipnotizējošo skatienu turēja viņu sava varā. Pēkšņi Irisai šķita, it kā tumšs plīvurs aizsegtu viņas apziņu, un kārbiņa ar ģīmetni izslīdēja tai no rokas…

Tas atgrieza viņu pie samaņas. Viņa dziļi, dziļi ievilka elpu, kā cilvēks, kas nupat atmodies no hipnotiskā miega. Apslacījusi pieri ar Ķelnes ūdeni, viņa atkal jutās spirgta un noliecās, lai paceltu nokritušo ģīmetni. Bet kritiens bija izkustinājis to no rāmīša, un Irisa pārsteigta ieraudzīja zem tās vēj otru portretu. Tas bija skaists vīrietis ar melanholisku sejas izteiksmi, klasiski izliektu degunu, grūtsirdīgām acīm un daiļi, kaut mazliet gļēvi veidolu muti. Irisa nespēja novērst acis no apbrīnojami mākslinieciski izpildītās glezniņas. Un atkal nolika kas dīvains: viņai bija jāraud, jāraud, kaut tā pati nezināja, par ko. Bet šīs asaras aizskaloja viņas stingumu, un viņa juta savu "cs" no jauna atgriežamies sevī.

Arī kārbiņu ar ģīmetni viņa noglabāja šķirsta slepenajā atvilktnē, kuras alslēgu tā paslāvīgi nēsāja līdzi. Viņa pašreiz jau beidza pārģērbties dienai, kad pēkšņi pie durvīm kāds klauvēja.

-   Irisa, - ārpusē atskanēja Zigrīdas balss, - lejā atnākuši viesi.

-   Kas tic ir?

-   Kavalieris Spinijs un Boriss Hrizopra.

-   Atvainojies manā vārdā, Zigrīd, cs vēl neesmu pilnīgi apģērbusies.

i - Labi, - Zigrīda aiz durvīm atbildēja un pēc īsas klusēšanas piebilda: - Tur ir arī firsts Hohvalds.

Irisas istabā brītiņu valdīja klusums, lad viņa mazliet nedrošā balsī atsaucās: - Ej vien tu pa priekšu… cs tūliņ nākšu…

Skarbais vaibsts ap Zigrīdas muli kļuva vēl skarbāks, un viņa lēniem, smagiem soļiem nokāpa lejā, kur salonā sčdcja grāfs ar saviem viesiem.

Mirkli vClāk salonā ienāca arī Irisa. Sasveicinoties ar firstu un sniedzot tam roku, viņa neviļus pietvīka, kaut juta, ka Zigrīda to novēro. Tomēr Hohvalda sirsnīgā un laipnā izturēšanās drīz vien izgaisināja viņas mulsumu. Vienīgi domas par māsu viņu mazliet uztrauca. Līdz šim viņa nekad nebija slēpusi no Zigrīdas, bet nu viņa nāca pie atziņas, ka ir arī lādas jūtas un domas, par kurām cilvēham jātiek skaidrībā vienam.

Saruna grozījās ap Florcnccs pilīm.

Tagadējā Kommunas pils senāk piederējusi Spinijicm, - grāfs ieminējās. - Vai tā bijusi jūsu senēu pils, kavalicr?

-  Jā… tā aizicl pasaules godība, - Spinijs nopūtās, uzmezdams skatienu Zigrīdai. - Tomēr vēl viss nav zudis. Kādam manam radiniekam pieder milzīgi īpašumi, un man ir izredzes mantot šo marķizatu.

-   Kur tas atrodas? - firsts jautāja.

-    Marcmmā, - kavalieri aukstasinīgi un lepni atbildēja.

-   Dieva dēļ! - Irisa šausmās iesaucās. - Jūs taču atteiksities no šī mantojuma? Tas jau nozīmētu tīšu pratu doties pašā malārijas perēklī!

-   Komtcsc, Marcmma dabas un auglības ziņā ir īsta paradīze, - Spinijs mirdzošām acīm atbildēja. - Malārija tur plosās tikai no jūnija līdz septembra vidum, un tiem, kas to pazīst, tā nav bīstama.

-    Nu, cs gan pateiktos par tādu paradīzi! - Boriss, ko kaitināja Spinija klātbūtne, piezīmēja: -

Vai nav tiesa, grāfien, ari jūs taču dotu priekšroku mūsu aukstajai, bet veselīgajai Krievijai?

-   Esmu pilnīgi apmierināta ar Itāliju, un man nav nekādas sevišķas vēlēšanās, - Zigrīda vēsi un noraidoši atbildēja.

-  Jā, tas tiesa, ka tu abām kājām stāvi pozitīvajā tagadnē, - Irisa ķircinādama piezīmēja. - Iedomājieties, first, mana māsa rūgli nosoda tos cilvēkus, kas ilgojas pēc tālēm. Zināms, mēs šeit atrodamies Eiropas skaistākajā zemē, bet cilvēks taču dažreiz ilgojas pēc tā, kā viņam nav.

-    Un pēc kā jūs ilgotos, grāfien? - Hohvalds ieinteresēts jautāja.

-   Esmu Itālijā dzimusi un augusi, bcl es tomēr esmu vāciete, un manu ilgu mērķis ir Vācijas mezs un Vācijas jūra! - Irisa noteikti atbildēja, un viņas vaigos icšalca viegls sārtums.

Grāfs Erlcnstcins labsirdīgi pasmaidīja.

-   Tu vēl esi jauna un vari visu sasniegt, - viņš sacīja.

-  Saki, krusttēv, Hohvalde taēu atrodas pie jūras, mezu vidū? - Boriss iejaucās sarunā. - Tas taču taisni traki, ka cs vēl nekad neesmu pie tevis bijis!

Te pēkšņi notika kaut kas negaidīts.

Zigrīda, kas visu laiku bija uztraukumā košļājusi lūpas, strauji pietrūkās kājās un, nc vārda neteikusi, izskrēja no istabas, ar sparu aizcirzdama aiz sevis durvis.

Salonā mirkli valdīja nepatīkams klusums. Firsts pirmais attapās un, pūlēdamies izlikties mierīgs, no jauna pievērsās krustdēlam:

-Jā, tiešām - biju gandrīz piemirsis, ka tu vēl neesi redzējis mūsu dzimtspili. Tā ir nepiedodama aizmāršība no manas puses.

Sāja acumirklī Zigrīda atgriezās salonā un klusēdama nosēdās savā vietā.

-   Bet tas jau viss vēl panākams, Boriss, - firsts turpināja. - Esmu pārliecināts, ka tu vēl daudz medīsi mūsu mezos.

-   Nu, protams, krusttēv, cs taču esmu milzīgs mednieks, - Boriss atbildēja, ar apmierinātību domādams par savu pārmoderno medību uzvalku. Bet tc viņš pēkšņi ko atcerējās un, pievērsies Zigrīdai, sacīja: - Piedodiet, grāfien, manu pārdrošību, ka lūdzu jūs pieņemt no manis šo mazo piemiņas zīmi, kas nejauši nokļuva manās rokās. Ceru, ka neatteiksities papildināt savu vēdekļu kolekciju ar šo Bušē. - Un viņš pasniedza pārsteigtajai meitenei reti skaistu vccu vēdekli.

-   Ļoti pateicos, Hrizopra kungs, - Zigrīda vēsi atbildēja. -■ Man tomēr šķiet, ka jūs esat pārskatījies, jo vēdekļus krāj mana masa, nevis cs, tāpēc ar jūsu atļauju nododu lo viņai.

Un viņa pasniedza vēdekli Irisai, kas aiz prieka sasita rokas. - Kāds brīnišķīgs mākslas darbs! - viņa sajūsmināta iesaucās, rādīdama negaidīto dāvanu tēvam.

Boriss aiz dusmām košļāja lūpas. - Tā las var gadīties vienīgi man! - viņš nikni domāja. - Mis Grant, jūsu akcijas ceļas!…

Grāfs pasniedza vēdekli aplūkošanai vēdekli tālāk Spinijam, izteikdams savu atzinību par trauslās lietiņas māksliniecisko izstrādājumu.

-   Es tomēr neņemos izšķirt, vai šis vēdeklis ir Bušē oriģināls vai arī ta kopija, - viņš piebilda.

-    Cik cs varu spriest, tam katrā ziņā jābūt oriģinālam, - Spinijs piemetināja, vērīgi aplūkojis vēdekli un savukārt nododams to firstam, kurš, uzmanīgi izpētījis vēdekli, nespēja apslēpt vieglu smaidu.

-   Par ko jūs smejaties, gaišība? - Irisa izbrīna iesaucās.

-  Nu, cs priecājos par smalko un apbrīnas cienīgo viltojumu, - Hohvalds mierīgi atbildēja.

-   Viltojumu? - visi kā vienā balsī atkārtoja.

-   Protams, - firsts apliecināja. - Un tu, Boriss, droši vien pirki to ka oriģinālu?

-   Katrā ziņā, krusttēv, - jaunais diplomāts īgni norūca. - Tirgotājs zvCrCja pir visiem svētajiem, ka vēdeklis esot īsts un viņš varot to pieradīt ar Pompadūra un Bušē vēstulēm.

Kā jūs pamatojat savu apgalvojumu par viltojumu, first? - Spinijs mazliet ironiski jautāja. - Varbūt jūs gribējāt teikt "kopija"? Tādā gadījumā ikviena kopija būlu oriģināla viltojums!

-  Šis vēdeklis nav kopija, - Hohvalds pārliecināts atbildēja. - Tādā gadījumā tam vajadzēja būt gandrīz tikpat vccam ka oriģinālam. Turpretim šis vēdeklis, kaut tam ir pelējuma traipi ziloņkaula un zīdā, nav vecāks par gadu.

-  Pec kā jūs tā spriežat? - Spinijs neticīgi jautāja.

-   Pirmkārt, jau no zīda auduma, - firsts mierīgi paskaidroja. - Astoņpadsmitajā gadsimtenī tika austs pavisam citādiem paņēmieniem nekā mūsu dienās. Protams, tas ir pierādams vienīgi salīdzināšanas ccļā, tomēr cs esmu pilnīgi pārliecināts par mana apgalvojuma pareizību. Arī pals gleznojums. Kaul arī tas rūpīgi izstrādāts, lietpratējam nenāksies grūti noteikt, ka šīs krasas, lai cik veikli tās arī būtu balinātas un apstrādātas, tomēr nevar būt vairāk nekā pusotra simta gadu vecas.

-  Man atliek vienīgi piekāpties jūsu plašo zināšanu priekšā, first, - Spinijs sacīja, tomēr viņa balsī bija dzirdamas šaubas.

-    Gadījums pārāk interesants, lai to atstātu neizšķirtu, - grāfs Erlcnstcins piezīmēja. Viņš izgāja no istabas, mirkli vēlāk .atgriezās ar vairojamo stiklu un nelielu zīda gabalu rokās. - Sis zīds, - viņš paskaidroja, - glabājas mūsu ģimenē jau vairāk nekā pusotra gadsimteņa, un tas ir gabals no kādas manas scnccs kāzu tērpa, kas arī gatavots Francijā.

Salīdzinot abu zīdu audumus, izrādījās, ka tic pilnīgi atšķiras viens no otra, kas neapšaubāmi pierādīja firsta sprieduma pareizību.

-   Kas par to? - Irisa smiedamās iesaucās. - Sis vēdeklis tomēr būs jauks papildinājums manā kolekcijā, un vienalga, vai katalogā to apzīmēju kā Bušē oriģinālu vai kā kopiju, vai arī kā viltojumu!

Boriss, kas visu laiku bija klusējis, nepacietīgi sakustējās savā krēsla. - Izbeigsim reiz šo vēdekļa jautājumu un runāsim par ko citu, - viņš sacīja.

-    Kā būtu, piemēram, ja mēs sarīkotu nelielu izbraukumu?

-   Mēs piedalāmies, - grāfs Erlcnstcins paziņoja.

-   Tikai šodien man šķiet jau pārāk vēls, vismaz tālākam gājienam.

-    Es tik ļoti gribētu redzēt Kajano villu, kur Bianka Kapcllo un viņas vīrs noindējušies, ēdot velnišķo azaidu, ko Bianka bijusi sagatavojusi savam svainim, kardinālam! - Irisa lūdzošā balsī iesaucās.

-  A, tas ir netālu no Prāto, uz turieni iet vairāki vilcieni, - Spinijs skaidroja.

-   Šodien nc, brauksim rīt, - grāfs atkal iebilda.

-   Man šodien pēcpusdienā vēl jāraksta.

-   Tādā gadījumā atļaujiet, lai Saša šodien iet komtesēm līdzi pastaigā, - Boriss sacīja, aizmirsdams nupat piedzīvoto neveiksmi. - Ceru, ka arī es drīkstēšu piebiedroties kā… kā māsas pavadonis, jo māte nevarēs piedalīties, - viņai šodien jābūt pie krustmātes AkatCinas.

Borisa jocīgo runu pavadīja vispārēji smiekli.

-  Arī cs pēcpusdienā esmu brīvs, - firsts Hohvalds piebilda, slepeni palūkodamies uz Irisu, kuras acis pēkšņi iemirdzējās. - Varbūt man būtu atļauts uzņemties goda krusttēva pienākumus…

-   Lieliski, krusttēv! - Boriss sajūsmināts iesaucās, jau iepriekš gavilēdams par gaidāmiem panākumiem pie Zigrīdas.

Firsts Hohvalds pasmaidīja, jo viņš pilnīgi saprata krustdēla sajūsmu. Viņš tikai šaubījās, vai arī kavalieris neatradīs izdevību "nejauši" satikt mazo sabiedrību un pievienoties tai. Grāfam firsta priekšlikums, likās, bija pa prātam, un viņš bez iebildumiem deva savu piekrišanu ekskursijai uz Giardino Boboli, solīdams, ja būs iespējams, arī pats vēlāk piebiedroties. Arī viņš neuzaicināja Spiniju iet līdzi un bija ļoti pārsteigts, kad Zigrīda to pēkšņi darīja. Šis uzaicinājums atstāja pavisam negaidītu iespaidu, jo kavaliera jau tā tumšā seja pietvīka vēl vairāk, un viņa neikdienišķās gaišās acis iekvēlojās triumfa. Viņš strauji satvēra Zigrīdas roku un mēmi to noskūpstīja, pie tam neredzēja, kā jaunā meitene nobāl. Bcl vēl kāds cits bija pietvīcis aiz dusmām. Tas bija nabaga Boriss Hrizopra, kas šajā acumirklī izskatījās taisni kā runcis, kam pele izsprukusi no nagiem.

Pēc vienošanās par laiku, kad iziet no mājām, viesi atvadījās.

Kad viņi bija atstājuši salonu, arī grāfs Erlcnstcins piecēlās, lai ietu savā darbistabā. Bet durvīs viņš palika stāvam.

Zigrīda, - viņš nopietni sacīja, - mani nepatīkami pārsteidza tas, ka tu uzaicināji kavalieri piedalīties jūsu pastaigā. Kāpēc pēkšņi tāda pieļāvība, ja līdz šim esi pratusi tik smalkjūtīgi turēt šo nevēlamo pielūdzēju pienācīgā attālumā no sevis?

Zigrīda mirkli klusēja.

-   Ja, tas bija ļoti neapdomīgi no manis, tēvs, - viņa mierīgi piekrita, bcl tad dedzīgi turpināja: - Bet doma, ka «man būtu jāpastaigājas kopa ar Borisu Hrizopru, bija parak nepanesama!

-    Ka ta - kopa ar Hrizopras kungu? - grafs nesaprašanā jautāja. - Tur taēu būs arī Saša un firsts Hohvalds…

-   O, firsts Hohvalds nav priekš manis! - Zigrīda skarbi iesaucas, zīmīgi paraudzīdamas uz masu. - Ta bija tikai nepieciešamība, tēvs, kuru cs arī pali tūliņ nožēloju. Kavalieris citādi būtu jau gluži patīkams sarunu biedrs: asprātīgs, izglītots un mazliet noslēpumains, ja vien viņš lik atklāti nepielūgtu mani, - viņa nopūzdamās piebilda. - Tomēr arī tas vēl ir cicšamāk nekā šī neatvairāmā Borisa lakstošanās, lēvs, šī dievināšana, kas viņā uzliesmojusi kopš vakardienas, kad Irisa to tik nepārprotami noraidīja.

Grafs pasmaidīdamas pakratīja galvu.

-   Bērni, jums jau nu gan ir jauki pielūdzēji, - viņš jokodams noteica un atstāja salonu.

Irisa smiedamās izskrēja savā istabā un noglabāja jauno ieguvumu skapī, kur tā bija iekārtojusi savu vēdekļu kolekciju.

Bet Zigrīda nesmējās. Drūmu seju un dīvainu, gandrīz ļaunu skatienu viņa mirkli nolūkojās uz māsu. Tad tā strauji pagriezās un nokāpa pils pagraba stāvā, kur vārītāja gatavoja pusdienas.

Noglabājusi vēdekli, Irisa iegāja tēva darbistabā.

-    Nu, kas ir, maziņā? - tas laipni jautāja, paceldams galvu no rakstāmgalda.

-   Iedomājies, tēvs: zem tavas… tavas nelaimīgās māsas ģīmetnes cs atradu vēl otru - kāda kunga portretu, - viņa noslēpumaini Čukstēja, uzlikusi roku tēvam uz pleca.

-    Kā tu to atklāji? - grāfs jautāja, un Irisa izstāstīja, kā viss bija noticis. Grāfa galva noslīga zemu uz krūtīm."

-   Liktenis, - viņš tikko sadzirdami nomurmināja. - Vai Zigrīda izjustu lo pašu, ko šis bērns? Un, ja nc, kas gan tad vd iedrošinātos šaubīties par dvēseles spēku nemirstību?

-  Ko tu runā, tēvs? - Irisa jautāja, nesadzirdējusi viņa vārdus. - Kas tas tāds, kas attēlots tajā ģīmetnē?

-    Manas māsas vīrs, - grāfs tikai ar pūlēm atbildēja. - Arī viņa vairs nav. Viņi abi jau sen miruši.

-    Cik skumji! - Irisa līdzjūtīgi piezīmēja, un viņas vijolīšu acīs iemirdzējās asaras.» - Vai cs nekad nedrīkstēšu zināt šī cilvēka vārdu? - viņa pēc brītiņa turpināja. - Viņš droši vien bijis ļoti labs, par to liecina viņa sejas izteiksme.

-   Jā, lāds viņš bija, Irisa. Tas bija godavīrs, varbūt nepietiekami enerģisks, bet cilvēks ar ļoti izkoptu goda izjūtu un tiešām lielisku raksturu.

-  Tas lūlīt redzams, un viņa ģīmetne man uzreiz kļuva tik mīļa. Tā nav ziņkāre, tēvs, bet gan dziļa līdzjūtība, ja cs jautāju, kas viņš bijis.

-   Ir labāk, ja tu to nezini, mciliņ, - grāfs skumji atbildēja. - Dzīve bic2i vien ir netaisna un nežēlīga. Bet kas daļas tev, saules bērns, par dzīves naktīm? Gan jau arī lavu līksmību aizsegs ēnas, novēli man kaut šo prieku - pēc iespējas ilgāk no tām tevi aizsargāt.

Un Irisa vairs nejautāja. Noskūpstījusi tēva grumbaino pieri, viņa izgāja no istabas ar neizteiktu jautājumu lūpās un smagas nelaimes nojautu dvēselē, ko tomēr drīz nomāca brīnišķa silta laimes apziņa.

Boriss Hrizopra atstāja grafa namu īgns un neapmierināts. Spinijs jau tūliņ atvadījās un aizgāja mājup. Firsts Hohvalds velti pūlējas mierināt krustdēlu un pierunāt to atteikties no Zigrīdas, aizrādot, ka viņa droši vien jotas aizskarta par šadu viņa strauju pāreju no vienas masas pie otras. Boriss stūrgalvīgi zverCja nepiekāpties kavaliera priekša un beidzot paziņoja, ka pārdzīvotās nepatikšanas esot atstājušas tik dziļu iespaidu uz viņu, ka tas esot spiests tūliņ iet pusdiena, lai atgūtu dvēseles līdzsvaru.

Firsts Hohvalds nesteigdamies turpināja ceļu, pa paradumam izvēlēdamies šaurākās ieliņas un laiku pa laikam apstādamies senlietu tirgotavas priekšā. Pēkšņi viņa uzmanību saistīja kāda logā izstādīts vecs, bet labi uzglabājies vēdeklis ar uzgleznotu ganu pārīti un brīnišķiem ornamentiem, kas atgādināja viņam Borisa neveiksmi. Uzmetis skatienu izkārtnei, firsts pārliecinājās, ka šī ir tieši tā tirgotava, kur Boriss bija ieguvis savu nelaimīgo vēdekli, viņš pats sarunā bija pateicis Hohvaldam tās adresi, un viņā pamodās velēšanas izdibināt, vai tirgotājs zinājis, ka vēdeklis viltots, vai arī pats ticis no kāda piekrāpts. Viņš iegāja šaurajā, tumšajā pārdotavā un ieraudzīja pie pults stāvam lokanu vīrieti, kura tumšajās acīs atspoguļojās neparasta inteliģence.

Ar ko varu sinjoram pakalpot? - sinjors Gvidobaldīnijs palocīdamies jautāja.

- Es gribētu redzēt vēdekli, - firsts atbildēja, noradīdams uz skatlogu.

Ar vēdekli rokās viņš piegāja pie durvīm, lai varētu to labāk aplūkot, tomēr neatrada neka tāda, kas noradītu uz viltojumu.

-    Šis vēdeklis ir diezgan glīts, tomēr nc tik skaists kā tas, kuru kāds mans draugs šorīt nopircis pie jums, - viņš sacīja, atgriezdamies pārdotavā.

-   A, sinjors laikam runā par Bušē gleznoto? Jā, bcl tas jau arī bija vēsturisks vēdeklis! - tirgotājs sajūsmā iesaucās. - Zināms arī šo tc ir gleznojis Voto, tikai diemžēl viņam trūkst mākslinieka paraksta, un tas padara to daudz mazvērtīgāku.

-    Es viņu tomēr paturu, - firsts atbildēja ur samaksāja divas trešdaļas no pieprasītās summas, kas bija vairāk nekā pietiekami. Pārskaitot izdoto naudu, viņš it kā starp citu iejautājās: - Kur jūs atradāt to Bušē vēdekli?

-    To cs dabūju no kāda. vcikalbicdra Parīzē, sinjor, - itālis bez apdomāšanās atbildēja.

"A, franēu viltojums", firsts nodomāja. Bet skaļi viņš turpināja: - Arī cs labprāt iegūtu lādu vēdekli. Vai jūs varētu man to pagādāt?

Varbūt, sinjor, tomēr galvot nevaru. Šādi mākslas priekšmeti ir laimes gadījums, un tirgotājiem tic nekrīt no gaisa rokās. Franču vēdekļi tomēr iegūstami samērā vieglāk, jo revolūcija izkaisījusi daudzu ģimeņu vērtības visos vējos.

Firsts netika gudrs par šo cilvēku, tas visu izskaidroja tik dabiski, acīmredzot arī viņš pats bijis ticis pievilts.

-   Bcl, ja sinjors vēlas, cs papūlēšos atrast kādu labu vēdekli, - tirgotājs turpināja, - varbūt sinjors pienāktu pēc kādas nedēļas?

-   Labi, cs pienākšu, - firsts piekrita.

-    Vai sinjoram vēl kas labpatiktu? Vēl tikai šodien man palaimējās iegūt skaistu, vecu, brīnišķi gleznotu kastīti ar Biankas Kapcllo ģērboni. Vai drīkstu to paradīt?

Saņēmis piekrītošu atbildi, tirgotājs izsteidzās otrā istaba, kur firsts redzēja to atsaiņojam pieminēto lietu. Hohvalds savukārt piegāja pie pults un saka aplūkot kadu dunci, kas tomēr izrādījās mazvērtīgs. Tad viņš uz pults ievēroja nosūtīšanai sagatavotu vēstuli. Viņa uzmanību saistīja adresāta vārds, un viņš gandrīz neapzinīgi izlasīja uz aploksnes uzrakstīto adresi: "Sinjoram kavalierim Spinijam, sv. Jēkaba iela 30."

Firsts atgāja no pults. Vai tas būtu viņam pazīstamais Spinijs? Sv. Jēkaba iela atradās netālu no viņa dzīvesvietas. Viņš zināja šo šauro," netīro šķērsicliņu…

Tirgotājs atgriezās ar kastīti, kas gan bija ķirmju sagrauzta, bet labi uzglabājusies. Renesanses stilā ieturētie gleznojumi uz vāka un sānos bija nevainojami. Vāka augšpusē bija zīmēts Biankas Kapcllo liclhcrcogicncs ģērbonis, atslēgas un stūra apkalumi no apzeltītas dzelzs. Firsts atzina, ka kastīte ir skaista, tomēr izteica šaubas', vai tā varētu būt īsta. Pretēji itāļu tirgotāju paradumam, sinjors Gvidobaldīnijs nepiesauca visus svētos par lieciniekiem, bet mierīgi paskaidroja, ka dokumentālu pierādījumu viņam neesot, tomēr ģērbonis jau pats par sevi izkliedējot katras šaubas par varbūtējo viltojumu. Saruna beidzās ar to, ka firsts nopirka kastīti un lika to nosūtīt uz savu pili, pa paradumam uzdodamies vienkārši "sinjora. Hohvalda" vārdā.

Tad viņš devās pusdienās pie Doncja, kur vēlreiz rūpīgi aplūkoja nopirkto vēdekli un, pārliecinājies, ka tas tiešām īsts, nolēma arī to pasniegt ka dāvanu daiļajai kolckcionārci.

" Gluži kā iemīlējies zēns," viņš rūgli nodomāja, bet viņa lūpās rotājās laimīgs smaids.

Mājup ejot, viņš iedomāja apmeklēt kavalieri Spiniju. Viņš iegriezās sv. Jēkaba ielā un, uzmeklējis trīsdesmito numuru, iegāja drūmā, netīrā nama, kur neciešami smirdēja pCc sīpoliem un virluvcs tvana. Kāda veca sieviete nesukātiem matiem un kliedzošu bCrnu uz rokam paskaidroja, ka sinjors Spinijs dzīvojot mansarda, un firsts varonīgi devas augšup pa tumšajam, čīkstošajam kapnCm. Augša, zem paša jumta, atradās vairāki dzīvokļi, kuru īpašnieki savus vārdus bija uzrakstījuši uz durvīm ar krītu. Firsts pieklauvēja pie tam, kur glītiem, apaļiem burtiem bija uzrakstīts: "Spinijs". - "Iekša!" kada balss atsaucas. Hohvalds atvēra durvis un iegāja diezgan liela istaba, kuras vienīgais logs -izgāja uz ziemeļiem. Visas malas metajas odenskrasas, pastcļkrAsas un citas krāsa, otas un paletes, stāvēja molberti un manekeni. Pie loga bija piebīdīts zīmējamais galds ar uzmetumiem, zīmuļiem, rasēšanas piederumiem, tušu pudelītēm un otiņām.

Otras durvis veda kādā citā telpā, no kurienes pašreiz atskanēja Spinija balss:

- Kas tur ir? Es tūliņ nākšu!

Firsts Hohvalds nosēdās pie zīmējamā galda un sāka gaidīt. No pirmā acu uzmetiena viņš redzēja, ka šeit dzīvo īsts mākslinieks. Viņš paņēma rokā kādu papīra lapu, kur apbrīnojami rūpīgi bija attēloti dažādi Mcdiči laikmeta zīmogi. Tad viņš ieraudzīja cilu lapu, kas gulēja zem pirmās. Hohvalds pārsteigumā icpl'cta acis: las bija tā paša BušC vCdckļa uzmetums, kuru Boriss šorīt bija iedāvinājis grāfienei Erlcnstcinai! Un turpat malā bija ar tušu uzmests zīmējums tam vēdeklim, kas pašreiz atradās firsta kabatā un ko pat viņš, lietpratējs, bija atzinis par īstu!

Hohvalds nolika paņemto lapu atpakaļ vecajā vielā un piecelies piegāja pie viena no molbertiem, lai Spinijs nenojaustu, ka viņš ir atklājis tā noslēpumu un pieķēris to "īstu" senlietu viltošanā. Ko tas līdzētu? Acīmredzot kavalieris dzīvoja no savas mākslās, kas šādā veida drošT vien ienesa tam daudz vairāk, neka ejot pa likumīgo ceļu. Varbūt uz to viņu spieda tikai nepareizi izprasta sava stāvokļa apziņa, slimīga iedomība uz savu cildenumu un vardu. Kāpēc tada gadījuma tik dziļi u i nāvīgi ievainot šo viņa pārspīlēto lepnumu? Kas viņam daļas, no kā Spinijs dzīvo? No apzinīgas, pārdomātas krāpšanas? Varbūt viņš pats to tā neuztver, bet rīkojas vienīgi veiklā tirgotāja uzdevumā, neinteresējoties par savu ražojumu tālāko likteni. Nē, gar Spinija privātlietām viņam nebija daļas, kaut arī viņš pats bija iekļuvis piekrāpto skaitā, un to viņš pilnīgi apzinājās tikai šajā acumirklī, jo uz molberta stāvēja rūpīgi izstrādāts uzmetums kastītei ar Biankas Kapcllo ģerboni!

Kā odzes sadzelts firsts Hohvalds atlēca no šī molberta un piegāja pie nākamā, kur tas atvieglots ieraudzīja tikai lieliski izdevušos kopiju no madonnas gleznas, kuras orģināls glabājās Marka klosterī.

Kamēr viņš vēl stāvēja šī molberta priekšā, istabā ienāca Spinijs. Ieraudzījis negaidīto apmeklētāju, viņš strauji atrāvās atpakaļ, pie kam viņa tumšā seja nobāla.

Firsts Hohvalds izlikās, it kā nebūtu nekā manījis.

-   Es nācu jūs apmeklēt, kavalicr, - viņš sacīja, atiedams no molberta, - un priecājos, ka satieku jūs mājās.

Bet Spinijs nesaņēma viņa sniegto roku.

-  Kā jūs mani izsekojāt, first? - viņš aizsmakušā balsī jautāja.

-   Es gan laikam necsamu jūs pareizi sapratis, - firsts mierīgi sacīja. - Kādā senlietu tirgotavā nejauši ieraudzīju jums adresētu vēstuli un, tā kā biju piemirsis apjautāties jums, kur dzīvojat, tad izmantoju šo sagadīšanos…

-   Nu, un kāds mērķis ir jūsu draudiem? - Spinijs jautāja, naidā kvēlojošām acīm uzlūkodams firstu.

-    Draudiem? - Hohvalds izbrīnā atkārtoja, tad ļoti apvaldītā balsī piebilda: - Kavalicr, cs labāk atlikšu savu - apmeklējumu citai reizei. Liekas, jūs šodien neesat labā omā.

To teicis, viņš paņēma platmali un pagriezās uz iešanu. Bet Spinijs jau stāvēja tam līdzās.

-   Palieciet, first, un piedodiet man - cs tiešām esmu mazliet uztraukta garastāvoklī, - viņš steidzīgu sacīja, tomēr viņa acīs vēl atspoguļojās neuzticība. Jūsu apmeklējums šajā nožēlojamā kaktā, kas ir manas nabadzības liecinieks… nepanesama pazemojuma sajūta…

-   Kavalicr, - Hohvalds to nopietni pārtrauca, - vai tiešām jums lik aplami jēdzieni par vācu muižnieku, ka varat iedomāties, it kā dzīvošana šajā jumta istabiņā varētu jūs pazemot tā acīs? Es esmu mācīts cilvēkus vērtēt nevis pēc viņu naudas maka smaguma, bet gan pēc viņa rakstura un cienīt to, kas pats saviem spēkiem prot turēties virs dzīves līmeņa.

-    Tic ir skaisti, jauki vārdi, first. - Spinijs skumji atbildēja. - Šeit nemēdz tā domāt. Nabadzīgs muižnieks šeit nav nekas, viņš ncdrījcsl rādīt savu nabadzību. Un jūs man tiešām piedodat?

-    Bet, kavalicr, par to taēu nav ko runāt, - Hohvalds smaidīdams sacīja, nosēzdamies piedāvātajā krēsla. - Esmu taisni sajūsmināts par jūsu gleznām. Es nezināju, ka jūs esat mākslinieks.

-   Tic nav mani darbi, - Spinijs mulsi atbildēja. - Sis dzīvoklis pieder kādam draugam, kas pats ir izceļojis. Viņš atļāva man pagaidām dzīvot šeit.

Hohvalds mirkli klusēja. Viņš nelika skaidrībā par šo cilvēku.

-    Un vai jūsu draugs pārdod savus darbus? - viņš beidzot jautāja.

-    Jā, to viņš dara, - Spinijs ar piespiešanos atbildēja.

-   Ā, ļoli patīkami, - firsts atbildēja, no jauna pieiedams pie madonnas gleznas. - Tādā gadījumā cs gribētu jūs lūgt, kavalicr, uzņemties mana starpnieka lomu, jo man ļoti patīk šī kopija. Vai jūs palīdzētu man to iegūt?

-  Labprāt, - Spinijs atbildēja. - PCc dažām dienām paziņošu jums atbildi.

Saruna pamazām novirzījās uz Florcnccs mākslu vispār un kļuva mazliet dzīvāka. Desmit minūtes vēlāk firsts piecēlās un atvadījās. Pilnīgā nesaprašanā viņš atstāja šo mīklaino cilvēku. Varbūt viņš tiešām bija nodarījis Spinijam netaisnību, turēdams to aizdomās senlietu viltošanā? Vai viņam vispār bija tiesības apšaubīt Spinija apgalvojumu, ka šis dzīvoklis nepieder viņam?

Lejā, nama koridorā, arvien vēl stāvēja tā pati vecene ar bērnu rokās, tikai nu tas vairs nebrēca, jo mutē bija iebāzts šausmīgi netīrs knupis.

Labdien, sinjora, - firsts sacīja, palikdams stāvot. Tur, augšā, ir glītas, gaišas jumta istabiņas. Tās gan laikam vienmēr apdzīvo gleznotāji?

Veccnc atbildēja tikai ar ļoti nelaipnu "jā". Bcl, kad firsts izņēma no maka gluži jaunu čaukstošu liru, uzreiz atspīdēja saulīte.

-   Jā, jā, sinjor, tās ir gaišas, skaistas jumta istabiņas! Paldies Dievam, nu tās visas izīrētas. Tās bija īstās bēdas, kad veselu pusgadu stāvēja tukšs tas mansards, kur tagad dzīvo sinjors Spinijs. Vai dievmāte viņu atveda šurp?

-   Zināms. Bet arī pirms viņa tur taCu dzīvoja kāds gleznotājs, kas pašreiz izceļojis un drīz pārbrauks, vai nav tiesa?

-   0, nC, sinjor! Sinjora Spinija mansardā trīs gadus no vietas dzīvoja kāda vēdekļu taisītāja un tā - Dievs, piedod grēkus! - izdarīja pašnāvību, tāpēc neviens vairs negribēja šo dzīvokli ņemt. Bet sinjors Spinijs teica, ka viņam tas esot vienalga, viņš neticot spokiem. Tas ir slikti, ļoti slikti viņam, sinjor… bet mēs tomēr bijām priecīgi, kad viņš pārnāca no Romas šurp ar visām savām krāsotāja mantām…

Atvadījies no vecenes, Hohvalds devās mājup, ceļā pārdomādams savu dīvaino piedzīvojumu. Viņam bi /Cl Spinija, un tomēr šis Zēlums mijās ar nicināšanu, kaut viņš pūlējās pats sevi pārliecināt, ka pie visa vainīgi apstākļi. Viņš nedrīkstēja izrādīt, ka netic Spinija drauga gleznotāja esībai, jo kāpēc gan aizskart cilvēka lepnumu, ja nav nekādas vajadzības to darīt? Un, kas attiecas uz "senlietu" izgatavošanu, tā bija vienīgi Spinija sirdsapziņas un to nelgu darīšana, kas paši ļāvās sevi krāpt…

Hohvalds neviļus aptaustīja vēdekli sava mēteļa kabatā un pasmaidīja, jo arī viņš taCu bija viens no šiem nelgām, kas ļāvās pievilties no Spinija mākslas. Nē, šis cilvēks tiešām sāka viņu interesēt gan ar savām nenoliedzamajām mākslinieka spējām, gan ar visu savu dzīvi.

Mājās pārnācis, viņš atrada jau priekšā "Biankas Kapcllo kastīti". Nē, pat lietpratējs nevarētu atklāt šo viltojumu - tik rūpīgi un apdomīgi bija nostrādāts pat mazākais sīkumiņš.

-    Zēl tik liela talanta, - Hohvalds vēlreiz noteica…

Dažas slundas vēlāk, kad pulkstenis tuvējā tornī nosita seši, viņš atkal satika kavalieri grāfa Erlensteina pils priekšā.

-   Labas ziņas, first! - Spinijs jau notālēm sauca. Mans draugs šodien pārbrauca, pirms kādas

stundas, lai pārvestu savas lietas uz Romu. Madonnas kopija stāv jūsu rīcībā.

-   Ā, ļoti priecājos, - firsts atbildēja un, uztvēris Spinija pēlošo skatu, piebilda: - Cik Zēl, ka jūsu draugs atstāj Florcnci.

-   Jau rīt, - kavalieris apstiprināja. - Sakarā ar lo arī cs mainu dzīvokli.

-  Un, kā cs nokārtošu savu parādu jūsu draugam?

-   Hohvalds jautāja.

-   Ak, tā… nu, to jūs varēsit izdarīt caur mani,

-   Spinijs atbildēja, veikli tēlodams starpnieka lomu. Pie tam viņš minēja kādu summu, kas nedaudz pārsniedza gleznas patieso vērtību.

Bcl visu šķiru un aprindu ilāļi ir ļoti paraduši kaulēties, ka viņi nebūt negaida, lai pircējs lūliņ samaksātu prasīlo ccnu, kas parasti tiek uzstādīta nesamērīgi augsta. Tāpēc, kad firsls izņēma no maka un pasniedza kavalierim prasīlo summu, Spinija neviļus pietvīka.

-   Es biju nodomājis aizrādīt manam draugam, ka viņa prasītā summa tomēr ir pārāk liela, - viņš nedroši ieminējās.

-   Nebūt, - firsts atbildēja. - Kopija tiešām ir lieliska, un cs būlu bijis mierā maksāt par to vēl lielāku summu.

Spinijs klusēdams noglabāja naudu kabatā un, uzrakstījis kaut ko uz vizītkarlcs, līdzīgu kvītij, pasniedza to firstam.

-    Tas nebija vajadzīgs, - Hohvalds piezīmēja, saplēsdams karti. - Lūdzu, nododiet savam draugam manu pateicību par viņa pretimnākšanu.

Spinija tumšajā sejā atkal pavīdēja mulsums. Klusēdams viņš sekoja firslam Erlcnstcinam pils pagalma, kur viņus jau sagaidīja abas jaunas grāfienes, Saša un Boriss. Borisa seja staroja laime, jo Zigrīda bija izturējusies prel viņu gandrīz laipni un bija pat piespraudusi viņa dāvāto tējas rozi. Tomēr firsts vairāk ievēroja prieka sārtumu, kas pārklāja Sašas seju, kad tā ieraudzīja Spiniju. Bet kavaliera gaišas, noslēpumainās acis meklēja vienīgi Zigrīdas skaisto, salto seju, kas palika pilnīgi vienaldzīga pret šo kaislo skatienu, un nabaga Saša skumji nokāra galvu.

Bet cilvēks vienmēr ir un paliek patmīlis - un, kad Irisa sniedza Hohvaldam savu mazo cimdoto rociņu, kamēr viņas brīnišķīgās vijolīšzilās acis uzmeta tam apburošu, gandrīz biklu skatienu, Hohvalds acumirklī aizmirsa savas krustmeitas ciešanas.

Mazā sabiedrība tūlīt devās ccļā uz savu šīsdienas pastaigas merķl - Giardino di Boboli.

-   Vai arī tagad, vērojot šo ainavu, jūs ilgojaties pēc Ziemeļjūras? - firsts Hohvalds jautāja savai kaimiņienei, kad viņi uz brīdi apstājās krāšņajā parka, no kurienes atklājās brīnišķīgs skats uz pilsētu.

-   Cik dīvaini, cs tiešām» domāju par Ziemeļjūru,

-   Irisa pārsteigta atbildēja. - Laikam gan tamdēļ, ka cilvēki vienmēr ilgojas pēc tā, kā viņiem nav,

-   viņa gudri piebilda.

-    Vai arī pēc tā, ko viņš nepazīst, - firsts smaidīdams papildināja.

-   Vai arī pēc tā, ko viņš nepazīsi, - viņa domīgi atkārtoja, tad beidzot iesaucās: - Bcl cs zinu visus Hcincs Ziemeļjūras dzejoļus - visus, visus no galvas! Vai tās nav dzimtenes ilgas?

-   Droši vien, grāfien, - firsts piekrita. - Arī es sava vientulība biezi esmu tas lasījis un pārlasījis, šīs Ziemeļjūras dziesmas… Bet no galvas cs tas visas neprotu. Vismīļākā no tam man "Kad kuģis boja iet".

-   O, kāda skumja dziesma, bet jūs pats taCu neesat tik skumjš? - Irisa izsaucas, jautājoši uzlūkodams viņu savam lielajam bčrna acīm.

-   Vai tad arī cs pats nevaru būt cietis kuģa bojāejā, grāfiene Irisa?

-   Jūs, first? - Un viņa atkal izbrīna uzlūkoja lo. - Jums taCu ir viss, ko vien cilvCks pasaule var vClClics!

-   Vai ar to jau pietiek? - viņš atjautāja. - Bet ka gan jūs lai varClu to zinai! Jūs, ar savu jaunību un visu pasauli pie kajam! Bcl cs … cs esmu jau vecs vīrs…

-   0, firsl! … - viņa smiedamās pretojas.

-  Es esmu vecs vīrs, bcl lomCr neesmu nodrošināts pret neprātīgiem sapņiem, - Hohvalds turpināja, lūkodamies viņa.

Pēkšņi aiz viņiem atskanēja Zigrīdas skarba balss:

-  Irisa, mēs gribam icl talak un gaidām vēl likai levi. Vai esi nodomājusi palikt šcil līdz vakaram?

Maza sabiedrība turpināja ccļu. Zigrīda gāja, sadcvusics roka ar Sašu, un vienmēr modrais kavalieris nc soli neatstāja no viņam. Boriss ar garu seju pievērsās Irisai, kas soļoja līdzas firstam. Viņai neviļus bija jāsmejas par jauna krievu dipolmata nediplomātisko seju.

-    Īstenība viņš tomēr ir lāga zēns, - firsts iečukstēja viņai.

Irisa tūliņ kļuva nopietna.

-   O, ja jūs to sakāt, gaišība!… Patiesība ir jau arī netaisni viņu mūžīgi ķircināt, - viņa, nožēlas pārņemta, piezīmēja. - Bet viņš jau pats padara sevi smieklīgu, - sava ierastajā draiskulība vel piebilda.

Arī Spinijs drūms un saīdzis soļoja līdzas domu pārņemts, slepenībā dusmodamies uz Zigrīdu. Kāpēc vispār viņa bija aicinājusi līdzi, ja jau negribēja dot tam iespēju palikt vienatne? Aiz līdzjūtības? 0, viņam nevajadzēja neviena cilvēka līdzjūtības!

TomCr nejauši viņi palika divi vien, jo Saša bija pievienojusies otrai grupai, kas vēroja kadu sevišķi jauku ainavu.

Man vel nav bijis izdevības izteikt jums pateicību, sinjorina, - Spinijs klusu sacīja.

-    Pateicību? Man? Jā, par ko tad? - Zigrīda nesaprašana jautāja, pat neuzlūkodams viņu.

-   Par to, ka atļāvāt man nākt līdzi, komtcsc. Es taču drīkstu lo iztulkot lā, kā ….ka cs velētos?

-   Protams, - Zigrīda včsi atbildēja. - Jūs bijāt klāt, kad tika. norunāta šī nejēdzīgā pastaigāšanās, un jums to atteikt būtu vienkārši nepieklājīgi.

-   Vai jūs tik drīz nožēlojat savu pirmo laipnību pret mani? - kavalieris skumji jautāja.

-   Nozeļot? Lai Dievs ZClīgs! Mes rīt tieši tāpat uzaicinātu jūs kā šodien, - Zigrīda vCsi atbildēja.

-   MCs! - Spinijs klusi un ar uzsvaru atkārtoja. - Kas daļas man gar citiem, ja jūsu lūpas klusē? KāpCc jūs tik nežēlīgi atgrūZat mani - nabagu, bez mīlas un vientuļu?

-   Ak, kavalicr, tikai nckļūlat melodramatisks! - Zigrīda noraidoši attrauca. - Tam esmu pārāk nejūtīga, ncpoCIiska. Starp citu, jūsu statistika nav pareiza. Vai esat nabags vai bagāts, - tas man nav zināms, bet vientuļš jūs nevarat būt, jo jums vajadzētu tikai pamāt ar roku, lai iegūtu sev kādu mīlošu sirdi. Vai lad jūs tiešām nebūtu ievērojis, ka mūsu mīļā Saša no visas sirds ilgojas kļūt par Mazcmmas marķīzi Spiniju?

Kavalieris izslējās un kvēlojošam acīm uzlūkoja jauno meiteni.

-    Kas jums dod tiesības zoboties par mani? - viņš sašutis šņāca. - Varbūt mana neprātīgs, nelaimīga kaisle pret jums? Vai mana ubagošana pčc jūsu mīlas? Zobojieties par citam lietam, komtesc! Es aizliedzu jums rotaļāties ar manam svētākajām jūtām!

-    A, jūs man to aizliedzat? - Zigrīda mierīgi sacīja, uzmezdams Spinijam saltu, nicīgu skatienu. - Un ar kādām tiesībām jūs to darāt, ja drīkstu jautāt?

-   Ar manas mīlas svētuma tiesībām, - kavalieris bez mazākā mulsuma atbildēja. - Jūs varat noraidīt manas jūlas, mīdīt tās kājām - jā! Bet par tām zoboties jums nav tiesību!

-   Ā, palcicos par pamācību, - Zigrīda vienaldzīgi atteica.

Viņas vēsums vēl vairāk ickvēloja Spiniju.

Kas zina, vai lepnā, augstprātīgā komtesc Zigrīda Erlcnsleina reiz pati nesapņos par Marcm- mas marķizālu un neilgosies pēc tā lad, kad viņa būs atstāta, nicināta, izstumta?! 0, neraustiet.plecus par šiem vārdiem - cs dažreiz varu būt arī gaišreģis.

-  Cik interesanti! - Zigrīda aukstasinīgi iesaucās, it kā viņš būlu stāstījis tai par visikdienišķāko parādību.

-    Un, kaut arī jūs apbruņotos ar visu savu dzimtenes ledus saltumu, jūs tomēr reiz būsiet mana, mana! - Spinijs klusi, bet ar baismu uzsvaru iesaucās.

-   Man šķicl, lur būs vajadzīgi divi, - Zigrīda iebilda labi mākslota mierā, kaut pie Spinija pēdējiem vārdiem tā bija briesmīgi nobālusi.

-   Divi - ja! - kavalieris pašapzinīgi pamāja ar galvu. - Divi - jūs un cs!

Zigrīda nepaguva atbildāt, jo šajā acumirklī viņus panāca pārējie.

-   Palūkojies, kads burvīgs skals, Zigrīd! - Irisa jau notālēm sauca.

Tomēr Zigrīda pat nepavērsa galvu.

-    Laiks doties mājup, saule jau norietējusi, - viņa skarbi sacīja.

-  Jau? Cik tēl! - Irisa naivi nopūtas, palūkodamas vēl uz to vielu pie apvāršņa, ko riets bija nokrāsojis purpursārtu.

-   Nu, lu jau vari vēl palikt. Bcl cs eju mājup, - Zigrīda nelaipni noteica.

Irisa jautri iesmējās.

-   Nē, tu nu gan esi jocīga! - viņa gavilēja.. - Iedomājieties, kungi, šī pali Zigrīda, kas līdz šim nezināja, kā mani glāstīt, auklēt un lutināt, kopš divdesmit Cclrām stundām par lo vien domā, kā varētu man ickosl! Vai kāds maz var tam ticēt?

Visi sāka smieties par Irisas draiskulīgo izsaucienu, likai Zigrīda mēmi paraustīja plecus un uz Spinija jautājoši vērīgo skatienu atbildēja ar saltu draudīgumu. Mājup ejot viņa maz piedalījās kopējās sarunās un pie pils durvīm īsi atvadījās no pārējiem, turpretī Irisa vēl uz sliekšņa nevarēja beigt tērzēt un izklaidība divreiz sniedza visiem roku. Mazā sabiedrība izšķīrās, kad bija visos sīkumos' norunāta olrā dienā paredzētā ekskursija uz Kajano villu.

Kamēr Irisa dziedādama skriešus devās augšup pa kāpnēm, lai pastāstītu tēvam pastaigā gūlos iespaidus, Zigrīda tikai kā negribēdama sekoja viņai un visu vakaru bija neparasti klusa. Irisa mēģināja viņu izklaidēt, bet Zigrīda atbildēja lai ar skarbām piezīmēm un ļauniem skatieniem.

Vakara, kad Irisa pirms gulētiešanas pa paradumam iegāja māsas istabā, viņa atrada Zigrīdu sčzam spoguļa priekšā izlaistiem matiem. Irisa paņēma ķemmi un sāka sasukāt māsas krāšņos matus.

-       Nabaga bērns, - viņa tērzēja, - nabaga Zigi, cik bāla tu esi! Tev droši vien šausmīgi sāp galva, un cs, muļķa skuķe, to nenojautu!

Viņa pieliecās un noskūpstīja māsas bālo vaigu.

Bet Zigrīda gandrīz nikni atstūma viņu.

-   Man nesāp galva! - viņa skarbi atcirta.

-      Nē? - Irisa izbrīnā jautāja. - Jā, kas tad tev noticis? Tu taēu nedusmojies uz mani - uz mani? - Un viņa iesmējās par šādu aplamu iedomu.

-       Jā! Es dusmojos, tieši uz tevi dusmojos! - Zigrīda, smagi elsodama, iesaucās.

-      Ko lad cs būtu noziegusies? - Irisa nobijusies jautāja.

Zigrīda strauji pietrūkās kājās un izsita ķemmi māsai no rokas.

Ko tu esi noziegusies? - viņa neizsakāmā rūgtumā šņāca. - Tu esi uzvedusies nekaunīgi, bezgodīgi! Tu, viena no Erlcnstcinicm! Kāds negods!

-       Zigrīda, vai tev ir drudzis? - Irisa saudzīgi apjautājās, tikai pamazām attapdamās no pārsteiguma. Bet tas tikai vēl vairāk saniknoja Zigrīdu.

-       Nekaunīgi, cs saku! - viņa atkārtoja, un acis lai ļauni zvēroja. - Kā gan citādi To lai nosauc, ja lu stāsti par savām muļķīgajām ilgām pēc Ziemeļjūras vīriclim, kura īpašumi atrodas tieši tās krasta!

Irisa uzlūkoja māsu lielām, jautājošām acīm. Tad viņa pakratīja galvu.

-   To cs nesaprotu, - viņa vienkārši nolcica.

Tomēr Zigrīda nepievērsa tās vārdiem uzmanību.

-      Un tas noticis divdesmit Cc Iru stundu laikā! - viņa vaimanāja. - Tu esi sliktāka nekā tā amerikāniete, kas vismaz godīgi atzīstas, ka ieradusies Eiropa, lai par naudu nopirktu sev vīru. Un tu? Pilnīgi aizmirsdama sievietes cienību, tu bez kādas kautrēšanās pūlies ar savu romantisko sapņošanu savaldzināt pirmo muižnieku, kas gadījies tev ceļa!

Irisas skaista sejiņa bija kļuvusi mazliet bālāka, tomCr viņa nezaudēja savu parasto, mierīgo maigumu.

-  Tu esi slima, Zigrīda, - viņa laipni un līdzjūtīgi sacīja. - Atpūties, mīļa. Labu nakti!

Viņa pagriezās un devās atpakaļ savā istabā. Bcl uz sliekšņa Zigrīda viņu panāca un strauji satvēra aiz plccicm.

-   Jā, ej, ej, cj! Lai cs tevi vairs neredzētu! - viņa kliedza. - Ej, liekule, cj! Un lu csol Erlcnstcina! Ja tas nebūtu grēks, cs tciklu, ka lu esi atradenis, mūsu nama negods! Ej, cj, cs tevi ienīstu!

Bāla un trīsoša Irisa ieslīdēja savā istabā un klusi picvCra durvis. Vai lai viņa iet un ziņo tCvam, ka Zigrīda slima? Vai lai pali uz savu atbildību sūta pCc ārsta?

Beidzot viņa tomēr nolēma nedarīt nc vienu, nc otru. Gan jau Zigrīdas slimīgais uztraukums līdz rītam pāries…

Bez kāda naida, tikai ar dziļu līdzjūtību prcl māsu viņa devas pie miera un drīz aizmiga, sapņodama par šalcošo un bangojošo Ziemeļjūru.

Irisa sapņoja, kā viņa jūras krastā, iemērkusi roku sārtotajā ūdenī… ūdens ir tik karsts, ka viņai šķiet, it kā tajā būtu izkausēts svins…

Viņa atmodās. Zigrīda bija nometusies ccļos līdzās gultai, un viņas karstās asaras slacīja Irisas roku.

0, Zigrīda…Zigrīda… - viņa nomurmināja, arvien vēl atrazdamās sapņa varā.

-   Piedod man, mīļā, laba! - Zigrīda elsoja. - Es biju tik ļauna pret tevi, tik netaisna! Vai vari man piedot?

Irisa nu atkal bija pavisam modra. Viņa apskāva masas kaklu.

-   Es lai piedodu tev? Ko tu runa? Tu esi slima un nervoza, masiņ. Tad taCu nevar ņemt katru vardu par pilnu! Ej gulēt, Zigrīda, un mēģini aizmigt. Vai lai eju pasēdēt pie tevis?

-  Tu esi daudz, daudz labāka par mani! - Zigrīda elsoja. - Es esmu briesmone! Palīdzi man, glab mani! Pats nelabais satvēris mani savos nagos un rauj man no sirds visu, kas laja ir labs. Skaudība, naids un atriebība to piepilda un pazudinās mani, ja tu nepalīdzēsi man - tu, laba, Šķīsta!

-   Zigrīda, Zigrīda, neruna tik neprātīgi! - Irisa maigi sacīja. - Kāpēc lu uzreiz botu kļuvusi tik slikla? Nav taCu nekas nolicis, kas varētu tevi apvainot vai aizkaitināt. Ej gulēt, mīļa, un ļauj saviem nerviem nomierināties! Ja vēlies, cs labprāt pasēdēšu pie tevis.

-   0, nē, nē! - Zigrīda atbildēja, pieceldamas un slaucīdama asaras. - Es mēģināšu aizmigt. Nē, nekas nav noticis, kas varētu mani kaitināt, - tev taisnība. Es biju nelga, un tu vari smieties par mani!

-    Es lai smietos, kad tu cicl? 0, Zigrīda! - Irisa sirsnīgi iesaucas.

Zigrīda asarām acīs noskūpstīja masu, bet tad palika domīgi stāvam un viņas krūlis strauji cilājās.

Vai viņš Icvi mīl? - viņa beidzot klusi, stostīdamās jautāja.

-   Zigrīda!

-    Vai viņš mīl tevi? - viņa skaļāk, pavēlošak atkārtoja.

-      Ka gan cs varčlu uz to ccrCl! - Irisa pēc isas klusēšanas atb.ildēja tikko sadzirdama balsī. - Viņš, vīrietis pašos dzīves kalngalos, gudrs un stiprs… un cs - jauna muļķa meitene, kas tikko sper savus pirmos soļus! Nē, Zigrīda, tik godkara un iedomīga cs neesmu.

-       Bet tu taCu mīli viņu? - Zigrīda ar pūlēm izdvesa.

Irisa neatbildēja. Viņa atslīga spilvenos un aizvēra acis.

-      Vai mīli viņu? - Zigrīda tikpat klusu, bet jau draudīga balsī atkārtoja.

-   Liecies nu gulēt, masiņ! - Irisa laipni lūdza.

Ir jautājumi, uz kuriem nav jaatbild, vai nav

tiesa? Tic ir jautājumi, kurus labāk nevajag jautai, Zigrīda.

Zigrīda ļāva rokam smagi noslīgt gar sāniem.

-   Piedod, - viņa dobji sacīja. - Ar labu nakti!

Lēniem, šļūcošiem soļiem viņa izgāja no istabas

un klusi, uzmanīgi pievēra aiz sevis durvis. Bet sava istaba viņa palika stāvam un, dūres pret durvīm kratīdama, šņāca:

-      Nu cs tevi atkal ienīstu! Sargies no manis! - Un, atkritusi gulta, viņa plēsa sev matus un elsoja, kamēr beidzot, jau rītam austot, iegrima smagā un nemierīga miega!

Otra diena ap pusdienas laiku Erlcnstcinas pils priekša salasījās diezgan prāva sabiedrība: grafs ar abām meitām, Hrizopras kundze ar Borisu un Sašu, firsts Hohvalds, kavalieris Spinijs un firsticnc Akatēina, dzimusi Hrizopra - nelaiķa ģenerāļa masa, kas šodien bija brīvprātīgi uzņēmusies mis Fuksijas Grantēs godada mas pienākumus, kaut jauna ame- rikānictc neredzēja nekādas vajadzības pčc šādas aizbildnes.

Fuksija bija ļoli pārsteigta, kad viņai pateica, ka vajagot kādu vecāku dāmu, kura uzņemtos tās pavadones lomu. Viņa bija atceļojusi no Amerikas vienīgi sulaiņa un istabenes pavadībā un arī šoreiz dedzīgi protestēja pret šādu savas brīvības ierobežošanu. Pateicoties šādai nepiekāpībai, Hrizopras kundzei un firsticnci AkatCinai neatlika nekas cits, kā pašām pārmaiņus piesavināties mis Grantēs "goda dāmas" amatu. Nojauzdama abu veco dāmu nolūku iegūt viņu par savu radinieci, Fuksija klaji nccCla pret to iebildumus un tikai slepus smaidīja pie sevis. Boriss Hrizopra ar saviem labajiem sakariem un dipolmāta karjeru viņai nemaz nebūtu šķitis tik nievājams precinieks, bcl pagaidām viņa ieskaitīja to tikai savu pielūdzēju armijas rezerve gadījumam, ja neizdosies atrast kādu hercogu, firstu vai princi, kas būlu mierā ar viņas dolāriem uzspodrināt savu veco vārdu un ievest Fuksiju "augstākās aristokrātijas" aprindās.

Arī šoreiz viņa ieradās kopā ar firslieni Akateinu grāfa pils priekšā, kur to jau notālēm apsveica Hrizopras kundze, tik sparīgi mādama ar savu mežģīņu saulessargu, ka pat zirgi izbijās.

- Nu, un tagad iekārtosimies mājīgāk. - viņa sauca, nepiegriezdama uzmanību garāmgājējiem, kas izbrīnā to uzlūkoja. - Vai pārtikas grozi jau visi novietoti? Labi! Grāf Erlcnslcin, jūs brauksiet kopā ar manu svaini un mani, mūsu rati ir ļoli ērti. Mans brālis uzņemsies abu jūsu meilu apsardzību. Pedejā vāģī sedCs Saša un mūsu mīļā mis Granlc, un laiku viņām pakavCs kavalieris Spinijs ar Borisu.

Triumfēdama par savām straieģcs spējām, viņa ierāpās ratos un nosēdās līdzās savai svainei, labi uzturētai, neglītai dāmai sniegbaltiem matiem, atstādama grafam visu ērto priekšējo sēdekli. Pārējie sakārtojās pēc saņemtas pavēles - mis Grantē, plecus raustīdama un smaidīdama, bet lieliska garastāvoklī, Saša laimē starojošu seju. Spinijs palika arēji vienaldzīgs, bet Boriss, kas bija ģērbies pēc vispārējas modes šūtā balta flaneļa uzvalkā, kā gailēns lēkāja ap grāfieņu Erlcnstcinu vāģi.

-   Nē, šis mates iekārtojums var padarīt cilvēku traku! - viņš iečukstēja firstam Hohvaldam. Ieslodzīt mani kopā ar šo mis un Sašu! Smieklīgi! Kāds prieks man no Sašas? Kāpēc Zigrīda Erlcnstcina nevarēja sēdēt mūsu ratos?

-   Tava māte droši vien gribēja izsargāt tevi no stāvokļa, kādā nokļuvis kāds pelēks draugs, kas atradies starp divām siena nastām, - Hohvalds smiedamies likpat klusu atbildēja.

Nāciet taCu beidzot! - mis Fuksija Grantē smiedamās sauca. - Varbūt jūs baidāties no manis?

-  Kurš gan nebaidītos no jūsu skaisto acu kvēles? - Boriss glaimīgi atbildēja, steigdamies ieņemt savu vietu līdzās daiļajai amerikānietei.

Boriss nebija vienīgais, kas bija nemierā ar Hrizopras kundzes iekārtojumu. Arī abām grāfienēm Erlcnstcinām tas nebija pa prātam. Irisa vēl nebija atraisījusies no smagā iespaida, kādu uz lo atstājusi pagājušajā naklī pārdzīvotā scēna. Viņa pūlējās izvairīties no māsas pētošajiem skaliem, bīdamās, ka tās lēkme varēlu atkal alkārtolics, lāpēc nevarēja juslics tik brīva kā cilrciz. Firsls tūliņ ievēroja šo pārvērtību un klusībā jautāja sev tās cēloņus. Uztvērusi viņa cicšo, jautājošo skalu, Irisa spēji Ic pietvīka, tc nobāla, un asaras saskrēja tai acīs.

Zigrīda turpretī bija jautra un strauja, drīzāk drudžaini strauja, viņa runāja bez mitēšanās, kaut lumšic loki ap acīm un drudžainais sārtums viņas vaigos liecināja par bezmiegā pavadītu nakti. Visu laiku viņa apbēra firstu jautājumiem par Florcnccs ainavām un tās vēsturi.

Firsts Hohvalds mierīgi, ar īstu kavaliera pakalpību atbildēja uz viņas jautājumiem un sniedza izvērstus paskaidrojumus, tomēr viņa skatiens atkal un atkal kavējās pie Irisas sejas un meklēja tās biklās bērna acis.

Otrajā vāģī Boriss Hrizopra gandrīz jau bija samierinājies ar savu likteni, jo mis Grantē bija lūgusi to sev palīgā pie izbraucamo zirgu pirkšanas. Borisam, kas uzskatīja sevi par īstu lietpratēju sugas zirgu jautājumos, Sis lūgums Šķita ļoti glaimojošs, kaut mis Grantē to bija izteikusi bez sevišķa nodoma, jo viņa jau sen bija zinoša zirgu pirkšanas lietā un vispār nemēdza klausīt citu padomiem. Boriss tūliņ iesāka veselu priekšlasījumu par dažādu zirgu sugu trūkumiem un priekšrocībām; kavalierim Spinijam neatlika nekas cits, kā kavēt laiku Sašai. Viņi runāja par mākslu un par Sašas nodomu pilnīgi nodoties glezniecībai, un viņiem abiem brauciens pagāja diezgan patīkami, kaut jūtas, kas valdīja viņu sirdīs, bija dažādas.

Tomēr visi jutās atviegloti, kad vāģi beidzot pārbrauca Ombronas tiltu un apstājās pie slavenās Kajano villas parka ieejas. Firsts Hohvalds jau iepriekš bija nodrošinājies ar ļoti plašu atļauju šīs ievērojamās vietas apmeklēšanai. Villas pārvaldnieks tūlīt ierādīja ekskursantiem kādu dārza paviljonu, kur dāmas pasteidzās uzklāt azaida galdu. Mielojoties ar līdzpaņemtajiem gardumiem, sarunas kļuva arvien dzīvākas un vispārējākas. Mis Fuksija Grantē bija izraudzījusies vietu līdzās firstam un visiem līdzekļiem un līdzeklīšiem pūlējās to ievilināt savos tīklos. Hohvalds vēlāk smiedamies atzinās, ka viņu visu laiku esot biedējusi doma, kaut tikai mis

Fuksija i neienāktu prātā jau tūliņ pasūtīt uzsaukšanu baznīcā!

Vccā firstienc AkatCina galu galā mazliet sašuta par amerikānietes pārāk brīvo uzvešanos, bcl Hrizopras kundze viņu alkal nomierināja.

-    Blēņas, Tatjana, - vina Čukstēja tai ausī. - Nevar taCu katru vārdu mest svaru kausā. Sī mazā amerikāniete taCu atzinās, ka esot ieradusies tikai tāpēc, lai šeit apprecētos. Gan jau Boriss atradinās viņu no koķetēšanas, tiklīdz tā būs k|uvusi viņa sieva.

-    Jā, ja vien tas kādreiz noliks! - AkatCina nomurmināja. Arī viņa gribēja, kaul Boriss apprecētu bagātu sievu, Kāpēc? - to vislabāk zināja viņas pašas naudas maks. Bet viņai bija rokā vēl kāds liels trumpis, kuru tā līdz šim bija slēpusi, bet nu uzskatīja par lietderīgu izspēlēt. Pēc azaida, kamēr kungi smēķēja savus cigārus, viņa pastāstīja amerikānietei, ka esot pēdējā firstu AkatCinu cillī, bet ccrot uz īpašu cara ukazu iccclt Borisu pai* sava vārda un titula mantinieku.

-  Zināms, - viņa nopūzdamās tcica, - visi īpašumi pēc manas nāves pāries kādas labdarības organizācijas rokās, un Boriss saņems tikai manu personisko pūru, kas nav nekādā samērā ar titulu. Bet lik spējīgam cilvēkam, kāds ir mans krustdēls, jāprot pārvarēt arī šis šķērslis.

Pēdēja teikuma nozīme būtu šķitusi diezgan tumša ikvienam, tikai nc atjautīgajai amerikānietei. Viņa iegaumēja visu dzirdēto un apdomīgi jautāja:

-   Jūs esat cicši pārliecināts, ka cars parakstīs šādu ukazu?

Pilnīgi., tas ir… Borisam jāuzrāda zināmi ienākumi, kas nedrīkst būt mazāki par pusmiljonu rubļu gadā, - firstienc AkatCina uzticēdamās sacīja.

-  Sīkums, - 1as bija viss, ko mis Granlc atbildēja, nicīgi paraustīdama plecus. Viņa pārdomāja. Nebūtu jau slikti kļūt par krievu firslieni, lornčr labāk par angļu hcrcogicni vai īstu vācu valdošo firslieni - tas taCu izklausās daudz lepnāk. Tomēr Borisa akcijas strauji cēlās.

Kad cigāri-bija izsmēķēti un villas kalpotājiem uzdota trauku un atlikušās pārtikas iesaiņošana grozos, sabiedrība atslāja paviljonu un izklīda pa krāšņo parku, iepriekš vienojusies zināmā laikā satikties pie villas ieejas, lai kopīgi aplūkotu tās iekšieni.

Mis Grantē, kam visai maz interesēja Florcnccs scnalne, bija ieķērusies Irisas Erlcnstcinas elkonī un aicināja sev līdzi arī Borisu un Hohvaldu, apņēmusies turpināt savu iekarošanas politiku uz abām pusēm. Tomēr firsts sargājās izrādīties pārāk interesants sarunu biedrs, atstādams šo patīkamo pienākumu krustdēlam, tā ka amcrikāniclc drīz vien pievērsa uzmanību Borisam un, dzīvi sarunādamās ar lo, nemanot atlaida Irisas roku, kas pamazām palika iepakaļus un pievienojās Hohvaldam.

Viņi gāja pa krāšņu, ēnainu aleju, no kuras pa labi un pa kreisi nogriezās daudzi šauri kājceliņi. Kad priekšējais pāris nozuda kādā līkumā, Irisas sejā, kas pamazām bija atguvusi savu parasto jautro izteiksmi, pēkšņi atplaiksnīja senākais, draiskulīgais smaids.

-    Nu cs gribētu aizšmaukt no viņiem, - viņa Čukstēja, palikdama stāvot, - lai vienatnē varētu aplūkot villu. Vai varat iedomāties šo baudu, gaišība? Lai nebūtu jāklausās nc mūsu dāmu spriedumos par veclaiku mēbeļu neērtību, nc kalpotāju vienmuļajos paskaidrojumos!

-   Atzīstos, grāfiene, arī cs jau biju domājis par bēgšanu, - firsts atbildēja, smaidīdams par viņas dedzību. - Iedomājieties mani, vientuli, kas pēkšņi iekļuvis sabiedrība, kuru tas atstājis jau kopš divdesmit gadiem! Arī mani šausmina šadi seno piļu apmeklējumi vesela pūlī. Ka būlu, ja mCs abi slepus aizbēgtu un aplūkotu villu, pirms ierodas parCjie?

Brīnišķīgi! - Irisa iegavilējas. - Tas būtu lielisks joks! Bet… - viņa nedroši piebilda, - bet ko teiks Zigrīda?

-   To mCs dzirdēsim velak, - Hohvalds gandrīz pārgalvīgi atbildēja. - Nāciet, grāfiene, ļaujiet man jūs nolaupīt!

-  Ar vislielāko prieku, - Irisa smiedamās iesaucas, un viņi nogriezās kada šaura aleja, kas veda tieši uz villu. - Tikai tagad cs saku ta īsti priecāties par gaidāmo pils apskati. Arī neviens no kalpotajiem mūs nepavadīs?

-   Par to cs parūpēšos, - Hohvalds apsolīja.

Jautri tCrgAdami, viņi steidzās uz priekšu, un

Hohvalda personības apburta, Irisa arvien vairāk atguva savu parasto līksmību un piemīlīgo draiskulību. Visi mākoņi un mākonīši, kas bija aizseguši viņas dvēseli, pamazām izklīda un aizpeldēja turp, no kurienes bija nākuši.

Kā Hohvalds bija solījis, tā arī notika. Viņa tituls un prāvā dzeramnauda atvēra viņai un Irisai šīs paradīzes durvis, un viņi divatā sāka klejot pa bezgalīgo istabu rindu.

Aplūkojot kādu sienas gleznojumu, firsts pēkšņi, bez jebkāda sakara ar iepriekšējo sarunu jautāja:

-   Kāpēc jūs pirmīt, braucot šurp, izskatījāties tik drūma, gandrīz nelaimīga, grāfien?

-   Zigrīda šonakt bija saslimusi… viņa tik mulsi runāja, droši vien karsonī, un mani tas nobiedēja, - Irisa atbildēja, nenovērsdama skatienu no gleznas.

-   Ko grflficnc Zigrīda sacīja? - firsts jautāja lik maigā līdzjūtībā, ka jaunajai mcilcnci asaras saskrēja acīs. Tomēr viņa neatbildēja, tikai pakratīja galvu.

-    Es redzu, ka tas, ko viņa teikusi, jūs dziļi aizkustinājis, - firsts tādā pašā balsī turpināja. - Vai tas bija tik* ļauni? Vai tiešām cs nedrīkstu to zināt?

-  Labāk jau nc, - viņa novērsdamās nomurmināja.

-    Bet cs tik labprāt gribētu ņemt dalību jūsu bēdās, - Hohvalds nepiekāpās. - Dalītas bēdas taCu ir tikai pusbēdas. Pie tam… cs nevaru jūs redzēt ciešam, - jūs nc!

-   Nē? - viņa asarām acīs atjautāja un uzlūkoja firstu ar starojošu, laimīgu smaidu uz lūpām.

Tc Hohvalds satvēra viņas mazo, slaido roku un dziļi ielūkojās acīs.

-   Vai jūs varētu man uzticēties, grāfien? - viņš maigi jautāja.

-   Ak, jā! - Irisa bez apdomāšanās atbildēja. - Jums cs varētu pateikt visu, visu! Es sajutu uzticību pret jums jau lajā mirklī, kad jūs aizvakar ienācāt Sašas darbnīcā. Kavalieris droši vien izskaidrotu to ar radniecīgu dvēseļu magnētismu, vai nav tiesa?

-   Vienalga, kā to nosauc, grāfien, - firsls silti sacīja, arvien vēl turēdams viņas roku savējā. - Bet laimīgu, ļoti laimīgu tas mani dara katrā ziņā! Tāpēc cs arī nevaru redzēt jūs ciešam. Jūsu sejā atspoguļojas tādas izbailes, it kā jūs būtu dzirdējusi kaut ko briesmīgu, neaptveramu. Vai lā nebija?

-    0, cik labi jūs to zināt! - Irisa pārsteigta iesaucās. - Jā, tas patiešām bija kas neaptverams, un man vienai nācās to pārvarēt. Tēvu traucēt cs negribēju, un galu galā Zigrīdai tomēr bija taisnība…

Viņa jautājoši uzlūkoja to, taCu firsts atlieca galvu.

-   Ka gan varētu būt taisnība tam, kas spēj jūs izsist no līdzsvara? - viņš sacīja tik maigi, ka Irisai no jauna asaras iemirdzējās acīs. - Ja jūs man uzticētos, varbūt cs varētu dot jums padomu. Tikai tas laikam ir parak pārdrošs lūgums?

Irisa mirkli vilcinājās. Tad no jauna uzlūkoja firstu, un viņas zilajās bērna acīs atspoguļojas visa tas dvēseles nevainība.

-   Es jums pastāstīšu, ja, - viņa klusi ierunājās.

-    Jūs esat labākais tiesnesis šajā lieta. Zigrīda man pārmeta, ka cs esot bijusi uzmācīga un … nesieviška, stāstot jums par savām ilgām pēc Ziemeļjūras. Vai arī jums tā izlikās? Ja tā, tad piedodiet man, jo to tiešam neteicu tādā nolūka, kā Zigrīda lo izskaidro… O, un nu jūs savelkat tik nopietnu, gandrīz drūmu seju! Tātad Zigrīdai lomēr bijusi taisnība?!

-   Nē, Zigrīdai nav taisnība! - Hohvalds sašutis atbildēja. - Vai tad jūs tikai tāpēc esat kopta un saudzēta vecāku namā ka svešzemju puķe, lai jūsu māsa notrauktu ziedputekšņus no jūsu šķīstās bērna dvēseles? Paldies Dievam, tas bijis likai neizdevies mēģinājums, kas ievaino, bet nenokauj. Irisa, jūs

-   nesieviška! … Vai varbūt tas bija vēl skarbāks vārds? Dievs debesīs, vai tas maz iespējams! - viņš iesaucās, kad Irisa pietvīkusi novērsās.

-    Nē, nē! - viņa lūdzoši sacīja. - Viņa jau nedomāja tik ļauni, viņa bija slima, pārpūlējusies. Citādi viņa vienmēr ir tik mīļa, tik laba pret mani. Man tomēr laikam nevajadzēja jums to teikt? …

-   Vai jūs no2ēlojat, ka uzlicējālics man?

-    Tikai tāpēc, ka tas izraisīja nepatiku pret Zigrīdu, un to cs negribēju, - viņa lēnīgi atbildēja.

Hohvalds brīdi klusēdams soļoja pa zaļi. Pēkšņi viņš apstājas priekšā Irisai.

-   Tad tāpēc jūs pirmīt bijāt tik pārvērtusies pret mani? - viņš atsāka. - Kaut jūsu māsai ir izdevies nolaupīt jūsu bērnišķo naivumu, jūs tomēr apgalvojat, ka viņa neesot to tā domājusi? Vienalga es negribu sagraut jūsu ticību māsai. Tikai atļaujat man vienu jautājumu, vai jums. neliekas, ka esmu pārāk vecs, lai sargātu jūs pret visām dzīves vētrām?

-   Kāpēc jūs vienmēr runājat par savu vecumu?

Irisa atjautāja, pūlēdamās piešķirt saviem

smiekliem parasto bezbēdību.

-    Bet cs taēu esmu vecs, lik vecs, ka pilnīgi varētu būt jūsu tēvs. Tāpēc jūs arī sajūtat pret mani uzticību, - Hohvalds atbildēja, nenovērsdams no viņas acu.

Irisa pakratīja galvu.

-   Esmu pazinusi daudzus vecus kungus, bet to vecuma dēļ neesmu sajutusi pret viņiem nekādu uzticību, - viņa smaidīdama sacīja.

-   Un jūsu uzticēšanās man - no kurienes tā nāk?

-   Nezinu, - viņa vienkārši atbildēja, - droši vien no sirds.

-   No sirds… - viņš dziļi aizkustināts atkārtoja. - Irisa, vai jums šķiet, ka šī pali sirds - jūsu jaunā, šķīstā, neaizskartā meitenes sirds varētu šo veco vīru, tas ir, mani, arī mīlēt? Es nerunāju par bērna uzticīgo mīlu, bet gan par līgavas lielo, kvēlo mīlu, kas nepazīst nc robežas, nc noteikumus…

Viņš spēji apklusa. Irisa lūkojās viņā lielām, izbaiļu pilnām acīm. Viņas seja pēkšņi bija nobālusi.

Hohvalds saudzīgi saņēma viņas roku savējā un dziļi noliecās pār tām.

-  Irisa, cs mīlu lcvi ar visu sirdi, - viņS vienkārši, bet pārliecinoši sacīja.

-   Vai tad tas ir iespējams? - viņa" stostījās. - Es laikam tikai sapņoju… Jūs mani mīlat? Jūs, kas parādījāties man ka saules stars… mani, nabaga muļķa meiteni, kas nav cienīga, ka tāds vīrietis ka jūs pievērš tai savu uzmanību. 0, jums nevajadzētu ar mani ta jokot.

Hohvalds maigi apskāva to un noskūpstīja uz lūpām.

-   Paldies tev par šo saldo, neapzināto atzīšanos! - viņš klusi sacīja. - Un tas tiešām tiesa, ka tu gribi kļūt mana? Tu, ziedoņa jaunais pumpuriņš, un es, rudens sākums? Vai tiešām tu mani tik ļoti mīli, lai neredzētu šos gadus, kas sagūluši starp mums?

-   Es nekā nezinu par gadiem, zinu tikai, ka man jūs jāmīl vai … jāmirst! - viņa kā atbalss izdvesa.

-   Irisa, mana salda līgava…

Klusēdama, jo laime, kas nāk tik valdonīgi, dara mēmu - viņa, piekļāvusies tā krūtīm, stāvēja plašajā, klusajā telpā, kur pa vaļējiem logiem ieplūda pavasara saules stari un puķu reibinošā smarža.

Tic bija vistīrākie svētlaimes mirkļi šīm sirdīm, kas tik atri, tik neatvairāmi bija atradušas viena otru tajā brīnišķīgajā mīlā, kas ir stiprāka par nāvi.

Kā zibens spēriens tā bija nākusi pār Irisu un firstu Hohvaldu: vienam apzināta un skaidra jau kopš pirmā acumirkļa, otrai neapjausta kā salds noslēpums, un tikai Zigrīdas rupjā roka pagājušajā naktī bija norāvusi viņas dvēselei plīvuru ar jautājumu: "Vai mīli viņu?" Un nakts klusajās, vientuļajās stundās viņa bija sapratusi to, kas pēdējo divdesmit Četru stundu laika bija pildījis viņu ar tik brīnišķīgas laimes sajātu.

Nu ta bija kļuvusi īstenība - viņa bija Hohvalda līgava! Viņa jutas noreibuši, tapče aizvēra acis - tik skurbinoša bija apziņa, ka viņš to mīl. Firsts vēl ciešāk iekļāva viņu savos skāvienos, it ka bīdamies, ka viņa jauna laime varētu pacelties spārnos un aizlidot no ta.

Skaļi smiekli, kas atskanēja zem villas logiem, iztraucēja viņus no īsa svētlaimes brīža. Ta bija parēja sabiedrība, kas pulcējas leja, lai aplūkotu villu.

-  Šodien izliksimics citu priekšā vēl sveši, mīlulīt, - firsts sacīja. - Rīt cs ieradīšos pie tava tēva un lūgšu viņam tavu roku. Vai jūties pieteikami mierīga, lai neļautu citiem nekā manīt?

Viņa pacēla pret to savu smaidā apskaidroto seju.

-   O, manī ir lik dziļš miers un klusums! - viņa sirsnīgi sacīja. - Tas tāpēc, ka mani padarīji tik bezgala laimīgu.

Hohvalds noskūpstīja viņas pieri tādā bijībā, it kā viņa lūpas pieskartos kādam svētumam, lad piegāja pie loga un izliecās ārā.

-   Ja kungi gaida grāfieni Irisu un mani, tad mēs jau esam augšā! - viņš sauca.

-   Tas ir prcl norunu! - mis Fuksija smējās. - Nobēgt divatā nedrīkst!

-   Labi, turpmāk ievērosim, - firsts atbildēja, - un par sodu apņemamies nodol kopējā rīcībā visas tās zināšanas, ko esam līdz šim ieguvuši!

Zigrīda pēc firsta vārdiem sarāvās, it ka tai būlu iedzēlusi Čūska. Viņa bija pirmā, kas ienāca villā un tūlīt steidzās augšup, nepagaidījusi pārējos. Viņa ieraudzīja Irisu un firslu stāvam kādas gleznas priekšā un tik klusi piezagās tiem no mugurpuses, ka viņas soļi uz akmens grīdas nemaz nebija sadzirdami.

"Šī glezna tiešam ir reli īpatnējs Mediči laikmeta mākslas darbs", - tas bija viss, ko viņa dzirdēja, un Irisa jau mierīgi pievērsa viņai savu līksmi smaidošo seju ar lēnīgam, brīnišķi apskaidrotam acīm.

-  Vai ta nebija lieliska ideja: vajadzēja klausīties mis Fuksijas gudrības, klusiņām iezagties villa un to netraucēti aplūkot? - viņa laipni sacīja.

-    Ļoti laba ideja, - Zigrīda piekrita, pētoši vērodama masu. - Kuram ta vispirms ienāca prata?

-   Īstenība grāfienei Irisai, kaut viņa izteica arī manas domas, ka būtu ?.ēl apmeklēt šo vēsturisko vietu kopa ar tadam personām, kas nemaz neinteresējas par to, - firsts paskaidroja. - Tad cs ieteicu šo bēgšanu, un ta mums ir lieliski atmaksājusies. Mēs jau izstaigājām visu villu.

Zigrīda mehāniski pamāja ar galvu. 0, kaut viņa būtu bijusi klat!… Tomēr Irisa bija lik mierīga, tik šķietami vienaldzīga… Sis neprātīgais bērns droši vien sevi nodotu, ja būtu kas nolicis!… Zigrīda Erlcnslcina nezināja, ka laime piešķir arī mieru un pašpaļāvību.

Pa šo laiku bija ieradušies arī pārējie, un nu iesākās villas apskate kopēja bara, kur nebija iespējams nodoties īstai mākslas baudai. Pavadonis, ko firsts pirmīt bija noraidījis, bez aicināšanas pievienojas sabiedrībai, cerēdams nopelnīt vēl vairāk dzeramnaudas. Viņš pastāstīja arī daudzas leģendas par gariem, kas spokojoties pilī, starp citu, arī par pašas Blankas Kapcllo garu, kas kairu nakli pārslīdot no mazas ēdamzāles sava guļamistaba, un jau daudzi cilvēki esot šo spoku redzējuši un pārliecinājušies par ta esību.

-   Kaut arī kādam no mums laimētos redzēt tik skaistu spoku! - Boriss Hrizopra iesaucas.

-  Jūsu ilgas pēc skaistu sieviešu gariem ir pavisam kaut kas jauns, - mis Fuksija koķeti ķircinājās. - Kopš kura laika tad jums vairs nepietiek ar skaistuma mirstīgu iemiesojumu?

-   Es gribētu zināt, kur teika par Bianku Kapcllo beidzas patiesība un sakas dzeja, - Saša iemeta starpa. - Vai viņa tiešam bijusi noziedzniece vai tikai godkārīga sieviete?

-   Abas, godaia jaunkundze, - Spinijs atbildēja. - Ja vēlaties, cs jūs kādreiz iepazīstināšu ar maniem vēsturiskajiem pētījumiem par liclhcrcogicncs Biankas Kapcllo dzīvi un personību, tic ir ļoti saistoši.

-   Vai esat nodomājis sarakstīt skaistas vcnēciclcs vēsturi, kavalicr? - grafs Erlcnstcins ieinteresēts jautāja.

-   Ja un nē, grafa kungs, - Spinijs atbildēja. - Es krāju materiālus savam darbam "Dēmons sicvicVē" - šim pārmetumam, kas mani ļoti saista un pastāvīgi nodarbina. Mana apcerējuma ilustrēšanai cs vācu piemērus - visu zemju slavenas un neievērojamas noziedznieces. Ceru, ka mans darbs reiz kļūs par svarīgu palīglīdzekli sievietes psiholoģijas studijām.

-   O, kads baisms temats, - Irisa piemetināja un nodrebinajas, it ka viņai būlu kļuvis salti. - Sic pētījumi jums tiešam sagādā prieku?

-    Cilvēka sirds dziļumi ir ka aka, kur mēs smeļamies gudrību, - Spinijs nopietni atbildēja.

Zigrīda paraustīja plecus.

-    Ko gan cilvēks var atrast pievilcīgu šadas lietas! - viņa nicīgi noteica.

-    Ja, tas ir neapšaubāmi, ka tieši drausmais visvairāk saista mosu prātus, - grafs Erlcnstcins nopūzdamies ierunājās.

-  Ar piemēriem no jūsu skaistas dzimtenes Itālijas vien pieliks vairāku sējumu piepildīšanai, - Zigrīda sacīja. - Sai idejai ierosmi droši vien devuši jūsu tautiešu, šo sevišķo briesmoņu neskaitāmie piemēri?

-   Ļoti iespējams, - Spinijs mierīgi atbildēja uz vienu no šiem daudzajiem uzbrukumiem, ar kādiem Zigrīda mēdza to kaitināt.

-    Vai varbūt ta bija Lukrēcija Bordzija viena pati, kam jūs varai pateikties par šo ierosinājumu?

-    Zigrīda mazliet ironiski turpināja, jo arī viņu savukārt kaitināja kavaliera nesatricināmais miers.

-   Kamēr Lukrēcija Bordzija dzīvojusi Romā, tā bijusi liela grēciniece, bet noziedzniece viņa nekad nav bijusi, - Spinijs atbildēja.

-   Vai domājat savā darbā pagodināt piemēriem arī mūs, vāciešus?

-   Protams, citādi tas būlu nepilnīgs. Dēmons nav saudzējis arī vācu sievietes. Pirms da2ām nedēļām cs nejauši atradu pie kāda drauga vccu, jau galīgi nodzeltējušu vācu' avīzi, kas gadiem ilgi bija mētājusies viņa grāmatu kasies dibenā. Šajā avīzē

-   ta varēja būt piecpadsmit vai pat divdesmit gadu veca - es atradu kādas zvērināto tiesas prāvas sakumu. Apsūdzēta bijusi kāda jauna, labāko aprindu sicviclc, kas bez redzama iemesla, - jo visi to uzskatījuši par laimīgu sievu un māti, - nošāvusi savu vīru. Savu vainu viņa aukstasinīgi, ciniski noliegusi, tomēr liecinieku izteicieni, liekas, viņu pazudinājuši.

-   Un kā sauca šo… dāmu? - grāfs Erlcnstcins mazliet trīcošā balsī jautāja.

-   Es vairs laga ncalccros… esmu aizmirsis viņas vardu, - kavalieris atbildēja, iekaisis stāstījumā par izvelēto tematu.

-    Bet šis gadījums mani ārkārtīgi ieinteresēja. Esmu uzdevis kādam senlietu tirgotajam apgādāt man visus iztrūkstošos avīzes numurus un pēc tiem sīki iepazīšos ar šo lielu. Esmu ziņkārīgs un gribu zināt, vai apsūdzēta sodīta un, vai prāvas gaita atklājušies arī kadi attaisnojoši apstākļi. Viņas vārds… man tik grūti nākas iegaumēt vācu uzvārdus… Stcin… Stcin… nē, Bcrg… nē - sasodīts! Es vēl pats pārtulkoju sev šo vardu, lai vieglāk varētu to iegaumēt… Ja - Ravcnsbcrga… vai Ravcnsburga!

Vai drīkstu kungiem atgādināt, ka mums jāpasteidzas? - Hrizopras kundze ieķērcās, jo viņai šī saruna jau sen bija apnikusi. - Mēs taCu negribēsim, braucot mājup, iedzīvoties drudzī, kas šeit pļavas pēc saulrieta viegli iespējams. Tātad - uz priekšu! - Un, saņēmusi grafa Erlcnstcina elkoni, viņa devas prom.

r Sadas lietas mani vienmēr satriec, - Irisa sacīja. - Kāpēc gan smelt gudrību vienīgi cilvēka sirds ēnas pusēm? Es slavēju lo gudrību, ko sniedz gaisma, kura atmirdz 110 dzīves kalngaliem.

Firsts Hohvalds, kas līdz šim dīvaina sasprind- zinatība bija vērojis kavalieri, ar stingu smaidu pievērsās jaunajai meitenei.

Tieši šiem saules bērniem visbiežāk nākas iegrimt dzīves naktī, - viņš skumīgi ierunājās, lad čukstus piebilda: - Lai Dievs tevi pasarga no ta, mīlulīt!

Zigrīda bija visu redzējusi un velli lauzīja galvu, pūlēdamas atrisināt šo mīklu. Ko nozīmēja pētošais skatiens, ar kadu firsls bija uzlūkojis Spiniju?

Kāpēc šī sāpju izteiksme viņa atklātajā seja? Un ko viņš bija iečukstējis Irisai?

I - Es velētos, kaut būtu jau majas, - viņa Ievaidējās, noliekdama sāpošo galvu. Un tad viņai atausa gaisma: firsts bija jutis, ka kavaliera stāsts nepatīk Irisai- un tas viņu uztrauca. Ja, ta bija! 0, nepanesami!

ļ Tomēr arī šai dienai pienāca gals, tāpat ka visam iepriekšējam, un saule norietēja, pirms vēl maza sabiedrība bija sasniegusi parka ieeju, kur gaidīja pajūgi. Hrizopras kundze gribēja 'atkal sasēdināt visus pēc sava prata, bet, ta ka tika norunāts, ka ikviens brauks tieši mājup, tad viņa apmierinājās ar to, ka Boriss iesēdas kopa ar firstieni un mis Granti, viņas ratos palika firsts un kavalieris. Ģencralicnci nekas nebūtu pretim, ja Spinijs mazliet aizrautos ar Sašas bagātību, jo viņa sevī sprieda: "Labāk plukata neka neviena."

Pēc saules rieta strauji satumsa un kļuva vēsāks, tomēr strauja temperatūras maiņa nebija tik bīstama ka balta, spokaina migla, kas pacēlās no pļavām' . un fantastiski lidinājās gaisā turp un šurp kā garu [ pulki. Kamēr Hrizopras kundzes un firsticncs I Akatčinas ratos dzīvās sarunas nc mirkli nenorima, Krlcnstcinu vāģī valdīja dziļš klusums. Grāfs sēdēja [ domīgs, sevī iegrimis; Zigrīda bija atbalstījusi sāpošo galvu sēdekļa spilvenā; viņiem pretī sēdēja Irisa, priecādamās, ka var netraucēti nodoties saviem sapņiem par laimi, kas piešķīra viņas sejai I dievišķu apskaidrolību.

Mājās grāfs Erlcnstcins, atsaukdamies uz nogurumu, tūlīt aizgāja savā istabā, palūdzis ienest sev vieglus uzkožamos. Zigrīda neēdusi uzkāpa savā guļamistaba, un Irisa vēl da2as skaistas stundas pavadīja sava mazajā buduārā, ļaudamās sapņiem. PCc tam viņa kāpa augšup - klusi, klusi, lai

neuzmodinātu Zigrīdu. Viņa nobijās, atrazdam masu sava istaba balu un ar to pašu drum gandrīz naidīgo skatienu ka pagājušajā naktī.

-   Beidzot! - viņa pieceldamas sacīja. - Es ja domāju, ka tu nemaz nenāksi gulet.

-   Man šķita, ka tu jau sen guli.

Zigrīda noraidoši pamāja ar roku un nostāja Irisai priekša tik tuvu, ka viņas karstā elpa glāstij tai vaigus.

-   Vai tev nekas man nav sakāms? - vina klusi glūnoši jautāja.

Irisa ar šausmām atcerējās pagājušo nakti.

-   Ne, - viņa notrīcēdama atbildēja.

Zigrīda strauji pagriezās un, pat ncnovClejus māsa "labu nakti", izgāja no istabas. Bet Iris rūpīgi aizslēdza abas durvis un tikai tad atviegloti atkrita savā gultā.

Otrā rīta pienāca Sašas zīmīte, kurā viņa aicināja abas māsas apmeklēt sv.Marka klosteri, kur glabāja dažas retas, vērtīgas gleznas. Viņa tālredzīgi piemetināja, ka Boriss esot aizbraucis līdzi mij Grantei pirkt zirgus. Irisa lūdza atļauju palikt mājas, aizbildinādamas ar galvassāpēm. Viņa juta, ka ncspCs sajūsmināties par mākslu tagad, kad jau pec dažām stundām vajadzēja izšķirties viņas liktenim. Zigrīda pieņCma Sašas uzaicinājumu, kaut seno florcnciešu māksla viņu maz interesēja. Varbūt viņu vilināja Sašas piezīme vēstules beigās, kuru māsai bija noklusējusi: "Ceru, ka arī krusttēvs Marsels mūs pavadīs."

Kad Zigrīda pCc pulksten desmitiem atstāja pili, lai brauktu uz Hrizopru namu, Irisa paņēma vijoli un uzkāpa augšā, lai ar savu spēli netraucētu tCvu.

Tiklīdz lociņš sāka slīdēt pār stīgām, viņu atkal pārņēma dziļš miers. Lociņš kā vienmēr paklausīgi sekoja viņas domam un sapņiem, ietērpjot tos »clltīrās skaņas un saldas, vienkāršās melodijas, kuras atspoguļojas viņas šķīsta dvēsele, viņas jaunā, likai nupat pamodusies sirds. Viņu tā aizrāva spēle, ka pat aizmirsa laiku, kas citreiz šādos gadījumos mēdza likties stāvam uz vietas. Un par ko gan viņa lai uztrauktos? Vai viņas roku nelūdza pats Jaukākais cilvēks visā pasaulē? Vai tēvs nevarēja justies lepns, ka viņas mazo meitiņu, viņa saules stariņu iekāroja viņš - viņš?

Viņa svētlaimīgi pasmaidīja šajā brīnišķīgajā npziņā, un viņas vijole gavilēja īsta uzvaras sajūsmā.

Tc pēkšņi atvērās durvis un istabā ienāca Zigrīda. I - Kā, jau mājās? - Irisa izbrīnā jautāja. | - Pulkstenis jau viens, - Zigrīda sausi atbildēja. I - Pulkstenis viens? - Irisa pārvilka ar roku pār pieri. Kā gan viņa bija varējusi tā aizmirsties savos sapņos?

r - Es lejā dzirdēju, ka firsts Hohvalds esot šeit bijis, - Zigrīda nevērīgi piezīmēja, un Irisas pārsteigtais skatiens viņu pārliecināja, ka tai tiešām liekas nav zināms par šo apmeklējumu.

Irisa mehāniski nolika vijoli un mulsi pārvilka roku pār matiem. Viņš bijis šeit, un tēvs nav viņu saucis?

Pie galda grāfs bija kluss un sevī iegrimis un palika tāds arī vēlāk, pastaigādamies ar abām meitām. Vērīgajai Zigrīdai tomēr likās, ka viņa skatiens bezgalīgā līdzjūtībā bieži kavējas pie Irisas, kuras bālā seja un saraudātās acis tomēr vēl nevarēja izskaidrot šādu maigumu no tēva puses. Tomēr ne Zigrīda, nc Irisa, ne arī pats grāfs neka nejautāja. Likās, it kā pār mazo ģimeni būtu savilkušies draudīgi negaisa mākoņi, un neviens no viņiem nezināja, vai tic aizies garām vai arī nogrūs

par viņiem. Un ta pagāja diena… pagāja gara, baiga nakts.

Zigrīda bija teikusi taisnību: firsts Hohvalds tiešām ap pulksten divpadsmitiem bija ieradies Erlcnstcinu pilī. Grafs sirsnīgi apsveica lo un saka runāt pat vakardienas izbraukumu, bet Hohvalds lo drīz vien pārtrauca.

-   Grafa kungs, - viņš iesaka, - šodien naku pie jums kada nopietna lieta, tik nopietna, ka no tas atkarīga visas manas dzīves laime.

-   Jūs padarāt mani ziņkārīgu, mīļais Hohvald, - grāfs izbrīnījies sacīja, noradīdams uz atzveltnes krēslu loga nišā, kur pats līdz šim bija sēdējis. Tomēr firsts palika slāvam, uzlicis roku uz krēsla atzveltni.

-   Grafa kungs, cs pagodinos lūgt jūsu meitas, grāfienes Irisas roku, - viņš svinīgi, jūtami aizkustināts, turpināja.

Grāfs Erlcnstcins mirkli mēmi uzlūkoja firstu, lad atslīga krēsla un ar abām rokām aizsedza scju.l Brīdi istabā valdīja lik dziļš klusums, ka pati pulksteņa tikšķēšana uz kamīna izklausījās tajā kāļ vesera sitieni.

-   Grāfa kungs, kā lai izskaidroju sev šo ilgo i klusēšanu? - firsts atsāka nedroši, aiz uztraukuma! trīsošā balsī.

Grāfs pacēla seju, kurā atspoguļojās visdziļākās dvēseles sāpes un ar drebošu roku noslaucīja no pieres saltos sviedrus.

-   Irisa ir laimīga, ka viņai izdevies iegūt jūsu sirdi, - viņš beidzot ar pūlēm sacīja. - Bet pirms cs drīkstu priecāties par šī mīļotā bērna laimi, I mans gods uzliek man par pienākumu atklāt jumsi kādu noslēpumu, kuru uzticu jūsu goda glabāšanā…!

Firsts Hohvalds mēmi pamāja ar galvu: vārdi šeit | bija lieki. Bet kāpēc gaiss šajā telpā pēkšņi bija 1

kļuvis tik smags, tik slapējošs? Kapčc asinis pēkšņi saka šalkt viņa ausīs un acu priekša saka dejot sarkanas liesmas?

-   Irisa nav mana meita, - grafs Erlcnstcins dobji sacīja.

-  Nav jūsu meita? - Hohvalds mehāniski atkārtoja.

-   Nav mana meita pēc miesas, tomēr ir mans bērns pēc gara un sirds, - grafs vēl klusāk turpināja. - Vai gribat zināt, kas viņa ir?

-   Ja, man taēu ir tiesības to zināt, - firsts izdvesa.

-   Irisa ir manas māsa, Marijas fon Ravcnsbcrgas meita.

Bāls, trulu skatienu, par desmit gadiem novecojis Hohvalds atbalstījās pret sienu, ar abām rokām krampjaini aizspiezdams acis.

Ilgu laiku istaba valdīja kapa klusums, ko beidzot atkal pārtrauca grāfs Erlcnstcins.

-   So bērnu - Mariju Irisu - mēs pieņēmām savā namā tūlīt pēc tam, kad viņas māte… atstāja mājas, - viņš klusa balsī iesāka, ļaudamies atmiņām. - Lai nevainīgajam bērnam nebūtu jānes Kaina zīme pasaules acīs, cs iedrošinājos griezties ar lūgumu pie karaļa pēc žēlastības. Ar valdnieka pilnīgu piekrišanu mēs izdarījām svētīgo krāpšanu, kam vajadzēja izsargāt šā jaunā cilvēka dzīvību no ciešanām un sarūgtinājumiem, izlaiduši baumas, it kā mazā, vārgā Marija fon Ravcnsbcrga būtu mirusi. Mēs audzinājām viņu, nosaucot par Irisu, kā mūsu vienīgā bērna Zigrīdas dvīņu māsu. Mūsu klusais, vientuļais dzīvesveids padarīja Kairā šo lietu diezgan vienkāršu, un, kad mēs pēc gadiem pārnācām dzīvot Itālijas dienvidu piekrastē, nevienam vairs nevarēja rasties šaubas. Arī' pašas meitenes nekā nenojauta, jo mēs līdzīgi dalījām savu vecāku mīlestību starp viņām abām. Ta Irisa uzauga saules gaismā tālu no savas izcelšanās ēnas, un cs ik dienu lūdzu Dievu, kaut tā nekad nedabūtu zināt, kā bērns viņa ir. Bet cilvēkam, kas lūdz viņas roku, cs nedrīkstu noslēpt patiesību.

Firsts Hohvalds piekrizdams pamāja ar galvu.

-   Piedodiet, - viņš sacīja, ar pūlēm savaldījies, - šis trieciens nāca lik pēkšņi, lik negaidīti…

-  Es jūs pilnīgi saprotu, - grāfs nopietni atbildēja, tad vilcinādamies piebilda: - Un… Vai Irisa zin?…

-   Kopš vakardienas… Kajano villā… - Hohvalds izdvesa. - Viņa solījās kļūt manas dzīves saule…

Viņš strauji aprāva teikumu.

-   Nabaga mazā Irisa! - grāfs Erlcnstcins klusi sacīja. - Nabaga ziediņš, kas jau uzplaukstot lemts novīšanai! Varbūt tas v'fn nenogalinās, bet ar lo samierināties viņa tomēr nekad nespēs. Viņa ir tikpat dziļjūtīga kā… kā viņas tēvs. Nabaga mazā Irisa!

Hohvalds pacēla abas rokas, it kā gribēdams atvairīt no sevis šos sāpinošos vārdus.

-   Ļaujiet man aiziet, grāf, lai varu vienatnē tikt ar to galā, - viņš lūdza. - Man jāsakopo .domas…

-   Jā, ejiet, - Erlcnstcins pieceldamies sacīja. - Nav taēu nozīmes vairs runāt par to. Irisai būs tas jāpārcieš…

īsi atsveicinājies, Hohvalds izgāja, atstādams grāfu vienatnē ar skumīgām pārdomām.

-   Arī viņā esmu vīlies, - viņš nomurmināja, ar rūgtumu nolūkodamies pakaļ firstam. - Man- šķila, ka viņš ir stiprāks, brīvāks no aizspriedumiem, patstāvīgāks savās jūtās… Bet no otras puses - vai man maz ir tiesības prasīt to visu manam saules stariņam? Vai vispār cs drīkstu iedomāties, ka cilvēks ar neaptraipītu, augstu cienījamu vārdu būs mierā savienot to ar kādu citu, kas apzīmogots ar Kaina zīmi? Nē, cs esmu netaisns pret šo cilvēku, kura pienākums ir rūpēties, lai viņa pēcnācēji būtu brīvi no iedzimtības lāsta. Nabaga mazā Irisa! Ko gan lai saku viņai, ja tā jautās? …

Grāfs Erlcnstcins tiešām bija nodarījis firstam Hohvaldam netaisnību. Tomēr nevis Ravcnsbcrgu vārds, nevis iedzimtības teorija bija satriekusi firstu, tās bija pavisam citāda veida domas un atmiņas, kas knābāja viņu daudz briesmīgāk, daudz sāpīgāk nekā ērglis Prometeja miesu. Būt vienam, vienam, prom no lielpilsētas trokšņā - tā bija viņa pirmā vēlēšanās. Bet uz kurieni ? Kur gan cilvēks var būt viens? Te viņam ienāca prātā franciskāņu klosteris - tā birzīs reti kad iemaldījās svešs cilvēks. Paņēmis važoni, viņš lika tam" braukt uz klosteri. Pavēlējis vedējam izjūgt zirgus un gaidīt viņu, Hohvalds atviegloti uzelpoja, kad klostera vārti atvērās viņa priekšā un brālis vārtnieks ar laipnu smaidu ielaida to pagalmā.

Diena bija silta, bet lauru un ciprešu birzīs valdīja patīkams vēsums. Liela akmens krusta piekājē, kas pacēlās pakalna virsotnē, no kurienes pavērās jauks skats uz apkārtni, firsts noslīga zemē un iespieda seju sūnās, lai aizturētu kliedzienu, kas lauzās pār lūpām.

-   To nē… to nē!… - viņš vaidēja. - Ak Dievs, kā gan tu varēji ļaut tam notikt? Vai tiešām nepietiek vēl šo divdesmit bezgala garo gadu, vai tiešām izpirkšanai jāsākas tagad, kad manā dzīvē ienācis šī bērna gaišais tēls, kad dzīve sola man mīlu un laimi? - Gandrīz sabrukdams zem savu sāpju smaguma, viņš ar labo roku apskāva krusta vēso pamaļu, bet kreiso piespieda pie sāpošās pieres.

-   Viss ir nīcīgs, arī sāpes, - viņam aiz muguras pēkšņi atskanēja dziļa, mierīga balss. Tas bija klostera priekšnieks, kas, birzī pastaigādamies, neviļus bija ieraudzījis savu nepazīstamo viesi.

Firsts Hohvalds piecēlās un nopietni pamāja ar galvu.

-  Es zinu, tās beidzas līdz ar nāvi, - viņš sacīja. - Bet tikmēr…

-    Tikmēr mēs noliekam tās kā ziedojumu šī krusta pakājē, - klostera priekšnieks lēnīgi atbildēja. - Mēs esam dzimuši sāpēm, un cilvēku lielākajam vairumam tās ir nepieciešamas, lai caur tām viņu dvēseles nāktu pie Dieva un viņa atzīšanas. Turpretī citi šo pašu ccļu atrod caur laimi. Tomēr maz ir tādu, kam laime nes svētību.

-   Kāpēc? - Hohvalds strauji jautāja. - Ja csain laimīgi, mums jābūt pateicīgiem par to Dievam, tātad laime ir Dieva dāvana. Bet kā gan tas var būt, ja lik maz ir lādu, kam tā nes svētību?

Klostera priekšnieks paspēra soli sāņus un noplūca kāda auga stiebru.

-   Rcdzicl, mans* draugs, - viņš sacīja, - tā ir driģeņu zāle, kas satur briesmīgi postošu indi. TaCu Dievs licis augt arī šai zālei, jo ārsta rokās tā spēj pārvērsties dziedinošā līdzeklī. Vai saprotat šo salīdzinājumu?

-   Jā, tēvs, pateicos jums par to, - firsts gurdi atbildēja. - Diemžēl šis salīdzinājums ar laimi vairs nevar attiekties uz mani, un kādu dienu cs tomēr ieradīšos un lūgšu jūs ierādīt man vienu no klostera tukšajām istabiņām.

-   Istabiņu jūs varat dabūt katrā laikā, - klostera priekšnieks mierīgi sacīja. - Bet vai esat pārliecināts, ka jūsu sāpes ir paliekošas? Nekas nav viltīgāks, nekas nav nepastāvīgāks kā sāpes un prieks.

Hohvalds nokāra galvu un pārdomāja ne jau par savas dziļās nelaimes palickamību, jo tā taCu bija saistījusi viņu uz visu mūzu, - viņam pēkšņi bija ienākusi prātā doma uzticēties šim vienkāršajam franciskāņu mūkam ar gudrajām, labsirdīgajām acīm.

Es gribu jums ko pastāstīt, tēvs, - viņš apņēmīgi sacīja. - Vai jums ir laiks mani uzklausīt?

Klostera priekšnieks cicši uzlūkoja savu, kā viņam šķita, visai dīvaino viesi.

-   Tas būs jūsu stāsts, mans dēls? - viņš lēnām jautāja.

-   Lai būtu - mans, - firsts pēc īsas vilcināšanās atbildēja. - Jau divdesmit gadu pagājis kopš tā laika, kad izsūdzēju to garīdzniekam, bcl šaubas tomēr palikušas, tās ir kā ērkšķis mana sirdī, un rēta tajā vēl šodien ir tikpat svaiga kā pirmajā dienā.

Vai ieiesim baznīcā? - mūks vilcinādamies jautāja.

-   Nē, Hohvalds atbildēja. - Es jau jums teicu, ka garīdznieks, kam izsūdzēju savus grējus, man tos jau atlaida, kaut cs nekā nenoslēpu, pilnīgi atvēru tam savu sirdi.

-   Cilvēka sirds viļ, mans dēls. Viņa vienmēr meklē un atrod ko tādu, kas saudzē tās kļūdas.

-   Es neesmu sevi saudzējis, drīzāk otrādi - cs attēloju visu melnākā krāsā, nekā patiesībā bijis. Un nevis tādā nozīmē šaubas mani vajājušas visus šos divdesmit gadus - mana sirds toreiz bija pārāk satriekta, lai spētu būt nepatiesīga. Vai varu sāki?

Atbildes vietā mūks nosēdās uz velēnu soliņa krusta piekājē.

-   Es klausos, - viņš vienkārši sacīja.

Un Hohvalds stāstīja par to, ko tik ilgi bija nesis sevī. Nobeidzis savu stāstu, viņš atviegloti uzelpoja.

Klostera priekšnieks piecēlās un, nenovērsdams skatienu no firsta, piegāja un uzlika roku tam uz pleca.

-   Vai varat zvērēt pie šī krusta, mans dēls, ka jūsu domas bijušas šķistas un jūsu vārdi bez viltus?

Hohvalds paspēra soli tuvāk un kā zvērodams uzlika labo roku uz krusta pamata.

-   Zvēru pie krusta! - viņš svinīgi sacīja.

Klostera priekšnieks atkal uzlika roku savam

viesim uz pleca, un viņa acis iemirdzējās asaras.

-  Griezies atpakaļ, mans dčls, - viņš maigi sacīja, - griezieties atpakaļ pasaulē, tur ir tava vieta, un ved šo mīlīgo bērnu savā namā un dziedi slavu Dievam, kas lēmis tev visskaistāko un visbrīnišķīgāko grēku izpirkšanu!

Vēl ilgi Hohvalds kavējās kloslcra dārzā zem lauriem un cipresēm, sarunādamies ar mūku, un, kad viņš beidzot devās atpakaļ, Florcncē tas iebrauca kā cilvēks, kurš izcīnījis un uzvarējis visas šaubas.

Tomēr šodien viņš vairs neuzmeklēja Erlcnstcinu pili, jo pēc pārdzīvotajiem dvēseles saviļņojumiem viņam bija nepieciešams miers, lai atgūlu iekšējo līdzsvaru. To sasniegt viņam vislabāk palīdzēja domas par savu laimi. Viņš priecājās, ka bija atvēris savu sirdi sirmajam mūkam, kas lik skaidri un nepārprotami bija tam pierādījis, ka viņa šaubas bijušas likai ziepju burbuļi, kas iznīka reliģijas patiesību priekšā. Nu viņam pašam šķita gandrīz neticami, ka viņš jebkad varējis aplūkot lās cilā apgaismojumā.

Viņu bija pārņēmis dziļš miers, kuru viņš lik* ilgi un vclli bija meklējis.

Kad viņš otrā rītā, cik agri vien to atļāva pieklājības likumi, ieradās Erlcnstcinu pilī un sekoja sulainim namā, grāfs ar abām meitām (jo tā taču mums jāsauc viņas arī turpmāk!) stāvēja koridorā pilnīgi saģērbušies iziešanai un kalpotāja oficiālais pieteikums izskanēja neviena nedzirdēts, jo tajā pašā acumirklī Hohvalds jau stāvēja viņu priekša.

-   Sveiks, mīļo firsl! Vai neiesim mana istaba? - grafs sacīja, pārsteigts par Hohvalda negaidīto apmeklēju mu.

Bet Hohvalds nedzirdēja. Viņa skatiens nenovērsās no Irisas, kas bāla, plaši ieplestam acīm un strauji pukstošu sirdi stāvēja, atbalstījusies pret kāpņu margām, un bija tuvu ģībonim. Firsts piegāja viņai klat un, apskāvis to, maigi piekļava viņas galvu pie savam krūtīm. Ta viņš pieveda Irisu pie grafa.

-  Vai drīkstu viņu paturēt? Vai atdosit man Irisu? - viņš siltā, izjustā balsī jautāja.

Grāfs Erlcnstcins dziļi, dziļi ielūkojās viņa atklātajās, godīgajās acīs, kurās šķita atspoguļojamies visa viņa dvēsele.

-   Marsel, manas sirds dēls, dari viņu laimīgu, laimīgu, - viņš dziļi aizkustināts sacīja.

Un viņi tiešām iegāja grāfa istabā, kur Hohvalds uzelpodams palūkojās visapkārt. "Cik šodien viss citādi nekā vakar!" viņš nodomāja, uzmezdams skatienu loga nišai, kur tas vakar bija saņēmis triecienu, kas viņam bija šķitis smagākais tā mūza. Nu arī tas bija kļuvis par svētību!

Saudzīgi atraisījusies no firsta apskāvieniem, Irisa maigi piekļāvās tā vīra krūtīm, kuru viņa vienmēr bija uzlūkojusi par savu tēvu un kā tēvu arī mīlējusi.

-   Vai tas ir ļoli, ļoli nepateicīgi no manis, ka cs viņu mīlu un gribu levi atstāt? - viņa čukstēja, un laimes asaras ritēja tai pār vaigiem.

Grāfs Erlcnstcins glāstoši pārvilka ar roku pār viņas gaišajiem matiem, no kuriem tā jau bija noņēmusi cepurīti.

-    Tu tikai pildi dabas likumu un seko savam pirmatnējam aicinājumam, mans saules stariņ, - viņš lēnīgi sacīja. - Esmu laimīgs, ka tev kritusi labākā daļa, ka tu kļūsti laimīga!

Irisa vēlreiz apskāva grāfa kaklu un noskūpstīja tā pieliekto vaigu. Tad viņa strauji pieskrēja pie Zigrīdas, kas mēma un stinga stāvēja durvīs kā automāts, ko kāds aizmirsis uzvilkt.

-   O, Zigrīd, cs esmu tik neizsakāmi laimīga! -' viņa klusi sacīja, apskaudama māsu. - Neļaunojies, ka neesmu runājusi jau agrāk, neesmu tev uzticējusies. Redzi, cs nevarēju to atklāt, jo tas taču nebija tikai mans noslēpums.

-   Apsveicu, - Zigrīda skaļi, bez kādas izteiksmes sacīja. - Apsveicu, - viņa atkārtoja, sniegdama firstam savu ledaini sallo roku. Tad, noskūpstīdama tēvam vaigu, viņa vēl trešo reizi sacīja: - Apsveicu.

-   Nu mēs paliekam divi vien, Zigrīda, gandrīz vairs neatmaksāsies saimniekot, - grāfs jokoja. - Un tad arī tu sekosi māsas labajai priekšzīmei!

Bet Zigrīda tikai vēlreiz nomurmināja: - Apsveicu, - un mierīga, gandrīz smaidoša lēnām izgāja no istabas.

-    Tēv, Zigrīda katrā ziņā ir slima, - Irisa uztraukta iesaucās. - J;ju kopš dažām dienām viņa ir tik dīvaina, kāda tā nekad vēl nav bijusi.

-   O, Irisa, bcl arī tu laCu biji likpal bāla, kad cs atnācu, - Hohvalds piezīmēja, tomēr tumšais sārtums, kas spēji icšalca viņai vaigos, tūliņ apgāza šo apgalvojumu.

-   Tas bija tāpēc, ka pēdējās naktīs redzēju tik baigus sapņus, un arī tāpēc, ka zināju: tu vakar esi šeit bijis un atkal aizgājis, - Irisa vilcinādamās atzinās. - Un tēvs visu laiku uzlūkoja mani lik līdzjūtīgi, tik skumji… un tad man šķita, ka mana laime ir zudusi un lu nekad vairs nenāksi. Tomēr cs biju par gļēvu, lai ko jautātu, jo baidījos, ka tā varētu būt patiesība.

Hohvalds un grāfs airi saskatījās, un Erlcnstcina skatiens šķila skaidri sakām: "Paldies Dievam, ka viņa nejautāja. Ko gan cs būlu varējis atbildēt?" Tad arī viņš izgāja no istabas, atstādams jauns- aderinātos viņu svētlaimē.

Zigrīda pa lo laiku bija nokāpusi lejā un izgājusi uz ielas. Viņai nebija nekāda noteikta mērķa, viņa tikai bēga no vecās pils smagajiem mūriem, kas, kā viņai likās, gribēja lo nospiest. Iegriezusies Prokonsula ielā, viņa lēniem, gandrīz svinīgiem soļiem turpināja ceļu, kamēr sasniedza Bcrgcllo, kura priekšā pašreiz apstājās kādi rati. Vai tur kāds nesauca viņas vārdu? Dieva dēļ, tikai neredzēt nevienu paziņu, šobrīd nc! Badia baznīcas durvis tieši pretim Bargcllo bija vaļā. Daži strauji, steidzīgi soļi, un Zigrīda jau stāvēja vecajā klostera baznīcā, pati nezinādama, kurp griezties. Altārī lika noturēta pēdējā rīta mesa, un baznīcā tikai šur un tur redzēja pa retam dievlūdzējam.

Pa kreisi atradās kāda tukša kapclla, kuras durvis stāvēja vaļā. Zigrīda iegāja tur un, atslīgusi uz uz soliņa, kas stāvēja mazās telpas vistumšākajā kaktām, abām rokām saspieda kaistošo pieri.

Zigrīda neko nc redzēja, nc dzirdēja. Viņš juta vienīgi asiņu straujo pulsēšanu deniņos un savas sirds neprātīgos sitienus. Viņai domas jaucās mulsā haosā.

Pēkšņi viņa juta, ka viņas apziņa sajūk, locekļi kļūst smagi un gribasspēks zūd. Viņa gribēja satvert un aizturēt savas klīstošās domas, bet tās arvien vairāk izgaisa nemināmās tālēs. Saņēmusi pēdējos spēkus, viņa pacēla galvu, un viņas acis satikās ar durvīs stāvošā kavaliera Spinija slingo, caururbjošo skatienu.

Zigrīdai likās, it kā kapclla. pēkšņi sāktu trakā dejā griezties viņas acu priekšā.. Viņa izplcla rokas, it ka meklētu kadu atbalstu, bet viņas ķermenis neatvairāmi slīga lejup… Tc Spinijs viņu satvēra un pielika tai pie deguna pudelīti ar angļu sali. Tas atgrieza viņu pie samaņas, bet viņa arvien vēl palika ka parakmcņojusics ccļos uz lūdzama sola pakāpes, stingu skatienu vērdamas tieši priekšā.

-   Jūs esat labs medijs hipnotiskajiem mēģinājumiem, bet jums ir arī daudz gribasspēka, - Spinijs pēc brītiņa klusi ieminējas. - Es taču nemaz negribēju, lai jūs paceļat acis… Nē, nebīstieties.

-   viņš piebilda, kad Zigrīda šausmās sakustējās, - cs neatkārtošu mēģinājumu.

Atkal iestājās klusums, Zigrīdas krūtis smagi cilājās. Tc kavalieris atspiedās ar rokām pret lūdzamo solu un tuvu pieliecās Zigrīdai.

-   Kāpēc jūs nākat baznīcā, ja gribat lasīt velna lūgšanu grāmatā? - viņš Čukstēja, un Zigrīda neviļus sarāvās; ko gan šis šausmīgais cilvēks bija izlasījis viņas domās? Viņa tomēr nespēja pretoties kādam kārdinājumam, kas kļuva arvien stiprāks. Varbūt šeit, tieši šeit viņa bija atradusi līdzekli, lai…

Viņa ar pūlēm piecēlās un apsēdās solā, tā ka viņas mute atradās tieši līdzās Spinija ausij.

Mana māsa nupat saderinājās… ar firstu Hohvaldu, - viņa Čukstēja.

-    A, tā ir laba, cildena savienība divu vecu ģimeņu starpā, - Spinijs tāpat atbildēja. - Tas pasaulē gadās arvien retāk.

Bet šī savienošanās nedrīkst notikt, cs to negribu! - Zigrīda kvēlojošām acīm iesaucās.

-   Kāpēc? - kavalieris mierīgi jautāja.

-   Tāpēc, ka… ka… - Zigrīdai aizrāvās elpa, un viņa apklusa.

-   Tas jums nemaz nav jāsaka, jo cs to jau zinu,

-   kavalieris tikpat mierīgi sacīja. - Vēl vakar ziņa, ka jūs mīlat Hohvaldu, būtu laupījusi man prātu, bet Šodien vairs nc. Es varu just jums līdzi, ka tas ir, kad cilvēks mīl bez prctmīlas, bet…

Viņš nepabeidza, jo Zigrīda atkal uzmeta tam savu dīvaini kvēlojošo skatienu.

-       Ja jūs mani tiešam mīlat tā, kā apgalvojat, tad jūs izjauksiet šo laulību, - viņa dedzīgi Čukstēja.

Kavalieris strauji atrāvās atpakaļ.

"Ja jūs mani tiešām mīlat!" viņš sevī atkārtoja. "0, šis dēmons sievietē, kas gatavs sadragāt divu cilvēku laimi tāpēc, ka viņa nav izredzēta! Bet mēs taēu nedzīvojam viduslaikos! - Kā lai izjaucu šo laulību? Vai man ir kāds līdzeklis, lai to panāktu?

-   Atrodiet līdzekli! - Zigrīda Čukstēja.

-      Jūsu māsas dzīve taCu noris jūsu acu priekšā, tur jūs velti meklētu! Arī firsts neizskatās pēc tāda, kura pagātnē varētu atrast kādu traipu, - Spinijs tikpat klusu sacīja. - Ko tad?

-       Vai cs zinu? Tikai palīdziet man, palīdziet man izjaukt šo laulību par katru ccnu!

-      Par katru ccnu! - viņš ar uzsvaru atkārtoja. - Vai uzskatāt mani par pērkamu noziedznieku, senjorina?

Zigrīda pēkšņi nobāla un šausmās pacēla galvu.

-   Noziedznieku?… - viņa izdvesa.

-       Nu, protams! Kāpēc jūs biedē nosaukums, ja tas taēu izsaka jūsu domas? - Spinijs vēsi jautāja. - Bet uzpirkts noziedznieks saņem algu par savu… darbu. Ko saņemšu es?

Zigrīda atkal noslīga ccļos un ieslēpa seju rokās. Ko viņa bija teikusi? Vēl vairāk - ko viņa bija domājusi, ko šis cilvēks bija izlasījis viņas pierē?

-       Ko jūs man apsolāt, ja izdarīšu to, ko jūs prasāt, - ja izjaukšu šo laulību? - Spinijs pēc īsas klusēšanas jautāja, cieši pieliecies pie viņas auss.

Zigrīda pacēla galvu un bikli palūkojās visapkārt.

-   Naudas man nav, vienīgi mates dārglietas… - viņa iesaka, bcl Spinijs uzmeta tai tik nicīgu skatienu, ka viņa spēji aprāvās.

-   Sieviete, - viņš sacīja, - ir lietas, ko nedrīkst teikt pat vīrietim, kas jūs mīl. Vai tiešam domājat, ka esmu nelietis, kam jūs par "darbu" varēsit nomest dažas rotas? 0, cietiet klusu! Kaut jums piederētu visas pasaules bagātības, arī tad cs sauktu jūs par nožēlojamu!… Bet nē, jūs tā nedomājat, jūs tikai kautrējaties izteikt īsto vārdu, piedāvāt man īsto maksu, par kuru cs atnestu saules gaismu vai kapa tumsu - jūsu roku, Zigrīda!

-    Nē! Nē! Nē! - viņa šausmās iekliedzās tik skaļi, ka daži dievlūdzēji ārbaznīcā izbrīna pacēla galvas.

Spinijs izslējās un paņēma no sola platmali.

-   Nē, trīskārt nē, - viņš nobālis šņāca. - Novēlu jums laimi, komtes! Varbūt jums izdosies atrast kādu šaubīgu indivīdu, kas izpildīs jūsu vēlēšanos par naudu. Pateicoties par jūsu labi domāto piedāvājumu, novēlu jums patīkamu lūgšanu. Sveika, sinjorina!

Un tikpat klusu, kā ienācis, viņš izslīdēja no kapcllas. Zigrīda pietrūkās kājās un paspēra dažus soļus, lai viņu aizturētu, bet' bez spēka nokrita ccļos.

-   Es nevaru! - viņa ievaidējās. - Tā taēu būtu tikai atriebība - zema, nelietīga atriebība! Bet cs negribu atriebties, ko cs ar to iegūlu? Un Irisa ir mana māsa… Ak Dievs, palīdzi man manas sirds bēdās! Glāb mani no manis pašas, no manām domām, no manas iekārošanas!… Vai tad Irisa vainīga, ka viņa ieguvusi viņa sirdi, nevis es? Palīdzi man, Dievs, palīdzi, lai ļaunais neuzvar mani!…

Ta viņa lūdzas, vaimanāja un raudāja, līdz beidzot klusums, kas bija iestājies baznīca, tai atgādināja, ka laiks doties mājup. Viņa sakopoja gribasspēku, lai izliktos mierīga, tas viņai arī izdevās, jo Zigrīda nebija no tiem cilvēkiem, kuru sejas atspoguļojas katrs viņu dvčscļu saviļņojums. Kad viņa izgāja uz ielas, viņas pareizi veidota, vienmēr mazliet vēsa seja izskatījās tik salta un mierīga, it ka viņas dvēselē nekad nebūtu plosījies negaiss, kas sabangojis to līdz dibenam.

Un tomēr par spīli arējam mieram vētra arvien vēl trakoja viņa. Tas nebija pērkona negaiss, kas iztīra un atsvaidzina gaisu, tas bija viesulis, kas salauz un iznīcina visu sava Ceļa.

Kad viņa brīdi vēlāk iegāja pilī, Irisa skriešus steidzas lai pretim. Viņas seja staroja un lielajās, vijolīšu zilajās acis atspoguļojas bezgalīga svētlaime.

-   Zigrīda, Zigrīda, kur lu biji nozudusi? Es biju tik ļoli noraizējusies par tevi! - viņa jau iztālēm sauca.

-   Man sāpēja galva, un cs izgāju pastaigāties, - Zigrīda skarbi atbildēja, kaut viņas lūpas pulējas smaidīt.

-    Nabadzīte! - Irisa sacīja, piekļaudama savu rožaino vaigu masas bālajai pierei. Tad viņa maigi noskūpstīja to un Čukstēja: - Vai nav tiesa, Zigrīd, starp mums viss taCu ir tapai ka senak, kad tev vēl bija tik daudz pacietības, tik daudz mīlas pret mani? Ja?

Karstas asaras saskrēja Zigrīdai acīs pēc šiem sirsnīgajiem vārdiem. Viņa maigi noskūpstīja Irisai pieri un piekļava tas gaišo galviņu sev pie krūtīm.

-   Esi pacietīga un līdzjūtīga pret mani, lu, laba, maiga, - viņa klusi lūdza. - Es esmu slima… slima un biezi nezinu, ko runāju…

-    Cicl klusu, Zigrīd, ciet klusu! Es taču tev nekā nepārmetu un gribu tevi mīlēdama saudzēt un kopt, - Irisa sirsnīgi atbildēja. Un atkal Zigrīda no visas sirds noskūpstīja māsu. Dēmons bija atstājies, un viņa izjuta māsas mīlestību pret šo jauno, apburošo meiteni. TomCr pirmie Irisas vārdi atkal satrieca šīs labās jūtas.

-   Tā, nu tu atkal esi mana mīļā, vccā Zigrīda, - viņa līksmi iesaucās, - tā pati Zigrīda, kuras padoms un palīdzība man tik nepieciešami! Iedomājies, - viņa turpināja, iedama līdzās māsai augšup pa kāpnēm, - kamCr tu biji prom, mCs, tas ir, tCvs, Marscls un cs, aizbraucām pie Hrizopras kundzes, kurai Marscls mani stādīja priekšā kā viņas nākamo svaini. Vai tas nav jocīgi, ka "saldajam" Borisam un Sašai nu būs jāgodā mani par "krustmāti"? Bcl viņi visi bija lik aizkustinoši sirsnīgi un mīļi prcl mani. Un zini: Hrizopras kundze, vai kā nu man viņa jāsauc, Olga turēja garu runu par saderināto stāvokļa neērtībām, un Marscls teica, ka viņam vispār neesot laika gaidīt… Vai, kas tev ir, Zigrīda?! Vai atkal esi slima?

-   Nekas, nekas… nu jau atkal pārgāja.

. - Nabadzīte!… Jā, tCvs piekrita, un tā mūsu kāzas tika noliktas jau pirmajā maijā. Mūsu kāzas, iedomājies tikai, Zigrīd! Olga apnCmās sagādāt man pūru, tas ir, veļu un ICrpus, jo visa Hohvalde esot papilnam… Pirmajā maijā, Zigrīd! Vel tikai dažas nedēļas, un cs būšu sieva, viņa sieva! Man arvien vel liekas, it kā cs sapņotu, it kā man tūliņ vajadzētu atmosties un … Vai tas tiešām iespējams, Zigrīd, ka viņš, kas varētu izvēlēties starp labākajām un skaistākajām, izredzējis taisni mani, tavu nabaga mazo Irisu ar viņas daudzajām, daudzajām kļūdām un neskaitāmajiem trūkumiem? Vai tas var būt? Vai tā ir patiesība, nevis sapnis?

Zigrīdas sirds atkal iesila, un viņa atkal uzspieda skūpstu māsas vaigam.

-  Viņš nebūtu varējis izvēlēties nevienu, kas būtu labāka par tevi, - viņa aizkustināta sacīja.

Bet, tiklīdz viņa palika viena savā istabā, labais gars atkal atstājās no viņas.

-  Jūda! Jūda! - viņa ievaidējās, lauzīdama rokas. - Ar trīskārtēju skūpstu cs trīskārt esmu nodevusi savu māsu! Ne, viņš nebūtu varējis izvēlēties nevienu labāku - un tomēr… tomēr… Es nevaru ienīst Hohvaldu, viņu nc!

Tās bija rosīgas, nemiera pilnas nedēļas, kas nāca pēc firsta Marscla un grāfienes Erlcnstcinas saderināšanās. Visvairāk darba bija Hrizopras kundzei, kas ar īstu mātes gādību rūpējas par brāļa līgavas pūru. Viņa pat aizbrauca uz Hohvaldu, lai sagatavotu visu jaunā pāra saņemšanai, jo kāzu ceļojums bija paredzēts tikai līdz dzimtenei. Ļoti apmierināta ar savu inspekcijas braucienu, ģcncrāliene atgriezās Florcncē, kur lo gaidīja vel tūkstoš darbu.

Līgavai un līgavainim šīs Florcnccs pavasara nedēļas aizritēja kā skaists sapnis. Grāfa vai Sašas pavadībā viņi biezi sarīkoja izbraukumus Florcnccs jaukajā apkārtnē un apmeklēja vēsturiskās piemiņas vietas. Zigrīda tikai reti kad piedalījās šajās ekskursijas. Viņa pārāk skaidri apzinājās to brīnišķīgo dvēseļu radniecību, kas valdīja starp saderinātajiem un kā nepārkāpjama siena šķīra tos no viņas. Kaut 7-igf ^da bija garīgi labi attīstīta, viņai tomēr trūka tās sajūsmas, kādu Irisa izrādīja pret visu, kas daiļš un cēls. Martas Čaklums,

Marijas kvēle. Tas bija bczdibcns, kas šķīra vienu masu no otras.

Ar Spiniju Zigrīda vairs nebija runājusi nc vārda par gadījumu baznīca. Viņš vēl turpināja apmeklēt Erlcnstcinu pili, kur tas vienmēr tika laipni uzņemts, kaut Zigrīda neizrādīja nc mazāko pretimnākšanu viņa jūtam. Arī Hrizopras kundzes villa viņš biezi tikās ar grafu un ta meitām, bet tur viņš picvCrsa uzmanību starojošajai nabaga Sašai, kas slepenība gatavoja savam krusttēvam kadu dāvanu - Irisas ģīmetni, kur ta bija attēlota līgavas vainaga un plīvura. Bet, ta ka Irisai katru rītu vismaz stundu bija japozC Sašai, tad šis pārsteigums, protams, nevarēja paliki noslēpts no Hohvalda; viņš tikai nezināja, kada tērpa Irisa liek gleznota.

Grafs Erlcnstcins dzīvoja līdzi Irisas laimei. Viņš mīlēja šo meiteni ar patiesu lēva maigumu, un jau sen bija aizmirsis, ka īstenība tā nav viņa miesa un asinis. Ja viņš tomēr bija kļuvis klusāks nekā līdz šim, tad tas nenotika aiz patmīlīgām bailēm no drīzās šķiršanās: pēdējā laikā viņš jutās slimīgs un stāstīja par to arī Zigrīdai, kas biezi vien atrada viņu strādājot vēlā naktī un lūdza saudzēt sevi.

- Kas zina, vai man vairs pietiks laika, man vēl daudz kas jānokārto, - viņš mēdza tai atbildēt.

Tā pienāca pirmā maija priekšvakars. Metās krēsla.' Abas māsas domīgas un klusas sēdēja Zigrīdas istabā, jaunā līgava svinīga, pacilātā jutoņā, kas tik labi iederējās viņas godadienas priekšvakarā; Zigrīda - gurda, skumja un smagu sirdi, velti cīnīdamās pret greizsirdības, skaudības un naida dēmoniem, kuru balsis kļuva jo skaļākas, jo vairāk tuvojās brīdis, kad Marselam Hohvaldam un Irisai vajadzēja tikt savienotiem uz mūžu. Abaldo nedzirdamiem soļiem ienāca istaba, aizdedza galda spuldzi un, nolaidis logu priekškarus, tikpat klusi atkal izgāja.

Zigrīda, kam gaisma spīdēja tieši acīs, pieceļas un, paņēmusi sārta zīda atgaismi, pārsedza to spuldzei. Rožainā gaisma, kas piepildīja istabu, krita arī uz Irisu, kas savā baltajā tCrpā izskatījās kā vakarblāzmas apspīdēta. Zigrīdai neviļus ienāca prata, cik sajūsmināts būtu viņš, ja tagad ienāktu un redzētu to šādā apgaismojumā…

Strauja kustība viņa norāva spuldzei sārto atgaismi un uzsedza tā vietā zaļu, ko sameklēja galda atvilkne. Visa istaba nu izskatījās kā maigā mCn'csnīcā ietīta. Zigrīda atkal pavCrās Irisā. Tās tērps nu izskatījās zaļgans tāpat kā seja, un, ja viņas acis nebūtu vaļā, to vardu noturēt par mirušu - lik ļoli zaļā gaisma bija pārvērtusi viņas sejas maigo krāsu.

Mirusi!… Ja viņa tiešām nomirti! vel šovakar, savu kāzu priekšvakarā… Zigrīdai sirds krūtīs apstājās pie šīm domām, un viņa nespēja novērst acis no masas sejas, kas pret sēdekļa tumšzilo samtu izskatījās kā alabastrā izcirsta. Ko gan Marscls Hohvalds darīlu un teiktu, ja tas šovakar atnāktu un atrastu savu līgavu mirušu? O, viņa sāpes plosītu viņas, Zigrīdas dvCscli, bet viņa pašaizliedzīgi mierinātu to un galu galā viņa sirds pievērstos mierinātājai, un tad… kas zina - varbūt viņš to arī iemīlētu…

Irisa savā sēdeklī dziļi, dziļi nopūtas. Viņas rokas bez speķa nokarājās gar sāniem, galva nevarīgi atslīga atzveltne, plaksti gandrīz pilnīgi aizsedza viņas vijolīšu zilās acis, šīs acis, kurās viņš nevarēja vien beigt lūkoties…

No Zigrīdas tirkīzzilajām acīm izšāvās gandrīz sarkans zibens, kas I i kas stindzinām un pakļaujam sev bālo seju atzveltnes krēsla.

Irisa pacēla roku, it kā gribēdama kaut ko atvairīt no sevis. Bet viņas roka smagi nokrita atpakaļ, plaksti aizvērās, un visa viņas seja kļuva dīvaini nekustīga.

Zigrīda stāvēja aizturētu elpu un, acu nenovērsdama, uzlūkoja māsu. Vai vēlēšanās, iedoma jau spētu kādu nonāvēt? Vai Irisa bija mirusi? Viņa kā bez dzīvības gulēja sēdeklī, un viņas krūtis necilājās. Istabā valdīja dziļš klusums - nāves klusums… Bet varbūt tikai maldināja zaļā gaisma?…

Zigrīda lēnām, apdomīgi paspēra dažus soļus uz priekšu, kamēr beidzot stāvēja cicši līdzās māsas baltajam slāvam. Baltās rozes, ko Irisa šodien bija piespraudusi pie krūtīm, izplatīja stipru, reibinošu smaržu. Viņas krūtis elpojot necilājās, - vai tas bija likai zaļganās gaismas iespaids, vai arī tiešām viņas seju klāja īpatnējais nāves bālums?…

Zigrīda šausmās sarāvās. Ja nu viņas grēcīgās, slepkavīgās domas tik tiešām uzklausītas?… Viņa gribēja saukt Irisas vārdu, bet balss neklausīja, viņa gribēja pieskarties māsas pierei, bcl nespēja pakustināt nc pirkstu…

Tc pie durvīm atskanēja klusa klauvēšana. Ak Dievs, ja nu tas jau būtu Marscls Hohvalds!…

Zigrīda šļūcošiem soļiem atgāja no māsas. Kā lai viņa rādās Hohvaldam, kā lai lūkojas tam acīs?

Bet tas nebija firsts Hohvalds. Tas bija kavalieris Spinijs, kas, vēlreiz pieklauvējis, atvēra durvis.

Piedodiet, manas dāmas, - viņš ienākdams sacīja. - Grafs sūtīja mani šurp… arī viņš pats solīja drīz nākt…

Viņš včl nebija nobeidzis teikumu, kad Zigrīda jau slavēja tam līdzas - bāla, nobijusies, mulsu skatienu.

-       Redziet, tur - Irisa! - viņš Čukstēja. - Vai viņa mirusi?

Uzmetis Zigrīdai daudznozīmīgu skatienu, Spinijs piegāja pie atzveltnes krēsla, kur gulēja Irisa. Zigrīda sekoja viņam, neizlaizdama tā roku no saviem saltajiem pirkstiem.

-      Kas viņai noticis? - Spinijs jautāja, noliekdamies pār jaunas meitenes nekustīgo stāvu.

-      Nekas… Es viņu tikai uzlūkoju, un viņa tūliņ nokāra rokas un aizvēra acis…

-      Uzlūkojat? Tikai uzlūkojat, nekā nedomādama, nekā nevelēdamās? - kavalieris lēnām jautāja.

Zigrīda šausmās atlēca atpakaļ.

Kā gan var aizliegt sev domāt? - viņa aizsmakušā balsī atjautāja.

-   Un ko jūs vēlējāties savās neatvairāmās domās? viņš ar uzsvaru turpināja, un Zigrīda atkal

atbildēja ar pretjautājumu:

-   Vai viņa mirusi?

Nenovērsdams no Zigrīdas savu pētošo skatienu, Spinijs viegli pārvilka ar labo roku pār Irisas pieri.

-      Nē, - viņš mierīgi sacīja, - viņa nav mirusi. Par laimi, cilvēka griba nespēj nonāvēt.

-       Kā jūs iedrošināties… - Zigrīda iesaucās, bet tad pēkšņi novērsa acis, kavaliera cicšā skatiena ietekmēta, un pilnīgi pārvērstā balsī piebilda: - Vai viņa guļ?

-      Jā, viņa guļ, bet mākslīgā, neapzinātā miegā, - Spinijs atbildēja. - Jūs esat hipnotizējusi savu māsu, grāfien; viņa ir pilnīgi bez gribas, nevarīgs ierocis citu rokās. Kāpēc jūs to neizmantojat?

-      Hipnotizēta! - Zigrīda atkārtoja, atmozdamās it kā no miega. - Es nemaz nezināju, ka to spēju.

Ka lai to izmantoju? Vai lai lieku viņai ko darīt? Tas būtu neglīti.

-   Vai arī citādi…

-   Pavēlēt, lai viņa pēc atmošanās izdara kaut ko pārliecinātā, ka to dara pati no savas gribas?… Dievs debesīs - nekārdiniet mani!

Spinijs noslēpumaini pasmaidīja.

-   Vai tiešam dēmons jūsos ir tik stiprs, ka tas redz kārdinājumu ikviena, bez kāda nolūka izteikta varda? - viņš jautāja. - Ko jūs domājāt? Par kādu noziegumu? Un cs lai kļūtu par jūsu līdzzinātāju, jūsu padomdevēju? Dīvaina loģika? Es domāju pavisam ko citu. Jtrs lāču tik ļoli gribējāt atrast kadu vārīgu vietu firsta Hohvalda pagātnē, un tc jums ir vislabākā izdevība caur šo mediju izdibināt, vai vispār Hohvalda dzīvē maz ir kāda ēna. Icliccict masai roka kadu priekšmetu, kas piederējis firstam vai ko viņš tai dāvinājis. Un tad jautājiet - protams, ja vien…

Viņš aprāvās, bet Zigrīda to neievēroja. Viņas skatiens pārslīdēja par istabu un beidzot apstājās pie Irisas kreisas rokas locītavas, kuru rotāja vienkārša zelta saite ar piekārtu sv.Jura dālderi. So monētu firsls senāk bija nēsājis pie pulkslcņ- saites, tad iedāvinājis to Irisai, kas reiz bija izteikusies vēlēšanos tadu iegūt.

Zigrīda noraisīja masai rokassprādzi, iespieda monētu tai kreisas rokas sauja un pārsedza lo ar labo. Tad viņa drudžaina nepacietība uzlūkoja Spiniju.

-   Un - nu?

-   Jautājiet!

-   Nezinu, ka to dara, - viņa nedroši sacīja. - Lūdzu, jautājiet jūs.

Kavalieris atkal mīklaini pasmaidīja.

-      Ka pavēlat, viņS sacīja. Tad 1as abām rokam izdarīja dažas īpatnējas kustības Irisas pieres un deniņu tuvuma. - Redziet! - viņš pārliecinoši pavēlēja.

-  Es redzu, - Irisa atbildēja klusa, svešādā balsī.

-   Sakiet, ko jOs redzat?

Irisa nemierīgi grozīja galvu uz vienu un otru pusi. Tad ta pasmaidīja.

-   Marscls! - viņa priecīgi iesaucas.

-   Kur viņš ir ? Vai viens?

-      Viņš stāv puķu tirgotavā, - Irisa atbildēja. - O, viņš izvēlas puķes man! Pārdevēja rāda viņam kamēlijas, viņš pakrata galvu…Tagad viņa atnes baltas rozes, arī tās viņš neņem. Viņš novēršas un saka… cs nevaru saprast, ko viņš saka.

-      Klausieties uzmanīgi; ko viņš saka? - Spinijs pavēlēja.

-   Es nevaru… - Irisa izdvesa.

-   Jums jāvar! Ko viņš saka?

-       Viņš klusi runā sevī: "Dieva dēļ, tikai nc rozes Irisai! Ravcnsbcrgas baltās rozes!"

-   Tālāk!

-      Viņš, liekas,ir saviļņots. Pārdevēja atnes citas puķes - baltas orhidejas. Viņš tās nopērk man! Nu tikai prom šīs baltās rozes, lai varu tūliņ piespraust viņa puķes, kad viņš atnāks!

Zigrīda atsprādzēja briljanta bultiņu, ar kuru Irisa vienmēr mēdza piespraust puķes pie krūtīm, un nolika to uz galda, bet roZu buķetīli iespieda Irisai rokā, kur jau atradās naudas gabals.

-   Tālāk! Ko jūs redzat? - Spinijs jautāja.

-      Es redzu viņu ejam pa ielu. Zīdpapīrā ietītās puķes viņš nes rokā. Viņš ielūkojas pulkstenī… Atkal iet tālāk.

-   Vai viņš ir viens?

-   Jā, viens.

Vai esat par to pārliecināta? Ielūkojieties uzmanīgāk! Stāstiet, ko jūs redzat!

-   Ir tik tumšs… Viņš stāv kāda nama Cnā… Nu cs neka vairs neredzu.

-   Jums jāredz, cs tā gribu! - Spinijs iesaucas, atkal atkārtodams dīvainās kustības sejas priekšā.

-   Tā vairs nav Cna, tas ir migla izplūdis tēls… Ā, mēness izpeld no mākoņiem, cs atkal redzu, - Irisa murmināja. - Marscls ciešāk ievīsta puķes papīrā, viņš neredz ēnu. Bet mēness spīd viņai cauri… cs redzu: tā ir sieviete…

Ā! - Zigrīda neviļus novilka, bet Spinijs biedinoši pacēla roku.

-    Kā izskatās šī sieviete? Ko tā dara? - viņš jautāja.

-   Mugura viņai ir tumšs tērps, un galvā balts mežģīņu lakats, bet rokās… cik dīvaini, rokās viņa tur savus gaišos, garos matus, kas mēnesnīcā laistās kā saules zclls. Ā, cs redzu: mali zem lakata viņai nogriezli un ap kaklu tai ir šaura, sārta svītriņa, kas izskatās kā lente. Bet tā nav lente. No turienes kaut kas sūcas un pil uz baltajām rozēm, kas viņai piespraustas pie krūtīm. Trīs baltas sūnu rozes. Tās kvēlo kā purpurs. Vai tās būtu asinis? - viņa saraudamās piebilda.

-   Tālāk! - kavalieris pavēlēja.

-  Sieviete smaida, - Irisa atsāka ļoti klusā, gurda balsī. - Viņa smaida… o, ta taCu esmu es pati! - viņa pēkšņi iesaucās.

Spinijs un Zigrīda pārsteigti saskatījās.

-   Tālāk! - kavalieris steidzināja.

-    Nē, tā ir Zigrīda, - Irisa turpināja. - Tās esam mēs abas… bet nē! Ta ir sieviete balto rozu kronī un baltajā kārbiņā, ko tēvs man iedeva…

Kavalieris jautājoši uzlūkoja Zigrīdu, bet tā paraustīja plecus.

-       Fantāzija! - viņa vīlusies piezīmēja. - Tc Irisa, tc cs, tc atkal kāda ģīmetne… Beigsim!

-      Atļaujiet man pajautāt, včl vienu jautājumu, - un no jauna pievērsās Irisai:

-   Ko sieviete ēnā dara?

-      Viņa pieliecas un runā ar Marselu… cs redzu kustamies viņas lūpas…

-   Dzirdat vārdus?

-   Nevaru…

-   Jums jāvar, es tā gribu!

Irisas seja pieņēma sasprindzinātas uzmanības izteiksmi.

-   Viņa runā tik klusu, - viņa nomurmināja.

-   Dzirdiet! Jums jādzird!

-      Es dzirdu. Ēna saka: "Baltās rozes nu kļuvušas sārtas - esmu tās izpirkuši". Ā, ēna izgaist… nu viņas vairs nav!

-   Vai firsts viņu redzēja?

-   Nē.

-   Vai viņš dzirdēja vārdus, ko tā teica?

-   Nezinu…nē, viņš nav dzirdējis. Viņš iet tālāk…

-   Vai viņš ir viens?

-   Jā.

-   Jūs neredzat viņam līdzās nevienu citu ēnu?

-   Nē, nevienu.

-   Ielūkojieties labi!

-        Es neredzu nekā, nevienas ēnas. Viņš jau iegriezās Prokonsula ielā… drīz viņš būs šeit!

-   Dieva dēļ!… - Zigrīda uztraukta iesaucās.

-      Atmosticties! - Spinijs pavēlēja, rokām izdarīdams dažas straujas kustības, un Irisa tūliņ atvēra acis.

-      Vai es biju aizmigusi? - viņa jautāja, izbrīnā lūkodamās visapkārt.

-      Jā, tu gulēji labu brītiņu, - Zigrīda atbildēja, no jauna aplikdama māsai rokassprādzi. Uztvērusi

Irisas jautājošo skatienu, viņa ātri piebilda: Saspraužamais bija atlčeis vaļā, cs to aizspiedu, j

-  Paldies, - Irisa laipni sacīja. - Ā, arī kavalieris ir šeit! Nemaz neredzēju jūs ienākam, sinjor. Labvakar! Bet kāpēc cs esmu noņēmusi savas rozes?

-   Tava sakta ir šeit, Irisa, - Zigrīda atbildēja, noradīdama uz briljanta bultiņu, kas gulēja uz galda. - Tu gan laikam bosi domājusi, ka Marscls atnesīs tev citas puķes?

-   To nu gan cs būšu izdarījusi miegā! - Irisa smējās, sniegdamās pēc saktas. - Man pašai gan nav nc jausmas par to… Ā! - viņa priekā iesaucās, jo šajā acumirklī Abaldo atrāva durvis un istabā ienāca firsts Hohvalds.

Kreisajā rokā turēdama rozes, bet labo pacēlusi sveicienam, Irisa steidzās pretim līgavainim. Viņas seja staroja svētlaimē, bet acīs atspoguļojās bezgalīga mīla.

Zigrīda un Spinijs neviļus saskatījās, jo firstam Hohvaldam rokā bija maza baltu orhideju buķetīte…

Pārsteigti par šo brīnišķīgo gaišredzības pierādījumu hipnotisma, viņi pilnīgi piemirsa savu mediju. Mazo attālumu līdz durvīm Irisa bija nogājusi streipuļojošiem soļiem; tur viņa pēkšņi sagrīļojās un aizvēra acis un droši vien botu pakritusi, ja Hohvalds nebūtu paguvis to uztvert un atbalstīt.

Zigrīda atnesa Ķelnes ūdeni, ar kuru tā ieberzēja masai pieri, deniņus un rokas. Mirkli vēlāk Irisa jau bija pilnīgi atguvusi samaņu un firstam gandrīz ar varu nācās to nosēdināt krēslā.

-   Bet cs taēu esmu tik spirgta kā zivs ūdenī, - viņa smiedamās apgalvoja. - Zigrīda gan stāsta, ka cs nupat esot gulējusi, bet tas, protams, ir apmelojums. Locekļi man bija bezgala smagi, un galva rūca, it kā tur grieztos dzirnakmeņi. Tagad viss ir atkal kārtībā.

Hohvaldam ncvi|us bija jāpasmaida: kā gan Irisai, tik spirgtai un jautrai, varējusi uznākt šāda lēkme?

Viņš paņēma orhideju buķeti, ko bija nolicis uz galda, un pasniedza to līgavai.

-   O, kādas brīnišķas puķes - kā balti taurenīši!

-  Irisa sajūsmināta iesaucās un, pasniegdama firstam baltās rozes, ko arvien vēl turēja kreisajā rokā, ar mī|u, sirsnīgu smaidu piebilda: - Nem par lo manas rozes, Marsel, šovakar un rīt balts ir arī tava krāsa!

Noskūpstot balto roku, kas sniedza rozes, firsls noliecās pār to daudz dziļāk nekā būtu vajadzējis, lai noslēptu sāpju izteiksmi, kas pēkšņi atplaiksnīja viņa atklātajā, vīrišķajā sejā. Viņš nebija māņticīgs, bet viņš zināja teiku par Ravcnsbcrgas baltajām rozēm, ko reiz krēslas stundā bija klausījies, sēdēdams kamīna priekšā, un, redzot šīs liktenīgās puķes Irisas rokā viņas kāzu priekšvakarā, viņa sirds sažņaudzās baigās nojautās.

-    Baltās rozes īstenībā neder kāzu dāvanai, - Spinijs it kā nejauši ieminējās.

-   Māņticība! - Zigrīda piezīmēja, paraustīdama plecus.

-    Protams, - Irisa piekrita. - Bet dīvaini, ka visa pasaule, atskaitot tevi Marsel, sazvērējusies pret baltajām rozēm. Māte trīcēja šausmās, tiklīdz viņai gadījās kādu ieraudzīt; tēvs nevar tās cicsl savā tuvumā, un nu arī kavalieris izsakās par tām tik nievājoši.

-   Ja jau tavam tēvam, Irisa, netīk baltās rozes,

-   Hohvalda balsī izskanēja viegls pārmetums, - vai tas nebūtu labāk, ja arī mēs izvairāmies no to lietošanas?

-    Marsel, vai tu tiešām iedomājies, ka cs vēl šodien gribētu tēvu kaitināt ar kaut ko, kas tam nepatīk? - Irisa pusnopiclni, pussmaidīdama jautāja.

- Vai lad jūs visi neredzat, ka šīs nemaz nav baltas rozes? Dienas gaismā to krāsa ir tik rožaina kā… kā…

- Kā tavi vaigi, - Hohvalds nobeidza, turēdams rozes pret viņas viegli pietvīkušo seju. - Bet nopietni, Irisa, tās izskatās pilnīgi baltas, tāpēc mam šķiet, ka būtu labāk, ja nerādītu tās tavam tēvam, vai nav tiesa?

Irisa gan vēl protestēja pret šādu krāsu aklumu, tomēr viņa piekrita Hohvaldam, kurš ietina rozes zīdpapīra un nolika uz galda, lai vēlāk paņemtu līdzi.

Drīz ienāca arī grāfs Erlcnstcins. Viņš izskatījās līksms un apmierināts. Mirkli vēlāk koridorā bija dzirdama neparasta, apdomīga kustība, un grāfs aicināja visus salonā. Jaunais pāris nosēdās uz kada paaugstinājuma, kas atgādināja troni, kuram līdzās jau bija novietojusies Hrizopras kundze. Pirmā paaugstinājumam tuvojās Saša, kas pasniedza līgavainim savas gleznas uzmetumu: Irisa līgavas rotā. Viņai sekoja Boriss, kas savā un savējo vārda pasniedza jaunajai krustmātei sidrabā kaltu patvāri ar visiem piederumiem - brīnišķu kaukāziešu mākslas darbu. Nākamā apsveicēja bija mis Fuksija Grantc, kas apbalvoja saderinātos ar skaistām puķēm pildītu zelta pilnības ragu, kura smailais gals bija izgreznots retiem, brīnumskaistiem dārgakmeņiem. Vecā firstienc AkatCina ar vissirsnīgākajiem novēlējumiem piesprauda Irisai pie krūtīm briljantu saktu, kas bija darināta firsta kroņa veidā. Beidzot Saša vēlreiz tuvojās paaugstinājumam un firsta Hohvalda vārdā nolika līgavai pie kājām lielu kasti ar Hohvaldu ģimenes pasakaini vērtīgajām dārglietām.

Irisai apžilba acis, uzlūkojot visas šīs jaukās balvas. Visi apbrīnoja Hohvalda patiesi karalisko dāvanu līgavai. Kavalieris Spinijs redzēja, ka Zigrīda, aplūkojot kastes saturu, nicīgi paraustīja plecus, kaut viņas skatiena skaidri atspoguļojas skaudība un naids. TomCr viņa nupat vēl bija pasniegusi masai uz samta spilvena novietotu līgavas vainagu ar tik sirsnīga balsī izteiktiem laimes novēlējumiem, ka šāda strauja pārvērtība šķita gandrīz neiespējama. Bet kas gan spēj ielūkoties sirdī, ko līdz malai piepildījis greizsirdības rūgtums? '

Vakars pagāja līksmi un jautri. Hrizopras kundze pēc sena veca paraduma sarīkoja "līgavas vainaga deju"; no damam vainagu ieguva mis Fiksija Grantc, bet no kungiem - Boriss, kurš to pieņēma nosarcis, uzmezdams Zigrīdai vainīgu skatienu.

Nabaga Boriss! Kopš viņš ik dienas tikās ar mis Granti, Zigrīdas tēls viņa nepastāvīgajā sirdī bija sācis balēt. Jau pirms nedēļas viņš, ēzdams kopa ar firstu azaidu pie Doncja, bija atzinies, ka viņa ideāls jau vienmēr esot bijusi skaista sieviete iesarkaniem matiem. Tomēr pie mis Fuksijas viņš vēl nebija ticis tālāk kā līdz šim, jo koķetā amerikāniete ik reizi bija pratusi izvairīties no izšķirošās izskaidrošanās. Lieta bija tā, ka šajā laika ap viņu lakstojas kāds Romas princis, un apdomīgā meitene negribēja uzņemties nekādu saistību, kamēr vēl nebija iznācis cara ukazs, kas aicinātu Borisu par firstu Akalčinu cilts likumīgo turpinātāju. Bet vecā firstienc nc velti bija apdomīga ģenerāļa Hrizopras māsa, viņa negribēja Pētcrpilī spert šo soli, iekams nebija nodrošināts šī pasākuma zelta pamats, un tā pagaidām Romas princis vēl stāvēja kā galvenais šķērslis abu jauniešu sirZu apvienībai.

Vakarā, kad viesi šķīrās no grāfa pils, neviens nepamanīja, ka firsts palika pēdējais. Kad viesi jau bija aizgājuši, viņš atvadījās arī no grāfa un Irisas, kuru lēvs vēl pēdējo reizi pavadīja tās jaunavas istabā. Kad Zigrīda sniedza Hohvaldam roku, novēlēdama tam "labu nakti", firsts sacīja, sekodams tai viņas istabā:

-   Uz vienu vārdu!

Zigrīda pārsteigta to uzlūkoja, bet firsts, nostājies viņas priekšā, jautāja nopietnā, skarbā balsī:

-   Zigrīda, kas pirmīt notika ar Irisu?

Kā tā? - viņa stostījās, acīm redzami satrūkdamās.

-   Kā izskaidrojams viņas ģībonis, man ienākot? Viņa saka: esot bijusi aizmigusi, bet kā gan tas bija iespējams tavā un Spinija klātbūtnē? Es gribu zināt skaidrību šajā dīvainajā lietā!

Hohvalds juta neizskaidrojamu antipātiju pret savu nākamo svaini, tāpēc viņa skatiens bija bargāks un balss pavēlošāka, nakā viņa labā sirds to cilā gadījumā pieļautu. Kad Zigrīda klusēdama nokāra galvu, viņš atkārtoja savu jautājumu vēl naidīgākā, vēl neiecietīgākā tonī.

-   Es pārdomāju, vai tu man ticēsi, ja teikšu tev, kā tas viss nolika, - viņa rūgti sacīja.

-    Ticēt? Kopš kura laika tad man ir iemesls šaubīties par tavu vārdu patiesību? - Hohvalds vēsi jautāja.

-    Nu, tad… - Zigrīda vilcinādamies iesāka. - Irisa sēdēja manā istabā, un cs pārsedzu spuldzi ar atgaismu. Pēc tam man - pati nezinu, kāpēc, - vajadzēja viņā nolūkoties labu brīdi no vietas. Viņa, kā likās, aizmiga… pēc tam ienāca kavalieris un teica, ka cs esmu neapzinīgi hipnotizējusi māsu… O, vai nu redzi, ka tu man netici? - viņa iesaucās.

-    Neticu vienīgi vārdam "neapzinīgi", - firsls mierīgi atbildēja, bet viņa piere drūmi saraucās. - Bet vienalga… Un tad?

-    Tad? - Zigrīda stostījās. - Tad kavalieris pavēlēja viņai atmosties.

-   Vai ta ir patiesība? - Hohvalds ar redzamu piespiešanos jautāja.

-   Ja.

-   Vai jūs, vienalga, nejauši vai ar kadu nolūku nelikāt viņai kaut ko darīt, neizmantojot tas stāvokli, lai kaut ko noskaidrotu? - firsts turpināja. - Tu redzi, cs pats esmu miera piekāpties līdz pēdējai iespējamībai, - viņš piebilda.

Zigrīda augstprātīgi izslējās.

-    Man nevajag tavas piekāpības, - viņa sacīja, uzmezdama firstam naidīgu skatienu. - Mēs tiešām viņai jautajām, piemēram: kur tu pašreiz atrodies? Viņa tūlīt redzēja tevi puķu tirgotavā pērkam orhidejas. Citādi viņas izteicieni bija diezgan mulsi, viņa runāja par kādu ēnu, par kādu sievieti, kuru tā noturēja par mani, pēc tam par sevi, tad atkal par kādu vecu ģīmetni, kas pieder tēvam; viņa vairākas reizes pieminēja kādas tur Ravcnsbcrgas baltās rozes. Ko tas nozīmē? Es vēl nekad nebiju dzirdējusi par tām runājam.

Kāda leģenda, - firsts, kas uzmanīgi bija klausījies viņas stāstījumā, īsi atbildēja. Tad viņš klusēdams brīdi soļoja turp un šurp pa istabu. Zigrīda kvēlojošām acīm sekoja viņa kustībām.

-   Vai mans paskaidrojums tevi apmierina? - viņa beidzot jautāja.

-   Protams, - viņš atkal apstājas Zigrīdas priekšā un uzlika roku tai uz pleca.

Viņa nobāla, bet tomēr nenovērsa acis.

-    Zigrīda, - viņš sacīja nopietnā, bet lēnīgā balsī, kas iespiedās pašos sirds dziļumos, • no rītdienas cs skaitīšos tavs brālis, un mana labāka vēlēšanas ir kļūt tādam nc vien vārdos, bet arī darbos. Tomcr ikvienam, ka mēdz teikt, ir sava vājā puse, kaul cs to uzskatu tieši par manu stiprāko - Irisa, un šaja ziņa cs nepazīšu saudzību nc pret vienu! Tāpēc cs tevi brīdinu un reizi par visam reizēm aizliedzu izdarīt šādus mēģinājumus ar Irisu vai arī ļaut to darīt citam. Es neesmu no tiem cilvēkiem, kas mētājas ar tukšiem vārdiem. Viens vienīgs šī aizlieguma pārkāpums, cs saku: "aizlieguma!" - un mCs esam šķirti ļaudis uz mūzu! Ceru, ka esi mani sapratusi?

Zigrīda mēmi pamāja ar galvu. Viņa neiedrošinājās pavērt muti, baidīdamās, ka no tās var izlauzties kliedziens.

Es labprāt dzīvoju draudzībā ar visiem, Hohvalds laipni nobeidza, - un sanīšanās ar tevi, kas manai sievai vienmēr esi bijusi mīļa māsa, mani sāpinātu visdziļāk. Bet tas būlu nenovēršami. Tātad iegaumē manu lūgumu…

-   Tavu pavēli!

-   Manu pavēli, ja… un paliksim draugi. Labu nakti, Zigrīda!

-Labu nakti… Nebija brīnums, ka pēc visa dzirdētā Hohvalds nevarēja tik drīz aizmigt. Ka cilvēks, kam trūkst piedzīvojumu šādās lietās, viņš vienmēr bija izturējies neticīgi pret dzīvniecisko magnētismu. Tas, ko viņš šodien bija dzirdējis par Irisas hipnotisko stāvokli, viņu mulsināja un uztrauca. Pirmkārt, kāda stipra griba bija novedusi viņu hipnotiskā miegā? Zigrīdas? To jau viņa pati bija atzinusi. Bet nevienu taēu nevar hipnotizēt nejauši, - .tātad šajā ziņā viņa bija teikusi nepatiesību. Un tad - iespaids! Šeit firsts nešaubījās par Zigrīdas stāsta pareizību, jo atmiņā viņam nāca kāda dūmaina, lietaina diena.

Viņš sēdēja Irisas istabā un aplūkoja tās mantas: vēdekļu kolekciju, kuru tas bija papildinājis ar

dažiem vērtīgiem eksemplāriem, Zevras un Meisenes porcelāna figūras, ķīniešu tasītes un citas lietas un lietiņas.

Grafs Erlcnstcins sēdēja kamīna priekša, kaut gaiss bija karsts un smacīgs. Grāmata viņam bija noslīgusi klēpī, un viņš gulēja.

Zigrīda jau sen bija nepamanīta atstājusi istabu. Viņa nemīlēja būt kopa ar laimīgo pari, kas nu bija palicis tikpat ka divatā. Tc Irisa paradīja firstam balto kārbiņu ar abām ģīmetnēm un gluži nokaunējusies atzinās, kāda dīvaina izjūta viņu paņemot ikreiz, kad tā uzlūkojot gaišmatainās dāmas portretu.

- Man ir tā, it kā man draudētu kāda nelaime no šīs skaistās fejas. Bet viņa taču jau sen mirusi - tēvs man tā teica, - viņa nobeidza.

Arī Hohvalds tikai ar vislielāko morālisko piespiešanos palika kungs pār savām kustībām, lūkojoties šajā ģīmetnē. Viņa atmiņā pēkšņi uzpeldēja kāda krēslas stunda kamīna priekšā, kad šīs pašas lūpas, ko šeit bija attēlojusi mākslinieka roka, bija stāstījušas viņam teiku par Ravcnsbcrgas baltajām rozēm un arī šīs ģīmetnes vēsturi… O, ir dienas mūsu dzīvē, kad ikviens dzirdētais vārds neizdzēšami iespiežas dvēselē un uz mūzu paliek tur kā granīta iekalts.

No šīm atmiņām viņu iztraucēja Irisa, kas smaidīdama jautāja, vai arī viņu esot apbūrusi šī feja ar baltajām rozēm. Un kaislāk nekā jebkad viņš bija spiedis pie krūtīm līgavas gaišo galviņu, it kā gribētu to izsargāt no kaut kā nenovēršama…

Un nu tas, ko viņš šovakar bija dzirdējis, bija atkal jauns loceklis šajā ķēdē, kas neredzama un neizprotama saista cilvēka dvēseli ar tām sfērām, kur vēl neviens nav spējis ielūkoties. Reiz pēc kāda' hipnotiska seansa, kur arī Hohvalds bija klāt, viņš

bija apjautājies kādam ārstam par hipnozes būtību un nozīmi. Sis zinātnieks, ļoti skaidri domājošs cilvēks, bez vismazākās vilcināšanās bija apliecinājis savu pilnīgo ticību hipnozei, tomēr piebilzdams, ka zinātne pagaidām vel izturoties pret to noraidoši, jo hipnozes noslēpumainie spCki vel neesot nc tikai noskaidroti, bet pat atzīti.

- Ja jau pietiek ar šādiem ārējiem iespaidiem, lai Irisa izjustu savienojumu ar pagātni, kas gan notiks, ja viņa nāks tiešos sakaros ar to? - firsts jautāja sev.

Tas bija neatrisināts un neatrisināms jautājums, uz to atbildi slCpa nākotnes necaurredzamā tumsa.

Bet bija vel kāda cita mīkla, kas uzmācās Hohvaldam, pārdomājot šīvakara notikumus: Zigrīda. Tā viņam bija… nesimpātiska - tas būtu pārāk skarbi teikts, bet viņš nemīlēja to, un, lūkojoties Zigrīdas skaistajā, jaunības krāšņumā ziedošajā sejā, viņam katru reizi likās, it kā pāri viņa ccļam aizlocītos Čūska - vienīgais dzīvnieks, kas tam iedvesa nepārvaramu riebumu. Viņš bija cīnījies sevī pret šo neiecietību, pūlēdamies just pret Zigrīdu īstu brāļa mīlu, tomCr viņas gaišzilo acu skatiens vienmēr bija atgādinājis tam Čūsku, un viņš bija laimīgs, ka tā izturējās pret viņu salti, atturīgi, biezi vien pat naidīgi. - Hohvaldē viņa nekad nebūs pastāvīgs viesis, - firsts vel iemigdams nomurmināja.

Pirmais maijs atausa jauks un saulains, ar rozu smaržām un zilām debesīm - īsta kāzu diena.' Laulāšanās ceremonija notika sv. Miķcļa baznīcā, kuras draudzē Erlensteini pēc pārnākšanas uz Florcnci bija ierakstījušies. Zem ērģeļu svinīgajām skaņām jaunlaulātie un mazais piederīgo pulciņš atstāja baznīcu, lai atgrieztos Erlcnstcina pilī, kur tos jau sagaidīja kāzu viesi. Visapkārt vizēja grezni tērpi un mirdzēja dārgas rotas. Visa šī spožuma visū blakus savam vīram stāvēja firstienc Irisa Hohvaldc un ar svētlaimīgu smaidu noklausījās laimes vēlējumos.

Svētku mielasts, kā jau dažkārt, viesiem pagāja jautri un mazliet mokoši jaunajam pārim, - jo klausīties sevis sumināšanā vienmēr ir mazliet mokoši. Beidzot tomCr pienāca brīdis, kad Hrizopras kundze, kas savā mē|ajā brokāta tCrpā ar caunādas apšuvumiem bija nepārspējama "līgavas māte", pamāja jaunajai sievai. Irisa piecēlās, lai savā guļamistabā pārmainītu līgavas tērpu pret ccļa kostīmu. Arī grāfs piecēlās, lai ievestu znotu savā ģērbtuve, kur tas pārģērbās.

- Jūs atradīsiet mani manā alā, - Erlcnstcins iziedams sacīja. - Gribu jjirms šķiršanās vēlreiz bez svešu liecinieku klātbūtnes apskaut un svētīt savu saulstariņu.

Vairāk nekā gads bija pagājis, un Hohvaldcs pils parka krāšņi ziedēja rozes un zaļoja simtgadīgie ozoli, kļavas un priedes. Gads un trīs mēneši - tikai piliens mūžības jūra, un tomēr tik bagāts, tik neaizmirstami jauks laika sprīdis šiem diviem cilvēkiem Ziemeļjūras dzejiskajā krastā!

Netraucētā svētlaime šie piecpadsmit mēneši Marsclam un Irisai Hohvaldicm bija aizritējuši kā jauks sapnis, kaut viņi vēl nc reizi nebija atstājuši vientuļo Hohvaldi, arī tad nc, kad Ziemļjūras viļņi rudens un pavasara vētrās bija bangojuši līdz pat pils pelēkajam šīfera jumtam. ;

Dažas nedēļas pēc viņu kāzām grāfs Erlcnstcins bija aizgājis mūžībā. Likās, it kā viņš būtu gaidījis tieši šo brīdi, lai zinātu, ka savas sirds lolojums ir pasargāts no visām dzīves vētrām pie mīļotā vīra sāniem. Irisa ar vīru tūlīt bija steigušies atpakaļ uz Florcnci un palikuši tur, kamēr grāfa mirstīgās atliekas bija nodotas zemei. Brāļa ierosināta, Hrizopras kundze bija uzaicinājusi Zigrīdu vismaz pagaidām pārnākt uz dzīvi viņas namā, un Zigrīda, kas skumjās pēc tēva likās atguvusi visu senāko mīlu pret Irisu, ar prieku pieņēma šo piedāvājumu, apsolīdamās apmeklēt Hohvaldi vēlāk. Zināmu pārsteigumu visiem sagādāja testamenta nolasīšana, jo izrādījās, ka grāfa atstatais mantojums ir ievērojami lielāks nekā to varēja sagaidīt.

Zigrīdas mantojuma daļa nebija pārāk augsta, tomēr tā deva viņai iespēju dzīvot bez rūpēm. Turpretim Irisas daļa bija lielāka nekā divas reizes "sakara ar kādas krustmātes novēlējumu" - tā testamentā bija teikts. Sī pati krustmāte bija atstājusi Irisai arī savas rotas - ļoti skaistas pērles un citus dārgumus. Zigrīda toties viena pali paturēja visas savas mātes rotas. Tas bija noteikums, ko Hrizopras kundze atzina par visai netaisnu, bet Irisa un firsts Hohvalds par pilnīgi pareizu un dabisku. Kā tālāko noslēpumainās krustmātes novēlējumu Irisa saņēma noslēgto, ar melnu samtu pārvilkto kasli, atslēga no kuras atradās aizzīmogotajā vēstulē, ko grāfs bija nodevis Irisai ar noteikumu atplēst to likai pēc viņa nāves. Arī firsts Hohvalds saņēma tādu pašu aizzīmogotu vēstuli ar uzrakstu uz aploksnes: "Firstam Hohvaldam, manam znotam. Lasāma vienīgi viņam."

Zigrīda bija pārliecināta, ka šajā vēstulē slēpjas atrisinājums mantojuma dīvainajam sadalījumam, varbūt arī Irisas nezināmās krustmātes vārds. Viņa nespēja pretoties kārdinājumam un griezās ar jautājumu pie svaiņa, bet firsts noteikti, kaut pieklājīgi paziņoja, ka nelaiķis neesot viņu pilnvarojis izpaust raksta saturu. Tas bija noraidījums.

kas modināja Zigrīdā dedzīgus pašpārmetumus par savu ziņkāri.

Melno kasti un aizzīmogoto vēstuli ar tās alsICgu firsts lūdza sievu uzticēt viņa glabāšanai, kamCr Irisa būs pārcietusi pirmās sāpes jjar mīļotā tēva zaudējumu. Irisa ar prieku izpildīja šo lūgumu, jo viņa arvien vēl nespēja aizmirst to-baigo izjūtu, kas viņu bija pārņēmusi, kad tā pirmo reizi turēja noslēpumaino kasti savās rokās.

Kad viss bija nokārtots, Zigrīda pārgājusi dzīvot Hrizopras kundzes villā, veco pili noslēdza un atslēgas nodeva tās pārvaldniekam, Hohvaldi atstāja Florcnci, un Irisa melnā sēru tērpā atkal atgriezās savā jaunajā dzimtenē.

Sēras pirmajā laikā uzlika par pienākumu atturēties no saviesīguma. Tic bija brīnišķīgi divatā pavadīti brīzi. Pastaigāšanās tuvākajā apkārtnē, izbraukumi un izjājieni laukos un mezos, vizināšanās baltajā, zeltījumiem izgreznotajā jahtā "Iris" - viss šeit Irisai bija jauns un nekad neizbaudīts. Vasara pagāja kā sapnī, un ziemā pils grāmatu plaukti un mākslas kolekcijas deva atkal jaunu, neizsīkstošu vielu Irisas jūtīgajai dvēselei, bcl arī dažu labu baigu brīdi, kad ap pili trakoja vētras, kad bangas krākdamas brāzās pret klintīm, uzšļākdamas savas pūlas līdz pat torņa smailei.

Tad nokusa dziļais sniegs parkā un mezos, un snicgpulkslcnīši izkliedza gaisā savu pavasara vēstnešu saucienu. Jaunās firsticncs buduāra smaržoja kreimenes, vijolītes un narcises, un, kad atvērās ķiršu baltie ziedi - tas notika it kā par godu šai dienai, pirmajā maijā, - firstu Hohvaldu ciltij piedzima mantinieks. Viņam bija tādi paši gaiši mali un zilas acis kā mātei, un pils vecais, cienīgais garīdznieks to nokruslīja Zigfrīda vārdā.

Pils kapelas un ciema baznīcas zvani gavilēdami izkliedza šo prieka vēsli saulainajā gaisā, un lielgabali kāpās apsveica svinīgo nolikunlu piecdesmit šāvieniem, kas spalgi izskanēja pār jūras spoguļgludo līmeni. Jaunā māte svētlaimīga gulēja baltajos spilvenos, aizlūgdama un vērpdama sapņus par savu bērnu. Laimē pukstošu sirdi firsts Hohvalds smaidīdams nolūkojās savā pēcnācējā, kas mierīgi gulēja greznajā, mežģīnēm pārsegtajā gultiņā.

Bija pienācis jūlijs, un rozes ziedēja kā Rozalindas pasaku dārzā.

Agrā rītā Irisa ciešāk aizvilka zilā zīda aizkarus pār bērna gultiņu un nolaida logu aizsegas, lai rīta saule pirms laika neuzmodinātu mazo gulētāju. Vēlreiz atkārtojusi vajadzīgos rīkojumus auklei, jaunai, spēcīgai zvejnieka sievai, kuras vīrs agrā pavasarī bija atradis galu jūras viļņos, viņa, klusi kādu dziesmiņu dungodama, nokāpa lejā, lielajā zālē, kuru apbrīnot bija nākusi jau. daudzi senatnes pētnieki. '

Viņa izgāja terasē, cerēdama atrast tur Marsclu. Viņa lur nebija.

Brīdi pakavējusies, terasē, ļaudama skatienam klīst pār šo zilo līmeni, Irisa atkal izgāja cauri zālei un bibliotēkai un iegāja firsta darbistabā - plašā, mājīgā telpā ar smagām mēbelēm un ērtiem sēdekļiem.

Hohvalds sēdēja pie rakstāmgalda un strādāja. Viņam tieši pretim pie sienas karājās Sašas gleznotā Irisas ģīmetne.

Firsts pašreiz lasīja kādu mežziņa ziņojumu, kad Irisa negaidot nostājās tam līdzās un apvija rokas ap kaklu.

- Ā, iabrīl, saulstariņ, - viņš sacīja un, laimīgi smaidīdams pacēla galvu. - Nāc, apsēdies ar savām brokastīm pie manis, kamēr būšu izlasījis šo ziņojumu. Pčc tam atvērsim pasta somu un man būs jāapmeklē virsmežniecība. Ja vēlies, vari mani pavadīt.

-   0, cik jauki Marsel! - Irisa gavilēja ka bērns, kam apsolīta izprieca, un, ta ka sulanis jau bija viņai sekojis, lai apjautātos, kur gaišības ēdīs brokastis, tad mirkli vēlāk līdzas rakstāmgaldam jau stāvēja ripojošais tējas galdiņš ar uzkožamiem. Irisa saka rīkoties ar šņācošo un mutuļojošo patvāri. Brokastis ēdol, firsts atslēdza pasta somu un saka kartol pils apkārtnei sūtītas vēstules.

-    Divas ienākumu birojam… viena mācītājam… viena saimniecei… šodien pasts ir visai niecīgs, - viņš piebilda. - Nē! Tc ir vēl viena vēstule man… īsts manuskripts no Olgas. A, tu jau esi padzērusi tēju, Iris. Lūdzu, izlasi man šo sūtījumu, tas ir, ja vien tevi nebiedē ta garums.

Irisa smiedamās paņēma vēstuli un, to atplēsusi, saka lasīt.

"Mīļais Marsel! Iesāksim tūlīt ar pašu galveno. Tu un Tava sieva - Jūs nu esat diezgan mīlinājušies divatā, un man šķiet, ka arī viņa gaišība princis jau ir pietiekami vecs, lai pieņemtu dāmu apmeklējumu. Tātad mēs - Zigrīda, Saša un cs - nāksim, lai ka labas fejas nostātos ap Zigfrīda šūpuli, tas ir, ja vien viņam tads maz ir. Mūslaiku bērni jau netiek vairs auklēti, kas gan ir ļoti izdevīgi viņu attīstībai, bet visai tīkami to auklēm. Tiklīdz saņemsim Tavu telegrammu, tūlīt dosimies ccļa un Hohvaldi. Es ļoli ilgojos pēc divdesmit diviem gadiem atkal reiz redzēt vcco, mīļo pili, jo īso apmeklējumu pagājušajā gada taēu nemaz nevar skaitīt. Turklāt jūra bija tik nemierīga, ka naktīs cs nevarēju gulēt un, ja arī iemigu, tad redzēju visādus baigus sapņus.

Tātad mCs būsim un jau iepriekš priecājamies par gaidāmo baudījumu; vismaz par sevi un SaSu varu to apgalvot, jo viņa neprātīgi mīl Jūs un sapņo par jūru. Vai arī Zigrīda priecājas, nevaru pateikt, jo viņa savu jūtu izteiksme ir tik šausmīgi vCsa un atturīga. Vispār viņa ir ļoti pārvērtusies. No jaunas meitenes viņa kļuvusi par īstu salona dāmu, kuras priekša kungi krīt ccļos, bet viņa, liekas, to neredz. Es saku "liekas", jo šīs gaišmates ar neaizmirstulīšu acīm ir klusi ūdeņi, kas, ja ticCt sakāmvārdam, esot dziļi. Dzirdēju, ka visa šajā laika viņa uz tavam un Irisas vCslulCm esot tikai divas reizes atbildējusi. "Ko gan cs lai rakstu?" viņa vCsi atbildēja, kad cs viņai to pārmetu. "Irisas intereses cs vaji saprotu, un muļķīgu jūtu uzplūdumam man nav vardu." Nevaru teikt, ka mCs nesatiktu, bcl cs viņas tuvuma vicnmCr jūtos ta, it ka stāvētu līdzas ledus kalnam, un tas mani nervozē. Vienīgi Saša vel daudzmaz var tikt ar viņu gala.

Bel nu par cilu. Pirms astoņām dienām, kā tu jau zini, Dcmidovu villas kapelā nolika Borisa un Fuksijas Grantēs salaulāšana. Viss norisinājās ļoti krāšņi un svinīgi. No līgavas ģimenes kāzās nebija neviena, jo viņa diemžēl, paldies Dievam, ir bārenīte, bet viņa bija aicinājusi kā līgavas māsas dažas amerikānietes, kas pašreiz uzluras FlorcncC. Pčc svētku mielasta jaunais pāris devās kāzu ceļojumā uz Romu, kur Boriss Fuksiju iepazīstināja ar diplomātisko korpusu un galmu. Jā, !.o cs gribēju teikt: Boriss ļoti vēlas iepazīstināt arī jūs ar savu jauno sievu, un, ja Jums nekas nav pretim, viņi ieradīsies Hohvalde kopā ar mums. Viņu turpmākie plāni atkarīgi no tā, vai Boriss liks aicināts atpakaļ uz Pētcrpili vai arī paliks Romā.

Un. nu vēl viena jauna ziņa: kavalieris Spinijs tiešam mantojis savu marķizatu Marcmma! Vakar viņš aizceļoja uz Romu, jo valdība gribot atpirkt viņa zemes. Stāsta, ka daudz viņš par savu malārijas perēkli vis nedabūšot, bet viņš grib pie pārdošanas izkaulēt vismaz tiesības paturēt mantoto titulu. Vai zini ko, Marsel? Ttr^varētu uzaicināt arī viņu pie sevis! Žēl nabaga Sašas, bet par gaumi jau nemēdz ķildoties, un galu gala viņš varbūt tomēr vēl paņem to. Titulu v i,ņ š laikam gan drīkstētu paturēt, un ar Sašas līdzekļiem viņi varēs gluži pieklājīgi dzīvot. Ideja par Spinija uzaicināšanu patiesība nemaz nav mana, to izdomāja Zigrīda, un, man šķiet, viņai taisnība.Tātad lu viņu uzaicināsi, Marsel? Ja? Tas būtu apburoši no tevis, un, taisnību sakot, es jau pali uzaicināju viņu tava varda, bet šie itāļi ir bezgala lepni, kaut arī būlu nabagi ka baznīcas žurkas, un bez īpaša ielūguma no tevis paša viņš nebrauktu. Tātad - lūdzu, lūdzu!

Un nu beigšu. Daudz sveicienu no Zigrīdas un Sašas Irisai un Tev!

Tava uzticīga masa Olga Hrizopra.

P.S. Noskūpsti no manis princi.

P.S. Nr.2. Varbūt Irisa atrakstītu Fuksijai dažas rindiņas un uzaicinātu viņu.

P.S. Nr.3. Spinija adrese: Marchcsc Spini della Prcscaja nclla Marcmma, Roni, Albcrgo Costanzi;

P.S. Nr.4. Fuksijas adrese: A Madamc la Princese d'Ukatschin - Chrisopra, Rome, Hotcl dc l'Euroc, Piazza di Spagna."

Izlasījusi pēdējo pierakstu, Irisa nolaida vēstuli klēpī un uzlūkoja vīru.

Olgai ir taisni apbrīnojams talants saccll nemieru, - Marscls nopūzdamies sacīja. - Bcl tur nekas vairs nav grožams, rakstīsim viņai, lai brauc šurp. Tu taču ņemsi savā zināšanā mis Fuksiju, Iris? Un cs kavalieri… 0, Olga, kāpēc tu vēl TO uzkāri man kaklā! Mums būs jāaizsedz senču ģīmtcncs, Irisa, citādi tās vēl var sacelties, redzot, ka viņu pilī ienāk amerikāņu un ilāļu avantūristi!

-   0, Marsel!

-   Nē, Irisa, tu taču pazīsti mani un zini, ka cs šķiroju cilvēkus nevis pčc viņu sabiedriskā stāvokļa, bet pēc viņu izglītības. Bcl roku rokā ar gara izglītību jāiet arī sirds izglītībai, jo, ko man palīdz visizglītotākais cilvēks, ja viņa raksturs nav nevainojams? Un no tā cs ļoti bīstos pie šiem abiem, mums uzspiestajiem viesiem… Bet lu izskaties lik domīga, mīlulīt?

-  Šī vēstule spiež mani pārdomāt, Marsel, - Irisa atbildēja. - Vispirms jau šis teikums par Zigrīdu, par viņas pārvēršanos.

-   Zigrīda ir… bet, nē, - firsts sevi pārtrauca. - Tu jau zini, Zigrīda man nav simpātiska, tomēr tas nedrīkst pamudināt mani būt netaisnam pret viņu.

-   Bet viņa man ir mīkla, Marsel, - Irisa, galvu kratīdama, piezīmēja. - Iedomājies cilvēku, kas līdz pat tam brīdim, kamēr tu ienāci mūsu namā, izrādīja pret tēvu un mani vienīgi' mīlu, laipnību un gādību, kas mani auklēja un lutināja. Un nu pēkšņi šī pārvērtība. Kā lai to saprotu?

-    Varbūt viņa pati mums kādreiz atrisinās šo mīklu, - Hohvalds atbildēja. Viņš arī pals nebija tālu no pareizā atminējuma, tomēr negribēja atklāt savas domas Irisai. - Cilvēks ir padots pārmaiņām, un šis laikmets reiz piemeklē ikvienu. Varbūt arī Zigrīda pašreiz nonākusi šajā periodā, kas biezi vien nozīmē jauna virziena sākumu. Daudzi to pārcieš drīz vai arī iztrako, turpretī citiem vajag daudz laika, lai tiktu skaidrībā ar sevi un savu dvēseli. Tādus raksturus kā Zigrīda vislabāk atstāt pašiem sev, kamčr tic sajot vajadzību atgriezties vecajās pēdās. Kas- attiecas uz Olgas vēstuli, tad tur tomēr ir ko pārdomāt, - un tas ir Borisa un Fuksijas gadījums.

-   Jā, - Irisa strauji piekrita. - Olgas vārdi par Fuksiju izklausās diezgan nelaipni. Vai arī tev tā nešķiet?

-   Bez šaubām, mazā, - firsts atbildēja. Gan jau redzēsim, kas tur ir par nelaimi. Cerēsim, ka lieta vēl būs labojama, citādi man tiešām būlu zēl Borisa, kuram vajadzīga enerģiska, bet mīļa sieva. Kas atliecas uz enerģiju, tās Fuksijai netrūkst. Viņa ar apbrīnojamu pacietību prot sasniegt savu mērķi. Kļūt par firstieni jau pašā sākumā bija viņas vēlēšanās, kā viņa reiz pati man atzinās.

Irisa pamāja ar galvu un atkal paņēma vēstuli.

-    Tc ir vēl trešais punkls, kas mani ierosina pārdomām, - viņa sacīja. - Es runāju par kavalieri vai, pareizāk sakot, par Zigrīdas priekšlikumu aicināt viņu šurp. Arī t;»s ir kas jauns, Marsel, jo Zigrīda nekad nav varējusi viņu ieredzēt.

-  Bet Olga taCu pati min iemeslu - Saša! - firsts ieminējās.

Tomēr* Irisa nclicīgi pakratīja galvu.

-   Kopš tā brīža, kad mēs Romā iepazināmies ar sinjoru Spiniju, viņš kā ēna sekoja Zigrīdai, - viņa domīgi sacīja. - Viņa nekad nav devusi tam cerības, tieši otrādi. Viņš tomēr neatkāpās, bet stūrgalvīgi centās sasniegt savu mērķi. Pat sapnī viņam nav nācis prālā tiekties pēc Sašas mīlestības, un cs varu derēt, ka arī šodien viņš nedomā par to. Bcl kāpēc Zigrīda grib šeit būl kopā ar viņu? Es neesmu nervoza sicviclc, Marsel, bet man lomēr jāatzīstas, ka domas par šo "kāpēc" var sabojāt man nervus.

Firsts Hohvalds mierīgi aizsmēķēja cigāru.

-   Pateicoties Olgas laipnajai starpniecībai, man neatliek nekas cits ka viņu uzaicināt, - viņš sacīja.

-    Bet, ja Zigrīda domā, ka šeit varēs spēlēt ar viņu kaķi un peli, viņa ļoti maldas: šis ir mans nams, un cs esmu valdnieks laja. Tātad esi gluži mierīga, mīlulīt! Ļaunākais ir tas, ka mūsu jaukais miers nu ir pagalam. Zināms, reiz mums tikpat būtu jāsāk rādīties pasaulei, bet tik brīnišķīgu laiku kā šie piecpadsmit vientulības mēneši, mēs nekad vairs nepiedzīvosim, ja ap mums pastāvīgi būs sveši |audis.

-   0, Marsel!…

Irisa noslīdēja no sava sēdekļa un, ccļos nometusies, piespieda galvu pie vīra krūtīm, uzlūkodama to mitram, zilām bērna acīm.

-   Marsel, vai tas tiesa, ka tev pieticis ar mani vien? Vai tiešām tu nekad neesi garlaikojies divatā ar mani?

Hohvalds abām rokām saņēma viņas gaišo galviņu un noskūpstīja pieri.

Ka gan tu vari runāt par pielikšanu un garlaikošanos, mīlulīt, ja vienīgi levī esmu atradis savas esības sākumu un galu! Tad jau man daudz drīzāk jājautā tev, vai esi apmierināta ar šīm pelēkajam ziemeļu debesīm un šo mazo zemes gabaliņu?

-   Tu, ņ^īļais, labais, vecais, muļķīgais Marsel!

-  viņa caur asarām iesmējās. - Ja, Itālija ir skaista, un varbūt citas zemes ir vēl skaistākas, tomēr sirdij jaukākā zeme vienmēr ir dzimtene, un mana dzimtene ir Hohvaldc! Vēl vakar, kad tu biji izjājis un mājās paliku viena, cs skaidri izjutu, ka Hohvaldc ar tevi un Zigfrīdu man ir viss!

Firsts maigi glāstīja viņas gaišos matus un pietvīkušos vaigus.

-   Esmu tik laimīgs, ka tu mīli manu dzimteni,

-  viņš vienkārši sacīja. - Šeit pagāja mana bērnība, šeit čs pavadīju divdesmit gadu pilnīga vientulība toreiz, kad man šķita, ka man nav nekādas tiesības uz dzīves priekiem.

-      Tas bijis ilgs malds, Marsel, - Irisa nopietni runāja, arvien vēl stāvēdama viņa priekša cc|os.

-       Un tev bija lemts mani no ta izdziedināt, - viņš aizkustināts sacīja.

-      Tomēr tu vēl neesi man teicis, kads īsti bijis tavs malds, - viņa piebilda, uzmezdama tam jautājošu skatienu.

-       Tas tika aprakts tajā mirklī, kad lu kļuvi mana, ļausim tam dusēt… - firsts maigi, bet dziļa nopietnība atbildēja.

Irisa tūlīt saprata viņu ar patiesas mīlestības smalkjūtību.

-      Lai viņš dus mūtīgi, - viņa klusi sacīja, - un cs darīšu visu, kas stāv manos spēkos, lai tas nekad vairs nemostas:

-      Ka gan viņš to spētu! Mana saulstariņa priekša jāizklīst visam ēnam, - Hohvalds sirsnīgi atbildēja.

-   Tikai sapņos manī vēl šad tad pamostas tumšas atmiņas par tiem laikiem, bet citādi viss manī ir skaidrs un gaišs caur tevi, Iris! Tomēr vispār cs sapņoju diezgan reti. Es šajā ziņa esmu citāds neka Olga, kas vienmēr stāstīja mums savus sapņus. Vai arī šajā vēstulē viņa neraksta, ka pagājušajā gada Hohvaldc esot redzējusi briesmīgus sapņus?

-  Ja, Marsel. Bet Olga reizēm mīl runāt līdzības.

Firsts arvien vēl glāstīja Irisas gaišos, mīkstos

matus.

-       Vai arī tu kādreiz sapņo, Iris? - viņš pēc brītiņa jautāja.

-      0, ja, - viņa smaidīdama atbildēja. - Protams, visādas muļķības.

-   Bet tevi nobiedējis taCu neviens sapnis nav?

-    Nobiedējis? - viņa domīgi atkārtoja. - Ne, tikai… bet tu nedrīksti mani izsmiet, Marsel!

-   Nekad, Iris!

-    Dīvaini, ka tieši šeit Hohvaldc, cs tik biezi sapņoju vienu un to pašu, - viņa turpināja. Sākuma cs pēc šā sapņa vienmCr atmodos strauji pukstošu sirdi, bet nu tas mani vairs nebiedē, kaut tas biezi atkārtojas un vienmCr tieši tāds pats kā pirmajā reize…

-   Tas ir gluži dabiski, Irisa. Nomoda tu domā par to, un arī miegā smadzenes turpina darboties tāda pašā virzienā. Lai sapnis katru reizi būtu citādāks, ncpiccicšami citi iespaidi, citi Apstākļi.

-    Bet cs nekad nedomāju par šo sapni, ejot gulet, un arī dienā tikai reti kad atceros to! - Irisa strauji iesaucās.

-  Pastāsti man savu sapni, mīlulīt, - firsts lūdza.

-   Labprāt. Sapnī man rādās, ka cs kaut kur eju,, stāvu vai sezu, un katru reizi darbības viela ir vienīgā atšķirība šajos sapņos. Es šuju, spēlēju vijoli, pastaigājos, zīmēju, vienalga, ko cs darītu, bet pēkšņi manā priekšā nostājas kāda dāma ļoli vienkāršā melnā tērpa un ballu mežģīņu lakatiņu galvā, pie tam tā vidējais stūris nokarājas viņai pār pieri. Kam viņa līdzinās, cs nevaru pateikt, bet reizēm lā man atgādina mani pašu, reizēm Zigrīdu, reizēm ģīmetni baltajā kārbiņa, ko tēvs man iedāvināja, - tu laCu atceries, Marsel?

-   Nu, un? - firsts ieinteresēts jautāja.

-    Rokās viņa lur pali savus nogrieztos gaišos matus un mazu, baltu sūnurozu buķctīli, ar kuru tā rāda uz šauru, sārtu svītru, kas redzama tai ap kaklu. Tad viņa māj arī man ar šo buķelīti, un cs tūliņ sekoju viņai, jo viņa laipni lūkojas manī un ir ļoli skaista… kaut līdzinās man, - viņa smaidīdama piebilda, draiskulīgi uzlūkodama vīru.

Vispirms sapni, tad glaimus, - Hohvalds ķircinādamies sacīja, tomēr viņa balsī bija dzirdama piespiešanas.

-   Ja, tad dāma iet man pa priekšu un izved mani jūras terasē. No turienes viņa rada man kadu šaujamo lodziņu pils vecaja rietumu piebūvē. Šajā lodziņa cs redzu spīdam blāvu, sārtu gaismu. Kad esmu to ieraudzījusi, viņa atkal ved mani cauri visai pilij tas vecaja piebūvē, cauri garam, zemam ejam, pa stavam, vītam kāpnēm, kadu šeit droši vien nemaz nav, līdz kādai plašākai ejai, kur siav veci skapji un mētājas visādas grabažas. Viena šāda veca šķirstveidīga skapja priekša viņa paliek stāvam, uzlūko mani un pazūd, un laja paša acumirklī cs, par laimi, vienmēr atmostos, jo citādi cs viena nēkad neatrastu ceļu atpakaļ. Šo sapni esmu jau tik daudzas reizes redzējusi, ka dzīvi redzu pat katru salauztu soliņu, kas plašajā eja mētajaš kopa ar citam grabažām, - viņa smaidīdama nobeidza.

-  *Vai diena lu nekad nccst^mēģinajusi nostaigāt savu redzēto ceļu? „- firsts dīvaini sasprindzināti jautāja.

To cs sargos' darīt, - Irisa iesmējās, piclrūkdamics kajas. - Ziņkāre nekad nav bijusi mana daba. Ta, nu tu zini manu sapni, kura nav neka šausmīga vai baiga, bcl kuru cs tomēr nelabprāt sapņoju. Un tagad, ja gribam vēl nokļūt virsmežniecība, mums laiks dolies ccļa. Desmit minūtēs cs būšu pārģērbusies, un vēstules Olgai, Fuksijai un Spinijam varēsim uzrakstīt arī vēlāk, vai nav tiesa? Tad vēl viens jautājums: vai mēs jāsim vai brauksim?

-   Es domāju - jāsim, Iris!

-   O, lieliski! Tātad uz redzēšanos!

Viņa izskrēja no istabas, un Hohvalds dzirdēja, ka viņa dziedādama izgāja cauri zalci.

- Tātad tomēr! - viņS domīgi sacīja, stāvēdams pie rakstāmgalda. - Tātad tomēr! Bcl cs nepadošos, š-ī ēna nedrīkst aptumšot viņas jauno dzīvi, nedrīkst to saindēt un varbDI pat uz mūzu samīt pīš|os! Tik ilgi, kamēr cs vēl esmu šeit un slavu par viņu nomoda, cs visiem spēkiem cīnīšos par viņas dvēseles mieru!

Nedēļu vēlāk, jauka, saulaina pēcpusdiena, Holi- valdcs pils pagalma ieripoja divas ekipāžas un apstājās pie galvenās ieejas, kur stāvēja Marscls un Irisa Hohvaldi. Tas bija atvedušas no dzelzceļa piestātnes Hrizopra kundzi ar Sašu un Zigrīdu, ka arī jaunizcepto firstu Borisu ar ta sievu. Atskanēja skaļi, līksmi apsveikumi, jautājumi bira no visam pusēm. Saša vārda tieša nozīmē staroja laimē par to, ka drīkst atkal būt kopa ar cilvēkiem, kas viņai bija kļuvuši dārgi. Boriss, kas bija ģērbies neaprakstāmi moderna ceļa mētelī, sirsnīgi apgalvoja, ka viņš "briesmīgi" priecājoties par šo atkalredzēšanos. Firstienc Fuksija Akatčina-Hrizop- ra, dzimusi mis Grantc, visdziļākā pārliecībā apliecināja, ka šāda dzimtas pils tomēr esot daudz vērtīgāka neka visi modernie debesskrāpji Jaunajā pasaule.

Un Zigrīda? Zigrīda bija jautra, viņa smējās, jokoja, jautāja, apbrīnoja maza Zigfrīda ro2ainas dūrītes un zilas acis. Sasveicinoties viņa bija apskāvusi Irisu un cicši spiedusi Marsclam roku. Tomēr Hrizopras kundze sava vēstule bija teikusi patiesību: viņa bija pārvērtusies. Citu reizi lik klusa un atturīga meitene nu trieca bez mitēšanās un neizvairījās no vardu kaujam. Jau pirmajā vakara Irisa jutas pārsteigta par masas pārvērtību. Kas gan bija padarījis viņu tik svešādu? Viņa apņēmās nopietni izrunāties ar Zigrīdu un pieliki visas pfllcs, lai izklicdčlu tumšo ēnu, kas nomāca viņas dvCseli.

Kamēr Irisa pievērsa visu uzmanību savai masai, Hohvalds novēroja jauno pari un salīdzināja savu medusmēnesi ar lo. Pēc labākās gribas viņš nevarēja iedomāties, ka arī viņš kaut uz brīdi varētu kļūt tāda rotaļlietiņa savas sievas rokās kā labais Boriss, kas verdziskā padevībā centās nolasīl Fuksijai no acīm ikvienu vēlēšanos un to tūlīt izpildīt, pie tam amerikāniete pieņēma šos viņa pakalpojumus* kā kaut ko pilnīgi pašsaprotamu. Tāpēc arī salīdzinājums, ko- Hohvalds sevī izdarīja starp Fuksiju un Irisu, nebija Fuksijai visai labvēlīgs.

Hrizopras kundze jutās ļoli nogurusi no ceļojuma un vagona kupejas smacīgā gaisa.

-   Dariet jūs, ko gribai, cs eju gulēt! - viņa ar parasto enerģiju paziņoja, kad vakariņas bija paēstas. - Arī rīt vēl būs diena. Starp citu, kad īsti ieradīsies kavalieris?

-   Parīt, - Hohvalds diezgan strupi atbildēja un nenocietās, ncpicbildis: - Pēc tam, kad TU viņu uzaicināji, Olga!

Ģcncralicnc vēlreiz iepleta savas miegainās acis, uzlūkoja vispirms grupu, kas stāvēja istabas viņā galā, jo tajā atradās arī Saša, lad Zigrīdu, kas šķirstīja kadu fotogrāfiju albumu un bcidzol pievērsa skatienu brālim.

-  Jā, vai tad viņa apmeklējums tev nav pa prātam, Marsel? - viņa izbrīnījusies jautāja.

-   Pa prātam? - firsls atkārtoja. - Mīļa Olga, ja viņš arī ir tev patīkams kā znots… - Viņš pēkšņi aprāvās.

-   Tas vēl nenozīmē, ka viņš būtu patīkams arī tev kā viesis, - Hrizopras kundze piebilda. - Tu taCu to gribēji teikt, vai nav tiesa? Ja, bcl, mīļā sirds, kāpēc lu lūlīt nerakstīji par to? Florcncē viņš taču ik dienu bija mūsu viesis! - Viņa paraustīja plecus.,

-    Bet, Olga, tu taCu rakstīji, ka uzaicinājumu ierosinājusi Zigrīda, - Hohvalds smiedamies atgādināja. - Vai tad ta nebūtu liela nepieklājība, ja es nebūtu nosolījis viņam uzaicinājumu, kuru viņš, pCc taviem vārdiem, jau gaidījis?

-   Protams, - ģcncrāliene pickrila. - Īstenībā cs nekad nebūtu iedomājusi, ka Spinijs tev ir nepatīkams.

-   Nē, tā tas arī nav, mīļa Olga, - firsts tikpat mierīgi albildCja. - Tikai, vaļsirdīgi runājot, mani nc visai sajūsmina doma rcdzčt viņu šeit. Nekad mēs nebūsim vieni, un arī Irisai, man šķiet, viņš nc visai pa prātam. Viņš ir veikls, vispusīgi izglītots cilvCks - tas tiesa, bet tomCr viņš ir avantūrists. Sievietes šādas lielās neredz tik dziļi. Bet man ir gadījies, kaut arī nejauši, ielūkoties viņa dzīves aizkulises, un ar šo redzējumu man pielika. Bet nu tur nekas nav, grozāms, un mums gribot negribot būs jāsamierinās ar viņa klātbūtni.

-    Darīsim to, - Hrizopras kundze sacīja. - Es nožēloju, ka esmu tev uzspiedusi ncvClamu viesi, Marsel. Man tas tiešam nekad nebūtu ienācis prātā, ja Zigrīda nebūtu tik pārliecinoši pieradījusi, ka šis apmeklējums var kļūt reti izdevīgs Sašai. Un tā ka Saša diemžēl ārēji tik ļoti līdzinās savam nelaiķa tēvam…

-   Zigrīda tiešām ir aizkustinoša sava draudzībā, - Hohvalds pārtrauca masas mūžīgo gaudu dziesmu par nelaiķa Hrizopras neglīto ārieni.

Zigrīda smaidīdama turpināja šķirstīt albumu, neiejaukdamas saruna, kas notika tai tieši līdzas. Viņa vispirms nogaidīja, kamēr Hrizopras kundze aizgāja sava istabā, un tikai lad, kad Hohvalds atkal atgriežas salona, viņa piesauca to klat, lai apjautātos par kadu ģīmetni.

-    Es pirmīt negribēju runāt pretim krustmātei Olgai, - viņa bez kāda ievada sacīja, - bet tu jau pazīsti viņu labāk neka cs un zini, ka viņa biezi vien ar sajūsmu pieķeras ikvienam vārdam, kas izrunāts jokojot, bez kada nojūka. Ta arī ir visa mana vaina kavaliera icaicinašanas lieta.

-    0, nerunāsim vairs par lo, liela taču jau nokārtotā, - firsts īgni atbildēja. - Viņš ieradīsies, un ar to mums jāsamierinās.

-   Ja, bcl, ja jau tev ir tik svarīgs iemesls viņu neieredzēt… - Zigrīda ieminējas, uzmanīgi lūkodamas firsta.

-   Varbūt arī tas vēl ir apstrīdams.

-   Tad strīdēsimies! - viņa smiedamās iesaucas. - Stāsti, svaiņa kungs!

-   Stāstīt? Ja, ko lad?

-   Par taviem iebildumiem pret kavalieri Spiniju!

Firsts piecēlās no krēsla.

-   Atvaino, Zigrīd, - viņš vēsi sacīja, cs līdz šim esmu glabājis Spinija noslēpumu un nenodošu lo arī tagad, kad viņš ka viesis ierodas mana nama. Tu taCu saproti to, vai nav tiesa?

-   Ka to ņem, - viņa atbildēja, spītīgi atmezdama galvu. - Vārds "noslēpums" jau pats par sevi ir lik provocējošs…

-   Kāpēc? - viņš to pārtrauca. - Ja lcv, piemēram, ir neīsti zobi vai mati un neviens cilvēks to nezina, tad tas ir tavs noslēpums, bet cs tomēr neredzu tajā neka provocējoša.

-  Neīsti mati vai zobi jau arī nav nekas negodīgs vai vispārību apdraudošs! - Zigrīda turpināja, uzmanīgi vērodama Hohvaldu.

-  Ja, kas lcv saka, ka Spinija noslēpumam piemīl kāda no šīm īpašībām? - viņš mazliet vēsi attrauca.

Tu pats ar savu noslēpumainību! - viņa pārgalvīgi iesaucās.

-   Tā? - firsls ļoti mierīgi atjautāja. - Tad tu esi -dzirdējusi vairāk, neka cs esmu gribējis tcikl vai arī cs esmu parak neapdomīgi izteicies. Parasti cs gan nemēdzu ta darit, un šis gadījums man būs biedinājums turpmāk būt apdomīgākam.

-   Ja, ja! - Zigrīda smiedamās iesaucas. - Tu aprunā cilvēku, un tad pats noliedz savus vārdus…

-   Tu esi netaisna, Zigrīda, - Hohvalds atbildēja, sākdams zaudēt pacietību. - Es neesmu Spiniju aprunājis - tas ir darbs, ko līdz šim bez mazākās skaudības esmu atstājis mēlnešiem. Bez tam man nav nekādas intereses viņam kaitēt!

-   Bet lu to dari, jo nesaki ap ko lieta grozās!

-   Zigrīda liepas.

-    Ka acīs tad cs viņam kaitēju? Vai tavas? - Hohvalds skarbi jautajā. - Vai varbūt manas masas acīs? Kas atliecas uz manu masu, man gan ir tiesības darīt to uzmanīgi, bet, ta ka kavalieris pielūdz TEVI, nevis manu krustmeitu, tad' varu arī klaji pateikt, ka ikviens cits svainis man būtu patīkamāks neka viņš!

-   Ā, - Zigrīda novilka, pēkšņi kļūdama nopietna,

-   mūsu saruna pieņem pavisam citu virzienu! TadA gadījuma, ja cs gribētu sniegt Spinijam savu roku…

-   Tad cs, izmantodams stīvas aizbildņa tiesības, noraidītu šo tev paradīto godu, - Hohvalds nobeidza teikumu. - Bet nākamgad lu kļūsi pilngadīga, tad tu varēsi lemt par sevi.

-   Ja, ilgi vairs nav jāgaida, - Zigrīda ironiski, bcl mierīgi piezīmēja. - Bet vai tev nešķiet, ka arī man būtu jāzina, kāpēc Spinijs nebūtu vēlams tev ka svainis vai, pareizāk sakot, man ka vīrs?

Hohvalds mirkli apdomājās.

-  Ja lu ar lo gribi teikt, ka esi izmantojusi Sašu tikai ka iemeslu kavaliera apmeklējumam Hohvaldē, lai pati šeit saderinātos ar viņu, lad labāk jau rīt pat aizraksti viņam, ka gaiss šeit ir neveselīgs. Pasts tiek nosolīts pulksten desmitos rīta.

Zigrīda skaļi un jautri iesmējās, lomēr vērīgāka auss botu saklausījusi šajos smieklos mākslotu pieskaņu.

-  Ja cs gribētu kavalieri precēt, lad bolu varējusi to izdarīt jau pirms diviem gadiem Roma, - viņa arvien vēl smiedamās aizrādīja.

Gadījuma, ja tavs tēvs botu devis savu piekrišanu, - Hohvalds piebilda, uz ko Zigrīda iesmējās vēl skaļāk.

-   Varbūt tēvam nebija zināms Spinija noslēpums,

viņa ķircinādama sacīja.

Firsls likai paraustīja plecus. Sāja acumirklī viņiem pievienojas arī pārējie, un saruna pārtrūka.

Drīz pēc lam visi izšķīrās un devas savas islabas. Bcl, ta ka vēl nebija visai vēls, Irisa pavadīja masu viņas istaba.

-   Nac, dārgumiņ, šovakar cs atkal sasukāšu lcv matus ka senak, - viņa sirsnīgi sacīja, nosēdinādama Zigrīdu pie tualetes galdiņa un paņemdama rokas ziloņkaula suku.

-    Kas lo gan būtu domājis, ka kādreiz īsta firstienc izpildīs man istabenes pienākumus! - viņa smiedamās sacīja, bet Irisa tomēr uztvēra skarbo pieskanu tas balsī.

Viņa abām rokam apvija ias kaklu un noskūpstīja tai vaigu.

-   Vai nav tiesa, Zigrīd, ka nekas vairs nestāv slarp tevi un mani? - viņa sirsnīgi jautāja.

-   Kas gan varētu slarp mums siavēl? - Zigrīda atjautāja, nepacietīgi atbrīvodama galvu no masas rokam.

-    Kaut cs to zinātu, - Irisa nopūtās. - Biezi vien tas darīja mani dziļi nelaimīgu. Es nespēju saprast, ko īsli esmu pret tevi noziegusies…

-   Tu runā mīklās, - Zigrīda bez kādas sirsnības viņu pārtrauca.

-   Atstāsim pagātni mierā, - Irisa silti sacīja. - Bet esi pārliecināta, man nav nekā , ko cs varētu sev pārmest. Varbūt "tas, ka cs lūlīt neatklāju tev savas jūtas pret Marsclu? Zigrīd, arī tu šādā gadījuma taēu nebūtu varējusi par to runāt!

-  Mīklas, Iris, mīklas! - Zigrīda mākslotā jautrībā iesaucās. - Labāk pasaki man, kas lcv un Marsclam* ir pret Spiniju?

-  0, droši vien nekā sevišķa nav, - Irisa izklaidīgi atbildēja.

-   Tomēr, vismaz Marscls izliekas, it kā tas būtu kas sevišķs, - Zigrīda turpināja.

-   Tad jau viņam droši vien ir kāds iemesls. Es to nezinu.

-   Ā! Pajauta viņam un pastāsti man arī, vai ja? Lūdzu, lūdzu! Es labprāt gribētu iegūt kādu ieroci pret manu pielūdzēju - tas būtu brīnišķīgs joks!

-   Zigrīd, kā gan tev patīk mocīt cilvēkus, kas tevi nopietni mīl! Un pie tam tu taču nedomā viņu precēt… - Irisa lēni pārmeta.

-   Tā kā viņam jāprec Saša, pašu ģimenē tas vien jau paliks, - Zigrīdi izklaidīgi atbildēja.

Irisai asinis icšalca vaigos. Tomēr viņa klusēja un turpināja sukāt māsas garos zeltainos matus, kas sniedzās gandrīz līdz grīdai.

-   Es vēl neesmu galā ar saviem pārmetumiem, - viņa pēc brīža atsāka, - kaut "pārmetumi" nav visai pareizs apzīmējums. Man liekas, tavam sašutumam pret mani vajadzējis būt ļoti, ļoli dziļam, ja jau tu visā šajā garajā laika nc reizi neesi man atrakstījusi.

-   Neesmu rakstījusi? - Zigrīda šausmas iesaucas. - Es taCu apsveicu -tevi jaungada, dzimumdiena un Zigfrīda piedzimšanas gadījuma! Tas ir vairāk, neka cs pati savā slinkuma varēju no sevis gaidīt.

-   0, Zigrīd, vai tos dažus vispārējos teikumus, ko esi man rakstījusi, tu sauc par vēstulēm? Bet cs neļāvos icbiedētics, jo cerēju ar savu Čaklumu tevi uzvarēt. Tomēr viss bija velti.

Zigrīda, kas līdz šim bija lūkojusies spogulī, nodūra acis.

-    Es nevaru rakstīt vēstules, - viņa nedroši sacīja. - Uz papīra viss izskatās lik neīsts un smieklīgs.

Irisa klusēja. Nolikusi suku uz tualetes galdiņa, viņa sasēja masas matus mezgla un vēlreiz glāstoši pārvilka par tiem ar roku. Tad viņa sacīja:

-    Netiesāsimies par to, Zigrīd. Man likās, ka tev varētu būt patīkami, kaut arī tikai vēstulēs runāt par mūsu dārgo aizgājēju - par tēvu. Es nešaubos par Olgas un Sašas draudzību pret mums, bet viņas taCu nepazina tēvu tik labi ka mēs, tāpēc arī nespēj saprast mūsu skumju dziļumu.

Zigrīda piecēlās un aizkustināta sniedza masai roku.

-   Tu jau zini: cs nemīlu daudz runāt par savām jūtām. Skumjas, sāpes un priekus - visu cs nesu pati sevī. Tas man no mates. Tikai cs esmu asāka, skarbāka nekā viņa. Un tomēr arī man krūtīs ir sirds, bet sirds, kas kliedz pēc atriebības, ja lo min kājām… - Viņa apklusa, nobijusies, ka izteikusi pārāk daudz, kas varētu nodot viņas slepenākās domas. Viņa novērsa acis no Irisas skaidrā skatiena un turpināja: - Man ļoti pietrūka tevis, jo tu taCu esi vienīgā, ar ko cs varu runāt par tēvu.

-   Tagad mčs to visu atgūsim! - Irisa dedzīgi iesaucas. - Tev taisnība - vCslulč tas nemaz nav izrakstāms!

Ja, - Zigrīda vilcinādamās sacīja. - Bet patiesība cs nedomāju par lo. Ka jau teicu, cs nederu savstarpējam jūlu apmaiņām. Bet man jau sen gribas parunāties ar tevi par lietam, kas man arvien vel ir tumSas, mīklainas. Es domāju par lCva testamentu, viņa atstato mantojūmu.

-   O, - Irisa vīlusies atbildēja, - par to cs vēl nemaz neesmu domājusi.

-   Protams, nē!- - Tas taCu ir arējas lietas, par kuram Marija neinteresējas, bet kas iederas Martas kompetencē. - Zigrīda ar rūgtu ironiju piezīmēja.

Irisa likai ar pūlēm apspieda kadu skarbu vardu, kas pret viņas paSas gribu lauzas par lūpām. TomCr viņas maiga sirds atkal uzvarēja.

-   Labu nakti, - viņa atbildes vieta sacīja.

Vēl taCu nav vēls, - Zigrīda piezīmēja, ielūkodamas pulkstenī, kas radīja tikai dažas minūtes pari desmitiem. - Nokāp no saviem mākoņu augstumiem un patērzē ar mani, vienkāršu mirstīgo, kas ka tārps rāpo pa zemi!

Viņa novilka masu sev līdzas uz dīvāna, un Irisa palika, kaut masas joks nepatīkami atbalsojas tai sirdī. Zigrīda to redzēja.

-  Redzi, bērns, tu nu esi sasniegusi tadu stāvokli dzīvē, kad. tev vairs nav jādomā par materiālajām lielām, - viņa pasteidzās piebilst. - Tas nav pārmetums. Bet par ko cs gribēju runāt? Jā, par tēva mantojumu. Ja lu reiz pārdomātu šo lietu, arī tev liktos dīvaini, ka tēvs varējis atslāl tik daudz naudas. Mes vienmēr esam dzīvojuši no procentiem, kādus nes šīs summas trešā daļa. Kāpēc? Protams, tu, tāpat kā cs, nevari to zināl. Bet varbūt tēvs ir atstājis kādas paskaidrojumus par to Marsclam adresētajā vēstule?

-   Nezinu, - Irisa atbildēja. - Marscls nekad nav runājis ar mani par šīs vēstules saturu.

A, man šķiet, ka vīra un sievas starpa nevajadzētu būt nekādiem noslēpumiem, - Zigrīda ncvCrīgi piemetināja.

-   Nē, starp mums arī tadu nav. Bet kur lieta grozās ap dārgo aizgājēja pēdējo gribu, tur nevienam nav tiesību runāt, - Irisa nopietni atbildēja. "

-   Nu, labi, - Zigrīda domīgi turpināja. - Otra mīkla ir šī noslēpumaina krustmāte, kas novēlējusi tev naudu, rotas un noslēgto kasti… Ja, ko tad īsti tu tajā kastē atradi?

-   Neesmu tajā vēl ielūkojusies. •

-    Ko? - Zigrīda pietrūkās kajas. - Vai gribi teikt, ka tu tiešam vēl neesi to atvērusi? Nē? Nu, tas tiešam liecina par tik mazu ziņkāri, ka to drīzāk var apzīmēt par vienaldzību! Bet varbūt tēva atstātajā vēstulē bija rakstīts, kas kastē atrodas?

-    Arī vēstuli neesmu lasījusi, Zigrīd. Marscls toreiz lūdza mani nogaidīt, kamēr būs aprimušas pirmās sāpes, un cs nodevu vēstuli viņam uzglabāšanai. Marscls domā, ka vēstulē būšot likai da2i vārdi, kas atliccas uz kasti un atslēgu.

Zigrīda sakrustoja rokas un ar neaprakstāmu zobgalīgu smaidu nolūkojās māsā.

-    Dīvaini, ka tādam raksturam kā tev var būt lik ciclas, bezjūtīgas puses, - viņa dzēlīgi sacīja. - Ja tēvs man būlu atstājis kaut tikai dažus vārdus, pēdējo sveicienu, cs, praktiska Marta, glabālu tās kā svētumu un ar lām justos daudz mazāk bārene. Bet, zināms, man jau nav neviena Marscla, kam varētu kas "šķist"! Tu esi tik bagāta ar mīlu un laimi, ķa tCva pēdējie vārdi tev vairs neko nenozīmē…

Irisa bija kļuvusi ļoti bāla. Nu arī viņa piecēlās un ar vienu vienīgu skatienu pārtrauca māsu.

-   Ciet klusu! - viņa sacīja bez skarbuma, bet tik noteikti, -ka Zigrīda uzreiz apklusa. - Tev nav nc vismazākās tiesības tā runāt. Marscls zina, ka man ir - varbūt ļoti neprātīgas - bailes no šīs kastes. Arī es pati neprotu tās izskaidrot, bet nespēju arī tās pārvarēt. Labu nakti!

Viņa aizgāja. Zigrīda nemēģināja to aizkavēt.

-   Tas bija labi nomērķēts, - viņa nomurmināja, kad durvis, aiz Irisas bija aizvērušās. - Vienalga, man jāizdibina šīs nezināmās krustmātes noslēpums. Un, kas attiecas uz manu uzticīgo pielūdzēju, Marcmmas marķīzu, tad viņš man palīdzēs!

Noskūpstījusi mazo Zigfrīdu, kas jau gulēja, Irisa iegāja savā ģērbtuvē: plašā, mājīgā, -grezni iekārtotā istabā, kur priekšā bija jau firsts, kurš sēdēja un lasīja. Irisa apsveica viņu ar mīļu smaidu, tomēr Hohvalds jau no pirmā acu uzmetiena redzēja, ka kaut kas izsitis viņu no līdzsvara.

Kas noticis, mīlulīt? - viņš jautāja; pirms vēl Irisa bija sākusi- runāt.

Viņa pārsteigta lo uzlūkoja.

-   Cik labi tu proti lasīt-manā dvēselē! - viņa naivā priekā iesaucās. - Viss ir atkal kārtībā, bet nupat man šķita, ka Zigrīdas tuvums man drīz vien kļūs neciešams. Tas bija tik ļauni un netaisni no manis, jo cs nojaušu, ka esmu vainīga pie viņas pārvēršanās, kaut arī to īsti neapzinos. Nē… ak, kāpēc atkārtot visu, ko viņa tcica! Beidzot viņa pārmeta men bezjūtību un cietsirdību tāpēc, ka neesmu vēl* izlasījusi tēva vēstuli. Tu zini - lo, kurā atrodas melnās kastes atslēga. Varbūt viņai taisnība, bet tas mani tomēr aizkustināja un sadusmoja, kaut patiesībā man vajadzētu just viņai līdzi. TomCr esmu pārliecināta, ka līdzjūtība un iecietība galu galā ņems virsroku pār mani, vai nav tiesa, Marsel, arī tu taCu tici tam?

-   Es taCu pazīstu tavu cClo un skaisto raksturu, Iris. Tas būtu briesmīgi, ja mana ticība tev un tavai skaistajai sirdij piedzīvotu kaut vismazāko satricinājumu. Un kas attiecas uz Zigrīdu… nC, mīlulīt, cs negribu būt skarbs un netaisns pret viņu. Viņa taCu ir lava māsa. Bet varbūt lu tomCr darītu labi, ja izvairītos no intīmām sarunām ar viņu, kamCr viņa ir šādā garastāvoklī.

-   To cs gribu darīt, Marsel! Un, ja viņa jautās, kāpēc cs izvairos no viņas, cs pateikšu visu taisnību.

-   Tas būtu vislabākais, jo pērkons iztīra gaisu. Kas atliecas uz tava lēva vēstuli…

-   Es izlasīšu lo rīt, šodien vairs nc!

Hohvalds piecēlās un brīdi domīgi staigāja lurp

un šurp pa istabu. Tad viņš apstājās Irisas priekšā, un viņa skatienā atspoguļojās bezgalīga mīla.

-   Tev jāizlasa vCslulc, ja tu ieskati to par savu pienākumu, - viņš laipni sacīja. - Un, lai kāds arī būtu tās saturs, neaizmirsti, ka cs esmu pie tevis, lai palīdzētu tev visu pārciest!

-   Tātad tev šķiet, Marsel, ka vēstulē varētu būt kāda nelaimes zina, kaul kas šausmīgs, briesmīgs? - Irisa jautāja, un viņās acīs atspoguļojās izbailes.

Nē, lā qs nedomāju, - firsts atbildēja, pievilkdams viņu sev klāt. - Bet varbūt viņa uzdos tev mīklas, kuru atrisināšanu tu uzskatīsi par savu pienākumu. Bet dzīves mīklu atrisinājums nc vienmēr atnes svētību un laimi.

Otrā rītā pēc brokastīm, ko viņi divatā paēda firsta darbistabā, Hohvalds nodeva Irisai gcāfa Erlcnstcina vēstuli, kas līdz šim bija atradusies viņa glabāšanā. Kamēr viņa vilcinādamās turēja to vēl rokā, firsts svarīgas darīšanas tika aizsaukts uz ienākumu biroju.

Brīdi pēc viņa aiziešanas Irisa domīga sēdēja darbistaba, neuzdrošinādamās uzplēst vēstuli, tad viņa izgāja bibliotēka. Ta bija plaša telpa, spraišļotiem griestiem un izgleznotiem logiem. Gar sienam slavēja milzīgi, grāmatām piekrauti skapji, kuru plauktos varēja atrast visretākos un vērtīgākos sējumus. Visapkārt istabai, pussienas augstuma, stiepās ozola kokgriezumiem izrotāta galerija, kurp varēja nokļūt pa loccnēm. Telpas vidū slavēja licis, zaļu vadmalu parvilkls galds, uz kura bija novietoti zemes un debesu globi. IckArlu papildināja ducis zemu, ērtu sēdekļu.

Nolikusi vēstuli uz galda, Irisa atvēra vienu no ģerboņiem un ornamentiem izgleznotajiem logiem, pa kuru istabā ieplūda vasaras rīla sillais gaiss līdz ar veselu rožu smaržas mākoni.Tad viņa piegāja pie viena no aizslēgtajiem un dārgiem tepiķiem aizsegtajiem skapjiem, kur glabājās vissenākās, roku rakstītās bībclcs un citas grāmatas, ko pacietīgi mūki bija sarakstījuši vēl ilgi pirms Gutcnbcrga lielā atklājuma. Tomēr Irisu šoreiz neinteresēja šie vēsturiskie dārgumi. No skapja visdziļākās paslēptuves viņa izņēma ar melnu samtu pārvilkto kasli - šo mantojumu, kas Irisai jau kopš pirmās reizes iedvesa tumšas šausmas.

Nolikusi kasli uz galda, viņa atlaidās vienā no sēdekļiem, nenovērsdama acu no melnā, drūmā šķirsta, kura veids un sidraba apkalumi piešķīra tam zināmu līdzību ar miroņa šķirstu. Tā sēZot, Irisa pēkšņi atkal izjuta to pašu pamirumu visos locekļos, kādu ta reiz bija piedzīvojusi. Viņa nespēja pakustināt nc pirkstu, un sirds viņai krūtīs sita lik skaļi un nevienādi, ka tai gribot negribot bija jāklausās šajos sitienos, it ka lic varētu atklāt viņai kadu noslēpumu. Pamazam viņas jūtas, redze un dzirdic sastinga, un likai sirds ka baiga nojauta turpināja sist skaļi un strauji.

Durvju klusa iečīkstēšanas viņu neiztraucēja no šī garīga sastinguma. Kad Zigrīda, kas bija ienākusi bibliotēka paņemt jaunākos laikrakstus, ieraudzīja masu sēžam xšada stāvoklī noslēpumainas melnas kasies priekša, kas jau senak saistījusi viņas ziņkāri, viņa piegāja pie Irisas un apvija roku tai ap kaklu.

-    Vai lu vēl dusmojies uz mani? - viņa klusi jautāja. - Esi laba prcl mani, Iris, jo reizēm cs pali nezinu, ko runāju… esmu lik nelaimīga!

Irisa likai pa pusei pamodās no sava saslinguma, un masas lūgums diezgan nenozīmīgi izskanēja viņas ausīs, neiekļūstot dziļāk apziņa.

-     Ak, ja, - viņa mehāniski atbildēja, gurdi izrunadama vārdus. - Mēs taču esam masas. Nē, cs vairs nedusmojos. Es tikai biju ļoti uztraukta, jo cs taēu lik karsti mīlēju lēvu.

-    To cs zinu, - Zigrīda sacīja, nenovērsdama skatienu no kasies un lai līdzas guļošas vēslulcs.

-   Tu gribi to lasīt? Vai varbūt esi jau izlasījusi?

-   viņa jautāja, noradīdama uz aploksni.

Atbildes vičta Irisa paņēma no galda papīrnazi

un lēnam atgrieza aploksni, nesalauzdama zīmogu. No tas vispirms izkrita kāds mazs zīdpapīra iclīls priekšmets, kuru Zigrīda pacēla no grīdsegas un attina.

-   A, r viņa sacīja, parādīdama masai mākslinieciski izstrādātu slēdzenīli, - taiad las ir melnas kastes noslēpuma sargātājs. Vai lai atslēdzu?

Irisa likai pamāja ar galvu. Viņa nespēja ne runai, nc pretoties, jo gribasspēks atkal bija lo pilnīgi atstājis.

Zigrīda pasteidzās izmantot šo mēmo piekrišanu. Pčc dažiem nesekmīgiem mēģinājumiem kastes vilks atveras. Izņēmusi virsējo papīru kārtu, Zigrīda ieraudzīja zem ta garu un šauru vienkāršu papes kārbiņu, kas bija pārsieta ar melnam zīda lentēm.

Ta ka Irisa neteica nc vārda un pat nepakustēlas, lai aizkavētu masu, Zigrīda" izņēma papes kārbiņu no kastes un nolika- uz galda.

-   Vai lai atraisu lentes? - viņa jautāja, un Irisa atkal mēmi pamāja ar galvu. Viņa sēdēja kā sastingusi, nenovērsdama acis no kārbiņas un sakrustojusi rokas ar atplēsto vēstuli klēpī. Likās, ka viņai nemaz vairs nav savas gribas. Bet sirds krūtīs sita un sita, un domas ietinās it kā miglas plīvura.

Zigrīda atraisāja zīda lentes, nocēla vāku un izņēma no kārbiņas Četrus dažāda lieluma vīslo- klīšus, kas bija iclīli zīdpapīrā. Pašā virsū gulēja rupjā papīrā iesaiņots, aukliņām pārsiets un apzīmogots vīstoklis, bet zīmoga burti bija izdzēsti ar kāda sakarsēta priekšmeta palīdzību. Pārgriezusi aukliņas, Zigrīda attina ārējo iesaiņojumu un veikli noslēpa to kabata. Noraisot nākamo papīru, tajā izrādījās nedaudzas, bet ļoli vērtīgas dārglietas: sakta, kas Sastāvēja no trim āboliņa lapas veidā sastiprinātam, reti lielām, pelēkām pērlēm, vairākas zelta rokassprādzes, kas bija izveidotas pēc ctruš- kiešu parauga, melnas emaljas medaljons tievā saistītē un četri gredzeni - viens laulājamais ar ierakstu: "F.f.R." un trīs brīnumskaisti gredzeni ar briljantiem, no kuriem vienam bija tas pats ieraksts.

-   Taisni kā radīti taviem pirkstiem, man tic būlu par mazu, - Zigrīda teica, nolikdama gredzenus uz galda un atvērdama medaljonu. Tajā atradās pavisam maza bērna miniatūrģīmetne, ko pilnīgi varētu noturēt arī par maza Zigfrīda portretu: tic paši gaišie mati, tas pašas zilas acis. Sī līdzība mazliet fzkustinaja Irisu no viņas bezjūtības. Viņa gribēja satvert medaljonu, bet rokas tai neklausīja.

Zigrīda attina otro vrstoklīti un izņēma no ta garus, nogrieztus sievietes matus, kuriem bija ta pati sidrabota, linu gaiša vizma ka Irisas matiem.

-    Gluži ka marpavedieni, - Zigrīda novērtēja, nolikdama gaišos zīdmīkstos matus uz galda.

Irisa atkal pamāja ar galvu.

Nākamajā aizsainītī, ko Zigrīda izņēma no kārbiņas un attina, bija balts, īstu Spānijas mežģīņu galvas lakatiņš trīsstūra veidā. Bet šo dārgo rotu bija sabojājis kāds brūngans šķidrums, ar kuru bija piesūcies viens stūris.

-   Kā asinīs iemērkts, - Zigrīda nodrebinādamas sacīja, atlikdama smalko zīda audumu pie malas.

Viņa izņēma no kārbiņas arī pēdējo, pašu mazāko vīstoklīti. Tajā atradās trīs novītušās, buķetītē sasietas rozes, kas bija pārklātas ar to pašu brūngano šķidrumu kā lakatiņš. Vairāk nekā kārbiņā nebija.

Zigrīda nolika puķes uz galda. Viņa jutās vīlusies. Neviena papīra, nevienas vēstules, neviena vārda, tikās šie daži priekšmeti un sievietes mati, un neviena norādījuma, kam tic piederējuši. Visā* visumā dīvains mantojums, kura neizprotamība mazināja arī interesi par lo. Kāpēc neviena vārda?… Bet variūt grāfa Erlcnstcina vēstulē, ko Irisa arvien vēl turēja roka, atradās izskaidrojums šim noslēpumainajam mantojumam?

Sī' doma pievērsa Zigrīdas uzmanību māsai, un likai tagad viņa pamanīja tās dīvaino bezjūtību un slingo skatienu.

Zigrīdai uzmācās kārdinājums. Ka būtu, ja viņa izmantotu šo Irisas dvēseles sastinguma stāvokli un, tāpat ka toreiz Florcncē, izmēģinātu savu hipnotisko varu par t6? Irisa atkal atbildētu uz viņas jautājumiem un atrastu izskaidrojumu uz galda guļošo priekšmetu nozīmei. Zināms, ja Marscls dabūtu lo zināt… viņa taēu bija tam apsolījusi… Pasarg' Dievs - neko viņa nebija Marsclam solījusi. Viņš likai bija lai piedraudējis ar savam dusmām, vairāk neka. Un ka gan viņš varētu dabūt to zināt? Zigrīda taēu pati bija redzējusi viņu aizjājam.

Viņa padevās kārdinājumam. Viņa cicši lūkojas Irisa savam lielajam, saltām acīm, koncentrēdama šajā neatlaidīgajā, gandrīz draudīgajā skatienā visu savu gribu iemidzināt masu.

Stingums, kas arvien vairāk pārņēma Irisas sejas vaibstus, rādīja Zigrīdai, ka viņas vēlēšanās piepildījusies. Lūkodamās Irisas sejā, viņa skaļi un pavēloši sacīja:

-   Guli!

Irisa atlaida galvu sēdekļa atzveltnē, un viņas plaksti smagi aizvērās.

-   Vai tu guli? - Zigrīda jautāja.

Es guļu, - Irisa mazliet pārvērslā balsī atbildēja.

Tomēr Zigrīdai ar to nepielika. Viņa izņēma no apģērba kniepadatu un viegli iedūra ar to māsai rokā.

-   Vai tu to jūti?

-   Jā. Kniepadata.

-      Tev nekā nav jājūt, neka. Es tev aizliedzu lo. Vai saprati mani?

-   Jā.

Zigrīda no jauna dūra ar kniepadatu, šoreiz tik dziļi, ka uz Irisas rokas parādījās asiņu pilīte.

-   Vai tu ko jūti?

-      Nē, - Irisa mierīgi atbildēja, paf nesaraudamas no dūriena.

-      Pasaki man, kas rakstīts vēstule, kuru tu turi roka. - Zigrīda pavēlēja.

Irisas seja skaidri atspoguļojas piespiešanas, kadu no tas prasīja pakļaušanās svešajai gribai. Viņa nemierīgi grozīja galvu no vienas puses uz otru, uzacis tai sāpīgi saraucas un seja kļuva vēl bālāka.

-   Es nevaru… - viņa nomurmināja.

-   Tev jāvar! - Zigrīda skarbi pavēlēja. - Runa!

Irisas seja atkal sāpīgi saviebās, bet tad viņa

lēnam un skaidri saka atsastīt vēstules saturu, kuru^ viņas miesīgas acis vēl nebija redzējušas.

"Šīs rindiņas, mans mīļais bērns, pievienoju atslēgai no melnas samta kastes, ko tu saņemsi pēc manas naves. Tas saturs ir kāds novēlējums, kuru cs labprāt botu iznīcinājis jau pirms savas nāves, jo tev tam nebūs nekādas nozīmes. Es tomēr atzinu, ka man nav tiesību tik patvarīgi rīkoties. Tev, mana Irisa, dodu tēva un drauga padomu: iznīcini melnās kasjes saturu, pirms tu esi to redzējusi. Kā jau teicu, tas liksies tev nenozīmīgs un savā noslēpumainībā tikai velti uztrauks tevi.

Lai Dievs tevi svētī, mana Irisa!

Ludvigs grāfs Erlcnslcins."

Kad Irisa bija beigusi, Zigrīda izņēma tai no rokām vēstuli un atlocījusi izlasīja to. Tās saturs uz mata saskanēja ar Irisas vārdiem. Pat Zigrīda, kas citureiz lik labi valdīja pār sevi, uz mirkli izjuta kaut ko līdzīgu šausmām un cicši sakoda zobus. 'Bc"l viņa atkal saņēmās.

Ielikusi vēstuli aploksnē un nometusi to uz galda, viņa paņēma no luricncs melno emaljas medaljonu.

-      Kas šī par ģīmetni? - viņa jautāja, iespiedusi medaljonu māsas saujā.

-       Tā ir mana ģīmlcnc! - Irisa naivā priekā iesaucās.

Zigrīda jutās pārsteigta.

-   Kam ta piederējusi? - viņa turpināja jautāt. Irisa nemierīgi grozīja galvu no vienas puses uz

otru.

-        Ir tik tumšs… es nevaru redzēt… - viņa nomurminaja.

-   Tev jāredz! Kam piederējusi šī ģīmtcnc? Irisas seja sāpēs saviebās, un viņa klusi

ievaidējās. Tomēr Zigrīda nepazina līdzjūtības.

-   Redzi! - viņa skarbi pavēlēja.

-       Es redzu… - Irisa gurdi murmināja. - Viņa pieder sievietei ar gaišiem matiem…

-   Ka sauc šo sievieti?

-   Nezinu…

-   Atceries! Es gribu zināt viņas vardu!

-   Es to nezinu… - Irisa ar pūlēm izdvesa. Zigrīda pārdomāja. Viņai bija jāzina vairāk! …

A, pareizi - mati! Viņa ielika gaišas cirtas Irisai rokās.

-       Viņas mati!… Tic ir viņas mati!… - Irisa čukstēja.

-   Viņas vārdu! Saki man viņas vārdu!

-      Es nevaru! - Irisa ievaidējās. - Viņa stāv mana priekšā… krata galvu… cs nedrīkstu zināt viņas vārdu… Žēlastību! Līdzcietību! Tas ir nepanesami!

Zigrīda izņēma matus māsai no rokām un ielika to vietā novītušas rozes.

-       Sarkanas!… Sarkanas!… - Irisa iekliedzās. - Sarkanas no viņa un viņas asinīm… Baltās rozes izpirktas…

Smagi elpodama, viņa apklusa. Zigrīda paņēma puķes un iespieda māsai rokā mežģīņu lakatiņu. Pēkšņi Irisa sāka raustīties kā krampjos, krūtīs viņai kas sāka gārgt…

-       Runā! Kam piederējis šis lakats? - Zigrīda cieši jautāja, kaut .seja tai bija bāla.

-  Viņai!… Viņa valkājusi to sava pēdēja gajicna…

-   Irisa likko sadzirdami izdvesa.

-   Vardu! Es gribu zināt vardu!

-      Ja, ja, jā, , ja, cs naku! - Irisa iesaucas un, atvērusi savas stingas, neredzīgas acis, paspēra da2us soļus uz durvju pusi. Bet pēkšņi lakatiņš izslīdēja tai no rokam, viņa sagrīļojas un ar dobju kliedzienu saļima uz grīdas.

Zigrīdu sagrāba šausmīgas bailes. Nometusies masai līdzās ccļos, viņa pacēla galvu un sauca:

-   Irisa! Irisa!

-   Es dzirdu… - Irisa klusi atbildēja.

-   Atmosties! Atmosties! Atmosties! Es to gribu!

-   Zigrīda pieaugošās bailēs kliedza.

Beidzot Irisa dziļi ievilka elpu un lēnam atvēra acis. Tieši šajā pašā acumirklī aiz durvīm atskanēja steidzīgi, enerģiski soļi, un firsts ienāca bibliotēka.

-   Mans Dievs, - viņš iekliedzas, - kas noticis?

-       Viņa zaudējusi samaņu, - Zigrīda atbildēja, sausām acīm elsodama bailēs no varbūtības, ka firsts varētu uzminēt patiesību.

-      Marsel!… - klusa ka nopūta izlauzās pār Irisas nobalušajām lūpām.

Nc vārda ncpicbildis, Hohvalds pacē'la sievu no grīdas un ienesa to sava darbistaba, kur saudzīgi noguldīja uz dīvana. Viņš nometās tai līdzas ccļos un, apslacījis tās pieri ar Ķelnes ūdeni, pārklāja viņas seju dedzīgiem skūpstiem, čukstēdams tūkstošiem mīļu vārdiņu.

-      Kas ar mani notika? Irisa nesaprašanā jautāja, pieceldamas sēdus. - Vai cs biju pakritusi?

Firsts saudzīgi atguldīja viņu spilvenos un lika Zigrīdai atnest glāzi stipra vīna. Bet Zigrīda bāla un satriekta stāvēja līdzas dīvānam, un likās, ka arī viņa pati tūlīt zaudēs samaņu. Firstam kļuva viņas ZCl, un viņš pals atnesa vīnu, negribēdams saukt kalpotājus.

-    Nabaga Zigrīda! Vai tiešām cs tevi lik ļoti nobiedēju? - Irisa gurdi jaulāja, bet viņas balsī izskanēja paliesa līdzjūtība.

Hohvalds atsteidzās ar vīnu. Pusglāzes iedzērusi, Irisa atguva spēkus un, no jauna piecēlusies sēdus, smiedamās paziņoja, ka varot atkal dejot valsi. Protams, par to firsts negribēja nc dzirdēt. Viņš nosēdās sievai līdzās uz dīvānu un piespieda tās galvu sev pie krūtīm.

-    Gan jau pagūsi vēl izdejoties, - viņš maigi sacīja. Tad, pievērsies Zigrīdai, pār kuras nobālušo seju arvien vēl nevaldāmi ritēja asaras, viņš laipni piebilda: - Apsēdies šeit, pie mums, un nomierinies. Tu redzi - Irisa ir pilnīgi atspirgusi. Pastāsti mums, kā tas viss nolika.

Zigrīda smagi atslīga tuvākajā sēdeklī. Galvu rokās atbalstījusi, viņa mirkli klusēja, tad vienmuļā balsī iesāka stāstīt:

-  Es atradu Irisu bibliotēkā, kur lā sēdēja melnās kasies priekšā. Rokā viņa turēja tēva vēstuli, no kuras, man tuvojoties, nokrila zemē atslēga. To pacēlusi, cs jautāju, vai drīkstu atslēgt kasli. Saņēmusi Irisas atļauju, cs lo arī izdarīju. Uz viņas lūgumu cs arī izkravāju kasies saturu; dažas rotas, nogrieztus sievietes matus, mežģīņu lakatiņu un novītušas rozes. Salikusi to visu uz galda, cs no jauna pievērsos Irisai. Viņa sēdēja nekustēdamās un slingu skatienu lūkojās savā priekšā. Kad saucu 10 vārda, viņa pēkšņi piecēlās, kā mēnessērdzīga paspēra dažus soļus un saļima. Es nometos lai līdzās ccļos un pacēlu viņas galvu. Viņa atvēra acis, un lajā pašā acumirklī ienāci arī tu, Marsel.

Viņa apklusa un noslaucīja asaras no vaigiem.

-   Ja, ta bija, - Irisa apliecināja, pamādama ar galvu. - Es vēl alccros, ka gribēju lasīt vēstuli, bet lad pēkšņi mani atkal apņēma tāda migla, ka toreiz Florcncē, - tu taēu atceries, Marsel?… O, un nu cs atceros, ka Zigrīda atmodināja mani no šī stinguma un ka kastē cs ieraudzīju kadu ģīmetni - Zigfrīda ģīmmetni!

-  Ta .taēu būlu burvība, mīlulīt! - firsls neticīgi pasmaidīja.

-    Kastē tiešam bija kāda gaišmataina bērna ģīmlcnc, kas ļoti atgādināja Zigfrīdu, - Zigrīda apliecināja.

-   Un. vēstule? - Hohvalds vilcinādamies jautāja.

-   Neesmu to vēl izlasījusi, - Irisa tik pārliecinoši atbildēja, ka Zigrīda neviļus novērsa acis.

-  Ak, jūs, Ievas meitas! - firsls mazliet pārmetoši iesaucas. - Vai tad tiešam ziņkāre par kastē noglabātajām mantām bija tik liela, ka steidzaties tas aplūkot, iepriekš neizlasījušas sava tēva vēstuli?

-    Ja, Marsel, tev taisnība., - Irisa piekrita, atzīdama savu kļūdu. - Bet tici man, tas nekad nebūtu noticis, ja mani tik pēkšņi nebūtu pārņēmusi Sī neizprotama sastinguma sajūta. Un, kas attiecas uz Zigrīdu, lad viņa jau nemaz nevarēja zināt, vai esmu vēstuli izlasījusi vai nc.

-    Nē, to cs liešam nevarēju ziftāt, - Zigrīda mehāniski sacīja. Tad viņa piecēlās. - Es gribētu iet sava istaba, - viņa klusu piebilda.

-   Ja, cj mīļa< un atpūties. Es likšu uznest lcv vīnu un kādus atspirdzinājumus, - Irisa sirsnīgi sacīja, pieceldamas un saspiezdama masas ledussalto roku.

Zigrīda izgāja.

Divas stundas vēlāk Hohvalds pieklauvēja un iegāja viņas istaba. Zigrīda ar grāmatu roka sēdēja balkona durvīs.

-   Atnācu pateikt tev, ka Irisa jau atkal pilnīgi atspirgusi, - viņS laipni sacīja. - Mēs visi nupat norunājām pēcpusdiena sarīkot izbraukumu jahta. Mana masa vCl no bērnības atceras kādu saliņu, svētbirzī viņa reiz c'sot dzērusi tēju, tāpēc vienojamies arī šodien aizbraukt turp. Tu taēu nebīsties no jūras slimības?

-   Nemaz. Tas būs ļoti jauki, - Zigrīda atbildēja.

Arī man tā šķiet. Laiks ir lielisks, un šāds

brauciens pa jūru nomierinās tavus un Irisas nervus. Ka jūties?

-   Pateicos, labi… - Zigrīda stostījās. - Es biju likai nobijusies Irisas dē|…

-   Es zinu, - Hohvalds viņu laipni pārtrauca. - Mēs nupat izlasījām tava tēva vēstuli, kurā viņš ictcic iznīcināt kastes saturu. Es uzņemos lo izdarīt Irisas vietā… Bet kas lad tev? - viņš piebilda, kad Zigrīda pēkšņi aizsedza ar kabatas lakatiņu seju.

-   Nekas, - viņa gurdi atbildēja. - Sis karstums… man nevajadzēja atstāt balkona durvis vaļā.

-   Nē, labāk nedari vis to, - Hohvalds piekrita, lad turpināja: - Rotu iznīcināšanu mēs atzinām par nevēlamu, un Irisa nolēma ziedot saktu, rokassprādzes un gredzenus kādam labdarīgam mērķim. Protams, cs varēju tikai atbalstīt šo cēlo nodomu… Tomēr tas nav tas, kāpēc cs atnācu pie tevis, Zigrīda. To cs darīju tāpēc, ka apzinos, ka šorīt savās domās esmu bijis netaisns pret tevi.

-   Tu? Nctains pret mani? - Zigrīda nesaprašanā atkārtoja.

-   Jā. Es turēju tevi aizdomās, ka tu atkal esi hipnotizējusi Irisu. Bet lavas rūpes par viņu un tavas asaras man pierādīja, cik netaisnas un necienīgas bijušas šīs aizdomas. Bet mana pārliecība ir tā, ka savas kļūdas atzīšana nevienu nepazemo, l'āpēc cs atnācu, lai palciklu lcv, ka ļoli nožēloju savu maldīšanos. Tātad - mūsu labā māsa uz mūzu! - Dziļā sirsnībā viņš spieda Zigrīdas salto roku un noliecās, lai noskūpstītu tās pieri.

Zigrīdai pēkšņi uznāca it kā reibonis, un firstam bija tā jāpietur, lai viņa nenokristu no krēsla. Tad viņa pacēla galvu un uzlūkoja svaini ar bezgalīgu sāpju izteiksmi citkārt lik saltajās acīs.

-   Esi līdzjūtīgs un iecietīgs pret māņi, - viņa klusi sacīja. - Es esmu tik vientuļa un nelaimīga…

-   Pie mums tu nekad nejutīsies tāda, - Hohvalds aizkustināts atbildēja un pieliecies noskūpstīja viņu uz lūpām kā brālis māsu. Pamājis viņai ar galvu, viņš izgāja.

Kad viņa soļi bija apklusuši, Zigrīda pieskrēja pie durvīm un aizbultēja tās. Tad viņa kā zibens ķerta nokrita uz grīdas un, galvu rokās noslēpusi, sāka raustīties nevaldāmās elsās. Un likai tad, kad lielajā zālē noskanēja gonga pirmais sitiens, viņa ar pūlēm piecēlās un piegāja pie spoguļa, kurā tā ieraudzīja savu nobālušo, sāpēs pārvērsto seju.

-    Tad tāda izskatās mele, zvēresta lauzēja un krāpniece! - viņa sacīja, pamādama ar galvu savam attēlam. - Jā, jā! Sauksim lietas īstajos vārdos, jo mēs taēu esam šeit vienas, Zigrīda Erlcnstcinc! Tu meloji pirmīt lejā, meloji aiz gļēvām bailēm. Tu esi zvēresta lauzēja, jo esi rīkojusies pret VĪNA gribu, kurai vajadzētu būt lcv svētai, lu esi viņu piekrāpusi, pieņemdama viņa cēlo atvainošanos, piekrāpusi par vienu skūpstu!

Viņa nokāra galvu, un asaras sāka ritēt pār vaigiem. Tad tā atkal izslējās un noslaucīja seju.

-   Ko man līdz viņa skūpsts! Tas padara mani tikai vēl nožēlojamāku! - viņa nomurmināja, spoguļa priekšā sakārtodama matus. - Man jātiek prom no šejienes, cs nevaru redzēt, kā VIŅA dzīvo laimē un spožuma! Kāpēc viņš nevarētu mīlēt mani - mani, kuras sirds tam pieder kopš pirmā acumirkļa, kad viņu ieraudzīju! Ja viņš mani mīlētu, cs būtu kļuvusi laba un augstsirdīga, un ,.. Bet nē - cs tomēr palikšu šeit! - viņa pēkšņi iesaucās. - Muļķe cs biju, rādīdama visiem savu naidu! Nu, cs zinu, kas man darāms! Viņš pats man lo tcica, viņš pats ar savu skūpslu norāva man saiti no acīm! Ko gan cs būtu tādā ceļā sasniegusi? Vienīgi to, ka viņi papūlētos pēc iespējas drīzāk tikt vaļā no manis. Kas zina, Zigrīda Erlcnstcinc, vai tu vēl netriumfēsi!… Un rīt atbrauks kavalieris…

Pusstundu vēlāk Zigrīda vēl bāla, bet citādi mierīga un jautra iegāja ēdamistabā, kur Irisa to sirsnīgi apsveica.

-   Es nu gan tevi nobiedēju, - viņa smējās. - Bet tici man, tas .notika pilnīgi pret manu gribu… Tātad ar Marsclu tu jau esi noslēgusi mūžīgu draudzību ar skūpstiem un visām citām sarunām! Tas ir jauki, protams, tikai lik ilgi, kamēr cs vēl neesmu greizsirdīga, - viņa ķircinādamies piebilda.

Neviens vaibsts Zigridas smaidošajā sejā neizrādīja, kāda vētra plosās lās dvēselē.

Apmēram stundu vēlāk mazā sabiedrība jau bija ieņēmusi vietas baltajā jahtā. Diena bija jauka un silta, un zilā jūra mirdzēja saulē kā spogulis.

-   Kas gan var būl vēl skaistāks, pacilājošāks kā mūsu Ziemeļjūra? - Irisa uzsauca firstienci Fuksijai, kas kopā ar Hrizopras kundzi, Zigrīdu un Sašu sēdēja zem audekla nojumes.

-   Jā, un sevišķi vēl uz (āda fona, - Fuksija atbildēja, nenovērsdama ilgu pilno skatienu no baltās pils, kas pacēlās krastā.

-  Tas tiešām ir īpatnējs skaistums, vai nav liesa?

Irisa naivā priekā iesaucās. - Arī jums vajadzētu

apmesties uz dzīvi jūrmalā, mīļā Fuksij, un uzcelt tur sev pili giuzi pCc saviem sapņiem. Tikai nedzenieties pēc noteikta stila, jo tas nonāvē mājību.

-   Ko man līdz jauns nams? - amerikāniete nicīgi atbildēja. - Senāk cs vienmēr sapņoju par jaunam celtnēm un vecas dēvēju par pūēu ligzdām un zirnekļu perēkļiem, bet kopš esmu redzējusi Hohvaldi… - Viņa klusu nopūtas.

-   Pils valdniece pateicas par komplimentu! - Irisa jokoja, graciozi palocīdamas.

-    Ja, Hohvaldc tiešam ir jauka vcca pils, - Fuksija piezīmēja. - Es jau saku mīlēt vccus namus.

Tas droši vien teikts par mani? - firsts smiedamies jautāja.

Arī Fuksija sāka smieties.

-   Ka gan cs iedrošinātos tā izteikties par savu krusttēvu! - viņa taisnojās. - Krusttēvu… - tā domīgi atkārtoja. - Jā, kas gan būtu to domājis! Sakumā man taēu pašai bija nodoms jūs apprecēt. Bcl jUs. nepiegriezāt man nc vismazāko vērību.

-    Sliklas gaumes pazīme, Fuksij, - Hohvalds atjokoja. - Laime vēl, ka Boriss šajā ziņā izglāba visas ģimenes godu.

-    Vai viņa nav lieliska? - Boriss iesaucās, ar sajūsmu uzlūkodams sievu. - Cik labi tu izskaties šajā sarkanajā cepurītē, Fuksij! Žēl, ka šeit nav neviena mākslinieka.

-   Jā, tiešām glīti, - Hrizopras kundze miegainā balsī norūca. Laivas vienmuļā šūpošanās viņu ieaijāja, pusē izsmēķētais krievu papiross izkrita no pirkstiem, galva noslīga uz sēdekļa atzveltnes, un viņa iegrima saldā snaudā.

Saša pacēla cigareti, iemeta, to jūrā un alvēra savu uzmetumu burtnīcu. ^

-    Sēdēt mierā, krusttēv! - viņa sacīja, laipni pamādama ar galvu firstam, kas labprāt paklausīja

un nekustēdamies sēdēja līdzas Irisai, kamēr Saša veikliem, drošiem vilcieniem uzmeta skici viņa ģīmetnei.

Jahta lēnam slīdēja par rāmo jūru, arvien vairāk attālinādamās no krasta. Garam aizpeldēja smilšainas, neauglīgas saliņas, kur tikai kaijas vija savas ligzdas. Beidzot taluma kļuva redzama kada lielāka sala, kuras stāvais, klinšainais krasts bija noaudzis kuplam priedēm un lapu kokiem.

-     Tur jau ir mūsu mērķis, - Irisa sacīja, noradīdama ar roku, un firsts deva pavēli pagriezt jahtu vairāk uz ziemeļiem.

-    Tas izskatās ka mezs, - Zigrīda piezīmēja, . aplūkodama salu tālskatī.

-   Tas arī ir mezs… patiesība gan tikai birzs, - Hohvalds atbildēja. - Senāk tauta tur pielūgusi savus dievus un daudz upurējusi tiem.

Sāja acumirklī jahta strauji sagriezās, un Hrizopras kundze uztrūkās no miega.

-  Cik jauks šads brauciens pa jūru! - viņa sacīja.

-   Bet ēstgribu gan tas veicina. Bērni, cs jau esmu izsalkusi.

-   Pēc stundas ceturkšņa mēs' izmetīsim enkuru,

-   firsts mierināja masu.

-  Tātad visilgākais pēc stundas tēja būs gatava, Hrizopras kundze aprēķināja.

Un tiešam - brītiņu vēlāk jahta iebrauca mazā līcītī jūras dienvidu pusē. Buras tika ievilktas, enkurs izsviests. Tad nolaida laivu, jo līcis bija pārak sekls, lai jahta varētu piebraukt malā.

-   Ā, mana vecā dievu sala! - Hrizopras kundze aizkustināta iesaucās.

Vienojās, ka Irisa, Fuksija un Zigrīda kopā ar apkalpotājiem, kas nesa visu nepieciešamo tējai, izcelsies malā pirmajā laivā, lai uzmeklētu atpūtai noderīgu vietu un parūpētos par visu vajadzīgo.

Irisa pirmā izlēca no laivas un skriešus devās birzī, uzsaukdama saviem pavadoņiem:

-   Nāciet, cs zinu brīnumskaistu vietiņu!

Zigrīda un Fuksija sekoja viņai, un jaunās dāmas

drīz vien sasniedza tiešām burvīgu laukumiņu pašā birzs vido. Milzīgi, gadsimtiem veci ozoli šeit bija

ivijuši kopā savus kuplos zarus, izveidodami cicšu

\jumi. •

-       Scit uzcelsim mūsu teltis un dzersim teju, - īrisa iesaucās, norādīdama uz mīksto, zaļganpclCko sanu.

-       Cik apburoši! - Fuksija gavilēja, bet tad tā pCkšņi noklusa un izbijusies Čukstēja: - Bet tur, sūnās, kaut kas guļ!

-   Kas tad? Vai milzu Čūska? - Zigrīda iesmējās.

Ne, pats miega iemiesojums, - Fuksija smiedamās atbildēja, un trīs skaistās grācijas uzmanīgi pievirzījās tuvāk.

Tiešām sūnās, kāda liela ozola Cnā, gulēja jauns cilvēks ar skaistu seju un tumšiem, īsi apcirplicm matiem. Rokas viņš bija sakrustojis zem pakauša, un viņam Ifdzās gulēja burtnīca, kuras atvērtā lappuse bija pārklāta ar nošu zīmēm.

Irisa pieliecās un ielūkojās burtnīcā.

-       "Lidojošais holandietis"! - viņa noslēpumainā balsī Čukstēja.

-      Dievs, esi mums Žēlīgs - tas jau pats Parcifals! - Fuksija tāpat Čukstoši piezīmēja, vērodama skaistā jaunekļa tumši iedegušo seju.

-      Nekas cits kā milzu Čūska, kas šeit nolikusies atpūtā… - Zigrīda piebilda, ļaudamās aizrauties no biedreņu pārgalvības.

-       Nolikusies atpūsties… - Irisa atkārtoja. - Lai pēc tam varbūt no jauna uzsāktu nelaimīgā Tamino vajāšanu.

-   Nonāvēsim šo briesmīgo tārpu, - Zigrīda deva padomu. - Mēs gan neesam trīs melnas dāmas "Burvju stabulē", jo esam balli ģērbtas, bel krasa šoreiz nekrīt svara.

-   Tātad - uzmanību, - Irisa līksma pārgalvībā iesaucas, paceldama savu saulsargu ka šķēpu.

Zigrīda un Fuksija darīja to pašu, un viņas apdomīgi zagās tuvāk gulētajam, kura lūpas nodevīgi raustījās.

-   Viens, divi, trīs! - Irisa komandēja, un triju saulsargu gali pieskaras gulētajā krūtīm.

Pēkšņi jauneklis atvēra acis - divas lielas, tumšas, smaidošas, bīstamas acis.

-   Es nebīstos no kutināšanas, - viņš smiedamies iesaucas, veikli pietrūkdamas kajas un galanti palocīdamas sava miera traucētajam. - Tiešam, cs saku atzīt, ka šī sala, kuru šodien jau esmu neskaitāmas reizes nolādējis, galu gala ir ļoti pievilcīga.

-   Laikam gan tādēļ, ka lo piemeklējusi kultūra pēcpusdienas tējas izskata! - Irisas jokoja, noradīdama uz kadu kalpotāju, kas pašreiz sakūra uguni ūdens uzvarīšanai.

-   Vai tad daiļas dāmas uzskata mani par tadu materiālistu? - svešais jautāja, pārlaizdams apbrīnas pilnu skatienu Irisas slaidajam, jaunavīgajam stāvam.

Katra ziņa par izsalkušu vientuli, - viņa smaidīdama atbildēja.

Pateicos jums par šīm labajam domam, svešinieks sacīja. - 0, cik patīkami justies saprastam no kādas labas dvēseles pēc tam, kad tevi nupat noturējuši par milzīgu Čūsku! - un viņš uzlūkoja Zigrīdu.

-   Ka? - ta iesaucās, izlikdamās sašutusi. - Tātad jūs nemaz nebijāt aizmidzis?

Bet, augsli goda tā, icjūticlics taču sava vispadevīgākā kalpa stāvoklī, - jauneklis pazemīgi sacīja. - Es gulēju sūnās izsalcis un nolādēju likteni, kas mani ievilinājis šajā pc|u slazdā, izmantojot ccplas gaļas- vietā cilvēku, kas apvieno sevī dziļu garu ar neatvairāmu komismu. Un pēkšņi cs ieraudzīju nākam jūs, manas dāmas! Ko gan cs lai būtu darījis, cs, savā netīrajā tūrista uzvalkā, nožēlojams tārps, kam jāaizver acis, lai saules spožums tās ncap2ilbinātu? Un pēkšņi nevis viena, bet trīs saules reizē!…

-    Vai jūs pēc profesijas esat daiļrunātājs? - Zigrīda to mazliet ironiski pārtrauca.

-   Diemžēl, nē, - viņš nopūzdamies atbildēja. - Vēlreiz Žēlīgi iedomājieties manu stāvokli. Ko gan lai iesāk cilvēks, kas pēkšņi ierauga šajā tuksnešainajā salā trīs apburošas dāmas? *… Tas ir, - viņš ar neatvairāmu smaidu piebilda, - cs gribu cerēt, ka dāmas man parādījušās tikai lāpēc, lai tūlīt atkal pārvērstos miglā un izgaistu.

-    Ivērojot paredzamo tējas dzeršanu, tas būlu taisni šausmīgi! - Irisa iesaucās, nodarbodamies ar pārtikas izsaiņošanu.

Svešinieks nepaguva -atbildēt, kad Hohvalda balss aiz kokiem ziņoja, ka nu visa sabiedrība atkal esot kopā. Tajā pašā acumirklī trīs dāmas, kas slāvēja zem ozoliem, piedzīvoja vēl vienu pārsteigumu - no biezokņa iznāca mazs, resns, vecīgs kungs ar īsi apcirptu vaigu bārdu, kas atstāja muti un smakru brīvus, un divām mazām, gudrām acīm, kas caur briļļu stikliem ar apmierinātību vēroja pasauli un cilvēku godkāri, jo viņa paša apģērbu nebūt nevarēja saukt par elegantu. Saitītē piestiprinātā platmale nokarājās viņam pār muguru, un ar dzeltena zīda kabatas lakatiņu tas slaucīja sviedrus no sava kailā pakauša.

Bet, tiklīdz kungs bija ieraudzījis pretim nākošo grupu, tas pēkšņi pieskrēja pie Hohvalda un, abām rokam to apskaudams, iesaucas:

-   Ne, ko cs redzu!

-    Profesor, draugs! Ka jūs atkļuvāt šurp? - Hohvalds pārsteigts jautāja, kolīdz tika pie elpas.

-    Nu kur tad lai cs būlu? - mazais vīrelis starodams atjautāja. - Jau kopš divām dienam esmu atvaļinājumā un gribu mazliet iepazīties ar ziemeļiem. Sī sala mani jau sen vilināja. Mana laiva stāv piccu minūšu attāluma no šejienes. Bet nu, mīļais Hohvald, icpazfstinict mani ar jūsu sabiedrību un atvainojiet par manu apģCrbu.

-    Mans draugs, vēstures profesors Dr. Augusts Glauhauss no Lcipcigas, - firsls iepazīstināja. - Pirms Četriem gadiem mCs satikāmies Karlāgas drupās un divatā izstaigājām Nilas krastus. Tas bija ilgs ceļojums, bet jauks un neaizmirstams, pateicos jums, mīļo profesor!

-   Klausieties, glaimošana programmā nav paredzēta! - profesors, laimīgi smaidīdams, draudēja. - Ceļojums kļuva jauks un neaizmirstams, vienīgi pateicoties jums, labo Hohvald. Jā, vai tad jums šķiet, ka vajag likai izbāzt degumu pasaule, lai jau tūlīt satiktu cilvēku, kas tevi saprot un kas izturas pret arheoloģiju lik nopietni kā jūs? Nu, ne! Redziet, šis jauneklis bija mans skolnieks vCsture un arheoloģijā, bcl dziļuma, saprašanas viņā šajās lielās nav nc par grasi! Vakar cs viņu saliku, viņš milzīgi priecājās, Un lūliņ piedāvājās mani pavadīt manos klejojumos. AirCt viņš vel varēja, bet lad, iedomājieties, viņš paskaidroja, ka nevarot salīcis lo2ņāt pa zemi, jo asinis lam sakāpjot galvā!- Un 1as gribot būt mans māceklis! - vecais kungs nobeidza savu apsūdzību pret nabaga grēcinieku.

-  Jos darītu labāk, mīļo profesor, ja ņemtu vērā cilvēka dabas nepilnību, - jauneklis smiedamies sacīja, kad beidzot tika pie vārda.

-    Jaunekli, - ievērojamais zinātnieks atbildēja, pūlēdamies izlikties nopietns, - jūs runājat to, ko domājat, un tas nav daudz, kaut esat bijis mans skolnieks. Nemaz nesmaidiet! Var jau būt, ka jūs esat slavenāks par mani, bet cs no visas sirds novēlu jums tas dažas lauru lapiņas! Mana saimniccc Lcipciga tas izlieto pie zupas!

Visi saka smieties, un arī profesors pats piebiedrojas tiem.

-   Nē, uz So zēnu nevar dusmoties, - viņS atsaka. - Vai viņS jau stādījās priekša? Nē? A, viņš grib izlikties noslēpumaināks! Nu, nē, masku nost! Godātās dāmas, tc jūs redzat sava priekša "daudzināto dziedātāju un slavināto Žurku ķērāju" Hansu Kreicvcndehina Vinkcla kungu.

-   Ka? Jos esat Hanss Vinkcla kungs? - Fuksija iesaucās. - Tagadnes Vāgnera dziedonis?

Jauneklis mēmi palocījās.

-   Sirsnīgi priecājos ar jums iepazīties, - firsts sacīja, cicši spiezdams dziedonim roku, un atkal no jauna pievērsās profesoram: - Kungi, protams, ir mani viesi. Jūs, profesoriņ, tik drīz netiksiet no manis vaļā, un Vinkcla kungs liks saķerts un pakārts kopā ar jums. Bet vispirms viena atzīšanās: cs esmu apprecējies!

-   Nē, kādas vilšanās jāpiedzīvo no cilvēkiem! - mazais profesors patiesās šausmās iesaucās. - Nilas krastos jūs taCu bijāt visniknākais laulību pretinieks, vēl . lielāks nekā cs! Un nu - apprecējies!… No sirds apsveicu, ikvienam jāzina pašam, ko viņš dara, un jūs taču esat pieaudzis cilvēks. Vai jūsu kundze ir šeit?

-    Ja, - Hohvalds atbildēja, un pēkšņi viņam prata icnaca kada ideja. Nostādījis profesoru damu grupas priekša, viņš svinīgi sacīja: - Viena no tam ir viņa! Uzminiet, kura?!

Mazais vīrelis smaidīdams noslaucīja brilles savā dzeltenajā lakatiņā.

-   Klausieties, jūs jau icccļat mani par Parisu! - viņš iesaucas. - Toreiz liela beigusies ļoli bēdīgi, jo šim krietnajam zēnam Parisam nav ienākusi praiā glābjoša doma - sadalīt ābolu starp visām. Mans stāvoklis ir vēl bīstamāks, jo šajā gadījumā ābola dalīšana nelīdzētu… Jūs gan cs laikam drīkstēšu izslēgt no minamo skaita, Žēlīgā? - viņš pievērsās Hrizopras kundzei.

-   Kāpēc? - tā atjokoja. - Varbūt esmu par vecu?

-   Liekas, esmu iekļuvis īstā lapseņu pudura! - profesors iesaucās tik izmisušā balsī, ka visi sāka skaļi smieties. Tomēr Hrizopras kundze paziņoja, ka viņa ka Hohvalda māsa pali labprātīgi izstājoties no rindas, un mazais profesors stājās pie minēšanas.

-    Varbūt cs tā esmu? - Fuksija pašapzinīgi jautāja.

Profesors Glauhauss uzmeta tai vērīgu skatienu.

-   Nē, jūs nc! - viņš sacīja.

-   Kāpēc nc? Lūdzu paskaidrojumu!

-   Ha - ha! Tas ļoli viegli izskaidrojams, mana daiļā jaunkundze. TAS Hohvalds, kuru cs pazinu Nilas krastos, cienīja glezniecību, bet likai… uz audekla.

Fuksija lumši pietvīka.

-   Man šķicl, jūs neesat visai pieklājīgs, - viņa piezīmēja, pūlēdamās izlikties līksma.

-   Bc-t jūs taču spiedāt mani uz lo! - profesors nevainīgi atbildēja un, pievērsdamies Sašai, turpināja: - Jūs gan laikam neesat šejieniete?

-   Kalmiku asinis, sajauktas ar īstam vācu asinīm - rezultātā: krieviete! - Saša jautri atbildēja. - Ejiet vien tālāk, profesor, cs aiztaupu jums pamatojumu, kāpēc ES nevaru būt jūsu drauga sieva.

-   Bet mana labā jaunkundze… - profesors mazliet samulsis iesāka.

Viņa smiedamās to pārtrauca: - Es dēvēju sevi par gleznotāju un pārāk labi zinu, kas ir skaistums, un arī mans krusttēvs Hohvalds to zina! - viņa iesaucās tik nepiespiesti un labsirdīgi, ka mazais profesors ncvi|us noliecās un noskūpstīja neglītās meitenes skaisto roku.

Satvērusi Zigrīdas roku savējā, Irisa nostājās zinātnieka priekšā.

-   Izvēlieties tikai īsto, jo viena no mums abām ir tā! - viņa jautri iesaucās.

-   Tas nemaz nav tik grūti, jo mana sirds jau izšķīrusies Hohvaldam, - profesors atbildēja, ar neslēptu sajūsmu vērodams abu māsu īpatnējo skaistumu. - Šīs mīļās, skaidrās vijolīšu acis, kurās atspoguļojas visa dvēsele", - tā ir viņa izvēle! Nāciet pie manas tēva sirds, bērniņ, man jūs jānoskūpsta!

Un viņa tiešām pievilka Irisu sev klāt un noskūpstīja, saceldams klātesošos skaļu jautrību.

Pa šo laiku ūdens jau bija uzvārījies un lēja pagatavota, un tik negaidīlā kārlā papildinātā sabiedrība ieņēma vielas zem koka, ko Irisa bija izvēlējusies. Jautrās sarunās un asprātībās laiks aizritēja nemanot.

Hohvalds vispirms pasteidzās nokārlot jau pirmīt ierosināto jautājumu par slavenā zinātnieka viesošanos viņa namā, un Irisa viņu. dedzīgi atbalstīja, kaut profesors negribēja ieaicinājumu pieņemt.

-    Bet, profesora kungs, jūs nemaz nedrīkstat paiet garām lik interesantai celtnei, kuras sienās jūs atradīsiet plašus vecu mēbeļu, kolekciju, gleznu un mākslas priekšmetu krājumus, - viņa sacīja, pasniegdama arheologam maizīti ar sloku pastēti, kas tam sevišķi garšoja.

-   Jūs esat īsts eņģelītis! - profesors iesaucas, izdzēris sesto tasi tējas un no jauna pasniegdams lo Irisai pieliešanai. - Protams, jūsu vecais nams ar savi'cm mākslas piederumiem mani. ļoti interesē, bet cs būšu atklāts, mīļo Hohvald. Redzat, es gribu izmantot brīvlaiku, lai pamatīgi saelpotos svaigu gaisu…

-   To jūs lieliski varat izdarīt pie mums, - firsts viņu pārtrauca. - Pirmkārt, mūsu viesi bauda pilnīgu personisko brīvību, otrkārt, mēs dzīvojam starp jūru un mežu, tā ka svaiga gaisa mums nekad netrūkst, treškārt, no mums jūs ik dienas varat pa jūru vai pa sauszemi izbraukt ekskursijās uz vietām, kas arheoloģijas ziņā vēl visai maz izpētītas, un, ceturtkārt, lietainā laikā jūs atradīsiet daudz interesantu materiālu saviem pētījumiem.

-   Es nemaz nezināju, ka jūs dzīvojat uz laukiem, mans labais Hohvald, - profesors domīgi sacīja. - Tādā gadījumā cs gandrīz būtu tik nekautrīgs, lai pieņemtu jūs laipno piedāvājumu. Vai drīkstu zināt, kur atrodas jūsu nams?

Hohvalds aprakstīja sava īpašuma atrašanās vietu, pie tam nejauši izmeta vārdu "mana pils".

-    Klausieties, - mazais zinātnieks turpināja, - pēc jūsu apraksta tam jābūt gandrīz vai firsta īpašumam! No mūsu sarunām Nilas krslos man palika iespaids, it kā jūs dzīvotu Berlīnē. Kā tad īsti sauc jūsu īpašumu? »

-   Hohvaldc, mīļo profesor.

-   Hm, hm… esmu dzirdējis par kādu Hohvāldi, kur Ticiāna un Rafaela gleznas sastopamas vai ik uz soja, bet ta pils piederot kādam firstam Hohvaldam.

-   Ta jau ir, profesoriņ, jo ir likai viens firsls, kas saucas šajā varda, un tas ir jūsu cienītājs no Nilas laikiem.

Profesoram aiz pārsteiguma maizīte izkrita no pirkstiem, un, protams, ar apsmērēto pusi sūna.

-   Un jos, jos esat firsts Hohvalds? Ar jums. es runāju tik atklāti un jūsu kundzi, gaišību, noskūpstīju? NC, klausieties, tas nebija glīti no jums!

-    Profesor, kur tad paliek loģika? - Hohvalds smejas. - Ka gan no MANIS var būt neglīti, ko JOS darāl? Kad mēs icspazinamics, jūs tcicai: mans vārds ir Glauhauss, un cs Icicu: mans vārds ir Hohvalds. Ceļojot cs firstu vienmēr atstāju majas. Par lo mCs laCu nenaidosimies, cs ccru. Tātad nolemts: jūs pavadīsit savas brīvdienas ka mans viesis ar norunu, ka arī lurpmak cs palieku jums TIKAI Hohvalds.

Mazais profesors uzmeta biklu skatienu savam "draugam no Nilas" un vēl biklāku Irisai, kas likai ar pūlēm Valdīja smieklus.

-   Jā, - viņš bcidzol sacīja, - Tstcnibā tas gan ir pret maniem principiem - tēlot firstu kalpa lomu. Mans kupris ir mazliet par stīvu šādam amatam…

Irisa jautri iesmējās.

-   Profesora kungs, jūs esat mūsu cilvēks! - viņa iesaucās. - Manam vīram un man - mums abiem, ir lādi paši uzskati un likpal -stīvs mugurkauls kā jums.

Profesors palūkojās uz viņu ar siltu, pateicīgu skatienu.

Liela beidzās ar to, ka krlclnais Lcipcigas profesors ar vislielāko prieku pieņēma uzaicinājumu. Arī Hanss Vinkcls nelikās daudz lūgties. Viņš bija atbraucis tikai atpūsties, tāpēc firstu pāra laipna viesmīlība tam bija parak kārdinošā, lai viņš spētu no tas atsacīties. Viņi tūlīt atlaida savu laivu, uzdevuši tas vadītajam nekavējoties pārsūtīt uz Hohvaldi viņu bagāžu, ko bija atstājuši viesnīca.

Saule jau tuvojas rietam, kad balta jahta devas atpakaļ uz Hohvaldcs pili. Irisa bija līksma un apmierināta. Viņa nenojauta, ka majas to gaida tumšie dēmoni, kas bija ieradušies, lai satriektu viņas laimi un iznīcinātu tas dvēseles mieru…

Debesis kvēloja vakara blazma, kad jahta izmeta enkuru Hohvaldcs mazajā līctlī. Jūra dega purpura un zelta, un spirgtais vakara gaiss ka Dieva jdvesma glaslīja zemi.

Izkāpusi mala, maza sabiedrība pa tuvāko ceļu tieši pari kapam devās uz pili. Parka vārtos stāvēja kads cilvēks, kura seju nācēji vakarblāzmas vajāja atspīduma nespēja izšķirt. Viņa stāvs pret dzidrajam debesīm izskatījās neparasti liels un draudīgs. Likās, it ka varlos būtu iestājies baigs, nelaimi vēstošs dēmons, lai liegtu ieeju laimīgajiem.

Un tomēr šis drausmais stāvs bija tikai kads viesis, kas bija ieradies Hohvaldē dienu agrāk ka norunāts.

Tas bija kavalieris Spinijs, Pcskājas marķīzs.

2

Tada jautrība ka šodien jau sen nebija valdījusi pie pusdienu galda Hohvaldcs pils "mazajā" apapļaja ēdamzālē. Izsalkušie viesi izrādīja pelnīto pateicību krietnā pavāra mākslai un vīnu pagraba krājumiem. Pie galda nebija neviena, kas ncccnslos ari no savas puses veicināt vispārējo mājību. Sevišķu jautrību radīja 1as, ka profesors Glauhauss ar īstu jaunekļa dedzību izrādīja savu jūsmošanu par "viņas gaiSību. namamāti", ko Irisa ar savu apburošo vienkāršību uztvēra kā lielisku joku. Hanss Vinkcls izrādījās par asprātīgu un atjautīgu sarunu biedru, un arī kavalieris Spinijs savu veiklo mēli nebija atstājis Itālijā. Pat Zigrīda pārspēja pali sevi un dzīvi piedalījās sarunās, klusībā viņu apbrīnoja Spinijs, kas gandrīz nenovērsa no viņas acis.

Un tomēr, kad Irisa pēc pusdienas, apmeklējusi mazo Zigfrīdu, atgriezās salonā, kur pašreiz tika dzerta kafija, viņai, neraugoties uz jautrajām sarunām, pēkšņi uzmācās tāda sajūta, it kā šīs telpas gaisā karātos kaut kas neizprotams, baigs un nospiedošs.

-   Mans Dievs, - viņa sacīja, - cik šeit smacīgs gaiss! Liekas, tuvojas negaiss! Vai neiesim labāk terasē, mīļā Olga?

Hrizopras kundze piekrita, un abas dāmas piecēlās, dodamas zīmi citiem. Ejot cauri zālei, gadījās, ka firsts, Glauhauss, Zigrīda un Spinijs nejauši satikās pie kāda maza galdiņa, uz kura blakus citām lietām slāvēja arī vecais šķirstiņš, ko Hohvalds Florcncē bija nopircis pie itāļu "senlietu tirgotāja" Porta Rossa ielā. Profesora asais skatiens tūlīt pievērsās šim mākslas darbam.

-   Klausieties, mīļo Hohvald, kur jūs esat ņēmis šilo? - viņš jautāja, palikdams slāvam. - Biankas Kapcllo lielhercogicncs ģerbonis… hm, hm…

-   Glīta lietiņa, vai nav tiesa? - firsls atbildēja un pasteidzās novirzīt sarunu uz ko citu . - Bet aplūkojiet šo Nirnbcrgas vēdekli no sešpadsmitā gadsmita…

-    Ja, glīts darbs… zīmējums saskan. īsts! - profesors īsi nodeva savu spriedumu par vēdekli. - Bet Sis Šķirstiņš… Vai tiešam jūs pirkāt to ka īstu?

Sajutis Spinija skatienu sava seja, firsls ķērās pie varonīga līdzekļa: viņš nobeidza savu senatnes pazinēja reputāciju. Ta bija pašaizliedzība, uz kadu savu līdzcilvēku laba spējīgs nc ikviens kolekcionārs.

-    Protams, mī|ais profesor. Sī kastīte taču ir brīnumskaista un turklāt īsta!

-    Nē, ta nav! - profesors dedzīgi iesaucas. - Jūs esat nekrietna karta piekrāpis. Un par šo joku jums droši vien nacas samaksai veselu kapitālu? Ja, šo blēdību mēs pazīstam! Sic ķirmju caurumiņi izurbti mākslīgā * ccļa, tārpi lo nekad n cbūlu izdarījuši lik rūpīgi. Sai kaslei ir vēl divi trūkumi. Pirmkārt, apkalumi: fabrikantam nav bijis laika nogaidīt, kamēr tic pārklājas ar rūsu, tāpēc viņš lo vienkārši uzkrāsojis. Olrkart, ģerbonis: šis zīmējums un Sic ornamenti cēlušies daudz vēlaka laika, jau baroka laikmeta sakuma. Lūk, kur tas joks!

-    Bcl, mī|ais profesor, - firsts iebilda, - jūs taCu negribēsi! apgalvot…

-    Ka Itālijā pastāv veselas organizācijas, kas nodarbojas ar senlietu viltošanu! - Mazais zinātnieks svētas dusmas iesaucas. - Ja gan, lieši lo cs nupal gribēju tcikl! Ja, ja! Es jau sen novēroju kadu puisi Florcncē. Tas ir kads senlietu tirgotājs Porla Rossa iela. Esmu jau devis mājienu attiecīgam iestādēm, ka derētu izbeigt šī tēviņa darbību. Klausieties, mīļo Hohvald, jūs gan varētu ar savu liecību nakt man palīga cīņa prcl šīm laupītāju bandām!

-    Kāpēc gan, labais profesor? Ja jau Itālijas tiesas, ka liekas, uzskata senlietu labricēšanu par likumīgu nodarbošanos, mēs tur maz ko varēsim grozīt un tikai paši velti bojāsim sev nervus. Tātad mierīgi ļausim, lai šie ļaudis paši izdarās sava starpa. Iziesim labāk uz terases!

Tt) teicis, Hohvalds devas ara no zāles, un profesors ņurdedartis sekoja tam.

-   Jā, ja, - viņš pievērsās Spinijam, - ja cilvēks reiz pārpircis, viņš nelabprāt atzīst, ka citi dabūtu roka puisi, kas pagatavojis to šķirstiņu un…

Taisnīgi dusmodamies, parasti tik galantais zinātnieks pilnīgi aizmirsa ļaut Zigrīdai pirmajai iziet pa durvīm, tā ka viņa kopā .ar Spiniju nokļuva terasē tikai tad, kad citi jau bija apsēdušies. Tomēr viņa iebīdīja savu sēdekli starp pārējiem tā, lai atrastos tieši pretim Spinijam, jo Viņa gribēja to novērot. Starpgadījums ar šķirstiņu bija viņai uzdevis risināt mīklu. Kāpēc Marscls tik uzkrītoši izvairījās pārrunāt šo jautājumu? Kāpēc Spinijs bija klusējis, nepiedalīdamies saruna, kuras temats lo, bez šaubām, ļoti interesēja? Kāpēc kavalieris bija lūkojies Hohvalda ar lik glūnošu skatienu, un kāpēc firsls nemēģināja iesaistīt viņu sarunā, kaut zināja, ka arī kavalieris ir liels scnliclu cienītājs? Kāds noslēpums saistījās ar šo kastīti? Varbūt tieši šeit bija meklējama alslēga liem tumšajiem norādījumiem, kādus firsts vēl vakar bija izmelis attiecībā uz Spiniju?

Zigrīda nolēma šo lietu izpētīt. Vajag tikai droši sapurināt krūmu, gan tad putni paši izlidos no tā.

Terasē bija pasakaini jauki. Bija silta, zvaigžņota nakls ar lielu, bālu mēness sirpi pie melni zilajām debesīm. Rāma jūra, kuras viļņi skalojas līdz pat terases apakšējiem kāpieniem, vizmoja mēnesnīcā un sapņaini šalca. Tālumā cēlās tumša mākoņu siena, no kuras laiku pa laikam atplaiksnīja rūsa, uz mirkli ietīdama satumsušo jūru asinssārtā atspīduma.

Spinijs, kas domīgi vCroja šo bezgala jauko ainavu, pievCrsa profesoram savu balo seju ar dīvainajam acīm.

-   Augusta Glauhausa vārds man labi pazīstams ka vēsturnieks un senatnes pētnieks, - viņš iztapīgi sacīja. - Es līdz šim nezināju, ka jūs esat lietpratējs arī heraldikā.

Augsti godātais kungs, - profesors dedzīgi iesaucās, - heraldika taēu ir vēstures palīgzinātnc, tās balsts un pamats! Diemžēl vispārībā valda maldīgs uzskats, it kā ģerboņu zinālne būlu tikai bērnišķa rolaļa. Protams, ja cilvēks uzskata sevi par heraldikas pazinēju tikai tāpēc, ka ir sakrājis dažu zīmoggredzenu nospiedumus un ģerboņu zīmējumus, tad prātīgam cilvēkam tas šķiet visai bērnišķīgi. Turpretī nopietna pētnieka rokās heraldika ir svarīgs līdzeklis vēstures papildināšanai un dažādu laikmetu atšķiršanai, kā jūs nupat lo redzējāt arī gadījumā ar Biankas Kapcllo ģerboni uz šķirstiņa vāka.

-   Jums taisnība, - Spinijs domīgi piezīmēja, - mēs visi vēl pārāk maz pievēršamies ģerboņu zinātnei.

-   Pie tam tā nebūt nav sausa zinātne, - Hohvalds iejaucas sarunā, - jo teikas, leģendas un fakti, kas saistās ar vecajiem ģerboņiem, biezi vien mēdz būt ietītas brīnišķīgas poēzijas vai arī satricinošas traģikas plīvurā. Dažs labs dramatiķis un romānu rakstnieks varētu apskaust ģenealogu to zināšanas dēļ, kādas tas iegūst, pētot senos ģerboņus.

-  Skandālu stāsti, - Hrizopras kundze iestarpināja. - Sensāciju taisītājiem klājās daudz sliktāk nekā tagad, jo nebija nc pasta, nc telegrāfa, kas zibens ātruma izplatītu viņu ziņas. Un lā viņi atkarībā no vajadzības bija spiesti ietērpt savas sensācijas "dzejoļu" vai arī "traģēdiju" veidā, un ģenealogs, tās atradis, jūtas dziļi satricināts.

Irisa neviļus iesmējās.

-  Ak, - viņa sacīja, - tas taēu ir apburoši šķirstīt senās hronikas, lasīt vecas dienasgrāmatas un vēstules. Vismaz man tas šķiet ļoti pievilcīgi. Kas attiecas uz ģerboņa teikām, tad esmu iegādājusies īpašu grāmatu, kurā ierakstu visas leģendas un visus faktus, kas attiecas uz ģerboņu izcelšanos vai lo pārveidošanos. Mūsu bibliotēkā ir vecās hronikas un ģenealoģiski raksti, kuros var atrast daudz brīnišķīgu lietu.

-   Protams, - profesors smaidīdams apliecināja. - Pie lam jābrīnās, cik bieži jaunāko laiku nolikumi pilnīgi saskan ar senajām teikām un leģendām. Lai atceramies kaut likai teiku par Ravcnsbcrgas baltajām rozēm…

-   A, tā jums jāizstāsta! - Zigrīda viņu pārtrauca. - Esmu jau dzirdējusi par šīm baltajām rozēm, un man jāatzīstas, ka šī lieta mani ārkārtīgi interesē.

-    Ak jā, lūdzu! - arī Irisa pievienojās māsas lOgumama. - Galu galā tur vēl var iznākt jauks materiāls manai teiku grāmatai.

-  Labāk runāsim par jautrākām lietām, - Hohvalds nopietni sacīja.

-   Ak, nē, Marsel, vakarā tik patīkami klausīties šādus baigus nostāstus! - Irisa dedzīgi iesaucās. - Patiesībā labāk tad sēdēt tumšā istabā, ko apgaismo vienīgi kamīna liesmu atspīdums, bet galu galā var apmierināties arī ar jūru un rūsas uzliesmojumiem.

-    Tātad, lūdzu, profesora kungs, Ravcnsbcrgas baltās rozes! - Zigrīda lūdzās.

-  Ar prieku, dārgā jaunkundze, - mazais profesors sacīja. Viņam nebija nc jausmas, kas Zigrīda un namamāte īsti ir un ka masas sauc.

Un tad viņS iesaka savu stāstu.

-    Ravensbergi pieder švabu senai muižniecībai, un jau Barbarosas laika mēs atrodam divus mui2nickus Sāja varda, kas piedalījusies Krusta karos. Arī starp karaļa pavadoņiem bijis kāds Ravcnsbcrgs, kas kopā ar savu valdnieku padevies gūsta. Pcc kāda tolaiku manuskripta ziņām, Ravcnsbcrgu ģerbonis sākumā bijis "trīs asinssārtas rozes uz sidrabbalta vairoga". Nākamās ziņas par Ravcnsbcrgicm sastopamas vēstures dziļi traģiskā laikmeta, un ar to ir saistīta arī viņu ģerboņa pārveidošana. Ka zināms, Konradins sava drauga un icroCu brāļa Badencs Fridriha pavadībā devās uz Neapoli, lai izrotātu savu gaišmataino galvu ar šīs brīnišķas zemes kroni, pēc kuras arī AnšujaS Kārlis jau bija izstiepis savas laupītāja rokas. Viņam arī izdevās to iegūt, un viņš iemeta jauno Konradinu ar tā pavadoņiem cictumā. Šo pavadoņu vidū bija arī kads Ravcnsbcrgs, kas izvairījās no gūsta, nodevīgā kārtā pāriedams Anšujas Kārļa pusē. Hronists stāsta, ka šis pats Encians fon Ravcnsbcrgs vadījis karaspēka daļu, kas 1268. gada 29. oktobrī apsargājis laukumu Neapolē, kur Konradinam nocirta galvu. Dzimtenes ilgas un varbūt arī sirdsapziņas pārmetumi beidzot noveda Encianu Ravcnsbcrgu atpakaļ Švābijā, kur jau bija zināma viņa apkaunojošā nodevība. Sabiedrība izturējās pret viņu naidīgi, un pats ķeizars izradīja Mam savu nicināšanu, pavēlot viņam pārveidot savu ģerboni: trīs BALTAS rozes uz SARKANA vairoga. Tas nozīmēja, ka Ravcnsbcrgu vairogs . aptraipīts Kon- radina asinīm, bet sārtās rozes nobālušas aiz kauna par viņa nodevību. Šo ģerboni Ravcnsbcrgicm vajadzēja nēsāt tik ilgi, kamēr viens no viņiem ar savām asinīm nebūs izpircis Enciana nodotā Konradina asinis, un tikai tad, kad būs izlijušās kāda Ravcnsbcrga asinis, kauna traips no sidrab- baltā vairoga bos nomazgāts un rozes atgūs savu senāko sārtumu - tāds bija ķeizara uzliktais sods. Visu nicinātais nodevējs bez draugiem un miera klejoja pa pasauli, bet neatradās neviens zobens, neviens šķēps, kas liktu plūst tā asinīm. Salaulājies ar kādu francūzieti, kas viņu mīlēja tik ļoti, ka bija ar mieru aizmirst tā negodu un nodevību, viņš nomira pilsoņa nāvē savā gulta, nenovērsdams acis no sava vairoga ar "aiz kauna nobālušajām rozēm". - "Es vēlētos," viņš mirdams icsaucās, "kaut jūs, baltās rozes, kļūtu par Ravcnsbcrgas nflvcs eņģeli, kas vēstītu tiem viņu nāves tuvumu, lai viņi pagūtu sagatavoties, ka var stāties augstākās tiesas priekšā. B,iltās rozes, jums jākļūst par nāves rozēm, kamēr kāda Ravcnsbcrga asinis nebūs izpirkušas jūsu kaunu!" Tāda ir teika par Ravcnsbcrgas baltajām rozēm, - profesors nobeidza. - Bci, - viņš vilcinādamies piebilda, - dīvainākais šajā lietā lomēr ir tas, ka kopš trīspadsmitā gadsimta beigām līdz pat mūsu dienām neviens Ravcnsbcrgs nav miris citādi kā savā gultā. Ravcnsbcrgu* vārds sastopams daudzos karagājienos, bet neviens no viņiem nav atradis nāvi kaujas laukā, un baltās rozes palikušas tādas līdz pat pēdējam laikam. Tikai pats pēdējais no Ravcnsbcrgicm…

- Nu, tikai pats pēdējais no Ravcnsbcrgicm? - Zigrīda sasprindzinātā ziņkārē iesaucās, kad profesors pēkšņi aprāvās.

Scit taCu nav neviena, kam būtu kādas radniecīgas attiecības ar Ravcnsbcrgu ģimeni? - zinātnieks uzmanīgi jautāja.

Protams, nē! - Zigrīda pilnīga pārliecība atbildēja, un šī atbilde nomierināja arī Hrizopras kundzi, kam pēkšņi bija iekritusi prāta kāda tumša nojauta, it kā Ravcnsbcrgu vārds botu kauj kādā sakarībā ar Erlcnstcinu vārdu.

Nu, labi, - profesors atsāka, - Pēdējais Ravcnsbcrgs ar savām asinīm atkal bija nokrāsojis šīs sārtās rozes: viņš mira no revolvera lodes, kas bija icurbusics tam tieši sirdī.

-   Pašnāvība? - Spinijs ieinteresēts jautāja.

-   Nē… slepkavība, - Dr. Glauhauss vilcinādamies atbildēja. - Viņu nošāva jaunā, skaistā sieva.

-   0, cik šausmīgi! - Irisa nobālusi iekliedzās, un atkal Hrizopras kundzei likās, it kā pirms daudz, daudz gadiem tamlīdzīgs gadījums būtu noticis Erlcnstcinu ģimene. Vai viņa nebija ko tamlīdzīgu dzirdējusi toreiz, kad lā ar savu nelaiķi vīru bija dzīvojusi Krimā, kur ģenerālis Hrizopra savas veselības labā mēdza pavadīt gada lielāko daļu?

-   A, cs atceros, ka par šo notikumu esmu lasījis kādā vecā avīzē! - Spinijs iesaucās. - Jūs taCu zināt, first, cs jums reiz stāstīju par to. Bet tur bija aprakstīts tikai prāvas sākums. Kā tā nobeidzās? Kā skanēja tiesas spriedums? Man liekas, liecinieku izteicieni bija iznīcinoši, turpretī apsūdzētā stūrgalvīgi noliedza savu vainu, apgalvodama, ka viņas vīrs esot izdarījis pašnāvību.

-  Tiesa atzina apsūdzēto par vainīgu un piesprieda tai nāves sodu, - profesors paskaidroja.

Bet slepkava, protams, lika apžēlota, un nāvessods pārvērsts mūza ieslodzījumā! - Zigrīda iesaucās. - Jauka apžēlošana! Es lo uzskatu par elles mocībām. Iedomājieties šādu dzīvi! Tad jau nāve ir simtkārt labāka!

-   Ja, godata, bet kristīgs cilvēks nedrīkst uz šo lietu raudzīties no šāda viedokļa, - profesors atbildēja. - Dzīvība jau pati par sevi ir Dieva žēlastība, un, ja valdnieks to pagarina uz navi notiesātam cilvēkam, tas noliek laja nolūka, lai viņš varētu nožēlot un izpirkt savu grēku. Starp citu, karalis lorciz neizmantoja savu apžēlošanas tiesību, jo prāvas laikā slepkava pierādīja, ka viņas sirdī nav vietas nožēlošanai. Nāvessodu viņai izpildīja, nocērtot galvu.

Iestājās dziļš klususms. Rūsa tālumā atplaiksnījās arvien biezāk, un mākoņu blāķi gandrīz jau aizsedza mēness sirpi.

-   Jūs teicāt, ka tas bijis pēdējais Ravcnsbcrgs, - Spinijs pēc brīža atsāka.*- T^āta-d viņš neatstāja nevienu pēcnācēju?

-   Cik zinu, tikai mazu meitiņu, kas nomira jau pirmajā mūža gadā.

-   No kādas ģimenes bija cēlusies notiesātā?

Profesors pūlējās atcerēties.

-   Hm, jā, - viņš domīgi sacīja, - viņa bija cilda dzimuma. Pag', cs taCu zināju viņas vārdu…

-   Komtcsci Erlcnstcinai, - firsts sacīja, pasniegdams Zigrīdai vēstuli, ko tas izņēma no krūšu kabatas. - To cs pirmīt atradu pasta somā, bcl piemirsu tev nodot.

Ja gan, komlcsc Erlcnstcina! - profesors iesaucās, kamēr Zigrīda pūlējās krēslā saskalīl pasta zīmogu. Izdzirdusi zinātnieku atkārtojam savu vārdu, vjņa izbrīnā pacēla galvu.

-   Jā, profesora kungs? - viņa jautāja.

Mazais zinātnieks apmulsa. Viņš uzreiz saprata, kadu kļūdu izdarījis.

-    Nekas, - viņš ātri saņēmies atbildēja. - Es tikai mīlu atkārtot daiļskanīgus vārdus.

Visi saka smieties par viņa draiskulīgo komplimentu. Hohvalds atviegloti uzelpoja. Bet Spinijs, kam nebija nc jausmas, ka Zigrīdas uzvārdam varētu būt kads sakars ar profesora stāstu, no jauna atgriezās pie temata, kas viņu lik ļoli interesēja.

-  Jos gribējāt pateikt mums vīra slepkavas vardu, - viņš atgādināja.

-  Hm, tiešam esmu lo galīgi aizmirsis, - profesors Glauhauss atbildēja, domīgi kratīdams galvu. - Ja nemaldos, viņa bija kādas dāņu grafu cilts locekle, bc| viņas vārds man nav vairs prata. Varbūt vēlāk alkal atcerēšos to.

Tādējādi Spinijam bija jāsamierinās, kamēr Zigrīda arvien vēl lauzīja galvu par sakaru, kads varētu būt starp profesora stāstījumu un viņas vardu, jo arī Irisa hipnozes iespaida bija pieminējusi Ravcnsbcrgas baltās rozes.

Rūsas mākoņi bija jau pilnīgi ietinuši mēnesi, tā ka Irisa ieteica atnest spuldzes. Tomēr visi izteicās pret šo priekšlikumu, jo mākslīgā apgaismošana būtu laupījusi vakara burvīgumu un terasē nebija vēl tik tumšs, lai nevarētu saskatīt cits cilu.

Spinijs bija piecēlies un, piegājis pie terses sānu margām, lūkojās lejup, kur jūras rāmie viļņi, klusi čalodami, sitās pret pils pīlāriem. Krietni virs ūdens līmeņa rēgojās tumšie šaujamie lodziņi, un vēl augstāk varēja saskatīt dzīvojamo telpu logus, kas no ārpuses bija apgādāti ar aizveramiem slēģiem, lai aizsargātu telpas rio viļņu ieplūšanas vētras laika. Spinijs, kas nekad vēl nebija redzējis tik varenas ēkas pašā jūras krastā, ar apbrīnošanu vēroja masīvo celtni, ko cilvēku griba un rokas šeit bija ierīkojušas, par spīli dabas pretestībai. Bet tad viņa uzmanību saistīja kas cits: tas bija šaurs, asinssārtas gaismas atspīdums, kas gan parādījās viļņos, gan arī nozuda. Spinijs nevarēja noteikt, no kurienes nāk šī gaisma. Viņam šķila, ka ta krīt no kada šaujama lodziņa, bet, ta ka tic nebija no terases saskatāmi, viņš nevarēja pārliecināties par sava minējuma pareizību.

-    Ko tad jūs tur tik uzmanīgi vērojat tumsa, marķīza kungs? - viņam pēkšņi līdzas atskanēja smejoša balss. Ta bija Irisa, kura kopa ar visiem bija piocēlusics, jo laiks doties pie miera.

-   Redziet, firstien, tur," tur! - Spinijs icsaucas, ar roku noradīdams uz sarkano atspīdumu, kas pašreiz atkal parādījās uz odens.

Irisa izbrīna sasita plaukstas.

-   Jūs laikam esat īsts 'laimes bērns, ja jums jau pirmajā vakarā izdevies ieraudzīt to, ko cs nekad vēl nebiju redzējusi! - viņa uztraukti iesaucās. - Tas ir… ja, tas ir Hohvaldcs spoks!

Arī pārējie jau bija piebiedrojušies viņiem un, pārliekušies pār terases margām, pārsteigti vēroja dīvaino parādību.

-    Ko un no kā tu esi dzirdējusi par kādu Hohvaldcs spoku? No manis taču nc? - firsls jautāja. Acīmredzot viņam šī parādība nebija nekas jauns.

-    Bet mī|o Marsel, nevar taēu prasīt no pils īpašnieka, lai tas stāsta šīs pils spoku vēsturi! - Irisa gudri atbildēja. - Par to rūpējas pils vecākie kalpoptāji. Un no šī visdrošākā avota cs esmu smēlusi arī teiku par "Hohvaldcs sarkano gaismu". Tā redzama tikai tumšās naktīs un vienmēr pils ziemeju pusē. Zvejnieki, kas naktīs atgriežas no zvejas, apgalvo, ka gaisma nākot no viena šaujamā lodziņa, un viņi ir pārliecināti, ka tās parādīšanās vēsta vētru, kuģu bojāeju vai kādu citu nelaimi. Neraugoties uz visiem baigajiem nostāstiem, es līdz šim neticēju sarkanajai gaismai. Tomēr, liekas, tā tiešām eksistē. Kas tur īsti ir par lietu, Marsel?

Hohvalds paraustīja plecus.

-    Kaut kāda dabas parādība, acu apmānīšana, katrā ziņa kas pilnīgi nevainīgs, - viņš mierīgi atbildēja.

-   Un šīs parādības pirmcēlonis? - Spinijs jautāja.

Es domāju, kāda leģenda saistās ar šo

noslēpumaino gaismu?

-   Par to nav nekādu teiku, marķīz.

-   Pats par sevi saprotams, kads stāv aiz šaujama lodziņa ar sarkanu spuldzi roka un rīko spoku pec sava prata, - Boriss gudri piezīmēja.

-   Tam cs nevaru piekrist, - Hohvalds vienaldzīgi atbildēja. - Šie šaujamie lodziņi atrodas ļoti plata koridora pils ziemeļu daļa, kurš atrodas zem dzīvojamam telpām un senatne pildījis pils garnizona sardzes telpas uzdevumus. Bet, ta ka viss ziemeļu spārns stāv noslēgls un atslēgas atrodas mana glabāšanā, dzīva spoka iekļūšana tur pilnīgi neiespējama. Bez tam šādam jokam nevarētu būt nekādas nozīmes, jo cerība, ka gaismu kads vardu ieraudzīt, ir pavisam maza.

-   Vai jūs nekad neesat mēģinājis izdibināt šīs parādības cēloni?

-    Protams, esmu lo darījis, tomCr bez kādiem panākumiem. Ta kā šī gaisma nevienu nebiedē, tad manis dēļ tā var mierīgi spīdēt. Bez tam tās novēršana nav manos spēkos, ka jau teicu, tam jābūt kādam atstarojumam.

-    0, tas taču šausmīgi - šādas neizprotamas lietas izskaidrot tik prozaiski! - Fuksija dedzīgi iesaucās. - Cik jauki valdīt pār pili, kam pēkšņi savs spoks!

-   Vispār cs gan neesmu sevišķs spoku draugs un aizstāvis, - Hohvalds smaidīdams sacīja. - Bet, ja spoks ir lik nekaitīgs kā šajā gadījumā, tad arī man nav iemesla būt nelaipnam prcl to.

-   Dīvaini, ka cs, kamēr vēl dzīvoju Hojivaldē, nekad nebiju dzirdējusi par šo parādību, - Hrizopras kundze domīgi piebilda. - Tas taču nevar būt, ka gaisma sākusi rAdīlics tikai pēdēji» laika!

-    KApēc gan nc? - profesors iebilda. - Izsista loga rūts vai iepuvusi sija da2rciz var radīt visbrīnišķīgākos gaismas efektus.

-    Un kur tad paliek poēzija? - Hanss Vinkcls jokoja.

-   Paldies Dievam) ka ir vēl cilvēks, kas meklē poēziju! - Fuksija icsaucAs, uzmezdama dziedonim sapņainu skatienu. - Es tikai brīnos, ka pati tauta vēl nav sacerējusi kAdu teiku par "Hohvaldcs sarkano gaismu".

-  O, tomēr! -Irisa dedzīgi sacīja. - Zvejnieki un pils kalpotAji stāsta… - Viņa pēkšņi aprAvAs un nosarkusi uzlūkoja Hohvaldu.

-   Nu, ko tad saka šie orAkuli? - firsls jautAja, laipni uzsmaidīdams sievai.

-  Zvejnieki un pils iedzīvotāji apgalvo, ka sarkana gaisma esot kāda nelaimīga apkArl klīstoša dvēsele, kas ncatrodol sev mieru kapA, - Irisa klusi atbildēja.

-    0, nē! Klaiņojošas dvēseles ir zilganas vai zaļganas liesmiņas, - firsls icsaucAs ar tik dziļu pārliecību, kāda var būt vienīgi īstam lietpratējam spoku jautājumā.

-   TaCu ļaudis stāsta, ka šī sarkanā gaisma esot kada klīstoša dvēsele, kam asinsgrēks liedzot iemantot mū2īgo svētlaimi, - Irisa aizstāvēja savu spoku.

Hohvalds uzmeta sievai neaprakstāmi skumju skatienu, kura atspoguļojas bezgalīga līdzjūtība un dziļas sāpes.

Dīvaina ticība, šī tautas ticība klīstošām dvēselēm, - viņš domīgi piezīmēja, - un tomēr arī aizkustinoša. Pats dzejiskākais šajā ticība ir tas, ka, pčc tautas domam, šādas klejojošas dvCsclcs atpestīšanai nepieciešams kads 'liels upuris, kas izpirktu tas grēku.

Šajā acumirklī mēness izpeldēja no mākoņiem un apspīdēja terasē stāvošo grupu. Sarkana gaisma bija nozudusi.

-   Tc nu jums ir šī blēdība, - profesors sausi piezīmēja.

-  Blēdība - ja… Bet cs tomēr gribētu to izdibināt! - Zigrīda iesaucas, un krūtis tai cilājās uztraukuma.

-  Gaisma nav nozudusi, ta vēl ir turpat, - Spinijs sacīja, vērīgi lūkodamies ūdenī. - Ja vien papūlēsities, jūs arī pie mēnesnīcas saskatīsit to viļņos. Redziet, tur M saria vizma katra ziņa ir ia pati. Tai jākrīt no treša… nē, no ceturta šaujama lodziņa, skaitot no šīs puses.

-    0, kaut cs varētu to izdibināt! - Zigrīda nepacietīgi iesaucas.

-    Bet cietokšņa - ka sauc šo pils spārnu - atslēgas taču stāv tava rīcība, - Hohvalds mierīgi sacīja. - Tur nav neka, kas varētu tevi nobiedēt, tātad tu droši vari uzņemties šo nakts ekspedīciju.

-  Ja, iesim, iesim visi! - Fuksija gavilēja, sizdama plaukstas.

Tomēr Zigrīda nepiekrita šādam kopējam gājienam. Spoks, lai kas viņš arī būtu, katrā ziņā aizbēgtu, izdzirdis -tuvojamies jautri runājošu un smejošu sabiedrību. Nē, kad sarkanā gaisma kādreiz atkal parādīšoties, Hohvaldam būšot jātur dotais solījums un. jāuztic Zigrīdai atslēgas. Tad viņa kāda izredzētā pavadībā - Spinijs pie tam uztvēra viņas raksturīgos sānskatienu - bez lieka trokšņa došoties ekspedīcijā.

Firstam nebija ko iebilst pret šo nodomu.

Drīz pēc tam visi izšķiras, lai dolos pie miera. Tikai profesors izmantoja gadījumu, lai iečukstētu namatēvam:

■ - Mīļais Hohvald, cs nekādā gadījumā nebūtu stāstījis šo muļķīgo teiku par baltajām rozēm, ja zinātu…

-   Esmu par to pārliecināts, - firsts viņu laipni pārtrauca. - Man kā akmens novēlās no Sirds, kad jūs sapratāt, ko gribu, jo nc mana sieva, nc arī svainicnc nekā nezina par šo nelaimīgo notikumu viņu ģimenē.

-   Lai Dievs viņām dod paliki šajā nezināšanā, - mazais profesors teica tik sirsnīgā balsī, ka Hohvalds aizkustināts spieda tam roku.

Tā bija bēdīga, moku un ciešanu pilna nakts? ko Zigrīda pavadīja pēc aprakstītā vakara terasē. Viņa gulēja savā istabā uz grīdas, plēsa matus, dauzīja pieri un lauzīja rokas, viņa cīnījās ar dēmoniem sevī, bet šī cīņa vairs nebija nopietna. Sī cīņa bija vairs tikai komēdija, kas vairāk izpaudās ārēji, tomēr nespēdama grozīt jau nobriedušo apņēmību. Skaudība un greizsirdība plosīja viņas sirdi. Ikvienu mīļu vārdu, ikvienu maigu glāstu, ko Hohvalds pagājušās dienas laikā bija veltījis sievai, atcerējās Zigrīda, un lic lika viņas dvēselei sarauties naidā, skaudībā un greizsirdībā.

Es nozīmētu viņam daudz vairāk nekā šī Iinmatainā mēnesnīcas princese, - 1as bija nenovēršamais piedziedājums, ar kādu atkal un atkal nobeidzās viņas sūdzības par likteni.'

Un dēmons lad ikreiz čukstēja, tai ausī, tikai arvien skaļāk: "Un kāpēc cs vēl nevarētu tā kļūt? Ir taču tik daud;. ceļu, lai lo sasniegtu…"

Uz rīta pusi, kad pēc smacīgas negaisa nakts saule svinēja uzvaru pār draudīgi melnajiem mākoņiem, Zigrīda uz brīdi ieslīga nemierīgā,

mokošu sapņu satraukta miega, no kura ta atmodas ar smagu galvu un sāpošiem locekļiem. Nomazgājusies auksta ūdeni, viņa atstāja pili un izgāja parka. Bija vCl ļoti agrs. Kalpotāji tikko bija piecēlušies un atslēguši pils durvis.

Ziemeļu vasaras rīts neatstāja uz Zigrīdu gandrīz nekādu iespaidu, jo pagājušās nakts cicšanas bija notrulinājušas viņas jutekļus. Viņa tikai apzinājās, ka rīta dzestrais gaiss dara tai labu, mazina sapes deniņos, atspirdzina izkaltušas lūpas un atveldzē iekaisušas acis. Nolauzusi platu, rasas pilieniem pārklātu rabarberu lapu, viņa iespieda lajā seju, kamēr visu miesu pārņēma saltas trīsas, kas no jauna satrauca tās gurdos, notrulinātos nervus.

-  Vai tās jūsu brokastis, sinjora komtesc? - viņai līdzās pēkšņi atskanēja Spinija melodiskā, šoreiz diezgan īgnā balss. - Es no savas puses šajā mežonīgajā zemē, kur saule tik auksta, labāk dzertu karstu tēju nekā rasu!

Tējai vēl par agiu, - Zigrīda atbildēja,- slaucīdama seju kabatas lakatiņā. - Es neesmu gulējusi, tāpēc man sāp galva. Sis mēģinājums ar rasaino lapu tomēr izrādījās par visai teicamu ārstniecības līdzekli.

Spinijs ātri paskatījās uz viņas skaisto, salto seju, kam tumšie loki zem acīm - šie negulētās nakts liecinieki - piešķīra īpatnēju, cēlu burvību.

-   Kāda sagadīšanās - arī cs nevarēju aizmigt, - viņš sacīja. - Vai tur bija vainīga svešā apkārtne vai sarkanā uguns jūras viļņos, vai arī negaiss, nezinu; varbūt viss kopā. Protams, cs priecājos par lo, jo citādi nebūtu lik agri iznācis parkā.

Viņš apklusa un noliecās, lai noplūktu kādu puķi.

-  Jā, - Zigrīda vienaldzīgi atteica, - vēsais gaiss ir ļoti labs prcl galvassāpēm.

-   Protams, gaiss… un ari vēl kas cits, - Spinijs piebilda. - Es nevaru izteikt, cik labu iespaidu uz mani atstājis šis spirgtais, saulainais rīts un krāšņais parks. Līdz š'im man nebija nc jausmas par ziemeļu dabas jaukumu. Sic ozoli un alkšņi, šīs priedes, šie mauriņi ar krāšņo rozu dobēm - cs pilnīgi varu saprast firsticncs Irisas ilgas pēc dzimtenes, ko tā nekad vēl nebija redzējusi.

Un tomēr jūs vēl nupat nosaucāt to par mežonīgu zemi ar aukstu sauli, - Zigrīda sausi atgādināja, turpinādama ceļu.

Kavalieris soļoja tai līdzās.

-   Jā, mana pirmā sajūta, kad šorīt iznācu parkā, bija vēsums, - viņš smaidīdams atbildēja uz Zigrīdas pārmetumu. - Bet mums, itāļiem, ir pārāk attīstīta skaistuma izjūta, lai mēs varētu ilgi palikt netaisni. Un, ja Vācijas saulei trūkst siltuma, to man aizvieto jūsu tuvums, Zigrīda!

Viņa apstājās,un pārlaida tam saltu skatienu.

-   Kas jums devis tiesības uzrunāt mani priekšvārdā, marķīza kungs? - viņa augstprātīgi jautāja.

-   Jūs pali, - kavalieris vienkārši un ļoli mierīgi atbildēja.

-    Es? Jūs sapņojat! - Zigrīdas balsī izskanēja visdziļākā nicināšana, tomēr šorīt tā neatstāja uz Spiniju nekādu ietekmi.

-   Jā, jūs, - viņš mierīgi apliecināja. - Hrizopras kundze man pateica, ka vienīgi uz jūsu priekšlikumu cs esmu uzaicināts Hohvaldē, tāpēc cs arī pieņēmu šo uzaicinājumu. Kāpēc gan citādi cs būlu šurp braucis? Firsts man nav tik tuvs, lai viņa dēļ cs to darītu un firstieni, jūsu māsu, cs dziļi cicnu, tomēr neuzskatu par svētumu, kura dēļ būlu vērts doties svētceļojumā. Tātad jūs rīkojaties netaisni, slēpdamies no manis, Zigrīda…

Jaunā grāfiene nicīgi atmeta galvu.

-   Hrizopras kundze ir zoss, - viņa ļoti noteiktu atbildēja. - Viņai ir vajadzīgs kads cēlonis, kas paņemtu tās Sašu…

-    It kā jos mirkli varētu tam ticēt, ka esmu ieradies Hohvaldē Sašas dēļ! - Spinijs viņu pārtrauca. - Es vienkārši turos pie man zināma fakta, ka jos esat bijusi šā uzaicinājuma ierosinātāja. Bet, ja šis ierosinājums bolu likai rotaļāšanās ar manām jūtām, kas jums labi zināmas, tad brīdinu jūs, sinjora komtesc, ka cs neesmu vīrietis, ar kuru var rotaļāties!

"Un cs neesmu tā sieviete, kuru ar draudiem var piespiest kādu mīlēt!" Zigrīdai gribēja izlauzties pār lūpām, tomēr viņa to neizteica.

Ja viņa gribēja padarīt šo vīrieti par ieroci savās rokās, lad nedrīkstēja to kaitināt.

-   Es tikai gribētu zināt, kāpēc mēs katru reizi, tiklīdz paliekam divatā, sākam ķildoties, - viņa pēc brītiņa mierīgi atsāka. - Tam laēu nav pilnīgi nekādas nozīmes, vai cs atbildu uz jūsu jūtām vai nc.

-   Es domāju, tomēr, - viņš smaidīdams iebilda.

-    Nebūt nc! - Zigrīda apvaldīti atbildēja. Pal ja pieņemtu, ka jūs man csal kas vairāk, nekā negribu lo izrādīt, arī lad mūs taCu šķir nepārvarami šķēršļi. Pirmām kārlām jau tēva icccltais aizbildnis pār mani…

-   Firsts Hohvalds? - kavalieris izbrīnā jautāja.

Zigrīda pamāja ar galvu.

-    Jā, - viņa atbildēja. - Tovakar, kad mēs atbraucām Hohvaldē, mums iznāca runa par… nu, jā, par jums un mani. Man šķiet, tas bija netaktiskās Hrizopras kundzes nopelns. Netrūksi taCu cilvēku, kas vienmēr mīl jaukties citu darīšanās… Un lad… - Viņa apklusa.

-   Nu? Nobcidzict taCu!

-   Un lad, - Zigrīda turpināja, novērsusi seju, - firsls, mans svainis, paskaidroja, ka jūs darīlu prātīgāk, ja nemēģinātu lūgt manu roku, jo viņš katrā ziņā liegtu savu piekrišanu mūsu savienojumam.

-   Ā!… - Spinijs bija izslējies kā ievainots zvērs. Viņa acis kvēloja naidā, seja kļuvusi pelēka un savilkusics baigā vaibstā, bet rokas sakniebušās dūrēs. Viņš ātri savaldījās, kad Zigrīda no jauna pievērsa tam salto skatienu, lai novērotu savu vārdu iespaidu.

-   Kādi iebildumu firstam varētu būt pret mani? - viņš augstprātīgi jautāja. - Senāk - jā, senāk, vēl pirms gada, cs biju nabaga muižnieks, tāpēc varbūt nevēlams precinieks grāfienei Erlcnstcinai. To cs labi apzinājos un klusēju. Bet šodien cs nāku ar līdzekļiem, kas man dod iespēju pieklājīgi uzturēt sievu un sevi, un ar titulu, kas ir augstāks par Erlcnstcinu! Tātad ko gan firsls Hohvalds varētu iebilst prcl mani?

Zigrīda paraustīja plecus.

Mans svainis neminēja iemeslus, - viņa atbildēja. - Viņš teica, ka negribot par tiem runāt, un būtu velti viņam ko jautāt. Arī Irisa nekā nezina par to. Bet cs šo to nojaušu… Mans Dievs, tas taCu ir interesanti zināt, kāpēc nedrīksti precēties, vai nav tiesa? Novērošana un sccināšana ir tieši mana stiprā puse.

-   Būlu interesanti dzirdēt jūsu domas, - Spinijs ironiski ieminējās.

Bet Zigrīda nezaudēja mieru, viņai laēu bija savs mērķis.

-    Vai atceraties veco vai arī ŠĶIETAMI vcco šķirstiņu, kura dēļ šis smieklīgais Lcipcigas profesors vakar lik ļoli uztraucās? - viņa jautāja, cicši lūkodamās tam sejā, jo, ja purina krūmu, lad acis jātur vaļā, lai rcdzClu, kādi putni no tā izlaižas…

Spinijs redzami sarāvās.

-   Un tad? - ViņS īsi norūca.

Zigrīda iesmējās. Tātad viņa bija uztvērusi īsto krūmu, un tas piedeva viņai vairāk drosmes.

-  Sī sakšu slavenība ir tikpat akla kā visi istabas zinātnieki, - viņa sacīja, nenovērsdama acis no kavaliera. - Kamēr šķendēties par VILTOTAS senlietas darinātāju, viņam labāk būlu derējis novērot jūs un firstu. Jūsu sejās viņš būlu atradis izskaidrojumu šim labajam jokam.

Tomēr Spinijs, kā likās, ncbūl nepiekrita Zigrīdas uzskatam par šo "labo joku". Kā saniknots tīģeris viņš pielēca tai klāt un aizspieda ar roku muti.

-   Ciet klusu, sicviclc! - viņš draudoši šņāca. - Vēl vienu vārdu šādā tonī - -un…

Viņa skatiens izteica vairāk nekā vārdi. Tomēr Zigrīda nezaudēja savaldīšanos, kaul bija ļoli nobijusies. Viņa nepūlējās atraisīties no Spinija rokām, - kāpēc? Tuvumā taēu neviena nebija! Viņa palūkojās uz Spiniju tā, pēc kā kavalieris jau trīs gadus bija velti ilgojies.

-   Mēs laēu zinām, cik smieklīgi sīkumaini vācieši ir šajā ziņā, - viņa klusi un mierīgi sacīja, kaut sirds tai krūtis sita kā negudra. - Es domāju par to citādi un kopš vakar vakara arī. par jums esmu citādās domās, jo pēkšņi ieraudzīju savā priekšā muižnieku, kura PIENĀKUMS bijis ārēji uzturēt sava vārda spožumu. Bet trūkums un neveiksmes ir slikti padomnieki šādā lietā, un šajā gadījumā pats mērķis jau attaisno ikvienu līdzekli. 0, Fcrando, cik biezi cs esmu jūs pārpratuši - jūs, sava augsta stāvokļa pienākumu mocekli! … Bet ko cs runāju? Vai tiešām esmu nometusi savu saltās atturības masku? Tagad, kad zinu, ka tieku jums licgla? Laidiet mani, Fcrano Spinija mums abiem nav laimes.

Un Spinijs viņu atlaida. ViņS noslīga tās priekša ccļos un nobčra skūpstiem tas skaistas, slaidās rokas. Zigrīda to atļāva. Viņa tikai cicši saknieba savas plānās lūpas, un viņas seja līdz ar to ieguva nepatīkamu skarbumu, kas nesolīja nekā laba.

-   Vel viens gads, vesels, bezgala garš gads, un jūs būsiet brīva no visām važām, - viņš lēnām sacīja. - Vai tad jums būs drosmes pret jūsu piederīgo gribu kļūt manai?

-   Drosme varbūt ir mana labākā īpašiba, - viņa atbildēja, un Spinijs - šis uzmanīgais, aizdomīgais cilvēks nepievērsa uzmanību tam, ka viņa nebija izteikusi "ja… Viņu apžilbināja nevaldāma kaisle pret šo vCso, gaišmataino meiteni, un viņš neredzēja mīklu viņas lielajās, saltajās neaizmirstulīšu acīs. Viņam likās, ka šis īsais, nenozīmīgais teiciens satur sevī visu, pec kā viņš lik ilgi slāpis, un ar skaļu gaviļu saucienu pietrūkās kājās un, apskāvis jaunās meitenes slaido slāvu, neprātīgiem skūpstiem pārklāja, tās seju, kaklu, rokas.

-   Tā|ad pec gada. Līdz lam laika, man jātur mana laime slepenībā, - viņš beidzot aizsmakušā balsī sacīja. - Zigrīd, mana valdniece, mana karaliene! Es esmu tavs - pavēli man!

Bcl Zigrīdas smalkais instinkts jau sen bija to brīdinājis no šī cilvēka, viņa nojauta, ka vismazākā piekāpšanās var šo vergu pārvērst nepielūdzamā tirānā. Bet tiklāl lieta nekad nedrīkstēja nonākt!

-   Uzmanību, Fcrano, uzmanību, - viņa Čukstēja. - Kas ir gads? Tas aizritēs lik drīz, un ikviena neapdomība var mums kaitēt. Mans aizbildnis…

-    Jā, viņš ir jūsu aizbildnis, un ar lo mums jāsamierinās, - Spinijs to drūmi pārtrauca.

-   Un arī manas masas vīrs, - Zigrīda piebilda.

-   Radnieciskas saites nedrīkst noniecināt.

-  Vai esat pārliecināta, ka šīs saites ir likumīgas?

-   Likumīgas? Ka to lai saprolu?

-       Protams, tikai tada nozīme, vai firstienc Irisa tiešam ir josu masa, - Spinijs lēnam sacīja, glūnošu skatienu vērodams Zigrīdu.

-   Bet jūs taCu zināt, ka mCs esam dvīņu masas!

-   viņa pārsteigta ieteicas.

Kavalieris paraustīja plecus un noslēpumaini pasmaidīja.

-       Vai tiešam ģimenes noslēpums tiek tik rūpīgi sargāts, ka to neatklāj pat visiem nama locekļiem?

-   viņš neticīgi jautāja.

-       Dodu jums savu vardu, ko gan cilu cs varētu zinai, ka vienīgi to, ka Irisa un cs esam dvīņu masas? - Zigrīda iesaucas lik nemākslotā izbrīna, ka Spinijs jutas pārliecināts.

-      Tātad laimīga nejaušība palīdzējusi man atklāt šo lielo noslēpumu, - viņš sacīja, neviļus klusinādams balsi. - Nožēloju, ka saku runai par to, jo viņiem droši vien ir savi iemesli, kāpēc atstājuši jūs nezināšanā.

-       Jūs icsakai runāt, nu jums arī jāpabeidz! - Zigrīda nobalusi iesaucas. - Ko jūs zināt? Vai gribat nolaupīt man mieru ar savu aizrādījumu? Jūsu pienākums ir pateikt man visu! Sakiet, - kads īsti kauna traips guļ uz mani?

-   Zigrīda! Zigrīda! - Spinijs satrūcies iekliedzas.

-   Uz jums nav neviena traipa! Jūs esat sava tCva īsta meita! Jūs… Ja, jums taisnība - man jaruna!… Iesākšu ar avotu, no kura esmu smēlis savas ziņas. Roma man' gadījās iepazīties ar kadu vecu garīdznieku, kas pirms daudziem gadiem izpildījis kapelāna pienākumus Itālijas sūtniecība Kaira. Tagad vecais priesteris darbojas Vatikāna bibliotēka, kur, ka jums jau zināms, cs mēdzu nodoties savām studijām. Tā mēs sākām sarunāties. Viņa uzturēšanās laiks Kairā mani ieinteresēja, un cs apjautājos, vai viņš pazinis arī jūsu vecākus. Varu jums apgalvot, Zigrīda, ka vecajam priesterim bija apbrīnojama atmiņa un viņš nekad nekļūdījās. Izrādījās, ka viņš pazinis kā grāfu Erlcnstcinu, tā arī viņa kundzi. Pusgadu pēc viņa ierašanās Kairā esot piedzimusi jūs, un vecais priesteris, mans draugs, pats jūs nokrustījis.

-   Es? Un Irisa? - Zigrīda jautāja, aizturēdama elpu.

-   Grafu pāris atvedis sev jau līdzi kādu mazu, ļoti mazu meitenīti, ko lic nosaukuši par Irisu, - kavalieris vilcinādamies turpināja. - Mans paziņa domā, ka viņa varējusi būt sešus līdz desmit mēnešus vcca. Bērns bijis lik vārgs, ka tā dzīvību nācies uzturēt mākslīgā ccļā. Bcl arī jūs, Zigrīda, esat piedzimusi pasaulē tik vārga, ka grāfs Erlcnstcins lūlīt sūtījis pēc mācītāja, lai viņš jūs nokristī. Ceremonija notikusi turpat līdzās jūsu mālcs gultai. Noguldol jūs atpakaļ šūpulī, jūs csol sākusi raudāt, tad no otras istabas csol ienākusi nūbiete aukle, lai jūs nomierinātu. Rokās viņai bijis otrs bērns, un garīdznieks dzirdējis jūsu māli murminām: "Mans Dievs, kā lai uzdodu viņas par dvīņiem?" Un jūsu tēvs atbildējis: "Tam tā jābūt. Aiz mīlas prcl mani lu neliegsi savu mālcs mīlu arī Irisai, viņa laēu ir mans bērns, kas nes manu vārdu." Tad jūsu mālc svinīgi teikusi: "Āmen!" Zināms, vērīgais priesteris tūliņ sapratis, ka mazā Irisa ir grāfa ārlaulības bērns un ka jūsu māte aiz aklas mīlas pret savu vīru dāvājusi šim svešajam bērnam tikpat lielu mīlu kā jums, savai miesīgajai meitai. Arī man pēc visa dzirdētā nevar būt šaubu, ka jūs un firstienc Irisa esat viena tēva bērni.

Spinijs apklusa. Arī Zigrīda klusēja. Bāla kā mironis viņa stingu skatienu lūkojās priekšā, nekā neredzēdama,

-   Zigrīd, vai mans slāsts jūs tik ļoti satraucis? - kavalieris jautāja, kad viņa arvien vēl turpināja klusēt.

-  Vai esat teicis man visu patiesību, un vai ticat, ka arī priesteris to darījis? - viņa beidzot izdvesa.

Spinijs paraustīja plecus.

-   Apdomājiet taCu pati! Kāda gan viņam varētu būt nozīme stāstīt man melus par ģimeni, kuru cs likai it kā nejauši pieminēju, lai neizrādītu, ka sevišķi interesējos par to? Es tikai gribēju dzirdēt, vai vecais garīdznieks pazinis arī jūs - JOS! Arī viņām nevarēja būt nc vismazākā naida pret jūsu ģimeni, jo viņš ar visdziļāko sirsnību izteicās par grāfu pāri. Tad pateicu viņam, ka Irisa apprecējusies un ar ko, viņš lūdza mani neizpaust dzirdēto, kaut bija pārliecināts, ka ģimenes locekļiem šis noslēpums zināms.

-   Protams, - Zigrīda mehāniski atbildēja, arvien vēl lūkodamās tālēs. - Protams, viņam bija pamats tā domāt. Sī ziņa… Bet, kaut arī mēs neesam dvīņi, māsas mēs varbūt esam?

-   Tikai tajā nozīmē, ka jūs varbūt esat viena tēva meitas, - Spinijs atbildēja.

Zigrīda pamāja ar galvu. Tad viņai iekrita prātā kāda doma.

-   Vai Marscls lo zina?

Spinijs paraustīja plecus.

-    Varbūt! Jūs jau zināt, ka jūsu tēvs atstāja viņam kādu vēstuli, kuras saturs jums tika noklusēts. Tātad jādomā, ka viņam šis noslēpums uzticēts. Bet tam nav nekādas nozīmes, un firstam Hohvaldam vienam pašam jāliek galā ar šo traipu savas cilts sarakstos. Daži uzskata šādu novirzīšanos no likumības pat par ļoti pikantu. Nč, manas zināšanas šajā lieta nevar piespiest firstu piekrist mūsu laulībai. Šim nolūkam cs zinu ko labāku…

Viņš aprāvās un pasmaidīja savu noslēpumaino, nc visai laipno smaidu.

-   Kas tas ir? Ko jūs zināt? - Zigrīda icintcrcsCla jautāja.

-   Protams, vispirms vajadzētu noskaidrot, vai tas vispār nav tikai tukšs murgojums, - Spinijs domīgi atsaka. - Bet, no otras puses, kaut avots diezgan netīrs, tomCr kads graudiņš patiesības šajā lieta būs…

Zigrīda nepacietīgi picspCra kaju.

-   Ko nozīme šīs tumšas mīklas? - viņa iesaucas. - Es gribu zināt visu - man ir tiesības uz to!

-   Tas vel būtu jautājums, - Spinijs mierīgi un pašapzinīgi atbildēja. - Bet varbūt tomēr ir labāk, ja jūs zināt līdzekli, ar kuru firstu Hohvaldu var padarīt piekāpīgāku pret mums. Tikai apsoliet man, ka izmantosiet to īstajā mirklī. Bet jūs esat gudra, Zigrīd, un bez vajadzības nesabojāsiet mūsu vienīgo ieroci.

Viņš aplika roku tai ap pleciem un novilka lo sev līdzas uz kāda sola. Zigrīda aizvēra acis un saknieba lūpas, Lt ka šis pieskāriens būlu pari viņas spēkiem, tomCr viņa pārvarēja šo vājumu, jo tai bija jādzird viss.

-   Turpat Roma, kur dabūju zinai, ka firstienc Irisa nav jūsu dvīņu masa, cs dzirdēju vēl kadu brīnišķu stāstu, - Spinijs Čukstoša balsī iesaka, tuvu piciiccics viņas ausij. - Tas nolika kada kafejnīca, kur cs ar savu draugu gleznotāju biju iegājis izdzert glāzi vīna. MCs runājām par Florcnccs sabiedrību,. kuru mans draugs ļoli labi pazina, pie tam tika minēts arī jūsu, Zigrīda, un firsta Hohvalda vārds. Netālu no mums sedeja kads paklīduša izskala cilvēks, kas, izdzirdis firsta v;lrdu, strauji pacēla galvu un vērīgi uzlūkoja mūs. Kad cs brīdi vēlāk viens pals atstāju kafejnīcu, lai dolos mājup, nepazīstamais sekoja man uz ielas un uzrunāja mani: vai viņš csol pareizi sapratis, ka pirmīt mes esot minējuši firsta Hohvalda vārdu? Saņēmis apstiprinošu atbildi, viņš izmeta dažas dīvainas piezīmes, kas mani pamudināja jautāt, ko īsjli viņš domā ar to teikt. Tad viņš sāka muldēt kaut ko par līdzzināšanu un par lo, ka arī pie augstiem kungiem dažreiz viss nccsol gluži tā, kā vajadzētu būt. Beidzot viņš piedāvājās par desmit lirām, pastāstīt man kādu jocīgu gadījumu. Svešais bija mazliet iereibis, bet cš tomēr pieņēmu viņa priekšlikumu. Mēs iegājām kādā citā restorānā un nosēdāmies pie vientuļa galdiņa, kur- cs par savām desmit lirām tiešām dabūju dzirdēt diezgan interesantu stāstu. Mans nejaušais paziņa bijis firsta Hohvalda zirgu puisis tieši ap to laiku, kad firsls tik negaidot izstājies no armijas un pēkšņi kļuvis par vientuli. Puisis par nolaidīgu dienesta izpildīšanu vairākas reizes no firsta saņēmis sodus, kā deļ apņēmies izpētīt tā personisko dzīvi, cerēdams atrast tajā kādu noslēpumu, kas varētu tam noderēt par ieroci atriebībai. Savos meklējumos viņš tiešām atradis kādu lietu, kas gan izklausās -diezgan dīvaina, bet nebūt nav neiespējama. Firsts pēkšņi bez kāda redzama iemesla kļuvis drūms un grūtsirdīgs un, uzdodamies par slimu, cauras dienas pavadījis, ieslēdzies savā istabā, kur bez mitas staigājis no viena gala uz otru. Beidzot viņš tiešām saslimis. Tad kādu dienu, neievērodams ārsta protestus, piecēlies no gultas un izgājis. Pārnācis tikai vēlu vakarā bāls un noguris. Vēl lajā pašā naktī Četri vīri atnesuši Smagu kasli, ko firsts licis novietot vienā no istabām, pēc tam pals noslēdzis durvis un iebāzi:, atslēgu kabatā. Vēlāk, kad visi apgūlusies, puisis iezadzies telpā, kas atradusies tieši līdzās noslēgtajai istabai, cerēdams tāda kārtā izdibināt, kas atrodas noslēpumainajā kaste. Varam iedomāties viņa pārsteigumu, kad tas pa spraugu durvīs ieraudzīja firstu un tā uzticamo sulaini rīkojamies ap atnesto kasti. Viņi bijuši nocēluši tai vāku, un firsts pašlaik bāzis kaste pakulas, lai piepildītu starpas, kas palikušas starp kastes sienām un otro, tajā ievietoto šķirstu, kura melni krāsotais vāks ļoti atgādinājis miroņšķirsta vāku. Firsta palīgs pa to laiku skrūvējis šajā vākā skrūves, bcl lad izrādījies, ka viņa paņemtais skrūvgriežamais nav pieliekami stiprs, un viņš izgājis no istabas, lai atnestu citu. Palicis viens, firsts nocēlis šķirstam vāku, un slepenais novērotājs ar šausmām ieraudzījis sievietes līķi, kuru uzlūkojol, no firsta krūtīm izlauzies sāpīgs vaids. Kad sulainis atgriezies ar skrūvgricZaino, firsts jau bija uzlicis vāku šķirstam. Bāls un grīļodamies viņš stāvējis un gaidījis, kamCr sulainis aizskrūvējis šķirsta vāku un aiznaglojis kasli. Otrā rītā sulainis ar kasli aizceļojis, kā puisim izdevies noskaidrol, šurp uz Hohvaldi. Bcl firsls tūlīt iesniedzis atlūgumu un sekojis savam līdzzinātajam šurp. Šis cilvēks, kas palīdzējis firstam izdarīt noziegumu vai vismaz lo noslēpt, vel'tagad izpildot viņa uzticamā sulaiņa pienākumus. Sakiet nu, Zigrīd, vai tas nav brīnišķs stāsts?

Tiešām dīvains, - viņa aizsmakušā balsī atbildēja un piecēlās.

Spinijs vel palika sCZot. Brīdi viņš klusēdams pārdomāja, tad sacīja:

- Kas mani šajā lielā mulsina, ir -tikai tas, ka zirgu puisis pats . nav izmantojis savu atklājumu, lai izspiestu no firsta naudu. Viņš izvairījās no tiešas atbildes uz šo jautājumu, un tas modina manī neuzticību pret viņa stāsta patiesību. Šādas ziņas taCu nemēdz par desmit lirām pārdot pirmajam pretimnācējam, kas vien grib tās dzirdēt. Zināms, tas tēviņš izskatījās paklīdis un izbadējies, jo bija atlaists no zirgu puiSa vietas, bet viņa atbilde, ka tas bīstoties no firsta, izklausījās diezgan ticami. Tomēr mums vispirms botu jāzina, cik patiesības ir šajā lietā, lai neizdarītu kādu muļķību, kas mums varētu drīzāk kaitēt nekā palīdzei. Par visām lietām jāizdibina, vai nevar kaut kā piekļot firsta sulainim, jo arī viņš ir nozieguma līdzzinātājs.

-   Un tad? - Zigrīda ar pūlēm izdvesa.

-   Tad? - Spinijs paraustīja plecus. - Jums nav jābīstas, mana skaistā Zigrīda! Man nav nekādu ļaunu nodomu pret firstu. Es gribu tikai iegūt jūs, un firsts man vairs neliegs šo slaido, balto roku, ja zinās, ka viņa gods ir manās rokās.

-   Un ja viņš to tomCr dara?

-   Tas nav ticams, - Spinijs mierīgi atbildēja. - Un ja nu tomēr - mums nevajag viņa svētības!

-    Nē? - Zigrīda ironiski jautāja. - Kāda lad nozīme visam šim troksnim?

Spinijs piecēlās.

-   Ir patīkami apzināties, ka turi savās rokās cita cilvēka likteni, - viņš sacīja. - Firstam Hohvaldam ir līdzeklis, ar kuru man kaitei, viņam ir inde, ar kuru tas var mani nonāvēt sabiedriskā ziņā. «Bet apziņa, ka manā rīcībā ir pretinde, piešķir man drosmi un atdod man zudušo mieru. Vairāk man nekā nevajag. Man vispār nav intereses kaitēt manam svainis*. Es taēu neesmu nekāds romānu intrigants!

Zigrīda piegāja tam cicši klāt.

-   Vai csal kādreiz mīlējis? - viņa pēkšņi jautāja.

-  Un to JOS man jautājat - jūs? - Spinijs izbrīna iesaucas. - Trīs gadus cs centos iekarot jūsu sirdi

-   vai ta vēl nav mīla?…

-    Nu labi. Bcl vai esat kādreiz IENĪDIS ? - Zigrīda to nepacietīgi pārtrauca.

-  Ja, - viņš atzinās. - Reiz. Jūs toreiz, Florcncē, Badias baznīca…

-    Nelga! - viņa nošņāca tik klusi, ka Spinijs nevarēja dzirdēt, un pagriezās uz iešanu. .

Bet Spinijs viņu aizturēja un cicši apskāva tās slaido, trauslo stāvu.

-    Vai varat 117 mani ļaunoties, ka toreiz jūs ienīdu? - viņš jautāja. - Lai tas paliek aizmirsts! PctruCio ir atradis savu Kātiņu un savaldīs dēmonu, kas tajā mīt, ar laipnību, Zigrīda, un arī ar bardzību, ja tas būs vajadzīgs. Un ikviens apskaudīs marķīzu Spiniju viņa skaistās, gaišmatainās sievas dēļ!

Ļodzīgicm ccļicm un sāpošu galvu Zigrīda steidzās atpakaļ uz pili. - Nebūtu ticējusi, ka tas tik grūti,

-    viņa atkal un atkal atkārtoja sevī, domādama savu saderināšanos ar vīrieti, pret kuru tā juta tikai riebumu un šausmas, bcl kura palīdzību viņa gribēja nopirkt ar savu roku, lai tad aizbēglu no viņa, tiklīdz 1as vairs nebūs vajadzīgs. Apprecēt šo cilvēku? - Tad jau labāk ielēkt ūdenī! Ko viņa vispār gribēja no tā?

Viņa šausmās nodrebēja, atccrolics, kā Spinijs bija to apskāvis un skūpstījis - viņu, lepno, augstprātīgo, vēso Zigrīdu Erlcnstcinu, kura vienmēr pratusi " turēt visus vīriešus lik lielā attāluma no sevis, ka tic tikai notālēm iedrošinājušies viņu pielūgt, lai beidzot pievē-rstos citām, laipnākām zvaigznēm. Tikai viens nebija atkāpies no viņas - Spinijs!

Zigrīda ar riebumu berzēja kabatlakatiņā, seju, it ka .gribētu noslaucīt no tas ko šausmīgu Viņai uzmācās jautājums: "Vai mīla pazemo?", un viņa satrūkās, kad pašas sirds tai atbildēja: "Mīla nc - ta paceļ, naids pazemo!" Naids, ja, tas pazemo. Bet viņas nomocītas un neskolotās sirds naidu vēl pārvarēja riebums pret sevi pašu. To viņa nebija gribējusi - nē, to ne! Viņa bija gribējusi noslēgl ar Spiniju zināmu līgumu, viņam bija vajadzējis neapzinīgi tai palīdzēt atrast kadu līdzekli, kā dabūt Irisu prom no viņas vietas pie vīra sāniem, un to viņam bija vajadzējis darīt tikai cerībā iegūt par to viņas roku, kuru tā nekad nebūtu viņam devusi. Bcl nu viņa sava neprātīgā mērķa dēļ bija tiktāl pazemojusies, ka kļuvusi par līgavu cilvēkam, kuru firsls Hohvalds atzina par necienīgu viņu uzlūkot! Bez tam, ko gan viņai līdzētu, ja arī izdolos nobīdīt Irisu pie maļas? Viņu baznīca neatzina laulības šķiršanu, un likai tad, ja Irisa būlu mirusi…

Zigrīdai pēkšņi sāka reibt galva un viss griczlics acu priekšā, lā ka viņa saļima ccļos, ar pieri sāpīgi atsizdamās pret kāda skābarža stumbru. Sāpes aizdzina reiboni, viņa bikli pacēla acis un trīcošām rokām apskāva koku…

Vasaras rīta vēsmiņa klusi šalca koku lapās, bite līksmi sanēja puķēs, un putni skaļi skandināja savas dziesmas saulei un gaismai.

Bet Zigrīda neredzēja šo dienišķo gaismu, nedzirdēja pulnu dziesmas, un tikai koku klusā šalkoņa kā liega mūzika pavadīja viņas šausmīgo domu: "…ja Irisa būtu mirusi…"

0, lad beigtos visas mokas! Tad Zigrīda paņemtu mazo Zigfrīdu un stāvētu nomodā par to dienām un naktīm, un viņas ziedošanās bērnam aizkustinātu Marsclu, beidzot viņš to iemīlētu, kā vēl nekad nav mīlējis Irisu. Un lad viņa ieņemtu to vielu pie viņa sāniem, kuru tai nolaupījusi Irisa ar savu tumšo pagātni un nelikumīgi piesavināto vardu…

NC, Irisa vispār nebija viņas masa. Varbūt pusmāsa - nezāle, kam līdzjūtība ieradījusi vietu vecaja ciltī, sveša icnacCja ar Erlcnstcinu acīm. Kas gan viņai daļas par Irisu? Spinija skanīgais atklājums izkliedēja visas bažas, un ja Irisa nomirtu… Bet ka gan Irisa tik jauna un laimīga, lik vesela miesīgi un garīgi varētu nomirt? Zināms, varētu nolikt kads nelaimes gadījums, cilvēka dzīvība atkarīga no tik daudzām lietam, un Zigrīda, lasot avīzes, jau daudzkārt bija pabrīnījusies par to veidu dažādību, kādos navc mēdz apmeklēt savus izredzētos. Arī Irisa nebija nodrošināta pret šadam nelaimēm… bcl no otras puses viņa likpal labi varēja nodzīvot līdz sirmam vecumam. Nē, uz šadu gadījumu varēja cerēt, nevis paļauties uz lo, un domas par to arī ncbūlu likušas Zigrīdai šausmas saļimi ccļos. Cilvēka dzīvība ir Dieva rokas, un, ja ik brīdi domai par to, kas gan viss nevar nolaupīt mums mūsu tuviniekus, mēs drīz vien zaudētu pratu. Zigrīdu bija satracinājušas viņas pašas domas - kads bezveida netverams fantoms, kas bija nosīajics lai ccļa.

Pēkšņi, viņa, vaigiem kvēlojot, pietrūkās kajas.

0, cik riebīgi! - viņa nomurmināja un sakustējās, it ka gribētu nokratīt no sevis šīs domas. - Riebīgs un necienīgs. Es taču esmu Erlcnslcina!

Viņai tiešam izdevās sevi pārvarēt, un uzreiz kļuva vieglāka sirds - tik viegla, kāda ta nebija bijusi mēnešiem ilgi. Dziļi nopūtusies, viņa palūkojas visapkārt un tikai tagad apjauta, cik jauki ir zem šiem šalcošajiem kokiem, šajā roZu un un meza smaržas piesātinātajā gaisa. No savas vietas viņa varCja pārredzēt terasi un pils fasādi ar tas daudzajiem torņiem un mansardiem. Tomēr Sī ainava, kas atgādināja Erkšķrozītes pils skatu, nemodināja Zigrīdā skaudību. Viņa nebija mantkārīga, un bagātība nespēja lik ļoti saistīt viņas dvēseli, lai to pazemotu. Vienīgi šīs pils īpšniekam pukstēja viņas sirds, nevis tā bagātībai. Viņa vēroja jauko ainavu ar labpatiku, tomēr bez Irisas sajūsmas. Ar So "0, cik riebīgi!" viņa bija atguvusi visu savu mieru, un tas viņu pamudināja ticēt, ka viņa pārvarējusi sevi un savas iegribas. Viņa pali neapzinājās, ka tas ir tikai klusums pirms vētras.

Nosēdusies uz akmens sola ozola ēna, viņa sāka pārdomāt. Vajadzēja saraut šīs apkaunojošas saites' ar Spiniju, vajadzēja pārliecināt viņu, ka zirgu puiša stāsts Romā bijis likai līdzeklis naudas izsūkšanai. Viņai bija gandrīz jāsmejas, iedomājoties, ka apdomīgais kavalieris jau pirmajā brīdī bija uzticējis viņai visu, ko tā bija cerējusi izvilināt no viņa likai pamazām, soli pa solītim. Nu visi ieroči bija VIŅAS rokās, bcl tos izmantot viņa gribēja vienīgi savas brīvības atgūšanai. Viss pārējais - atriebība, postīšanas darbs - bija atmcsls uz mūzu…

Viņa piecēlās un devās uz pili. Icgric2olics šaurajā skābaržu alejā, viņa ieraudzīja prelī nākam kadu pārīti. Viņai šķila, ka tic ir Fuksija un Boriss. Gribēdama izvairīties no sarunām, Zigrīda ātri noslēpās aiz kāda krūma, kas auga ceļmalā, lai palaistu nācējus garām. Bet Fuksijas pavadonis nebija Boriss, tas bija Hanss Vinkcls. Citkārt tik pārdrošā amerikāniete neparasti biklu skatienu lūkojās sava pavadoņa bīstamajās acīs, kas ar savu brīnišķo bezrūpību, atklāto skatienu vēroja viņas pikanto sejiņu. Tieši Zigrīdas paslēptuves priekšā

Fuksija palika stāvam un ar viņai īpatnējo enerģiju iesaucas:

-      Liela kaisle: kas tas ir? Liekas, it ka mākslinieki un dzejnieki piesavinājušies to sev vai arī ta ir tikai fikcija, - vieni no tiem meliem, ko cilvēki atkārto, neiedziļinoties sevī!

- Nē," firstien, ta ir dziļa patiesība, - Vinkcls atbildēja. - Patiesība, kas apskaidro visu neglīto.

-   A, tātad jūs tai ticat?

Protams. Attēlot šo kaisli cilvēciski un mākslinieciski ir mans .aicinājums.

-   0, tad tāpēc…

īstam māksliniekam vispirms jādomā par savu aicinājumu, firstien. Es izvēlējos mākslinieka ērkšķaino ccļ u nevis trūkuma spiests, bet vienīgi paklausot savam aicinājumam.

-      Cik brīnišķīgi! - Fuksija naivi iesaucās. - Man šķila, ka mans aicinājums ir iegūt augstu titulu. Tomēr cs nekad neesmu ticējusi šī titula vērtībai.

-       Tur jau ir visa atšķirība, firstien. Bet cs ar sirdi un dvēseli ticu "lielajai kaislei", kuru jūs noliedzat.

-   Tātad jūs esat mācījies to pazīt?

-       Teorijā - jā. Esmu pārliecināts, ka ta ir arī praksē kopš tā brīža, kad kāda saulsarga gals gribēja caururbt manas krūtis.

-   Ak, jūs, • zobgali!

Zobgalība un patiesība ir tuvi radinieki, firstien…

Viņi aizgāja.

Zigrīda jau gribēja atstāt savu paslēptuvi, kad ieraudzīja tuvojamies kadu cilu pāri, kuru tā nekādā gadījumā negribēja šobrīd satikt. Tic bija firsls Hohvalds un Irisa. Ar ledainu izjūtu sirdī Zigrīda ierāvās vēl dziļāk krūma lapotnē.

Aplicis labo roku sievai ap vidu, Hohvalds, laimīgi smaidīdams, lēnam soļoja pa krāšņo aleju, nenojauzdams, ka viņu novēro divas sallas ncaizmirstu- līšu acis. Zigrīda nevarēja sadzirdēt, par ko nācēji sarunājās,' tomēr viņu svētlaimē starojošās sejas un mīlas pilnie skatieni liecināja, ka saruna nevar būt tiem nepatīkama. Pēkšņi firsts noliecās un uzspieda Irisas lopām dedzīgu skūpstu. Viņa roka bezgalīgā maiguma glāstīja sievas gaišmataino galviņu, ko tā uzticīgi piekļāva viņa plecam. Nācēji arvien vairāk tuvojas, un beidzot Zigrīda dzirdēja arī viņu vārdus.

-   Bet toties vakar Zigrīda bija daudz laipnāka, Marsel, - Irisa pašreiz sacīja.

-  To dara tavs iespaids, mīlulīt, - firsls atbildēja un saņēma par lo pateicīgu skalicnu.

-   0, senāk, kad māte vēl bija dzīva, Zigrīda vienmēr bija lik laipna un mīļa, - Irisa turpināja. - Viņa nekad nav slāslījusi, kas izsaucis viņā šo pārmaiņu, un cs r.cgribēju viņu iztaujāt. Es vēlētos, kaut Zigrīda reiz atrastu lādu laimi, kādu cs esmu atradusi. Es tikai bīstos, ka viņa ir pārāk salla.

-    Nu, varbūt lomēr gadīsies kāds cilvēks, kas viņu atmodinās un atdos tai pazaudēto, - Hohvalds smaidīdams sacīja. - Pagaidām viņa tomēr nespēs prclolics tavam iespaidam.

Manam iespaidam? Marsel, nepadari mani godkārīgu! - Irisa laimīgi iesmējās. - Ko gan tu atradi manī? To cs nespēju izprast.

-   Tevī cs atradu visu, ko varu mīlēl un kas man jāmīl, dārgā. Tas laēu ir visvienkāršākais un visdabiskākais izskaidrojums.

-    Tad ir lieši tāpat kā man! - Irisa iesaucās tik pārsteigtā balsī, it kā tikai nupat būtu izdarījusi visbrīnišķīgāko atklājumu.

Tālāk Zigrīda vairs nedzirdēja. Bet pielika arī ar to, lai izkliedētu pašapmānjšanos un pamodinātu visus dčmonus, kas bija snauduši viņas dvēselē. Un šajā acumirklī Zigrīdas labais eņģelis raudādams aizsedza seju un alkāpās tās varas priekšā, kas aizsprostoja viņam ceļu uz šo jauno, uzvarēto sirdi…

Dzīve Hohvaldc ritēja jaulri un bezbēdīgi. Jaukais laiks deva iespēju sarīkot gājienus un izbraukumus gan pa sauszemi, gan pa joru. Šajās ekskursijās piedalījās arī profesors Glauhauss, kaut viņa interesi daudz vairāk saistīja pils plašais arhīvs, kur tas atrada daudz vēsturisku dokumentu, ko firsts labprāt atļāva tam izmantot' saviem zinātniskajiem darbiem. Biezi viņiem piebiedrojās arī Spinijs, no kura Zigrīda izvairījās vairāk, nekā viņam tas būtu paticis. Zināms, apdomība jau bija visai teicama liela, tomēr Zigrīda, pēc viņa domām, būlu varējusi laiku pa laikam "nejauši" satikties ar viņu parkā.

Šajā ziņā Zigrīda viņam likās pārāk bikla, un arī viņas izturēšanās pret kavalieri nebija visai sirsnīga. Tas viss viņu kaitināja un sarūgtināja, un viņš droši vien būlu aizbraucis no Hohvaldcs, ja to šeit nesaistītu aklā kaisle pret Zigrīdu. Bez lam - viņam bija vēl cits mērķis. Viņš bija pārliecinājies, ka Ratajcaks ir tas pats sulainis, kurš kalpojis Hohvaldam jau pirms divdesmit gadiem un kuru firsta bijušais zirgu puisis bija raksturojis par mīklaina nozieguma līdzzinātāju. Spinijs labi saprata, ka no tik ilggadēja kalpotāja būs grūti ko izvilināt, bet viņš arī zināja, ka ikvienam cilvēkam ir savas vājības un ka caur tām dažreiz var iekarot pat visatturīgākā vīra uzticību. Ratajcaka vājība bija labi cigāri. Viņš dzīvoja kalpotāju piebūves jumta istaba tieši pretim kavaliera logam, un Spinijs biezi redzēja to brīvajā laika sēdam pie galdiņa ar cigāru zobos un darinām no cigāru kaslīšu dēlīšiem fotogrāfiju rāmīšus, šķirstiņus, pat veselus mēbeļu komplektus. Spinijs izradīja lielu interesi par šo darbu, un Ratajcaks uz viņa logumu atnesa tam paradīt dažus savu ražojumu paraugus. Izteicis savu atzinību, kavalieris iedāvināja viņam dažus lieliskus cigārus, kas vecajam sulainim sagādāja bezgalīgu prieku.

Jas laikam ļoti mīlat smeķct? - marķīzs smaidīdams jautāja.

Ja, godātais kungs, - Ratajcaks godbijīgi atbildēja. - Ģimenes man nav, dzert es nedzeru, bet labu cigāru cs vienmCr vCrteju augstāk par visu.

-  To cs pilnīgi saprotu, - Spinijs laipni piezīmēja. - Jūsu alga droši vien atļauj jums šo mazo izpriecu. Jos laikam jau sen kopš esat firsta dienesta?

-   Divdesmit divi gadi, godātais kungs!

-    Labs laiciņš! Un jums nekad nav uznākusi velēšanas pārmainīt vietu? - Spinijs turpināja iztaujāt.

-   0, ne! - Ratajcaks atbildēja tik pārliecinoši, ka nebija nozīmes turpināt sarunu šajā virziena.

-   Firsts droši vien pratis cienīt jūsu uzticību, - kavalieris piezīmēja. - Sakiet, - viņš piebilda, kad sulainis jau pagriezās uz iešanu, - varbūt jūs atceraties, vai firsta dienesta kādreiz bijis tāds Klozc? Roma man reiz piedāvāja savus pakalpojumus kads cilvēks, kas apgalvoja, ka csol bijis firsta zirgu puisis ap to laiku, kad firsls atstājis armiju.

Ratajcaks mirkli apdomājās.

-  Klozc… Klozc… - viņš atkārtoja. - Nu, protams, godātais kungs! Tas bija īsts nelietis, viņš vairākas reizes apzaga gaišību, biezi lika sodīts, un beidzot gaišība to padzina. Nezinu, uz kurieni viņš aizklīda.

-    Tad jau tas pats būs, - Spinijs pamāja ar galvu. - Tātad paklīdis cilvēks. Ta jau domāju.

Turklāt viņš bija arī crcibis un visu laiku muldēja par kadu tur lielu kasti, kuras saturu viņš esot redzējis un katra laika varot pieprasīt no firsta maksu par klusēšanu un vēl visādus niekus.

Ratajcaka tumši iedegusī seja palika pilnīgi mierīga, ,un viņa godīgajās, zilajās acīs atspoguļojās nesaprašana.

- Klozc jau vienmēr bija melis un gļēvulis, ur no tāda cilvēka nekad nevar iznākt nekas labs, - viņš sacīja.

GluZi manas domas, - kavalieris piekrita, redzēdams, ka šeit tikpat neko nepanāks. - Pateicos jums.

Tātad vai nu visa šī lieta bija Klozcs- izdomāta, ka šķita visticamāk, vai arī Ratajcaks pats nezināja, kas kastē atrodies. Bet varbūt viņš tomēr zināja, tikai prata klusēt. Kas gan varēja ielūkoties šajā tumsa? Tikai vienu gaismas stariņu, lai caur to varētu iegūt sev Zigrīdu, vairāk nekā Spinijs negribēja. Kur meklēt šo stariņu? <

Pārējā sabiedrība neko nenojauta par Spinija un Zigrīdas attiecībām, turpretī visi redzēja kuplos vīraka mākoņus, ko Fuksija bez mazākās kautrēšanās kūpināja Hansam Vinkclim. Vienīgi Boriss neko nemanīja no šīs dievināšanas, tāpēc arī citi pūlējās lo neredzēt, jo vairāk tāpēc, ka dziedonis uzvedās nevainojami, ncatļaudamics sev nekā tāda, kas varētu kaitēt nama vai tā īpašnieka labajai slavai. Ikreiz, kad mākslinieks sēdēja pie klavierēm un dziedāja, Fuksija nenovērsa sajūsma mirdzošo skatienu no viņa un apbalvoja to puķēm, Vinkcls pieņēma šīs balvas ka nevainīgu joku un tā vismaz no savas puses centas piešķirt Fuksijas dievināšanai tikai vieglas flirta nokrāsu. Turpretim Fuksija nebūt nemēģināja slēpt savu iemīlēšanos. Kadu rītu viņa ienesa sava istaba lauru zariņus un saka vīt no tiem vainagu, ko izgreznoja ar platu zīda lenti.

Boriss ienākdams pārsteidza viņu šajā darba.

-   Kas tad tas tads būs? - viņš izbrīna jautāja.

-       Vai tad tu nepazīsti laurus un to nozīmi? - Fuksija atcirta.

-   Protams, pazīstu, - Boriss pašapzinīgi atbildēja.

-    Kā gan es lai nepazītu lauru lapas? Tās taCu lieto mērcēm un marinētām siļķēm, tikai tad tām jābūt izkaltētam.

Fuksija uzmeta tam iznīcinošu skatienu un turpināja vīt savu vainagu.

-      Boriss, - viņa pēc. brītiņa svinīgi sacīja, - nu cs zinu, kas ir mīla! Es esmu mācījusies pazīt šo lielo kaisli!

-       Nē, ko tu saki! - Boriss pārsteigts iesaucās un, paņēmis no galda avīzes, pasteidzās nozust smēķējama istabā. - Fuksijai uznākušas vēdergraizes! - viņš tur paziņoja.

Dažas stundas vēlāk Fuksija pasniedza Hansam Vinkclim, kurš nupat bija nodziedājis dažas Vāgnera dziesmas, kuplu lauru vainagu ar zīda lenti, ko tā bija piestiprinājusi ar dārgu briljanta adatu.

Dziedonis ncsamulsdams pieņēma vainagu.

-   Jūs mani ļoti pagodināt, firstien, - viņš sacīja,

-    uzticot man lielā meistara vainagošanu. - Un viņš uzlika vainagu galvā Vāgneram, kura krūšutēls greznoja mūzikas salonu.

-      Bravo! - firsts neviļus iesaucās, kamēr Fuksija, kā profesors Glauhauss izteicās, palika sēžam ar garu degunu.

Tās pašas dienas pēcpusdienā Zigrīdai gadījās izdevība realizēt daļu no viņas galvā nobriedušā plāna.

Iegājusi bibliotēkā pēc kādas grāmatas, viņa alrada tur priekšā Marsclu Hohvaldu, kas stāvēja pie galda un, atritinājis sava ciltskoka pcrgamenlu, izdarīja tajā dažus labojumus, pamatodamies uz dokumentiem, ko profesors bija atradis arhīva.

Nac vien, - viņš sacīja, kad Zigrīda vilcinādamās palika durvīs stāvam. - Tu mani netraucē. Tieši otrādi, cs bošu tev ļoli pateicīgs, ja lu pieturētu šo spītīgo slūri.

-  Priecājos, ka varu tev palīdzēt, - viņa atbildēja, pieiedama pie galda un uzlikdama rokas uz nepaklausīga pergamenta stūra. Kamēr firsts ar tušu rūpīgi atzīmēja vajadzīgos ierakstus, Zigrīda saka lasīl to dokumenta daļu, kas atradās viņas priekša. Paša leja līdzas Marscla vārdam bija ierakstīts arī Irisas vārds, tomēr vēl nebija uzzīmēta tās ģerboņa emblēma.

-  Tā, tas nu būtu kārtībā, - Hohvalds pēc brītiņa sacīja, nolikdams tušu un spalvu. - Mūsu labais profesors man atkal izdarījis lielu pakalpojumu, jo bez viņa cs nekad nebūtu uztvēris cillskokā ieviesušās kļūdas.

Vai lad šādam ciltskokam ir dokumentāla nozīme? - Zigrīda jautāja, arvien vēl turēdama pergamentu izplestu un lūkodamies tajā.

-   Protams, ja vien tas, līdzīgi šim, pamalols uz dokumentiem, - firsls atbildēja.

-    Tātad, piemēram, apzināta vardu sagrozīšana tajā būtu uzskatāma kā dokumenta viltošana? - Zigrīda turpināja.

-   Tas atkarīgs no apstākļiem, bet principā katrā ziņā.

Zigrīda norādīja uz to vietu, kur bija icrakstīls: "Salaulāts… gada 1. maijā ar Irisu Mariju grāfieni Erlcnstcinu un viņa laulātās draudzenes Annas, dzimušas brīvkundzes fon Spitelbcrgu, meitu…" Tad, cicši lūkodamās svainī, viņa sacīja klusināta, tikko manāmi trīsošā balsī:

-  Ja tu arī pats to atzīsti, vai tad nav negodīgi ievest Sāja lepnajā ciltskoka tik lielus melus?

Firsts strauji pagriezās un mirkli uzlūkoja jauno meiteni.

-   Tu lieto ļoli asus izteicienus, - viņš beidzot mierīgi sacīja.»- Kas tev šķiet meli? Irisa IR dzimusi Erlcnstcina.

Zigrīda pamāja ar galvu, nenovērsdamam acis.

-   Tu, bez šaubām, zināsi viņas tiesības uz šo vardu, - viņa vēl klusāk turpināja. - Es arī nerunāju par lo, bet gan par manas mates vardu, kuru man nepatīkami redzēt šajā vieta.

-   Kāpēc? Paskaidro šos noslēpumainos vārdus! - Hohvalds atbildēja.

Zigrīda pēkšņi nobāla un atkāpās dažus soļus atpakaļ.

-    Mans Dievs, ko es esmu izdarījuis! - viņa nemākslotas šausmās iesaucāt. - Marsel, vai lad tiešam tu nezini, ka Irisa…

Viņa parāvās, neiedrošinādamās izrunāt līdz galam.

-  Ka Irisa nav tava māsa? - Hohvalds ļoli mierīgi nobeidza viņas teikumu. - Nomierinies, tu nepateicis nekā tāda, ko cs jau sen nezinātu. Un tomēr šis ieraksts nav viltojums, jo tavu vccaku parakstītais un augstākās iestādēs apstiprinātais adoptēšanas dokuments ir manā rīcībā.

Zigrīda pārsteigta klusēja. Tālad tomēr ta bija patiesība, ko Spinijs viņai bija stāstījis? Bcl kas tad Irisa īsli bija?

Viņa atkal piegāja pie galda un sniedza Hohvaldam savu salto roku.

-   Priecājos, ka neesmu izteikusi nekā tāda, kas varētu tevi apbēdināt, - vina mazliet pārspīlēti sirsnīgi sacīja.

-       Ka gan lu varēji domāt, ka tavs ICvs būtu man to noslēpis? - Hohvalds vCsi jautāja.

-       Piedod, - viņa pietvīkdama atbildēja, - cs nebiju to piedomājusi.

Ālri samierinājies, Hohvalds paspieda viņas sniegto roku un sāka saritināt pergamentu.

-      Tā bija tavu vecāku griba, lai tu nezinātu, ka Irisa nav tava māsa, - viņš sacīja. - Kad un no kā tu dabūji to zināt?

Zigrīda nokāra galvu.

-       Es negribu nevienu apsūdzēt, - viņa lēnīgi atbildēja, pūlēdamās pasmaidīt piebilda: - Es apbrīnoju tavas mīlas spCku, kas ļauj tev lik viegli samierināties ar to, ko citas vccas, cildas ģimenes uzskata kā Iraipu yz sava ģerboņa.

Hohvalds, kas bija pārliecināts, ka Zigrīdai viss zināms, mazliet pasmaidīja.

-       Pasaule ir ļauna un netaisna, - viņš rūgli turpināja. - Nebūtu domājis, ka arī tu esi lik bezsirdīga, Zigrīd.

-   O, Marsel, kā gan tu vari iedomāties…

-      Tavi vecāki labi pazina pasaules aizspriedumus un darīja visu iespējamo, lai pasargātu Irisu no tās indīgās elpas, - Hohvalds gandrīz skumji turpināja. - Tas bija lik cCls mīlas darbs, kādi tikai reti atrodami cilvēces vēsturē. Kaut Dievs dotu, ka ļaunas mēles lo nekad neiznīcinātu.

-   Tālad Irisa neko nenojauš?

-      Protams, nē. Tavi vecāki noslēpa viņai to, un pēc viņu nāves šis pienākums pārgājis uz mani.

Iebāzis saritināto pergamentu skārda cilindrā, Hohvalds to rūpīgi noslēdza. Zigrīda stāvēja pie galda, domīgi vērodama tā ornamentus.

-      Jā, - viņa lēnām sacīja, - tas ir labi, ka Irisa nekā nezina. Tas viņai sevišķi tagadējā stāvoklī būtu liels pazemojums.

Firsls strauji pievērsās viņai. Asinis tam bija icšalkušās vaigos. *

-   Tas ir dīvaini, cik biezi tuvinieki pārprot viens otru, - viņš apvaldīti runāja. - Tu esi uzaugusi kopā ar Irisu un tomēr nezini, ka tieši viņas pazemība ir tā, kas dara viņu mīlas cienīgu. Šādiem raksturiem cilvēku pazemojumi - jo to taēu tu katrā ziņā domāji - nevar piekļūt. Bez tam cs nebūt neredzu nekā tāda, kas varētu viņu pazemot. Patiesība gan varētu sagādāt, viņai dziļas sāpes, atstāt uz to neizdzēšamu iespaidu, bet par pazemojumu šeit nevar būt nc runas!

Zigrīda mazliet pacēla galvu.

-   Mani izteicieni diemžēl vienmēr izpelnās lavas dusmas, - viņa sacīja, cenzdamās izlikties mierīga.

-   Piedod. Bet cs esmu radusi turēties pie novecojušā ieskata, ka sieviete, kuras māti neviens nav pazinis, ir traips vīra ģimenei, un ka viņai VAJADZĒTU justies pazemotai, ja lā dabūtu zināt, ka vārds, kurā lā saucas, viņai aizdols likai Zēlaslības dēļ. Bet, kā jau teicu, lu droši vien nepievērs šādiem sīkumiem nekādu uzmanību.

Hohvalds abām rokām atbalstījās pret galdu un neliekuļotā izbrīnā uzlūkoja jauno mcilcnj.

-   To cs nesaprotu! - viņš nepacietīgi iesaucās.

-   Ko nozīmē šie dzēlieni, kas visi laēu ķer likai zilu gaisu? Irisas nelaimīgā mālē bija tava tēva māsa. Un kas gan nevainīgam bērnam var pārmest tā mātes grēkus? Diemžēl pasaule ir zema un ļauna un vienmēr pūlas apmētāt akmeņiem nevainīgo. Man ļoti sāpīgi rcdzēl, Zigrīd, ka lu nespēj saprast savu vecāku cēlākās jūtas, - viņš drīzāk skumji nekā pārmetoši- nobeidza.

Zigrīdas seju pārklāja tumšs sārtums.

-   Es lo nezināju, - viņa stostījās. - Man likai leica, ka Irisa neesot dzimusi likumīgā laulībā…

-   Tfl? To runa? - Hohvlads viņu pārtrauca un atviegloti turpināja: - Paldies Dievam, ka netiek mests nekas cits. Bet tev taisnība, ja Irisa to dabūtu zināt, tas viņu dziļi apbēdinātu nevis cilvēku, nc arī sevis, bet vienīgi manis dēļ. Nu, kad tu jau zini lik daudz, tev jādzird arī pārējais, lai tu varētu palīdzēt man izsargāt Irisu no ļauZu mēlnesības. Vai tu zināji, ka tavam tēvam bijusi māsa?

Zigrīda mēmi pamāja ar galvu. Sajā acumirklī viņa nebūtu varējusi izdabūt nc vārda pār lūpām.

-   Tad klausies. Es pazinu Mariju Erlcnstcinu un biezi apmeklēju viņas namu pēc tam, kad viņa bija apprecējusies ar pēdējo brīvkungu fon Ravcnsbcrgu,

Hohvalds turpināja, iegrimdams atmiņās. Ravcnsbcrgs bija izvēlējies diplomāta karjeru, un viņam pravietoja spožu nākotni. Tas bija laipns, kluss, godīgs cilvēks, kaut varbūt viņa raksturs nebija piemērots viņa brīnumskaistās sievas nemierīgajai sirdij, kas tik viegli ļāvās aizrauties ar ārējiem iespaidiem, varbūt viņai trūka tikai stipra atbalsta un enerģiska vadoņa, kas to noturētu uz pareizā ceļa… Bet lai tas paliek. Kādu rītu Ravcnsbcrgs tika atrasts savā gultā ar revolvera lodi deniņos. Visi bija pārliecināti, ka viņš izdarījis pašnāvību. Irisa toreiz bija tikai pusgadu veca, tātad viņa vēl nekā ncsaporata. Bet viņas māte izturējās pret notikušo tik vienaldzīgi un vēsi, ka pilsētā sāka klīst baumas, kas Mariju Ravcnsbcrgu apzīmēja par vīra slepkavu. Atradās liecinieki - divi kalpotāji un istabene, kas nodeva iznīcinošas liecības pret savu kundzi. Marija Ravcnsbcrga tika apcietināta un nodota zvērināto tiesai. Tur liecinieki apstiprināja savus izteicienus. Viens bija redzējis Mariju Ravcnsbcrgu pielādējam revolveri, olr» - iznākam viņu no vīra istabas tūlīt pēc šāviena.

Neraugoties uz visu to, včl būtu iespējams panākt apžēlošanu, bet viņas izturēšanās prāvas tiesāšanas laika bija tik izaicinoša, tik bczsirdlga, ka karalis nevarēja, nedrīkstēja to apžēlot, un viņu notiesāja…

Dziļi aizkustināts, Hohvalds apklusa un novērsās. Arī Zigrīda bija nobālusi, un viņai vajadzēja pieturēties pie galda, lai ncsaļimtu. Tikai pēc laba brīža viņa klusā, trīcošā balsī jautāja:

-   Vai gribi ar to teikt, ka šī sieviete mirusi uz ešafota… no bendes rokas?

Hohvalds pamāja ar roku. Tad viņš turpināja:

-   Tavi vecāki adoptēja bērnu un uzaudzināja to kā savu. Vai nu tu saproti, ka viņi, tālumā no dzimtenes, kur viss tiem atgādināja šausmīgo…

-    Un šis bērns,Irisa? - Zigrida viņu dedzīgi pārtrauca. - Vai viņa nebija dzīvs atgādinājums, kas vienmēr stāvēja tiem acu priekšā? Kā gan viņi varēja paciest to savā tuvumā līdzās savam bērnam?

Hohvalds uzmeta svainei līdzjūtīgu skatienu.

-  Tavs uztraukums ir gluži dabisks, - viņš mierīgi sacīja. - Sī mīlas upura lielumu tu pilnīgi sapratīsi tikai tad, ja atcerēsies visu savu dzīvi, kas bijusi arī Irisas dzīve. Taviem vecākiem tas nebija upuris, jo viņus vadīja tās jūtas, bez kurām cilvēks ir tik nabags, - mīla, kas pārspēj visu.

Zigrīda gandrīz bikli lūkojās Hohvalda, kura skaidrajā, ciešajā skatienā tik pārliecinoši atspoguļojas ticība saviem vārdiem. Viņa nespēja saprast tā cēlo sirdi, kur mita tik dziļa saudzība pret citu kļūdām, kas vienmēr meklēja un atrada mīkstinošus apstākļus, kur viņas pārsteidzīgais lepnums varēja tikai nosodīt. Viņa apbrīnoja šo augstsirdību, bet nebija spējīga pacelties līdz tai.

Firsts uzskatīja viņas klusēšanu par piekrišanu tiem ieskatiem, par kuru pareizību viņam nebija nc vismazāko šaubu. Atzīdams, ka katram pašam jātiek galā ar saviem iespaidiem, viņš pagriezās, lai atstātu bibliotēku. Bet Zigrīda to aizturēja.

-   Vēl viens jautājums, - viņa sacīja. - Vai mans tēvs ir tev stāstījis par savu māsu?

-   Protams, - Hohvalds laipni atbildēja. - Viņš taču to ļoti mīlēja. Mūsu starpā nebija noslēpumu attiecībā uz šo skumjo notikumu. Un, - viņš ar uzvsvaru piebilda, - mēs abi meklējām un arī atradām tos mīkstinošos apstākļus, ko nebija atraduši pasaulīgie tiesneši. Viņa ir izpirkuši savu noziegumu, šī nelaimīgā, un mums, cilvēkiem, jābūt ar to miera. Viss pārējais atrodas Dieva rokas.

Viņš pamāja tai ar galvu un devās uz durvīm. Bet no sliekšņa viņš vēlreiz atgriezās un, piegājis Zigrīdai klāt, uzlika roku tai uz pleca.

-   Es taču varu paļauties uz tevi, Zigrīd? - viņš nopietni jautāja.

Viņa izvairījās no tā skatiena.

-   Paļauties? Kāda ziņā, Marsel?

-   Zigrīd, tev taču jāsaprot mani. Es pastāstīju tev šo skumjo gadījumu, jo ccru, esmu pārliecināts, ka drīkstu uzskatīt tevi par manu sabicdrolo, lai arī turpmāk atstātu Irisu pārliecība, ka viņa ir tava māsa. Viņa nekad nedrīkst nojaust, kā bērns viņa ir, - tas saindētu visu viņas dzīvi. Vai gribi būt savu cēlo vecāku mīlas darba turpinātāja, vai varbūt esmu maldījies tevī?

-    Nē, nē! - viņa iekliedzās, bīdamās zaudēt Hohvalda cicņu. - Tevis dēļ cs gribu darīt visu, visu noklusēt…

-   Ar to vēl nepietiek, Zigrīd, - Firsts nopietni sacīja. - Irisas dzīvesmiera dēļ mums jāizsargā viņa no visa, kas varētu šo mieru apdraudēt. Jūs esat uzaugušas kā māsas, pēkšņi iegūtā apziņa, ka tas ta nav, nevar taču grozīt tavas jūtas pret Irisu, jo citādi tu būtu velti dzīvojusi. Vai man taisnība, Zigrīd?

-  Ja, viņa aizsmakušā balsī izdvesa, pamādama ar galvu. Ak, Dievs, kā viņu apbūra šī cilvēka balss!

-   Tad dod man roku ar savu svēto solījumu, ka tu saudzēsi Irisu!

Viņa ielika savus ledus saltos pirkstus Hohvalda rokā, bet viņas lūpas velti pūlējās izveidot vārdus. Firsts redzēja viņas dziļo aizkustinājumu un uzskatīja viņas rokasspiedienu par mēmu solījumu.

-   Pateicos, Zigrīd, cs paļaujos tevi.

Un viņš izgāja.

Zigrīda palika viena neaprakstāmā dvēseles noskaņojumā. Sākumā viņā vēl atbalsojās Hohvalda vienkāršie, pārliecinošie vārdi, bet tad viņā pamodās nepārvarams rūgtums par to, ka divdesmit gadu viņai netaisni nācies dalīties ar Irisu vecāku mīlestība. O, kaut viņa būtu to zinājusi! Viņa būlu noraidījusi šo nelūgto sāncensi turp, kur bija lās īstā vieta: no sabiedrības izstumto rindās. Zināms, viņa bija Erlcnstcina, tāpēc Zigrīdas pienākums bija rūpēties, lai šausmīgais negods paliktu noslēpis…

Zigrīdai pēkšņi ienāca prāta teika par Ravcnsbcrgas baltajām rozēm, ko profesors bija stāstījis, un viņa atcerējās, ka arī Spinijs bija lasījis kāda vecā laikraksta par šo traģčdiju. Nē, šādas lietas, kas aptraipa ar negodu vecu, cienījamu ģimeņu vārdus, nekad netiek aizmirstas! Zigrīda rūgti iesmējās, iedomādamās, kā viņas paziņas tai aiz muguras varbūt sačukstas: - Viņas tēvamāsa bija lā pati Ravcnsbcrga kundze, ko toreiz notiesāja par vīra slepkavību, - jūs taCu atceraties?..

Staigādama turp un šurp pa bibliotēku, Zigrīda arvien vairāk iekarsa pati savas domās, jo griezsirdībai, naidam, skaudībai un nicināšanai nu bija pievienojies vCl piektais sabiedrotais: famātisms, šis briesmīgākais no visiem tiem, kas ved savus upurifs pāri līķiem un noziegumiem uz turieni, no kurienes tas pats ir cēlies, - ārprātīgo namā. Zigrīdā jutās uzreiz pārvērtusies. Līdz šim sirdsapziņas pārmetumi arvien vēl bija savaldījuši dēmonus, bet nu, kad lieta grozījās ap mīļotā vīrieša atbrīvošanu no necienīgām rokām, famātisms attaisnoja visu, visu, Bet to, kam nu bija jānotiek, vajadzēja rūpīgi pārdomāt. Iet pie Hohvalds un noradīt tam, cik necienīga un nelikumīga ir kopdzīve ar noziedznieces pēcnācēju, nozīmētu sludināt kurlam ausīm. To viņa zināja. Apžilbinātie negrib, ka tiem atver acis, viņi nevēlas nekā redzēt. Ja viņa tagad iefu, nomestos viņa priekšā ccļos un lūgtu, viņš noturētu to par traku, jo viņš laēu bija apburts. Un saraut šīs saites ar vienu rokas kustību…

Bet Zigrīda labi zināja, cik aplami likums iztulko šādus varoņdarbus. Kas zina, vai varbūt arī Marija Ravcnsbcrga ar savu šāvienu nebija gribējusi veikt šāda varoņdarbu, ko tai nācies izpirkt uz ešafota. Protams, varoņdarbu, jo viņa taēu bija Erlcnstcina! Kauna zīmogu viņai uzspieda tikai bende. Ja šis darbs būlu palicis neatklāts, - jā, tad…

Jā, mūsu dienās šādam darbam jāpaliek noslēpumam, jo pasaule vairs neprot atzīt šādu cēlu pašaizliedzību… Un Kaina zīme? Vai to piešķir pats darījums, vai- sods? Tas atkarīgs no tā, kādi bijuši nodarījuma cēloņi. 0, u-ri viņas - Zigrīdas cēloņi bija cildeni un lieli: atbrīvot Hohvaldu no noziedznieces meitas rokām, glābt viņa dvēseli no šīs laulības! Ja viņa tad kā algu par šo atbrīvošanu pati pieprasa sev atbrīvoto, lai saldinātu viņa dzīvi, - vai tas būtu par daudz?

KamCr Zigrīda bibliotēka stāvēja firsta priekša un klausījās ta vārdos, kas arvien vairāk samulsināja viņas dvCscli un sCja tajā naidu pret Irisu, ko viņa divdesmit gadus bija uzskatījusi par savu masu, Irisa meklēja Zigrīdu visa pilī, lai nodotu tai dāvanu, kas nupat bija pienākusi pa pastu: kāda ievērojama māksliniekā gleznotos grafa un grāfienes Erlcnstcinu minialūrģīmetnes grezna ramī. Ar šo dāvanu Hohvalds un viņa sieva gribēja pārsteigt Zigrīdu, un Irisa jau iepriekš priecājās par masas sajūsmu.

Viņa apjautājās visiem pretimnācējiem, vai kads no tiem nav redzējis Zigrīdu. Beidzot kads apkalpotājs viņai pateica, ka grāfiene esot iegājusi bibliotēka.

Bibliotēkai bija vel otras durvis, pa kuram varēja nokļūt galerija, kas sliepas visapkārt istabai. Irisa nolēma izmantot šo īsāko ceļu. Atbīdījusi smago aizkaru, viņa iegāja galerija, no kurienes pa loccnēm varēja nokāpt leja. Jau durvīs viņa izdzirda Hohvalda un Zigrīdas balsis, un viņai pēkšņi icnaca prata draiskulīga doma nobiedēt tos abus, gaiša dienas laika parādoties viņiem pils spoka izskata. Iesteigusies atpakaļ sava istaba, viņa uzmeta pari galvai lielu, melnu plīvuru, kas ietina gandrīz visu tas balli tērpto stāvu, un paņēma no galdiņa mazu sidraba naktsspuldzīti ar sarkanu atgaismu. Protams, šīs spuldzītes uzdevums bija tēlot noslēpumaino "Hohvaldcs sarkano gaismu". To iedegusi, Irisa smaidīdama devas atpakaļ bibliotēka. Iegājusi galerija, viņa noliecas par margām un palūkojas lejup. Tieši šajā acumirklī viņa izdzirda firstu sakām: - Tad dod man roku un savu svēto solījumu, ka saudzēsi Irisu!

Izbijusies viņa alravas atpakaļ, bet jau nākamajā mirklī dzirdēja firstu izejam no bibliotēkas. Irisa juta, ka sirds tai krūtīs strauji sit. Kāpēc Marscls gribēja,lai viņa tiek saudzēta? Un kāpēc Zigrīdai tas bija svēti jāapsola? Irisa labi pazina savu vīru un zināja, ka šādu svinīgu solījumu viņi varēja prasīt tikai sevišķi svarīga lieta. Šī apziņa viņai arī neļāva iztaujāt masu.

No jauna noliekusies par margām, viņa redzēja Zigrīdu, kura uztraukti skraidīja turp un šurp, murminādama sevi nesaprotamus vārdus.

Es palīdzēšu viņai nomierināties, - Irisa līdzjūtīgi nodomāja. - Viņai droši vien būs jāsmejas, kad ta ieraudzīs mani šajā spoka tērpa.

Paņēmusi padusē iesaiņoto rami ar ģīmetnēm un roka sarkano naktsspuldzītj, Viņa saka kapt lejup pa loccnēm, ar nolūku trokšņodama, lai pievērstu sev Zigrīdas uzmanību. TomCr Zigrīda neko neredzēja, jo viņas dvēseli nomāca melnas domas, kas darīja to nejūtīgu pret visiem arējiem iespaidiem. Nokāpusi leja, Irisa palika stāvam, arvien vēl cerēdama, ka masa to ieraudzīs.

-   Cik ilgi man vel būs ta jāstāv? - viņa beidzot smiedamās iesaucās. - Es taCu gribu dzirdet no tevis kādu glaimu par manām spoka spCjām!

Izdzirdusi viņas balsi, Zigrīda pēkšņi pavērsās pret Irisu,-kuras sejā spuldzītes gaisma viesa sārtu, trīcošu atspīdumu. Mirkli viņa stāvēja kā pārak- mcņojusics, bet tad pār viņas lūpām izlauzās tik šausmīga ārprātīgu izbaiļu kliedziens, ka Irisai asinis sastinga dzīslās.

-    Atpakaļ! - Zigrīda kliedza. - Prom! Kaina zīme!.. - Un viņa nemaņā saļima uz grīdas.

Irisa bija tā pārbijusics, ka pirmajā acumirklī palika stāvam kā .sastingusi, nespēdama pakustināt nc pirkstu.

Hohvalds savā darbistabā bija dzirdējis kliedzienu un iesteidzās bibliotēkā.

-   Mans Dievs, kas šeit noticis? - viņš iesaucās, noliekdamies pār Zigrīdu.

Nometusi plīvuru, Irisa īsos vārdos pastāstīja viņam notikušo. Pa lo laiku arī Zigrīda jau bija atguvusi samaņu. Ieraudzījusi Irisu, viņa neviļus nodrcbčja, un, no jauna aizvērusi acis, bāla kā mironis atslīga firsta rokās. Pēc dažu spēcinošu līdzekļu pielietošanas viņa drīz vien bija tiktāl atspirgusi, ka varēja novest viņu istabā un noguldīt. Pēc tam viņa diezgan skarbi noraidīja visus Irisas pakalpojumus, par ko sieviete noskuma, tomēr nejutās aizskarta.

-   Nabadzīte, tavi nervi tiešām ir galīgi sabojāti, - viņa līdzjūtīga, sirsnīgā balsī sacīja. - Kā cs sev pārmetu, ka esmu tevi lik ļoli nobiedējusi! Bet nu cs atstāšu tevi vienu. Tikai vispirms man vēl jānodod lcv šī balva, ko Marscls un cs tev dāvinām. Ceru, ka šo dārgo seju uzlūkošana tevi nomierinās drīzāk nekā viss cits!

To teikusi, viņa nolika uz galdiņa līdzās gultai grezno lādi ar mākslinieciski izpildītajām ģīmetnēm. Tās ieraugot, Zigrīda sāka nevaldāmi elsot.

Irisa klusu izslīdēja no istabas. Domās iegrimusi, viņa lēnām atstāja tā saukto viesu piebūvi un devās uz vīra darbistabu. Firsts sēdēja pie rakstāmgalda. Irisai ienākot, viņš ar laipnu smaidu un mīļu skatienu sniedza sievai pretī abas rokas. Viņa nosēdas viņam līdzās un cicši piekļāva gaišmataino galviņu lā plecam.

Kāpēc mans pulniņš tik skumji nokāris spārniņus? - Hohvalds pēc brītiņa jautāja.

Ak, - Irisa nopūlās, - esmu noraizējusies Zigrīdas dēļ.

-   Tu velti raizējies, - Hohvalds sausi piezīmēja, bet tad, uzlvēris viņas pārmetošo skatienu, piebilda:

Nepārproti mani. Esmu ievērojis, ka Zigrīda

kļuvusi daudz mīļāka neka bija līdz šim. Un tev nav iemesla uztraukties viņas dēļ.

-   Ka lai neuztraucos? - Irisa sāpīgi iesaucas. - Viņa taCu ir mana masa!

Hohvalds tikai mCmi pamāja ar galvu. Ko gan viņš lai botu teicis pCc visa tā, kas viņam bija zinām s?

-   Redzot Zigrīdas ciešanas, man vienmCr jādomā par lo, vai mūsu vecāki nedusmojas uz mani, ka neesmu darījusi visu icspCjamo, lai glābtu viņu no sevis pašas. Bet ko gan cs varu darīt, ka viņa vairs neuzticas man un nesaprot manus mčmos jautājumus?

Viņa izstāstīja visu, ko bija dzirdčjusi bibliotēkā un cik ļoli viņu bija pārsteiguši Zigrīdas nesaprotamie vārdi. Firsls mierīgi noklausījās viņas 'stāstā. Kad viņa nobeidza, tas brīdi domīgi klusēja.

-   Ir kāds nolikums, par kuru cs ncgribēlu lcv stāstīt, - viņš beidzot iesāka. - Kā Zigrīda dabūjusi lo zināt, lam šeit nav nozīmes. Es likai nožēloju, ka mans lūgums Zigrīdai, lai viņa lcv to nesaka, nejauši nācis tavās ausīs, tāpēc, lai pasargātu tevi no nepatīkama pārsteiguma un šaubām, cs tevi lūdzu man uzticēties, Irisa.

-    Es neko nejautāju, - viņa bez apdomāšanās atbildēja, paskatīdamās uz vīru ar savām skaidrajām acīm. - Ir kaut kas, ko cs nedrīkstu zināt, ar lo man pieliek, un, man šķiet, tu mani pietiekami pazīsti, lai būtu pārliecināts, ka cs nekad nemēģināšu lo izdibinat.

- Es pazīstu manu Irisu, manu mīļo, labo sieviņu, Hohvalds aizkuslināls sacīja un noliecās, lai

noskūpstītu viņai pieri. - Vai tu arī zini, mīlulīt, ka nevar būl nekā jaukāka par uzlicCšanos?

- - Ta. nu gan baltu skaista mīla bez uzticības! - viņa sirsnīgi atbildēja. - Tas botu tikpat ka ziedonis bez puķēm, ka ticība bez Dieva.

-  Tās ir cēlas domas, Iris. Bet ikvienam cilvēkam ir arī savas cilvēciskas vājības. Vai ziņkāre un aizdomas nekad nesamulsinās tavu dvēseli?

Irisa vēl ciešāk piekļāvās vīram.

-   Kā lai zinu, kādi kārdinājumi var nākt pār mani, Marsel? Bet vienu cs tev svēti apsolu: ja manī tiešām reiz pamostos tādi, cs griezīšos vienīgi pie tevis, lai tu pats palīdzi man tos pārvarēt.

-  Jā, Irisa, lai notiek tā, - Hohvalds aizkustināts atbildēja. - Kā gan tas ir, ka tu vienmēr atrodi pareizo izeju?

Viņa laimīgi pasmaidīja.

-   Tas tāpēc, ka manas acis ir skaidras caur tevi. Un, - viņa pieceldamās piebilda, - kas attiecas uz varbolējām aizdomām - tas ir riebīgs vārds, kuru mCs pat domās nepieminēsim, vai nav tiesa?

Pēc smacīga vakara, kad pat terasē pie- joras nevarēja atrast dzestrumu, naktī uznāca stiprs negaiss. Pils iedzīvotāji, atskaitot Zigrīdu, kas aizbildinājās ar sliktu pašsajūtu, visu vakaru bija pavadījuši terasē. Jūras nedabiski rāmajā līmenī atkal atspoguļojās noslēpumainā sarkanā gaisma, un sarunas g 1 u2i dabiski risinājās ap visādiem baigiem notikumiem un ncizpro-tamā m parādībām, kādas mēdz norisināties vccās pilīs. Bija jau vēls, kad beidzot visi devās pie miera.

Apmēram stundu vēlāk sāka trakot negaiss. Zibeņoja bez pārtraukuma, it kā debesis būtu atvērušas savu zvērojošo rīkli un gribētu aprīt visu pasauli, pērkons grāva lik bargi, ka pils mūri drebēja, un vētra ar tādu sparu trieca viļņus krastā, ka pūlas uzšļāca ..līdz pat pils vara jumtam. Tas bija laiks, kas pal visdrosmīgākajai sirdij lika

notrīsCt dabas spCku priekša, un mierīgi, kaut arī modri, palika vienīgi tie, kas, dzīvodami jūrmala, jau bija apraduši ar jūras baigo šalkoņu, vētras kaukšanu un bangu dārdoņu.

Iegājis savā istabā, Spinijs tūlīt redzēja, ka tveice pirms negaisa neļaus tam aizmigt. AtvCris logu, viņš nolēma atnest no bibliotēkas kādu jaunu grāmatu; kas likai šodien bija atsūtīta. Ceļš līdz neizsmeļamajai grāmatu krātuvei bija tāls un vientuļš, acīmredzot pilī visi jau gulēja. Cenzdamies nevienu nctraucCl, Spinijs ar svcci rokā izgāja cauri garajiem koridoriem, uzkāpa augšā un pārgāja pāri plašajai zālei.

Iegājis bibliotēkā, Spinijs ieraudzīja gaismu,- kas nāca no blakusistabas pavērtajām durvīm, un izdzirda balsis: tur firsts deva savam sulainim rīkojumus rītdienas darbiem. Kavalieris pazina arī Ratajcaka balsi. Saruna bija pārāk neinteresanta, lai pievērstu tai sevišķu uzmanību, tomēr Spinijs, meklēdams uz galda grāmatu, ar vienu ausi klausījās tajā.

-    Tā, tas nu būtu viss, - firsts otrā istabā sacīja. - Vai zini, Ratajcak, man šķiet, ka šonakt būs stiprs negaiss. Vai visi logu sleģi aizvērti un karogu kārtis novāktas?

-  Jā, gaišība. Negaiss tuvojas no sauszemes puses un bija jau saskatāms, kad kungi pCc vakariņām izgāja terase. Mums pietika laika visu pievākt, arī puķes no terases pārnestas vestibilā.

-   Tas ir labi. Ja negaiss uznāk, modini ļaudis. Nekad nevar zināt, kur zibens iesper. Un vel, Ratajcak, - vai esi jau pagatavojis sleģi šaujaqi- Iodziņam?

-   Jā, gaišība. Vel šonakt cs to pielikšu.

-   Labi. Pasaka par sarkano gaismu izplatās arvien vairāk un rada tikai vielu māņticībai un visādiem

muļķīgiem minčjumicm. Vai tev bos vajadzīgs kads pailgs?

-   NC, gaišība, tas taCu tik viegls darbs. Jāiesit tikai dažas naglas, un vētras laika neviens nedzirdēs vesera klaudzienu.

-   Vai lai eju tev līdzi?

-   Ne, padevīgi pateicos, cs nebīstos, gaišība.

-   Protamš, nē, manu krietno zēn. No ka gan lai tu bītos? Visi (audis jau guļ, un mirušie neceļas. TomCr cs negribu tevi piespiest ar varu. Saki man droši, ja tev šis darbs ir nepatīkams, cs izdarīšu, pals.

-   Gaišība vienmCr ir tik laipns pret mani. Bet cs labprāt iešu. Gaišība atkal uztrauktos, cs - nc. Tātad - cs eju. Firsticncs kundze jau tā bos nobijusies no negaisa.

-  Tev taisnība - tu nekā neaizmirsti, manu krietno Ratajcak. Ar labu nakti! Palcicos lcv!

Nākamā acumirklī firsts ar degošu sveci rokā ienāca bibliotēka. Tomēr Spinijs jau bija paguvis nodzēsi savu svcci un noslēpties aiz kāda loga aizkara. īstenībā viņš pats nesaprata, kāpēc to dara. Vai tad tas bija kas neatļauts, ka viņš bija atnācis paņemt kādu grāmatu lasīšanai? Bcl jau nākamā acumirklī, kad firsls bija izgājis no bibliotēkas, un viņam sekojošais Ratajcaks apstājies istabas vidū, pārlaizdams lai vērīgu skatienu, lai rcdzēlu, vai vēl kas nav palicis ncnokārtols, Spinijam pēkšņi iekrita prātā doma: "Tas bija labi, ka paslēpos šcil, cs sekošu sulainim."

Noklausītajā sarunā viņā uzmanību, protams, bija saistījis sarkanās gaismas pieminējums. Viss pārējais, arī tas, ka kaut kur jāpiestiprina slēģis, viņam šķita vienaldzīgs. Tomēr sarunas noslēpums atkal padarīja viņu domīgu. Tad pēkšņi viņš nāca pie atziņas: "Ā, tālad firsls zina sarkanās gaismas

cCloni, bet mierīgi ļauj mums lauzīt galvu par lo. Nu, labi, arī cs gribu zināt, kas tur īsti ir."

Smalkjūtīgiem ļaudīm spiegošana nav patīkams darbs. Bet Spinijs nebija smalkjūtīgs. Tas bija lepns, augstprātīgs cilvēks, kurš bija gatavs gandrīz uz visu, lai uzturētu savu ārējo spožumu, kaut viņa rīcība bieži vien nebija saskaņojama ar pieņemtajiem jēdzieniem par godu.

Bez ilgas apdomāšanās viņš noāva rītakurpes un, iebāzis tas svārku kabatas, zeķēs sekoja Ratajcakam, kas zalē paņēma no skapja lielu aprūsējušu atslēgu un atslēdza ar lo kādas durvis, kas atradās aiz smagas portjeras un ko Spinijs līdz šim nebija pamanījis. Kad kavalieris pēc brītiņa pacēla aizkarus, viņš redzēja, ka sulainis atstājis durvis vaļa un, izgājis liela, tukša, spraišļota telpa, iededza tur laternu. Paņēmis no grīdas iegarenu dēlīti, veseri un dažas naglas, Ratajcaks atslēdza kādas citas durvis un nozuda aiz tam. Spinijs uzmanīgi sekoja viņam lejup pa slāvam akmens kāpnēm. Viņu apņēma drēgns pagraba gaiss, kas oda pēc pelējuma. Kāpnes nobeidzas plašā, zālei līdzīga ejā, kuras grīda bija izTiklas ar akmens plātnēm. Gaiss un gaisma šeit ieplūda vienīgi pa šaujamlodziņicm, kas bija slīpi izcirsti sienā. No viļņu skalošanās Spinijs saprata, ka atrodas pils vid.ēja, neapdzīvotajā daļā, no kurienes, pēc viņā aprēķina, vajadzēja krist sarkanajam atspīdumam. Plašā eja, kur viņš pašreiz atradās, kādreiz droši vien bija pildījusi cietokšņa sardzes istabas pienākumus, par ko liecināja gar sienām novietotie galdi, soli un guļamlāvas, kā arī koka skrajas tolaiku icroCu novietošanai. Kaktos mētājās dažādas grabažas: vecas kastes, salauzti krēsli, dēļu gabali. Netālu no kāpnēm stāvēja pie sienas pieslieta liela, plakana kaste, kuras vaļīgi uzliktais vāks bija laika gaita nosūnojis un pārklājies ar pelējumu. Gar sienām stāvēja daži veci skapji ar izmētātiem plauktiem un izlauztām durvīm. Tikai viens no šiem skapjiem vēl bija pilnīgi vesels un kārtīgi aizvērts. Ratajcaks atvēra šo skapi un izņēma no tā plauktus. Tad viņš iekāpa skapī, Spinijs dzirdēja nogrābām atslēgu vai atsperi, un nākamajā acumirklī sulainis jau bija nozudis tā skatienam.

Vienā lēcienā kavalieris sasniedza skapi, bet bija par vēlu: tur nekas vairs nebija redzams, kā vienīgi tāda pati bieza ozola siena, kādas bija arī citiem skapjiem. Spinijs aizdedza sērkociņu un vērīgi aplūkoja šo sienu, bcl neatrada tajā nekā sevišķa. Visapkārt valdīja dziļš klusums, un likai jūra aiz biezajiem mūriem krāca un vaidēja.

Iededzis olru sērkociņu, Spinijs palūkojās pēc piemērotas slēptuves. Sim nolūkam vislabāk noderēja jau pirmīt pamanītā, pie sienas pieslietā kaste. Tās dibenā viņš atrada pakulām aizbāztu zara caurumu, kas izrādījās sevišķi noderīgs telpas novērošanai.

Negaiss pa to laiku bija pieņēmies, un zibens sārtie atspīdumi gandrīz bez mitēšanās apgaismoja drausmo telpu. Spinijs nebija bailīgs, bet viņš bija tikpat māņticīgs kā visi itāļi. Lai nokratītu augošo nemieru, viņš sāka skaitīt šaujamlodziņus, kā jau daudzas reizes bija to darījis no ārpuses, stāvēdams jūras terasē. Viņš saskaitīja tikai sešus,, turpretī no ārpuses bija saskatāmi septiņi, un viņš atcerējās, ka ārēja siena vienā vietā izdobta pīlāra veidā un ka tieši šajā pīlārā atradās viens no lodziņiem. Tātad skapis, aiz kura bija nozudis Ratajcaks, droši vien bija slepena ieeja šajā izdobumā, kura iekšienē arī vajadzēja būt kādai telpai.

Itālim šķita, it ka cauri vētrās gaudošanai viņš būtu izdzirdis klusinātus vesera sitienus. Pagāja vesela mūžība, kamēr piepildījās viņa cerības un

Ratajcaks atkal parādījās. Skapja dibcnsicna vidū pavčrās, un sulaiņa laterna uz mirkli apgaismoja dīvainu ainavu: dibenā - Ratajcaka līdzatnestais delis, kas nu kā slčģis aizsedza šaujamo lodziņu; no griestiem nokarājās skaista sidraba spuldze, kuras rubīnkrāsas slikls izplatīja telpā maigi sārtu gaismu, un zem tās uz neliela paaugstinājuma stāvēja iegarens, augšgalā platāks, apakšgalā šaurāks, noslēpumains priekšmets, kas bija pārklāts ar melnu samta segu, kuras vidū bija uzšūts sidraba krusts. Tas bija ar sēru segu pārklāts miroņšķirsts.

Tik daudz Spinijs redzēja. Tad skapja siena atkal aizvērās, un Ratajcaks sāka novietot atpakaļ plauktus, kas šo baigo mistēriju no jauna pārvērta nevainīgā skapī.

Spinijam uzmācās pārdroša vēlēšanās: no mugurpuses uzbruki Ratajcakam un ar varu piespiest to atklāt sava kunga noslēpumu. Tomēr viņš tūlīt pārvarēja šo kārdinājumu, jo "firsta noziegumu līdzzinātājs" - kā Spinijs to sevī dēvēja, bija liela, spēcīga auguma vīrietis un rokā tam bija visai draudoša izskata veseris, turpretī kavalieris bija pilnīgi neapbruņojics. Arī vardarbība viņam maz ko būlu līdzējusi, un asins izliešana nebija Spinija dabā.

Iegrimis šādās pārdomās, Spinijs izdarīja kļūdu: viņš palaida garām izdevību nepamanītam atstāt pils veco spārnu. Bija jau par vēlu. Sulainis pacēla lalcrnu pāri galvai un pārlaida lelpai vērīgu skatienu. Viņa acis apstājās pie kastes, kur bija noslēpies Spinijs. Ratajcaks piegāja tai klāt un uzsita ar veseri pa tās dibenu.

- Sasist un sadedzināt, - viņš nomurmināja.

Pēc tam viņš pagriezās un devās prom. Spinijs sekoja sulainim. Bcl, lā kā viņam nebija izdevības nepamanītam aizzagties tam garām, Ratajcaks viņu vienkārši ieslēdza vecajā piebūvē, un Spinijs dzirdēja, ka no ārpuses durvīm lika aizvilkti priekšā smagie aizkari. Tas viss norisinājās tik ātri, ka Spinijs pat nepaguva atjēgties. Un nu viņš stāvēja viens šajās tumšajās, baigajās telpās, un ārā trakoja negaiss.

Kavalieris zināja, ka ti.ešas briesmas viņam nedraud: gan jau rīt izdzirdēs viņa klauvēšanos, un līdz tam viņš katrā ziņā sadomās kādu ticamu izskaidrojumu, ar ko attaisnot savu atrašanos šeit. Tomēr apziņa, ka nāksies pavadīt šeit vientulībā visu nakti, nebija patīkama. Šī drēgnā, tumšā telpa un baigā, noslēpumainā lieta tur, lejā…

Spinijam neviļus pārskrēja salti drebuļi. Vēlreiz nokāpt lejā un izdibināt slepeno durvju mehānismu? Kāpēc? Viņam pielika ar redzēto, lai zinātu, ka melnā sega slēpj zem sevis šausmīgā nozieguma upuri. Spinijs . tikai nesaprata, kāpēc firsts nebija iemetis šo bīstamo pierādījumu jūrā, kas to uz mūzu būtu noglabājusi savos viļņos. Bet arī šeit viņš atrada izskaidrojumu: acīmredzot sirdsapziņas balss nebija ļāvusi noziedzniekam iznīcināt sava upura atliekas, un viņš glabāja lās šajā noslēpumainajā telpā, cerēdams ar dārgiem audumiem un mūžīgās uguns dedzināšanu . izpirkt savu grēku. Tātad 1as bija "Hohvaldcs sarkanās gaismas" noslēpums!

Kad Ratajcaka soļi aiz durvīm bija apklusuši, Spinijs apāva rīlakurpcs un, izņēmis no kabatas Svcccs galu, aizdedza to ar vienu no nedaudzajiem sērkociņiem, kas viņam vēl bija atlikuši. ' Viņš aprēķināja, ka svccc degs vēl daZas stundas.

Svcccs gaismā Spinijs ieraudzīja nclālu no-loccnēm vēl olras durvis, kuras bija likai pievērtas un aiz kurām alradās kādas citas kāpnes, kas veda augšup. Uzkāpis pa tām, Spinijs nokļuva lielā, spraišļotā zālē, kas bija pilnīgi tukša. Kavalieris bez apdomāšanas atvēra pirmās durvis, aiz kurām iesākās vesela rinda augslu, spraišļolu istabu ar ķieģeļu grīdām. Acīmredzot tās bija vecās pils, agrāk - cietokšņa dzīvojamās telpas. Smagi ozolkoka slčģi aizsargāja augstos logus ar mazajām, svinā ierāmētajām rūtīm pret vētru un bangām. Platajos, skaisti izgreznotajos kamīnos gaudoja vējš, purinādams dārgo tapešu atliekas, kas apbēra vClīno gājēju ar veseliem putekļu mākoņiem. Tikai šur un tur vel stāvēja kāds vecs, ķirmju sagrauzts mēbeļu gabals ar izbalējušu pārvilkumu, un no sienām dažas tumšas ģīmetnes nolūkojas uz Spiniju. Izgājis cauri dažam istabām, viņš nokļuva kādā astoņstūrainā mansardā, kur bija savāktas labākas mēbeles un gleznas no visas pils vecās daļas. Spinijs aprēķināja, ka šai istabai vajag atrasties vecās pils ārējā stūrī, jo viņš lo jau vairākas reizes bija novērojis no jūras puses. No sauszemes puses šim spārnam piekļāvās jpunā renesanses slila piebūve, un jautājums tikai bija, vai šis abas celtnes ir savienotas viena ar otru.

Spinijs vēl nebija sev atbildējis, kad strauja vēja brāzma, kas izšāvās no kamīna, nodzēsa viņa svcci. Pirms viņš paguva to no jauna iededzināt, kāds negaidīts gadījums atrisināja viņa šaubas.

Sājā acumirklī siena bez Irokšņa atvērās šauras, zemas durvis, un zibens atspīdumā kavalieris redzēja ieslīdam pa lām kādu slāvu, kas lika asinīm sastingt Spinija dzīslās. Noslēpumaino stāvu ietina plats, balts plīvurs, kas nokarājās gandrīz līdz zemei. Telpā valdošā tumsa, ko laiku pa laikam pāršķēla zibens atspīdums, darīja šo parādību vēl baigāku, vēl .spocīgāku.

Tomēr tas nebija spoks, jo māņticīgais Spinijs, kam mati no bailēm bija saslējušies, bet zobi klabēja ka drudzī, pēkšņi izdzirda skaidra angļu valoda nomurminātus vārdus:

-   Pie velna, kur gan viņš kavējas?

Spinijs atviegloti uzelpoja. Spoki taēu runā angliski tikai savā dzimtenē, un īsts spoks jau arī nepiesauktu velnu. Sī atziņa kavalieri pilnīgi nomierināja, un viņš acumirklī nolēma izmantot izeju, ko dīvainā parādība bija pametusi vaļā.

Lieliem soļiem, kas drīzāk atgādināja lēcienus, Spinijs devās uz durvīm, bet, pirms vēl bija tās sasniedzis, spoks strauji ar rokām aptvēra viņa kaklu, klusā balsī iesaukdamies:

-   O, mans dārgais!

Jau nākamajā acumirklī parādība kā dzelta atlēca atpakaļ, šausmās iekliegdamās:

-   Kas tad tas? Osas!…

Spinijam neatlika laika noskaidrot, par ko viņu noturēja. Atgrūdis šaurās durtiņas, viņš nokļuva kādā ejā, kuras galā atradās vēl otras durvis. PicvCris tās aiz sevis, kavalieris uz mirkli apstājās, lai pārliecinātos, ka "spoks" tam neseko. Tad viņš iededza sveci un palūkojās apkārt. Viņš tiešām atradās renesanses stila piebūvē, kur bija iekārtotas telpas viesiem, un viņam vajadzēja iziet tikai cauri nelielai, tumšai ejai, lai nokļūtu galvenajā koridora, kura galā bija viņa istaba. Izdzēsis sveci, kavalieris uzmanīgi devās tālāk, sevi pārliecinādams, vai "spoks" tumšajā islabā būtu viņu pazinis. Atceroties notikušo, viņam neviļus bija jāpasmaida.

Jūras pusē atradās neliels, vaļējs balkons, kuru no koridora šķīra stikla durvis. Sīs durvis pašreiz stāvēja līdz galam vaļā, un vētra sita tajās* lietu un .viļņu putas. Spinijs piegāja pie durvīm, lai tās aizvērtu, bet pēkšņi ieraudzīja balkonā Kadu sievietes stāvu, kuras izspūrušu; mali un vēlrā plīvojošas drēbes piešķīra lai līdzību ar negaisa raganu.

"Sasodīts - vēl viena satikšanas!" Spinijs pārsteigts nodomāja.

Tomēr jau nākamajā acumirklī viņš atcerējās, ka šādam nolūkam nemēdz izvēlēties vaļēju balkonu, kur traucē vētra un lietus, bet gan drīzāk kādu slēgtu telpu, kā to bija darījis arī angliski runājošais gars.

Šajā acumirklī atplaiksnīja gaišs zibens, un Spinijs aiz pārsteiguma klusu iekliedzās. Aizmirsis lietu un negaisu, viņš izskrēja uz balkonu, un nākamā mirklī jau stāvēja līdzās sievietei salijušajā tērpā, no kura ūdens tecēja straumēm.

-   Zigrīda! - viņš iesaucās. - Ko jūs šeit darāt? Jūs tīšu pratu dodaties nāvē!

Viņa likās nedzirdam. Stingu skatienu viņa vērās jūrā, kuras bangas apšļāca to ar savām putām. Viņa stāvēja kā pārakmcņojusics, aizmirsusi sevi un visu pasauli.

-   Zigrīda, nāciet taēu iekšā, - Spinijs nobijies lūdzās, apskaudams to un vilkdams sev līdzi uz durvīm. - Kāds negaiss! Liekas, it kā visa elle būtu uzlaista zemes virsū.

Zigrīda atmodās it kā no miega, un pēkšņi viņas mežonīgie smiekli sajaucās ar vētras kaukšanu, tā ka Spinijs neviļus nodrebēja.

-   Es jau arī esmu atnākusi šurp, lai cīnītos pret visu elli! - viņa skarbi albildēja un, straujā kustībā atraisījusies no kavaliera rokām, iesteidzās atpakaļ koridorā.

Spinijs sekoja viņai.

-    Kad cs vaTētu nctraucēli izrunāties ar jums, Zigrīd? - viņš jautāja, to panācis. - Man jums kas svarīgs stāstāms…

-       Kas man daļas gar to? - viņa pārtrauca. - Liccict mani miera!

-      Junis ir gan daļa par to, mums abiem, - Spinijs dedzīgi Čukstēja, jo viņi jau stāvēja pie Zigrīdas istabas durvīm. - Neaizmirstiet, ka lieta grozās ap mūsu dzīves laimi!

Zigrīda jau nospieda durvju rokturi - nevajadzīgi skaļi, ka Spinijam Šķita. Par laimi, koridora dega tikai vāja gaismiņa, kas neļāva viņam redzēt, ka Zigrīda nodrebēja šausmas un riebuma.

-      Labi, Zigrīd. Rīt gaidīšu no jums kadu zīmi, kad varu ar jums runāt. Bet varbūt jums vēl šovakar patiktu dzirdēt, ka firsts nu ir MOSU rokas?

Zigrīda strauji atlaida durvju rokturi.

-       Ko tas nozīmē? - viņa jautāja, aizturēdama elpu.

Spinijs nedroši palūkojās apkārt.

-      Tas, ko cs Romā dzirdēju no paklīdušā zirgu puiša… jūs taCu atceraties, ko jums reiz stāstīju?

-      Jā, - viņa izdvesa, aiz. nepacietības piecirzdama kāju.

-      Tas viss ir patiesība! Firsts ar sava līdzzinātāja palīdzību noslēpis savu upuri šeit, pilī.

-      Jūs melojat! - Zigrīda salti atbildēja, bet viņas sejā atspoguļojās šausmas.

Vai gribat pierādījumus? - Spinijs strauji jautāja. - Jūs dabūsiet tos! Mana skaistā Zigrīda nedrīkst nesodīta pārmest man melus.

-   Uz priekšu! - viņa iesaucās.

Kavalieris izbrīnā icplcla acis.

-      Kā, tūlīt? Tik vēlā laikā? Un jūs šajā plānajā, samirkušajā tērpā?

-      Tā mana darīšana-, marķīza kungs. Kur ir jūsu pierādījumi?

Itālis mirkli apdomājās. Vai ccļš, pa kuru viņš nupat bija nācis, včl bija brīvs? Jādomā gan, ka nc, jo spoks, kuru viņš bija salicis, ncvarčja atstāt pili pa logu vai pa kamīnu. Un tīši doties tam pretī? Vai tas nevarētu kaitēt Zigrīdas labajai slavai?

Nu? - Zigrīda nepacietīgi pārtrauca šīs pārdomas.

-  Bet šajās slapjajās drēbēs… - viņš vēl mēģināja iebilst.

-  Nu? - viņa atkārtoja, aiz uztraukuma zaudēdama pašsavaldīšanos. v

Spinijs piekāpās. Nc vārda nebildis, viņš pagriezās un devās atpakaļ pa to pašu cc|u, pa kuru nupat bija atnācis. Sasniedzis durvis, aiz kurām iesākās pils vecais spārns, viņš apstājās.

-   Tagad man jāved jūs, Zigrīda, - viņš Čukstēja.

-    Svcccs galu, kas man .kabatā, mums jāpalaupa vēlākam laikam. Vai jums bail no tumsas? - viņš jautāja, redzēdams, ka Zigrīda satrūkstas.

-   Uz priekšu! - viņa izdvesa.

Spinijs aplika roku ap viņas vidukli. Zigrīdai šķila, ka to viņš dara tāpēc, lai drošāk varētu rādīt viņai ccļu, turpretī Spinija nolūks bija rādīt citiem, kādas ir viņa attiecības ar Zigrīdu, lai vieglāk maldinātu tos par sava nakts gājiena nozīmi.

KlusCdami viņi izgāja cauri tumšajai ejai, kas pils veco spārnu šķīra no jaunā un veda astoņstūrainajā mansardā, no kurienes kavalieris pirmīt bija bēdzis tādā steigā.

Viņa asais skatiens tūlīt ievēroja gaišo slāvu*, kas bikli slēpās kādā loga iedobumā, tomēr nebija iespējams atšķirl, vai līdzās tam bija vēl otrs stāvs

-   tas, par kuru VINS bija ticis noturēts.

-   Kāds šcil smags gaiss, gluži kā kapā, - Zigrīda CukslCja.

-    Tur, tajās istabās, ir labāk, - Spinijs skaļi atbildēja. - Nāc, seko man, Zigrīd, mana vismīļākā!

Baigā apkārtne un nezināmais ceļa mērķis tik ļoti uztrauca jauno meiteni, ka viņa pat' neievēroja Spinija pārāk sirsnīgo uzrunu. Viņa nedzirdēja arī klusos, ņirdzīgos smieklus, kas atskanēja vienā no istabas kaktiem. Bet Spinijs tos dzirdēja, un viņa sejā atplaiksnījās uzvarošs smaids. ' Izvedis Zigrīdu cauri dažām istabām, viņš aizdedza svcccs galu, ko pirmīt bija noglabājis kabatā. Ieraudzījis Zigrīdas seju, viņš satrūkās: lā izskatījās bāla un sakritusics.

-    Kur mēs esam? - viņa jautāja, lūkodamās visapkārt.

-   Uz pils vcco daļu, - viņš atbildēja, nenovērsdams no sievietes skatienu. - Mēs ejam atrisināt divus noslēpumus: nevainojamā firsta Hohvalda tumšo un "sarkanās gaismas" noslēpumu. Tomēr tic abi ir likai viens.

Zigrīdai pēkšņi kļuva tik baigi, ka viņa sagrīļojās. Tās nebija bailes no gaidāmiem atklājumiem, bet gan apziņa, ka viņa šeit atrodas vienatnē ar cilvēku, kuru tā ienīda un nicināja ūn kuru gribēja nodot un nokratīt, tiklīdz būs sasniegusi savu mērķi. Ja nu viņš būtu nojautis šo viņas nodomu un atvilinājis viņu šurp, lai atriebtos? Viņa bija pārliecināta, ka Spinijs ir spējīgs uz visu un nemēdz rūpēties par līdzekļu izvēli sava mērķa saniegšanai. Sī apziņa stindzināja viņas locekļus, un no mulsuma, kas pēdējās dienas arvien vairāk un vairāk bija pārņēmis tās dvēseli, viņai pēkšņi atmirdzēja kādā jauna atziņa.

Zigrīda pēkšņi saprata, ko viņa grib. Savās sāpēs viņa bija aizmirsusi ciešo apņemšanos: atbrīvot Marsclu Hohvaldu no slepkavas meitas rokām, lai tad pati aplaimotu lo. Visu laiku viņa velti bija lauzījusi galvu, pūlēdamās atrast izeju, un pēkšņi viņa ieraudzīja to tik skaidri, ka šaubām vairs neatlika vietas.

-  Jūs esat slima, -Zigrīd! - Spinijs pārtrauca baigo klusumu.

Viņa uzreiz atjēdzas. Nē, tikai neizrādīt viņam, ka viņa bīstas no tā! Viņa taēu atradās pilnīgi tā varā, un, ja Spinijs šajā acumirklī nojaustu viņas domas, viss ķūtu zudis, visa viņas nākotne būtu samīta dubļos! Viņas nākotne? Jā, tagad viņa zināja, kas ir viņas nākotne: svētlaimīga dzīve pie cilvēka sāniem, kuru viņa mīlēja, ar nepārvaramu kaisli, kas ar kairu dienu kļuva kvēlāka varbūt tieši tāpēc, ka viņa zināja, ka lā sirds pieder cilai. Bcl gan šī sirds piederēs viņai, kad viņš redzēs, ar kādu maigumu lā nodosies viņa bērnam, l^id… nebūs vairs Irisas.

Viņa nodrebēja.

-   Ļaujiet man griezties atpakaļ, - viņa izdvesa. - Liekas, esmu slima…

-   Arī man tā šķiet. Es taēu tūlīt jums teicu, ka ir neprāts doties šādā plānā, samirkušā tērpā uz šīm drēgnajām, saltajām telpām, - Spinijs pārmetoši atbildēja, vēl ciešāk piekļaudams viņu pie sevis.

Zigrīda pielika visas pūjcs, lai nenodotu sevi cilvēkam, kuru tā pati gribēja nodot.

-  Vediet mani atpakaļ, - viņa nomurmināja, gurdi piekļaudama galvu viņa plecam.

Kad viņi sasniedza mansardu, Spinijs uzreiz redzēja, ka tas ir tukšs - baltajam stāvam, kā likās, gaidīšana bija apnikusi.

-   Scil ir mazliet mājīgāk. Vai negribat brītiņu atpūsties? - kavalieris jautāja, norādīdams uz atzveltnes krēslu, kas stāvēja iepretim melnajam kamīnam.

-    Es… cs labāk gribētu būt savā istabā… cs nejūtos labi, - Zigrīda atbildēja, un viņas baltā seja un drudžaini spīdošās acis neļāva šaubīties par tās vārdu patiesību.

Spinijs klusēdams veda viņu tālāk. Icgricžolics vāji apgaismotajā koridorā, viņš izdzēsa sveci. Zigrīda izmantoja šo mirkli, lai atbrīvotos no viņa rokām.

-    Palieciet šeit, kamCr cs būšu iegājusi savā istabā! - viņa Čukstēja savā parastajā, pavēlošajā tonī.

-   Zigrīda…

-    Neaizmirstiet, ka kāds var mūs ieraudzīt! - viņa to pārtrauca.

-    Ja vien kāds jau nav mūs redzējis, - viņš attrauca, cicši lūkodamies tai sejā.

Zigrīda vēl vairāk nobāla, un viņas acis draudoši iekvēlojās.

-    KāpCc jūs vienmēr biedējat mani ar šādām neiespējamām varbūtībām? - viņa šņāca. - Ja kāds mūs tiešām būtu redzējis, tad tas būtu mūsu pēdējais gājiens divatā, sinjor Spinij!

-   Kairā ziņā, jo nākamais būtu uz baznīcu, - viņš atbildēja tik pārliecinātā balsī, ka Zigrīda neviļus sarāvās.

Tomēr viņa tūlīt atguva drosmi un, atmetusi galvu, cicši ielūkojās Spinijam sejā.

-    Cik pārliecināts jūs esat par sevi!- - viņa izsmejoši iesaucās.

-    Pilnīgi! - kavalieris mierīgi albildēja, nenovērsdams no viņas savu noslēpumaino skatienu.

-   Kāpēc? - viņa jautāja, soli atkāpdamās. - Es taēu neko neesmu solījusi…

-    Zigrīd, - viņš draudoši sacīja, - vai tiešām jūs kaut mirkli esat uzskatījusi mani par cilvēku, kas ļaujas rotaļāties ar sevi?

Zigrīda atjēdzās.

-   Man auksti, - viņa nomurmināja.

-       Jā, jā, jūs esat slima, jums ir drudzis, - SWpinijs iesaucās, ātri nomierinājies. - Labu nakti, Zigrīd!

-       Labu nakti, - viņa atbildēja, izvairīdamās no tā skatiena. - Un… tas, par ko jūs runājāt… baigais atklājums, ko jūs esat izdarījis tur, lejā… tas viss taču bija nepatiesība, vai nav tiesa?

-       Nē! - Spinijs dedzīgi iesaucās. - Kā gan var būt nepatiesība tas, ko cs pats redzēju savām acīm? Ja tas nebūtu noziegums, kāpēc gan viņu slēptu telpā, kuru zina vienīgi firsts un tā līdzdalībnieks?

Un Spinijs īsos vārdos atstāstīja viņai sarunu starp firstu un Ratajcaku, ko bija noklausījies bibliotēkā.

Vai nu jūs vēl šaubāties, Zigrīd? - viņš nobeidza.

-        So lietu tomēr vajadzētu izdibināt, - viņa vilcinādamās atbildēja. - Jums taču tikai ŠĶIET, ka redzētais priekšmets bija miroņšķirsts.

-       Pusceļu mēs jau bijām nogājuši, lai iegūtu skaidrību.

-       Dariet lo viens, ja tam jānotiek vēl šodien, - Zigrīda gurdi sacīja. - Vai vislabāk lai paliek šī liela, - viņa piebilda. Kāda daļa mums gar to?

-      Es taču domāju… - viņš iesaucās skaļāk nekā bija vēlams, bcl Zigrīda aizspieda tam muti..

-       Jā, jā, - viņa nobijusies čukstēja, - cs pali nezinu, ko runāju… ir jau tik vēls… Nogaidiet lī"dz rītam. Rīt kad satiksimies, abi kopā nokāpsim tur. Vai esat ar mieru?

-       Labi, - Spinijs piekrita. - Varbūt līdz tam laikam jau pats būšu ko noskaidrojis. Un, tiklīdz būšu pārliecināts par savu lietu, lad cs, Zigrīd,

i

i

i

vairs ne mirkli nevilcināšos. Šis noslēpums man palīdzes iekaro! jūsu roku, pCc tam tas atkal var nogrimt atpakaļ aizmirstības 'tumsa.

Zigrīda tikai mCmi pamāja ar galvu.

-   Man ir viens dzīves mērķis': iegūt jūs, Zigrīd, - kavalieris turpināja. Šajā ziņā man vairs nav ccļa atpakaļ. Un arī jums tāda nav, - viņš ar uzsvaru piebilda.

-   Nc? - viņa pārjautāja, uzmezdama tam savu raksturīgo sānskatienu un rcizC pauzdama arī dusmas.

-   Noteikti - ne! - viņš atbildēja tik nelokāmi, ka Zigrīda neviļus sarāvās.

-    Labu nakti, - viņa vēlreiz sacīja un lCnām iegāja savā istabā.

Bcl tiklīdz durvis aiz viņas bija aizvērušās, Zigrīda ārprātīgās bailēs tās aizbultēja un aizslēdza. Kad Spinija klusie soļi beidzot attālinājās un izgaisa, viņa atviegloti uzelpoja.

Viņu tūlīt atkal sagrāba savā varā viena vienīga drausmi vilinoša, neatvairāma doma:

"Un ja Irisas vairs nebūs…"

Nākamā diena bija apmākusies, vētraina un salta. Arī jūra vēl nebija nomierinājusies, un tās dobjā šalkoņa atstāja smagu, nomācošu iespaidu.

Tikpat drūma noskaņa valdīja arī viesu starpā, kas Hohvaldcs pilī bija sapulcējušies pie brokast- galda. Hrizopras kundze sūdzējās par neciešamām galvassāpēm, Boriss staigāja ar sarauktu pieri k*1 pals rūpju iemiesojums, un Fuksija izskatījās noraudājusies. Arī Hansa Vinkcla citreiz tik laipnā izturēšanās šodien šķita piespiesta, Zigrīda . bija aizbildinājusies ar sliktu pašsajūtu, un pat Spinijs likās 'kļuvis mazrunīgs un izklaidīgs. Irisa gandrīz visu nakti bija pavadījusi pie mazā Zigfrīda gultiņas, jo bērnu bija uztraucis negaiss un tikai uz rīta pusi viņš beidzot bija iegrimis dziļa, veselīga miega. Tikai firsts, kurš jau sen bija apradis ar Ziemeļjūras negaisiem, un mazais profesors, kura miegs bija tik ciešs, ka nekādas včtras nespēja to traucēt, jutas lieliski. Turklāt zinātniekam bija palaimējies atrast arhīvā kādus interesantus dokumentus.

-    Klausieties, mīļais Hohvald, jūs vispār vairs nedabūsit mani prom no šejienes, kamēr nebūšu izpētījis un nokopējis šos papīrus, kaut man nāktos lūgt atvaļinājuma pagarināšanu, - viņš sajūsmā apgalvoja firstam.

-  Jo labāk, mīļo profesor, mēs taēu tikai iegūstam ar to, - Hohvalds sirsnīgi atbildēja.

Tūlīt pēc brokastīm profesors atkal nozuda savā arhīva, pateikdamies Dievam par slikto laiku, kas dodot cilvēkam iespēju strādāt arī atvaļinājuma dienās, ko citādi nāktos izšķiest izbraukumos un pastaigās,

Ta kā Hohvaldē valdīja pilnīga personības brīvība un ikviens viesis varēja pavadīt laiku pēc savas vēlēšanās, mazā sa.bicdrība izklīda uz visām pusēm. Vīra pierunāta, Irisa nolikās atpūsties, un Saša lūdza krusttēvam brīdi pozēt viņa krāsainās ģīmtencs uzmetumam.

Tā kā gaisma Hohvalda darbistabā bija labvēlīga šim nolūkam, firsts ar krustmeitu apmetās tur, un Saša Čakli stājās pie iemīļota darba.

Brīdi viņi runāja par šo un to. Beidzot Saša ieminējas:

-    Vai arī tu, krusttēv, ievēroji, kāds dīvaini nospiests garastāvoklis valdīja pie gālda? Nevar taCu būt, ka vētra visiem botu uzdzinusi galvas*?^ pts!

-    Katra ziņa tas būtu diezgan brīnišķi, Saša. Man tomēr šķiet, tu biji tāda pati ka vienmēr, - Hohvalds smaidīdams atbildēja.

-   Ceru, - Saša klusi nopūtas. - Tomēr, krusttēv, es gatavojos vētrai ūdens glazē un atzīstos, ka ta mani mazliet nervozē.

-   Ā, tu esi apņēmusies?

-   Ja, - viņas acis iemirdzējās. - Man jātiek uz priekšu, krusttēv. Diletantisma robežas man kļuvušas par šauram, cs jūtu sevī spēku kļūt par mākslinieci. Vai tiešam lai palieku leja un aproku savas spējas? Tas taēu būtu noziegums pret sevi pašu!

-     Es tev pilnīgi piekrītu, - Hohvalds sirsnīgi ttcica. Saša pamāja ar galvu.

-    To cs zinu, krusttēv, un paļaujos uz lavu palīdzību, - viņa ka pateikdamas sacīja. - Tātad, lai pienācīgi ievadītu šo vētru, cs aizrakstīju profesoram Ludvigam Minhcnē un nosūtīju tam dažus manu darbu paraugus. Tu jau zini, viņš nelabprāt pieņem skolniekus, par skolniecēm nemaz nerunājot, tāpēc vari iedomāties manu prieku un pārsteigumu, kad nupat saņēmu no viņa vēstuli, kura tas paziņo, ka ir ar mieru mani mācīt, pie tam visai atzinīgi izsakās par manam gleznam. Ko tu saki par to?

-   Esmu lepns par tevi, Saša, - Hohvalds atbildēja un piecēlies noskūpstīja viņai pieri. - Gaidāmo vētru cs uzņemos tava vieta, un man šķiet, ka ta nebūs parak briesmīga. Profesora Ludviga atzinība ir visdrošākais pierādījums, ka tevi gaida nemirstība.

-   0, krusttēv! - Saša iesaucas, pateicīgi spiezdama tam abas rokas, un viņas neglīta seja šajā acumirklī izskatījās ka apskaidrota. - Redzi, arī man tas ienāca prata, kad izlasīju vēstuli. Es nokritu ccļos un lūdzu Dievu, lai viņš neatstāj mani un nepamet mani šajā brīdī, kad visi vārti atveras man. Bet nedoma, ka tas varētu atstāt kadu iespaidu uz mati!

Hohvalds paļāvīgi pasmaidīja.

-  Atstāj visu mana zināšanā, Saša, gan cs pratīšu viņu ietekmēt! - viņš jautri sacīja.

Tikai neaizmirsti viņai atgādināt, ka uz apprecēšanos man nav nekādu izredzu, - Saša tada paša tonī iesaucas. - Iztēlo mani vēl neglītāku, neka cs viņai šķietu - tada es laēu arī patiesībā esmu, - viņa bez kāda sarūgtinājuma piebilda.

-  Saša, kas tevi pazīst, tas nekādā ziņā nesauks tevi par neglītu,- Hohvalds sirsnīgi iebilda.

-   Labais krusttēv! - viņa aizkustināta sacīja. - Es tev licu, bet redzi… uz mīlu cs taCu tikpat nedrīkstu ccrēl, tas ir, uz tādu mīlu, kādu tu jūti pret Irisu…

Un viņa dziļi, dziļi nopūlās.

-   Bet vienalga, - viņa turpināja ar gurdu smaidu, - mana māksla laēu dara mani lik bagātu, un cs tiešām varēlu justies pilnīgi laimīga, ja vien… ja vien muļķīgā sirds neprasītu savas tiesības, - viņa tikko sadzirdami nobeidza.

-    0, Saša, Saša! - firsts sāpīgi aizkustināts atbildēja. - Es vēlētos, kaut varētu skumt līdzi tavai cēlajai, tīrajai sirdij. Bet… bet…

-   Jā, jā, krusttēv, cs zinu, zinu, - viņa lo ālri pārtrauca, un tumšs sārtums pārklāja viņas vaigus.

Tikai pēc ilgas klusēšanas viņa atkal atsāka:

-    Es tiešām nevaru aiztaupīt mālci šo vētru. Nabaga māte! Viņai tas droši vien sagādās rūpes un nepatikšanas, kaut, man šķiet, viņa tās piedzīvos vēl daudz drīzāk Borisa un Fuksijas dēļ. Tur nav viss tā, kā vajadzētu būt, un reizēm man uznāk patiesa vēlēšanās ņemt Fuksiju pamatīgi priekšā.

-   Arī šajā ziņa pilnīgi piekrītu tev, - Hohvalds sacīja. - Bet vai tev, nerunājot par Fuksijas mazliet neparastajām īpatnībām, ir vēl kāds iemesls domāt, ka AkatCinu - Hrizopru ģimenē nav viss kārtībā?

Saša mirkli vilcinājās.

-   Nu,- beidzot viņa sacīja, paceldama galvu no darba, - tic paņēmieni, ar kādiem viņa izrāda savu labvēlību Vinkcla kungam… Krusttēv, SAJĀ namā tiem gan nav vietas! Tā ir nevērība pret tevi un Irisu, un to cs -labprāt pateiktu arī Borisam.

Hohvalds pārdomāja.

-   Varbūt tas būtu vislabākais ceļš, kaut kāda iejaukšanās vienmēr ir bīstama, - viņš atbildēja.

-   Pagaidām mums vēl nav iemesla sevišķi uztraukties, jo, ja Fuksija lūkojas uz šo lietu tikpal nevainīgi kā Vinkcls…

-   Nē, krusttēv! - Saša viņu pārtrauca. .- Mans Dievs, nav patīkami būt par nodevēju, bet no tevis negribu to slēpt. Vēl vakar cs redzēju, ka Fuksija slepus iespieda Vinkcla . kungam saujā kādu zīmīti. Man likās, ka pat viņš bija pārsteigts par šādu pārdrošību.

-   Pie joda, jā, tas tiešām ir par daudz, Saša!

-   firsts iesaucās. - -ļad mums nopietni jāpadomā, ko darīt. Vai lai sakām Borisam? Vai brīdinām Fuksiju? Man šķiet, pret mani viņ> vēl mazliet jūt respektu, kaut vispār…

Viņš nepaguva nobeigt, jo šajā acumirklī pie durvīm atskanēja klauvēšana, un uz Hohvalda aicinājumu ienāca Boriss. Viņa seja afvicn vēl bija īgana, bet piere saraukta dziļās grumbās.

-   Kā, tu šeit, Saša? - viņš nepatīkami pārsteigts jautāja.

-   Apstāklis, kas tevi, šķiet, visai maz iepriecina,

-   jaunā meitene smiedamās sacīja.

-      Nu, lai tad paliek uz cilu reizi, - Boriss īgni norūca, pagriezdamies uz iešanu.

-       Vai tu gribēji runāt ar mani? - Hohvalds jautāja.

-       Ja… nC… tas ir… - Boriss * stostījās, tumši pietvīkdams.

-   Nu tad saki vien, kas tev uz sirds, veco zCn!

firsts smaidīdams sacīja. - Saša taCu netraucē

tevi?

-      Es jau eju! - jaunā meitene smiedamās iesaucās un piecēlās. - Kad Boriss būs nobeidzis savu ziņojumu, pasauc mani, krusttēv, cs būšu bibliotēkā. Tad tev būs jāziedo man vel desmit minūtes, lai varu pabeigt uzmetumu.

Zīmīgi pamirkšķinājusi Hohvaldam ar acīm, viņa nozuda aiz durvīm, kas veda bibliotēkā.

-      Nu esmu pilnīgi ta-vā rīcībā, - Hohvalds sacīja, kas Saša bija izgājusi. - Tu jau izskaties kā pats negaisa Dievs! Kas tad īsti noticis?

-      Ak, nekas… - Boriss norūca, nervozi staigādams turp un šurp kā cilvēks, kas nezina, ka lai iesāk runāt.

-      Tāpēc jau tev nebūtu vajadzējis izdzīt nabaga Sašu, - Hohvalds smaidīdams piemetināja.

-       Nabaga Saša… Muļķīgo Sašu! - Boriss bez kāda iemesla uztraucās. - Ja tā zoss šeit nebūtu- sēdējusi, cs arī nebūtu pazaudējis sarunas pavedienu.

-       Bet viņa taču tiešām nozuda visai ātri un smalkjūtīgi, - firsts jokodams aizstāvēja krustmeitu.

-      Citādi cs viņu būtu vienkārši aiztriccis, r Boriss dižojās, kaul viņa balsī izskanēja drīzāk mulsums nekā dusmas.

Hohvaldam bija "jāsavaldās, lai nesāktu smieties.

Kad Saša savu noziegumu tavās acīs bos pietiekami izpirkuši, tad ķeries tikai pie lietas, mīļo zēn, - firsts iedrošinādamies sacīja.

-    Ak, šīs nolādētās kurpju auklas! - Boriss lādcjās, norādīdams uz savu kreiso kāju, kuras kurpei zīda lente tiešām bija atraisījusies. - Kāpēc gan neviens ēzelis vēl nav izgudrojis patentnoslēd- zēju jūrmalas un tenisa kurpēm? Visādas muļķības viņi izgudro, bet tas nevienam neienāk prātā!

-  Es tev ieteiktu aizsiet saites ar divkāršu mezglu, mīļo Boris, - Hohvalds nopietni pamācīja. - Un, ja tev liekas, ka šis jautājums nu būlu izsmelts…

-    Ar divkāršu mezglu! - Boriss pacēla pret griestiem lūdzošu skatienu. - Mīļo krusttēv, lad jau tās nemaz vairs nav atraisāmas! Ar divkāršu mezglu! Tev labi teikt! Bet, ja lu tad gribi tās dusmās pārgriezi, lu nevari atrast ne dzirkles, nc naža un lavs muļķīgais sulainis tad vēl izliekas, it kā tu būtu tos apēdis! - Boriss novilka svārkus un, nometis tos uz kāda krēsla, veikli nosēdās uz grīdsegas, pievērsdams firstam savas vestes zīda muguru. Sādā stāvoklī viņš sāka sasiet atraisījušās saites. - Tik glumas kā ieziepētas! Tur jau cilvēks var vai traks palikt aiz dusmām… Starp citu, ko cs gribēju teikt, krusttēv… šos kurpniekus visus vajadzētu pakārt… redzi, cs gribēju tev ko lūgt…

-  Jauki, mīļo Boris, par to priecājos. Bcl vai tu labāk nepieceltos?

-    Tic velni atkal ir vaļā! - Boriss enerģiski iesaucās. - Kā cilvēks lai nelien no ādas ārā?! Krusttēv, vai tu nevarētu aizdol man trīs tūkstošus marku?

Tā, nu tas bija laimīgi izteikts, un Boriss veikli pietrūkās kājās. Seja viņam bija tumši pietvīkusi.

Hohvaldu šis jautājums redzami pārsteidza.

-   Protams, ar vislielāko prieku, mīļo zēn! - viņš airi saņemies iesaucas, tad smaidīdams turpināja:

-    Piedod, ka radu lik pārsteigtu seju, bet fakls, ka miljonārs aizņemas no manis naudu, mani tiešam mazliet pārsteidza, jo vairāk tapCc, ka Fuksija vēl šorīt saņCma caur manam rokam pa pastu desmit tūkstošus marku.

Borisa seja .noraustījās ka bērnam, kas cīnās ar dusmām un asarām.

-   Miljonārs! Jā, lielisks miljonārs! - viņš norūca.

Firsts uzreiz kļuva nopietns.

-   Vai tad ar Fuksijas bagātību viss nav kārtībā?

-   viņš jautāja.

-    Ko nu! - Boriss atmeta ar roku. - Naudas viņai kā pelnu. Bet redzi, krusttēv… ja tu piekar savam šunelim desu tik augstu, ka viņš var gan to saost, bcl pat visaugstākajā lēcienā nespēj lo salvcrt, tad lu sapratīsi, kādas ir MANAS attiecības ar Fuksijas bagātību. Viņas miljoni - desa, šunelis

-    tas esmu cs. Un, ja Fuksija šorīt saņēmusi desmit tūkstošus marku, es neredzēšu no lām pat desmit feniņu.

Hohvalds nopiclni pakratīja galvu.

-   Bet kā tas varēja ta notikt, Boris? - viņš pēc brīža jautāja, kad Boriss ar divām sukām apstrādāja savus īsos matus.

Jaunais diplomāts paraustīja plecus.

-   Ļoti vienkārši, - viņš atbildēja, sevī priecādamies, ka var reiz izkratīt savu sirdi. - Kad mēs pēc kāzām iekāpām vilciena kupejā, lai dotos uz Romu, viņa sacīja: "Lai novērstu visus varbūlējus pārpratumus, mans dārgais, man lcv jāpaziņo, ka manus īpašumus cs arī turpmāk pārvaldīšu viena pati." - Jauki teikts, ko? Bet- tu jau zini, krusttēv, ka man ir vēf daži vcci parādi un…

-   Ja, jā. Bet kāpēc tu jau agrāk negriezies pie manis?

-    Jā, redzi… tu jau tā biji man lik daudz dāvinājis, ka es kautrējos tevi atkal apgrūtināt, - Boriss atzinās, noglabādams malu sukas kabatā.

-  Tas dara tev godu, Boris, bcl es tomCr nožēloju to, - Hohvalds sirsnīgi sacīja. - Nu, un tad?

-    Es pateicu to Fuksijai. Tas taCu bija ļoti dabiski, vai nav tiesa? Bet, kā lcv šķiet, ko Fuksija man atbildēja? Manus parādus varot samaksāt mana māte, jo VIŅAS nauda esot pārāk sūri pelnīta, lai lo nelietīgi izšķiestu. Par šo lietu mes nekad vairs neesam runājuši. Zināms, mūsu mājsaimniecības izdevumus Fuksija sedz viena pati, un tāpēc cs drīkstu uzskatīt, ka ar savu laulību esmu laipni uzaicināts viesis viņas namā, kuru nevar lik viegli izlikt aiz durvīm, kaut šajā ziņā no viņas var sagaidīt visu. Arī kabatas naudu cs nesaņemu.

Hohvalds bija sašutis.

-   Ak, šīs nelaimīgās laulības naudas dēļ! - viņš iesaucās. - Protams, tur vairs nelīdz nekādi vārdi. Bet es tevi lomer neattaisnoju, Boris! Tu esi vīrs, Boris, un tavs pienākums ir gādāt, lai tevi, cicna lavā namā.

-   Appreci tu Fuksiju, krusttēv, tad tu redzēsi, ka 1as ir, - Boriss izteica asprātīgu priekšlikumu, kaut dusmas viņā vārījās.

Hohvalds atstāja neievērotu šo laipno piedāvājumu.

-   Taisni neticami! - viņš sacīja. - Un tu ļauj lam notikt? Vai lad tu nekad neesi aizrādījis Fuksijai, cik necienīgs ir šāds stāvoklis?

-   Vai esmu to apzīmējis par necienīgu - nezinu, bet par nejēdzīgu gan esmu to nosaucis, - Boriss pašapzinīgi atbildēja. - Tiešām, krusttēv, cs biju ļoti nikns, un dusmās cs vienmēr mēdzu izteikties visai nepārprotami. Tā bija mūsu pirmā ķilda, krusttēv! Vai tu jau kādreiz ķildojies ar krustmāti Irisu?

Firstam negribot bija jāpasmaida. Irisa - un tamlīdzīga ķilda! TomCr viņš atstāja neievērotu arī šo jautājumu.

-  Un? - viņš sacīja, uzmudinādams Borisu stāstīt tālāk.

-   Un? A, tu gribi zināt, ko viņa atbildēja? Viņa teica: "Neuztraucieties, mīļo zēn." Un, kad es sāku visā nopietnībā rāties, viņa pateica vāciski: "Turi muti!" Kad Fuksija grib būt sevišķi rupja, viņa vienmēr runā vāciski. Tad cs nodomāju: gudrākais vienmēr piekāpjas pirmais, un tā arī izdarīju, jo galu galā cs taču esmu godīgs puisis un ubagot nekad neiešu, pat arī pie savas sievas nc.

Hohvalds klusēja un pārdomāja, kamēr Boriss atkal sāka šķendēties par savām kurpju auklām. Beidzot firsts atsāka:

-   Tavu lūgumu cs tūlīt nokārtošu, un par šo lietu mums vairs nav ko runāt. Turpretī attiecībā uz tavu atkarību no Fuksijas…

-   Kur nu, krusttēv, cs nebūt neesmu atkarīgs no viņas! - Boriss viņu pārtrauca. - Man ir sava alga, mātes kārtējais pabalsts un parādi, viņai - viņas miljoni, un tā mēs abi esam nodrošināti. Zināms, cs baudu it kā pansionāra tiesības viņas viesmīlīgajā namā, bet tas taēu vēl nedara mani atkarīgu no viņas!

-   Manās acīs - tomēr, - Hohvalds mierīgi atzina. - Par šo lietu cs runāšu ar Fuksiju, tas nedrīkst tā turpināties!

-   Tu, krusttēv? - Boriss salika rokas. - Novēlu tev laimi! Līdzēt tas tikpat nevar, un cerēsim, ka tas tev arī nekaitēs.

Nekādā ziņā! - firsts visdziļākā pārliecībā apgalvoja.

-       Nesaki vis, krusttēv. Ja nu viņa arī ar tevi sāk runāt vāciski?

-      Neraizējies! ES runāšu ar viņu vāciski! Par to tu vari būt drošs, - Hohvalds smaidīdams atbildēja.

-   Tātad par šo lietu cs izrunāšos ar Fuksiju, bet tev tas pats jādara vēl kādā citā jautājumā.

v Man?

-       Ja, tev, Boris. Tava sieva pārāk klaji un demonstratīvi izrāda savu josmošanu par Hansu Vinkcli. Vai arī tu jau neesi to ievērojis?

-      Taisnību sakot, krusttēv, cs jau dažu labu reizi esmu par to sadusmojies.

-   Nu, tad dari tam galu.

-      Jā, ka to lai izdara? - Boriss gandrīz izmisis iesaucās.

Aizliedz viņai to. Fuksijas uzvešanās ir visaugstākā mērā neglīta, un manā namā tas nedrīkst ta turpināties.

-       Vai tad tev kas zināms, krusttēv? Tad jau labāk pasaki tu viņai to visu vienā reizē, r Boriss lika priekša.

-       Nē! - firsts tik apņēmīgi atteicās, ka Boriss vairs nemēģināja pretoties. - Tās ir lietas, kurās svešs cilvēks nedrīkst iejaukties. Tātad cs gaidu, ka tu jau pēc iespējas drīzāk aizliegsi Fuksijai šīs muļķības. Tas ir smieklīgi un necienīgi… un katrā ziņā nepieklājīgi.

Boriss rezignēti apģērba svārkus.

-      Labi, - viņš sacīja, - lai noliek. Bet cs tikpat labi varēlu sprediķot arī dēlim - tas tāpat neklausīs maniem aizliegumiem kā Fuksija.

-   Tad izspēlē trumpi, Boris, - firsts pamācīja.

-    Saki Fuksijai, ka tu zini, ka viņa vakar pēc vakariņām paslcpus nodevusi Vinkclim kādu zīmīti.

Boriss ka odzes dzelts atlēca atpakaļ un tumši pietvīka.

-   Tas… tas nav tiesa! - viņš iesaucas.

-       TomCr. Tava masa to redzējusi pati savam acīm.

-   Un kas tajā zīmīte bijis rakstīts?

-       Mīļo zēn, tu jauta man par daudz. Kaut arī tas būtu bijis tikai lielajam dziedonim veltīts dzejolis, jau ta nodošanas veids būtu visaugstākā mCra nosodāms.

-      Protams! - Boriss saka lieliem soļiem skraidīt pa istabu. Pēkšņi viņš palika stāvam.

-      Es tūlīt izaicināšu to puisi, šo Vinkclu, - viņš apņēmīgi sacīja.

-      Par ko? - Hohvalds mierīgi sacīja. - Vinkcls līdz Sim visu acīs izturējies pilnīgi nevainojami. Bet galu gala arī viņš taCu ir tikai cilvēks, un tik skaistas sievietes izradīta dievināšana var glaimot arī viņam. Tātad cj tikai pie Fuksijas, bet Vinkclu pagaidām atstāj miera.

-      Labi! - Boriss atkal ļoti enerģiski iesaucas. - Uzgaidi brītiņu, krusttēv, cs tūlīt būšu atpakaļ.

To teicis, viņš aizsteidzas, it ka bītos, k.i varonība var to atstāt.

Tiklīdz viņš bija izgājis, bibliotēkas durvīs parādījās Sašas galva.

-   Nu? - viņa jautāja.

Hohvalds paraustīja plecus.

Bīstos, ka lava brāļa laulība ir liela kļūda, - viņš nopūzdamies sacīja.

-       Protams, - Saša piekrita, nosēzdamies sava vieta. - Bcl ciiadi tas jau arī nevarēja būt. Vai tad tic divi sader kopa? Acīmredzot nC, tomēr liela varbūt vel būlu gājusi, ja Borisam būlu kaul drusku enerģijas.

-       Lai nu tas paliek, Saša. Ta nav viņa vaina, tas atkarīgs no viņa rakstura un arī no audzināšanas. Bet visa visuma viņš tomCr ir krietns zCns.

Pa to laiku Boriss, izskrējis cauri visai pilij, ar tadu sparu iedrāzās savas sievas istaba, ka skaista Fuksija, kas sapņodama sēdēja šūpuļkrēslā, izbailēs iek! iedzas.

-   Kas tev noticis?! - viņa iesaucas. - Tu jau sacel tadu troksni, ka jadoma: kovboji uzbrūk pilij.

-   Ā, kovboji! Pat kovboji? - Boriss lava vaļu dusmām. - Vai cilvēkam nav jākļūst trakam aiz niknuma? Vispirms man jāredz, ka tu skraidi pakaļ šim Vinkclam un vārda tieša nozīmē aprij viņu acīm, it ka nebūtu ēdusi… nu, labi, manis dēļ - kaut tas ir neglīti, visaugstākā mēra neglīti, saka krusttēvs Marscls…

-   Lai krusttēvs Marscls rūpējas pats par savam darīšanām, - skaista Fuksija viņu. sausi pārtrauca.

-   Bet viņš to nedara, viņš rūpējas arī par tevi! - Boriss atcirta, skraidīdams turp un šurp pa istabu.

-    Ar kadam tiesībām, lūdzu? - viņa jautāja, saraukdama degunu.

-   Tas taēu skaidrs kf> sēņu mērce - viņš taču ir mans krusttēvs! - Boriss pieradīja savu apgalvojumu.

-   Tavs, bet nc mans! - Fuksija atjautīgi atcirta.

-   Tas vienalga, tu esi mana sieva, un cs esmu viņa krustdēls, par kuru viņam jārūpējas, - Boriss aizkaitināts kliedza. - Tāpēc viņš necieš savā namā tavu muļķīgo flirtēšanu ar Hansu Vinkclu. Saprati? Un arī cs to necietīšu!

-   Interesanti, - Fuksija ļoli mierīgi runāja. - Ja esi beidzis, Boris, lūdzu aizver to logu.

Boriss ar' tādu sparu aizcirta logu, ka tas nošķinda.

-   Pateicos, - Fuksija izjusti sacīja.

-   Ak, muļķības! - Boriss norūca. - Es aizliedzu tev turpmāk tā uzvesties!

Fuksija smaidīdama šūpojas sava krēslā, un viņas vienaldzība ta saniknoja Borisu, ka viņš no jauna metas gandrīz jau zaudētā kaujā.

-    Aizliedzu! - viņš ierēcās tā, ka balss tam aprāvās un uznāca klepus. Tad viņš gluži omulīgi turpināja: - Vai zini, Fuksij, visi ļaudis jau smejas par tevi, ka tu raksti Vinkclam slepenas vCstulītcs.

Šūpuļkrēsls uzreiz palika mierā, un Fuksija izslcjās kā kobra, kas nojautusi ienaidnieka tuvumu.

-   Kas to redzējis? - viņa skarbi jautāja.

-  Kas gan lai būtu to redzējis? - Boriss atjautāja, un Sašas vārds tam bija jau mčlcsgalā. Bet, par laimi, viņš vēl laikā atjēdzās, ka ģimenes miera labā to ieteicamāk noklusēt.

-  Kas to redzējis? - Fuksija atkārtoja, uzsvērdama katru vardu.

-    Kāds, kas nav akls, - Boriss atbildēja un vēlreiz piespieda sevi iekvēloties dusmās, kaut tagad, ņemot vērā Fuksijas dzirkstošās acis, tas bija diezgan bīstami. - Vārdu sakot, - viņš paceltā balsī turpināja, - cs aizliedzu tev šādas muļķības! Un, ja lieta tūlīt negrozīsies, cs bez žēlastības pieprasīšu mūsu laulības šķiršanu!

-   O, lūdzu! - viņa zobgalīgi iesmējās.

Boriss atzina, ka pienācis laiks atkāpties. Cienīgā gaitā viņš aizgāja līdz durvīm, bet tur vēlreiz pavērās atpakaļ.

-   Tiešām, Fuksij, lā ncicl, - viņš pārliecināts sacīja. - Mūsu aprindās to uzskata par briesmīgi neglītu uzvešanos, ja kādam izrāda tik karstu dievināšanu, ka tas vairs nezina, kur glābties no tās, un …

-    Liels paldies par jauko pamācību! - Fuksija mākslotā vienaldzībā viņu pārtrauca. - Bet, kad jauna, labi audzināta meitene no jūsu aprindām norunā naktīs satikšanos, kā lepnā Zigrīda un gudrais kavalieris Spinijs pagājušajā naktī, lad las pieder pie labā toņa,.vai nav tiesa, mans mīļais?

-   Ko tu stāsti? - Boriss pārsteigts iesaucas.

-      Pati savam acīm redzēju! - Fuksija pamāja ar galvu.

-   Tiešam, bez jokiem?

-   Pavisam nopietni!

-       Sasodīts, ko gan krustlčvs Marscls teiks par to ? Nu, tur cs zinu kadu, kas tiks izmests pa durvīm, - to cs droši zinu. Un cs neizliešu viņa dēļ nevienu asaru, šī riebīga tēviņa dcļ, tik tiešam ka mani sauc vairāk par Hrizopru neka par AkatCinu!

So apgalvojumu Boriss izteica jau aiz durvīm, steigdamies atpakaļ uz firsta darbistabu.

Tur Saša pašreiz pievāca savus zīmēšanas piederumus.

-       Nu? - Hohvalds noraizējies jautāja, vērodams krustdēla seju, kura arvien vel atspoguļojas samulsums.

Boriss tikai atmeta ar roku.

-       Viss nokārtots, - viņš apgalvoja. - Pamatīgi izteicu Fuksijai manus uzskatus…

-   Tiešam pamatīgi? - Saša neticīgi ieminējās.

-      Domāju gan! Es tā kliedzu, ka vel tagad rīkle sūrst… Starp citu, viņa noklausījās ļoti vienaldzīgi.

-      Protams! - Ja viens kliedz, otrs vizbic2āk mCdz klusēt, - Saša sausi piezīmēja. - Jautājums tikai, vai viņa maz saprata, kāpCc lu' kliedzj,?

-      Un kā vel! - Boriss pašapzinīgi atteica. - Kad cs sadusmojos, cs kļūstu šausmīgs! Un šoreiz cs tiešām biju nikns.

-      Bet tev… kā to lai saka… lcv bija tik… dīvaina sejas izteiksme, kad tu ienāci, - Hohvalds ierunājās.

Borisa uzvaras priekā starojošā seja atkal pieņēma nupat pieminēto izteiksmi.

-   Ja, vai zini, krusItCv, - viņš sacīja, - ta jau arī ir traka lieta. Es nemaz nezinu, vai lai stāstu tev par lo…

Un Boriss pastāstīja, ko Fuksija tam bija teikusi par Zigrīdu un Spiniju.

-  Protams, tev. vajadzēja man lo teikt, - Hohvalds iesaucas, un viņa piere draudoši saraucas. - Tas bija tavs pienākums, jo lu taču zini, ka cs esmu Zigrīdas aizbildnis. Talako atstāj mana zināšanā. Gan cs pratīšu izmantot savas aizbildņa tiesības.

Salti un trīcoši pirksti pieskaras viņa .rokai, un firsts ielūkojas Sašas nobalušaja, sāpēs pārvērstajā sejā.

-   Nekaitiniet viņu, krusttēv, viņš ir bīstams, - viņa klusi lūdza.

Hohvalds saņēma neglītās mcilcncs skaisto, slaido roku savējā un bijīgi lo noskūpstīja.

-    Neuztraucies, mana labā Saša, - viņš lepni sacīja. - Es nebīstos no viņa, lomēr pateicos tev. Es vispirms iešu pie tavas mālcs - lur būs liela izrunāšanās, bet jau iepriekš jūtos kā uzvarētājs. Tikai drosmi, mīļā! Tu, Boris, pateicies savai labajai māsai, kas aiztaupīja man izskaidrošanos ar Fuksiju; jāatzīstas, ka šajā gadījuma cs arī nebiju gluži drošs par savu uzvaru. Tagad tas vairs nav vajadzīgs, jo Saša grib dalīties ar tevi savā mantojumā, lai palīdzētu tev kļūt patstāvīgam.

-   Saša? - Boriss iesaucās, tumši pietvīkdama Nē, to cs nevācu pieņemt!

Ak, muļķības, - Saša gurdi smaidīdma piezīmēja. - Ncm vien droši, jo ja man izdosies sasniegt mērķi, ko esmu izvēlējusies, cs būšu vēl bagātāka nekā tava Fuksija. Un no viņas tu nedrīksti būt atkarīgs.

-   Saša… goda vārds, cs nezinu, ko tur lai saku! - Boriss aizkustināts iesaucās.

-    Pasaki viņai tikai to, ka viņa ir pērle, - Hohvalds pamācīja un atstāja brāli ar masu vienatnē.

Hohvalds tomēr negāja tieši pie masas. Vispirms viņš palūkojas, ko dara Irisa. Atradis viņu nomodā, viņš īsumā atstāstīja visu, kas noticis. Viņi vienojās atstāt Zigrīdu pilnīgi mierā, lai neierosinātu tās spītību. Ka Spinijam jāatstāj Hohvaldc - tas bija skaidrs pals par sevi. Tomēr arī Irisa, tāpat kā Saša, bija noraizējusies.

-   Es nekādā ziņā negribētu viņu aizkaitināt, - viņa biedinoši sacīja. - Tēvs stāstīja, ka Romā Spinijs esot bijis pazīstams kā bīstams duelants.

-    Viņš neizaicinās mani, un nošaut mani bez kādām ceremonijām, man šķiet, uz to viņš tomēr nav spējīgs, - Hohvalds mierīgi paskaidroja. - Tas gan būtu jauki, ja man pašam savā namā būtu mierīgi jāpanes no kāda svešinieka viss tikai tāpēc, ka tas nejauši ir labs šāvējs!

Pēc tam firsls devās pie savas māsas, kuras aizspriedumi tam sagādāja maz raižu.

Viesu piebūves koridorā viņš satika Hansu Vinkclu, kas nāca pretī ar uzplēstu vēstuli rokā.

-    Gaišība, es pašreiz gribēju iet pie jums, - mākslinieks sacīja. - Es nupat saņēmu uzaicinājumu rītvakar Hamburgā dziedat "Zigrīdā" un nekādā ziņā nevaru atsacīties. Vai drīkstu lūgt gaišību vēl šovakar dot man vāģi, lai varu nokļūt piestātnē uz nakts vilcienu?" Tas atiet pulksten deviņos un Četrdesmit piecās minūtēs.

Hohvalds uzmeta dziedonim vērīgu skatienu.

-   Vāģis tiks piebraukts vajadzīgā laikā, - viņš atbildēja. - Es tomēr nožēloju, ka jūs tik ncgaidol pārtraucat viesošanos manā namā.

Gaišība ir ļoli, ļoli laipns, esmu patiesi aizkustināts, - Vinkcls sirsnīgi sacīja. - Kā gan lai atmaksāju jums to viesmīlību, kādu esmu baudījis jūsu pilī?

Vienīgi mCs esam parādā jums pateicību, Vinkcla kungs! MCs ilgi neaizmirsīsim jūsu apburošo personību un cēlo mākslu, ko esat mums sniedzis, - Hohvalds izjusti sacīja. Tad, cieši lūkodamies Vinkclam sejā, viņš turpināja: - Ceru tikai, ka šis uzaicinājums jūs tiešām vilina, jo atceros, ka vēl aizvakar jūs noraidījāt divus piedāvājumus no ļoti ievērojamām skatuvēm.

Vinkels atbildēja ar saprotošu skatienu.

-    Gaišība, - viņš sacīja, - ir gadījumi, kad jāizmanto pirmā izdevība, lai liktu prom no kādas vietas. Mani pat nepazīdams, jūs parādījāt man lielu godu, uzaicinot mani viesoties jūsu pilī. Es pats nevarētu sev piedot, ja atmaksātu jūsu laipnību ar ļaunu… Es rītvakar gribu uzslālics Hamburgā, lai vienā cirtienā atraisītu sarežģīto mezglu.

Es novēlu jums vispilnīgāko izdošanos! Hohvalds silti atbildēja.

-   O, pateicos! - Vinkels sirsnīgi iesaucās.

Firsts cicši spieda viņam roku.

-  Jūs esat mīļš, krietns cilvēks, - viņš aizkustināts sacīja. - Man šķiet, mēs pilnīgi saprotamies. Jūs taēu atkal apmeklēsit mūs, vai nav tiesa? Jā? Tas ir jauki. Zināms, vienmēr šeit nav tik stipras vīraka smaržas, ar lo jūs tiekat diezgan apkvēpināts jau savā darbā, un šejienes svaigais gaiss, kur jūs varat justies kā cilvēks slarp cilvēkiem, dažreiz ,būs jums patīkama atpūta. Mēs vēl redzēsimies pie galda. TomCr jau iepriekš saku: uz redzēšanos!

-  Uz redzēšanos! - Hanss Vinkels līksmi atkārtoja.

Hohvalds turpināja ccļu, sevī nodomādams, ka

viņa krustdēls Boriss acīmredzot pieder tiem Četrkājainajiem, kas pat no jumla mesti paliek stāvam kājās. Kas gan notiktu, ja slavenais dziedonis nebūtu tik krietns un godīgs cilvēks, kas labāk bēg no kārdinājuma, neka paņem to, kas viņam tik vilinoši tiek piedāvāts? Tad krievu sabiedrība droši vien kļūtu ar vienu skandālu bagātāka. Boriss tiešam varēja lepoties ar to, ka viņam laimējas pie citiem.

Hrizopras kundze bija lieliski izgulējusies, un Hohvalds viņu atrada ļoti laba garastāvoklī. Izrunāšanās, ka viņš jau bija paredzējis, iznāca liela, tomēr ģcncralienes pretošanās nebija tik dedzīga, ka to varētu atzīt par nepārvaramu. Ka pēdējo iebildumu Hrizopras kundze izteica apstākli, ka mākslinieku garie mali un gludi skūtas sejas viņai csol pretīgas, uz ko Hohvalds aizrādīja, ka Saša tada gadījuma varētu nodzīt matus līdz Adai un bārdas skūšanu ka nevajadzīgu pavisam nepiekopt. Hrizopras kundzei par šadu priekšlikumu bija jāsmejas, un tas sniedza uzvaru, ta ka viņa nopūzdamās nolika ieročus, jo brāļa uzskati viņas acis bija nemaldīgi un viņa vienīgi aiz paraduma bija cēlusi pret tiem tukšus, nepamatotus iebildumus. Liela beidzas ar lo, ka Saša tika uzaicināta, asarām acīs apskaula un norāta turēties taisni. Tika norunāts, ka viņa jau nākamajā diena dosies uz Minhcni.

Sašas pavadīta, Hrizopras kundze iegāja pie Zigrīdas, apskāva lo un izstāstījusi visu, lūdza viņu turpmāk būl mcilas vielā. Zigrīda salla un bāla sēdēja dīvāna slūrī un, likās, nemaz nedzirdēja ģcncrālicncs pļāpāšanu. Pastāstījusi par nodomāto ceļojumu uz Angliju, Hrizopras kundze ieteica Zigrīdai satikties pēc tam Ķelnē un reizē atgriezties savā ziemas dzīvoklī Florcncē.

- Jā, jā… - tas bija viss, ko Zigrīda nomurmināja.

-   Hohvaldc alkal iestāsies klusums, - Saša tcica, izmantodama mirkli, kad mātei bija jāatvelk elpa.

-   Krusttēvs Marscls man nupat tcica, ka Vinkcla kungs jau šovakar aizbraucot uz Hamburgu, kur tam jāuzstājas "Zigrīda". Rīt aizbraukšu arī cs, matc jau krava ceļasomas, arī Fuksija vairs ilgi ncnocictīsics šeit, kad nebūs vairs ko pielūgt, un…,

-    viņa mirkli klusēja, vērīgi lūkodamas Zigrīda, un man šķiet, arī marķīzs drīz dosies talak.

-   DRĪZ? - Zigrīda iesaucas, uzreiz nomezdama savu vienaldzību un izsliedamās.

Nabaga Saša, kas savā labsirdība bija uzskatījusi par vajadzīgu dot Zigrīdai šo mazo mājienu, jula, ka viņas nonicināta sirds sāpCs saraujas.

-   Ja, drīz, - viņa klusu atkārtoja, jo zināja, ka firsts Hohvalds varbūt jau šajā mirklī runa ar kavalieri.

-   Ka tu to zini? - Zigrīda strauji, tomCr bez redzamam sapCm jautāja.

0, cs to ta saprotu, - Saša atbildēja, izvairīdamas no Zigrīdas saltā, caururbjoša skatiena. Un viņa ātri piebilda: - Liekas, tikai labais profesors vel paliks šeit ka dzelzs inventārs.

-   Sis vecais, riebīgais ķCms ar vardes seju - cs viņu ienīstu! - Zigrīda tik dedzīgi iesaucas, ka Saša izbrīna saskatījās ar mati. - Nesaprotu, ka gan Marscls var paturCI šeit tādu rieboni.

-   Nabaga profeso/s! - Saša ironiski iesaucās. - MCs citi lik labi ieredzam viņu!

-    Vai tad kavalieris jau ko runājis par savu aizceļošanu? - Zigrīda jautāja, ar nicīgu rokas mājienu atvairīdama no sevis ftirunu par profesoru. Kas gan viņai daļas gar profesoru? Un tomēr nupat iztciklā nicināšana bija smalka nojauta, par kuras cCloņicm viņa nejautāja.

Sašai tika aiztaupīta nepatīkama atbilde, jo šajā acumirklī durvīs parādījās Irisas galva. Arī viņa zināja, ka viņas vīrs pašreiz sarunājas ar Spiniju, un viņa bija nākusi ar apzinātu nolūku.

Ā, tātad šeit apspriežas kongress? - viņa iesaucās, ienākdama istabā. - Saša, apsveicu tevi no visas sirds un arī tevi, Olga, ar šādu meitu! Kas ir viņas māte? - ļaudis reiz jautās, drūzmēdamies ap viņas gleznām.

-   Bet Irisa! - Saša jaulri iesmējās.

Ko lai dara, tavs vīrs mani pierunāja, Hrizopras kundze sacīja un smaidīdama pamāja svainei ar galvu. - Ceru tikai, ka Saša vienmēr ģērbsies pieklājīgi.

-  Cerēsim labāko! - Irisa smiedamās iesaucās un, satvērusi Sašu, dažas reizes apgrieza to sev apkārt.

Zigrīda nicīgi novērsās. Irisa lo redzēja, bet iztulkoja citādi.

-   Ak, nabadzīte, vai lu arvien vēl jūties tikpat slikti? - viņa līdzjūtīgi jautāja, nosēzdamās Zigrīdai līdzās uz dīvāna un aplikdama roku tai ap vidu.

Bcl Zigrīda strauji pietrūkās kājās un skarbi atraisījās no viņas skāvieniem, it kā pēkšņi būlu sajutusi čūskas pieskaršanos.

-    Lieciet taču mani mierā! - viņa aizkaitināta iesaucās. - Kā gan cilvēks lai atpūšas, ja to katru mirkli traucē ar pļāpāšanu? - viņa piebilda, novērsdamās ar neslēptu riebumu.

Saša to redzēja, un viņas seja dusmās pietvīka.

-    Tu pārspīlē, Zigrīd, - viņa sausi sacīja. - Saņemies taču, kā gan tas izskatās? Taču ka Irisa ir "likai" tava māsa, nevar būl rupja bez kāda iemesla!

-  Ak, lai paliek, Saša, - cs jau neņemu lo ļaunā, - Irisa smaidīdama apgalvoja, kaul asaras viņai bija sakāpušas acīs. - Jā, kāpēc cs īsli atnācu: sarīkosim mazu izbraukumu uz mczu, vai jā? Debesis skaidrojas, un tā būs lieliska vizināšanās. Es jau liku iejūgt zirgus un pati los vadīšu. Tātad saposieties! Zigrīd, nāc, cs sasukāšu tev matus. Uz pusdienām būsim atpakaļ.

-   Es palikšu mājās, - Zigrīda strupi paziņoja.

-  Apžēlojies, kas gan var būt labāks priekš taviem nerviem kā šāds brauciens spirgtā gaisā? Arī Marscls saka to pašu. Tātad kusties veiklāk, dārgumiņ, - Irisa centās viņu laipni pierunāt.

-   Es palikšu šeit, - Zigrīda skarbi atbildēja.

TomCr Irisa neatlaidās.

-   Esi taCu prātīga, mīļā! Tu padari sevi slimu un mani gluži nelaimīgu, jo man jātic, ka mana vakarējā spokošanās bibliotēkā vainīga pie tavas slimības.

-   Es palikšu šeit, - Zigrīda nelaipni atkārtoja.

-    Ak ne, nāc līdzi! - Irisa lēnīgi lūdza. - Iedomājies, ko gan teiktu mūsu mīļie vecāki…

Nepiemini MANUS vecākus! -Irisa naidīgi iesaucās. - Tev… tev nav nekādas daļas gar viņiem!

-    Man šķiet, tomCr, jo viņi taču ir arī mani vecāki, - Irisa nopietni, bet arvien vCl tikpat laipni atteica. - Bet nu pieliek un nāc!

-  Es palikšu šeit, - Zigrīda ceturto reizi atkārtoja.

-   Mans Dievs, ļauj taCu šai stūrgalvei spītēties, cik vien tai patīk, viņa zaudēs, nc mCs! - Saša nepacietīgi iesaucās, vilkdama Irisu prom. - Nāc, māt! Zigrīd, ja cs vardu tevi piekaut, cs to darītu ar vislielāko prieku! Tas būlu jāzina krusttēvam Marsclam, ka tu moki savu māsu! Bet gan jau cs viņam lo pateikšu - uz lo vari paļauties!

-   Saša! - Zigrīda, iekliedzās un, pieskrējusi pie jaunās meitenes, ārprātīgās dusmās satvēra tās elkoni. Bet jau nākamajā acumirklī viņa atkal atjēdzas. - To tu nedarīsi - to sauc par aprunāšanu, ja nemaldos.

-    Es darīšu, ko alzīslu par labu! Ka tu to nosauc, tas man gluži vienaldzīgi, - Saša enerģiski atcirta. - Vai doma, ka krusttēvs Marscls pacietīs, ka tu, izmantodams masas tiesības, spīdzini viņa sievu! Nē, dārgumiņ, tā viņš nebūs ar mieru!

-   Saša! - Irisa klusu lūdza.

-    Ak, ko! Sāda muļķīga rīcība mani pārāk uztrauc, - Saša atbildēja. - Lai viņa paliek, Iris! Kad viņa redzēs, ka citi nepievērš uzmanību tās untumiem, gan tad viņa pati nāks pie prāta!

-   Varbūt tas tiešām būs pats labākais līdzeklis,

-    Hrizopras kundze pārliecinoši apstiprināja, un abas ar Sašu izvilka Irisu no istabas bez kādām ceremonijām, atstādams Zigrīdu vienu.

Jaunā grāfiene palika kā pārakmcņojusics stāvam, un viņas stingais skatiens kā nesaprašanā nolūkojas uz durvīm, kas nupat bija aizvērušās. Tikai, kad lejā jau noklaudzēja aizbraucošo ratu riteņi, viņa atmodās it kā no dziļa miega.

Ko nu lai daru? - viņa nomurmināja, pārvilkdama ar roku pār pieri. - Atkal sēdēt un domāt? 0, visas manas domas taču neatvairāmi griezās ap šo vienu vienīgo punktu. Lasīt? Es taēu pali nesaprotu, ko lasu, un slarp visām rindiņām asinssārtiem burliem redzu rakslītu vienu un lo pašu! Gulēt? Ak, cik labprāt cs gulētu, esmu tik nogurusi. Bet tad nāk šī svešā sieviete un atkal un atkal čukst man ausī… cs NEGRIBU dzirdēl, ko viņa čuksl. Un vienmēr likai lo pašu… Spinijs aizceļo? Es vēlētos, kaut viņš jau būlu prom. Es negribu viņu vairs rcdzēl, savām briesmīgajām acīm viņš nolasa manas slepenākās domas… Tomēr, nē

-   cs gribu viņu rcdzēl, man jāzina, vai…

Viņa apklusa un sāka steidzīgi ģērbties. Ja, viņa pat paņēma no vāzes divas krāšņas rozes un piesprauda tas pie krūtīm.

-   Ja cs gribu sasniegt savu mērķi, man jābūt skaistai, - viņa sacīja, aplūkodama sevi spogulī.

Pa to laiku Hohvalds tiešam bija licis lūgt marķīzu Spiniju ierasties viņa darbistaba. Sulainis sakuma nevarēja itāli atrast; viņa istaba izrādījās noslēgta. Tomēr brīdi vēlāk viņš iznāca no tas ar cigareti zobos. Viņš paskaidroja sulainim, ka esot gulējis.

-   Piedodiet, godātais kungs, - Ratajcaks sacīja, - jums uz muguras ir liels zirnekļa tīkls.

Kur tad cs to utu dabūjis? - Spinijs nomurmināja, nesaprašanā purinādams galvu. - Es taēu neesmu atstājis istabu.

-   Jā, kalpones ir tik nevērīgas, viņas vienmēr neuzmana, - Ratajcaks atzina, noņemdams zirnekļa tīklu un ar mazu kabatas suku tīrīdams kavaliera svārku muguru.

-   Pateicos, - Spinijs tcica, nevērīgi palocīdams galvu, un devās uz firsta darbistabu.

-  Zirnekļa tīkls ar putekļu kārtu pirksta biezumā!

Ratjacaks nomurmināja, domīgi nolūkodamies

pakaļ kavalierim. - Tādu nevarētu atrast pat neapdzīvotajās svinību telpās, kas tiek uzpostas tikai sevišķu svētku gadījumos. Uzmanību, Ratajcak, tas puisis bāz degunu arī tur, kur viņam nekas nebūtu meklējams!

Firsts stāvēdams sagaidīja Spiniju un bez kāda ievada uzsāka sarunu, neuzaicinādams to pat apsēsties.

Marķīza kungs, - viņš mierīgā, gandrīz veikalnieciskā tonī sacīja, - man ienākušas ziņas, ka pagājušajā naktī jūs pils neapdzīvotajā daļā esot slepeni saticies ar manu svaini, grāfieni Zigrīdu Erlcnstcinu. Ar šādu neapdomību jūs katra ziņā esat kaitējis šīs dāmas labajai slavai, tā ka cs, man par lielu nožēlošanu, esmu spiests jūs lūgt nc vien neatkārtot šādu gadījumu, bet arī, lai netiktu mīdīts kājām manas svaines gods, atstāt Hohvaldi.

Spinijs, kas sākumā bija klausījies ar pašapzinīgu smaidu, pie pēdējiem vārdiem atlēca atpakaļ.

-   Vai esmu pareizi sapratis? Jūs… izraidāt mani? - viņš iesaucās.

-   Nē, cs tikai lūdzu jūs aizceļot, - firsts ļoti mierīgi atbildēja. - Ja jūs lik labi saprotalics ar manu svaini, ka viņa ir mierā satikties ar jums tik neparasta laikā un tik nepiemērotā vietā, jūsu paša pienākums ir izsargāt viņu no visām varbūtējām aizdomām. Un tas iespējams vienīgi tajā gadījumā, ja jūs šķiraties no Zigrīdas. Bet, tā kā Zigrīda ir man tuva radiniece, kam cs nedrīkstu noslēgt sava nama durvis, lad jūsu pienākums ir atkāpties.

Spinijs stāvēja, noliecis galvu, un lēnām glāstīja savas ūsas.

-   No šī viedokļa jums varbūt taisnība, first, - viņš glūnoši sacīja. - Bet man tādā gadījumā jāuzsver, ka Hohvaldi cs atstāšu vienīgi kā oficiāli atzīts grāfienes Zigrīdas līgavainis.

Runājot viņa skatiens, vārda vistiešākajā nozīmē, urbās firsla sejā. Tomēr Hohvalds palika pilnīgi mierīgs un nesatricināms.

-   Nākamā gada maijā Zigrīda kļūs pilngadīga, - viņš pēc īsas klusēšanas atbildēja. - Tad man, atskaitot vienīgi morāliskas tiesības, vairs nebūs nekādas varas pār viņas lēmumiem. Tāpēc jums ar savas saderināšanās oficiālu paziņojumu būs jānogaida līdz tam laikam.

Spinijs izslējās visā augumā.

-   Vai tas nozīmē, ka jūs kā grāfienes Zigrīdas aizbildnis liedzat man viņas roku? - viņš skarbi jautāja.

-   Tā ir, - viņš cicši sacīja, pamādams ar galvu.

Draudoši kvčlojošām acīm kavalieris paspēra soli

uz priekšu.

-   Jūsu iemesli, first Hohvald?

-    Pirmkārt, Zigrīda pati nezina, ko grib. Viņa pašreiz atrodas svārstīgā stāvoklī, šodien tai rodas viena vēlēšanās, bet rīt jau pavisam cita, Hohvalds paskaidroja, nepievērsdams viesa draudīgajām kustībām nc vismazāko vērību. - Es bīstos, ka cilvēks, ar kuru viņa tagad saderinātos, drīz vien piedzīvotu rūgtu vilšanos…

-   Tikai nc es! - Spinijs viņu pārtrauca.

-    Labi, ja jau jūs esat lik pārliecināts, jums nenāksies grūti nogaidīt šo samērā īsc\ laiciņu - nepilnu gadu, - firsts mierīgi piezīmēja.

-  Es nebīstos no nepastāvības, jo grāfiene Zigrīda ļoli labi zina, ka neesmu cilvēks, ar kuru var rotaļāties. - Spinijs ar uzsvaru atbildēja. - Bet jūs rotaļājaties ar mani, first Hohvald! Jūs mierināt mani ar to laiku, kad grāfiene Zigrīda pati varēs brīvi lemt par sevi, bet izvairāties no atbildes, kāpēc jūs kā aizbildnis liedzat man viņas roku.

Hohvalds mirkli vilcinājās.

-  Vai varbūt Spinijs, Pcskajas marķīzs ir grāfienei Erlcnstcinai par mazu? - kavalieris glūnoši turpināja.

-  Jūsu vietā, marķīz, cs tik neatlaidīgi neprasītu atbildi, - firsts bez mazākā uztraukuma atbildēja. - Bet, ja jau jūs tā gribat: nevis Pcskajas marķīzs Spinijs ir tas, kuras esmu spiests liegt vācu muižnieces roku, bet gan Porta Rossa ielas senlietu tirgotāja kompanjons…

-   Ā! - Spinijs ierēcās kā ievainots zvērs.

-  Ncpārproticl mani, - Hohvalds mierīgi turpināja. - Tas, ka jūs toreiz bijāt nabags un dzīvojāt no savas mākslas - tas varēlu iedvest man vienīgi cienību pret jums.. Es tikai dziļi nožēloju, ka jūs izmantojāt savu mākslu… maldināšanai.

-    0, es jau zināju, ka jūs esat izdibinājis… izspiegojis manu rūpīgi glabāto noslēpumu!…

-  Marķīz, cs jūs lūdzu izvēlēties savus izteicienus rūpīgāk, tāpal kā to daru cs! - Hohvalds pavēloši iesaucās.

-    A, - Spinijs šņāca, - laikam gan tāpēc, ka jūs teicāt "maldināšanai", bet domājāt "krāpšanu"? Kāpēc lad jūs aicinājāt mani savā namā, ja jau nevarējāt atzīt mani par sev līdzīgu?

-  Es nebūtu to darījis, bcl mana māsa un Zigrīda ncalstāja man izvēli, - Hohvalds aukstasinīgi paskaidroja.

0, apvainojums pēc apvainojuma! - Spinijs iesaucās. - Bet jūs dosiet gandarījumu par savu izturēšanos, first Hohvald!

-   Jau kopš pusstundas cs lo vien likai daru, - firsls mierīgi atbildēja.

-  Es domāju - ar pistoli rokā, - kavalieris šņāca, pienākdams soli luvāk.

-   Tas būtu ļoli muļķīgi no manis, - Hohvalds atbildēja, paraustīdams plecus. - Ja ikvienam aizbildnis, kas grib noraidīl kādu savas aizbildināmās precinieku, būtu jāstājas pistoles priekšā, ar to katrā ziņā būtu daudz līdzēts pasaules apdzīvotāju skaita samazināšanā. Kā jau sacīts, marķīz, tie iemesli, kas ietekmē manu lēmumu un ko Zigrīda nezina, jums nevar būt par šķērsli pēc gada tomēr apprecēt manu svaini gadījumā, ja tad viņa atzīs manu padomu par nevajadzīgu.

-   A, cs jau redzu - gaišība ir arī gļēvulis! - Spinijs izsmejoši iesaucās.

Hohvaldu sagrāba dusmas, bet viņš tomēr apvaldīja tās.

-   Marķīz, cs vClrciz jQs lūdzu būt apdomīgākam savu vardu izvēle, - viņš sacīja mierīga balsī, bcl ar tadu uzsvaru, kjļ kavalieris atkal atkāpās soli atpakaļ. - Jūs esat atļāvies sev jau divus izteicienus, kādus nemēdz lietot kavalieru slarpa. Es pieļauju varbūtību, ka lic izskaidrojami ar jūsu nepilnīgajam zināšanām vācu valodas īpatnības. Turprclīm, ja jūs būtu tos lietojis apzinīgi, cs tūlīt ataicinātu šurp goda liccinickus, lai jūs viņu klātbūtnē atkārtotu savus vārdus. Tada gadījuma cs, protams, esmu gatavs katra laika pieņemt jūsu izaicinājumu.

Spinijs iecirta zobus lūpa. Lai cik slavens duelants viņš arī bija, divkauja ar Hohvaldu tam tomēr nesolīja nekādu labumu. Šāvieni, lai kads arī būtu lo iznākums, varēlu satriekt arī saites starp viņu un Zigrīdu, un, ja Spinijam vispār bija kāda vāja viela, lad ta bija tieši Zigrīda.

Tai;id no šīs puses firstam piekļūt nevarēja. Bet vai viņa zobens nebija abas pusēs ass? Zibens atruma viņš pagrieza ieroci uz olru pusi.

-   Sīs valodas smalkas īpatnības man kaira ziņa nav saprotamas, - viņš augstprātīgi sacīja. - Bcl tikdaudz cs tomēr saprotu, ka jūs, first, uzturat spēka savu noraidījumu. Nu, labi. Bcl varbūt jūs kļūsit pielaidīgāks, ja pateikšu jums, ka man zināms "Hohvaldcs sarkanas gaismas" noslēpums.

Tomēr cerētais iespaids izpalika. Firsts nekustīgs stāvēja tajā paša vieta, un sāpju ēna, kas pārslīdēja viņa sejai, bija tik apvaldīta, ka palika Spinijam nepamanīta.

-    Nu, un? - Hohvalds pēc brītiņa vienaldzīgi jautāja.

-    A, jūs mani ncsaprolat! - Spinijs Cukslēja, pieiedams Hohvaldam tuvu klat. - Es… cs zinu

sarkanas gaismas noslēpumu… zinu slepeno kapliēu, un zinu, ka šī gaisma apspīd jūsu upuri, ko jūs ar savu līdzzinātāju Ralajcaku csal tur noslēpuši…]

Viņš apklusa, bet Hohvalds arvien vēl nepaku-, slējās.

-   Nu, un? - viņš atkal jautāja.

Bet, mans Dievs, vai tad jūs arvien vēli nesaprotat? - Spinijs iesaucās, zaudēdams paciclību. - Es, cs esmu atklājis šo kapliču! Tikai nupat vēl es nāku no turienes…

-    Ar kādām tiesībām jūs, atlīdzinādams manu viesmīlību, csal izspiegojis veco cicloksni? Atļaujiet nu man šo izteicienu, ar kuru jūs pirmīt pagodinājāt mani, - Hohvalds nesatricināmā mierā sacīja. J

Spinijs nereaģēja uz šo piezīmi, viņš bija pārāk aizņemts pals ar savām domām.

-   Ar kādām tiesībā? Firsta kungs, cs vienkāršie gribēju iegūt kādu ieroci prel jums, - viņš paskaidroja. - Es vēl šodien atstāšu Hohvaldi, labi, to cs daru Zigrīdas dēļ, bet cs atslāšu šo namu vienīgi kā jūsu aizbildināmās oficiālais saderinātais vai arī…

-   Nu, vai arī? - Hohvalds mierīgi atkārtoja.

-    Vai arī es darīšu policiju uzmanīgu uz šo spokaino, sarkano gaismu, - kavalieris triumfēdams nobeidza.

-   A, jūs gribat mani denuncēt, ja esmu pareizi sapratis? - firsts jautāja.

-   Jā, to cs gribu! - Spinijs strauji atbildēja. - j Tas ir, protams, likai tajā gadījumā, ja jūs tomēr gribētu liegt man Zigrīdas roku.

-    Tas ir negrozāmi nolemts, - Hohvalds vēsi - atkārtoja, kaut dusmas viņā mutuļoja.

-   Labi, jūs pats atbildēsit par sekām! - Spinijs nošņāca.

-    Vai par tam sckam, kādas jūs varētu man sagādāt? - Hohvalds ironiski jautāja.

-   Jā, cs! - Spinijs augstprātīgi atbildēja. - Es neesmu radis mētāties tukšiem vārdiem, first, un nekad nemēdzu atkāpties no tā, ko esmu nolēmis. Es zinu, ka kāda kaste, kas vēl tagad glabājas tur, lejā, pirms nepilniem divdesmit gadiem - un šādi noziegumi Vācijā noilgst tikai PĒC divdesmit gadiem - tikusi atvesta šurp, un ka to pavadījis Ratajcaks; zinu arī šīs kastes baigo saturu, jo jūsu toreizējais zirgu puisis redzējis tās saturu! Jā, jūsu noslēpums nebūt nav tik rūpīgi noglabāts, kā jūs to varētu iedomāties, firsta kungs! Šīs kastes baigo saturu vēl tagad apspīd sarkanā gaisma, ko jūs esat iededzis savas lumšās sirdsapziņas nomierināšanai, cerēdams tāda !;ārtā izpirkt savu noziegumu…

r- Piedodiet, marķīza kungs! Nevis sirdsapziņas pārmetumi, bet gan pilnīgi apzināts mērķis man liek dedzināt šo sarkano gaismu, - Hohvalds arvien vēl mierīgā, tomēr skarbā balsī pārtrauca itāli. - Starp citu, jūs nepastāstīsiet tiesai nekā jauna, jo sarkanā gaisma gandrīz jau kopš divdesmit gadiem, ka jūs pilnīgi pareizi uzsvērāt, deg ar policijas atļauju.

Spinijs ironiski iesmējās.

-   O! Kāpēc tad tik noslēpumaini? - viņš jautāja.

-   Tas man nav jums jāpaskaidro, un cs vispār aizliedzu jums jautāt man tik nekautrīgus jautājumus, - Hohvalds pēkšņi iekvēlojās dusmās, un viņa balss skanēja lik draudoši, ka kavalieris neviļus atkāpās vēl soli atpakaļ. - Man šķiet, jūs csal tik rupjā kārtā pārkāpis visus pieklājības likumus, kādus uzliek namalēva viesmīlība, ka nav nozīmes lurpinai šo sarunu.

Firsta vārdi izskanēja tik nopietni, un viņa acīs kvēloja tik dziļš sašutums, ka Spinijs neviļus

atkāpās līdz pat durvīm, jo Hohvalds gāja tieši uz viņu. Uz sliekšņa kavalieris vēlreiz apstājās un, ironiski palocījies, draudoši sacīja:

-   Jūs pats gribējāt, labi, jūs vel dzirdēsit par mani!

Tad viņš izgāja.

Nobālis un dusmās trīcēdams, viņš devās cauri visai pilij uz savu istabu, lai sakārtotu ceļasomas. Lielajā zāle viņš satika Ratajcaku, kas izbrīnā nolūkojās tam pakaļ.

-    Vai mans kungs tevi sapurinājis? - sulainis apmierināts nodomāja, vērodams kavaliera neparasto uztrukumu. - Tas ir labi - nu reiz būs miers no tevis!

Viesu piebūves korpusā Spinijs satika Zigrīdu, kas pašreiz iznāca no savas istabas. Viņa izskatījās bāla, un acis tai nedabīgi mirdzēja, bet lūpas smaidīja.

Izlikdamās, il kā satikšanās ar Spiniju lai nāklu pilnīgi negaidot, viņa mākslotā pārsteigumā klusu iekliedzās.

Kavalieris sirsnīgi satvCra viņas baltās, pārāki slaidās rokas, ko lā sniedza viņam pretim.

-    Nu mums jāšķiras, - viņš aizžņaugtā balsī iesaucās.

-   Jāšķiras? - Zigrīda atkārtoja, un smaids viņas lūpās izdzisa. - Jūs gribat aizceļot? KāpCc tik pēkšņi?

-   Tāpēc, ka viņa gaišība firsls mani padzina! Spinijs atkal iekvēlojās dusmās.

-   Padzina? 0! Jūs pārspīlējat, - Zigrīda sacīja, ^ neticīgi kratīdama galvu.

Spinijs ieskatīja par labāku noklusēt sadursmes pirmcēloni.

-    Es nepārpīlēju, - viņš apgalvoja. - Es lūdzu firstam jūsu roku…

Kāda neapdomība! - Zigrīda to dedzīgi pārtrauca. '

-   Tās bija manas tiesības - viņš tāpat atbildēja,

-   tiesības, kuras jūs pati man piešķīrāt. Man šķita, ka pienācis laiks tās izmantot. Es tiku noraidīts, un, tā kā man liedz pat gandarījumu, tad cs mēģināšu sasniegt savu mērķi citā cc|ā.

-   Kādā ceļā? - Zigrīda izbijusies jautāja, abām rokām ieķērusies Spinija labajā elkoni un piekļāvusi seju tā plecam. Protams, tas notika tikai pēc tam, kad viņa bija pārliecinājusies, ka tuvumā neviena nav.

-   Es nodošu firstu tiesai uz zināmā zirgu puiša stāstījuma pamata, par kura pareizību cs pārliecinājos vēl pirms stundas, - Spinijs sacīja. - Tad mēs būsim līdzīgi, firsta kungs! - viņš piebilda, dusmās kratīdams dūri gaisā. - Tas, ko viņš man pārmet, ir tikai neliela novirzīšanās no taisnā ceļa, un arī lo viņam grūti nāktos pierādīt, turpretī tas, kas aptraipa viņa vārdu, ir nedzirdēts noziegums, kura pierādījums atrodams tur, lejā!

Zigrīda bija nobālusi kā mironis, un viņai bija ciešāk jāpieķeras kavaliera rokai, jo viss' sāka griezties tai acu priekšā.

-   Un ko viņš atbildēja uz jūsu draudiem? - viņa trīsošām lūpām jautāja.

-   0, viņš pat nenoliedza šo noslēpumu tur, lejā, un izskaidroja to kā likumīgu, policijas atzītu rīcību, - Spinijs nicīgi atbildēja un zobgalīgi piebilda: - Tas jau ir pazīstams. Noziedznieka pārdrošība - karātavu putna nekaunība! Mani viņš ar to nepievils!

-  Dieva dēļ, Fcrando, ncicsācict pret manu svaini nekā šajā lietā, tas kristu atpakaļ uz jūsu galvu!

-  Zigrīda Čukstošā balsī iesaucās, cicši pieliekdamās viņa ausij. - Es pazīstu Hohvaldu - viņš nekad nemelo. Un, ja viņš lik droši runā par lo šausmīgo, kas esot tur, leja, lad tur arī tiešam nav neka tāda, kas vardu kaitēt viņam. Es jos lūdzu - atsakieties no sava bīstamā nodoma viņu denuncēt!

Spinijs uzmeta caururbjošu skatienu jaunās meitenes bālajai sejai, kas arvien včl gulēja viņam uz pleca.

-    Jūs pēkšņi esat kļuvusi visai dedzīga firsta aizstāve, - viņš neuzticīgi konslalēja. - Vai atceraties mūsu sarunu Babia baznīcā?

-   Kā gan cs būtu varējusi to aizmirst? - Zigrīda iesaucas. - Jā, ja cs būtu pārliecināta par jūsu līdzekļu lietderību… Bet pēc visa, ko esmu no jums dzirdējusi, cs bīstos, ka šis līdzeklis iznīcinātu mūs, nevis viņu. Vismaz ncuzsācict šo lietu, kamēr nebūsiet saņēmis no manis ziņas. Es gribu, man vajag atrisināt šo noslēpumu! Nepārsteidzieties! Es rakstīšu jums, Fcrando. Jūs taču apsolāt man, ka nekā nedarīsiet šajā lietā, vai nav tiesa? Nekādu ziņojumu iestādēm, nekādu draudu vēstuļu, kamēr nebūšu šeit visu noskaidrojusi! Vai apsolal man to?

Un viņa uzsmaidīja Spinijam, vēl ciešāk piekļau- damās viņam, kaul viņas sirdī plosījās bailes.

Spinijs, šis cilvēku pazinējs, grāmatas "Dēmons sievietē" autors, ļāvās no viņas pievil lies *kā bērns, kam rāda saldumu sauju!

-   Nezinu… - viņš nedroši iesāka un ar lo jau bija pazaudējis.

Viņu apbūra šī gaišmatainā meitene, kas nu beidzot, aizmirsusi savu parasto skarbumu un atturību, tik cicši, lik sirsnīgi piekļāvās viņam, ka tam apreiba galva.

Viņš piekāpās, apsolīdams nedarīt neko, pirms nebūs saņēmis viņas piekrišanu.

-   Un ar kadu mierinājumu cs lai aizbraucu? - viņš beidzot jautāja, cicši pievilkdams viņu sev

klat.

Zigrīda klusēdama pasnieda viņam vienu no rozēm, kas tai bija piespraustas pie krūtīm, un bez pretošanās ļāva Spinijam noskūpstīt savas balas lūpas. Tas nodrošināja viņas uzvaru par šo neprātīgo cilvēku, kas iedomājās esam tik gudrs.

-   Ko tu doma vispirms iesākt? - Spinijs jautāja, palikdams slāvam viņas durvju priekšā.

-  Neesmu vēl skaidrība par to, - Zigrida izvairījās no atbildes, nebūt negribēdama uzticēt tam savus nodomus.

-   Vai gribi atklāt visu firsticnci? - vi'ņš atkal šaubīdamies jautāja.

Zigrīdas acis iekvēlojās.

-   Irisai?. - viņa iesaucās tik naida pilnā balsī, ka Spinijs satrūkās. Tomēr viņa tūlīt atjēdzās, ka ir sevi nodevusi. - Vai nebūtu labāk, ja mēs atstātu šo . neprātīgo bērnu pilnīgi mierā? - viņa savaldījusies piebilda. - Es nemaz nebiju domājusi par viņu…

-   Tas nav tiesa, - Spinijs Cukštēja, uzmezdams Zigrīdai caururbjošu skatienu, tā ka Zigrīda novērsa acis un cicši saknieba lūpas. - Zigrīd, savaldi sc*i! Palīdzi man meklēt un darīt visu, lai varam nogāzt firstu no tā sasniedzamiem augstumiem, bet VINU atstāj mierā. Vai tad nepieliek jau ar to, ka satriecam viņas dievu? Bet mūsu pašu dēļ tu nedrīksti nodarīt firsticnci Irisai nc vismazākā ļaunuma!

-   Nē, - Zigrīdas skatiens atkal pieņēma stingro, tomēr nemierīgo izteiksmi, kas tik ļoti uztrauca Irisu. - Ka gan cs varētu viņai ko nodarīt, kad tā sieviete vienmēr nāk pie manis un aizliedz man viņu aizskart? - viņa piebilda kā sapnī.

-   K^Sda sicviclc? - Spinijs izbrīna jautāja.

-   Sicviclc, kas lur rokas savus matus, - Zigrīda negribēdama paskaidroja. - Es biju dažas reizes redzējusi to sapnī, bet kopš pagājušās nakls viņa radas man arī nomoda. Viņa saka, ka cs nedrīkstot darīt Irisai neka |auna. Es taču negribu viņai neka darīt… bet kāpēc viņa neiet prom? Viņa stāv jums līdzas…

Spinijs šausmas palūkojas atpakaļ, bet neka neredzēja.

-   Vai ta ir ta pati sicviclc, ko firstienc Irisa savu kāzu priekšvakara hipnozes stāvoklī redzēja slāvam blakus firstam? - viņš bikli jautāja.

-   Jā, jā… Bet cs negribu viņu vairs redzēt… viņa izskatās gandrīz līdzīga man, - Zigrīda nepacietīgi sacīja.

-   Dīvaini!… Dīvaini… - Spinijs domīgi pašūpoja galvu.

-   Jā, dīvaini, - Zigrīda mehāniski pamāja ar galvu. Tad tā pēkšņi izslējās. - Un nu - ardievu… uz redzēšanos! - viņa sacīja.

Spinijs labprāt būtu novilcinājis atvadīšanās brīdi, bet uz kāpnēm bija dzirdami soļi, un Zigrīda klusi iesteidzas sava istaba. Arī Spinijs uzskatīja par labāku nozust aiz savas istabas durvīm.

Palikusi viena, Zigrīda norāva no krūtīm atlikušo rozi, nometa to zemē, un mežonīga naidā samina to kājām. Pēc tam viņa sāka lik cītīgi mazgāt un berzt rokas un seju, ka tās maigā, ballā āda kļuva rožaini sārta.

-   Vai tas maz kādreiz būs nomazgājams? - viņa murmināja, aplūkodama sevi spogulī. - Ikviens šī cilvēka skūpsts ir netīrs traips, kas dziļi sūcas āda. Tevis dēļ cs viņam ļāvu sevi skūpstīt, Marsel! Viņš neko tev nedarīs, nenodos tevi. To cs esmu nopirkusi ar saviem skūpstiem. 0, cik dārgi! Es nejautāju, Marsel, vai lu esi vainīgs vai ne. Es mīlu levi, mīlēju jau pirms šīs nelgas ar Kaina zīmi!… Vai arī bCrnam ir tā pati zīme? Tas man jāredz…

Viņa bez apdomāšanās atstāja savu islabu un devfls uz bērnistabu, kur aukle aijādama mazo Zigfrīdu šurp un turp. BCrns bija labi izgulējies un izskatījās ļoli apmierināts ar sevi un visu pasauli. Mutē viņš turēja sidraba grabulīša ziloņkaula kātiņu.»

-   Palūkojies, tur nak krustmāte, princi! - krietna zemniece mazliet pārsteigta iesaucas, jo Zigrīda, kas nemīlēja mazo bērnu, reti picnaca pie Zigfrīda, kad aukle lo izveda darza. Tomēr sidraba grabulīlis bija viņas dāvana.

Krustmāte!… Es neesmu viņa krustmāte! Zigrida italiski protestēja, domas vēl kavēdamas pie savas sarunas ar Spiniju, kas bija notikusi šajā valoda.

Aukle mulsi iesmējās, jo viņa, protams, nebija sapratusi nc varda.

-  Vai viņš nav brašs, mazs puisītis, mans princis? - viņa lepni jautāja. - Godātajai komtesei vajadzētu redzēt viņu vanna, viņš izskatās lieši ka viens no tiem eņģelīšiem, kas redzami pils baznīcas aliarī! Un tik balts un rožains ka porcelāna lellīte! Tieši ka godata firslicncs kundze! Arī viņa ir tikpat balta, vēl baltāka ka godata komlcsc!

Zigrīda neklausījās aukles pļāpāšanā. Viņa likai uzmanīgi vēroja bērnu, kas lielam, zilam acīm lūkojas viņa… Irisas acīm…

-   Nevaru skaidri saskatīt, vai viņš ir apzīmēts vai nav, - viņa sevī nomurmināja. - Bcl kāpēc gan lai tā ncbūlu? Tas taCu ir V1NAS bčrns - nolicsātās mazdēls…

Viņa nodrebēdama novērsās, nedomādama par aukli, kas izbrīnā to uzlūkoja.

Sājā acumirklī atvērās durvis, un istabā ienāca Irisa. Viņas vaigi braucot bija pietvīkusi, un no visas viņas būtnes dvesa pretim jaunība, spēks un laime.

-    Tu šeit, Zigrīda? - viņa izbrīnā iesaucās. - 0, tas Zigfrīdam liels gods, - viņa līksmi piebilda, acumirklī aizmirsusi un piedevusi pirmītējo notikumu Zigrīdas istabā.

-   Jā, jā, cs atnācu palūkoties, kā viņš izskatās, - Zigrīda mulsi stostījās. - Viņš taēu slikti gulēja naktī, vai nav tiesa?

-   Jā, tā mums visiem bija briesmīga nakts, - Irisa laipni atbildēja. - Bet cik svaiga un rožaina tu izskaties, Zigrīd, vai esi gulējusi?

Zigrīda pārvilka ar roku pār seju, kas pēkšņi vēl vairāk pietvīka.

Nē, - viņa īsi atbildēja, visiem spēkiem pūlēdamās savaldīties.

Viņa zināja, ka Marscls to neciestu, ja viņa izturētos pret Irisu nelaipni. Kas zina, kas tad varētu nolikt. Varbūt viņš pat piespiestu Zigrīdu atstāt pili, viņš taēu bija tik akls un apmāts no šī radījuma, ko pasaule uzskatīja par viņas māsu!

Viņa patiešam sniedza Irisai pretim savu salto, bezjūtīgo roku, un augstsirdīgā Irisa to dedzīgi satvēra, uzlūkodama šo kustību kā mēmu lūgumu pēc piedošanas.

Žēl, ka tu nebrauci mums līdzi, - viņa piezīmēja, paņemdama bērnu rokās un maigi spiezdama to pie krūtīm.

"Kā madonna ar dievišķo bērnu," Zigrīda neviļus nodomāja, un mokoša skaudība iezagās viņas sirdī. "Marija - vienmēr viņa; Marta - vienmēr cs. Skaista dievmāte - ar kvēlojošu zīmi piere! Vai tad viņš lo neredz? Vai tiešām viņš var būt tik akls?"

Viņas pārdomas pārtrauca gonga skaņas, kas ziņoja par pusdienu tuvumu.

-  Zvans! - Irisa iesaucās. - Pec stundas ceturkšņa man jau jābūl pārģērbtai, cs to paveikšu arī dcsmil minūtes, vai nav liesa, Zi-gfrīd, mans mazais varoni? Tu jau esi pārģērbusies, Zigrīd? Šis tērps tev labi piestāv, tikai piespraud vel dažas rozes, uz mana tualetes galdiņa droši vien jau nolikts vesels klēpis puķu. Nāc, izvēlies pali! 0, adalu? Es tev iedošu. Zini, lo ar tirkīzu, kas lcv lik ļoti patika, cs tev to dāvinu, jo esmu tik priecīga, ka tu esi laba un mīļa. Protams, uz Fuksiju mums šodien būs jāgaida: no kokiem pilēja, un ūdens noskaloja viņas sejai visu pūderi. Mes ar Sašu lā smējāmies! Un, kamCr lik skaisli izsmCrCs atkal miltus, paies labs laiciņš!

Pļāpādama viņa pali ar lirkīza adalu piesprauda Zigrīdai pie krūtīm skaistu rozi un sniedza Zigrīdai skūpstu, kas pienāktos viņai. Viņa pat neievēroja, ka Zigrīda nc ar vārdu nepateicās par šo laipnību un skaisto dāvanu; viņa arī nepamanīja, ka Zigrīda nodrebēja, kad Irisas lūpas pieskārās lās vaigam.

Kā jau Irisa bija paredzējusi, uz Fuksiju nācās ilgi gaidīt. Bcidzol visi sCdās pie galda bez viņas, jo cilādi viesi, kam bija jāaizbrauc ar nakls vilcienu, nebulu paguvuši paCsl.

Cepetis jau bija galdā, kad beidzot ieradās arī Fuksija un aizelsusies nosēdās savā vietā.

-   KāpCc šodien Cdam lik agri? - viņa nevainīgi apjautājās.

-   Mes veselu pusstundu gaidījām tevi, dārgā, - Hrizopras kundze albildcja ar maigu pārmetumu balsī.

-        Pavārs neuzņemas vairs ilgāk galvošanu par ēdienu labumu, - Boriss īgni norūca. - Es pals biju virtuvē. Pavāra vielā cs būtu vēl niknāks, Fuksij! Pusstundu!… Pie lam pannā bija tādas lielas, kas nccicš nc mazāko vilcināšanos! Omāri jau tā bija pārāk sausi, krustmāt Irisa!

-   Vai lcv tā šķicl? - Irisa smaidīdama jautāja.

-   Bet lu taēu pals iedevi pavāram recepti…

Protams. Bet rcccplē laēu teikts: tūlīl pasniedzami galdā! - Boriss ņurdēja. - Un arī fazāns vairs nav lik sulīgs, kādam tam vajadzētu būt!

-      Mans Dievs, kāda nelaime! - Fuksija smiedamās iesaucās.

-      Jā, kulināra ziņā Boriss neatzīsi jokus! - firsts Hohvalds atzina. - Piedod, Fuksij, ka sēdamies pie galda bez tevis…

-   Bcl lūdzu! Brīvība, brīvība augstāka par visu!

-   Fuksija viņu pārtrauca.

-      Bet, tā kā marķīzs un Vinkcla kungs grib vēl šodien aizceļot, mēs taCu nevaram laist tos projām izsalkušus, - firsts pabeidza savu teikumu.

' Fuksija kļuva uzmanīga.

-       Kā… kāpēc es tikai tagad par to dzirdu? - viņa strauji iesaucās.

-      Droši vien tāpēc, ka tikai pēdējās stundās 1as nolemts, - Saša paskaidroja. - Tu nodarbojies ar savu tualcli un biji hermētiski noslēgta pret visu pasauli. Kurš gan būlu varējis lcv lo pateikt?

Nu, mana istabene, protams! - Fuksija aizkaitināta atbildēja.

-       A, lad jau gan mēs laikam būsim piemirsusi icsnicgl VIŅAI atliccīgo ziņojumu, - Saša smiedamies piezīmēja.

-      0, labai istabenei jāzina viss! - Fuksija visa nopietnība iesaucas. - Bet Luizc ir mazliet nevērīga pret saviem pienākumiem, - vai nav tiesa, Boris?

-       Viņa ir nekaunīga skuķe! - Boriss norūca, uzcītīgi tiesādams fazānu.

Fuksija strauji pievērsās dziedonim.

-   Vinkcla kungs, kāpēc jūs lik pēkšņi aizbraucat?

-   viņa uztraukti jautāja.

-       Nepieciešamības spiests, nc aiz paša gribas, firstien, - mākslinieks veikli izvairījās.

-   Ko tas nozīmē? - Fuksija izbrīnījusies jautāja.

Neviens viņai ncalbildēja.

-      Un kāpēc jūs nejautājat man, kas MANI spiez aizceļot? - Spinijs pārtrauca klusumu.

Ak, ja, kāpēc jūs aizceļojat? - Fuksija vienaldzīgi jautāja.

-   Spaidu karta! - kavalieris dzēlīgi atbildēja.

Fuksija mirkli nesaprašanā uzlūkoja viņu, bcl visu

aptvēra.

-       0, cs saprotu, - viņa nevainīgi atbildēja. - Jūs gribat aprunāties ar ārstu, jo pagājušajā naktī zeķēs vien pastaigājāties vecaja cietoksnī un esat dabūjis iesnas!

Atkal iestājās klusums, kura laikā Spinijs noslēpumaini smaidīja, bcl Zigrīda nobālusi un izbijusies lūkojās Fuksija. ^

-       Es jau tūlīl domāju, ka jūs saaukstēsities, - Fuksija ar ļaunu prieku turpināja. - Neapautas kājas un plāns muslīna tērps - tā taēu nav tik vētrainai naktij picmērotji tualete!

-   Jums taisnība, - Spinijs aukstasinīgi piekrita.

-    Bet jūs taēu varējāt būt lik laipna un kaul iepriekš brīdināt no šādas vieglprātības .sekām.

-       Veikli atmaksāts! - Fuksija iesmējās, nebūt ncsamulsdama. - Sakiet, - ko jūs atradāt tajās baigajās istabas? Pūccs, sikspārņus un žurkas? Nekas, jauka sabiedrība tamlīdzīgai ekspedīcijai!

-   Nu, katra ziņa labāka nekā ta, kuru atradāt JOS, firstien! - Spinijs vislaipnākajā tonī zobojās, izšaudams savu pCdejo bultu.

-  Kā tā? - Fuksija droši izaicināja savu pretinieku.

-    To, ko nebijāt meklējusi, - Spinijs vēlreiz izšāva bultu, - ūsas un - nekā!

Bet brīvās Amerikas meita nav tik viegli samulsināma. Fuksija tikai vienaldzīgi paraustīja plecus un turpināja Cst savu kompotu; cik dziļi šī bulta bija viņu ķērusi, neviens neredzēja un vismazāk Boriss, kas nesaprašanā uzlūkoja drīz marķīzu, drīz savu sievu, drīz atkal Zigrīdu, kuras seja likās kā izcirsta akmenī.

-   Ko. tad tas nozīme?! Vai tad šeit ir arī kāda teātra piederumu noliktava, kur var atrast ūsas? - profesors izbrīnā jautāja.

Firsts Hohvalds, kas saprata, ka Spinijs vel pedejā brīdī grib izprovocēt ķildu, pacēla savu glāzi, ko Ratajcaks nupat bija piepildījis ar šampanieti.

-   Uz manu viesu labklājību! - viņš iesaucās un vispārējā glāžu saskandināšana izbeidza bīstamo sarunas tematu.

Hohvalds tūlīt novirzīja sarunu uz pēdējiem notikumiem politikā.

Kad viesi bija piecēlušies no galda, - Fuksija izmantoja pirmo izdevību, lai tuvotos Hansam Vinkelam un uzsāktu ar to klusu, bet dedzīgu sarunu. Boriss, kas nenovērsa acis no dziedoņa sejas, tomCr nesaskatīja tajā nekā vairāk, ka vienīgi bijīgu pieklājību un parasto jautro smaidu.

Spinijam izdevās tikai uz mirkli satikt Zigrīdu vienatne, kad visi no ēdamistabas pārgāja salonā.

-       Vai firstienc AkatCina mūs pagājušajā nakti rcdzCjusi? - viņa jautāja, uzmezdama kavalierim draudošu skatienu.

Spinijs paraustīja plecus.

-  Pec ka jūs lo spriežat? - viņš nevērīgi atjautāja.

-   Bcl vardi, ko viņa izmeta…

-   Tikai uz labu laimi izšauta bulta, mana darga!

-   Cits nekas?

-   Protams, ne!

Zigrīda nepacietība plosīja savu kabatas lakatiņu.

-   Ko nozīmēja šī ķilda? - viņa jautāja.

-       0, viņa zina, ka ir mana vara! - Spinijs pasmaidīja un aizgāja sakārtot savas lielas.

TomCr Zigrīda nejutās mierīga. Jautāt Fuksijai? Viņas attiecības ar savu bijušo pielūdzēju nebija sevišķi draudzīgas, un viņa pazina Fuksijas aso, dzClīgo meli.

Mirkli vilcinājusies, viņa devās tieši pie firsta Hohvalda, kas stāvēja pie galda un pildīja ccļa pudeli ar konjaku.

-       KāpCc kavalieris tik pēkšņi aizceļo? - viņa klusu jautāja.

-      Vai lad viņš ncbūlu lcv lo pateicis? - Hohvalds neticīgi atjautāja.

Zigrīda nepacietīgi paraustīja plecus.

-   Tu noraidīji viņa lūgumu pCc manas rokas?

-   Pareizi.

-   KāpCc?

-      Dažu iemeslu deļ, kurus cs gribeiu paturCl pie sevis. Viņš to zina.

-   Un lāpCc viņš aizceļo?

-       Viņam būs vispatīkamāk, ja šeit visi domās, ka tas noticis tāpēc.

-        Marsel, kāpēc tu neatbildi man atklāti? - Zigrīda klusu, bet dedzīgi iesaucās. - Vai cs neesmu

pali tuvāka, kam jāzina lavi iemesli? Ko tu pārmet Spinijam? Vai ko negodīgu?

-   Vai cs jau neteicu tev, ka gribu paturēt šos iemeslus pie sevis?

Zigrīda juta, ka šeit nekas nav sasniedzams.

-   Nu, ar to man gan vajadzētu pielikt, - viņa sacīja. - Katra ziņa, - viņa piebilda, uzmezdama firstam smaidošu skatienu, - esmu tev pateicīga par šī nepatīkama pielūdzēja aizraidīšanu.

Hohvalds pārsteigts uzlūkoja jauno meiteni.

-   Zigrīd, vai tas nav mazliet… dīvaini? - viņš nopietni jautāja.

-   Vai tad cs kādreiz esmu izradījusi Spinijam savu labvēlību? - viņa augstprātīgi attrauca.

Hohvalds pakratīja galvu. Sāja ziņa viņa aprēķini nesaskanēja.

-   Un tomēr tu pagājušajā naktī satikics ar viņu? - viņš klusi jautāja.

-   Es? Kas to saka? Varbūt Spinijs pats? - viņa uztraucas.

-   Klusāk, Zigrīda, klusāk! Nekādu skandālu! Jūs esat redzēti.

-   0, - viņa nicīgi sacīja, - ļoli nožēloju. Tomēr redzētājs ir maldījies. Es pagājušajā naklī biju pavisam slima, bibliotēka piedzīvotas izbailes un briesmīgais negaiss bija galīgi sabeiguši manus nervus. Es naktī izgāju koridora un aizklīdu līdz pat vecajai pilij, man šķila, ka istaba man būs jānosmok. Tur cs saliku Spiniju; nezinu, ko viņš tur bija spiegojis. Viņš mani atbalstīja, jo cs biju tuvu nemaņai, un gribēja man kaut ko paradīt vecaja cietoksnī. Bet mani tas neinteresēja, un tad viņš pavadīja mani atpakaļ līdz manai istabai. Tas ir viss.

-    Cerēsim, ka las ir viss, - Hohvalds sausi noteica. Viņš tomCr nclicCja Zigrīdai, un ari viņa lo jula.

-   Labi, ka viņš aizbrauc, - viņa vēsi turpināja. - Es nerunāju vienīgi sevis dC|, jo man šķiet, ka Spinijs pazīst pili daudz labāk, neka las varClu būt veļams arī lcv.

-   Ā! - Hohvalds sarkastiski iesmejas. - Bet, - viņš diezgan skarbi piebilda, - tev taisnība: tiešām nav patīkami apzināties, ka slarp taviem viesiem ir cilvēks, kas izspiego tavu namu, lai tada veida iegūtas zināšanas izmantotu savās personiskas inlcrcsCs.

-   O, bet ja jau nekas nav atrodams…

-   Nebīsties, lādi godavīri vienmCr prot atrast lo, kas viņiem vajadzīgs, - Hohvalds šalli atbildēja.

-   Bet… - Zigrīda paspCra soli luvak, un viņas acis iemirdzējās, bcl vaigus pārklāja ickšCja uztraukuma sārtums. - Viņš neizmantos lo, ko ir izspiegojis,- Marsel! Par to ES parūpēšos, ES!

Hohvalds izbrīnā uzlūkoja svaini.

-    Veltas pūles, mīļā Zigrīda, - viņš sacīja, nevērīgi paraustīdams plecus. - Alslāj taCu šim cilvēkam viņa prieku. Nc tu, nc cs lur nekā nevaram grozīt!

-   Bet Spinijs ii bīslams cilvēks…

-   Ja! Tiesa, policija, ko? Ja jau viņš grib, lai viņu tur izzobo, tu tikpal ncspCsi lo novCrsl. Varbūl tas viņam būtu pat gluži veselīgi.

To teicis, Hohvalds pamāja svainei ar galvu un aiznesa Vinkclam piepildīto ceļapudeli. Gandrīz lajā pašā acumirklī sulainis ziņoja, ka rali piebraukti, un, tā kā Spinija vilciens uz. Frankfurti atgāja likai nedaudz agrāk nekā Vinkcla vilciens uz Hamburgu, lad abi brauca līdz picstālnci kopā.

No dziedoņa visi atvadījās ļoli sirsnīgi; arj atvadīšanās no Spinija bija pilnīgi korekta ui laipna, likai bez parastā rokasspiediena, kas ir viens no jaukākajiem viesmīlības likumiem. Vienīg Hrizopras kundze savā nevainībā ielūdza Spiniju uz visiem saviem "vakariem" Florencč, un arī Saš. nespēja pretoties vilinājumam sniegt itālim savu bālo, trīcošo* roku - laikam gan pēdējo reizi.

Tikai Fuksija nebija klāt pie abu kungu atva dīšanās. Kad rati jau bija aizripojuši, atlikušie nolēma pāricl uz terasi, no kurienes atklājās brīnišķīgs skals uz jūru, kas arvien vēl nebiji pilnīgi norimusi. Boriss pa to laiku kā sadedzis skraidīja pa pili, meklēdams sievu, un visbeidzot atrada to viņas istabā, kur Fuksija gulēja uz lāčādas un, aizmirsusi visu piesardzību prel savas sejas krāsu, nevaldāmi elsoja kabatas lakatiņā.

-   Mans Dievs, Fuksij, ko lu dari? - viņš izbrīni" iesaucās.

Man sirds lūzt! - viņa ievaidējās un pietrūkdamas kājās, kratīja abas dūrītes Borisam zem deguna. - Tā ir tava vaina! - viņa iekliedzās

Boriss soli atkāpās un pēkšņi sāka nevaldāmi smieties.

-    Nē, Fuksij, bet kāda tu izskaties! - viņš spiedza. - Pavisam raiba! Ha - ha - ha!

Asaru avoti Fuksijas acīs uzreiz izsīka. Vienā lēcienā viņa jau stāvēja tuvāka spoguļa priekšā.

-  Kā tetovēta nēģeriete! - Boriss arvien vēl locījās smieklos.

Viņam bija taisnība. Asaru un lāčādas spalvu ietekmē visas krāsas Fuksijas sejā bija sajaukušās raibās svītrās, kas piešķīra tai zināmu mezonīgumu Mirkli viņa mēmās šausmās vēroja dīvaino altēlu spogulī, tad viņa zibensātrumā pagriezās, un telpā atskanēja skaļš pliķis. Rokām seju aizsegusi, Fuksij: izskrēja no istabas, durvis gandrīz sadurdamas ar Hohvaldu, kas pašreiz ienāca.

-   Kas tad tas bija? - viņš izbrīna jautāja. - Es taču vel nupat dzirdēju tevi tik jautri smejamies…

-  Ja, un par to viņa man iecirta pamatīgu pliķi,

-   Boriss dusmīgi sacīja, ar roku berzēdams kreiso vaigu.

Hohvalds papurināja galvu.

-    Bērni, tā tas vairs neiet, - viņš pa pusei nopietni, pa pusei jokodams sacīja. - Viņa izslēdz levi no īpašuma tiesībām, viņa apveltī tevi pliķiem…

-   Tas bija tikai pirmais! - Boriss aizstāvēja savu sievu.

-   Tam jākļūst citādi! - firsts noteica.

-   Jā gan, tam jākļūst citādi! - Boriss uztraucās.

-    Jau no rītdienas, krusttēv, namā valdīs mans vārds un mana griba! Vai gribi saderēt?

Tā arī notika aiz tā vienkāršā iemesla, ka otrā rītā Boriss Akateinu - Hrizopru namā bija vienīgais patvaldnieks un nebija neviena, kas vardu noliegt viņa gribu, jo, kad viņš diezgan vClu atmodās, vairs neatrada Fuksiju nc gultā, nc arī pilī. Toties uz viņa naktsgaldiņa bija nolikta zaļa aploksne, un šajā vCstulC ar meļu tinti bija rakstīts: "Dārgais Boris!

Sekodama savai sirdsbalsij, cs tevi atstāju.. Senāk man šķita, ka mīla ir tikai izdomājums, bet nu redzu, ka lā eksistē arī īstenībā un ir atradusi vietu arī manā sirdi. Tāpēc cs atstāju levi un sekoju manas mīlas izredzētajam. Vēlāk rakstīšu tev, kad un kur ierosināsim mūsu laulības šķiršanu. Ja pie jums Krievijā tas nebūtu lik viegli panākams, tad varēsim šķirties Amerika - tur šī lieta ir visai vienkārša. Bet lu jau esi prātīgs zCns, tāpēc nemēģināsi sacelt lielu troksni. Manas lietas no Romas tu varēsi man atsūtīt; tikai pieņem kārtīgu iesaiņotāju. Adresi paziņošu vClāk. Neaizmirsti izņemt no bankas manas sudrablietas un visu kārtīgi atsūtīt man. Savas rotas cs jau pati paņemu līdzi. Par piemiņu no manis uzdāvinu tev abus Orlas rikšotājus… Bet, ne, labāk atsūti man arī tos, lic man noderēs. Neaizmirsti atsūtīt arī ratus! Un piemini laipnībā savu

Fuksiju.

P.S. Man ir pilnīgs manu lietu saraksts, tātad varu sūtījumu pārbaudīt.

P.S.2. Lūdzu uzņem šo lietu mierīgi. Uztraukums var tev tikai kaitēt."

Izlasījis šo vēstuli, Boriss mirkli stāvēja kā sastindzis. Viņš aizmirsa, ka kājās tam ir tikai rītakurpes un ka viņa apģērbs ir iespējami vienkāršs, kādu cilvēks mčdz valkāt tikai pašā rīla agrumā; viņš pat aizmirsa, ka las atrodas apdzīvotā namā. Zaļo vēstuli rokā sažņaudzis, viņš steidzās cauri visai pilij, garām vairākiem kalpotājiem, kas izbailes nolūkojās lam pakaļ, lieši firsta darbistabā, kur Hohvalds un Saša pašreiz sastādīja pedejā ceļojuma sarakstu, kamēr Irisa un Hrizopras kundze sedeja dīvānā un ar sajūsmu apbrīnoja Hohvaldu cilts mantinieka skaļos spiedzienus.

-   Boris! - Hrizopras kundze iekliedzās, kad viņas "saldais" tik neparaslā apģCrbā pēkšņi kā nelabā apsēsts ieskrēja istabā. - Dieva dēļ, Boris, šādā tualetē!…

-   Man laikam vajadzēja apģērbt fraku? - Boriss rūgti un pavisam neloģiski atcirta.

-  Kas tad īsti noticis? - Hohvalds mierīgi jautāja, bet Saša un Irisa mēmā pārsteigumā vēroja dīvaino parādību.

Mazais Zigfrīds liekas, bija noturējis krusttēvu par lielu, lēkājošu ķiparu un līksmi, to iekārodams, sniedzās pCc tā.

-     Kas gan lai būlu noticis? - Boriss aizelsies iekliedzās. - Fuksijas…

-  Mans Dievs, vai viņa slima? - Irisa lo pārtrauca.

-     Kur nu! Viņa aizbēgusi, pazudusi .kā Čigāns krūmos, - Boriss izsmejoši atbildēja, nomezdams zaļo vēstuli Hohvaldam priekšā uz galda un pals atkrizdams tuvākajā krēslā.

Hohvalds skaļi nolasīja vēstules saturu.

-    Kāds skandāls! - Hrizopras kundze vaimanāja. - Ko nu ļaudis leiks? Ak, šī riebīgā amcrikāniclc ar iclaszCna manierēm! Kā to nu lai noklusē?

Saša mirdzošām acīm nostājās brāļa priekšā.

-    Boris, - viņa enerģiski sacīja, - ja tu esi vīrs, nevis lupata, tad tu steigsies viņai pakaļ, uzgāzīsi tai uz galvas dažus spaiņus auksta ūdens, lai viņa atjēdzas, un noturēsi viņai lādu sprediķi, ka lā nezinās, cik vcca! Saprati?

-    Es pilnīgi pievienojos Sašas domām, - Hohvalds tcica. - Man liekas, ka Fuksiju VAR atgriezi pie prāta. Un to darīt, bez šaubām, ir tavs pienākums, Boris.

Boriss kaut ko nomurmināja sevī. TomCr viņam bija cienība pret firstu un viņa domām.

-     Redzi, krusttēv, šī vēstule var padarīt mani vai Irāku! - viņš iesaucās. - Tas ir visbriesmīgākais izsmiekls, kādu vien esmu piedzīvojis. Šī vēslulc…

-     Par šo vēsluli lu vari uzliet viņai uz galvas vel lieku spaini ūdens, - Saša sausi pārtrauca brāli.

-     Ko nu ļaudis teiks! Ko nu ļaudis leiks! Hrizopras kundze lauzīja rokas.

-     Izšķiries, Boris, - Hohvalds mierīgi sacīja. - Pēc manām domām, lcv jādodas viņai pakaļ un jāpārved mājās - vai nu šurp, vai arī jūsu pašu namā. Varbūt šis ir vispiemērotākais mirklis ar nelokāmu enerģiju ierādīt viņai īsto ceļu un reizi par visām reizčm izdzīt no galvas šādas muļķības. Tas tev jāmēģina!

Boriss nemierīgi grozījās sēdeklī no vienas puses uz otru. Mazais Zigfrīds ar vislielāko uzmanību un atzinību vēroja viņa straujās kustības.

-  Vai lai tevi pavadu? - Hohvalds jautāja, pārmijis ar Irisu ātru skatienu.

-   0, krusttēv, tu esi pārāk mīļš, goda vārds! 1 Boriss aizkustināts iesaucās un, pietrūcies kājās, metās viņam ap kaklu. - Protams, ja tu brauktu līdzi… cs gluži labi tiktu galā ar Fuksiju, ja vien… Kad brauksim, krusttēv? Un uz kurieni? ļ

Sašai vilcienu saraksts jau bija rokā.

-   Ātrvilciens uz Hamburgu pulksten dcsmit9s un Četrdesmit minūtes, - viņa lietišķi sacīja. - Fuksija acīmredzot aizbraukusi jau sešos un trīsdesmit minūtes. Sis vilciens pienāk Hamburgā tikai nedaudz agrāk kā jūsējais.

Kā tad .l.u zini, ka viņa aizbraukusi uz Hamburgu? - Boriss gluži pārsteigts jautāja.

Bet firsls jau bīdīja viņu uz durvīm.

-   Norunāts, mCs braucam desmitos un Četrdesmit piecās, - viņš sacīja. - Bet nu ej un apģērbies, Boris, ka nenokavējam vilcienu. Vai varbūl alnesl tev mēteli, lai gadījumā, ja lu kādu satiktu…

-   Ko nu, krusttēv, cs jau skriešu ātri!

-    Bcl tas tomēr nepadara levi neredzamu. Jau tas, ka mana sieva var apbrīnot tevi šajā brīnišķajā tērpā, man šķiet pieliekami… hm… bet tu varētu salikt ceļā Zigrīdu…

-   Arī viņa no tā nenomirs! - Boriss apgalvoja un aizskrēja, tāpat kā bija ienācis.

-   NC, tāds skandāls! - Hrizopras kundze, rokas lauzīdama nopūtās. - Vai tev skici, ka šis ceļojums varētu ko līdzēt?

-   Ja vien Boriss pratīs pienācīgi ictckmčt savu sievu, tad katrā ziņā! - Hohvalds pārliecināts nolcica.

Saša saknieba rokas dūrCs.

-   O, kaut es būtu Borisa vietā! - viņa sašutusi iesaucās. - Kā cs viņu pārmācītu!

-  Nu, lauvas tiesu uzņemos cs, - Hohvalds mierīgi paskaidroja. - Man nav ne vismazākās vēlēšanās noklusēt Fuksijai savas domas vai arī izteikt tās puķu valoda. Varbūt tad viņa reiz atzīs, ka vācu valoda nav trūcīgāka par amerikāņu!

Pusstundu vēlāk rati jau slāvēja pils ieejas priekšā. Saša, kuras vilciens atgāja likai dažas stundas vēlāk, ar sirsnīgu rokasspiedienu atvadījās no Hohvalda, vēlreiz pateikdamās par vfsu, ko tas bija darījis viņas labā. Nogaidījusi izdevīgu mirkli, viņa steigā iečukstēja svainim:

-   Krusttēv, nepaliec ilgi prom!

-    Kāpēc? Protams, nepalikšu ilgāk, nekā būs nepieciešams…

-   Redzi Irisa… tas ir, īstenībā Zigrīda… Viņas jau lā nelaipnais raksturs pēdējā laikā kļuvis neciešams, un, man šķiet, viņa sagādā Irisai ne mazums ciešanu…

-   Toties Irisai ir tik mīlīgs temperaments, ka viņa nekad nevarētu ar kādu sanīsties-, - Hohvalds domīgi iebilda.

-  Protams, nē. Un Zigrīda to- izmanto, lai dejotu, tā sakot, viņai uz galvas, - Saša dedzīgi atbildēja.

-   O, lai tas varētu notiki, tomēr vajadzīgi trīs: viens, kas to dara, otrs, kas to pacieš, un trešais,

kas lo atļauj. Un cs nebūšu šis trešais, - Hohvalds, uztraukti smaidīdams, noteica.

-   Bet pa to laiku, kamēr tu būsi prom! Mums, krieviem, ir sakāmvārds: debess - augstu, cars 9 tālu!

Hohvalds noliedzoši pakratīja galvu.

-   Nu, Boris, vai esi reiz saposics? - viņš uzsauca krustdēlam, kas pašreiz iznāca vestibilā, saģērbies ceļa mētelī. - Vilciens mūs negaidīs - tā ir viena no vilciena nepatīkamajām īpašībām. Tātad - uz priekšu! Ardievu visapkārt, uz drīzu redzēšanos! Sveika, Irisa! - Šos vārdus pavadīja īsti pilsonisks skūpsls. - Sveicini mūsu puisēnu! Ardievu, Olga! Ardievu, Zigrīda! Un jums, mīļo profesoriņ, nododu visus manus piederīgos un manu namu…

Labi, cs būšu nomodā par visiem. Un nu taisāties, ka tiekat prom! - profesors Glauhauss nervozi steidzināja.

Hohvalds saņēma profesora roku un gāja uz ratiem.

-   Parūpējieties par manu sievu, - viņš iečukstēja tam.- Papūlieties, lai viņai nav jāgarlaikojas, vai ja? Redzat, mana svaine ir visai nervoza, un tas ļoli apbēdina Irisu. Bet jūsu klātbūtnē viņa būs saudzīgāka pret lo.

-   Viss būs izdarīts, - profesors apgalvoja.

Mirkli vēlāk rati jau izripoja pa vārtiem. Irisa, 1

kas stāvēja durvīs, pali nesaprata, kāpēc sirds lai 1 pēkšņi kļuva tik smaga.

-    Nu, nu, manu mīļo firstien, - profesors tai līksmi uzsauca, - sagādājiet man šo vienīgo prieku: i neizskatāties tik noskumusi! Hohvalds lāču nebūs I ilgi prom.

-  Es zinu, zinu… un tas jau arī ir pārāk muļķīgi j no manis, - Irisa mēģināja jokot. - Bcl cs tur ļ nekā nevaru līdzCI, profesora kungs, man kļuva lik skumji…

-   Nu, ka lad! - profesors Glauhauss saprotoši pamāja ar galvu. - Tā sakot, pirmā šķiršanās, ko?

-   Jā. Bet tas jau nav las. Varbūt Marscls jau rītvakar būs atkal mājās… Vai viņš jums tcica, kāpēc brauc?

Profesors nošņauca degunu sarkanā zīda lakatiņā, kas nebija daudz mazāks par galdautu.

-   Firsts uzdeva man mazu uzdevumu. Teiksim tā: cik ir divreiz divi? Man šķiet četri. Ja nenotiek brīnums, šis ceļojums ir likai zemč nosviesta nauda. Un, kaut tas arī līdzčlu, cs tomēr novēlētu viņai laimīgu ccļu.

-  Bet, profesor! - Irisa dedzīgi iesaucās. - Zināms, jūs kā pārliecināts un nelabojams vecpuisis…

Katrā ziņā! - mazais zinātnieks smīnēdams apliecināja.

Hrizopras kundze, kas pa lo laiku kādā kaktiņā bija izkratījusi Zigrīdai savu sirdi, pienāca luvāk.

-   Irisa, cs bīstos, ka man atkal sāks sāpēt galva. Šādi pārdzīvojumi man tikpat kā inde. Es iešu atpakaļ savā istabā, atvadīšanās no Sašas mani droši vien padarīs pavisam slimu. Vai liksi klāt man galdu augšā?

-   Protams, ja vien tu vēlies, - Irisa atbildēja. - Es pali aizvedīšu Sašu uz piestātni. Kas brauks man līdzi?

-    Es labāk atvadīšos no Sašas jau mājās, - Zigrīda sacīja. - Šodien cs jūtos daudz labāk, tomēr ceru, ka dažas stundas VIENATNĒ un svaigā gaisā man nāks tikai par labu.

-   Šķiršanās sāpes - Fuksija teiktu, - Saša klusi nomurmināja, tomēr pietiekami skaļi, lai Irisa un arī Zigrīda varēlu lo dzirdēt.

Zigrīda paraustīja plecus un, paņēmusi no ģērbtuves vieglu lakatu un saulessargu, izgāja parka.

Irisa, Saša un Hrizopras kundze atkal uzkāpa augša, bet profesors devas atpakaļ uz bibliotēku.

-    Kaut šie ļaudis vismaz skaidri pateiktu, kas īsti notiek, - viņš sevī rūca. - Kas gan šai skaistajai Zigrīdai varētu būt pret manu feju firslieni? Kāpēc man jālauza galva, lai to izdibinātu. Bet uzmanīgi mēs tomēr būsim! Patīkami ļaudis, šie Hohvaldi. Bcl, kāpēc tic divi aizskrēja pakaļ izkrāsotajai jenkiju miljonārei, ta gan man ir mīkla. Viņiem ia laēu nav vajadzīga?… Hm, hm,..

Piecas minūtes vēlāk labais profesors jau bija iegrimis savas grāmatās un aizmirsis visu pasauli, tikai vienu lielu nē - savu uzdevumu.

Dažas stundas vēlāk devas ceļa arī Saša. Hrizopras kundze, kas tikai saka nojaust, kas īstenība viņai bijusi meita, kuras neglītumu ta ik dienas bija izjutusi ka dūrienu sirdī, izvadīja viņu veselām asaru straumēm. Kad vilciens jau bija sācis kustēties, viņa, mežonīgi vēdinādama kabalaslaka- tiņu, nokliedza pakaļ meitai:

-   Saša, Saša, stāvi taCu taisni!

Sī labā pamācība arī bija vienīgā, ar ko Hrizopras kundze varēja papildināt Sašas ārienes jaukumu, jo nabaga meitene diemžēl bija lik līdzīga nelaiķa Hrizopram…

Braucot mājup no piestātnes, Irisa klusībā pabrīnījās, kā gan cēlajam, visās liclāš priekšzīmīgajam Marsclam Hohvaldam varēja būl lik pavirša māsa. "Ko gan ļaudis leiks?" - las bija visas viņas dzīves morālais mērogs, un, ja mode prasītu, ka cilvēkiem jāstaigā uz rokām, viņa droši vien būlu darījusi arī lo. Prolams, viņa nesaprata meitas spēcīgo individualitāti un dēvēja par eksaltāciju lo, kas pašai bija neaptverams.

"Ka gan brālis un masa var bDl tik dažādi?" Irisa jautāja sev, ļaudama zirgiem rikšot pa mīksto meZa ceļu.

Si doma viņai lika atcerēties Zigrīdu. Vai arī viņas un masas starpa nebija iezīmējušies tikpat spilgti pretstati, kopš… Kopš Marscls bija ienācis viņas dzīvē un ieslēdzis to sava sirdī.

Pēkšņi it ka zvīņas Irisai nokrita no acīm: Zigrīdas dīvaina, aizskaroša izturēšanas pret viņu taCu bija greizsirdība!

Šis atklājums bija tik pēkšņs, tik pārsteidzošs, ka Irisa neapzinīgi savilka grozus un apturēja zirgus, pati to neievērodama.

-   Mans Dievs, Irisa, kāpēc mēs apstājāmies šeit, nicza vidū? Kas noticis? - Hrizopras kundze iesaucas.

-   O, nekas, - Irisa mulsi atbildēja, no jauna pamudinādama zirgus. - Es biju ta iegrimusi domas, Olga, un šie sliņķi to tūlīl izmantoja.

"Sliņķi" turpretim rikšoja lik strauji, ka Irisai bija jāuzmanās, lai los savaldītu, un tas arī attaisnoja viņas mazrunību ar Hrizopras kundzi, kas īsta Bābeles valodu sajaukuma - "lai aiz muguras sēdošais zirgu puisis nesaprastu" - sūdzējās par savām ģimenes neveiksmēm, tādā kārtā ļaudama Irisai netraucēti nodoties savām domām, likai laiku pa laikam icbilstol kādu nenozīmīgu vārdiņu, lai ģcncralicnc nenoklīstu no sarunas pavediena.

Irisa arvien vēl bija apžilbuši no savas negaidītās atziņas.

Kā gan viņai jau senāk tas nebija ienācis prātā! Un tomēr tas bija pilnīgi dabiski, jo greizsirdības jūtas viņai bija tikpat svešas kā Hohvaldam. Kur valda pilnīga uzticība, tur nav vietas greizsirdībai.

Greizsirdība ir sīkumaina, kam pamatos guļ cēloņi, un galvenais no tiem neaprobežotas uzticības trakums. Vai varbūt Zigrīdas greizsirdību drīzāk varCja nosaukt par skaudību, jo viņa ncspCja samierināties ar apziņu, ka Marscla sirds nepieder TAI?

Tas bija jautājums, ko Irisa nevarēja izšķirt. Bet skaudība?… Skaudība taCu ir necienīga īpašība, gandrīz naves grēks, un grafu Erlcnstcinu ģimene šadam jūtam nedrīkstēja būt vietas! Un tomCr… ja jau Zigrīda bija greizsirdīga uz viņu par to, ka Marscls Hohvalds izvēlējies tieši VIŅU, tad taCu tai vajadzēja apskaust arī viņas laimi!

O, kādas tumšas, baigas domas! Un tomēr - vai viņai bija vel kads cils atrisinājums mīklai, ko Zigrīda tai bija uzdevusi ar savu dīvaino izturēšanos?…

-   Olga, vai tu nevarētu pierunāt Zigrīdu, lai viņa pavada tevi uz Angliju? - Irisa picvCrsas svainei, jo viņa pCkšņi saprata, ka kopdzīve ar masu šādos apstākļos nebūtu iespējama, kamCr laiks nebūs sadziedējis sāpīgo brūci.

-   Pierunāt? - Hrizopras kundze iesaucas. - Mīļa Irisa, jau kopš vakardienas esmu to vien darījusi, jo doma, ka man būs jāceļo vienai, dara mani galīgi slimu. Pierunāt!… Šorīt cs lūdzos viņu gandrīz ccļos, bcl lu jau zini, cik viņa iedomīga. Senāk, kad vel bija dzīvs tavs tCvs, viņa to neiedrošinājās… Kas gan būlu domājis, ka viņa tik strauji pārvērtīsies, tiklīdz nebūs vairs stingras rokas, kas to vada!

-   Ja… - Irisa sacīja. - Bet man šķiet, ka jūras gaiss padara to tik nervozu, lapec būlu labāk, ja viņa brauktu lcv līdzi. Ir cilvCki, kas nevar panest jūras gaisu. Man liekas, ka mums un sevišķi man būtu visai neveikli mēģināt viņu pierunāt aizbraukt no šejienes.

-   O, protams, Lu esi lik smalkjūtīga, mīļo Iris! - Hrizopras kundze vaļsirdīgi atbildēja. - Vai zini, reizēm Zigrīda nebūt nav patīkama sarunu"" biedre. Viņai ir savi unlumi, un dažkārt man tā Skici kā mīkla. Es tomēr labprāt ņemtu viņu līdzi, jo viņa izskatās tik smalka, un visā visumā mēs satiekam diezgan labi. Jā, par mīklām runājot: kas tur īsti bija ar to marķīzu? Kāpēc viņš lik steigšus aizbrauca? Liekas, Marscls pie atvadīšanās nebija visai draudzīgi noskaņots pret Spiniju, viņš pat nesniedza tam roku! Es pali to redzēju! Ceru, ka Marscls nebūs aizskāris viņa godkāri, jo marķīzs ir ļoli izdaudzināts duelants.

-   0… - Irisa pamāja ar pātagu, viņai bija gruli atbildēt. - Man šķiet, itālim nepatika las, ka viņa precību priekšlikums ticis noraidīts…

-   Kā? - Hrizopras kundze šausmās ieķērcās. - Taču nc no Sašas?

-   Nē jau, Olga… - Irisa pūlējās nomierināt savu uzlrauklo radinieci.

-  Ā! - tā alvicgloli uzelpoja. - Tātad no Zigrīdas? Un las pēc tam, kad viņš gandrīz trīs gadus vilcis viņas uzvaras ralus?

-   Par lo cs nekā nezinu, Olga. Taisnību sakot, man vēl nav bijis vajadzīgās drosmes, lai runātu par to ar Zigrīdu. Bet Marscls taču ir viņas aizbildnis un, izmantodams savas tiesības, noraidījis marķīza lūgumu.

Irisa apklusa. Tas tiesām bija viss, ko viņa zināja, jo Hohvalds bija izvairījies sīkāk atstāstīt sievai sarunu ar Spiniju, negribēdams velti uztraukt savu "saulesstariņu".

Irisa redzēja māsu likai pie brokastu un tējas galda. Zigrīda bija uzkrītoši klusa, turpretī Irisa dzīvi sarunājās ar profesoru, kura vēsluriskic nostāsti saistīja visu viņa interesi. Vērīgi klausoties maza zinātnieka saistošajā stāstā par kādu notikumu franču revolūcijas laika, Irisa pēkšņi izjuta sevī it kā tumšas sāpes, kam nebija nekā kopīga ar fiziskam ciešanām. Viņa neviļus pacēla galvu un uztvCra Zigrīdas ciešo, fascinējošo skatienu, kas neapšaubāmi bija šīs neizprotamās sajūtas cēlonis.

Zigrīda novērsās, un Irisai šķita, it kā uzreiz būtu novēlies kāds smagums. Bet, tiklīdz viņa atkal pievērsās profesoram, dīvainais nemiers no jauna piepildīja tās būtni, un nu viņa jau neskatīdamās zināja, ka Zigrīda to atkal novēro. Tomēr viņa sakopoja visus spēkus, lai atvairītu no sevis noslēpumaino iespaidu, kāds izplūda no šīm mirdzošajam, gaišajām acīm, kuru izteiksmi Irisa nespēja sev izskaidrot.

Arī profesors jau bija pamanījis šo skatienu un pēkšņi apklusa, kaut pats nesaprata, kāpēc.

-   Tc nu bija! - viņš nervozi sacīja. - Jau atkal esmu pazaudējis sarunas pavedienu! Un kas gan tas par tematu jaunām, skaistām dāmām…

-   Nē, profesora kungs, tā jūs nedrīkslat runāt! - Irisa nopietni protestēja. - Vai tad tikai tāpēc, ka cilvēks ir jauns, viņš nevar interesēties ari par tik svarīgiem un nopietniem notikumiem vēsturē? Nē, jūs tiešām nedrīkstat ieskaitīt mūs to jauno dāmu kategorija, kas nespēj sajūsmināties arī par dziļām lietām…

-   Lai Dievs jūs svētī, mīļā gaišība! - profesors gandrīz maigi sacīja. - Jūs esat pavisam citāda nekā visas citas, un arī viņš, jūsu vīrs, to droši vien ir ievērojis. Bet komteses priekšā gan cs esmu noziedzies, stāstot tik garlaicīgas lietas.

Zigrīdas skatiens nevērīgi pārslīdēja profesoram.

-    Nebūt nc, tieši otrādi, - viņa bez kādas izteiksmes atbildēja. - Ja nemaldos, jūs nupat runājāt par kādas franču dinastijas morālisko pagrimumu. Iedzimtības teorija, vai nav tiesa?

-   Ne, tā gan to nevarēs nosaukt, kaut Sis vārds mūsu dienās visai iemīļots, - profesors domīgi sacīja. - Var jau būt, ka zināma loma tur piekrīt arī iedzimtībai, tomCr būlu netaisni uzkraut visu vainu tai vienai.

-   Bet ļaunas dziņas taCu var būt iedzimtas? - Zigrīda šķietami vienaldzīgā balsī jautāja.

-   Tā stāsta, bet cs tam neticu, - profesors sausi atteica.

-    Nē? - Zigrīda izslējās savā krēslā. - Bet, piemēram, noziedznieku, teiksim, slepkavu bērni, vai viņi nevar izdarīt to pašu, ko darījuši viņu vecāki?

-   Esat tik laba! - zinātnieks noraidoši iesaucās. - Protams, ja bCrni paši savām acīm redz šādu priekšzīmi, ja viņi, tā sakot, tiek uzaudzināti par noziedzniekiem - jā, tad var gadīties, ka attīstās veselas noziedznieku paaudzes. Bet, ja postošais iespaids jau laikus tiek novērsis un bērns bauda pareizu audzināšanu, lādā gadījumā no tā katrā ziņā iznāks krietns un godīgs cilvēks.

-   Un viņa bērns?

-   Mīļā komtese, nedariet taēu vectēvu atbildīgu par mazbērna darbiem! Labais un ļaunais snauž ikvienā no mums, un, par ko mūs uzaudzina, lic mēs arī kļūstam.

-   Bet ņemsim, piemēram, gadījumu, kad sicviclc, kas baudījusi visrūpīgāko audzināšanu, pēkšņi izdara noziegumu - noslepkavo savu vīru. Kā gan jūs izskaidrosit šādu gadījumu, kam nav nekā kopīga ar audzināšanu?

Profesors vCrīgi uzlūkoja Zigrīdu, kas pēkšņi bija kļuvusi neparasti uzmanīga.

-  Vai runājat par kadu noteiktu gadījumu? - viņš lēnam jautāja.

-   Par noteiktu? Nē, laCu! Šādas lielas biezi vien gadās lasīt avīzēs, - Zigrīda mierīgi paskaidroja, ātri palūkodamās uz Irisu, kas vCrīgi sekoja sarunai, pati neiejaukdamās tajā. - Es reiz lasīju par kādu jaunu, skaistu, izglītotu sievieti, kas nonāvējusi savu vīru un tikusi par to notiesāta. Viņa atstājusi bērnu…

-   Nu? - profesors mierīgi jautāja, kad Zigrīda pēkšņi aprāvās.

-   Nu, kā gan šī sicviclc varējusi pastrādāt lik briesmīgu noziegumu? - Zigrīda nobeidza.

Gara aptumšošanās! Šādam gadījumam cs neatrodu citu izskaidrojumu.

-   Bet bērns? - Zigrīda gandrīz iekliedzās. - Vai arī tas neies mātes pēdās, vai viņš nav apzīmogots ar Kaina zīmi?

-   Varbūt priekš tiem, kas dzīvo Vecās derības ticībā, kur pār pasauli valda dusmu un atriebības Dievs. Es personiski atzīstu likai Jauno Derību, kas sludina mīlas evaņģēliju.

To sakot, mazais profesors nebūt neizskatījās smieklīgs. Tomēr Zigrīda paskatījās uz viņu nicinoši, un zobojošs smaids pavīdēja viņas lūpās, kas arī bez vārdiem pieliekami skaidri izteica: "Vecais nelga!"

Arī Dr.Glauhauss pilnīgi pareizi iztulkoja šo mēmo valodu vāciski, tomēr, spric2ot pēc viņa sejas izteiksmes, šie vārdi viņ\i visai maz aizskāra.

Zigrīda sarauktu pieri brīdi drūmi lūkojās savā priekšā. Tad lā strauji piecēlās.

Nāc, Iris, pastaigāsimies, - viņa gandrīz pavēloši sacīja.

Bcl Irisa, kas vēl vakar botu sirsnīgi priecājusies par šadu pretimnākšanu, negribēdama piecēlās no krēsla.

-   Nezinu… man visi locekļi tik smagi., bet gaisa taēu 'nemaz nav jauSams negaiss, - viņa stostījās, pūlēdamas pasmaidīt. - Vai labāk nepasēdēsim vēl tepat?

-    Blēņas! - Zigrīda skarbi iesaucas. - Krietna pastaiga naks par labu ka tev, ta arī man. Nac likai!

Varbūt drīkstētu piebiedroties damam? profesors galanti jautāja.

-   Ja, ak, ja, lūdzu, nacicl! Cik tas jauki no jums! - Irisa atviegloti iesaucas gandrīz drudžaina uztraukuma, it ka bezgalīgs smagums būtu novēlies no sirds.

Viņa pali atnesa profesora platmali, uzlika lo viņam galva un draiskulīga kustība satvēra zinātnieka roku.

-   Nu likai uz priekšu! - viņa iesaucas.

Bet Zigrīda nekustējās. Cieši sakniebtam lopam un draudoši mirdzošam acīm viņa slavēja un lūkojas Irisa.

-  Kāpēc tu ncnac? - firstienc vilcinādamās jautāja.

-   Nē, cs nupat alccrējos, ka man vēl jāuzraksta kada vēstule, - Zigrīda sacīja, nemaz nepūlēdamās mazināt apvainojošo iespaidu, kadu šai atbildei vajadzēja atstāt uz profesoru.

Tikmēr profesors tikai mierīgi noņēma platmali un palocījās Zigrīdai.

-   Novēlu daudz prieka, - viņš ironiski sacīja un lepni aizgāja kopa ar Irisu.

-    Vai zinai, mīļo firstien, - viņš smaidīdams pievērsās savai pavadonei, - kad jūsu masa kādreiz saderināsies, atrakstiet man. Es ļoti gribētu rcdzēl cilvēku, kam netrūktu drosmes kļūt par ŠĪS Katiņas PctruCio.

-   Viņai katra , ziņa jābūt slimai, - Irisa saudzīgi atvainoja masu. - Viņa ir pārpūlējusies… viņas nervi…

Neņemiet ļaunā, gaišība, - profesors to pārtrauca. - Nervi! Nu, jā., vai nu viņa tiešām ir slima, un tādā gadījumā jāārstē ar dušu, aukstu ūdeni un tā tālāk, vai arī tic ir tikai untumi, un tad cs novēlu viņai tādu pielūdzēju, kāds bijis Vilhelms Iekarotājs, kas pratis izdabūt atbildi pat no skaistas, bet uzpūtīgas Flandrijas Matildes. [3

-   Ka viņš to panācis?

-   Nu, skaista Matilde ilgi vilcinājusies ar atbildi un, tā sakot, vadājusi viņu aiz deguna. Tas saniknojis brašo karali, kas nc velti bija Norman- dijas Roberta Velna dēls. Kad nu nekas nav līdzējis, viņš reiz uzglūnējis Flandrijas princesei, kad tā izjājusi pastaigā ar dažām galma dāmām, norāvis to no zirga un ar savu karalisko jājampātagu apstrādājis to tik ilgi, kamēr daiļā Matilde kļuvusi gluži mīksta un godīgi pateikusi "jā". Vecāki, protams, sākumā briesmīgi dusmojušies par tādu uzrunāšanas paņēmienu, bet beidzot kāzas tomēr nosvinētas milzīgi grezni, un vēsture zina stāstīt, ka skaistā Matilde csol kļuvusi ļoli laba sieva un karaliene.

-    Ak, mīļais profesor,' - Irisa nopūlās, - vai tiešām arī jūs piederat pie cilvēkiem, kas par tām dienām, kad šādas lielas vēl bijušas iespējamas, runā kā par "vccajicm, labajiem laikiem"?

Profesors iesmējās.

-   Var jau boi, ka tic bijuši labi laiki. Bet katrā ziņā mums drošāk vajadzētu dzīvot šodien, - viņš jautri sacīja.

Zigrīda ncbūl nesteidzas ar "vēstules rakstīšanu". Viņa palika terase un drūmu skatienu pavadīja nevienādo pari, kamCr tas nozuda aiz kokiem. Tad viņa no jauna apsēdas sava krēslā un iegrima tik dziļas domās, ka pat neredzēja sulaini, kas uzmanīgi novāca tējas traukus.

Tikai gonga skaņas, kas ziņoja pusdienas laika tuvošanos, lika viņai satrūkties.

- Tā tam jānotiek, lai neviens nevarētu pierādīt, ka cs to esmu teikusi, - viņa nomurmināja un nedrošiem soļiem kā mēnessērdzīga iegāja namā,, lai pārģērbtos.

Pusdienas galds šoreiz bija klāts tikai Irisai, Zigrīdai un profesoram. Hrizopras kundzei arvien vēl sāpēja galva, kas tomēr netraucēja viņu ar apskaužamu ēstgribu nogaršot ēdienus, ko sulainis tai uznesa viņas istabā.

Droši vien arī virtuves šefs šodien vieglāk uzelpoja, jo viņu vairs ncliraņizēja Boriss, kas vienmēr mēdza deklamēt savas gastronomiskas receptes, jo uzskatīja sevi par nepārspējamu lietpratēju šajā māksla.

Sarunas pie galda tikpat kā. neraisījās. Zigrīdas tuvums mulsināja un nervozēja Irisu, viņa nesaprata Zigrīdas skatienus, ko biezi uztvēra, un tas viņu uztrauca. Arī profesors likās saguris, un kluss.

Pusdienas ēdot, sulainis pasniedza Irisai telegrammu, kas bija nodota kāda lielākā mezgla stacijā un ziņoja, ka sliežu aizsprostojums aizkavējis vilcienu, kurā brauca Hohvalds un Boriss, tā ka nu vairs nebija nosakāms, kad viņi atgriezīsies.

Kaut Irisu ļoti sarūgtināja šada vilcināšanās, viņa tomēr būtu bez iebildumiem samierinājusies, ja vien… nebūtu Zigrīdas.

Viņa gandrīz nobijās no šīm domam. Vai tad tiešām attiecības starp viņu un Zigrīdu jau bija

kļuvušas tik jaunas? No kurienes gan radās šī šausmīga, stindzinošā sajūta, ko viņai iedvesa Zigrīdas gaišo, mirdzošo acu skatiens un kas tik ļoti atgādināja gļčvas, nožēlojamas bailes?

"Es vēlētos, kaut Marscls būtu šeit, lai pierādītu man, cik neprātīga, cik bērnišķa cs esmu, " - viņa sevī nodomāja, pūlēdamās pārvarēt šo dīvaino, stindzinošo sajūlu.

Beidzot pusdienas bija paCslas.

-    Vai gribai dzirdēt mūziku, profesor? - Irisa jautāja, uzsmaidīdama lam.

Katrā ziņā! - mazais zinātnieks atbildēja, noskūpstīdams viņai roku.

Nu, tad nāc, Zigrīd, pieskandināsim reiz pamatīgi Dr. Glauhausam ausis ar SopCnu, - Irisas sacīja, ar piespiešanos pievērsdamas māsai.

-  ŠopCnam trūksi vajadzīgā spara, - Zigrīda rūgti atbildēja. - Tu jau pati daudzkārt esi to teikusi…

-   Bet, Zigrīd…

-   Nu, varbūt nc tiešiem vārdiem, bet tavs lociņš biezi trīc aiz nepacietības, un lu spārdi kājām grīdu vienmCr, kad cs ncspCju sekot lavai trauksmei, - Zigrīda atbildēja. - 0, tas taCu uzreiz redzams arī bez vārdiem.

-   Ļoti nožēloju, - Irisa vienkārši sacīja. - Tad lai paliek ŠopCns. Bet nu iesim mūzikas istabā, gan jau atradīsim, ko varēsim spelet kopā.

Slikla durvis, kas no mūzikas salona veda tieši parkā, slāvCja līdz galam vaļā, un vienkārši iekārtoto, bet tomCr mājīgo Iclpu sildīja vasaras vakara siltais, smaržīgais gaiss.

Irisa paņCma vijoli un nolika uz klavierēm kādu nošu lapu - tas bija Guno "Avc Maria".

Zigrīda bez pretošanās nosēdās pie klavierēm un iesāka priekšspēli.

Profesors nosēdas viena no ērtajiem, ar zaļu damastu pārvilktajiem krēsliem. Irisa nostājās pie vaļēja loga, un brīnišķīgās lūgšanas burvīgās skaņas sāka plūst zem viņas pirkstiem.

Zigrīda, kurai tēva iemīļotais skaņdarbs jau sen bija iegūlis atmiņā, nelūkojās notīs. Viņas skatiens nenovērsās no Irisas, kuras baltais, maigais stāvs drīzāk atgādināja gaisīgu parādību, nekā zemes apdzīvotāju.

"Reiz tam taču tikpat jānotiek…" Zigrīda domāja, neklausīdamās aizkustinošajās skaņās. "Kādu dienu viņa padarīs Marselu nelaimīgu tāpat, kā jau tagad ir aptraipījusi tā vārdu ar savu tuvumu, ar šo Kaina zīmi savā piere. Bet cs, cs izglābšu viņu no šī likteņa!"

Zigrīdas pirksti apmaldījās taustiņos un, pirms vēl iztraucēta Irisa paguva pagriezt pret to galvu, viņas pirksti sāka kā neprātā dejot pa klaviatūru, izdauzot uz tās kādas ielas dziesmiņas melodiju, - vienu no tām, kādas dažreiz gadās dzirdēt, ejot gar viszemākās šķiras dzertuvēm. Pie tam viņa smējās - smējās tā, ka asaras tai saskrēja acīs.

-    Zigrīda! - Irisa šausmās iekliedzās. - Man šķiet, viņa zaudējusi prātu, - viņa izbailēs iečukstēja profesoram.

Pēkšņi Zigrīda pietrūkās kājās.

-   Brīnišķīgi, ko?! - viņa iesaucās. - Jā, tā ir mūsu profesoram vispiemērotākā mūzika!

Un viņa atkal sāka nevaldāmi smieties.

Profesors piecēlās. Viņa seja bija tumši pietvīkusi, un viņš tikai ar pūlēm valdījās.

Sājā acumirklī ar Irisu notika dīvaina pārvērtība. Viņas lūpas sakniebās neparasti enerģiskā vaibstā un, nolikusi vijoli uz klavierēm, viņa piegāja pie Zigrīdas un cicši satvēra to aiz elkoņa.

-   Es tev aizliedzu mana nama apvainot manus ļļ viesus! - viņa sacīja klusa balsī, kura tomēr izskanēja nelokāma apņēmība. Tad, pievērsusies profesoram, viņa laipni piebilda: - Es domāju, mēs vel brītiņu pastaigāsimies, vai ja? Un piedodiet,; ka…

-    Bet, gaišība, vai par to maz vērts runāt! - acumirkli nomierinājies, profesors viņu gandrīz» mulsi pārtrauca. - Pats par sevi saprotams, mēs! vēl. ieelposim mazliet svaigu gaisu un tad laikus dosimies pie miera. Miegs stiprina nervus.

Zigrīda bija nobālusi. Smaids viņas lūpās bija izdzisis. Viņas acis naidīgi urbās Irisas sejā, tomēr viņa pārvarēja sevi.

-   Nē, kā gan var nesaprast šādu mazu -joku? - viņa iesaucās, sasizdama plaukstas.

-   Tas bija slikts joks, Zigrīd, bēdīgs joks, "*■ Irisa nopietni atbildēja.

Zigrīda paraustīja plecus, lomēr sekoja Irisai un profesoram, kas devās uz kāpnēm. Sakumā viņa klusēja, bet vēlāk dzīvi piedalījās sarunās, visiem spēkiem pūlēdamās izgaisināt sava neglītā soļa iespaidu.

-   Nu tikai galviņu augšā, gaišība! - viņš uzsauca Irisai, tad, uzmetis ālru skatienu Zigrīdai, draiskulīgi piebilda: - Un, kā jau teikts, - lai dzīvo Vilhelms Iekarotājs!

-   Ko viņš ar to gribēja teikt? - Zigrīda nevērīgi jautāja, soļodama līdzās Irisai augšup pa kāpnēm, ļļ

0, tas bija tikai joks, - Irisa atbildēja,-»

nogriezdamās pa labi, kur atradās viesu istabas, ļ

■

-   Kā, vai tad tu vēl ienāksi pie manis? - Zigrīda 1 izbrīnā iesaucās. - Es pašreiz gribēju pavadīt 9 tevi. Mēs varētu vēl kādu stundiņu patērzēt tavā i istiLā.

-     Es eju pie Olgas, - Irisa šķietami mierīgi atbildēja, kaut sirds viņai izbailēs strauji sila, iedomājoties, ka vajadzētu paliki vienatnē ar Zigrīdu.

-     Tu . taču nebūsi tur ilgi? - Zigrīda jautāja, nicīgi paraustīdmama plecus. - Tas jau nemaz nav panesams - klausīties, ka krustmāte Olga vaimanā par Sašu, Borisu un Fuksiju. Un kur tad vēl sūdzēšanās par galvassāpēm! Nē, cs labāk aiztaupu sev šo prieku. Tātad - uz redzēšanos vēlāk, Irisa!

Viņa devās alkal lejup pa kāpnēm, lai vēl brīdi pastaigātos parkā.

Irisai uznāca vēlēšanās iebēgt savā istabā un ieslēgties tur. Bet viņa tūlīl alkal pārvarēja šo vājību. Ko gan Zigrīda varētu viņai nodarīt? Nekā. Bet viņa taču bija gribējusi palikt vienatnē ar Irisu…

Irisa pēkšņi saprata: viņa baidījās no tā, ko Zigrīda gribēja tai teikt!

Firstienc vilcinādamās iegāja pie Hrizopras kundzes, kas ērtā šūpuļkrēslā sēdēja balkona durvīs un snauda, jo pie pusdienām izdzertais vecais vīns : bija atstājis savu iespaidu.

-   Jums ir apbrīnojami labs pavārs, - viņa micgai-nā balsī sacīja. - Kas tā bija par jocīgu mūziku lejā? Sākumā man likās, ka tu spēlē uz vijoles, bcl tad pēkšņi šis nejaukais gabals…

Irisa pastāstīja Hrizopras kundzei par Hohvalda telegrammu, un ģenerāliene, vēl brīliņu parunājusies, Žāvādamās paziņoja, ka gribot gulēt. Vēlreiz palūkojusies bčrnis-tabā, Irisa ieslīdēja savā ģērbtuvē, kas atradās līdzās viņas guļamistabai, un ■izmanīgi aizbultēja durvis. Tikai tad viņa atviegloti izelpoja, juzdamās drošībā. Drošībā… no kā? No Zigrīdas? Pati savā namā?

"Es vēlētos, kaut Marscls jau būtu mājās", viņa domāja, noģērbdamas un atraisīdama savus kuplos, ' gaišos matus.

Pēkšņi viņa izdzirdēja koridora klusus soļus un redzēja, ka pakustējās durvju rokturis, it ka kads mēģinātu tās no ārpuses atvērt. Tad vēlreiz…

Viņa izdzirda svas istabenes balsi. Acīmredzot tā bija negaidot iznākusi no savas istabas, kas atradās tieši pretī Irisas guļamistabai.

-         Ā, tā esat jūs, godātā komtes? Piedodiet, cs tikai gribēju zināt, kas šeit staigā…

-         Es gribēju kaut ko paņemt firsticnci no viņas ģērbtuves, - Zigrīdas balss atbildēja. - Kāpēc ta aizslēgta?

-         Gaišība jau devās pie miera un nevēlas, ka viņu traucē…

-        Jau pie miera? Tik agri? bet viņa taCu nupaļj vēl bija lejā.

Iestājās mazs klusuma brīdis. Tad atkal atskanēja Zigrīdas balss:

-        Nevar būt, ka mana māsa jau gulētu. Aizvcdictj mani pie viņas gultas!

-        .Piedodiet, komtes, to cs nevaru. Pirmkārt, durvis aizslēgtas…

-          Guļamistabā taēu ir vēl citas ieejas - noj koridora, no firsta ģērbtuves…

-    Gaišība naktīs vienmēr noslēdz visas durvis. J

-          Bet man vēl šovakar jārunā ar firstieni! Zigrīda nepacietīgi iesaucās.

-    Man ir noteiktas pavēles, komtes…

-         Ir jau labi! - Zigrīda īsi nolcica, un Irisa, kas visu laiku bija stāvējusi kā pārakmcņojusics, ļ atviegloti uzelpoja, dzirdot, kā māsa aiziet.

Brīdi vēlāk Irisa dzirdēja lejā saucam sevi vārdā.f Logi bija vaļā, un viņas istabā vēl dega gaisma, fl

-    Irisa! Irisa!

Beidzot viņai neatlika nekas cits, ka pieiet pie loga.

-     Kas ir Zigrīda?

-    Āra tik jauks vakars, nonāc (aču vel leja.

-     Esmu jau izģērbusies…

-    Jau? Nu, tad cs uzkāpšu pie tevis.

-          Pateicos, Zigrīd, šovakar nc, esmu šausmīgi nogurusi.

-    Man jārunā ar tevi, Iris!

-        Tiešam, šovakar vairs nc - lūdzu! Un bez tam" Marscls man tcica, ka viņš jau csol ar tevi izrunājies.

Zigrīda drūmi iesmejas.

-          A, tu doma attiecība uz cildo Marcmmas bruņinieku? - Zigrīda jautāja. - NovClu viņam laimīgu ccļu! Bet, ja liela atliektos uz pašu Marsclu, vai arī tad tu esi parak nogurusi, lai noklausītos to, kas man sakāms?

-    Ja, - Irisa strupi atbildēja un aizvēra logu.

Kas gan Zigrīdai daļas gar Marsclu? Jau šī doma

vien viņai šķila apvainojoša. Un vēl kliegt par to, visiem dzirdot… Nē, viņa negribēja un nedrīkstēja zināt, ko Zigrīda varētu pastāstīt. Gan jau Marscls pateiks viņai visu, kas tai jāzina.

Uztraukta un nobijusies par Zigrīdas dīvaino izturēšanos, viņa ilgi nevarēja aizmigt, un naktī viņai vairākas reizes likās, it ka ta dzirdētu koridora klusus soļus, kas apstājās pie viņas isatabas durvīm. Viņai arī šķila, it ka kads pēc kārtas pārbaudītu viņas durvis, kas veda guļamistaba, un ikreiz, dzirdot durvju roktura kluso pagriezienu, viņa pukstošu sirdi pietrūkās gulta sēdus. "Zigrīda - ta ir Zigrīda! Kāpēc viņa nāk nakts klusumā? Ko viņa grib?"

Ausa jau rīls, kad Irisa beidzot iemiga un sapņoja, sapņoja, kamēr saules slari jau ni I d ī ja

visu istabu. Tikai tad viņa atmodas - nogurusi, it ka salauztiem locekļiem. Viņa bija redzējusi to pašu sapni, kas jau daudzas reizes bija rādījies. Skaista, bala sieviete, kas nesa. roka savus nogricstos matus, atkal bija nostājusies viņas priekša un Čukstēja tai: "Neklausies viņa! Viņa grib teikt tev ko šausmīgu, grib padarīt tevi nelaimīgu. Izvairies no viņas! Atsacīšanas ir tik smaga, tik šausmīga. Ļauj viņam sargāt sevi no viņas. Neklausies viņas vārdos, citādi cs nekad neatradīšu sev mieru, un arī tu nc…"

Šie vardi, šī balss Irisai vel skanēja ausīs, kad viņa pamodās.

"Vai sapņiem ir kāda dziļākā nozīme?" viņa domāja, vērodama saules staru, kas slīdēja par grīdu." VienmCr šī skaista sieviete ar matiem viena un tumšsartam rozCm otra rokā! Diez' vai Marscls zina, ko nozīmē šīs rozes?"

Zigrīda jau agri bija nonākusi brokastīs. Acīmredzot viņa bija maz gulējusi; vaigi tai kvēloja drudžainā sārtumā, bet roku kustības bija neparasti straujas, nenoteiktas. Profesors jau bija paēdis, un Hrizopras kundze vienmēr mēdza brokastot savā istabā. Zigrīda ar nepacietību gaidīja Irisu. Laiku pa laikam viņa apjautājās kalpotājiem, bet 'ikreiz saņēma atbildi, ka firstienc vēl neesot piecēlusies.

Ienāca Ratajcaks ar pastu un nolika uz galda līdzās Irisas parastajai vietai divas vēstules. Tiklīdz viņš bija izgājis, Zigrīda ziņkārīgi aplūkoja abas aploksnes. Uz vienas adrese bija rakstīta ar Hohvalda roku, un tā bija nosūtīta ceļā.

- Mīlas apliecinājumi viņai, - Zigrīda saviebdamās nomurmināja.

Bet, uzmetot skatienu otrai aploksnei, uz kuras bija Cīrihes pasta zīmogs, viņa sajuta dīvainu satraukumu. Nolikusi vēstules atpakaļ uz galda, viņa sāka skraidil turp un šurp, lai mirkli vēlāk jau atkal apstātos pie vēstulēm.

- Rokraksts sagrozīts, bcl to katrā ziņā rakstījis Spinijs, - viņa nomurmināja. - Ko gan viņš citu vardu Irisai rakstīt, kā vicn'gi par TO? Protams, aiz atriebības! Kaut viņš zinātu, kādu smagumu tas ar savu vēsluli man noveļ! Tas novčrstu no manis katru Marsela aizdomu ēnu. Protams, gan jau cs arī pali bfltu tikusi galā, bet, ja viņš aiztaupītu man vēl TO… Tad man nebūtu jābīstas no Marsela skatiena. Protams, vēlāk viņš arī pats būtu man pateicīgs, ka esmu to izdarījusi. Kaut man izdotos Irisu novērot, viņa izvairās no manis un pēdējā laikā kļuvusi uzkrītoši atturīga pret mani. Jā…

Šajā acumirklī viņa izdzirda Irisas balsi, kas deva auklei rīkojumus, kur tā lai pastaigājas ar bērnu. Zigrīda pameta visapkārt ātru skatienu un nākamajā mirklī jau bija nozudusi aiz Cctrviru japāņu sienas aizsarga, kas stāvēja tieši pretim Irisas krēslam. Zigrīda pārliecinājās, ko no šejienes tā labi varēs novērot māsu. Un gadījumā, ja Irisa nejauši iedomātos palūkoties aiz aizsarga, viņa vienkārši atkristu tuvākajā šūpuļkrēslā un izliktos aizmigusi…

Turpmākam pārdomām viņai vairs neatlika laika, jo durvis pašreiz jau atvērās, un Irisa ienāca, pārlaizdama istabai ātru skatienu. Viņa nosēdās pie galda un ielēja sev tēju. Un likai tad ieraudzīja vēstules.

"Es būtu tās nojautusi, nojautusi!" Zigrīda domāja, no savas paslēptuves vērīgi sekodama ikvienai Irisas kustībai.

Firstienc, protams, vispirms atplēsa vīra vēsluli. To lasot, viņas sejā atplaiksnīja tik laimīgs smaids, ka Zigrīdai, to redzot, sirds sažņaudzās ārprātīgā greizsirdība un šausmīgā, uz visu spējīgā skaudība. Kad Irisa vēl noskūpstīja vēsluli un maigi piespieda lo pie vaiga, pie tam viņas skaidrajās acīs atspoguļojas neizsakāma svētlaime, Zigrīdai bija jāpieliek visas pūles, lai sevi savaldītu. Viņai tomēr izdevās apslapēt neprātīgo dusmu kliedzienu, un viņa palika stāvam sava paslēptuvē.

-    Tas izšķir lavu likteni, notēlojama! - viņa nošņaca tik skaļi, ka Irisa droši vien būtu lo sadzirdējusi, ja viņas domas nebūtu lik visai nodarbinātas ar olras vēstules saturu, kuru ta pašreiz piebīdīja sev luvak.

Uzmetusi skatienu šīs aploksnes adresei, viņa mazliet pakratīja galvu, it ka nesaprazdama, kas būtu varējis to rakstīt. Tad viņa mierīgi uzplēsa vēstuli un saka bez sevišķas intereses lo lasīt. Viņas seja pēkšņi nobala, un viņa neizlaida vēstuli no rokam, kamēr nebija izlasījusi līdz galam. Beigusi lasīl, viņa palika nekustīgi sē2am, stingu skatienu lūkodamas sev priekša. Varēja domai, ka viņa aizmigusi.

Beidzot viņa lēnam piecēlās, un Zigrīda velnišķīga prieka redzēja, ka viņas seja vairs nebija nc pēdas no pirmītēja smaida, ka viņas seja bija nobalusi līdz pat lūpām un ka viņas acīs, kas nemierīgi skraidīja, atspoguļojas vajāta zvēra izlciksmc, bcl maiga mute savilkusies sāpju un ciešanu vaibsta.

Trīcošiem pirkstiem Irisa salocīja arī šo vēstuli un, aizmirsusi brokaslis, gurdiem soļiem, il ka viņai pēkšņi būtu uzgūlusics smaga nasla, izgāja no istabas.

Arī Zigrīda atstāja savu paslēptuvi. Viņas vaigi kvēloja vēl tumšākā sārtumā, acis lai baigi kvēloja un par lūpām izlauzās kluss, apspicsls kliedziens, kura izpaudās visas viņas pašreizējas jūtas.

-    Viņš to izdarījis mana vieta! - viņa kliedza sava kabatas lakatiņa. - Viņš lo izdarīja, un nu viņa ir ievainota, nāvīgi ievainota! Es pali lo redzēju. Nu viņa vairs nesmaidīs lik laimīgi, nekad vairs! Nekad! Nekad! Nekad!

Likās, il ka Zigrīdai būlu uznākuši krampji. Viņa sagrīļojas un saļima ccļos, pūlas parādījās lai uz lopam, un gārdza ka mirēja. Tomēr jau nākamajā acumirklī viņa atkal piecēlās, streipuļodama sasniedza durvis, kas stāvēja vaļā, un nozuda darza.

Kad Zigrīda dažas stundas vēlāk atgriezās pilī, viņa soļoja stalti un droši ka vienmēr. Drudža sārtums bija nozudis tai no vaigiem, un tikai mute tai bija sakniebta ciešāk neka citureiz.

-     Kur firstienc? - viņa jautāja sulainim, kas pašreiz iznāca no ēdamistabas.

-    Gaišība vēlas atpūsties pēc slikti pavadītas nakts un jau kopš brokastīm atrodas savā buduārā, - Ralajcaks godbijīgi atbildēja.

Zigrīda pamāja ar galvu un devās tālāk.

-    Vai cs jau būtu palaidusi garām īsto mirkli? - viņa sevī domāja. - Kāda cs muļķe, ka ļāvos aizrauties vienai domai!

Pie galda visi četri Hohvaldcs iedzīvotāji satikās. Irisa izskatījās bāla un nopiclna, un Hrizopras kundze ar profesoru ieteica viņai krietni atpūsties. Ēdot atkal pienāca Marsela telegramma, ko Irisa klusēdama sniedza svainei. Tur bija rakstīts: "Beidzot esam galā. Vinkels šonakt pēc izrādes aizceļojis. Viesnīcā satikām Fuksiju, kuras aizceļošanu apturējām. Boriss guva uzvaru. Es biju starpnieks. Rītvakar katrā ziņā atgriezīšos. Sveiciens. Marscls."

Boris! Mans saldais zēns! - Hrizopras kundze aizkustināta nomurmināja, atdodama Irisas telegrammu.

Bet firstienc šoreiz pat nepasmaidīja. Likās, viss prieks bija izgaisis no viņas dvēseles.

Kad visi piecēlās no galda, mazais profesors mulsi tuvojās Irisai.

-   Vai šodien atkal mazliet pastaigāsimies? - viņš jautāja.

-    Varbūt gan… vēlāk, - viņa mehāniski atbildēja.

Mazā sabiedrība izšķīrās.

Diena bija karsta un smacīga. Visapkārt valdīja tik dziļš klusums, ka varēja dzirdēt pat mušu spārnu vienmuļo sanoņu.

Caur pasakaini kluso pili nedzirdamiem, vienmērīgiem soļiem klīda kāds pelēks stāvs - Zigrīda Erlenslcina.

Likās, ka viņa nojauta pusdienas miegainību, jo viņas acīs kvēloja dīvaina liesma, bet vaigus klaja neparasts bālums. Sasniegusi Irisas istabas durvis, viņa pat notrīcēja, it kā pēkšņi botu kļuvis salti.

Viņa pieklauvēja un, nenogaidījusi atbildi, iegāja. Katrs nieciņš šajā telpā, kur Irisa bija iekārtojusi savu buduāru, atgādināja viņai, cik ļoti firsts mīl savu jauno sievu. Viss šeit bija grezns un izmeklēts ar brīnišķīgu gaumi.

Irisa sēdēja dziļa atzveltnī, galvu atpakaļ atliekusi, un turēja rokā kādu papīru, ko tā cicši spieda pie vaiga. Zigrīdai ienākot, viņa gurdi pacēla galvu.

-    Tā esi tu? Es nupat gribēju iet pie tevis, - viņa maigi sacīja.

Zigrīdas acis iekvēlojas uzvaras prieka.

-   Ja? - viņa jautāja, aizturēdama elpu.

Irisa mirkli klusēja. Viņas mute raustījās sāpēs, un sausās acis kā dziļā izmisumā lūkojās savā priekšā. Kad Zigrīda bija nosēdusies kādā krēslā, kur loga ēna to sargāja no Irisas skatieniem, Irisa tomēr pārvarēja sevi un sāka runāt.

-   Es šodien saņēmu kadu vēstuli… bez paraksta, - viņa klusi sacīja. - Marscls saka, un arī mūsu tēvs tā domāja, ka anonīmas vēstules esot gļēvulība, un tām nevajagot pievērst uzmanību. Protams, ir gļēvi uzbrukt kādam no aizmugures, lai to ievainotu. Es nu esmu ievainota no tā, ko šī gļēvā roka man raksta. Varbūt tu zini, vai tas ir tiesa, Zigrīd.

-   Tu mani biedē, Iris. Kas tad īsti noticis? - Zigrīda liekuļota balsī jautāja, kaut sirds pukstēja mežonīgā prieka.

-    Es… nespēju par to runāt, - Irisa izmocītā balsī sacīja. - Tev pašai jāizlasa vēstule.

-    Šī? - Zigrīda snieflzās pēc papīra lapiņas, ko Irisa arvien vēl turēja rokā.

-   0, nē! - firstiene iesaucās, strauji atraudama roku. - Šī nc, tc ir dažas rindiņas no Marsela, un tas šobrīd ir man vienīgais mierinājums. Šī vispār ir vienīgā vēstule, ko Marscls man rakstījis.

Viņa izņēma no kabatas olru vēstuli un pasniedza U- Zigrīdai, kas to atlocīja un sāka kari lasīt:

"Kundze, pienācis laiks jums zināt par saviem ģimenes apstākļiem, kas jums, ka liekas, vēl visai sveši. Bet varbūt jūs jau zinai, ka vienīgi adaptācijas cclā jūs esat ieguvusi tiesības saukties grafa Erlcnstcina vārda? Jūsu matē bija sieviete, kas par sava vīra noslepkavošanu tika sodīta uz ešafota. Kas bijis jūsu tēvs un kāpēc grāfs Erlcnstcins jūs adoptējis, tas jūsu piederīgajiem nebūs noslēpums. Jautājiet tai, kas cēlā pašaizliedzība panes negodu - saukties par jūsu māsu.

Kāds, kas zina.

P.S. Jūsu vīram, kundze, nav nc mazākās tiesības mest akmeni uz jums. Savas pils paslēptuvē viņš glabā sava nozieguma pierādījumu, ko apspīd sarkanā gaisma. Jautājiet viņam, un viņš nobālēs…"

Izlasījusi pirmo rindiņu, Zigrīda jau zināja, kas ir šīs vēstules autors. Viņa pazina šo rokrakstu un šo izteiksmes veidu, kaut Spinijs bija pūlējies sagrozīt rokrakstu. Tomēr viņai nc prāta nenāca lo atklāI. Viņa arī nebija tam stāstījusi, ko Hohvalds viņai uzticējis, bet bija ļāvusi marķīzam paliki pie saviem minējumiem attiecībā uz Irisas dzimšanas noslēpumu. Un tad šis izteiciens:"Jautājiet viņam - un viņš nobālēs," - tas jau bija gluži kā no sēnalu romāna!…

-    Nu? - Irisa pēc brītiņa nedroši jautāja.

-   Vai lu jautāsi Marselam par sarkano gaismu? - Zigrīda atjautāja.

-    0, Zigrīd! - Irisa pārmetoši iesaucās. - Man būtu jākaunas atkārtot viņa priekšā tik nelietīgus melus!.

-    Bet ja tevi sāks mocīt šaubas…

-   Šaubas par Marsclu? Tu pali nezini, ko runā, Zigrīd! Sī paraksta dēļ cs bez mazākas apdomāšanās būtu vēstuli iznīcinājusi, mani atturēja vienīgi las, kas teikts sākumā…

Viņa apklusa un bikli vēroja Zigrīdu, kas domīgi lūkojās savā priekšā.

-        Zigrīd, vai tas tiesa, ko šis nicināmais kūdītājs un spiegs raksta par mani?

-        Ja! - Zigrīda skaļi un skarbi atbildēja, izvairīdamas uzlūkot Irisu.

Pēdēja dobji ievaidēdamas atslīga sava sēdeklī.

-    Ka gan tu vari zināt, ja las nav zināms arī man?

-   viņa iznīcināta iesaucas.

-         Kas gan lcv par to? Esmu jau ilgi un pietiekami smagi cietusi par lo, - Zigrīda salti, noraidoši atbildēja.

Irisa sarāvās.

-         Tas ir nežēlīgi no tevis, Zigrīd, - viņa pārmetoši sacīja, - jo vairāk tapCc, ka mūsu… ka tavi vccaki nekad nav runājuši par saviem upuriem un vienmCr izradījuši man likai savu mīlestību.

-    Diemzcl ta bija mīla, ko viņi man atrāva.

Irisa sašulusi pietrūkās kajas.

-         Ka gan tu iedrošinies viņiem vd kapa pārmest lo, ar ko tic Dieva priekša varbūt ieguvuši mūžīgu žēlastību?

-   viņa trīcoša balsī iesaucas.

Zigrīda saknieba lūpas un kaut ko CukslCja. Ātri savaldījusies, Irisa turpināja sava parastajā, laipnajā balsī.

-       Negribu runāt par to ar tevi, jo las, ko esmu saņēmusi no taviem vecākiem, man ir tik svēls un neizdzēšams, ka man būtu sāpīgi bez vajadzības to pieminēt. TomCr, kad kada sveša, nekautra roka norāvusi manam acīm plīvuru, cs gribClu zināt vCl vairāk. Kas bijuši mani vecāki, Zigrīd?

Zigrīda mirkli vilcinājās. Viņa pārdomāja, vai Icikl Irisai patiesību vai arī atstāt lo maldīgās domās, it kā viņas piedzimšana būtu saistīta ar kādu negodu.

Bcl tad tomēr viņa izšķīrās, un atbildes vielā tikai paraustīja plecus.

Irisa satriekta novērsās un piegāja pie loga. Bet jau nākama acumirklī Zigrīda atjčdzQs.

-    Manam ICvam bijusi masa, - viņa pār plccu izmcla.

Irisa strauji pievērsās viņai.

-    Ta bija tava maic, kas tika sodīta ar navi, jo bija nonāvējusi savu vīru, - Zigrīda bez līdzjūtības papildināja un ar iznīcinošu rūgtumu piebilda: - Un šīs slepkavas bērnu, šo dzeguzes olu, mani vecāki pieņēma sava nama un uzspieda lo paši savai mcilai - MAN - ka masu! Līdz pat mūza galam cs nevarēšu aizmirst un piedot šo netaisnību!

Bet Irisa vairs neklausījās. Piegājusi pie rakstāmgalda, viņa izņēma no atvilknes balto adas etviju, ko grafs Erlcnstcins reiz bija uzdāvinājis. Uzlūkojot šos abus portretus, viņai par vaigiem saka rilēt smagas, karstas asaras, kas droši vien klusinātu viņas sapes, ja… ja nebulu bijis Zigrīdas. Ta piecēlās un paspēra dažus soļus uz lo pusi, kur stāvēja Irisa.

-    Nu? - viņa jautāja, firsticncs klusēšanas aizkaitināta.

Irisa nepacēla acis, viņa baidījas pazaudēl pašsavaldīšanos

un izradīt Zigrīdai savas ciešanas.

-    Vai nu neatstāsi mani vienu? - viņa klusa, lūdzošā balsī sacīja. - Man jāsaņemas un jāmēģina pārciest šo triecienu…

-    Un tad? - Zigrīda skarbi jautāja. - Tad es laikam drīkstēšu atkal ienākt, lai tu varētu izjaulāl man visus sīkumus? Sīs pūles vari sev aiztaupīt, jo cs nezinu sīkumus un ari negribu zināt. Bet var jau būl, ka Marscls šajā lielā varēs tev pastāstīt ko vairāk!

-    Marscls? - Šis vārds kā nāves kliedziens izlauzās Irisai pār lūpām.

-   Jā, Marscls! Viņam vajag šo gadījumu vēl atcerēties, - Zigrīda nežēlīgi turpināja. - Kads pārsteigums viņam būs dzirdot, ka šīs drausmās varones meita ir viņa sieva!

Irisa nobālusi satvēra kāda krēsla atzveltni. Asaras viņas acīs pēkšņi izsīka, un viņa kā nemaņā uzlūkoja Hohvalda portretu, kas karājās virs kamīna.

-   Marscls… - viņa klusā, dziestošā balsī atkārtoja, cicši sažņaugdama rokas, un viņas mīlīgajā sejā atspoguļojās bezgalīgas ciešanas.

-   Ja gan, Marsels! - Zigrida skurbi, griezīgi iesaucas, un viņas nāsis dusmas trīcēja. - Ka 1as -viņu satrieks, ka viņš tiks pari šim negodam, kas aptraipa viņa ģerboni! Vai viņš ticēs, ka tu neesi to apzinīgi piekrāpusi? - Zigrīda pati brīnījās, cik viegli šie meli viņai plūda par lūpām, un viņa ta aizrāvās, ka gandrīz arī pali saka tiem tiečt. - Un šausmas, kādas viņu sagaida pie taviem sāniem, ja viņš nešķirsies no tevis! Būs jāaiziet no tevis, viņš taCu nevar visu mūzu nest sev līdzi šo kauna traipu! Pietiek jau ar to, ka viņa bērns ir apzīmēts ar Kaina zīmi un ka tā vienmēr stāvēs viņa acu priekšā. O, tu varēsi priecāties, ja viņš tevi vienkārši aizraidīs! Un tad, kas zina, vai arī tev kādreiz nevarētu uznākt palikšana sekot tavas notiesātās mātes priekšzīmei?

Zigrīda bija runājusi arvien straujāk un dedzīgāk. Acis viņai kvēloja, rokas trīcēja, un ar katru vārdu viņa arvien vairāk zaudēja pašsavaldīšanos.

Pār Irisas lūpām izlauzās kluss sāpju vaids.

-   Zigrīd, kāpēc tu mani moki? - viņa jautāja tik lēnīgi, ka tieši šis skumjais, pelnītais pārmetums laupīja Zigrīdai vēl pēdējo apdomību. Ka pantera viņa pielēca pie Irisas un, satvērusi aiz abiem pleciem, sāka to nikni kratīt.

-   Kāpēc es tevi moku? - viņa kliedza, ārprāta pārņemtām acīm urbdamās Irisas bālajā sejā. - Tāpēc, ka tavas mokas man sagādā baudu, tu - akmens manā ceļa, tu - mūsu… VINA ģimenes kauna traips! Kāpēc es tevi ienīstu, kā nespētu ienīst nevienu citu cilvēku? Tāpēc, ka tu esi nozagusi man PUSI no manas mātes mīlas, jo viņa bija taisnīga līdz pēdējam sīkumiņam! Tāpēc, ka tu esi nozagusi man TRĪS CETURTDAĻAS no tēva mīlas, jo viņš mīlēja tevi vairāk nekā mani, kaut tas bija pretdabiski! Es ienīslu tevi līdz nāvei lāpēc, ka es vienmēr un visur esmu bijusi Marta, bet tu - Marija, kas sev izvēlējusies labāko daļu, un tāpēc, ka esi man nozagusi VISU tā cilvēka mīlestību, kuru es mīly jau kopš pirmā acumirkļa!

Un viņa ar tādu spēku atgrūda no sevis Irisu, ka tā katrā ziņā būtu pakritusi, ja krēsls nebūtu to atbalstījis.

Brīdi mazajā buduārā valdīja tik .dziļš klusums, ka rakstāmgalda pulksteņa maigā tikšķēšana izklausījās kā vesera klaudzieni. Tad Irisa izstiepa roku un norādīja uz durvīm.

-   Ej! - viņa sacīja klusu, bet tik apņēmīgi, ka Zigrīda uzreiz* atjēdzās.

-    Irisa… - viņa steigā iesāka, bet Irisa tikai atkārtoja savu kustību.

-    Ej! - Viņa vēlreiz sacīja un ar piespiešanos piebilda: - Ir labāk, ka mēs vairs neredzamies, kamēr Marscls nebūs izšķīries, ko tev lai atbildu. Es pali… negribu būt netaisna, bcl šobrīd cs viegli varēlu tāda kļūt. Ej!

Zigrīda nobijās.

-    Tu nekā neteiksi Marsclam! - viņa iesaucās.

-   Teikšu gan, - Irisa cicši atbildēja. - Ej! Nclicc man to vairs atkārtot.

Zigrīda stāvēja kā pārakmcņojusics.

-   Tas izšķir lietu citādi, - viņa noteica sevī ar drausmu mieru, un viņas acis, kas ncnovērsdamics lūkojās Irisā, likās izstaroja kvēlus zibeņus.

Irisas acu priekšā viss sāka tīties it kā miglā, no kuras viņā lūkojās vienīgi Zigrīdas saltās, mirdzošās acis, no kurām tā nespēja atraut skatienu, kaut tas maksātu viņas dzīvību.

Viņu sagrāba nāves bailes. Viņa gribēja bēgi, bet nespēja pakustēties. Viņa gribēja izstiept roku un nospiest zvana podziņu, bet rokas kā pamirušas gļēvi nokarājās klēpī. Viņa gribēja kliegt, bet neviena skaņa nenāca lai pār lūpām. Ausīs Irisai skanēja un zvanīja, domas izzuda nemināmās tālēs, un viņa smagi noslīga uz grīdas līdzās dīvānam.

Zigrīda pielēca Irisai klāt un uzrāva viņu no zemes tā, ka Irisas galva atbalstījās uz dīvāna malas. Tad viņa vairākas reizes pārvilka ar rokām pār Irisas seju.

-    Vai tu guli? - viņa jautāja.

-    Es guļu, - Irisa mierīgi atbildēja.

Zigrīda paņēma balto adas etviju un ielika to Irisai sauja.

-    Ko tu redzi?

-        Es redzu sievieti, kas nes savus matus roka, - Irisa bez vilcināšanās atbildēja. - Viņa lūdzoši izstiepj pret mani rokas… Viņa ir šausmīgi satraukta un draudoši krata pret tevi dūri… 0, un tur… es viņu nepazīstu… tur stāv kads vīrietis… Viņš tur kreiso roku pie deniņiem un uzlūko mani… manam acīm… Nē, es viņu tomēr pazīstu, viņa ģīmetne ir baltajā etvija…

Zigrīda izņēma etviju Irisai no rokam.

-    Es neka vairs neredzu, - Irisa miegaini nopūtas.

-        Nav ari vajadzīgs, - Zigrīda nomurmināja. - Es tikai gribēju zināt, vai hipnoze ir pietiekami stipra. Irisa, dzirdi mani!

-    Es dzirdu.

Zigrīda nometas zemē un uzlika roku nemaņa guļošajai uz pleca. Irisas stāvs sarāvās it ka sāpēs.

-          Irisa, - Zigrīda iesaka, novērojusi šo kustību, - atskaitot to, kas attiecas tieši uz vēstules satura apliecinājumu, tu aizmirsti visu, ko šodien šajā istaba esmu tev teikusi. Vai saprati mani?

-    Ja, - Irisa sacīja.

-    Es tev to pavēlu!

-    Jā.

-    Vai paklausīsi? '

-   Jā.

-        Tālāk pavēlu tev pēc šī atklājuma nākt pie atziņas, ka dzīve tev kļuvusi nepanesama. Tu nedrīksti vairs dzīvot un būt kauna traips sava vīra dzīvē. Vai saprati?

Irisa svaidīja galvu no vienas puses uz otru. Elpa tikai ar pūlēm izlauzās no viņas krūtīm.

-         Žēlastību… es nevaru… esmu tik laimīga… - viņa murmināja.

Zigrīda ciešāk uzspieda roku viņas plecam.

-    Tu darīsi, ko tev pavēlu. Vai darīsi?

-    Nē… nē… - Irisa vāji pretojās.

Zigrīda uzlika arī kreiso roku viņai uz pleca un lik stipri konccnlrēja savu gribu, ka pali gandrīz sabruka zem šīs psihiskās sasprindzinātības.

-    Tu darīsi, ko tev pavēlu!

-   Jā… - Irisa izdvesa.

-        Tālāk tu… - Zigrīda atsāka, bet viņas pašas spēki jau bija galā.

Salti sviedri ritēja viņai pār pieri, lūpas bija pārklātas putām, visi locekļi raustījās krampjos, un viņa bez samaņas saļima zemē.

Atguvusi samaņu, viņa nesaprašanā lūkojās visapkārt, pūlēdamās atcerēties, kas noticis.

-        Marsel! - viņa pēkšņi iekliedzās un pacēla roku pie pieres, it kā atvairīdama sitienu.

Bcl lad viņa saprata, ka tā bijusi likai Marsela ģīmetne, kas viņu nobaidījusi. Jā, viņa atradās Irisas buduārā. Un Irisa? Tur viņa gulēja dīvāna kājgalī, galvu pret lā malu atbalstījusi, bāla kā lilija. Vai viņa bija mirusi?

Zigrīda šausmās pietrūkās kājās, kaut vēl nupal bija pavēlējusi Irisai nedzīvot. Bet istabas klusumā bija dzirdami viņas elpas vājie vilcieni, - viņa tikai gulēja dziļā, mākslīgā miegā, ko bija uzspiedusi svcSa griba.

Zigrīda uzmeta skatienu rakstāmgalda pulkstenim. Viņa nobijās, ka varēlu būl jau vakars, bcl bija pagājusi tikai nepilna stunda, kopš viņas ienākšanas • Irisas istabā. Jo labāk.

Viņa šaubīdamās uzlūkoja gulētāju. Vai lai turpina lagad savu ckspcrimcnlu? Nē, viņa baidījās no Hohvalda acīm, kas bargi lūkojas viņā no ģīmetnes, baidījās, ka šīs lūpas varētu pavērties un leikl tai iznīcinošus vārdus.

"Es viņu atmodināšu", viņa nolēma un, nometusies līdzās Irisai ccļos, atkal uzlika roku lai uz pleca.

Bet Irisa…

Irisa nedrīkstēja dzīvot, Irisa, viņas un VINA kauna traips! Ko lai viņa iesāktu ar Irisu! Kļūt par slepkavu viņa nedrīkstēja. Nekad! Ka gan viņa varētu tā aptraipīt savas rokas! Vai tad arī Irisas māte nebija izdarījusi to pašu, un kā tas bija nobeidzies? Bet, ja viņa iedvestu Irisai domu sevi iznīcināt - kas gan varētu teikt, ka viņa to-nonāvējusi? Irisa tikai nedrīkstēja zināt, ka šis nodoms nav nobriedis viņā pašā. Tiešām, tā pašreizējos apstākļos bija labākā izeja!

-    Irisa, vai tu mani dzirdi? - viņa jautāja.

-   Jā.

-    Aizmirsti, ka es esmu bijusi tā, kas tev iedvesusi pārliecību, ka tava turpmāka dzīve vairs nav apvienojama ar tava* vīra laimi un godu. Vai aizmirsīsi to?

-   Aizmirsīšu, - Irisa nopūtās, un viņas izskats atgādināja pusē novītušu ziediņu.

Bet Zigrīda jau sen bija pārgājusi robežu, no kuras vel iespējama atgriešanās, kur valda lūdzjūtība un cilvēcība.

-    Atmosties! - viņa uzsauca Irisai.

Tomēr viņai nācās vairākas reizes atkārtot šo pavēli, pirms Irisa atvēra acis un pamazām nāca pie samaņas.

Zigrīda klusi atstāja buduāru un, iegājusi savā istabā, nogurusi iekrita gultā.

"Viņš mani mīlēs!" bija viņas pēdējā doma, un pie tam tā nemaz neapzinājās, ka viņas dvēsele jau aptraipīta Irisas asinīm, jo kāda gan nozīme varēja būt darbībai? Viņas griba jau bija uzspiedusi tai Kaina zīmi!

Un Irisa?

Viņa palika guļam turpat, kur bija atmodušie^, un tikai lēnām sakārtoja domas. Kas tad bija noticis, kopš viņa pirmīt bija ienākusi savā istabā? Jā, Zigrīda bija ienākusi, un viņa bija rādījusi tai anonīmo vēstuli, un Zigrīda bija teikusi, ka viss tajā rakstītais esot patiesība, un tad… tad Zigrīda atkal bija aizgājusi. Irisa nespēja skaidri atcerēties, vai viņas vēl ko runājušas. Droši vien nē. Kāda

tam ari varētu būt nozīme, ka viņa zināja; briesmīga vēstule nav tikai ļaunprātīgi meli!

Tātad viņa, kas bija jutusies laimīgākā sieviete pasaulē, patiesībā bija kādas lur notiesātās noziedznieces, meita!

Šī doma likās tik briesmīga, tik šausmīga, ka šķila neticami, neiespējami. Un tomēr tā bija patiesība?

Smagiem, sāpošiem locekļiem Irisa piecēlās, un viņa pirmo atkal ieraudzīja vēsluli. Viņa pacēla lo no grīdas un iebāza tērpa kabatā. Ar sāpīgu vaidu viņa vēlreiz atvēra balto etviju un aplūkoja abas ģīmetnes. Tātad šī brīnumskaistā sieviete ar balto rozu vainagu matos bija viņas māte. Kas gan bija padarījis to par noziedznieci? Kādi maldi?

Irisas sirdī ,pamodās bezgalīga līdzjūtība pret šo nelaimīgo, pazudušo dvēseli, un asaras sāka ritēl viņai pār vaigiem.

Tomēr šīs asaras neatviegloja Irisu. Tās padarīja sirdi vēl smagāku, jo lajā pamodas doma: kā gan Marscls lo panesīs? Zināms, uz šo jautājumu viņa atbildēja sev pali: viņš nekad neliks tai nojaust, kādu iespaidu uz viņu atstājis .šis atklājums.

Viņai pat nenāca prālā noslēpi Marsclam patiesību, jo tas laēu būtu netaisni. Bet kas noliks viņas dvēselē, kad viņš dabūs zināt, ka Irisa ir tās sievietes meita, kuras* vārds reiz licis aptraipīts ar neizdzēšamu kaunu un negodu?

0, šīs mokas!

Viņam, Marsclam, būs jānes šīs važas līdz pat sava mūza galam, un arī par viņa dēlu tiks Cukstēls: - Viņa māte bija tās Marijas Ravcnsbcrgas meita - nu, jūs jau zināt…

Un arī viņu pasaule apzīmogos ar _Kaina zīmi.

Bet, ja nu viņas vairs nebūtu, - vai lad būlu nomazgāts šis traips no Marsela dzīves?

"Jā", kāda balss viņā sacīja, "lu nedrīksli vairs dzīvol, ja tiešām mīli viņu. Tev jānoņem no viņa šis kauna traips, tev jāmirst, lai viņa vārds un viņa dzīve atgūtu senāko spodrumu".

Irisa pali nobijās no sīs domas, kas bija tik svešas viņas dabai un lik maz iederējās Marscla raksturā. Viņa tumši nojauta, ka tās nav viņas pašas domas, un viņai likās, it kā kāds svešs Čukstētu šos vārdus viņas dvēselē, un šī svešā balss šķita lik pazīstama…

Vai varbūt tomēr viņa pati bija tā domājusi?

Irisa mulsi aizvēra acis, un tur, tur atkal jau bija tas pats. Viņa piesteidzās pie loga un atrāva to. Līdz ar saules siltajiem stariem istabā ieplūda arī smaržīgais gaiss. Bet tas nelīdzēja: šīs domas atgriezās atkal un atkal, un viņa velti pūlējās tās aizdzīt.

Šausmās viņa iesteidzās sava bērna istabā un, noliekusies pār to, ieelpoja viņa maigo dvašu, ir kā tā spētu viņu glābt. Velti, jo arī šeit tā pati balss Čukstēja viņai ausī: "Dzīve tev kļuvusi neiespējama, tev jāmirst, lai atbrīvotu Marselu no nepelnītā un nepanesamā negoda!"

Irisu sagrāba šausmīgas izbailes. Nāves ēna jau lidinājās ap viņu, un viņa juta tās salto dvesmu, kaut katrs sirds sitiens viņā klicdza:"Dzīvot! Dzīvot! Es taCu negribu mirt!"

Aizritēja stundas šo divu varu cīņā. Bet sirds kļuva arvien gurdāka un klusāka, un arvien skaļāk svešā balss sauca:"Tcv jāmirst! Tu nedrīksti vairs ilgāk dzīvot!"

Nav brīnums, ka šādā jutoņā viņa pirmo reizi aizmirsa savus namamātes pienākumus un, savās drūmajās pārdomās iegrimusi, neievēroja, ka pienāca tējas laiks.

Hrizopras kundze nosēdās pie patvāra un ielēja tēju profesoram un Zigrīdai.

-     Irisa taēu nebūs saslimusi? - ģencrālicne mazliet norūpējusies jautāja. - Pie brokastgalda viņa bija tik dīvaina.

Zigrīda paraustīja plecus, bet nekā neatbildēja. ,

-   Jā, tu taēu pēcpusdienā biji pie viņas, - vai tad tev nelikās, ka viņa varētu būt nevesela?

-   Es - pēcpusdienā pie viņas? - Zigrīda izbrīna atjautāja.

-   Vai tad nc? - ģcncralicnc piezīmēja. - Ja, cs nezinu… Surp nākdams, cs jautāju Ralajcakam, vai firstienc ir sava istaba, un viņš atbildēja, ka nezinot, komtesc esot vairāk ka stundu uzturējusies gaišības buduārā…

-   Man šķiet, šis Ratajcaks bāž degunu lielas, par kuram tam nav daļas. Tā taču īsta spiegošana! - Zigrīda aizkaitināta iesaucās.

-   0, apžēlojies! - Hrizopras kundze pretojās. - Ratajcaks jau divdesmit gadus kalpo brālim un uzskata par savu pienākumu zināt visu, kas namā notiek. Sadi kalpotāji mūsdienās retums, mīļo profesor. Es tikai brīnos, Zigrīd, ka tu jau pēc divām stundām esi tik pilnīgi aizmirsusi tikšanos ar Irisu!

Zigrīda atkal paraustīja plecus.

-   Jā, galīgi, - viņa atzinās. - Mans Dievs, nav jau arī brīnums šādā karstumā! Un sevišķi vēl, ja saruna nav bijusi visai interesanta.

-   Tā jau ir, - Hrizopras kundze pārliecināta sacīja un nožāvājās.

Zigrīda, kas neviļus bija pietvīkusi, pacēla galvu.

-    Mans Dievs, profesora kungs, ko tad jūs lik biezi lūkojaties manī? - viņa īgni jautāja.

Dr. Glauhauss mierīgi nolika lasi.

-     Pirmkārt, tā varētu būt labpatikas zīme, - viņš smaidīdams piezīmēja. - Un otrkārt, vai zināl sakāmvārdu: "Pat kaķis uzlūko karali"?

Zigrīda nicīgi saknieba lūpas un uzmeta vēl niknāku sķatienu mazajam zinātniekam, kas arvien vēl smaidīdams lūkojās viņa.

-    Kāpēc jūs valkāja! izliektus, apaļus briļļu sliklus? - viņa bez kādas pārejas jautāja. - Jūsu acis caur lām izskatās gluži pēc vardes acīm.

-   Arī kads students reiz ļoli veikli uzzīmēja uz tāfeles manu ģīmetni un, pārgrozot Darvina teoriju, attēloja mani vardes mūza dažādās stadijās. Tas bija lielisks zīmējums,

✓

manas dāmas, un cs milzīgi smējos par lo, citi tāpat, bet nabaga zēnam tomēr nācās nosēdēt trīs dienas karcerī.

Profesors mājīgi pļāpāja, kaut klusībā pārmeta sev, ka nav pietiekoši uzmanījis Irisu. Izdzēris savu tēju, viņš piecēlās no galda, lai atgūlu nokavēto.

"Varu derēt, ka šim skaistajam, gaišmatainajam sātanam

-   Zigrīdai - ir kas uz sirdsapziņas," - viņš sevī sprieda, kāpdams augšup. "Kāpēc viņa gribēja noliegt, ka bijusi pie masas? Kāpēc viņa nabaga Ratajcaku nolamāja par spiegu? Kāpēc viņa apgalvoja, ka esot aizmirsusi so apmeklējumu? Kas viņai vispār aiz ādas, ka viņa tik ļoti ienīst manu sirsnīgo gaišībiņu?"

-        Vai gaišība ir augšā, labais Ratajcak? - viņš jautāja sulainim, saticis to uz kāpnēm.

-         Tieši tā, profesora kungs, - sulainis atbildēja, bet viņa sejā izpaudās zināms mulsums.

-         Nu, kas ir? Gaišība taēu nav slima? - profesors nopietni jautāja.

-    Nezinu, profesora kungs, *< Ratajcaks nedroši sacīja.

-   Gaišība izskatās tik bāla… un tējai, ko cs pirmīt uznesu, viņa nav pat pieskārusies. Viņa arī neteica man ne vārda, kaut citkārt pat par niecīgāko pakalpojumu mēdz sacīt: "Paldies, mīļais Ratajcak." Tiešām, profesora kungs…

-   To cs ticu gan, - mazais zinātnieks pamāja ar galvu.

-    Nu, un?

-        Gaišība pat neatbildēja, kad jautāju, vai nebūs kādas pavēles. Vai profesora kungs nav arī ārsts?

-    Kāpēc tā jautājat?

-        Nu, tāpēc, ka gaišībai ir tāda seja, it kā viņai kas sāpētu.

-         Mīļo Ratajcak, cs diemžēl neesmu cilvēku ārsts, - Glauhauss nopietni un laipni atbildēja. - Es tomēr palūkošos, kas tur būtu darāms.

Viņš pamāja ar galvu un gribēja turpināt ceļu. Ratajcaks pavēra muti, it kā gribēdams vēl ko teikt, bet tad tomēr klusēja.

-   Vai jums vēl kas uz sirds, mīļais? - vērīgais profesors jautāja. - Varbūt gribat teikt, ka gaišībai jau brokastu laika izskatījās nevesela? Arī cs to jau ievēroju, - viņš piebilda.

-   Ja gan, profesora kungs. Varbūt, ja gaišība pēc tam būtu mazliet atpūtusies… bet komlcsc Zigrīda tik ilgi kavējas pie viņas… Es jau visu laiku domāju: tev tagad jaičiet un jājautā kaut kas, jo komlcsc Zigrīda runāja tik skaļi un pavēloši. Nedomājiet, ka cs būlu noklausījies, profesora kungs, - šajās segam izklātajās Iclpas tikpat nekas nav sadzirdams…

-   Nu, un - jūs iegājāt, mīļais Ratajcak? - Dr.Glauhauss viņu pārtrauca.

Sulainis mulsi ieklepojās.

-    Es neiedrošinājos, - viņš atzinās. - Komtesc Zigrīda vienmēr ir tik skarba pret mums, kalpotājiem, it kā mēs nemaz nebūtu cilvēki…

-    Jā, jā… Nu, un?

-    Kamēr cs vēl tā pārdomāju, komlcsc Zigrīda iznāca no buduāra un pagāja man garām, mani nepamanījusi. Viņa bija lik bāla, un acis tai dīvaini kvēloja. Liekas, viņa bija ļoti dusmīga uz gaišību.

-   Tā, tā, - profesors novilka. - Nu, kā jau teikts, cs palūkošos. Varbūt jūs pa šo laiku liksiet iejūgt pelēko pāri? Ceru, ka gaišība mani mazliet pavizinās.

Ratajcaks redzami alvicglols palocījās, un profesors klusu pieklauvēja pie Irisas buduāra durvīm.

Neviens neatsaucās. Profesors pieklauvēja vēlreiz, un lad bez kādas apdomāšanās iegāja.

Irisa sēdēja dziļajā krēslā līdzās neaizskartajam tējas galdiņam. Viņa stingi lūkojās savā priekšā, un sejā tai bija tāda izteiksme, it kā tā pūlēlos saklausīt kādu nedzirdamu balsi.

. - Ar jūsu atļauju, gaišībiņ, - profesors līksmi sacīja, nevajadzīgi skaļi aizcirzdams aiz sevis durvis, tā kā Irisa uztrūkās no sava sastinguma. - Ja jau pravietis nenāk pie kalna, tad kalnam jāiet pie pravieša. Sāja gadījumā, ja gaišība nenāk pamielot mas ar tēju, cs jjats nāku palūgt kādu tasīti. Vai drīkstu?

-    O, protams… - Irisa pietrūkās kājās un sāka bez mērķa kravāties pa tējas galdu.

-   Tas ir, gadījumā, ja gaišībiņa nejustos gluži vesela…

-     Dr. Glauhauss iesāka un, nesaņēmis nekādu atbildi, mierīgi nosēdās pretim Irisai, caur briļļu apaļajiem stikliem vērīgi pētīdams tās seju. - Nu, - viņš pēc brītiņa atsāka, pārlaizdams skatienu istabai, - ja man kādreiz gadītos aprakstīt feju pils iekārtu, cs katrā ziņā ņemtu paraugam šo istabiņu. Rožains un sidrabots - vai vēl ko maigāku maz var iedomāties? Man liekas, ka arī cs šādā apkārtnē kļūtu rožains!

Vājš smaids kā ēna neviļus pārslīdēja Irisa bālajām lūpām, tomēr profesors to pamanīja.

-    Nē, nopietni, cs jūtu, ka šeit man sāk augt spārni,

-   viņš turpināja jokot. - Kas gan notiks, kad tic izsprauksies cauri svārkiem, par kuriem cs vēl esmu drēbniekam parādā!

-    Tiešām? - Irisa līdzjūtīgi ieminējās.

-   Jā. Viņš atnesa tos man īsi pirms manas aizceļošanas, un tad cs viņam teicu: esat lik labs un uzgaidiet, kamēr pārbraukšu. Viņš leica"jā" un aizgāja, bet cs jau nosūtīju viņam vēstuli, ka bikses tas pašuvis pārak īsas. Bet šajā burvīgajā telpā izzūd pat tādas nepilnības. Droši vien arī šī iekārta ir viena no mana mīļā firsta Hohvalda idejām?

-   Jā, - Irisa sirsnīgi atbildēja. - Ikviena lietiņa, ko šeit redzat, ir viņa mīlas apliecinājums…

Balss viņai aprāvās, un Irisa strauji novērsās.

-     To cs nevaru ņemt viņam ļaunā, - profesors ar pārliecību piezīmēja. - Redzat, mīļo firstien, mans draugs, jūsu vīrs, tikai uz rudens pusi izdarījis to, ko cs vispār esmu palaidis garām: apprecējies. Bet, ja vīrietis apprecas, kad tas jau nobriedis, tad viņa jūtās ir tāds spēks un patstāvība, kāda būtu velti meklējama jauneklī. Un, ja šāds nobriedis vīrietis atrod tādu sievieti kā jūs, tad viņu droši var apzīmēt par laimīgu. Bcl jūs ncdrīkslicl viņu apbēdināt un būt tik bāla.

-         Tas nav nekas. Es tikai -saņēmu sliktas ziņas… - Irisa nomurmināju, un viņas balsī ietrīcējās asaras.

-   Tādas ikviens kādreiz saņem, tāpēc jau tas ir pasaulē,

-    profesors omulīgi paskaidroja. - Un to jau pa gabalu var rcdzēl, ka jums kas noticis. Bet galvu jau tas jums nemaksas, gaišībiņ, un, kad sirdsmīļais pārbrauks, gan jau viņš parūpēsies, lai viss atkal būtu labi.

Irisa strauji pacēla galvu.

-        O, arī cs ta domāju! - viņa ar ccrību iesaucas, bcl tad tūlīl alkal iegrima apātijā. - Bcl tas nedrīkst notikt,

-    viņa čukstoši piebilda.

Profesoram Glauhausam, ja vien las gribēja, bija lapsas dzirde. Viņa sludcnli mēdza apgalvot, ka viņš dzirdot pat odus šķaudam.

-        Cilvēkam likai jāļauj nerviem vaļa, un viņš kļūs galīgi slims, - viņš turpināja, izlikdamies nedzirdējis Irisas piezīmes. - Bet, kurai ir vīrs un bērns ka eņģelis, tai mierīgi jāgaida, kamēr pārbrauks vīrs, un tad jāizrunājas ar lo par visu. Jūs darītu daudz prātīgāk, ja liktos gulēl neka slundam pļapAt ar komlcsi Zigrīdu.

Irisa kļuva uzmanīga un to Dr. Glauhauss arī bija gribējis.

-        Slundam? - viņa gu'rdi pasmaidīja. - Zigrīda šodien mana istaba bija nepilnas desmit minūtes.

-        Nu, ja, sarunas laiks aiziet gluži nemanot, - profesors piezīmēja.

Irisa atkratīja galvu.

-        Jūs maldāties, mīļo profesor. Viņa ienāca pie manis gluži nejauši; cs pavaicāju tai kadu jautājumu, uz kuru viņa, liekas, atbildēja pavisam īsi, un tad, man šķiet, tūlīt atkal aizgāja.

-        Jums ŠĶIET, - profesors atkārtoja, laipni pamādams ar galvu. - Vai lad arī cs ncleicu lo pašu? Patīkamas sarunās laiks aizrit tik atri, ka vēlāk pats nesaproti, kur tas palicis.

-    Patīkamas… - Irisa sapņaini piezīmēja.

-       Ka, vai tad viņa atkal bija niķīga? - profesors līdzjūtīgi jautāja. - Klausieties, gaišībiņ, ta taCu jūsu māsai ir visai nepatīkama īpašība! lira, hm.. Ļaudis, kam gadījies iet gar durvīm, arī apgalvo, ka viņa esot stipri ķildojusies ar jums.

-        Zigrīda? - Irisa izbrīnā jautāja. - Tad taču arī man vajadzētu par to zināt!

Viņi memi saskatījās, un atkal firsliens sejā parādījās ta pati izteiksme, it kā viņa pūlētos saklausīt kādu slepenu balsi.

-        Vai kāds ar jums runa, mīļo firstien? - profesors pčc brītiņa iejautājās.

Irisa pamāja ar galvu.

-        Jā, jā, - viņa Čukstēja, stingu skatienu lūkodamās savā priekšā. - Es pazīstu šo balsi, un tomCr nezinu, kam tā pieder. Es jau visu laiku lauzu galvu, bet nevaru atcerCties šī cilvēka vārdu.

-        Jā, jā, tā jau ir, - Dr. Glauhauss piekrita, it kā šāds dvēseles stāvoklis būtu gluži ikdienišķa parādība. Un lajā pašā tonī viņš turpināja: - Ko tad saka šī balss?

Irisas skaistajā sejā atspoguļojās ciešanas.

-   To cs nedrīkstu teikt, - vina dziestošā balsī izdvesa.

Profesors piecēlās un saņēma Irisas smalkās, caurspīdīgās

rokas savējās.

-       Gaišība, man ir kāds liels, nekautrīgs lūgums, - viņš sacīja, piešķiebis galvu.

-    Un tas būtu? - Irisa jautāja, pūlēdamās pasmaidīt.

-        Redzat, gaišībiņ, arī'man pakausis rūc no karstuma, skriet cs nemīlu, jo esmu tam par slinku, bet, ja jūs būtu tik laipna un maz' Jl pavizinātos kopā ar mani, tas mūs abus atspirdzinātu. Nu, kā būtu?

-        Jā, jā, ar vislielāko prieku! - Irisa strauji iesaucās, pietrūkdamas kājās. - Tā ir lieliska jdeja! Varbūt svaigā gaisa cs drīzāk atraisīšos no šīm šausmīgajām domam, kas neatkāpdamās vajā mani. Es tūlīt likšu aizjūgt zirgus…

-    Es jau izdarīju lo, - profesors smīnēdams atbildēja. - Tātad brauksim uz mcZu un krietni saelposimies ozonu un skābekli, vai ja?

Irisa pamāja ar galvu un, pasniegusi profesoram, roku, nokāpa kopā ar viņu vestibilā, kur spoguļa priekšā uzlika vieglu cepurīti un uzvilka ziemišķādas cimdus.

Ratajcaks, kas jau visu laiku bija gaidījis lejā, deva zīmi, un zirgu puisis piebrauca durvju priekšā divvietīgos ratus.

Profesors jau bija uzrāpies uz sēdekļa un Irisa pašreiz satvēra grozus, kad durvīs parādījās Zigrīda.

-    Tu gribi izbraukt? - viņa strupi jautāja.

Irisa pamāja ar galvu, cenzdamās nomierināt zirgus, kas nepacietībā spārdīja zemi.

-     Kāda neprātība, lu laēu jūties nevesela! - Zigrīda dedzīgi iesaucās. - Tūlīt cj atpakaļ savā istabā, Iris!

-    Kāpēc lad tā? - profesors mierīgi ieminējās. - Mūsu sirdis, aknas un plaušas izslāpušas pēc meža ozona. Vai nav liesa, gaišībiņ!

Bet Irisa neatbildēja, un Zigrīda pienāca cicši pie pašiem raliem.

-    Kāp zemē, Iris! - viņa pavēloši sacīja, nenovērsdama cicšo skatienu no fislicncs sejas, kuru pārklāja nāves bālums. - Tu csi_slima un nedrīksti atstāt mājas. Tu lūlīt liksies gulēt, un cs parūpēšos, lai neviens tevi netraucē. Nāc!

-   Jā, - Irisa svešā balsī atbildēja, izlaizdama no rokām grozus.

Bet tc nolika kas negaidīts. Profesors zibens ātrumā satvēra grozus, un skarbs svilpiens iztrūcināja zirgus, kas strauji devās pa grantēto ceļu uz mc2<t pusi.

Irisa sakustējās, it kā gribēdama izlēkt no ratiem, bet Glauhauss iespieda grozus lai rokās.

-        Vadiet nu atkal jūs, - viņš mierīgi sacīja. - Ļaujiet lopiņiem rikšot, cik jaudas, un jūs redzēsit, cik tas būs patīkami. Tiešām, jūs izskatāties bāla kā galdauts! Klausieties, man nemaz nepatīk šis iespaids, kādu pār jums bauda komtese Zigrīda…

Irisa sāka elpot dziļāk. Zirgi, nejuzdami grozus, pārgāja slaidos aulekšos. Straujā kustība lika Irisai atjčgtics. Viņas vaigi atguva parasto sārtumu. Viņa cieši savilka grozus, piespiezdama zirgus ieturēt mērenāku soli.

-        Cik šeit jauki, - viņa atviegloti nopūzdamies sacīja, kad pajūgs iegriezās mežā.

-          Tā jau cs arī domāju, - profesors piezīmēja, noņemdams platmali. - Un laidiet reiz to kaķi ārā no maisa, gaišībiņ, - viņš uzmundrinoši piebilda. - Kas nolicis? Kur kurpīle spiež?

Bet Irisa pakratīja ar galvu.

-       Nejautājiet, - viņa laipni sacīja. - Es zinu, jūs domājat labi, bet es… es nedrīkstu to teikt. Tā ir kāda slikta ziņa, ko cs saņēmu, un…

-          Un komtese Zigrīda palīdzēja sakurināt elli vēl karstāku, - profesors viņu sausi pārtrauca.

Irisa to pārsteigta uzlūkoja.

-        Nē, kas gan jums ir pret Zigrīdu? - viņa jautāja. - Es taču teicu jums, ka viņa bija pie manis nepilnas desmit minūtes un ka mēs tikai pavisam īsi pakavējāmies pie jautājuma, kas man; satrauc.

-        Un balss, kuru jūs domājat dzirdam? - Glauhauss skarbi jautāja.

-        Balss? Kas gan Zigrīdai varētu būt kopējs ar to? - Irisa apātiski nomurmināja.

-        Nu, cs tikai domāju, varbūt komteses Zigrīdas balss, - profesors ar uzsvaru atbildēja.

-       O, nē, - viņa mehāniski atbildēja. - Kā gan Zigrīdas balss varētu teikt tik šausmīgas lietas!…

Profesors neatbildēja, un viņi klusēdami brauca tālāk.

Krustceļa, kur Irisa gribēja braukt tālāk, viņš pēkšņi iesaucās:

-    Pa kreisi, gaišība, pa kreisi!

-    Bet tas ceļš taču ved uz piestātni? - viņa izbrīnā sacīja.

-    Nu tieši tāpēc! Es gribētu tur ko pajautāt pasta nodaļā.

Pie dzelzceļa piestātnes, kur atradās arī pasta un telegrāfa kantoris, profesors izkāpa. Iegājis telegrāfa biroja, viņš nosēdās pie galda un, paņēmis telegrammas formulāru, pēc īsas apdomāšanās uzrakstīja:

"Firstam Hohvaldam, Grand Hotcl, Hamburgā.

Lūdzu tūliņ algricslics. Kāda ziņa stipri satriekusi firslieni.

Glauhauss."

Nodevis telegrammu, viņš atgriezās pie Irisas, kas gaidīja ralos. Braucot atpakaļ uz Hohvaldi, viņš trieca par šo un lo, lomēr Irisu, kā likās, nekas ncinlcrcsēja. Jo luvāk nāca pils, jo vienaldzīgāka viņa kļuva. Viņa atbildēja profesoram izklaidīgi un nesakarīgi. Kad rati beidzot apstājās pils portāla priekšā, Ratajcaks pašreiz zvanīja pusdienot - jau trešo reizi, kā paskaidroja Hrizopras kundze, kas pils priekšā raliņos vizināja mazo Zigfrīdu.

Irisa nepārģērbās; savā tumšzilajā krelona tērpā viņa tomēr izskatījās daudz skaistāka par Zigrīdu, kas savu tualeti bija izvēlējusies ar sevišķu rūpību.

Irisa arī pie galda bija klusa un apātiska. Zigrīda visu laiku to novēroja, izlikdamās nemanām, kādas ciešanas viņas neatlaidīgais, suģestējošais skatiens sagādā firsticnci.

Hrizopras kundze, protams, nekā nemanīja. Viņa ictcica Irisa dažādus līdzekļus pret "galvassāpēm" - un nenoguruši sūdzējās par neciešamu karstumu.

Profesors ēda un dzēra kā malkas cirtējs. Viņš stāstīja visādas ticamas un neticamas lielas gan par lurku ķeizaru, gan par naktssargu un likās pilnīghi iegrimis patīkama galda biedra lomā. Tomēr viņš redēja Irisas nemieru un dīvaino mirdzumu Zigrīdas acīs un sevī nodomāja: "Paldies Dievam, ka nosūtīju firstam telegrammu. Rīt agri viņam jābūt mājās. Kaut tikai nakts jau būtu pagaisusi!"

Ja, nakts! Irisa neizsakāmi baiļojas no tuvojošās nakts tumsas - lik ļoti, ka lika maza Zigfrīda gultiņu pārnest savā guļamistaba un ieslēdzas tur kopa ar savu aizmigušo mazulīti. Tad viņa rūpīgi pārmeklēja visus kaktiņus, arvien vēl baidīdamas, ka pēkšņi varētu ieraudzīt sava priekša Zigrīdas galvu. Tikai tad viņa atviegloti uzelpoja, kad bija pārliecinājusies, ka nav iemesla bīties no nevēlamiem pārsteigumiem un ka istaba bez viņas ir vēl tikai Zigfrīds, kas mierīgi elpoja, saldi aizmidzis savā gultiņā.

Irisa ievaidēdamies noslīga ceļos līdzās bērna gultiņai. Un nu nelaimīgajai sievietei iestājās nakts, kuras šausmas nespēj attēlot neviena spalva.

Irisa visiem spēkiem cīnījās pret noslēpumaino balsi sevī, kas pavēlēja lai atzīt savu dzīvi par nepanesamu un nesaskaņojamu ar Marscla laimi un godu, viņa cīnījās pret svešo gribu, kas bija spēcīgāka kā viņas pašas griba, ar tādu sparu un izturību, kādu nemaz nevarēja sagaidīt no šīs maigās būtnes, un tomēr viņa padevās.

- Tikai viņš, vienīgi viņš varētu mani glābt, - viņa elsoja, iespiedusi seju spilvenos. - Tikai viņš varētu apklusināt šo slepkavīgo balsi, bet viņa šeit nav!

Cauri visām šīm sāpēm viņā lauzās kāda šausminoša un stindzinoša sajūta, it kā tur, aiz durvīm, pa atslēgas caurumu viņā lūkotos divas mirušas acis, un reizēm viņai pat šķila, ka dzirdētu klusu drēbju čaukstoņu…

Kad sāka mesties rīta blāzma, viņas bailes vēl pieņēmās. Viņas sirds vēlreiz saslējās pret svešo gribu - tā bija nāvei nolemtās pēdējā cīņa. Tad viņu apņēma baigs, šausmīgs tukšums. O, kaut būtu tikai viens radījumus, kas runātu ar viņu! Pat tik biezi redzētā mātes parādība viņai šobrīd būtu bijusi aicināta sabiedrība, bet arī tā, kuras gars vienmēr bija stāvējis viņai klāt, bija atstājis viņu, tāpat kā Dievs, kuru tā gribēja piesaukt un lūgt, bet viņa neatrada vārdus lūgšanai, kopš viņā skanēja šT briesmīga balss, kas pavēlēja mirt.

Darza jau atskanēja pirmās putnu balsis. Kaut kur tālumā iekliedzās gailis. No jūras pacēlās un aizlidoja pāri pilij vesels bars baltu kaiju.

Irisa novērsās no loga un pamāja ar galvu pret durvīm, aiz kurām viņai uzglūnēja noslēpumaina, stindzinoša vara.

-    Jā, - viņa skaļi sacīja, un balss skanēja sveši kā mēnessērdzīgai. - Jā, ir pēdējais laiks. Lai notiek - cs izdarīšu to vēl šodien… tūlīt pat. Tikai vēl šajā pēdējā brīdī ļauj man mieru!

Nedrošiem soļiem viņa piegāja pie bērna gultiņas un izņēma no tās zīda segā ietīto Zigfrīdu lik liegi, ka viņš pat nepamodās.

Nesdama bērnu rokās, viņa piegāja pie durvīm un, tās atbultējusi, izslīdēja koridorā. Viņa jau bija atraisījusies no visiem zemes iespaidiem, jo citādi lā katrā ziņā būlu pamanījusi gaišo slāvu, kas veikli ieslīdēja kāda loga nišā un paslēpās aiz tās aizkariem…

Irisa neko neredzēja. Vienmērīgiem, mehāniskiem soļiem viņa nokāpa lejā un, atvērusi durvis, izgāja jūras terasē. Viņa pat ncjula dzestro rīta vēsmu, kas iesitās tai sejā un lika notrīcēt aizmigušajam bērnam. Viņa nedzirdēja kaiju griezīgos kliedzienus, nedzirdēja ratu rīboņu uz parka grantētā ccļa…

-   Seši kāpieni virs ūdens līmeņa - Cclri zem tā, - viņa murmināja, atvērdama vārtiņus, kas šķīra terasi no kāpnēm, pa kurām varēja nokļūt ūdenī. - Viens… divi… trīs… Cclri… pieci…

Irisa sarāvās, jo viņas kāja, kas bija ieauta vieglās rīta kurpCs, jau iegrima ūdenī, acīmredzot, jūras līmenis šorīt bija cēlies.

-    Seši…

Un viņa stāvēja jau līdz potītēm ūdenī.

-   Vēl Cclri pakāpieni - un tad pēdējais solis nāvē un mūžībā…

Viņa ciešāk piekļāva sev guļošo bērnu.

-    Viens… divi…

Viegli viļņojošais ūdens jau sniedzās viņai gandrīz līdz ceļiem, samērcēdams balto rītatērpu, ko viņa vakarā bija apģērbusi. Irisa nodrebēja ITdz pat sirds dziļumiem. Lielām, šausmu pilnām acīm viņa vēroja bezgalīgo ūdens līmeni, kas izpletās tās priekšā. Tā tūja viņas mīļotā Ziemeļjūra, kurai nu vajadzēja kļūt par viņas kapu un kuru pašreiz apspīdēja uzlecošās saules pirmie stari.

-     Kāpēc, kāpēc mums jāmirst, Zigfrīd? - viņa caur cisām ievaidējās un pārvērsta balsī turpināja skaitīt: - Trīs…

Bet, pirms viņas kāja vēl paguva sataustīt priekšpēdējo pakāpienu, kas viņu šķīra no mūžības, divas spēcīgas rokas no mugurpuses satvēra viņu un bērnu un pacēla tos gaisā…

Irisai likās, it kā viņa dzirdētu kādu mīļu, mīļu balsi Čukstam viņas vārdu. Viņai ausīs vēl iesitās skaļš izbiedēta bērna kliedziens, tad viss ap viņu iegrima dziļā, dziļa naktī, un viņa gurdi aizvēra sāpošās acis.

Kad Irisa atkal atvēra acis, viņa gulēja terasē uz dīvāna, un Marscls Hohvalds cicši turēja to savās rokās. Turpat līdzās stāvēja profesors Glauhauss zaļdzeltcni svītrota peldkostīmā un ar mācītas bērnu meitas veiklību auklēja mazo Zigfrīdu. Ratajcaks pašreiz centās ieliet Irisai mutē kādu stipru, dedzinošu šķidrumu, un lielas asaras ritēja tam pār vaigiem.

-   Vēl tikai viens pakāpiens - pēdējais! - Irisa iekliedzās. - Vai tad man tiešām jāmirst, Marscl?

-   Nē, mīlulīt, - Hohvalds atbildēja, ar pūlēm valdīdams elsas, kas 2ņaudza tam krūtis. - Mans Dievs, - viņš pēkšņi iesautās, - ja cs būtu atnācis tikai mirkli vēlāk… ja jūs nebūtu vēl laikus atmodies, Glauhaus!

-  Jā, jā, - profesors dīvaini aizžņaugtā balsī nomurmināja, arvien vēl auklēdams bērnu.

-   Un cs gulēju! Nebiju nomoda! - Ratajcaks vaimanāja.

Hohvalds ar visu gribasspēku piespieda sevi savaldīties.

-   Viņa dzīvo, - viņš vienkārši sacīja. - Uzncsīsim viņu augša, kamēr neviens vēl neka nav pamanījis. Kam velti modināt tenkas? Ratajcak, palīdzi man! Jūs, profesor, nesiet bērnu! Uz priekšu!

Bez mazākā trokšņa dīvaina procesija, devas atpakaļ pa to pašu ccļu, pa kuru Irisa bija nākusi pirms nepilnam divdesmit minūtēm. Pilī visi vēl gulēja, vienīgi Glauhauss bija dzirdējis piebraucošo ratu troksni. Profesors visu nakti nebija varējis aizmigt. Pārliecināts, ka lik agri nevienu nesatiks, viņš bija nodomājis izpeldēties jūras terases priekša un, sev par lielu izbrīnu, atradis tās durvis vaļa. Tad viņš bija ieraudzījis Irisu kāpjam jūra un laja paša acumirklī izdzirdis parka ratu rīboņu. Arī profesori dažreiz zaudē galvu, un ta gadījās, ka Dr. Glauhauss nesteidzas, vis palīga Irisai, bet skriešus metas pretim Hohvaldam, lai aizvilktu to jūras terasē - vēl pēdēja acumirklī!

-   To cs nekad neaizmirsīšu, - viņš satracināts domāja, ar bērnu rokas sekodams Hohvaldam, kas ar Ratajcaka palīdzību saudzīgi nesa Irisu. Viņi noguldīja lo uz dīvāna, un Hohvalds mēģināja noģērbt viņai samirkušo tērpu, bet Irisa cicši apvija rokas ap vīra kaklu, kliedza un lūdza, lai viņu vairs neatstājot.

-    Kamēr tu esi pie manis, cs nedzirdu to šausmīgo balsi, - viņa elsoja.

Hohvalds gan nesaprata šo vardu nozīmi, tomēr labprāt paklausīja viņas lūgumam.

Ratajcaks uzmodināja Irisas istabeni, kas tūlīt atsteidzas, izģērba un noguldīja savu kundzi. Firsts nosēdas līdzas viņas gultai. Irisa bija tik nogurusi un izmocījusies, ka drīz vien aizmiga. Marscls uzmanīgi piecēlās, lai aprunātos ar profesoru, kas otra islaba vēl auklēja mazo Zigfrīdu. Bet, tiklīdz Hohvalds izlaida sievas roku no savējas, Irisa pietrūkās sēdus un gribēja izlēkt no gultas, ta ka firstam tikai ar pūlēm izdevās to saturēt.

-   Palicc pie manis! 0, paliec pie manis! - viņa lūdzas. - Ja tu mani nenoturēsi, man jāiet nāvē…

-    Nē, Iris, mīlulīt, nē taču! Vai tad tu nezini, cik nepieciešama tu esi manai laimei? Izmet no galvas šīs šausmīgas domas…

-    Turi manu roku! - viņa vaidēja. - Tava griba ir stiprāka par to otro, kas aicina mani navē. Ja tu mani nenoturēsi, man tomēr būs jāmirst!

"Lielais Dievs, kas tad īsti šeit noticis?" Hohvalds satraukts domāja, sākdams ticēt, ka viņa sieva pazaudējusi garīgo līdzsvaru un viņas prāts aptumšojies.

Tomēr viņš izpildīja Irisas lūgumu, nosēdas uz viņas gtiltas malas un cieši turēja tas rokas savējās, kamēr viņa atkal ieslīga smagā miegā.

Istabene pa to laiku bija uzmodinājusi aukli, un abas pārnesa mazo Zigfrīda gultiņu atpakaļ bērnistabā. Puisēns mierīgi gulēja, it kā nupat nebūtu atradies mata platumā no nāves.

Istabene nolaida guļamistabas logu aizkarus un sāka to uzmanīgi uzpost. No zilā kretona tērpa kabatas viņa izņēma kabatas lakatiņu, atslēgu saišķi un kādu vēstuli un nolika to visu uz naktsgaldiņa. Tad viņa klusi izgāja.

Marscls Hohvalds palika sēžot pie sievas gultas, pūlēdamies izskaidrot sev visas tās šausmas, kas bija nolikušas pēdējās pusstundas laikā.

Te viņa skatiens krita uz vēstuli, ko istabene bija nolikusi uz naktsga'diņa. Uzmanīgi atbrīvojis labo roku, viņš paņēma saburzīto papīra lapiņu un sāka iāsīt vēstuli, par kuras autoru Zigrīda bija uzskatījusi marķīzu Spiniju.

Tad tā tas bija!

Hohvalds nespēja pretoties maiguma uzplūdumam. Apskāvis sievu, viņš pārklāja dedzīgiem skūpstiem viņas lūpas, pieri un vaigus, kamēr asaras nevaldāmā straumē plūda pār viņa vaigiem.

Bet līdz ar dziļo, aizkustinošo līdzjūtību Hohvaldā modās dusmas pret radījumu, kas ar savu rupjo roku bija norāvis plīvuru no šīs nevainīgās būtnes, ko mīla līdz pat šim brīdim bija aizsargājusi no atziņas rūgtajiem augļiem.

Kas gan varēja būt tik nekrietns, tik bezjūtīgs? Vai šī raka, kas tik nekautri bija notriekusi ziedputekšņus no Irisas maigās dvēseles, bija pelnījusi ko citu kā elles ugunis? Un tad šī dramatiskā apsūdzība pret viņu pašu, - vai tā nebija visnepiedodamākā neģēlība, lai satriektu Irisas skaidro ticību un novestu to galīgā izmisuma?

KamCr Hohvalds vel lā sēdēja, pārdomādams izskaidrojumu, kādu Irisas solim piešķīra šī vēstule, durvis klusi atvērās, un tajās parādījās profesors, nu jau pilnīgi apģērbies. Rokā viņš turēja paplāti ar nelielām, bet rūpīgi izmeklētām brokastīm, kuras tas nolika firsta priekšā uz kāda soliņa.

-   Vai mūsu mīļais, daiļais eņģelītis guļ? - viņš Čukstēja, aizturēdams elpu. - Netraucēsim viņu, mīļo first. Bet te es atnesu jums ko uzkost. Ķerieties tikai klāt! Jūs visu nakti esat pavadījis ccļā un pēc manas telegrammas saņemšanas droši vien nebūsit visai labi gulējis. Un tad šīs izbailes, cs vēl lagad neesmu atjēdzies no tām. Dzeriet tasi karstas kafijas - tā darīs jums labu. Labais Ratajcaks neiedrošinājās jūs traucēt, un tā cs uzņēmos izdarīt to viņa vietā. Cilvēkam jāēd, ja viņš grib uzturēt sevī spēkus, lai koptu otru. Tātad ķerieties tikai klat, Hohvald! Ja tas neizklausītos pēc slikta joka, cs teiktu: "Jūtieties kā mājās!", jo cs jūsu vietā neatstātu godāto kundzi vienu nc uz mirkli!

Profesoram runājot, Hohvalds, vēl turēdams labajā rokā Irisas pirkstu, ar kreiso piebīdīja sev brokastis, mēmi pateikdamies profesoram par tā gādību.

-     KāpCc tā? - viņš jautāja, izdzirdēdams Glauhausa

i

pēdējo piezīmi.

-   Es tā domāju. Man jau vakar šķita, ka viņa zaudējusi līdzsvaru, - mazais zinātnieks piebilda.

-    Es zinu cēloni, profesor, - Hohvalds tāpat Čukstus atbildēja. - Tā ir anonīma vēstule, kas atklājusi manai sievai patiesību par kādu apstākli, kas līdz šim tika no viņas slēpts viņas pašas miera dēļ. īsta nelieša nedarbs!

-   Ta jau domāju! - profesors iesaucas skajak, neka bija gribējis. - Un vēstules autors?

Firsts paraustīja plecus.

-   Es gandrīz turu aizdomas Spiniju, - viņš vilcinādamies atbildēja. .

Profesors mirkli domīgi klusēja.

-   Mīļo first, vai galu gala tomēr nebūtu labāk, ja mēs apspriestos ar ārstu? - viņš beidzot nedroši atsaka. - Protams, cs nerunāju par saslapinašanos, bet uztraukums varētu pariet smadzeņu karsonī…

Hohvalds satrūkās - tas viņam vēl nebija ienācis prata.

-    Pateicos jums, profesor. Protams, mums tūlīt jāsūta pēc ārsta. Vai jūs varbūt dotu Ratajcakam attiecīgu pavēli?

-   Zirgi pašreiz jau tiek jūgti, - Glauhauss lepni atbildēja. - Un, ja jums nekas nav pretī, cs braukšu pats. Man taēu tikpat nav miera strādāt - o, nē! Un tad… ceļā cs jau varētu pastāsti ārstam savus novērojumus. Vai esat tā ar mieru?

-   Vai esmu ar mieru? - Hohvalds pateicīgi iesaucās. - Brauciet vien, mans mīļais, uzticamais draugs!

Profesors klusu devās uz durvīm. Bet tad tas vēlreiz atgriezās un mulsi ieklepojās.

-    Redzat, man vēl ir, tā sakot, kāds pēcraksts, - viņš Čukstēja. - Man šķiet, ka būtu labāk, ja jūs pagaidām neatstātu komtesi Zigrīdu vienatnē ar jūsu kundzi. Sai jaunajai dāmai tiešām ir diezgan nepatīkams rakstura, ja drīkstu tā izteikties. Un pagaidām - ardievu! Ja mīļais eņģelītis pamostas, sveicini viņu no manis!

Profesors aizgāja, atstādams firstu galīgi nesaprašanā. Zigrīda, atkal jau Zigrīda! Vai tiešām Sašai būtu bijusi taisnība, kad tā apgalvoja, ka Zigrīda ar saviem untumiem vārda tiešā nozīmē nomokot savu māsu?

"Tam mēs reiz noteikti darīsim galu!" viņš sevī nosolījās. "Tagad, kad Irisa zina visu, mana iejaukšanās vairs ncvarCs aizskar! viņā māsas jūtas…"

Irisa arvien vēl gulēja nekustēdamās, ar tikko sadzirdamiem elpas vilcieniem, un Hohvaldam likās, ka šāds stāvoklis ir likai dziļa, garīga noguruma sekas, drīzāk ģībonis nekā miegs. Viņa vairs nekliedza, kad Marscls atlaida tās roku, tomēr viņas sejā atspoguļojās lik šausmīgas ciešanas un izbailes, ka viņš vairs neiedrošinājās atkārtot šo mēģinājumu. Bcl, tiklīdz viņš uzlika roku tai uz pieres, Irisas seja uzreiz kļuva kā apskaidrota, un viņas lūpās alplaiksnīja tās parastā, laipnā smaida ēna.

Ap pulksten astoņiem rītā klusu atvērās durvis, un pa tām ieslīdēja Zigrīda. Tajā pašā acumirklī pār Irisas lūpām izlauzās vājš vaids, un viņa sāka nemierīgi svaidīties šurp un turp.

-    Man tcica, ka Irisa esot slima, - Zigrīda Čukstēja.

-       Tā liekas, - Hohvalds salti atbildēja, glāstīdams baltās rokas, kas neapzinātā uztraukumā tvarstīja gullas segu.

-    Kas .viņai nolicis?

Hohvalds likai paraustīja plecus.

-         Tu pārbrauci lik negaidot… - Zigrīda pēc brītiņa atsāka.

-   Jā.

-       Tu taCu IclcgrafCji, ka ieradīsies likai šovakar, liekas, lu esi nokārtojis savas darīšanas drīzāk, nakā biji cerējis?

-        Tā gluži nav. Es steidzos mājup tāpCc, ka saņemu profesora Glauhausa telegrammu, - firsls paskaidroja.

Zigrīda pārsteigta soli atkāpās.

-    Profesora Glauhausa? - viņa izbrīnā atkārtoja.

Hohvalds pamāja ar galvu.

-       Jā. Viņam jau vakar šķitis, ka Irisa pārvērtusies, tāpēc viņš aicināja mani drīzāk algriczlies. Ceru, ka neesmu ieradies par vēlu.

-        0, Marsel! - Zigrīda noraidoši Čukstēja. - Cik šis profesors gan gudrs! - viņa izsmejosi piebilda. - Kā gan viņš atkal varējis saskatīt to, ko nc lava māsa, nc arī cs neredzējām!

-         Paldies Dievam, ka viņš to redzējis, - firsts sīrupi atbildēja.

Zigrīda novērsit acis.

-        Jā, mums jābūt pateicīgiem viņam, - viņa Čukstēja, lad piebilda: - Dzirdēju, ka esot aizsūtīts pēc ārsta. Vai varu tikmēr šeit ko palīdzēt?

-         Pateicos, nē,- - Hohvalds īsi noteica, un Zigrīda pagriezās uz durvju pusi.

-       Zigrīda! - firsts to aizturēja; viņam pēkšņi bija iekritusi prātā kāda doma.

-    Nu? - viņa atgriezdamās jautāja..

-        Vai tev zināms, ka Irisa vakar saņēmusi kādu anonīmu vēstuli, kuras saturs viņai atklājis tās dzimšanas noslēpumu? - viņš jautāja, cieši lūkodamies meitenē.

-        Jā, - viņa pēc īsas vilcināšanās apliecināja. - Irisa pati parādīja man šo vēstuli un jautāja, vai viss tajā rakstītais esot patiesība.

-     Un?…

-        Jā, vai tad cs to varēju noliegt? - Zigrīda atbildēja, nevairīdamās no firsta skatiena.

-        Tas būtu bijis saudzīgi, - Hohvalds piezīmēja. - Bet varbūt tu pati biji pārsteigta…

-          Visaugstākā mēra, - Zigrīda dedzīgi apgalvoja, steigdamās izmantot lik augstsirdīgi izmesto laipu.

-    Kā lev šķiet, - kas varētu būt šīs nelietības autors?

-    Spinijs, - viņa bez vilcināšanās atbildēja.

Hohvalds pamāja ar galvu. Tad viņš rūgti piezīmēja:

-        Un tomēr jūs - nc tu, nc mana māsa - neievērojāt, ka Irisā būlu nolikusi kāda pārvērtība?

Zigrīda saknieba lūpas.

-    Viņa nelikās uztraukta… - viņa nomurmināja.

-    Tara cs labprāt ticu, - firsts mierīgi atbildēja.

Viņš iiq jauna noliecās pār klusi vaimanājošo Irisu, un

Zigrīda to uzskatīja ka mēmu aizrādījumu pazust.

Bet, tiklīdz ta bija izgājusi koridora, viņai uznāca tāds reibonis, ka bija jāatbalstās pret durvju stenderi, lai nepakristu.

Beidzot viņa devās projām nedrošiem, nevienmērīgiem soļiem - kā cilvēks, kas pavadījis mokošu bezmiega nakti.

Tiklīdz durvis aiz viņas bija aizvērušās^Irisa uzreiz nomierinājās un apklusa.

Dažas stundas vēlāk Hohvalds likai ar pūlēm noraidīja savas māsas lūgumu apmeklēt slimnieci, pie tam Hrizopra kundze caur durvīm pastāstīja, ka viņai vēl šovakar esot jābrauc uz Angliju, lai saliktos ar lēdiju X lēdijas Z. sarīkotajā orhideju izstādē. Hrizopras kundze bija lik ļoli sajūsmināta par gaidāmo ceļojumu, ka gandrīz vienaldzīgi uzņēma ziņu, ka Boriss un Fuksija vislabākā saskaņā aizceļojuši pie krustmātes Akalčinas uz Carskoje Sclo.

Hohvalds šobrīd nevarēja dot nekādus tuvākus paskaidrojumus par Irisas slimību. Viņš tikai pievienojās ģcncrālicncs izteiktajai cerībai, ka Irisa drīz vien alkal alspirgs. „

-   Tātad cs braukšu ar nakts vilcienu un rīl agri Oslcndē jau pārsēdīšos tvaikonī, - Hrizporas kundze lieliski piebilda, grozīdama pirkstos lēdijas X vēsluli.

Drīz pēc viņas aiziešanas istabā atkal ieslīdēja Zigrīda.

-  Tu bosi noguris pēc ceļojuma. Vai drīkstu tevi nomainīt, lai tu varētu brīdi atpūsties? - viņa lēni jautāja.

-   Nē, - firsls strupi noraidīja, jo Irisa alkal sāka kļūt nemierīga, un viņš uzlika roku lāi uz pieres.

Šis strupais "nē" tik ļoli aizkaitināja Zigrīdu, ka lā galīgi izkrita no lomas.

-    Tas jau izklausās lā, it kā lu bītos, ka cs varētu sagādāl Irisai kādas sāpes, - viņa slrauji un nepārdomāti sacīja.

-    Jā, es bīslos no lā, lai lad Dievs lcv žēlīgs! - Hohvalds atbildēja lik nopietni, ka viņa izbailēs atkāpās soli atpakaļ.

-   Tic taēu gandrīz draudi, - viņa gribēja sacīt, tomēr nomurmināja lo lik neskaidri, ka Hohvalds nc vārda nesaprata.

Tomēr viņš jau nākamā acumirklī nožēloja savu skarbumu, kas tam šķita nesavienojams ar namatēva viesmīlību. Tāpēc viņš strauji pievērsās Zigrīdai.

-    Piedod, - viņš vienkārši sacīja. - Bet varbūt tu pati sapratīsi, ka esmu uztraukts.

-   O, jā, jā. Tāpēc |auj man ieņemt tavu vietu. Tiklīdz ieradīsies ārsts, cs likšu tevi pasaukt, - Zigrīda ātri iesaucās.

Tomēr Hohvalds noliedzoši pakratīja galvu. Profesora brīdinājums bija izteikts ļoti uzmanīgi, tomēr Hohvalds nespēja ta. aizmirst, nc arī pārvarēt pats savas antipātijas pret Zigrīdu. Arī pati Irisa enerģiski saslējās pret šādu priekšlikumu.

-   Zigrīdu nē! Zigrīdu nē! - viņa miegā kliedza, nemierīgi svaidīdamās spilvenos. - Nelaidiet Zigrīdu pie ntanis!

Hohvalds maigi pārvilka ar roku viņai pār pieri, un Irisa acumirklī nomierinājās. Tad viņš pavērsa galvu un cieši uzlūkoja Zigrīdu, kas stāvēja tam aiz muguras kā pārakmcnojusics.

-   Kāpēc Irisa bīstas no tevis? - viņš neuzticīgi jautāja.

Bet Zigrīda jau atkal bija atguvusi pašsavaldīšanos.

-    Viņa runā kā karsonī, - viņa šķietami nobijusies sacīja.

Hohvalds pakratīja galvu.

-    Temperatūra viņai normāla, - viņš mierīgi atbildēja. - Man šķiet, tu darītu labāk, ja atstātu mani vienatnē ar Irisu.

Zigrīda aizgāja, nebilduši nc vārda.

Pusstundu vēlāk pārbrauca profesors Glauhauss, bet viens. Ārsts esot aizņemts kādā svarīgā operācijā un pirms vakara nevarot Hohvaldē ierasties. Profesors bija tikai īsu brīdi sarunājies ar viņu un pastāstījis tam visu, ko pats zināja. Noklausījies viņa vārdos, ārsts bija ieteicis slimniecei pilnīgu mieru, temperatūras celšanās gadījumā ledus kompreses uz galvas un pec varbūtējas atmošanās - šampanieti, un neslāpt viņai neko tajos jautājumos, kas pašreiz nodarbina tas garu, jo miers šādos gadījumos esot vislabākais līdzeklis.

-     Tātad, - Hohvalds atzina, uzmanīgi noklausījies profesora ziņojuma, - ārstam acīmredzot šķiet, ka saņemtas ziņas devušas Irisas garam smagu triecienu, kas to novedis pašreizēja stāvoklī.

-   NotalCm tas ir grūti nosakāms, - viņš nedroši sacīja. - TomCr man liekas, ka ārsts pilnīgi pievienojas maniem uzskatiem par firstienes stāvokli…

-    Un tas būtu?

-  Medicīna es esmu nepraša un viegli varu maldīties, profesors nopietni atbildēja. - Nogaidīsim ārsta

apmeklcjumu, iepriekš cs negribētu izteikt nekā tada, kas vClāk varētu vCrstics pret mani gadījuma, ja manas domas izradītos maldīgas. Tikai vienu cs gribētu pieminēt: jūsu kundzei nav tada rakstura, kas zem garīgas nastas smaguma vardu tiktāl salūzt, lai spertu šādu soli. Bez tam jūs viņu mīlat, par ko ta nekad nav šaubījusies. Lai kas arī botu šī nelaimīga iespaida cClonis, neaizmirstiet, mī|ais draugs, ka pCc atmošanās viņai vairs nedrīkst būt nc mazāko šaubu par lietas patiesajiem apstākļiem. Pat tādā gadījuma, ja šī patiesība vardu izsaukt dvēseles satricinājumu, - tas būtu nokārtojams vieglāk nekā…

-    Es velētos, kaut jūs bez kādas līkumošanas izteiktu savas domas, - Hohvalds viņu pārtrauca.

-     Neaizmirstiet, ka cs nekā nezinu, ka man nav nc mazākās jausmas par slimības cCloņicm, tā ka cs varēju noverot tikai pašu darbības gaitu, - profesors sacīja. - Tātad cs runāju tāpat, kā aklais spric2 par kājām. Jūs zināt cēloņus, un līdz ārsta atbraukšanai jūsu varā ir apturēt lo kailīgo ietekmi. Bez psihiatra apstiprinājuma cs NEDRĪKSTU izteikt tik smagu apsūdzību, kāda tā izveidojusies manā priekšstata.

-    Apsūdzību? - firsls pārsteigts atkārtoja.

-   Nc pret mūsu eņģelīti, protams, - zinātnieks atbildēja, ar smaidu pievērsdamies gultai, kur mierīgi dusēja Irisa.

Tad viņš pamāja firstam ar galvu un uz pirkstgaliem izgāja no istabas.

Bija agra pēcpusdiena, kad Irisa atvēra acis un, pilnīgi atguvusi samaņu, palūkojas visapkārt.

-   Marscl! - viņa iegavilējās, ieraudzījusi vīru sev līdzās. - Marscl! Tu? Tātad tas tomēr nav bijis sapnis, ka tu ieradies un izrāvi mani nāvei no rokām?

-   Paldies Dievam, ka tas nav bijis sapnis, - firsts maigi atbildēja. - Es atnācu īstajā brīdī, Irisa. Mana nabaga mazā Irisa, kam gan vajadzēja notikt, lai tu nonāktu pie šādam domām!

Irisa sarāvās.

-    Tas bija krusta ccļš, ko cs nostaigāju, - viņa klusi sacīja.

Marscls maigi glāstīja viņas gaišos matus.

-   Manu nabaga mīlulīt! Un tomēr vienu mazu pārmetumu cs nevaru tev aiztaupīt, ka tu esi šaubījusies par mani!

-   Šaubīties par tevi? Nekad, o, nekad! - Irisa dedzīgi iesaucās, pietrūkdamas sēdus.

-•Tomēr, sirds! Tās bija šaubas par manu mīlu, par to mīlu, kas nepazīst nekādas šaubas, - viņš maigi apbildēja. - Kāda rupja, nekrietna roka aiz atriebības - aiz atriebības pret mani - gribējusi tevi satriekt un saplosījusi plīvuru, ko ap tavu dzimšanu bija noaudusi * mīla. Ka šai pēkšņajai atziņai vajadzēja satricināt tevi līdz sirds dziļumiem, - kas gan drīkstētu pat to šaubīties! Bet tomēr tev būtu vajadzējis mani labāk pazīt un neiedomāties, ka šis apstāklis varētu tevi pazemot manas acīs, varētu kaut par matu satricināt manu mīlu pret tevi!

-   Tam es arī ne mirkli neesmu ticējusi, - Irisa strauji un pārliecinoši atbildēja.

-    Irisa! - Marscls cieši saņēma viņas rokas savējās un cicši ielūkojās tai acīs. - Tu licēji man un tomēr… tomēr varēji ņemt mūsu nevainīgo bērnu savās nevainīgajās rokās, lai kopa ar viņu dotos nāvē, lai sagādātu man šīs neizsakāmās sāpes un apgrūtinātu savu dvēseli ar briesmīgu, neizpērkamu grēku?

Viņam bija jānovēršas, lai atgūlu pašsavaldīšanos viņas dēļ. Kad viņš no jauna pievērsās Irisai, tas skatiens slingi lūkojas tukšuma, un viņas seja atspoguļojas tada izteiksme, it kā tā visiem spēkiem pūlētos saklausīt kādas tālas, tālas balsis.

-    Irisa! - viņš nobijies iesaucās un uzlika roku sievai uz pieres.

Sasprindzinātā izteiksme acumirklī nozuda no viņas vaibstiem.

-'Tev man daudz kas jāpiedod, - viņa elsoja.

-   Tas viss ir piedots, bija piedots jau tajā mirklī, kad turēju tevi un Zigfrīdu savās rokās, - viņš nopietni sacīja.

Viņa uzlūkoja lo ar savām skaistajām, skaidrajām acīm.

-    Tu izglābi manu miesu, izglāb arī manu dvēseli! - viņa lūdza. - Manī skan kāda balss, kas pavēl man alzīt dzīvi par nepanesamu, kopš zinu, ka mana māte…

Viņa aprāva teikumu.

-    Viņa dus mierā, - Hohvalds klusu sacīja.

-    Bet, kad lu esi pie manis, viss atkal ir labi, tad doma par… par pašnāvību atkāpjas no manis. Marsel, neatstāj mani! Es zinu, ka tu neizstumsi mani no savas sirds, tomēr kāda balss pavēl doties nāvē, lai lu kļūtu brīvs!

Hohvalds nesaprata, ko viņa grib teikt. Pretruna Irisas vārdos viņam šķila slimīgs stāvoklis, ko izsaucis smagais dvēseles satricinājums.

-   Es tevi neatstāšu, - viņš maigi sacīja. - Mēs kopējiem spēkiem cīnīsimies prcl šo dēmonu. Vai viņš vēl nav sagūstīts, Iris?

-     Ak, nē, - viņa Čukstēja. - Vienīgi tava griba ir stiprāka par viņu, tavā klātbūtnē viņš bēg un gaida, kamēr tu atstāsi mani vienu, lai tad atkal iegūtu mani savā varā.

Firsts pakratīja galvu, viņam šķita, ka Irisa runa slimības murgos.

-        Vai tev vēl ir kādas šaubas par mani? - viņš mīļi jautāja.

-        Nē, - viņa apgalvoja, - nekādu! Redzot tavu mīlu pret mani, mani nomāc apziņa, ka esmu kļuvusi par kauna traipu visai tavai ciltij.

-        0, Irisa, tas taCu būtu pārāk šaursirdīgs, necilvēcisks viedoklis!

Irisa uzmeta tam pateicīgu skatienu.

-        Ka tu to zini? - viņa pčc brītiņa jautāja. - Vai esi atradis to vēstuli, vai varbūt Zigrīda tev izstāstījusi visu?

-        Vēstuli cs tiešām atradu, Iris, bet man tā nevarēja pateikt nekā jauna…

-    Marscl, tu esi to zinājis? - viņa iesaucās.

-        Protams, mīlulīt, zināju to jau pirms tam, kad tu kļuvi mana līgava. Vai tiešām tev šķiet, ka tavs audžutēvs savā godīguma būtu varējis to noklusēt?

-       Un, neraugoties uz to, Marscl, tu tomēr gribēji apprecēt mani?

-        Protams, mana mīļā. Es taču mīlēju tevi, . tāpat kā mīlu tagad, un mīlēšu līdz kapa malai, - viņš vienkārši sacīja.

Irisa dziļi, dziļi ievilka elpu un izpleta abas rokas.

-        Ta ir atpestīšana! - viņa iesaucās, un asaras sāka nevaldāmi plūst lai pār vaigiem.

Stundu vēlāk Hohvalds ieveda sievu savā istabā, kur vienmēr valdīja patīkams vēsums. Irisa jutās stipra miesā un garā; mīla bija uzvarējusi gara slimību, un miesa bija atguvusi savus spēkus caur stiprinošiem atspirdzinājumiem. Zināms, arī Marscls pats atzina, ka paies ilgāks laiks, kamēr Irisa būs pilnīgi pārvarējusi trīsdesmit sešās stundās pārciesto garīgo satricinājumu, jo laiks dziedē arī vēl dziļākas brūces.

Lai varētu kārtot savu darbu, nešķiroties no Irisas, viņš ieveda Irisu savā istabā un nosēdināja ērtā atzveltnes krēsla, kuram līdzās piebīdīja nelielu galdiņu.

Nosēdies pie rakstāmgalda, viņš sāka pārlūkot viņa prombūtnes laikā pienākušās pasla somas. Laiku pa laikam viņš pārtrauca darbu, lai pieietu pie Irisas un noglāstīja tās gaišos matus vai arī maigi saņemtu tās rokas savējās. Vienā no šādiem mirkļiem viņš pēkšņi sajuta liegas trīsas Irisas rokās.

-    Kas tev ir, mīļā? - viņš noraizējies jautāja.

-    Balss atkal tuvojas… - viņa nobālusi čukstēja.

-         Bet cs taču esmu pie tevis, - Hohvalds mierinoši sacīja, kā jau dažkārt mēdz mierināt slimniekus un bērnus.

Irisa ciešāk satvēra tā roku.

-        Tā man nekas nevar nolikt, - viņa nomierinājusies sacīja.

Sajā mirklī kāds klauvēja pie bibliotēkas durvīm, un istaba ienāca Zigrīda.

-       Nupat dzirdēju, ka Irisa esot piecēlusies, - viņa sacīja. - Tātad viņas galvassāpes laikam jau pārgājušas?

Hohvalds šaubīdamies uzlūkoja jauno meiteni. Vai tiešām viņa nezināja, kas noticis? Tomēr viņas salta, bālā seja neizpauda nekā. Zināms, profesors un Ratajcaks neko nebija viņai stāstījuši, un tas, ko zināja pateikt istabene, bija tikai minējumi.

-         Irisa jūtas labāk, tomēr viņai ncpiccicšams pilnīgs miers un saudzība, - viņš nc visai laipni atbildēja.

-         Labi, par to mēs parūpēsimies, - Zigrīda sacīja, nekustēdamās ne no vietas.

Irisa pa pusei piecēlās no sava ērtā sēdekļa.

-        0, cs gribētu teikt tikai vienu vārdu, - viņa sacīja, kā lūgdama paspiezdama vīra roku. - Zigrīd, Marscls zinājis, kas bijuši mani vecāki, viņš zinājis to jau pirms mūsu saderināšanās! Tavs tēvs viņam to pateicis.

-         Mierā, Irisa, mierā, - Hohvalds viņu pārtrauca. - Zigrīda jau sen to zina.

Irisa pēkšņi pietrūkās kājās. Viņas seju pēkšņi pārklāja tumšs sārtums, bet acis tai iekvēlojās.

-        Zigrīda! - viņa iekliedzās, aiz sašutuma trīcēdama. - Zigrīda, vai tas iespējams, ka … ka lu esi to zinājusi un neesi man teikusi? Ka esi atstājusi mani maldīgās domās, ka Marscls vēl arvien uzskata mani par" tavu māsu? Tu' apzinīgi esi ļāvusi man mocīties ar domām, kā gan viņš uzņems so ziņu? 0!…

Zigrīdas acis draudoši iemirdzējās.

-    Neatceros, ka tu būtu man to jautājusi, - viņa salti atbildēja, paraustīdama plecus.

-    Jautājusi! - Irisa sasutusi atkārtoja. - Kaut tu būlu mani nicinājusi un ienīduši, tavu vecāku mīlas vārdā, ko viņi man parādījuši, tavs pienākums bija bez jautāšanas pateikt man to! Tu būtu aiztaupījusi man lik daudz ciešanu!

-    To cs neatzīstu, - Zigrīda mierīgi atbildēja. - Lietas stāvoklis ar to tacu nebūtu grozījies.

-    Ka tu uzdrošinies to sacīt! - Irisa iesaucās, ciešāk pic.kļaudaniās vīram. - Atklājums, ka mana māte bijusi tava tēva nelaimīgā māsa, mani nebūtu tik dziļi satriecis, ja cs zinātu, ka Marscls apprecējis mani, visu to. zinādams, bez mazākās šaubīšanās!

Zigrīdas acīs iekvēlojās ļaunas uguntiņas. Viņa uzskatīja, ka būlu bijis prātīgāk klusēt vai padoties, bet viņas temperaments uzvarēja tās gudrību un aiznfva viņu sev līdzi. .

-    Bez mazākās šaubīšanās - vai tiešām? - viņa izsmejosi jautāja. - Nu, VIENU kāpienu tavam varonim tomēr nāksies nokāpt no sava troņa, Iris, ja vien viņš pats vēl ajccras, ka viņš tikai divdesmit Četras stundas pēc sarunas par manu tēvu ieradās, lai saderinātos ar tevi. Zināms - tikai divdesmit četras stundas viņš šaubījās, ko darīt: apprecēt ar nāvi nosodītas noziedznieces meitu un tā aptraipīt savu godu vai arī vienkārši atsacīties un atstāt tevi. Bet Marscls bija pietiekami drošs, lai uzņemtos so risku, - to cs labprāt atzīstu… Pie tam pasaules priekšā tevi taēu sedza mūsu labais vārds!

Savā naidā viņa bija tiktāl aizrāvusies, ka pati vairs nezināja, ko runā, un nespēja pretoties savai kaislei."

Marscls piespieda Irisas gaišo galvu ciešāk pie krūtīm.

-   Tev taisnība, Zigrīd, - viņš pilnīgi mierīgi sacīja, - es tiešam Šaubījos divdesmit Četras stundas, pirms otrreiz ierados pie lava tCva, lai lūgtu viņam Irisas roku. Tas bija divdesmit Četras smagas stundas. TomCr cs nešaubījos vis aiz tiem iemesliem, kādus TU pūlies man uzspiest.

-    Kas daļas man gar iemesliem, kad runa fakti! - Zigrīda neprātīgās dusmas iekliedzas, redzēdama Irisu Marsela skāvienos.

-    Vai Šaubu sCkla jau kritusi tava sirdī, mīlulīt? - Hohvalds jautāja, noliekdamies pie Irisas.

Viņa pakratīja galvu.

-    Ak, - firsts gandrīz  skumji turpināja, - to tu vCl nevari zināt. Sī sCkla uzdīgst tikai klusas pārdomu stundas. TomCr cs iznīcināšu šo nezaļi jau paša sakuma, mīļa! Vai tu jūties pieliekami stipra, lai pavadītu mani kada gājienā, kas uz visiem laikiem izdeldCs ikvienas šaubas? Ir pienācis brīdis, kad tev jāuzzina visa patiesība. Ccrčju, ka varēšu aztaupīt lo lcv un sev, bet cilvCka cerības ir tikai ziepju burbuļi, ko ik mirkli var satriekt zemu dvCscļu skaudība. Nāc, Iris, ir laiks. Vai negribi paņemt līdzi šīs rozes? Tev droši vien… nC - tev katrā ziņā būs patīkami, ka esi paņēmusi tās.

Marsela svinīgas balss aizkustināta, Irisa satvēra lielo rozu buķeti, kas stāvēja uz kāda galdiņa un cicši ielika savu roku Hohvalda rokā.

-    Tu vari nākt līdzi, Zigrīd, - firsts vienkārši sacīja, pievērsdamies jaunajai meitenei.

Pēkšņu baiļu pārņemta, Zigrīda vilcinājās.

-    Kurp mēs iesim? - viņa nedroši jautāja.

-      Turp, kur deg Hohvaldcs sarkanā gaisma, - Marscls ' atbildēja, un Zigrīda, it ka kāda neredzama spēka pievilkta,

klusēdama sekoja firslam un Irisai, kas devās uz priekšu.

-    Man ir tā, it ka cs sapņotu, Marsel! - Irisa klusi sacīja, kad viņi bija aizvēruši aiz sevis slepenas durvis, bija nokāpuši lejā koridorveida telpā, kur kādreiz senatnē bija atradusies melnā dāma ar novītušajām rozēm un garajiem gaišajiem matiem rokās vedusi mani šurp, kur cs taču nekad včl nebiju bijusi! Ikvienu soliņu,ikvienu kakliņu šeit cs pazīstu pčc saviem sapņiem.

-   Viņai laikam vajag lavas aizlūgšanas, - Hohvalds tikpat klusi atbildčja. - Dievs zina, ka vienīgi tevis dčļ cs viņai tik ilgi esmu to liedzis.

Irisa pārsteigta soļoja līdzās vīram. Pa pusei nobijusies, pa pusei ziņkārīga, viņiem sekoja Zigrīda.

Pie skapja, kur tajā Včtras naklī Ratajcaks Spinijam par lielu nepatikšanu bija tik pēkšņi nozudis, Hohvalds apslājās.

-    Vai jūties pietiekami stipra, Iris?

-    Pie tevis un ar tevi katrā ziņā, - viņa bez mazākās vilcināšanās atbildčja.

-    Es nejautāju velti, Iris, - firsts turpināja, - jo mčs tūlīt ieiesim kapličā.

Viegli drebuļi pārskrēja Irisas ķermenim, un viņa cicši picķčrās vīra rokai.

-   Kurp mani vedīsi, tur būs labi, - viņa cicšā paļāvībā sacīja.

Zigrīdas savilka lūpas zobgalīgā smaidā.

-    Kāpēc man bija jānāk līdzi? - viņa jautāja. - Kas daļas man gar Hohvaldcs kapličām? Un vispār - man šķiet, cs esmu šeit pilnīgi lieka.

Hohvalds, kas jau bija sācis izņemt skapja plauktus, pavērās atpakaļ.

-   Neviens tev neliedz griezties atpakaļ, - viņš sacīja. - Bet varbūt las, ko lu šeit redzēsi, mācīs tevi domāt par zināmām lielām citādi, nekā līdz šim esi paradusi to darīt. Bez tam tu šeit atradīsi atrisinājumu Hohvaldcs sarkanās gaismas mīklai, kas tevi un tavu sirdsdraugu Spiniju jau senāk nodarbināja tik ļoli, ka lika jums aizmirst pat viesa tiesības un pienākumus. Lai kā arī būtu, šeit, uz šī sliekšņa cs prasu mieru! Ja nespēj lo icturēl un savaldīt savu mēli, vari griezties atpakaļ!

Zigrīda tumši pietvīka un paspēra dažus soļus uz priekšu. Krūtis tai strauji cilājās, un lūpas klusi jau vērās atbildei, bet Hohvalda pavēlošais rokas mājiens piespieda to klusēt.

Firsts atbīdīja uz abām pusčm skapja dibcnsicnas dēļus, un nu kļuva redzamas šauras dzelzs durvis, kas veda slepena telpa, kur senāk kara gadījumos droši vien uzglabāja pils bagātības.

Saņēmis Irisu aiz rokas, Hohvalds ieveda to plaša skapja iekšienē un atvēra dzelzs durvis. Spilgtajā saules gaisma, kas līdz ar gaisu bagātīgi ieplūda šajā telpā pa lielu laku, spīdēja noslēpumaina sarkanā uguns. No spraišļota- jiem griestiem virs maza, vienkārša altāra nokarājās sārta stikla spuldze. Altāri greznoja veca, brīnišķīga madonnas glezna. Tam vienā pusē stāvēja izgriezts lūdzamkrēsls, bet otrā karājās priestera tērps, kādus katoļu garīdznieki mēdz lietot apbedīšanas un mirušo piemiņas svinībās. Šaurās telpas vidū paēdas neliels paaugstinājums, uz kura, pārklāts ar dārgu samta segu, stāvēja kāds priekšmets, kura veids atgādināja miroņšķirstu. Uz altāra bija noliktas vāzes ar svaigām puķēm.

-     Marscl, - Irisa Čukstēja, vilcinādamās durvīs, - kurp tu mani ved? Kas uzposis šo telpu? Rozes vāzē vēl gluži svaigas, laikam tikai šodien plūktas un …

-    Nac, - Hohvalds viņu pārtrauca, pievezdams to pie šķirsta kājgaļa.

Tur Irisa ieraudzīja melnu urnu, kurā glabājās gaišie mati, mežģīņu lakats un novītušās rozes, un pēkšņi viņu sagrāba kāda tumša nojauta, kas lika tai ciešāk satvert Marscla roku, lai ncsaļimtu.

Hohvalds atsedza pārklāju, un zem tā kļuva redzams licis, vccs svina šķirsts, kādus biezi var redzēt senās kapličas. Ta vāks nebija pieskrūvēts, un, kad firsts to nobīdīja līdz pat paaugstinājuma galam, skatienam atklājās šķirsta saturs - kāds cits, zemāks un šaurāks koka šķirsts, kas bija vienkārši sasists no melni krāsotiem dēļiem, - viens no tiem šķirstiem, kādos valsts mēdz apglabāt savus trūcīgos pavalstniekus, par kuriem neviens neropējas. Uz šī šķirsta vāka bija piestiprināts kads melniem, lieliem burtiem aprakstīts pergaments.

-    Lasi! -'Hohvalds sacīja Irisai, norādīdams uz pergamentu.

Irisa noliecās pār to un lasīja vārdus, kas bija rakstīti ar viņas vīra roku:

"Scit atdusas Dieva mierā Marija, Ravcnsbcrgas brīvkundzc, dzimusi grāfiene Ericnstcina, mirusi caur pasaulīgās tiesas spriedumu savā 25. dzīvības gadā… gada 2.oktobrī."

-     Mana māte! - Irisa icsaucās, beigusi lasīt. - Vai šeit dus mana māte?

Tava māte. - Hohvalds nopietni un maigi atkārtoja, un pieveda Irisu pie lūdzamkrēsla. uz kura spilvena lā noslīga ccļos.

-    Un šeit, pie tavas mālcs pēdējās dusas vietas, pie šī nabadzīgā, nožēlojamā sķirsla. kas slēpj sevī šīs kādreiz brīnumskaistās, ziedošās sievietes mirstīgās atliekās, tu dzirdēsi, kāpēc viņai bija jāsaņem nāve no bendes rokas, kāpēc viņa dus šeit un kāpēc cs tikai pēc divdesmit Četrām stundām nācu, lai apsveiktu tevi kā savu līgavu - pēc tam, kad tavs audžutēvs bija man pateicis, ka tu esi VIŅAS meita.

Viņš apklusa, lai sakārtotu domas, un mazajā kapličā brīdi valdīja dziļš, svinīgs klusums.

Bcidzol Hohvalds sāka runāt.

-      Pēc universitātes beigšanas tiku paaugstināts virsnieka pakāpē… Tavs tēvs jau bija galīgi saposics, lai dolos uz kādām viesībām, bcl mālc vēl kārtoja savu tualeti. Tev ir tčva acis, Irisa, viņa pievilcīgais raksturs. viņa saulainā, līksmā daba, viņa maigā sirds un las. ko pie viņa kā vīrieša varēja Uzskatīt kā kļūdu… ne. kā trūkumu, tieši tas piešķir lavai sievišķībai lo burvību, kas kā saules stars iespīdēja manā dzīvē

Mēs sēdējam un runājām par šo un to, kad pēkšņi atvērās durvis un icnaca tava matc, starodama skaistuma, jaunība un dzīvesprieka, apžilbinādama manas divdesmit gadu veca jaunekļa acis. Tā bija īsta Erlcnsteina - ka Zigrīda, tikai vēl skaistāka. Tavs tēvs, Irisa, iepazīstināja mani ar viņu.

Tad pēkšņi viņš nobāla un, aprāvis teikumu, trīcošu roku norādīja uz savas sievas galvu, un viņa sejā atspoguļojās šausmas.

- Baltās rozes… - viņš stostījās. - Kā gan tu iedrošinies pulgot Ravcnsbcrgas baltās rozes!

Viņa atbildēja kaut ko jautru. Tomēr Kārlim Ravcnsbcrgam tas šķita par daudz. Redzami uztraukts, viņš izsteidzās no istabas, pilnīgi aizmirsis manu klātbūtni.

Kad mēs bijām palikuši divatā, viņa iesmējās. Viņa uzaicināja mani nosēsties tai līdzās kamīna priekšā, jo vēl esot par agru braukt nz viesībām". Viņa j^astāstīja man leģendu par Ravcnsbcrgas baltajām rozēm - to pašu, kuru mums nesen stāstīja profesors Glauhauss, kad sēdējām jūras terasē.

Viņa zobojas par šīm "māņticīgajām blēņām", smējās par sava vīra "smieklīgo ticību" tām un solījās izdzīt šos "viduslaiku"zirnekļu tīklus" viņam no galvas. Viss, ko viņa runāja, toreiz mani pilnīgi apbūra, un man pat neienāca prātā kaut ko domāt par viņas mīlu pret vīru.

Tā kā cs biju aicināts viesībās, tad tovakar cs vēl stundām redzēju viņu dejojam, srficjamics un tik graciozi runājam, kā • to spēja vienīgi viņa. Bet es redzējji arī viņas vīru, kas stāvēja mēms un sevī iegrimis, acīm sekodams savai skaistajai sievai ar dīvaini skumjām acīm, ka man toreiz, neraugoties uz manu pārgalvīgo bezcerību, šķita.

Bija vēl otra zīme, kam tovakar būtu vajadzējis mani biedināt. Es biju turpat līdzas, kad kāda vecāka dāma viņu uzrunāja un apjautajās par bērna labklājību. Viņa atbildēja, ka ccrol, ka mazajai kliedzējai klājoties lieliski. Šāda atbilde no cilās mates lūpām būtu mani atbaidījusi, bet viņa pie tam tik apburoši smējās un lik nevainīgi apgalvoja, ka mazi bērni csol īsta mocība, bcl paldies Dievam, pasaulē vēl esot arī tādas neatsveramas personas -kā aukles, audzinātājas un ta talak… Tomēr vecajai dāmai, ka likās, šāda atbilde nemaz nepalika. Viņa uzlūkoja jauno sievieti no galvas līdz kajam un sacīja: - Nu, mīļā baronese, varbūt kādreiz no jūsu bērna asarām, ko las raudās uz jūsu kapa, izaugs brīnišķīgs zieds, kurš sniegsies debesīs un aizlūgs par jums Dieva priekša. To cs jums novēlu.

Kāpēc cs alstāslu lieši šīs divas epizodes? O, lorciz cs kopā ar viņu biju sašutis uz veco dāmu, kas iedrošinājās līksmās svinībās teikt tik skarbus vārdus skaistulei, ko visi dievināja.

Nu, un tālāk? Es kļuvu pastāvīgs viesis Ravcnsbcrgu namā, kura pavēlniccc bija mani apbūrusi, ka nespēju domāt nc par ko cilu, kā vienīgi par VINU. Es toreiz sapņoju par viņu, kā jau vispār var sapņot jauneklis divdesmit gadu vecumā!

Tad pienāca diena, kad viņa vispirms lika man nojaust, tad klaji pateica, ka csol sniegusi savam vīram roku nevis mīlestības dēļ, bcl aiz aprēķina. Kad cs reiz ciešāk saspiedu un karstāk noskūpstīju viņas roku, viņa pēkšņi apskāva rokām manu kaklu, lai jau nākamā acumirklī alkal atrautos no manis un, rokām seju aizsegusi, izskrietu no istabas.

Tc mani sagrāba šausmīgas bailes. Man alvērās acis, un cs redzēju, ka šī saldā draiskuļošanās bija rolaļāšanās ar uguni. Kaut mana sirds kvēloja mīlā pret viņu, cs tomēr apzinājos, ka mans pienākums ir izvairīties no viņas. Dažas dienas vēlāk mēs satikāmies kādās viesībās, un

viņa man pārmeta, ka cs bēguļojot no viņas, un teica, ka saprotot, kāpēc cs 13 daru.

Viņas tuvums mani tik ļoti samulsināja, ka cs varēju tikai nomurmināt: - Pateicos jums… - Un tad mēs abi apklusām.

Bridi vēlāk viņa atkal atsaka: - Ar ko tas beigsies? Vai tiešam mums abiem jākļūst nelaimīgiem? - Un, kad cs atbildēju, ka mūsu gods to prasa, viņa elsodama iesaucas: - O, Marscl, Marscl, jūs mani nemīlat!

Ka tobrīd sita mana sirds, mana divdesmit gadus veca sirds! Tomēr cs vēl tiktai valdīju par sevi, ka varēju viņai atbildēt: "Tāpēc, ka nedrīkstu jūs mīlēt, Marij!" - "Un ja cs botu brīva?" viņa jautāja, aizturēdama elpu. "Tad - ja, tad…" ak, ko lai saku, ko cs viņai Čukstēju mazajā salona, kur bijām tikai mēs abi!

Tomēr tas bija tikai nepiedzīvojuša jaunekļa lepnums par to, ka mani iemīlējusi sieviete, kas tika uzskatīta par skaistāko mūsu aprindas.

Pagāja atkal dienas, kad mēs redzējām viens otru tikai notālēm, pēc tam mēs atkal satikāmies tajā paša salona. Tur viņa teica man, ka nespējot vairs ilgāk ciest šadu nožēlojamu, dzīvi, tāpēc esot nolēmusi šķirties no vīra, lai nojauktu visus šķēršļus, kas stāv ccļa mūsu laimei.

Viņas vardi mani atmodināja no sapņa. Cieši un bez līkumošanas cs atbildēju viņai, ka šads solis tikai vēl vairāk padziļinātu plaisu, kas mūs šķir, jo, pirmkārt, mūsu ģimenes tradīcija aizliedz precēt šķirtu sievu un, otrkārt, mēs abi taēu piederam pie katoļu baznīcas, kas neatzīst laulības šķiršanu.

Viņa pārmeta man, ka mana mīla neesot pietiekami stipra, lai aizmirstu katru apdomību. Es pūlējos viņai ieskaidrot, ka tieši tas pierada manas mīlas dziļumu, ka cs negribu samīt morāli un reliģiju kajam, jo tada gadījuma» taēu ari viņa tiktu iemīta līdzi dubļos. Un cs nobeidzu ar vārdiem: "JA, JA JOS BOTU ATRAITNE… Bet ta - mūsu pienākums ir atteikties no mīlas laimes."

Hohvalds apklusa un pārvilka ar roku pār pieri. Tad viņš uzlika to pašu roku uz nabadzīga šķirsta vāka.

- Tik tiešam, ka cs šeit stāvu pie Marijas Ravcnsbcrgas mirstīgajam atliekam, - viņš svinīgi turpināja; - tik tiešam, kā pār mums visiem valda Dievs, kas arī mani reiz aicinās savas taisnīgās tiesas priekšā, un tik tiešām, ka cs tevi mīlu, Irisa, cs zvCru, ka toreiz izteicu sos vārdus bez kāda ļauna noloka, bez kādām slepenām domām! TomCr tic kļuva par kārdinātāju šīs sievietes sirdī un padarīja to par slepkavu, tiklīdz šie vārdi bija izteikti.

Dažas dienas včlāk pilsčlā izplatījās ziņa par Kārļa Ravcnsbcrga nāvi; slāstīja, ka viņš esot izdarījis pašnāvību. Ka pašslcpkava viņš arī tika apglabāts, un visi izradīja jaunajai atraitnei visdziļāko līdzjūtību, kaut viņa nelikās sevišķi noskumusi.

Divas nedēļas vclāk cs saņčmu viņas rokas rakstītu zīmīti: "Esmu brīva, Marsel!" - vairāk nekā.

Arī mana atbilde bija visai īsa. Es rakstīju, ka visas sCru dienas man svētas, ka es dziļi nožēloju šī cēlā, krietnā cilvčka nāvi un ka tūlīt pCc sCru laika notecēšanas cs, ja vien viņa atļaus, ieradīšos pie viņas, lai saņemtu no viņas rokām savu mū2a laimi.

Tādā kārtā es sevi uzskatīju jau kā saistītu. Šo manu vēsluli viņa acīmredzot bija iznīcinājusi, jo viņas atstātajos papīros tā vēlāk netika atrasta.

Bet pēc kāda laika - vispirms paklusām, tad arvien skaļāk - sāka klīst baumas, ka Kārlis Ravcnsbcrgs esot kritis no savas sievas rokas. Pirms kads vēl paguva atjēgties, nedzirdētais jau bija noticis: Marija Ravcnsbcrga tika apcietināta, apvainojot lo vīra nonāvēšanā. Kāds atlaists kalpotājs bija iesniedzis policijai ziņojumu par notikušo noziegumu. Atradās arī citi liecinieki, un… un viss, kas palicis pāri, dus šajā šķirstā…

Es negribu sīkāk pakdvēties pie mana stāsta šausmīgajām bergām. Ļauj man tikai īsi pieminēt, kādu briesmīgu iespaidu šis notikums atstāja uz mani. Bez kāda blakus nodoma izrunātie vardi "Ja, ja jūs būtu atraitne…" neatvairāmi vajāja mani ik uz soļa. Un tomēr - TĀ cs nebiju tos domājis. Apziņa, ka viņa manis dēļ - ka es to savos pārpīlCtajos pašpārmetumos iztēlojos - liks apbedīta noziedznieku kapos ka suns, neizsakāmi nospieda manu sirdi, bet kad dabūju zināt, ka līķis katrā ziņā tikšot arī uzšķērsts, cs vairs nespēju to izciest.

Darīju visu, kas bija manos spēkos: aizgāju pie karaļa un lūdzu izsniegt man notiesātās, apmaldījušās sievietes mirstīgās atliekas, lai varu apbedīt tās savā zemē, tādā kārtā kaut pa daļai izpērkot savu vainu, ko biju nodarījis ar saviem nepārdomātajiem vārdiem.

Karalis, kas vienmēr bija 2ēlīgs pret mūsu ģimeni, arī šoreiz centās mani mierināt un izpildīja manu lūgumu - tikai ar noteikumu, ka visai šai lietai jāpaliek pilnīgā slepenībā. Nakts klusumā pēc tās dienas, kad viņa… mira. šis vienkāršais šķirsts, iesaiņots lielā koka kastē, tika nogādāts manā namā.

O, Irisa, tu sapratīsi, kas tās man bija par stundām… Es uzticēju savu noslēpumu Ratajcakam un arī pils garīdzniekam - tam pašam, kas vēl tagad ir Hohvaldē. Garīdznieks, kas labi pazina pils iekārtojumu, ieteica man šo slepeno telpu kapličas ierīkošanai. Tā mēs arī izdarījām un pārveidojam šo seno mantu glabātuvi par kapliču un reizē arī par mazu svētnīcu, kur kārtīgi tika noturēti aizlūgumi par nelaimīgās dvēseli, kas nu laikam atradīs mūžīgo mieru, jo viņas bērns ir atnācis, lai aizlūgtu par to.

Tu jau zini, Irisa, ka cs gandrīz divdesmit gadus esmu nodzīvojis šajā pilī kā vientulis. Vajadzēja gandrīz pusmūžu, lai sadzītu brūces, ko bija sitis smagais dvēseles satricinājums. Es biju kļuvis cits cilvēks, kas nespēja atbrīvoties no domam: tavi vārdi bija tic, kas vinu tiktāl noveda.

Tad. parādījies, tu, Irisa, un jauna dzīve, jauna cerība atplauka manā sirdī. Kāpēc es divdesmit četras stundas vilcinājos uzrunā! levi ka savu līgavu, kad biju uzzinājis, ka tu esi viņu bCrns?

Man šķila, ka mans pienākums ir atsacīties no tevis, ka cs nedrīkstu ņemt par sievu ta vīra bērnu, kuru mani neapzinīgie vardi noveduši navē. Šajā manas dzīves drūmajā stunda mana laba zvaigzne noveda mani kada kapucīņu klosterī, kura priekšnieks - gudrs un svēts vīrs - izkliedēja visas manas šaubas un noradīja man īslo ceļu. Kopš tas reizes šaubas nekad vairs nav atradušas vielu mana dvēselē. Un arī šoreiz mana sirds zina, ka tu izšķirsies šajā jautājuma, Iris. Āmen.

Hohvalds apklusa. Bet Irisa jau iepriekš bija piecēlusies un piegājusi pie viņa.

-    Tikai šodien cs īstenība esmu kļuvusi tava sieva, jo tu esi ļāvis man iclūkolics savas dvēseles dziļumos, - viņa vienkārši sacīja. - Vai man kādreiz izdosies sadziedēt tavu brūci? Neizdibināma ir cilvēka sirds, un visvieglāk ta pieviļ pali sevi, bet par JAVU sirdi ES galvoju!… Kads ļauns dēmons iečukstējis viņai šadu tavu vardu iztulkojumu, kads dēmons, kas gribējis novcsl viņu mūZīgā navē…

Viņa aizkustināta apklusa.

-    Viņa nomira samicrinaia ar Dievu, paļaudamās uz lo un nožēlodama savu kļūdu, - Hohvalds sacīja. - Mēs varam ccrēt, ka viņas grēks arī tur augšā ir izpirkts. Un tomēr, Irisa, tu bic2i esi redzējusi viņu sapņos… Es neticu gariem un parādībām, bet vakar apmēram ap šo laiku arī cs viņu redzēju. Viņa kā dzīva nostājās manā priekšā, turēdama rokās savus gaišos, krāšņos matus un balto rozu buķctīli, ko viņas asinis bija nokrāsojušas sārlu, un cs skaidri dzirdēju viņas balsi, kas tcica man: "Glāb manu bērnu!" Apmēram stundu vēlāk - cs saņēmu profesora telegrammu, kas aicināja mani steigties mājup.

Irisa aizkustināta noliecās pār melno, vienkāršo šķirstu, un viņas asaras krita uz tā. Hohvalds netraucēja sievai un ļāva izraudāties: varbūt no šīm asarām tiešām izaugs tā brīnišķa puķe, par kuru vccā dāma reiz stāstījusi sievietei, kas nu gulēja šajā šķirsta. Šis asaras rādīja

Hohvaldam ari lo, ka Irisa nenovērsās šausmās no savas nelaimīgas matēs, kas varējusi paceli roku pret savu vīru un mirusi par savu noziegumu uz ešafota. Tas bija līdzjūtības un piedošanas asaras, kuram tīrā, nevainīgā meita slacīja savas nelaimīgās mātes šķirstu.

To, ka Marija Ravcnsbcrga nekad nebija mīlējusi Hohvaldu, bet savu briesmīgo noziegumu pastrādājusi vienīgi tāpēc, lai ar laulību palīdzību iegūlu firsta titulu un bagātību, Marscls pagaidām noklusēja Irisai, lai izstāstītu viņai to citā, piemērotākā brīdī.

Tajās labprātīgajās vientulības dienas viņš daudz ko pārdomājis un apsvēris; viņš bija izpratis Marijas Ravcnsbcrgas vieglprātīgo raksturu un ar laiku nācis pie atziņas, ka ir izpircis savu vainu. Gandrīz divdesmit gadus viņam bija vajadzējis, lai atspirgtu no briesmīgā dvēseles satricinājums, viņš bija devis cienīgu atdusas vietu viņas pīšļiem un izgādājis baznīcas piedošanu tās garam. Vai tā nebija pelnīta alga, ka par visu to viņš bija ieguvis šīs sievietes bērnu, kas ka saules stars apgaismoja viņa dzīvi un sniedza viņam lik brīnišķīgu laimi, kādu viņš nekad nebija cerējis atrast zemes virsū?

Zigrīda jau sen bija aizgājusi, un saules jau tuvojās rietam, kad Hohvalds beidzot iztraucēja savu jauno sievu no skumjajam pārdomām.

-   Nāc, Iris, - viņš sacīja, maigi noglāstīdams tās gaišos matus. - Nu tu zini vietu, kur spīd sarkana gaisma un vari atnākt šurp, kad vien vēlies.

Irisa piecēlās un, nolikusi uz šķirsta vāka līdzatncstās puķes, klusēdama sekoja vīram.

Hohvalds rūpīgi noslēdza kapličas ieeju.

-    Jo, - viņš paskaidroja, - tam arī turpmāk jāpaliek noslēpumam apkārtnes iedzīvotāju un pils kalpotāju dēļ. Labāk, lai māņticība auz savas teikas par Hohvaldcs sarkano gaismu, nekā ļaudis ar savām pasakām traucē nelaimīgās aizgājējas mieru.

Uzkāpusi augša, Irisa sajuta, cik ncpiccicšama viņai atpūta un cik |oti šis gājiens uzbudinājis viņas jau ta sasprindzinātos nervus.

Hohvalds vispirms ieveda sievu atpakaļ sava istaba, kur jau gaidīja profesors ar atbraukšo ārstu. Glauhauss lūdza, lai viņam atļauj būt klat, kad ārsts sniegs konsultāciju, lai sīki atstāstītu savus vakardienas iespaidus, sakot no tā brīža, kad kopā ar Irisu bija atstājis pili, lai vizinoties nosūtītu Hohvaldam telegrammu, līdz pat tam mirklim, kad Irisa vakara bija novēlējusi "labunakti".

Firstienc apliecināja viņa vārdus, tomēr viņas sejā visu laiku bija tāda izteiksme, kada mēdz būt cilvēkiem, kam uzdots atrisināt ^rūtu, sarežģītu mīklu.

-   Es esmu cicši pārliecināts, - profesors beigās piebilda, - ka firstienc nekādos apstākļos nebūtu spējīga uz varas darbiem pret sevi vai saviem tuviniekiem.

-    Es jums pilnīgi piekrītu, - Hohvalds apstiprināja, - bet ar lo mēs runājam pretī paši savai liecībai. Runa, Iris, un pasaki mums, kas varēja pamudināt tevi spert šādu šausmīgu soli!

-    Es nezinu, - Irisa klusi sacīja, lūkodamās tālēs. - Manī bija kaut kas… kāda balss, kas mani spieda lo darīt. Naktī kļuva vēl ļaunāk, kaut biju paņēmusi Zigfrīdu līdzi savā istabā, jo vienai man bija neizsakāmi bail. Pašnāvība! Vai tā nav gļēvulība un grēks? Es raudāju un lūdzos, es locījos šausmās un izmisumā kā tārps, bcl balss bez žēlastības pavēlēja man mirt. Kā slīkonis ķeras pie salmiņa, tā arī cs paņēmu līdzi Zigfrīdu, cerēdama, ka viņa tuvums piešķirs man spēku prclolies svešajai gribai. Velti - arī viņš nespēja mani aizsargāt! Ko lai vēl saku? Es drebēju šausmās, domājot par lo, ko gribu izdarīt, tomēr man BIJA tas jādara!

-    Tā balss - ko tā dara tagad? - ārsls laipni jautāja. v - Kamēr Marscls ir pie manis, cs to nedzirdu,. - Irisa atbildēja. - Bet arī citādi šķiet nākam no liela tāluma - cs pali nezinu, no kurienes. Un tad viss izzūd man no atmiņas un mani ietin it kā bieza migla.

Ārsts bridi domīgi klusēja.

-    Nu, profesora kungs, - viņš beidzot sacīja, - cs vairs neatsakos atzīt jūsu slēdziena pareizību. Runājiet! Bez jūsu asajiem novērojumiem un secinājumiem mēs droši vien vēl ilgi nezināšana stāvētu šīs sarežģītās jnīklas priekšā.

-     Ko nu es… - profesors kautri atbildēja, tēvišķā maigumā uzlūkodama Irisu. '- Es .tikai mēģināju atrast lietai pareizo izskaidrojumu, un to man parādīja nevis mans smalkais deguns, bet gan mana vecpuiša sirds, kas šeit atsilusi. Atrast un izteikt īsto izskaidrojumu - tas jau ir uzdevums!

-     Jūs esat pārāk pieticīgs, - ārsts piezīmēja un, pievērsdamies firstam, kas izbrīnījies nizlūkoja viņu. tad Glauhausu, turpināja: - Es nešaubos, ka jūsu kundze drīz vien pārvarēs šo katastrofu un atspirgs no tās sekām. Kā jūs būsit uzminējis, liela seit negrozās ap fizisku slimību, tomēr nevar arī leikt, ka notikušajam pamatā būlu kādi psihiski cēloņi. Jūsu kundze sorīl pašnāvības mēģinājumu izdarījusi nevis pati pēc savas ierosmes, bet gan ZEM SVESAS GRIBAS IESPAIDA.

Hohvalds soli atkāpās.

-    Kā lai to saprotu?

-   Gaišība, tā ir smaga apsūdzība, kas man seil jāizteic, - apsūdzība, kuras izšķiršana patiesībā piekristu zvērināto tiesai: kāds ir hipnotizējis jūsu kundzi un hipnozes stāvoklī, pavēlēdams aizmirst ierosinātāja personu, iedvesmojis izdarīt pašnāvību.

Hohvalda acīs atspoguļojās šausmas. Irisa bija pietrūktisies kājās, stingu skatienu lūkodamās tālumā, un viņas nobālušās lūpas mēmi veidoja kādu vārdu…

Hohvalds nolasīja šo vārdu no savas sievas lūpām, un viņa seja pieņēma skarbu, stingru izteiksmi.

Profesors, kā likās, gribēja tuvāk paskaidrot savus novērojumus, bet ārsls ar rokas mājienu izaicināja lo sev līdzi ārā. Viņš bija izpildījis savu pienākumu un pacēlis plīvuru, kas aizsedza noslēpumu. Tālākais bija pašas ģimenes darīšana, un savus ārsta rīkojumus attiecība uz slimnieces kopšanu viņš varēja nodot arī rakstiski.

Palicis vienatnē ar Irisu, Hohvalds nosēdināja to atpakaļ krēsla.

-        Vai tu pazīsti to balsi? Vai vari to atcerēties? - viņš klusi un maigi jautāja.

Irisa mulsi pārvilka ar roku par pieri.

-        Manī viss vēl sajucis, - viņa sāpīgi sūdzējās. - Man liekas, it kā tas viss būlu nolicis diezgan sen. Acu priekšā man stāv rožainas lapeles un sidrabā iespiestām rozēm… Kur gan cs būtu redzējusi tādas lapeles?

-    Tavā buduāra, mīļotā…

-        Ak, jā, manā buduārā! - Irisa iesaucās. - Es biju aizmigusi manā buduārā - vakar… vai tas bija vakar? … Kad atmodos, cs pirmo reizi sadzirdēju šo balsi. Un…

Viņa nepaguva pabeigt teikumu, jo šajā acumirklī to pārtrauca Glauhausa balss.

-       Atvainojiet, mīļo Hohvald, tikai vienu vārdu! - profesors sauca, pabāzdams durvīs galvu.

-   Nu, kas ir? Hohvalds saprotamā nepacietībā atsaucās.

Dr. Glauhauss ienāca.

-        Man vēl kas sakāms, - viņš iesāka, - kas ārstam nemaz nav jāzina. Jo kāpēc gan lai stāstu viņam par lielām, gar kurām tam" nav nekādas daļas, vai nav tiesa?

Un viņš pastāstīja, ko Ratajcaks viņam vakar bija ziņojis, pirms viņš bija iegājis Irisas istabā, - par Zigrīdas ilgo uzkavēšanos pie firslicncs, par skarbo sarunu abu māsu starpā, kas izklausījusies gluži kā ķilda, un par komlcscs dīvaino izskatu, kad tā beidzot atkal iznākusi koridorā un pagājusi garām sulainim, viņu nemaz nepamanīdama, pie tam Ralajcakam bija šķitis, it kā tās nobālušās lūpas bija Čukstējušas: "Nu tu vairs nestāvēsi manai laiTnci ccļā…"

Kad viņš apklusa, Hohvalds pievērsās sievai, kas nobālusi sēdēja krēslā.

-    Vai tava atmiņa nu kļuvusi gaišāka, Iris?

Irisa atkratīja galvu.

-        Gaišāka - nē, - viņa skumji atbildēja. - Es nevarētu pateikt, ka un kas īsti noticis. Bet balss… nu cs pazīstu šo balsi, un ta atgriezīsies un nedos man mieru, kamēr… kamēr…

-   Ta neatgriezīsies! - Hohvalds pārliecināti noteica.

-         Tu nepazīsti viņu - viņa ir ļauna un nc2ēlīga, - Irisa ieminējas.

-   Gan cs pratīšu to savaldīt, - firsts atbildēja.

-       Ja, pareizi! - profesors atzinīgi piemetināja un, pamājis ar galvu, izgāja.

Hohvalds noliecas par Irisu un noskūpstīja to.

-         Neuztraucies, mīļota, - viņš sacīja. - Viss vēl būs labi. Un nu ļauj man iet. Atstāšu tevi uz brītiņu vienu, jo man jānokārto kads rēķins.

Irisa lūdzoši pacēla abas rokas.

-        0, Marscl, neesi parak bargs pret viņu! Neaizmirsti, cik daudz mīlas cs esmu baudījusi viņas vecāku nama.

Hohvalds mierinoši noglāstīja sievas gaišos matus.

-        Es atceros visu, Iris, - arī tavu augstsirdību, kas tev liek aizlūgt par… to sievieti. Vai gribi pati viņu redzēt?

-    O, nē, nē, nē! - Irisa šausmas iekliedzas-.

Firsts apmierināti pasmaidīja un pamāja ar galvu.

-    Neuztraucies! Es jau arī nebūtu to pieļāvis.

Un viņš izgāja no istabas.

Zalē viņš satika Hrizopras kundzi, kas priecīgi uztraukta skrēja tam pretī. Acis viņai mirdzēja un vaigi kvēloja, un viņa likās kļuvusi vismaz par divdesmit gadiem jaunāka.

-        Es nupat pasūtīju zirgus braukšanai uz piestātni - ja vien tev nekas nav pretim, - viņa dedzīgi iesaucas. - Ārsts man tcica, ka Irisai nekādas briesmas nedraudot, tātad cs varu aizceļot ar mierīgu sirdi. Atpakaļceļa vēl iegriezīšos pie jums uz dažam dienam, ja vien nebraukšu caur Parīzi. Vai varu redzēt Irisu? Nē? Viņa nedrīkst uztraukties? Nodod viņai tūkstoš sveicienu no manis! Zigrīda? Zigrīda ir sava istaba. Ko - o - o ? Viņa brauks reizē ar rruini? Pirmo reizi dzirdu! Īstenība tas gan visi

labi nesaskan ar maniem plāniem, bet, ja jau lu ta vēlies, man nekas nav pretim. Bet nu man jāiet, jāsakravā manas rotas. Tātad uz redzēšanos!

Hrizopras kundze aizsteidzas.

Hohvalds ātriem, noteiktiem soļiem turpināja ceļu uz viesu piebūvi. Pie Zigrīdas durvīm viņš pieklauvēja un, nenogaidījis atbildi, iegāja.

Kā sagūstīta pantera savā būrī Zigrīda uztraukta staigāja šurp un turp pa istabu. Ieraudzījusi ienākušo Hohvaldu, viņa palika stāvam kā pārakmcņojusics.

Pirmīt viņa nepamanīta bija aizgājusi no kapličas. Viņa bija dzirdējusi visu, kas varēja to interesēt, un jutās lieka. Nu atlika vēl likai apsvērt, vai spēle jau pazaudēta vai ari nc. No sava noslēpuma atklāšanas viņa nobijās, jo bija pārliecināta par saviem hipnotiskajiem spēkiem; tomēr iegribas izpildīšanā viņa bija izrādījusies pārāk neuzmanīga, kaut pati to neapzinājās. Tātad nu vajadzēja apsvērt, kādas izredzes uz panākumiem viņai vēl palikušas un cik daudz tā ar savu pārsteidzību pazaudējusi Marsela acīs.

Bet Zigrīda nebija no tām sievietēm, kas jau pie pirmās neveiksmes krīt izmisumā. Viņa licēja savai uzvarai, un mērķis lai šķila tik vilinošs, ka tā sasniegšanai viņa nebijās nc no kādiem šķēršļiem. Viņa bija pārliecināta, ka izdosies izlabot nodarīto kļūdu, un sevī cieši apņēmās nākamajā reizē rīkoties daudz noteiktāk un nesaudzīgāk. Viņa bija tā pieradusi sapņot par nākotnes laimi pie Marsela Hohvalda sāniem, ka dzīve bez tā viņai šķita nevajadzīga un neiespējama.

Un nu viņš pats stāvēja tās priekšā. Bet izbrīna sauciens sastinga Zigrīda lūpās, kad tā ieraudzīja riebumu, dusmas un nicināšanu, kas atspoguļojās viņa sejā.

Viņa mēmās šausmās un izbailēs uzlūkoja Hohvaldu, un nāves bālums pārklāja tās skaisto seju, bet ceļi neviļus sāka trīcčt. Viņa nojauta, ka tūliņ jānotiek kam briesmīgam, negaidītam, kas acumirklī satrieks tās plānus un cerības.

Ari firsts bridi klusčja. Likās, viņš cīnījās pats ar sevi, bīdamies, ka viņa sašutums varētu pārkāpt cilvēcības mčru.

Zigrīda paspCra soli uz priekšu.

-     Stāvi! - Hohvalds iesaucās un, dusmas valdīdams, piebilda: - Nenāc man tuvāk, citādi cs varētu izdarīt to, ko vClāk pats rūgti no2Clotu…

-    Ko tad? - viņa aizzņaugtā balsī izdvesa.

-    Nosist tevi kā traku suni! - Hohvalds ļāva sašutumam vaļu. - Nožēlojamā, liekulīgā slepkava! Krīti ccļos un pateicies Dievam, ka tavas māsas - jā gan, tavas māsas - nāve negulstas uz tavu sirdsapziņu. Slepkavas, kas atnāk tumšā naktī, lai nodurtu savu upuri, nav tik nicināmas kā tu, kas noved būtni, ko tava māte uzaudzinājusi pie savām krūtīm, bezapziņas stāvoklī un tad pavel lai izdarīt pašnāvību. Pasaulīgā tiesa smagi sodītu lavu noziegumu; tas brčc pret debesīm, un lāpčc arī baznīca to nolādeiu. Un tu vēl uzdrošinies tiesāt to nelaimīgo sievieti, kas guļ tur lejā - tava tčva māsu? Viņa izpirkuši savu noziegumu! Ej un lūko arī tu izpirkt savu un izdzēst Kaina zīmi no lavas dvēsele;»! Scit tev vairs nav vietas - visas saites slarp mums sarautas uz visu mūzu. Tā, kuru tu gribēji aizraidīt nāve, vel aizlūdza par tevi - citādi es nekad nepiedotu tavu noziegumu! Tev atliek gandrīz vel stunda laika, lai vari sakārtot savas mantas un reize ar manu māsu atstāt šo namu, kur tu nekad vairs neatgriezīsies.

Runājot, viņš mazliet nomierinājies. TomCr viņa dusmu izplūdums neatstāja uz Zigrīdu tik satriecošu iespaidu, kā tieši pēdējie vārdi, kurus tas izteica mierīgā, saltā balsī. Viņa pat neiedrošinājās iebilst kādu vārdu, lai sevi attaisnotu. Viņai likās, .it kā istaba pēkšņi sāktu griezties tās acu priekšā, un viņa saļima uz grīdas ccļos.

Firsts uzmeta viņai mēmu, bezgalīga riebuma un nicināšanas pilnu skatienu .un, nc vārda nepicbildis, pagriezās uz iešanu.

Zigrīdai likās, ka viss notikušais ir tikai ļauns, baigs sapnis, no kura tā tūlīt atkal pamodīsies. Tomēr neciešamas sāpes un nevarīgas dusmas, kas plosījās viņas krūtīs, bija labākais pierādījums tam, ka lā ir rūgta patiesība. Bet arī vel tagad viņa negribēja tik leii piekāpties un atzīt sevi par uzvarētu.

-    Vai gribi mani nolādēt, pat neuzklausījis mani? - viņa iesaucās, kad Hohvalds jau bija satvēris durvju rokturi.

Hohvalds vēlreiz pavērās pret viņu.

-    Ko tur vel lai dzirdu? - viņš jautāja, un viņa balsī izskanēja bezgalīga nicināšana. - Vai lai slāvu šeit aiz pieklājības un noklausos tavos melos? Šāvu vārdu, ar kuru tu man apsolīji nekad vairs nohipnotizēt Irisu un nekā nestāstīt tai par viņas dzimšanu, - šo vārdu, KURAM ES TICĒJU, tu esi lauzusi. Es vairs neticu tev. Negribu nekā zināt arī par cēloņiem, kas levi pamudinājuši šim noziegumam, - tikpat tic ncspCIu to attaisnot vai padarīt skaistāku. Tātad posies, ka vari braukt, - cs negribu, ka tu vel kaut vienu nakti paliklu zem šī jumta.

Viņš pagriezās un izgāja, un Zigrīda saprata, ka viss. pazaudēts, ka nekāda pasaules vara nespēj šo patiesību grozīt. To, ko nebija izteikuši Marsela vārdi, viņa bija izlasījusi tā sejā, acīs. Viņa bija pazaudējusi visu, visu un tai nebija atlicis vairs nekā, tikai vienīgi viņa dusmas un nicināšana, nožēlojama, bezcerīga nākotne un - Spinijs!

Irisa pa šo laiku bija apgūlusies. Kad viņa atmodās, bija jau satumsis. Apziņa bija noskaidrojusies, un viņa uzreiz atcerējās visu notikušo.

Hohvalds sedeja līdzās gultai krēslā un apsargāja viņas miegu. Irisa mēmi sniedza tam pretim abas rokas. Viņš saprata šo mēmo valodu, un viņa acis iemirdzējās prieka, bet drūmā un nopietnā seja atkal noskaidrojās.

Viņš nojauta, ka baigā vara, kas pēdējā laikā bija turējusi Irisu svā gūstā, nu atkal atstājusies no tās, un ka turpmāk nekas vairs netraucēs viņu skaidro, gaišo laimi.

Kamēr viņi včl til sēdcja, rokas saķērušies un nerunādami nc vārda, pafrkā atskanēja ratu rīboņa; tur pa grants ceļu aizripoja kadi rati.

Irisa nobalusi pietrūkās kājas.

-   Zigrīda? - vina iesaucas, un šis jautājums kā šausmu kliedziens izlauzās tai pār lapām.

Hohvalds cicši apskāva viņu un sacīja:

-   Mums nu jāmēģina pārvarēt šo pēdējo dienu nelaimīgās sekas, Iris, un, man šķiet, mēs jau esam tās uzvarējuši. Zigrīda ir prom… un tu nekad vairs neredzēsi viņu!…

Irisa atviegloti nopūtās un, abām rokam apvijusi vīra kaklu, cicši piekļāva galvu pie tā krūtīm, kur viņa jutās pasargāta no visām briesmām un nelaimēm.

Ar to mūsu stāsts nu būtu galā, jo firsts un firstiene Hohvaldi pēc tam, kad vētra bija pāršalkusi, tos nesadragājot, netraucēti'baudīja savu saulaino laimi - un, kur valda pilnīga laime, tur romānistam vairs nav vietas. Bet lasītāju lielais vairums tomēr grib zināt, kas noticis ar pārējam šā romāna personām.

Apceļojot Itāliju, Hrizopras kundzi var satikt Florcncē, kur ta arvien vēl pulcina ap sevi visinternacionālāko sabiedrību un ar laimīgu smaidu noklausās glaimos, kas tai tiek izteikti attiecībā uz viņas meitu Sašu, kuras portretu gleznotājas slava aug ar katru dienu, jo viņa tiešām ir kļuvusi liela māksliniece, kura ar savu jautro, vienmēr nosvērto raksturu arī personiski apbur ikvienu. Māksla atvietojusi viņai visu, ko dzīve tai bija liegusi; viņa ir laimīga un atplestām rokām vienmēr tiek sagaidīta Hohvaldē, kur ta ik gadus mēdz pavadīt ziedoni.

Savu nelaimīgo mīlu pret Spiniju viņa jau sen pārvarējusi un pati izbrīna jautā sev, kā gan varējusi mīlēt šo zemo, necienīgo cilvēku. Tomēr dažbrīd, sēžot Jlohvaldcs pils jūras terasē un vērojot sarkanās gaismas atspīdumu viļņos, viņas acu priekšā nostājas tās sapņu miglas tēls, kas tai šķiet tik tuvs un reizē arī tais. Šādās reizēs viņas seja atplaiksnās skumji sērs smaids, un acis tai neviļus kļūst miklas. Bet tad viņa atceras savu mākslu - un visas skumjas atkal izgaist ka viegls mākonītis, un sirds no jauna kļūst gaiša un laimīga…

Boriss ir sūtniecības sekretārs kādā neliela galvaspilsētā, kur firsts un firslicnc ieņem visai redzamu stāvokli sabiedrība. Skaistā Fuksija kļuvusi gluži prātīga - kops tās reizes, kad Boriss Hamburgas viesnīcā, paklausīdams Sašas padomam, bez vārda runas izgāza viņai uz galvas visu ūdeni, kas bija mazgājamās krūzēs. Ārstēšanas "mutisko pusi" bija ar zināmām sekmēm veicis firsts Hohvalds, bet, tā ka Fuksija bija diezgan grūti pieejama ;rr saprātīgiem argumentiem, tad nav noliedzamas, ka brīnišķo un straujo panākumu galvenais nopelns tomēr pieder mazgājamām krūzēm. Hohvalds labprāt mīl stāstīt sievai par so notikumu Hamburgas viesnīca. Kaut Borisam bija nācies samaksāt viesnīcniekam par bojājumiem, ko "ūdensplūdi" bija nodarījusi apakšstāva numurā, tomēr viņai nekad nav bijis tos jānožēlo, jo Fuksija kops tā laika kļuvusi nesalīdzināmi laipnāka pret viņu, uzticējusi tam savu īpašumu pārvaldīšanu, ļauj kungiem sevi aplidot, tomēr nedomādama tūlīt par bēgšanu no vīra, un pamazām sāk piesavināties "lielas dāmas" manieres un tikumus. Vārdu sakot, firsts un firstiene AkatCini dzīvo vislabākā saskaņā, un nevienam pat prātā neienāk, -ka sī saskaņa dibināta uz desmit litriem ūdens.

Hanss Vinkcls ir nenoliedzami liels mākslinieks. Bet. tā kā slava nekā nav nolaupījusi no viņa dabiskuma un viņš pratis saglabāt savu sirsnīgo laipnību, tad nav jābrīnās, ka viņš ir visur iemīļots. Arī viņš ir gaidīts viesis Hohvaldē - tomēr tikai tajos gadījumos, ja tur tajās reizēs neviesojas arī firsts un firstiene Akatēini.

Ikreiz, kad las noguris atgriežas no saviem konccrtceļo- jumiem, viņš steidzas uz Hohvaldi, lai klusajā, krāšņajā dabā un jauko, mīļo cilvēku vidū smeltos jaunus spēkus un jaunu izturību turpmākajam darbam.

Bet profesors Glauhauss ir Hohvaldu ģimenes izlutinātais klčpja bčrns. Firslieni Irisu viņš godā par savu "vismīļāko, saldāko gaišībiņu", un arī Irisa ne mirkli neaizmirst, ka viņš ir tās dzīvības glābējs. Viņš veļas sagaidīt, ka Zigfrīds savā laikā tieši ar viņa plīdzību mācīsies atzīt un saprast zinātnes noslēpumus, kamCr pagaidām zCns pūlas ar atsevišķu burtu lasīšanu un rakstīšanu - las ir, mazais Zigfrīds, protams.

Arī pats profesors nekur nejūtas lik labi un mierīgi kā Hohvaldē, kuras plašie senlietu krājumi un neizsmeļamais arhīvs vienmēr ir viņu rīcībā. So dārgo mantu deļ Glauhauss labprāt būtu mierā atteikties no visiem pasaules priekiem, ja vien pienākuma apziņa neliktu lam ziedot savas spējas un apbrīnojamās zināšanas visas cilvēces laba. Tomēr viņš jau tagad devis Hohvaldam solījumu pēc dažiem gadiem pārnākt uz pastāvīgu dzīvi vecajā pilī un uzņemties mazā Zigfrīda audzināšanu. Arī zēns ļoli pieķēries vecajam zinātniekam, un profesora apciemojums tam vienmēr ir vislielākā svētku diena.

Zigrīdai pēc aizceļošanas no Hohvaldcs uznāca trakuma lēkme, tā, ka Hrizopras kundze bija spiesta ieviclot lo kādā ārstniecības ieslādē, kur lā drīzā laika pilnīgi izveseļojās. Slimnīcu viņa atstāja ar cicšu apņemšanos iestāties klosterī, lai tur vientulībā un lūgšanās izpirktu lo, kas viņai tagad šķita kā ļauns sapnis.

Ar bezgalīgām šausmām viņa atcerējās visu notikušo un ar prieku būtu atdevusi pat dzīvību, lai izdzēstu šo drausmo laiku no savas dzīves. Viņai likās, ka tā nekad vairs nevarēs justies laimīga un ka vienīgā vieta, kur tā atradīs mieru savai izmocītajai sirdij, ir klosteris.

Bet, tiklīdz viņa iznāca pa slimnīcas -vārtiem, uz ielas to kāds jau sagaidīja, - tas bija Spinijs!

Slimība bija stipri novājinājusi Zigrīdas špīlīgo pretestību, un Spinijs to mīlēja vēl arvien, kaut tumši nojauta, ka viņai bijuši citi mērķi. Lai ka, bet Hrizopras kundzei gribot negribot bija jāuzņemas līgavas mātes loma, jo Zigrīda bija atgriezusies pie viņas. Kaut Hohvaldē visi klusēja, Spinijs tomēr ar triumfu aizveda Zigrīdu sev līdzi un Marcmmu kā Rcskajas marķīzi.

Vienā jautājumā Hohvalds palika nelokāms pret savu sievu, kaut Irisa sava labsirdība jau daudzas reizes bija to logusi: Irisa nedrīkstēja vairs satikties ar lo, kuru viņa divdesmit gadus bija uzskatījusi par savu māsu. Un Zigrīda bija pārāk lepna, lai pirmā sniegtu roku un kā lūdzēja nostātos Irisas un Marsela priekšā. Tā plaisa palika nepārkāpta, sarautās saites nesasietas. Florcnccs un Romas sabiedrība labi pazīsi Pcskajas marķīzi Spiniju; viņa arvien vēl ir tā pali senākā skaistule, bcl visi lo dēvē vienīgi par "akmens dāmu", jo viņas seja, viņas kustības, viņas valoda un smaids - viss ir salts, it kā pārakmcņojics.

Pat viņas zilajām, gaišajām acīm piemīt tas mirdzošais saltums, kas neviļus liek atcerēties drūmos namus, kur meklē atspirgumu gara slimie. Bcl Spinija griba ir stiprāka par viņas gribu, un tāpēc viņš var iedrošināties būt viņas vīrs, nebīstoties, ka viņa kādreiz varēlu novirzīties sava tēva māsas pēdās, kas arvien vēl dus Hohvaldcs sarkanās gaismas atspīdumā, par kuru ļaudis vēl līdz šai dienai nebeidz lauzīt galvas un stāstīt brīnišķas teikas.

Un, tā kā atkal esam nokļuvuši Hohvaldē, tad atvadīsimies arī mēs no vecā jūras cietokšņa, no Marsela un Irisas.

Ir pasaulē lik pilnīga laime, kuru nc tikai izposlīl, bet arī satricināt nespēj nekāda mēlnesība, nekāda skaudība un ļaunprātība, un šie divi cilvēki bauda tādu laimi. Viņi alkal ieņem savu ievērojamo sabiedrisko stāvokli pasaulē, no kura Hohvalds tik ļļgu laiku bija atrāvies. Ziemas viņi pavada savā galvaspilsētas pilī, un Irisa ar pilnām tiesībām tiek atzīta par spožāko parādību galma aprindās, kur tā k|uvusi par vispārēju mīluli. Tas, protams, nevarēja aizkavēt, ka viņas jaunavas vārds "dzimusi Erlensteina" lika ļaudīm tik ilgi lauzīt galvu, kamēr tic beidzot atcerējās, ka viņas "tēva māsa" bijusi Marija Ravensberga. Nu iesākās bezgalīga sačukstēšanās un apspriešanās, un atradās pat pakalpīgas mēles, kas zināja pastāstīt arī Irisai pašai, ka bende, kas izpildījis nāves sodu Marijai Ravcnsbcrgai, vēl esot dzīvs..

Bet tiem, kas gribēja vēl sīkākas ziņas par sen pagājušajiem notikumiem, neveicās. Firsts uz viņu jautājumiem visai saprotami aizrādīja, ka viņš no labi audzinātiem cilvēkiem gan būtu sagaidījis mazliet vairāk smalkjūtības, un Irisa tikai lēnīgi atbildēja: - Es zinu visu šo skumjo stāvokli - vai labāk neļausim, lai nabadzīte pēc tik ilga laika dus mierā? Jūs taču sapratīsit, cik sāpīgs man šis temats! - Pat Hrizopras kundze nekad nedabūja zināt, ka Irisa tikai ar karaļa žēlastību saukusies Erlcnstcinu vārdā, jo arī Spiniji atzina par labāku to noklusēt.

Marķīzs zināja, kads bīstams ierocis atrodas Hohvalda rokās, un baidījās, ka Irisas noslēpuma izpaušanas gadījumā firsts aiz atriebības varētu izpaust arī viņa līdzšinējas dzīves tumšo lappusi. Pārāk spilgti viņa atmiņā iespiedies tas laiks, kad viņš, pūlēdamies uzturēt savas kārtas cicņu, bija nokļuvis uz slidena ceļa, viltojot pārdošanai retas senlietas. Un Spinijs bija pārāk lepns uz savu sabiedrisko stāvokli, lai bez sevišķas nepieciešamības, vienīgi apmierinot savu atriebības kāri, riskētu ar to.

Vienīgi ļaudīm, kas nodarbojas ar heraldiku, bieži gadās pabrīnīties, kāpēc firstienes Hohvaldes ģerbdņa kreisā stūra sidraba vairogā attēlotas trīs sārtas rozes un uz to zelta smailēm pa vienam sārtam pilienam. Un kam gan arī varēlu ienākt prātā, ka tas ir Rāvensbergu senākais ģerbonis, kura baltās rozes pārvērtušas sārtās caur izpirkšanas asinīm, ko apzīmē trīs sārtie pilieni.Tikai viens cilvēks zināja patiesību, un tas bija profesors Glauhauss, un arī viņam to bija izskaidrojis Hohvalds.

-    Nu, paldies Dievam, - viņš toreiz bija sacījis, - ka grafs Erlcnstcins šo nabaga atstato bērnu uzaudzinājis kā savu un ka jūs, visu zinādams, tomēr esat viņu apprecējis, - tas pierāda, ka pasaulē vēl valda cilvēcība un kristīgs gars. Cik aplama ir tā saucamā iedzimtības teorija, ko mūsu dienās lik biezi daudzina! Kādi vccaki - lāds bērns! Ja vecāki zaguši, vai tad arī viņu labi audzinātajam dēlam kairā ziņā jāzog? Tad jau pasaulē būlu gluži jaunas noziedznieku paaudzes! Nē, mūsu vecais Dievs vēl dzīvo un liek savai saulei spīdēt pār taisniem un netaisniem. Un kam lad būlu vajadzīga krislība, kas taču nomazgā no grēkiem jauno, pasaulē atnākušo dvēseli? Slimības un miesīgus trūkumus var manlot no vecākiem, protams, bet, kas lic kristībai, las tic arī iedzimto grēku nomazgāšanai caur to. Kas vēlāk no mums iznāk j par lo mēs varam pateikties mūsu audzināšanai un paši sev, ja nespējam uzvarēt kārdinātāju mūsu sirdīs.

-    Āmen, - Hohvalds uz to atbildēja.

Irisas dvēselei pasaule nav varējusi noslaucīt zicdpulc- kšņus. Viņa palikusi lā pali, kādu mēs to mācījāmies pazīt. Satricinājums, ko nācās pārciest viņas dvēselei, padarījis to tikai vēl dziļāku un viņas apburošā jautrība nav vieglprātība, bet gan lādas sirds izplūsme, kam patmīlība un augstprātība ir pilnīgi svešas lielas, un kurā mīt tas viss, kas cilvēku dara labu un cēlu.

Ar grāciju un cienību viņa veic savus pienākumus kā firstienc Hohvaldc, tomēr vismīļāk viņa dzīvo pie iemīļotās Ziemeļjūras, kur lai nācies pārcicsl lik daudz.

Viņa mīl šo bezgalīgo plašumu, šos viļņus, šo pili, kas kļuvusi viņas laimes šūpulis; viņa mīl tuvo, skaisto telpu lajā, mīl jūras terasi, kur mīļota cilvēka rokas vēl pēdēja acumirklī apskāva un izglabā to viņas mūza drausmīgākajā brīdī. Un viņa mīl arī sarkano gaismu, kas reizēm rotaļājas viļņos; viņa zina, ka šī gaisma apspīd to, kas atdusas slepenajā kapličā, un ko viņa nekad vairs nav redzējusi sapnī - kops tās dienas, kad viņa pirmo reizi bija raudājusi pie viņas šķirsta un nolikusi uz tā sārtās rozes…

Kāpēc Irisa nekad vairs nav redzējusi viņu sapnī?

Tic ir noslēpumi, kurus neviens vēl nav izdibinājis un kurus arī mēs labāk necentīsimies izdibināt…

Hohvalds un Irisa sēdēja jūras terasē un sapņaini lūkojās rāmajos viļņos, kas, maigi čalodami, skalojās pret akmens kāpnēm. Visapkārt valdīja dziļš klusums un vasaras pēcpusdienas miers. Tikai baltās kaijas klaigādamas lidinājās virs jūras mierīgā līmeņa, kurā atspoguļojas dzidri zilās debesis.

Arī Hohvaldu sirdīs valdīja tāds pats miers un klusums. Vīsi drūmie mākoņi bija izklīduši, un likās, it kā tur nekad nebūtu plosījušās izmisuma, sāpju un šaubu vētras.

-    Cik brīnišķīgi, - Irisa ieminējās, mīļi uzsmaidīdama vīram. - Zigfrīdam rit jau būs desmitā dzimumdiena, bet man liekas, it kā vēl tikai mēs būtu pirmo reizi satikušies Sašas mazajā darbnīcā. Toreiz tu bijis tik skumjš un atturīgs, un cs pati likos sev lik maza, niecīga un neievērojama tavā priekša. Saki, - par ko tu īsti mani iemīlēji?

Hohvalds pārgalvīgi iesmējās.

-   Ļoti vienkārši - cs tikai gribēju pārliecināties, vai art mani tu lāpai noraidīsi kā nabaga Borisu! - viņš atjokoja. Bet tad tas kļuva nopietns un maigi uzlūkoja Irisu. - Kā gan cs varētu tevi nemīlēt? - viņš turpināja, saņemdams sievas rokas un glāstīdams tās. - Jau no pirmā acu uzmetiena cs jutu, ka tu esi vienīgā, kas spēļu darīt mani laimīgu un likt man aizmirst to drūmo nolikumu pagālne, kas divdesmit gadus nomāca manu dvēseli…

Irisa cicši piekļāvās viņam.

-    Mīļais, - viņa Čukstēja, - nedoma vairs par to. Tu taču nebiji vainīgs, un tev nebija nc vismazākā iemesla sev ko pārmest.

-    Tagad cs to zinu, - Marscls atbildēja, - bet toreiz man šķila, ka mani neapdomīgie vardi ierosinājuši tavu mati šim nožēlojamam darbam. TapCc cs arī vilcinājos tevi uzrunāt, līdz labais klostera priekšnieks man alvCra acis.

Irisa pacēla galvu.

-    Marsel, - viņa dedzīgi sacīja, - tu jau vairākas reizes esi solījies kādreiz aizvest mani šajā klostera dārzā, kur tu no jauna atguvi dvCselcs mieru un dzīvesprieku. Kā būlu, ja mēs vēl šoruden apmckleiu Florcnci?

Hohvalds piekrizdams pamāja ar galvu.

-    Esmu ar mieru, mīļotā, - viņš atbildēja. - Man tiešām būtu jākaunas, ka lik ilgi esmu aizmirsis labos mūkus, ja man ncbūlu lik svarīga attaisnojuma.

-     Un kāds lad ir šis attaisnojums? - viņa viltīgi pasmaidīja.

-    Tu! - Hohvalds pieliecās un noskūpstīja viņai pieri. Tad las turpināja: t Bet nu cs gribu atgūt nokavēto. Rudenī brauksim uz Florcnci un apmeklēsim arī klosteri. Starp cilu, man liekas, ka Florcncē mēs vēl piedzīvosim kādu patīkamu pārsteigumu.

Irisa izbrīna pavērās viņā.

-    Patīkamu pārsteigumu? - viņa atkārtoja. - Ko tu ar to domā?

Hohvalds sataisīja noslēpumainu seju.

-     Nezinu, vai man maz ir tiesības lcv to izpausl, - viņš jokodamies sacīja, bcl tad jaulri iesmējās. - Galu galā neviens taču nav prasījis no manis solījumu klusCl, kaut paši vainīgie, liekas, grib mūs pārsteigt nesagatavotus. Tu jau zini, ka šorīt es saņemu vēsluli no māsas. Un

Olga raksta… - ViņS aprāvās un, brītiņu klusējis, piebilda:

-   Nē, labāk izlasi tu pati - cs tūliņ atnesīšu viņas vēstuli.

Viņš izgāja un drīz vien atgriezās ar Hrizopras kundzes

vēstuli roka.

Ģcncralicnc atkal bija pierakstījusi visas četras papīra lappuses, sīki iztirzādama sava internacionālā salona jaunākos ieguvumus. Tikai pašas beigas, viena no neskaitāmajiem pēcrakstiem, bija teikts:

"Tad vēl varu paziņot tev kadu patīkamu vēsti, kas pagaidām gan vēl tiek turēta stingra slepenība: aizvakar visa klusībā nosvinēja Sašas un Hansa Vinkcla saderināšanos. Kazas notiks ziemas sakuma, un man jau tagad darba pilnas rokas, darinot Sašai pūru, tāpēc arī šī vēstule iznaca tik īsa…"

Irisa aiz prieka pasita plaukstas.

-        Tas tiešam ir brīnišķīgi jauks pārsteigums! - viņa iesaucas. - Laba Saša, cs viņai no visas sirds novēlu šo" laimi, jo Vinkcls tiešam ir viņas mīlas cienīgs vīrs.

-        Tev taisnība, - Hohvalds piekrita. - Arī cs ccru, ka viņu laulība būs tikpat laimīga ka mūsu.

Sāja acumirklī atskanēja steidzīgi soļi, un terasē izskrēja mazais Zigfrīds. Roka viņam bija iemīļota pasaku grāmata.

-        Mamiņ, - viņš jau iztālēm sauca, - saki, kas tas ir "vecmāmiņa"?

Irisa noglāstīja puisēna zeltainos matus.

-   Vecmāmiņa ir tēva vai mātes māte, - viņa paskaidroja.

-   Vai visiem bērniem ir vecmāmiņas? - Zigfrīds jautāja.

-    Vai arī man tada ir bijusi?

-   Jā, bērns, - Irisa klusi atbildēja.

-    Un kur viņa palika?

Hohvalds un Irisa saskatījās.

-         Tava vecmāmiņa ir debesīs, - Hohvalds atbildēja sievas vieta, un viņa balsī izskanēja dziļa nopietnība.

-        Vai visi cilvēki reiz tiek debesīs? - Zigfrīds turpināja iztaujāt.

- Nē, likai labie un taisnīgie, - firsts paskaidroja. - Ļaunie un grčcīgie cilvēki pēc nāves nokļūst ellē, kur tos sagaida mūžīga pazudināšana.

-        Tālad vecmāmiņa bija laba un taisnīga? - Zigfrīds jautāja.

Marsels un Zigrīda atkal saskatījās.

-       Jā, bērns, viņa bija laba un taisnīga, - firsts pārliecinoši sacīja. - Ikviena cilvēka dzīvč var gadīties kļūdas un maldi, bet, ja viņš tos atzīst un nožēlo, viņš ar to jau ir izpircis savu grēku, un viņa dvēsele var mierīgi stāties debesu tiesas priekšā.

Puisēns uzmanīgi klausījās tēva paskaidrojumos. Viņa bērna prāts vēl nespēja pilnība saprast to dziļo nozīmi, tomēr tie neizdzēšami iespieda? viņa jūtīgajā sirdī.

Irisa viegli saspieda Marsela roku un uzmeta tam ilgu, pateicīgu skatienu.

-         Mīļais… - viņa Čukstēja, un šajā mazajā vārdiņā izskanēja visa viņas bezgalīgā mīla, viss viņas dziļais maigums pret vīru.

BEIGAS

EIFEMIJA BALLESTREMA RAVENSBERGAS BALTAS ROZES

Redaktore J.SIņlcka Tch'n. redaktore S.Zandberga Vāku zlmčļls A.Stank«VlCs

Parakstīta iespiešanai 21.11.9t. Reģistrācijas apliefctbas Nr.2-0292. Izdota 2.7.91. Pasūtījuma Nr.193 Līgumcena. Izdevējs Valsts vairumtirdzniecības uzņēmums "Latvijas. grāmata* Rigfi. Aspazijas bulvāri 24, sadarbībā ar lirmu "ALKO" šmerļa ielā 3. Iespiesta a/s "Preses nams" tipogralijā Pigā, Balasta dambi 3.

Content

Ballestrema Eifemija Rāvensbergas baltās rozes

IEVADS