Zūdermanis Hermanis

Reiz bija. Rūpju māte

Hermanis Zudermanis

Reiz bija. Rūpju māte

Hermanis Zūdermanis

.

REIZ BIJA

Savai mīļotai draudzenei un sievai!

Drēzdenē 8. novembri 1894.

PIRMĀ DAĻA

1

Pusdienas saule karsēja laukumu stacijas priekšā.

Dzeltenos pasta ratos aizjūgtais vecais baltiņš miegaini klanīja galvu. Divu viesnīcu rati — brūni pelēkas ekipāžas ar dubjiem apķepušiem riteņiem — aizbrauca pa putekļaino aleju, kuras otrā galā divi sarkani torņi slēja pret zilajām debesīm savas krustiem rotātās smailes.

Dobjas zvanu skaņas vēstīja, ka vilciens izbraucis no tuvākās stacijas...

Stacijas priekšnieks uzlika sarkano cepuri, bufetes jaunkundze sāka slaucīt putekļus no glāzēm, kuras bija saliktas pār sviestmaizēm, vēstuļu iznēsātāji aizstūma mantu latus pa čirkstošām smiltīm,

— Atkal tukšs kā izslaucīts,— viesnīcnieks pukojās, pa uzgaidāmās zāles logu uz atbraukušiem viesnīcnieku ratiem lūkodamies,— kāpēc gan alu tura vēsu, kad to neviens nedzer?

Bufetes jaunkundze domīgi kratīja galvu un dzenaja mušas no sakaltušo raušu kaudzes.

Pēkšņi alejā parādījās pajūgs ar diviem straujiem bēriem zirgiem.

Viesnīcnieka seja noskaidrojās.

— Stoltenieši, — viņš iesaucās, cepuri noņemdams,— jaunajiem beidzies atvaļinājums.

Rati apbrauca ar līkumu citiem pajūgiem un apturēja pie stacijas ieejas.

Viens no virsniekiem, kas sēdēja priekšējā ratu sēdeklī, piecēlās stāvus, lēni izkāpa no ratiem un pastūma viesnīcnieku

sāņus, kad tas atsteiazās piepalīdzēt Viņam sekoja otrs, tikpat liels un tādiem pat gaišiem matiem kā pirmais, varbūt mazliet gausāks kustībās.

Viņi nostājās katrs savā pusē ratu durvīm un palīdzēja druknai, liela auguma sievietei izkāpt no ratiem.

Augstām krūtīm, platiem gurniem, lietās rokas jaunos gaiši brūnos glazē cimdos iežņaugtas, pelēko plīvuri līdz deguna galam uz augša uzvilktu, viņa gausi izkāpa no ratiem un nemierīgi vēroja veco kungu, kas viņai sekoja.

— Lieciet mani mierā, zēni,— tas sacīja, kad virsnieki gribēja arī viņam palīdzēt,— jūsu nespēcīgais vecais tēvs vēl var iztikt bez jūsu atbalsta.

Un viņš izlēca no ratiem kā jauns zēns, kāpsli nemaz nelietodams, putekļu mēteli aiz muguras uz sēdekļa nesviedis. Viņš bija ģērbies šaurā, elegantā žaketē; krunkainajā sejā ar vaigu bārdu un augšup sagrieztām ūsām mirdzēja divas jautras acis; viņš ar patiku nolūkojās uz sievu un dēliem, kas visi bija pusgalvu lielāki par viņu.

Visi iegāja pirmās un otrās klases uzgaidāmajā zālē, kur bez diviem spožiem galdiem un zaļganu plīvuru pārvilktām valdnieku ģīmetnēm nebija nekā, izņemot dažādus aparātus mušu iznīcināšanai Pudeie ar ziepju ūdeni, divi šķīvji ar indīgu papīru un dažas glāzes ar caurumainu, degvīnā samērcētu maizi. Šajos aparātos un ap tiem, a\ nāvi cīnīdamās, vāļājās simtiem mušu,,.

Viesnīcnieks piedāvāja barona kungam atspirdzinājumus, Karaļauču alus esot uz ledus, varot da'jūt arī lielisku limonādi— Fon Stolta kungs lika atnest sev alu un aizsūtīja dēlus nodot bagāžu,

Jaunekli sasita papēžus kopā un aizgāja uz bufetes pusi, kur drīz vien dzirdēja viņus ar bufetnieci jokojamies.

— Paldies Dievam, ka viņi nu reiz brauc projām,— kundze nopūtās, violetās cepures lentes vajā raisīdama.— Sen jau bija laiks,

V iņas vīrs apslēpa smaidu un vaicāja:

— Kādēļ tā?

— Vai tu viņus pēdējās četrpadsmit dienās maz esi redzējis?.. Protams, izņemot ēdienu reizes,

— Nu — tik Jauni jau nav,— viņš atbildēja,— bet tev taisnība, viņi bija ļoti reti mājās...

— Un kur tad viņi dzīvoja? Vķi tas tevi neinteresē?

— Ak, kur nu viņi varēja būt?—«Prūšu kronī» vai citā kādā viesnīcā — varbūt reizēm iedzēra šampanieti, drusku paspēlēja kārtis, drusku pajokojās ar meitām,..— Es biju tāds pats.

— Un tagad nemaz neesi labāks.

— Atvaino, Malvīni.

Viņa piecēiās un uzmeta virām tādu skatienu, no kura varēja spriest, ka viņa radusi daudzko piedot.

— Par tevi mēs nemaz nerunājam, mans draugs,— viņa

teica,— tu zini, ka tur nekas labs neiznāk.....Es mūsu dēiiem arī

nekā nepārmestu... Pat ar kalponēm un bufetes jaunkundzēm viņi var amizēties, cik tik viņiem tik.

— O, Malvīn, cik tu pacietīga!

— Jā, jā«,. Bet kas man nepatīk: viņi mācās mūsu aprindu sievietes aplūkot ar pavedēju acīm... Karaļauči diviem brašiem virsniekiem, kas mantojuši no tēva naudu un no mātes

augumu —

— Zinu, ka esmu mazāks par tevi, mīļā Malvīne,— viņš to pārtrauca,— to es jau ļoti bieži esmu dzirdējis. Es pūlēšos

izaugt lielāks.

— Es gribēju teikt ko citu,— viņa turpināja,— Karajauči nav nekāda tikumības paradīze — gluži otrādi,— viņa nopūtās.— Bet uz dzimteni jālūkojas citādi,.. Tai jābūt tīrai. Saki pats, kas iznāktu, ja viņi sāktu tikjpat kritiski uzlūkot to aprindu jaunavas, no kurām es viņiem reiz gribu izmeklēt sievas.., Un kādē|? Tikai tādēļ, ka ari starp viņām ir tādas, kas neprot no tādiem jauniem cilvēkiem pienācīgi sargāt savu godu.

— Es tiešām nezinu, ko tu īsti gribi,— Stolts sacīja, aplūkodams zābaku stulmu krunkas,

— Kaut tu tā neizliktos,— viņa laulātā draudzene atbildēja— Tu taču par viņu jūsmo tāpat, kā tavi dēli.,

— No tādām lietām es jau sen esmu atradinājies,— viņš smaidīdams sacīja,— bet, ja tu domā par Felicitu Klecingu, tad gan ļoti maldies. Nevainīgākas par šo mazo sieviņu gan nebūs nevienas,... Mēs jau pazīstam Ulriiiu, Vai nu viņš sēž Berlīnē, vai mājās un mācās,— no savas garlaicības viņš nevar atkratīties,.. Nu — jaunā sieviņa grib priecāties.

Stolta kundze sāka smieties.

— Zināms, Tu sāc atkal veco dziesmu.— Viņa ir eņģelis... Par to vienis pratis visi vīrieši desmit jūdžu apkārtnē,, . Cik viņa šķelmīga un cik skumja, cik asprātīga un godīga, cik žēlīga un cik — nu, īsi sakot, ideāla sieviete... Bet mēs, sievietes, redzam labāk, mīļais draugs, mūs tik viegli nevar piemānīt. Zināms, mēs jau neturam ļaunas aizdomas...

— Tu mani apvaino, Malvīn,— Stolts atbildēja, sirmās ūsas glaudīdams un izlikdamies, k kā būtu apvainots.

— Un kad no viņas vēl kas būtu!— viņa nesamulsusi turpināja,— es tev saku, viņa ir pavisam vienkārša. Nekas viņā nav īsts! Giīta seja — un vairāk nekas. Es ari nesaprotu Ulrihu — kā viņš, tik bagāts vīrietis un ar tādu sabiedrisko stāvokli, varēja viņā iemīlēties un vēl vairāk — viņu apprecēt... Rādena atraitne — nabadze — ar bērnu — un visam tam klāt vel — ar r.c visai labu slavu!

— Nu, nu,— par kādu neslavu tu runā?

— Alfrēd, neizliecies,— viņa atbildēja — Jūs, vīri,— arvien domājāt, ka divkaujā ar Selentīnu, kurā Rādenu nošāva, slēpjas laulības pārkāpums.

— Jā, senāk. Pirms viņas otrreizējām precībām. Tam es piekrītu, Bet Leons Selentīns un Uirihs taču ir draugi no bērnu dienām... Un vēl kādi draugi! Brāļi jeb — jeb — nemaz nezinu, kā lai to pasaku... Vai Uirihs būtu šo sievieti precējis, ja viņa agrāk ar viņa draugu — tas taču ir muļķības — vai ne?

Siolta kundze nogrima domās. Likās, ka vīra iebildumi būtu to pārliecinājuši.

— Nu, un tomēr, Leons aizbraucis projām un tik drīz nepārnāk — viņa iesāka pēc brīža.— Bet mums tagad jāievēro, kā Felicita Klecinga izturas. Un man jāsaka, tas jau ir skandāls.

Stol;j raustīja plecus.

— Labi — piemēram,— viņa turpināja.— Tikai vienu piemēru! KiH-u rītu es pārmeklēju dēlu kabatas...

— Tā — tu pārmeklē citiem kabatas?— Stolts uztraukts

iesaucās.

— Jā, ir labi, ka es iepazīstos ar viņu mīlestības lietām un

naudas aizdevējiem.— Un ko es atrodu? Vēstules no Feiicitas . Šauras, smalkas, iedzelteni zaļas un salaistītas ar to nsja'.iko parfīmu, pēc kura viņa arvienu, smaržo

Stc'u dziļi uzelpoja un pasmaidīja.

— E.3 !.-.su.. īsta — kā to saka?— estētiska korespondence.., Tik pārspīlēta, kāda tik vien var būt. Cilvēces cēlums un mēness gaisma, vienība ar dabu, Pauls lieize un citas muļķības — Tad vēl tādas lietas, ar kurām jauni cilvēki mēģina slēpt savu pirmo mīlestību.— Zināms, nav ko domāt, ka es mūsu krietniem dēliem ļautu tālāk spēlēt; viņi gan ir labi zirgu pazinēji, bet no tām «g-.'piajāin Lietām» viņi, paldies Dievam, nekā nejēdz. Es saņēmu katru aiz auss un cieši noliedzu,..,

— Tā — un vai tas ko līdzēja?— Stolts smaidīdams jautāja.

— Cik tālu es varu saredzēt, protams.., Feliciju apnļeklēt es gan viņiem nevarēju aizliegt.,— Bet es nevaru Ulrihu izprast; kā viņš ļauj savai sievai ar šiem jaunekļiem saieties, Bez mūsu dēliem tur vēl var sastapt Oceriu, Neihauzu, otru Zejnbrickš un vēl dažus citus,— Visi vēl jauni puikas.

— Nu — aiziet iau arī vecāki,— Stolts piemetināja.

— Jā, piemēram, tu.

— Malvīne!— viņš pārmeta.

— Mīļais Alfrēd, mēs labi pazīstam viens otru.

— Kad es jāju uz Ulenfeldu, es taču apmeklēju U!rihu.

— Sevišķi, kamēr viņš ir reihstāgā.

Te viņu saruna beidzās, jo šai mirklī gar logu pagāja garš, baitā putekļu mētelī ietinies vīrietis.

— Kad vilku piemin...— Stolta kundze iesaucās un piecēlās paskatīties, uz kurieni garāmgājējs nogriezīsies.

— Kas tas Lija?— Stoits vaicāja; viņš nekā nebija redzējis.

— Uirihs Klecings.

Ara durvis atvērās. Garāmpagājuš&is patlaban ienāca zālē.

Virs šaurajiem pleciem un garā, plankumainā kakla redzēja bālu., slimīgu, iedzeltenā bārdā ieslēptu seju ar šauru degunu un stūrainiem vaigiem. Augstā piere, kur bija ievilkušās trīs krunkas, nobeid; ās strupos, tumši brūnos matos. Viņa tumšās acis bija dziļi iekritušas, bet tomēr tās dedzīgi lūkojās apkārt.

Istabā sēdošos ieraugot, ienācēja seju apklāja nepatīkams mākonis, bet tas drīz nozuda, Vārdi, ar kuriem viņš laulāto pāri sveicināja, skanēja laipni un valdzināja katru tādēļ, ka viņš nevēlējās radīt nekādu īpašu iespaidu. Bet balsij nebija patīkama skaņa. Likās, ka vārdi tikai ar mekām veltos pār viņa lūpām.

Stalta kundze staroja sajūsmā.

Viņa vairs nebija tā, kas agrāki šķita. Viņa teica, cik ļoti viņa mīlot Felicitu, un pārmeta, ka neesot to tik bezgala ilgi redzējusi. Divas reizes, kad viņa to gaidījusi, bijuši cepti rausi (tie kā zināms, bija viņas lepnums), bet Felicita neesot atnākusi.

Klecings ļāva viņai izrunāt līdz galam; tikai no nemieiīgajāin pirkstu kustībām varēja noskārst, cik neomulīgi viņš jutās.

— Jūs mūs apkaunojat, kundze,— viņš atbildēja.— Jūsu draudzība prot pārāk labi slēpties, jo jūs arī neesat vairākus mēnešus Olenfeīdā bijuši.

Stolta kundze drusku nokaunējās, jo viņa nebija uz pēdējo apmeklējumu atbildējusi, bet viņa to izskaidroja, ne aimgi pasmaidīdama: viņas dēti jau viņas vietā bijuši pie K^ecmga kundzes viesos.

Klecmgs laipni pasmaidīja.

— Bez tam vēl,— viņa turpināja,— man sirsnīgi jāpateicas barona kungam par iespaidu, kādu mani jaunie lācēni jūsu namā guvuši. Es baidos tikai, vai nebūšu jūsu viesmīlību nelietīgi izlietojusi, tos vai ik dienas pie jums sūtīdama. Viņi taču, cerams, katru reizi nodeva manus sveicienus?

— Es domāju gan — protams — protams...

Viņš skatījās pa logu laukā Kā likās, viņš gribēja, lai viņu netraucē ar tukšām runām,,

Tagad iesāka Stolts, kas līdz šim bija stāvējis nomaļus un ar prieku vērojis sievu.

Viņš apvaicājās par pļauju Olenfeldā un zobojās pats par savējo Rudzi esot labi ievākti, * ik ar kviešiem neesot labi izdevies.— Par citu gan jau Dievs gādāšot

— Jā, sakiet man, Klecing,— viņš nopietni iejautājās,— kas tad Halevicā nolicis? Tur jau rudzi birst, un vēl netiek pļauti. Es negribēju savām acīm ticēt, kad šodien jāju garām.

Barons Kiecings sakoda zobus. Viņa lūpas drebēja aiz iekšēja nemiera. Viņš nolieca galvu un klusēdams lūkojās vienā vielā*

— Es jums neko negribu pārmest,— Stolts steidzās piebilst.— Es jau zinu, ka jūs pret šo cūcību — piedod, Malvīn,— ka jūs nekā nevarat iesākt pret šo nemākulību, bet mūsu draugs nu jau četrus gadus klejo apkārt,— Es domāju, būtu gan reiz laiks nākt mājās,

— Es viņu patlaban gaidu,— barons Kiecings atbildēja.

Šo vārdu iespaids bija varens

Stolts gribēja aiz pārsteiguma iekliegties, viņa laulātā draudzene kā sviesta uzleca kājās,

— Leons Selentīns? Nevar būt’ Tagad — ar šo vilcienu?

— Jā,

— Un no kurienes viņš brauc?

— Pēdējo vēstuli es viņam aizsūtīju uz La Platas valstīm.

— Un to jūs sakāt, it kā tā būtu visvienkāršākā lieta! Vai tad jūs nemaz nepriecājaties?

— Kādēļ tā, cienījamā kundze?— Kiecings atbildēja,— Ar viņu jau man toreiz pazuda puse no manas dzīves.

— Tāl Tad tomēr! Un sakāt man tikai vēl to, barona kungs,— tad Leons un jūs vēl esat tādi pat draugi, tad šī sirsnīgā draudzība vēl arvien nav zudusi? ļ

— Nē, kundze, un es ceru, viņa arī turpmāk pastāvēs par spīti ļauniem ļaudīm.

Viņš nopietni skatījās viņai sejā, karnēr Stolta kundze ar lielu interesi aplūkoja šķīvi ar mušpapīru

Abi virsnieki ieskrēja pa durvīm un ziņoja, ka vilcienu jau varot redzēt,

Ieraudzījuši baronu Klecingu, viņi sakaunējās, Viņi bailīgi gaidīja, kamēr viņš tiem sniegs roku, tad sirsnīgi spieda to,

Kiecings nevarēja ievērot viņu izturēšanos. Pietika, ka viņš vēl spēja no vecajiem pieklājīgi atvadīties.

— Es ceru, Selentīns mūs apciemos,— Stoha kundze sauca, viņam izejot.

Bet viņš to vairs nedzirdēja. Lieliem soļiem vn š steidzās uz peronu. Viņa krūtis cilājās un deniņos izspiedās zilas dzīslas. Dūri kreisajos sānos iespiedis, viņš lūkojās vilcienā, kas patlaban apstājās pie stacijas.

— Uiij!—skaņa balss jautri sauca. Vagona logā pavīdēja gaišmataina vīrieša galva brūniem vaigiem, mirdzošām acīm un garu, vējā plīvojošu bārdu. Slolla kundze ieknieba vīram rokā.

— Skaistāks viņš nav palicis,— viņa klusi sacīja.

— Drusku mežonīgāks gan,— viņš piebilda.

Četras brillēm bruņotas acis uzmanīgi lūkojas abos draugos, kas vēl apskāva viens otru.

— Viņš gudri darīja, |audams visam ar zāli aizaugt.— Stolta kundze noteica.

Bet Stolta kungam bija citādas domas. Viņš ļāva monoklim izkrist no acs un lēni sacīja:

— Nē... nē... Es nekā laba neparedzu!..

Tad viņš steidzās pārbraukušo kaimiņu apsveicināt.

II

«Prūšu kroņa» dibenistabiņā bija patīkami vēss... L.ogu slēģi bija pievērti, tikai caur šauru spraugu istabā iespiedās saules stari.

Šajā istabā pulcējās jau 110 seniem laikiem Minsterbergas «labākās aprindas» un tie, kas pie tām piederēja. Bez muižniekiem un Minsterbergas garnizona virsniekiem tur vēl katru vakaru ieradās apriņķa priekšnieks, divi ārsti un daži tiesneši. Dienā šai istabā uzturējās apkārtnes muižnieces, kad tās darīšanās atbrauca uz Minsterbergu, un pa brīvdienām viņu dēli tur rīkoja savus iedzeršanas vakarus.

Tad durvis parasti bija slēgtas un pie tām karājās liels plakāts ar uzrakstu: «Tiek tīrīts».

Tikai tad jaunā paaudze bija droša, ka vecie to netraucēs.

Še, šinī istabā, kuras sienas bija redzējušas jau kvartaņa Selentīna pirmos uzdzīves mēģinājumus, tagad apmetās abi draugi.

Un kamēr Ulrihs Klecings, bāls un noguris aiz karstuma un uzbudinājuma, sēdēja dīvāna stūrī, savas garās kajas izstiepis, tikmēr pārceļotājs nemierīgi skraidīja apkārt pa istabu.

Prieks, ka nu atkal viņi abi bija kopā, neļāva tiem pirmā mirklī ne valodu iesākt. Viņu sirdis bija tik pilnas, ka tie nemaz nevarēja parunāt.

— Tu brauci no Hamburgas?— Ulrihs ārēji vienaldzīgi

iesāka sarunu,

Leons visā savā sešu pēdu augumā nostājās viņa priekšā,

— Jā, Aizvakar es izkāpu malā. Un tūlīt ķēros pie aizaida... Pāris līdzjūtīgu dvēseļu es sev atvedu līdzi no Buenosairesas,,. Nu, un tad mēs mielojāmies visu dienu un cauru nakti līdz otram azaidam!..

Un viņš smējās, ka baltie zobi vien spīdēja, Kājas ieplētis, rokas bikšu kabatās sabāzis, viņš stāvēja un nevarēja valdīt prieku un smieklus,

— Tikai tagad atceros, ka es neesmu nekā ēdis, kamēr Hamburgā...— viņš turpināja,— Ko tas nozīmē? Vai tā sagaida pazudušu dēlu? Vai jūs gribat, lai es arī Eiropā sajāju gaļu zem segliem mīkstu?

Un, pielicis rokas pie lūpām, viņš sauca kā ruporā:— Saimniek, blēdi, palaidniek!— Atbalss drebināja sienas,

Viesnīcnieks smaidīdams parādījās durvīs un priecājās, ka barons neesot syešumā balsi zaudējis. Tad jau arī viss cits būšot kārtībā...

— Protams, vecais draugs,— Leons atbildēja,— un, ja jūs vēlreiz drīkstēsit manu balsi kritizēt, es jūs izsviedīšu pa jūsu paša icgu laukā.

Viesnīcas saimnieks izbijies atvainojās, apsolīja labākos ēdienus un dzērienus un, pazemīgi saliecies, izgāja pa durvīm.

— Taisnību sakot, vecais, tu man nepatīc ,— Leons sacīja,— tu sēdi kā moceklis.

Ulrihs Klecings sakoda zobus un saslējās.

— Pateicos,— viņš sacīja,— man vairs nekas nekait,

— Un ko tad sirds dara? Kas ar tavām lēkmēm? Kas tev pa šo laiku mazgāja galvu, kad spokojās baltās peles?

Ulrihs smaidīja; tā smaida par bērrta vārdiem, kas gaina drūmas domas,

— Cik ilgi neesmu tavus jokus dzirdējis,— viņš teica, sirsnīgi paskatījies draugam acīs.— Vēl tikai trūkst, ka tu mani nosauc par «mazo skuķēnu», tad viss atkai būs pa vecam,

— To tu sagaidīsi,— Leons smiedamies atbildēja.— Bet vispirms atbildi, ko es tev jautāju.

— Jā,— pirmkārt, manas sirdsslimības lēkmes gandrīz pilnīgi beigušās, un tad — man jau bija mana — mana — mana sieva — lai gan,— viņš apklusa,

Leons Selentiris skatījās grīdā, Starp uzacīm parādījās divas krunkas.; viņa sarkanās lūpas sakniebās, Viņš palocīja galvu un klusu sacīja:

— Jā, pareizi — tava sieva — tava sieva.

Viesnīcnieks ienesa vīnu.

Abi draugi saskandināja glāzes. Glāzēm skanot, viņu skatieni sastapās. Ulrihs sniedza daugam pār galdu savu vājo roku, Leons to satvēra un sirsnīgi spieda.

— Uz mūsu veselību, vecais!— viņš sauca.

Ulrihs gribēja ko iebilst, bet aprāvās.— Labi, uz mūsu veselību!— viņš sacīja.

— Un lai viss ir pa vecam!

— Un lai viss ir pa vecam!

Leons aizsvieda savu glāzi pār plecu pret sienu; tā saplīsa. Ulrihs darīja tāpat.

Tad ienesa jaunas glāzes. Leons ātri izdzēra vīna pudeli.

— Tu jau tik laizies,— viņš aizbildinādamies teica.

Bet, likās, ne slāpes vien viņu mudināja dzert. Viņš cēlās, apsēdās, cēlās atkal un staigaja lieliem soļiem pa istabu. Ta izturas cilvēks, kam jādara kaut kas grūti izpildāms un kas grib saņemties, atgūt drosmi.

Ulriha skatieni sekoja viņam.. Labsirdīgs smaids atplaiksnījās viņa sejā.

— Leon,— viņš iesāka, gribēdams draugam palīdzēt.— Man liekas, tu man neesi savās vēstulēs vēl laimes vēlējis. Es runāju par savām kāzām... Es to vairs labi neatminos.

— Nē,— Leons skarbi teica.

— Vai tas ir pieklājīgi?

— Nē. Man pret tevi nemaz nav jābūt pieklājīgam.

— Vai tev nepatīk mana laulība?

— Nepatīk?.. Ak Dievs — klausies—kāda tam nozīme, ja tu divus gadus pēc kāzām man jautā, vai man tava laulība patīk... Tas jau nu vienalga... Galvenais ir,— viņš piegāja pie drauga, uzlika abas rokas tam uz pleciem un, viņam bailīgi acīs lūkodamies, teica:— Ulij, vai tu esi laimīgs?

Ulrihs smējās. Tie bija ironiski smiekli, un jebkura cita auss būtu uztvērusi mākslotību un pagurumu.

— Kāpēc tik svinīgi?— viņš vaicāja,— tu jau zini, kopš es varu salmus kult uz liberāļu mugurām un pierādīt, ka cilvēks sākas tikai ar baronu,— mana laime ir nodrošināta.

— Tu izvairies,— Leons atbildēja.— Arī labi... Turpmāk es nodarbošos ar šo cāļa cepeti un gurķu salātiem.— Un viņš, kā likās, dedzīgi ķērās pie ēdiena.

Ulrihs bridi klusēdams vēroja draugu.

— Tev taisnība,— viņš beidzot sacīja,— veltīgas pūles būtu nopietnas lietas pārvērst par joku.— Ar to tikai sev var kaitēt... Tu man jautā, vai esmu laimīgs... Uzlūko mani un jautā pats sev, vai es varu būt laimīgs? Tu zini, es biju arvien mazasinīgs

un vājš, un tikai ar lielām pūlēm un stingru gribu esmu sevi pārvērtis par puslīdz derīgu cilvēku Un tā, savu enerģiju izšķiezdams mazo kavēkļu labad, kurus cits — veselīgāks — nemaz nepazīst un, ja arī pazīst., tad tos nemaz neievēro, es izšķērdēju ari labu daļu no savas laimes, tā kā par īstu laimi nemaz nevaru runāt- Un tad es iedrošinājos stiept roku pēc Felicleas, es, slimīgs cilvēks un vientulis, kam nav nekā, ūkai manta, bagātība un goda prāts«, Bet Felicita ir radīta baudai, viņa nepretodamās padodas katram fantāzijas un prata iespaidam un atdod tik laipni pasaulei atpakaļ visu, ko viņa no tās saņem, ka būtu noziegums, ja es gribētu mēģināt viņu saistīt savas loģikas valgos,-. Es nopetku sev tiesības kā viņas vīrs viņai tldzā3 dzīvot,— par to, ka dodu viņai vislielāko^1 brīvību.;. Viņa milē vīriešu sabiedrību,— labi — labi, es mierīgi ļauju, lai kavalieri no visas apkārto s nāk un ar to mīlinājās, un priecājos, ka.-l viņa man vakaros i/.'i*sta, kāda.-. mujķīL-as jaunie cilvēci viņas labad darījuši. Es viņai ļauju p (nu vaļu, vai viņa parka liek. būvēt mākslīgas pilsdrupas, vai, saulei spīdot, aizver logus un līdz vakaram guļ gultā, lampai degot, vai naktīs jāj pa pļavām, vai mēnesnīcā upē peldas,— man viss vienalga. Viņa var darīt, ko vien grib, un tenteas to nedrīkst skart, jo viņa ir mana sieva.,, Es viņu uzskatu kā siltzemfs augu, kas nodots man kopšanā. Tā jāpieiudz svešs, neizprotams daiļums, kaut nepazīstam viņa aušanas un dzīves likumus«, Bet ko es tik daudz pļāpāju., tu ja * viņu pasisti.

— Jā, es viņu pazīstu,— Leons atteica,

.Viņa balss skanēja tak savādi, ka UIr iris palika domīgs.

— Vai tu ar to gribi teikt, ka nepiekrīti manām domām?

— Es? Es ar to nekā negribu teikt

— Bet es tevi lūdzu.

— Nu, tad es gribu teikt, ka tu par spīti tavam pedanta prātam esi liels romantiķis — uti, patiesību sakot, arvien esi tāds bijis.,, Pierādījums — Draudzības sala, Jā, pareizi, vai mūsu Draudzības sala vēl nav nogrimusi?

— Upe vēl nav to aizskalojusi,— Ulrihs atbildēja.— Tā stāv tikpat stipri kā mēs abi,

— Nu, tad jau lieliski»,, Nu, padomā pats; tu man kristīgas iesvētīšanas dienas dāvanas vietā ar tēva palīdzību liki uzbūvēt salā pagānu templi! Un mēs abi, kā K.?-. ors un Pollukss, tur zvērējām... ar upuriem, lūgšanām un 11!

— Neprāi a,3s muļķības! Atmiņas no Homēra stundām,— Ulrihs atbildēja

— Bet kādēļ man tādas iedomas nav nāk >'ynz prātā? Tāpēc, ka esmu gudrs, jautrs aristokrāts, kas savu fantārij'.! p.epūlējis tikai tikdaudz, cik prasa ātrs zirgs, skaista sieviete un stiprs vīns,. Bet tu — nu, šis templis visu izskaidro . Tev ir tāda daba: tu no tiem, kurus tu mīLē, iztēlo sev ideālus, kas beidzot tikai tavā fantāzijā var dzīvot.

— Vai tu ar to gribi teikt, ka es Felicitu cienīju pārāk augsti"?— Ulrihs jautāja,

— Kaut tu reiz beigtu savu «vai tu ar to gribi teikt». Es neesmu nekāds malkas zaglis... Bet nu runāsim vēlreiz par Felicitu... Tu zini, es viņu pazīstu no bērnu dienām. Neskatoties uz to, ka viņa man attāla radiniece,— viņa jau arī labu laiku dzīvoja Haievicā — es jau arī viņu reizēm — reizēm, vai zini — gandrīz mīlēju —, bet рад-.,, kā tu teici?— sikaeanes stādu es viņu nekad neesmu turējis.*. Vai nu man nav fantāzijas, vai arī es, muļķis, sievietes pazīstu labāk, nekā tu, septiņreiz gudrākai^;**« 343#

Ulrihs stīvi I-' .kojās tālumā. Neizprotamas b^-es žņaudza viņa krūtis.— Bet Leons, bsiBgi paskatījies draugā, saņēmās un runāja tālāk:

— Cilvēk, saki man tikai to:, kā tev radās ā trakā iedoma — viņu precēt?

Ulrihs sarāvās un nodrebēja,— Es nesaprotu, Leon*— viņš gainīdamies teica,

Leons rediļja, ka bija izteicies par d?udz,

— Es domāju — pēc visa tā — kas — toreiz notika!— viņš steigšus piemetināja,

— Kas tad toreiz notika? Vai tādēļ, ka viņas vīrs krita godīgā divkaujā ar tevi, vai man tādēļ bija bēgts viņu precēt?.. Lai gan mēs esam uzticami draugi, tomēr mēs neesam viens un tas pats». Un ja es nebūtu zinājis, ka es rīkojos tavā garā, gandrīz gribētu sacīt, tavā uzdevumā.,.

Leons skaļi iesmējās,

— Deviņi pērkoni! Manā —?

— Protams. Un es tev sacīšu, kādēļ. Tu vēl atceries to vakaru, kad atjāji pie manis un sacīji.' «Ridms, kārtis spēlējot, iesāka ar mani ķildu, un man vajadzēja viņu izaicināt* Tu esi

man labākais draugs, tev jābūt manam sekundantam.....» Nu, tu

laikam vēl zināsi, ko es tev toreiz jautāju?

Leons stīvi paskatījās viņam acīs.

— Zina,— viņS atrūca*:- Ы

— Šī ķilda viegli varētu būt tikai iemesls,— es teicu— Ļaudis dažādi runā; tu zini, es savu roku nekad nesniedzu netaisnībai palīgā, un es tevi lūdzu mūsu draudzības dēļ teikt patiesību: vai starp tevi un Feficitu ir bijis kaut kas, kas pēc cilvēku un Dieva likumiem būtu aizliegts?— Tu atbildēji «Nē»,— un es

biju mierā, jo mēs taču nezinām, kas ir meli... Tas būtu neģēlīgi — vai ne?

— Jā, tas būtu neģēlīgi,— Leons atbildēja sakniebtām lūpām.

— Samierināšana neizdevās, bet tur nebija ko brīnīties: cik niecīgs arī nebija iemesls, Rādena nekrietno dabu mēs visi pazinām. Es neliedzu: tu viņu saudzēji, bet tu iekaisi, un nelaime gribēja, lai tava trešā lode iet nepareizu ce|u... Nu, tas bija noticis, un mums tagad jācieš sekas. Bija pareizi, ka tu no sievu brēkas kādu laiku izvairījies; bet vai tu darīji pareizi, kad pēc pārciestā cietuma soda devies svešumā un pusgadu par tevi nekā nezinājām,— par to es šaubos, jo tikai tad īsti sievām bija vaļas samelst niekus un tenkas.

Viņš klusēja un slapināja savas sasprēgājušās lūpas vīnā. Viņa vaigi kvēloja, šaurā, bālā seja dega kā iekšējā ugunī.— Bet pēc mirkļa viņš turpināja tikpat mierīgā balsī:

— Tu laikam labi atceries tās stundas, kad mēs pēdējo reizi bijām kopā... Tu patlaban biji noklausījies tiesas spriedumu — viens gads —«līdzīgs skaitlis», kā tu teici, un gribēji, lai tevi vēl tai pašā vakarā apcietina. Mēs sēdējām kopā pie vīna un svinējām atvadīšanos. Puspiekta gada pagājis, un daudz kas pa šo laiku mainījies. Tu nodevi man vajadzīgākos papīrus un iecēli mani par savu muižu kuratoru, diemžēl neiedevis man notariāta apstiprinātu pilnvaru. Bet par to runāsim vēlāk... Pēc tam tu man teici: «Man vēl kāds lūgums... Tu zini, Felicita manis dēļ nokļuvusi nepatīkamā stāvoklī. Es pats nevarētu vairs viņas tuvumā rādīties, ja es drīzumā tiktu brīvs, un, nevarēdams aizmirst jautājumu — kas ar viņu notiks , es tev sirsnīgi lūdzu, nepamet tu viņu, esi pie viņas un neļauj tenkām viņu aizskart.» Vai tā nebija?

— Jā, bija,— Leons saīdzis sacīja, atdzisušo vistas cepeti bakstīdams.

— Un ko es pēc tam jautāju?

— Nezinu! Ir jau arī vienalga! Kāda tam nozīme? Tas tikai kādreiz bija...

— Es tev jautāju,— draugs neapmulsis turpināja,— vai tu savā sirdī vēl sajūti veco mīlestību? Tu atbildēji: «Kas reiz bija, tas tagad beigts!» Un tālāk es jautāju: «Tātad viņa ir brīva?»— «No manas puses — jā,»— tu atbildēji.

— Cilvēk, kā tad es varēju iedomāties, ka tu pats —

— Vai tas nav vienalga? Vai tad viņa būtu bijusi nebrīvāka?..

— Ej, tu man samaitā ēstgribu,— Leons sacīja, dakšiņas nolikdams.

/

— Piedod man, mī|ais,— Ulrihs atbildēja,— bet es nevaru klusēt un neteikt šos jautājumus, jo citādi tu varētu man pārmest, ka es ar savu laulību esmu izjaucis mūsu labās attiecības.

— Tikpat jau iznāks viens un tas pats,— Leons, drūmi uz zemi skatīdamies, noteica.

— Kā — ko tas nozīmē?— Ulrihs jautāja, ii kā savām ausīm

neticēdams.

— Saki pats, kādas tu domā mūsu turpmākās attiecības?

— Es domāju, ja mūsu sirdīs viss paliek kā agrāk, tad mums nav daudz jābēdājas par līdzekļiem, kā mēs to izrādām.

— Ļoti jauki!— Ļoti jauki!— No ideāla cilvēka cits nekas nav sagaidāms. Bet tas jau ir, kā tas arvienu bijis: tava gudrība tevi atstāj, ja nāk draudzība, mīlestība un citas dziļākas jūtas. Starp mums tagad ir sieviete, mīļais draugs... Un vai tu domā, ka šī sieviete varētu visu notikušo man piedot un pat man atļaut jūs Ūlenfeldā apmeklēt?.. Pieņemsim, ka viņa to darītu, bet vai es varu tam piekrist?.. Jo apdomā, tavā muižā ir arī puisēns... tu taču viņu mīli — vai ne?

— Es viņu ļoti mīlu,— Ulrihs smaidīdams atbildēja.

— Kad es viņu pazinu, viņš bija vēl maziņš, tikai četrus gadus vecs. Viņš daudzreiz sēdēja uz maniem ceļiem. Bet ko tas līdz? Viņš līdzinājās savam tēvam, kuru es nošāvu... Vai ar to nepietiek?

Ulrihs, dziļi elpodams, lūkojās zemē.

— Un nu es tev gribu reiz ko teikt,— Leons turpināja paceltu balsi,— ja tu būtu toreiz, kad tu aiz trakas augstsirdības vai, manis pēc, aiz trakas kaislības, apņēmies doties šai laulībā, savam vecajam muļķa zēnam, savam Leonam Selentīnam, lūdzis padomu, kā tas tik svarīgā lietā pienāktos,— tad viņš tev būtu skaidri un gaiši atbildējis, kā tas viņa paradums: izvēlies viņu vai mani. Pietiek.

Ulriha seja kļuva vēl bālāka, viņa kreisā roka žņaudza dīvāna apSuvi, un, lēnām pieceldamies, viņš sacīja baiļu māktā balsī:

— Leon, tu zini, es tevi mīlu, it kā tu būtu daļa no manis paša,— bet es gribu zināt patiesību! Ja tu meklē iemeslu, tad saki man to.

Leons sāka skaļi smieties.

— Te nu bija!— viņš iesaucās.— Jā, tādi skati atgadās dzīvē,.. Kā kvartaņi — nu, mēs jau zinām, kā toreiz bija... Es toreiz no tevis aizbēgu, jo man bija garlaicīgi ar tevi filozofēt par cilvēces labklājību; es labāk ar Rupu un Sidovu gulēju aiz dārza sētas un garāmgājējām meitenēm pūtu papīra lodītes

«

kājās. Un tūlīt es dabūju vēstulīti: «Tu esi neuzticīgs... Tu esi nodevējs... Es nonāvēšos.» Velns lai tevi parauj un tavu sasodīto traģiku.

Viņš piecēlās un smiedamies plūkāja draugam matus. Ulrihs atkal bija atsēdies dīvāna stūrī.

— Nē, skuķīt,— viņš smējās,— no manis tu vairs netiksi va|ā. Kas tevi kops un kasīs tev galvu, kad baltās pelītes sāks lēkāt, un kas man sprediķos par morāli, kad es izdarīšu kādu

muļķīgu joku, lai gan--viņš apklusa, šķielēdams lūkojās uz

durvju pusi un, vienu no tukšajām pudelēm paķēris, svieda to, mežonīgi iebļaudamies, pret durvju kliņķi; pudele sašķīda.

Ulrihs izbijies uzlēca kājās.

— Kas tad noticis?

— Nekas sevišķs,— Leons mierīgi atbildēja.— Jau labu laiku tur ložņā kāds sulainis, laikam grib noklausīties mūsu sarunu. Es gribēju to aizbaidīt.

Ulrihs svešādi palūkojās viņā.

— Es gan esmu k|uvis mežonīgs tur starp mežoņiem dzīvojot, ko?— Leons smiedamies vaicāja.— Bet lai paliek, es nāku kā krietns cilvēks pie jums. Es esmu stiepies un rāvies un atrodu, ka acumirklī mi|ā Dieva zvēru dārzā ir ļoti maz tādu eksemplāru, kāds esmu es. Es varētu, ja es pusgadu nedabūtu ēst, kā lācis no ķepas pārtikt no savas pašmīlības, un paliktu dienu no dienas treknāks... Man ir lielisks lozungs, pie kura es turos, un tas skan: «Neko nenožēlot.» Kaut es biju reiz pārgalvīgs un kaut man daudz kas uz sirdsapziņas,— labi — reiz man bija prieks par to, un tagad man jābūt ar mieru. Tikai, vai, tam, kas man to atgādina!... Tam es atmaksāšu visas tās nepatikšanas un nelaimes, kas man bijušas.— Jo kādē| gan mēs k|ūdītos, ja nevarētu savas kļūdas citiem atriebt?

— Brīnišķīga filozofija,— Ulrihs smējās.

— Es ierīkojos patīkami,— Leons atbildēja, glāstīdams garo dzelteno bārdu,— tikpat grēkā, kā labojoties... Kad es tagad, savas jaunības muļķības atzīdams, redzu, ka es savas dzīves labākos gadus esmu izlietojis nelietīgi — esmu ļāvis savai mantai un bagātībai bojā iet — pret draugiem noziedzies — klusu, esmu vairāk ļauna darījis, nekā tu domā — savu māti apbēdinājis un sevi apkrāvis ar grēka nastu,— kad es sāktu tagad vaimanāt vai grimt izmisuma purvā,— kam es derētu? Nevienam... Ko es varētu par labu griezt? Nekā — turklāt samaitātu vēl beidzamo... Un tagad es tev izstāstīšu, kādēļ es pārnācu mājās... Tavu pēdējo vēstuli man atsūtīja no Buenosairesas uz prēriju, kur es dzīvoju. Es to dabūju, pārjājis no bifeļu medībām un noguris. Tu man rakstīji, ka manas muižas sākot putēt, saimnieka acs trūkstot visās vietās, tu nevarot galējo postu vairs novērst un 11 Ka mana saimniecība iet uz leju, to jau es zināju; sevišķi no tā laika, kad Montekarlo spēļu ellē pazaudēju lielās summas, bet es vienkārši biju par slinku to pārdomāt. Eiropā mani gaidīja rūpes un pūles, bet tur bija brīvība un svabadība, kurp vien tik griezies.« «Lai viss iznīkst un sabrūk,» man sacīja kāda iekšēja balss, «paliec tepat un bēdz no visām nepatikšanām,» Māte un māsas bija savu daļu dabūjušas, atbildēt man nevienam nevajadzēja — kāpēc lai es tā nedarītu?... Es atstāju nometni un gāju prērijā šo lietu vēlreiz pārdomāt Man likās, ka es atradīšu pareizo ceļu, jo labākas vietas klusai pārdomāšanai nevar nekur atrast kā šo zāļu jūru. Tāpēc tur arī ļaudis ir tik prātīgi un viens otru nokauj, kur tik vien var... Tātad, īsi sakot, es gāju pa ceļu uz priekšu; pēkšņi man kāja atduras pie kāda priekšmeta... tur gulēja nobeidzies zirgs. Tādus tur var atrast ik pa piecdesmit soļiem, dažreiz kaudzēm. Bet kas man šoreiz dūrās acīs: šim zirgam ļaudis bija aizmirsuši noņemt slejas... Nevarēja būt ilgi, kamēr viņš bija beidzies, daudz ja divdesmit četras stundas, un, kā likās, tas piederēja pie mūsu karavānas... Es apņēmos puišiem sadot krietnu mācību par šo aizmāršību. Tad, maitu aplūkojot, man ienāca prātā vārdi, ko kāds no mūsējiem reiz reihstāgā sacīja: «Krietns zirgs nobeidzas ilksīs... » Un tad es pēkšņi redzēju tevi, cilvēku, kuram ar tik lielām pūlēm jāuztur veselība, tevi, kuru katrs pusaudzis zēns var apgāzt, bet kuru lielākie dzērāji kalpi bīstas un cienī kā savu dievu... tevi, kas derētu visur citur, tikai ne zemes kopēja vietā, un kas tomēr prata no priekšgājēju sagruvušā īpašuma izveidot modernu, priekšzīmīgu saimniecību... tevi, kas caurām naktīm sēd pie zinātniskām grāmatām un nenogurst, zinības krājot... tevi, kas parlamentā mūsu apriņķi godā cēlis — es zinu — tur jau arī šad un tad redz kādu vācu laikrakstu... Tevi es redzēju savā priekšā un zināju: tu arvien tā pūlēsies, kamēr reiz tavs gars šīs vārīgās miesas atstās... «Krietns zirgs nobeidzas ilksīs... » es vēlreiz un vēlreiz atkārtoju, un man bija kauns par sevi. Un, kad es kaunos, tad jau kas nav kārtībā.—«Tātad, nolemts!» es sacīju. «Dodies ar savu biezo pakausi visās nepatikšanās un paliec par krietnu zemkopi. Un lai labošanās tūlīt sāktos, tu tūlīt sagatavojies ceļot uz mājām,»— Un par pierādījumu, ka es morāliski sāku laboties, es vēl tajā pašā vakarā dzēru, kamēr visi mani biedri bija pagaldē,.. Jeb, labāk sakot, viņi visi būtu tikuši pagaldē, ja tik tur būtu bijis galds.— Kad es redzēju, ka tie visi guļ kņupus, es liku seglot savu zirgu, paņēmu savus divus kalpus un pārtiku, un aizjāju plašā pasaulē... Zirgi elpoja rīta gaisu. Likās, ka viņi jau saostu Halevi-cas kūtis, Trīs nedēļās līdz Buenosairesai, astoņās nedēļās līdz Hamburgai — astoņpadsmit stundās līdz «Prūšu kroruim». Te es esmu, te es sēžu un dzeru uz tavu veselību!

Glāzes skanēja, Priekā spulgojošām acīm Ulrihs uzlūkoja atgūto draugu.

— Vai tavējie jau zina, ka esi pārbraucis?— viņš jautāja.

— Viņiem vēl nav ne jausmas. Nepazīts, kā mans biedrs krietnais Odisejs, es gribu aiziet uz savu muižu. Patīkamu es gan tur neko neatradīšu.

— Es negribu tavu spriedumu grozīt,— Ulrihs atbildēja,— Mums jau vēl laika diezgan runāt par darīšanām, kad būsi pats visu savām acīm redzējis. Tavam tēvocim Kutovskim gan būs grūti tev smiltis acīs kaisīt.. Tavējiem iet labi. Tava māte nosirmojusi, bet vēl aizvien tik jautra un dievbijīga kā agrāk. Tava māsa Ella izaugusi par skaistu jaunavu, un jaunekp to jau aplido. Tava māsa Johanna...

Viņš klusēja. Viņa piere savilkās krunkās.

— Nu, kas tad noticis?— Leons jautāja.

— Tu pats redzēsi,— viņš atbildēja.— Liekas, ka atraitnes kārta viņai nenes labumu. Viņa ir vientuļa un saīgusi. Arī pie mums uz Ūdenfeldu viņa vairs nenāk,.. Ar manu sievu viņa sanaidojusies. Kādēļ, to neviens cilvēks nezina. Arī uz. mani viņa dusmojas.

— Muļķības!— Leons iesaucās,— viņa arvien tevi ļoti cienīja, un tā būs arī tagad.

— Pagaidi...— Ulrihs atsāka,— vai tu zini, ka tavi mājā ir jauna iemītniece?

— Tā,— kas tad?

—: Herta Prahvica — Jofeannas pameita.

Leons atcerējās, Viņš nekad nebija viņu redzējis. Bet māte viņu pieminēja gandrīz katlā vēstulē.

— Tu laikam zināsi,— Ulrihs smiedamies noteica,— ka viņa mantos Podlinsku muižas. Stāsta, ka tava māte tik tādēļ šo mantu glabājot, lai varētu, tev pārnākot, viņu pasniegt tev.

Leons smējās.

— To jau vaiēju gaidīt no savas mātes. Viņa man precina katru sievieti, kam cik necik ievērojams pūrs gaidāms,— jau no bērnu dienām. Bet es jau ari esmu cilvēks... Varam jau mazo aplūkot...— Bet ir kas svarīgāks, nekā tas viss, Ulij —

— Nu?

— Kas būs ar mums?

— Jā, kas gan būs ar mums?

Abi draugi klusēdami uzlūkoja viens otru.

Upe plūda lēni, vakara blāzmā vizuļodama.

Viņas ūdens mirdzēja vēl kā ar purpuru apliets, bet krastmalas vītoli to aizēnoja arvien vairāk.

Tālumā no pļavām cēlās migla un tina pape(u pudurus savā bālajā palagā. Visapkārt valdīja klusums, Neredzamās mājās paretam ierējās suns. Augstu gaisā iebrēcās zivju vanags, no medībām uz savu ligzdu steigdamies, Ūdens virsma kjuva dzīvāka,

Pa upi lejup peldēja plosts. Kā milzīga melna čūska tas slīdēja garām. Uguns zem ēdienu katla liesmoja, zili pelēki dūmi cēlās pret vakara debesīm, kur jau mirdzēja dažas zvaigznes, Pa šoseju no Minsterbergas uz upi brauca viegli rati un apstājās šai pusē pie plostnieka būdas, jo plosts un pārcēlājs tai brīdī bija otrpus upes.

Ratos sēdēja Leons, Viņš svilpoja svešas dziesmas meldiju un iaida kuplus dūmus no īsas kaļķu pīpes,

Piecēlies viņš sauca skaņā balsī:— Cēlāj’— ū-ūl...

Pagāja labs laiks, kamēr plosts sāka kustēties. Laternas gaisma parādījās krastmalā, un dzeltens, gaišs plankums peldēja laivai līdzi pār upi.

Kučieris, jauns, drukns zemnieku puisis, kas ar visiem ratiem piederēja «Prūšu kronim», pagriezās un sacīja:

— Kungs, piedodiet, man liekas, tā ir laiva, bet ne plosts.

Leons remdināja dusmas, spāniski lamādamies, un kučieris

deva padomu sūtīt cēlāju atpakaļ,

— Lai man būtu te vēl pusstundu jāgaida?— Leons atcirta.— Nē, mīļais dēls, tad es labāk uzticos savām kājām un eju kājām uz savu muižu. Vai tev arī ir mājas?

— Jā, kungs,— kučieris atbildēja.— Tēvs mani sūtīja kalpot, lai es iemācītos smalku uzvešanos.

Leons pasmējās un mierīgi smēķēja tālāk. Ar katru vārdu, ko viņš dzirdēja, ar katru seju, ko viņš redzēja, vecā, pusaizmirstā dzimtene dziļāk iespiedās viņa sirdī.

Un es, ēzelis, es negribēju braukt atpakaļ!— viņš klusi lādējās.

Laiva piebrauca.

Cēlājs bija vēl arvien vecais Jirgens, ar lielo vilnas šalli ap kaklu un zēģelaudekla ielāpiem ceļgalos. Pajūgu ieraudzījis, viņš sāka neganti lādēties... Kāpēc neesot saukts «zirgs un rati»? To jau katrs bērns zinot, ka tā jāsauc, kad grib, lai ceļ plostu.

— Tev taisnība, Jirgen,— Leons sacīja, uzsizdams viņam uz pleca,— Kauns un grēks, ka neatminējos jūsu ierašas.

Pie pirmām baiss skaņām vecais vīrs ļoti sabijās. Tad viņš norāva cepuri no gaivas un samulsis murmināja:

— Cienīgs kungs, cienīgs kungs!

. Vengernas plosts piederēja Halevicas muižai, un cēlāja vietu bija dabūjis vecais Jirgens par divdesmit gadu ilgu uzticīgu kalpošanu muižā jau kādus divdesmit gadus atpakaļ.

Vecais plostnieks centās valdīt asaras. Viņš saķēra Leona roku un glāstīja to ar savām cietajām, sastrādātajām rokām.

Leonam arvien vairāk iepatikās jaunā loma. Viņš tika savas mantas ieslēgt cēlāja mājiņā un atlaida bagātīgi apdāvināto kučieri mājās.

Laivu atgrūda no krasta, un tā lēni peldēja uz upes vidu.

Leons pārlika roku pār laivas malu ūdenī un priecājās par vilnīšiem, kas čaloja gar viņa roku, kamēr cēlājs, laivas otrā galā sēdot, vēl arvien valgām acīm lūkojās viņa sejā.

Beidzot viņš sacīja;

•- Es aizvedīšu kungu līdz Draudzības salai. No turienes ir tikai pusceļš.

Leons palocīja galvu.

Draudzības salai

Tāiad viņa draudzība ar Ulrihu ļaužu valodās bija kļuvusi par teiku, un pat salas nosaukums, līdz šim tikai dažiem tuvākiem radiniekiem pazīstams, bija jau kļuvis par ģeogrāfisku vietas vārdu!

Kaut jel viņi zinātu! Kaut viņi redzētu spoku, kas bija nostājies starp viņieml

—. Neko nenožēlot!— viņš iesaucās un sita ar dūri ūdenī; balta šalts uzšāvās gaisā.

Vecais Jirgens aiz bailēm gandrīz izmeta airus no rokām un murmināja kaut ko jautājumam līdzīgu.

Leons iesmējās.

— Nebija tik ļauni domāts, vecais draugs,— viņš sacīja,— es tikai nedaudz sastrīdējos ar savu iekšējo es.

— Ak, ar to nav vēits runāt, tas ir īsts velns,— vecais pārcēlājs atteica un mierīgi airēja tālāk.

Laiva peldēja pa straumi. Palika arvien tumšāks. Tuvojās pusnakts. Laivai pa priekšu peldēja plosts. Drīz viņi to panāca... Stāvi, kas tupēja uz baļķiem, pacēlās un ziņkārīgi nolūkojās garām peldošajā laivā. Zem katla vēl paspīdēja uguns, no salmu būdas atskanēja klusa, dziedoša sievietes baiss. Leons to dzirdēja kā pa sapņiem. Draudzības sala viņam neizgāja no prāta.

Pēc kādas pusstundas tumsā upes vidū parādījās saliņa, kas atgādināja puķu kurvi; alkšņi liecās pār akmeņaino krastu uz ūdeni.

Tā bija viņa...

Vecas atmiņas cēlās no sirds dziļumiem, kur viņas līdz šim bija snaudušas; kā visu, ari šīs atmiņas nomāca domas, kas jau gadiem slāpēja katras tēvijas mīlestības modinātās jūtas.

Leons piecēlās un mēģināja ielūkoties caur tapām biezokņos. Tomēr balto templi viņš nevarēja ieraudzīt. Lapu tumsā tas bija kā aprakts.

Pāri, labajā krastā — sveču mirdzums tumšo ēku pudurī:— Ūlenfelda, vecā, lepni muiža, kur garais Ulijs valdīja kā vienīgais kungs un pavēlnieks.

Un viņa līdzās kā pavēlniece —«Klusu, par to nedrīkst domāt,» sauca iekšējā balss.

Laiva pagriezās uz kreiso krastu, kur starp meldriem spīdēja baltas smiltis.

Drīz jau Leons gāja pār rasainām pļavām, kuras auklēja reibinoša puķu smarža. Pa labi un pa kreisi, kā ari no tālienes skanēja sienāžu čirksti. Gobās, kas auga gar ceļa malu, reizēm iešalcās vēja pūsma.

Uz nopļautām ežām auga neskaitāmas puķes. Leons, apkārt skatīdamies, apstājās. Cik tālu tik viņa skatiens sniedzās vasaras nakts krēslā, viss bija viņa īpašums, Pēkšņi viņš atkal juta kaunu. Šo ligzdiņu, tik mīkstu un siltu, kuru Dievs viņam vienam bija radījis, viņš gribēja atdot svešniekieml

Sajūsma un laime šūpoja viņa sirdi.

Viņš noņēma cepuri, salika rokas un lūdza Dievu. Asaras lēni ritēja pār viņa vaigiem.

Cilvēks, pieaudzis un puslīdz apdāvināts, pat gudrs, kas zināja, ko gribēja un bija ko no dzīves mācījies, tagad stājās Dieva priekšā un sarunājās ar to.

Beidzis viņš ātriem soļiem steidzās uz Selentīnu muižu, kuru tālumā jau varēja redzēt.

IV

Pie muižas vārtiem viņš apstājās.

Viņš gribēja zvanīt, bet tad izdzirda neskaidras dziedošas balsis; dziesmu reizēm pātrauca skaļi smiekli un saucieni. Kā likās, trokšņotāji bija muižas pārvaldnieka dzīvoklī, kur dzīvoja Kutovskis ar vagariem. No turienes laikam spīdēja arī gaisma, kuru līdz šim vārtu stabs slēpa viņa acīm.

— Ari bez manis viņi Halevicā dzīvo jautri,— viņš teica, pieri krunkās savilkdams, un mēģināja blakus vārtiem pārkāpt pār sētu, bet vēl pie laika atminējās, ka sētā zagļu dēl bija iemūrēti sadauzīti stikli.

Tātad viņam neatlika nekas cits kā iet gar mūri un meklēt dārza vārtiņus, ko Kutovskis bija senāk ierīkojis viņam vienam, lai slēptu tēvam viņa klejojumus naktīs. Ka onkulis, lai gan izlikās uzticams, rūpējās tikai savā labā, tas bija ļoti saprotams: viņam bija diezgan iemeslu savas tekas kungam slēpt.

Leons lēni gāja gar parka grāvi, pār kuru Halevicas simtgadu vecās liepas pleta savus zarus, līdz tai vietai, kura, kā viņš domāja, bija zināmā tikai viņam un krusttēvam Kutovskim. Bet par brīnumu viņš atrada mazos vārtus plaši atvērtus;— un vēl ko vairāk: vilkābeļu un ērkšķu krūmi, kuri iekšpusē tā aizsargāja izeju, ka tikai ar lielām pūlēm varēja tikt cauri, tagad bija izrakti un tai vietā ierīkots oļiem nokaisīts celiņš.

— Tā soda vieglprātību,— Leons domāja un atcerējās tos laikus, kad te viņam katru nakti stāvēja apseglots krusttēva Kutovska pagādāts zirgs, kuru rīta pusē nosvīdušu aizveda atpakaļ ganībās.

— Pagaidiet, nelieši,— viņš domāja.— Es jums parādīšu īsto ceļu!..

Pils apakšstāva logos vēl spīdēja uguns. Pils aizmugurē stiepās plata akmens terase, gandrīz visas pils garumā, vīna kokiem apaugusi. Pussagruvušas kāpnes veda dārzā.

Dārza istabas durvis bija vaļā, uz galda stāvēja lampa, kas meta terasē sarkanas gaismas strēli.

Leons lēni gāja uz gaismas pusi. Viņš gāja ap koka kiosku, apkārt karūsu dīķim un atsita galvu pret vienkāršu no ķieģeļiem celtu obelisku, kura vidū bija bronzas plāksne ar ierakstu par karognesēja Feita Selentlna varoņdarbiem kaujā pie Hohen-frīdbergas.

— To nu gan vējš varēja apgāzt,— Leons domāja, berzēdams sasisto pieri.

Šai brīdī durvīs parādījās divas jaunavas; rokās saķērušās, viņas lēni nāca uz priekšu. Viņas bija vaļējiem matiem, baltos nakts tērpos ģērbušās.

Viena bija par otru gandrīz galvas tiesu garāka, tumšiem matiem, kamēr mazākās galvu sedza Selentīnu gaiši dzeltenie mati.

Viņas gribēja iet dārzā. Leons steidzās uz terasi, lai vēl laikā paslēptos vīna kokos.

Tomēr viņas palika terasē, apsēdās uz margu malas, viņu kājas brīvi karājās lejup un šūpojoties nobirdināja sabirzušu apmetuma sauju Leonam uz galvas.

Meitenes klausījās. Uz augšu paskatījies, Leons redzēja, ka viņas lūkojas lejup.

Viņš gandrīz izbijās.

Tad viņš dzirdēja klusas balsis, reizēm ari skūpstus un smieklus,

No vienas balss viņš pazina savu māsu Ellu, otrai vajadzēja būt Joteamnas pameitai, jaunavai, kura māte šai pilī audzināja

viņam.

Meitenes runāja par drēbēm, draudzenēm un grāmatām, par agro celšanos, govju slaukšanu un putnu ēdināšanu — un beigās ari par viņu. Vēstule no Buenosairesas, kas šodien laikam bija pienākusi, visiem vēl bija atmiņā.—

Johannas pameita stāstīja mazākai savus nodomus; viņš redzēja, ka māte tiešām bija pūlējusies zelta zivtiņu gūstīt savā tīklā.

— Ak, kaut es varētu, vai tu zini, ko es tad darītu?— viņa teica,— Es apģērbtu vīrieša drēbes un ietu pār jūra un salīgtu pie viņa par pāžu.

— Pāži jau ir tikai galmos,— Ella atteica.

Bet māsīca neapmulsa:

— Vienalga— viņa atbildēja,— vai par sulaini, vai kučieri, vai arī... Un tad es viņam iztēlotu, cik jauki ir dzimtenē, un vakaros, kad mēness spīdētu pār Kordiljeru sniega apklātām galotnēm, tad es viņam dziedātu mūsu jaukās tautasdziesmas, līdz viņam uznāktu ilgas pēc dzimtenes un viņš man liktu sakravāt mantas: mēs brauktu uz mājām. Un, kad mēs pārbrauktu Halevicā, tad es novilktu vīriešu drēbes un sacītu viņam:— Es esmu Herta Prahvica — mans darbs ir pabeigts.— Dzīvojiet veseli, mans kungs.

— Es tavā vietā viņu tad precētu,— Ella sacīja.

— Aiz patmīlības to nekad nedrīkst darīt,— Herta atbildēja,— ar patmīlību pat krietnākais k|ūst nekrietns. Un bez tam — es nekad neprecēšos. Es esmu bārenīte un iešu klosteri.

Leons smaidīdams aizvēra acis. Šīs mīļās muļķības skanēja viņa ausīs kā mūzika.

Muižas pārvaldnieka dzīvoklī dzērāju smiekli kļuva arvien skaļāki.

Herta sāka pukoties.

— Tas taču ir par traku, ka šai nejēdzībai reiz nedara galu... Kungs klejo pa pasauli apkārt, un viņa mantu pa to laiku posta sveši ļaudis,..

— Vai tu domā, ka tiešām ir tik nejēdzīgi?— Ella bailīgi iejautājās.

— Tik nejēdzīgi, ka nejēdzīgāk vairs nevar būt. Aplūko tikai

Klecinga seju, kad viņš atjāj šurp. Tur ierakstīta Haievicas nabadzība. Bet viņš jau nekā nevar darīt — pilnvaras jau nav nodotas viņam, bet smalkajam krusttēvam Kutovskim Ak, kaut es varētu,— es šo kungu aizdzītu ar pātagu no muižas!

— Tas tik ir skuķis,— Leons domāja,— es precēšu viņu — un kaut vai debesis un pekle apgrieztos otrādi?

Bet rūpes mantas dēļ smagi nomāca viņa sirdi.

Muižkunga dzīvoklī dziedāja dzērāju dziesmas, Leona dūres savilkās, bet viņš vēl valdījās; viņš negribēja sabojāt savu labo omu.

— Es domāju, viņš ari ir tur — Ella bailīgi čukstēja.

Leons klausījās.

— Zināms, viņš arī,— Herta zobojās,— viņš katrreiz ir tur, kur var par velti dabūt dzert.

— Nekaitini mani,— Ella sacīja,— tu taču zini, ka es viņu mīlu.

— Arī tā jau sāk,— Leons domāja un apņēmās māsu turpmāk cieši uzraudzīt, jo mīlestība bija Selentīnu ģimenes vājība.

— Mīli viņu, ja gribi,— Herta atbildēja,— bet tad lai viņš ir atklāts, kad viņš nāk pie Kutovska, Tavam mīļākam nepieklājas tā rīkoties.

— Bet ko tad lai viņš dara?— Ella noskumusi jautāja.— Kad māte viņu redzētu, tad viņa tomēr pateiktu Ulriham, ka viņš klaiņo apkārt— Un pēdējo reizi viņš nāca caur parku, lai varētu man nodziedāt apsveikuma dziesmu, To dziesmu par smaidošām zvaigznēm viņš man sacerējis. To viņš man pats teica. Un par serenādi viņš man stāstīja: «Es biju drusku iedzēris, cienījamā jaunkundze,» viņš teica, «citādi man nebūtu tik daudz dūšas...» Ak, viņš runā tik laipni un prātīgi — viņš tiešām ir krietns cilvēks.

— Nu, pagaidi, krietnais cilvēk,— Leons domāja,— gan es tevi dabūšu savos nagos.

Šai brīdī kāda laipna balss sauca:

— Nāciet iekšā, bērni, jūs saaukstēsities.

Leons satrūkās. Ar abām rokām viņš pieķērās pie vīna kokiem; savāda dziņa viņu vilka no paslēptuves ārā mātes skāvienos,

Bet viņš savaldījās.

Iekams viņš savējiem rādījās, viņam vēl bija jāiepazīstas ar brīnišķīgo dzīvi muižas pārvaldnieka mājā.

Gaismas stars pazuda.— Kāpnes tinās tumsā. Čīkstēdamas aizvērās durvis, Tad viss palika klusu.

Leona ceļš bija brīvs. Viņš atvēra vārtus, kas veda uz muižas pagalmu, un gāja pa pazīstamo ceļu uz to pusi, no kurienes

skanēja troksnis. Pat ne suņi neierējās, tā visi jau bija ar troksni

apraduši.

Pārvaldnieka istabas logi bija vaļā — gar aizkariem spiedās tabakas dūmi pa logiem laukā.

Leons atspiedās pie loga, lai varētu dzērājus viegli pārredzēt.

Pie garā, zaļā galda, kur citreiz noturēja muižas’ tiesas sēdes, tagad sēdēja jestn izlaidušies kungi.

Kutovskis bija visu vadonis. Ar saviem īsi apgrieztiem matiem un garo bārdu, kura bija piebērta ar šņaucamo tabaku un vizuļoja balti un zaļi dzeltenās krāsās, ar savām gaiši zilām asarainām acīm un kārpaino degunu viņš izskatījās kā īsts žūpu Bērtulis... Savu 'ungāru cepurīti viņš bija uzmaucis uz kreisās auss, zobos viņš turēja sudrabkaltu jūras putu pīpi.— Leons to labi pazina. Tur bija iegravēts: «Kā pateicība par uzticīgo draudzību,— tavs Leons Selentīns, stud. agr.»

Viņam blakus sēdēja divi viesi — pa kreisi vecs lopu gleznotājs, kas jau no seniem laikiem pa vasaru uzturējās šai apgabalā un izmantoja inspektoru viesmīlību, cilvēks ar palamu «Teļu Augusts», pa labi — jauns cilvēks, kas Leonam likās pazīstams. Viņa skaistā, druknā, drusku pabālā seja, kurā bija redzamas daudzas rētas, ar savādu lepnumu vērsās pret biedriem... Kā likās, viņš bija vienīgais skaidrā prātā, bija arī vienīgais, kas alus dzeršanu bija mācījies virtuozi un nopietni kā savas dzīves mērķi.

Tālāk nāca pa labi un kreisi abi Halevicas vagari, malumuižu Vengernes un Knucendorfas pārvaldnieks ar četriem pusaugu zēniem, saimniecības mācekļiem,— ja acis nevīla,— garais de-ģis, kas arvien ielēja alu, sēdēja otrā galda galā.— Viss ierēdņu personāls, kam Leona muiža un mantība bija uzticēta četrus gadus, šeit bezrūpīgi un jautri sēdēja pie viena galda.

Viņš iespieda zodu rokās un kā kaķis pie peles alas gaidīja, kas nu notiks.

Jauno cilvēku ar saplosīto ģīmi, kuru uzrunāja par «kandidāta kungu» un kuru, kā likās, ļoti cienīja šai sapulcē, aicināja dziedāt solo dziesmu.

Viņš drusku kautrējās.

— Kungi, apžēlojieties jel paši par savām ausīm,— viņš sacīja. Runājot viņa balss skanēja kā sprakšķis. Tad viņš sāka dziedāt:

«Ak, lūkojat lejup, jūs smaidošās zvaigznes,

Un ļaujat, lai tumsība mani nu klāj —»

Būtu viņš zinājis, ka kāds stāvēja pie loga un klausījās, un, viņa dziesmas pirmos vārdus dzirdot, klusi iesvilpās, tad viņš būtu gan citu dziesmu izvēlējies.

Bet viņš nedziedāja slikti, Balss skanēja zemajos toņos patīkami un ari augstajos nebija peļama,

Viņa dziesma atgādināja kuplejas teātros un laikam ari no turienes bija cēlusies, Bet katrā ziņā te viņam bija cienītāji.

Kad viņš beidza, visi viņu ļoti jūsmīgi apsveica.

— Lai dzīvo dziedātājs!— sauca Kutovskis.

Bet pagodinātais uzskatīja to pat nepieklājīgu,

— Tādos gadījumos saka; «Šmollis dziedātājam»*— viņš atbildēja ar lepnumu,

Vecais domāja, vajagot būt tikai amen omulīgam, tā esot pati svarīgākā lieta, un gleznotājs, kurš jau ilgāku laiku dusmīgi lūkojās savā glāzē, smagi nopūtās,

Šīs nopūtas bija iemesls jaunām gavilēm, Jautrība jau sāka izvērsties, tikai kandidāts ar saplosīto seju mierīgi smaidīja, Viņš dzēra uz izmisušā gleznotāja veselību un klanījās tā, kā apsveiktu grāfu vai hercogu,

— Silentium, viesi,— tēvocis sauca, ar pīpi uz galda sizdams,— Tagad es jums teikšu runu,

— Visi lupatas lai dzīvo!— kandidāts pēkšņi uzsauca, aizmirsdams savu cienību,

— Mūsu jautrībā,— tēvocis Kutovskis turpināja,— mēs atceramies savu saimnieku, kuram mums par 5o un visiem citiem jautriem vakariem jāpateicas.

— Fallarā,— kandidāts trallināja un rīstījās, tad aprima un palīka mierīgi sēdot.

— Mans mīļais radinieks Leons, kas gan zināja, kāda dārga manta viņam ir vecais uzticamais un krietnais krusttēvs Kutov-skis, kurš dzer labāk skaidru ūdeni un viens pats apgujas, nekā izdara kādu kļūdu — tagad nedzird mūsu laimes vēlējumus.— Jūs varat kliegt, cik jums patīk, mīļais Leoni

Viņa vietā kliedza kandidāts, un visa sapulce kliedza līdzi,

— Šis Leons,— vecais turpināja,— kurš bez tam arī zināja, ka viņš bez sava vecā tēvoča saimniecības prasmes nevarēs dzīvot, tikai tāpēc aizlaidās lapās un nu klejo jau dažu labu gadu pa pasauli, lai netraucētu jums priecāties, mani kungi, ar savu nepatīkamo klātbūtni, Tā ir smalkjūtība, kuru es neprotu pienācīgi slavēt Šis labi audzinātais radinieks Leons Selentīns lai dzīvo un vēl reiz...—

— Labvakar, kungi,— Leons sacīja, atvērdams durvis, Viņš nevarēja sagaidīt labāku brīdi, lai parādītos uz skatuves,

Iestājās baigs klusums.

Deģis, garais bavārietis, pārmeta krustu, vagari noliecās, it kā vairītos no sitieniem, kandidāts bija pielicis roku pie ūsām un tā 30 arī palika, un tēvocis Kutovskis — krietnais, vecais tēvocis — tagad lūkojās uz savu pārnākušo radinieku.

Par laimi, šai acumirkli no steķiem nokrita alus muca, kuru deģis bij apķēris, un aizvēlās uz Leona pusi.

Viņš to paspēra sāņus un katram uzmeta nicīgu skatienu.

Kandidāts ar saplosīto seju bija pirmais, kas saņēmās. Viņš piecēlās un iesāka svinīgā balsī:

— Tiešām, jūs esat īstā brīdī pārnācis, fon Selentīna kungsl— Kamēr — kamēr jūsu draugi, kalpi un uzticamie darbinieki še svinīgi sapulcējušies tālajam dzimtkungam padevību izsacīt, jo — e — šodien ir tā diena — tā diena,— viņš ieklepojās, lai varētu šai dienai sadomāt kādu nozīmi,— to viņš laikam ļoti labi prata, bet Leons atbrīvoja viņu no šim pūlēm.

— Ar ko man gods runāt?— viņš prasīja, nostādamies visā augumā sīkā jaunekļa priekšā.

— Kurts Brenkenbergs — Guestphaliae Normannia-eque,— viņš atbildēja, sasliedamies.

Leons smaidīja.

— Vai jūs ari piederat pie mājas ļaudīm?

— Es — e?— Es esmu fon Kutovska kunga viesis,— jaunais cilvēks pašapzinīgi atbildēja.

— Tad jums nemaz nebūtu tiesības mani manās mājās apsveikt. Esiet tāpēc ttk laipns un savaldiet savas jūtas, kamēr pienāks jūsu reize.

Jauneklis sarāvās un dusmīgi pie sevis norūca kaut ko nesaprotamu.

— Jā, deviņi pērkoni,— Leons sauca, galdu aplūkodams,— vai tad man nebūs manā paša mājā ne krēsla, ne apsveikuma, ne glāzes alus?

Visi uzlēca no sēdekļiem, tēvocim Kutovskim izkrita alus kauss no rokām un pārplūdināja galdu ar brūno saturu. Leons izlikās, it kā viņš tikai tagad veco ieraudzītu.

— Ko, tēvoci, tu arī še?— viņš iesaucās;— es domāju, ka esmu iekļuvis pie jaunekļiem, kas, tev nezinot, jautri uzdzīvo, un gribēju jau sākt līdzi dzert. Bet tagad, zināms, es domāju citādi... Vai te katru nakti tik jautri dzīvo, mīļo tēvoc?

Vispārējs klusums.

Viens no malumuižas pārvaldniekiem mēģināja pa to laiku aizlaisties, bet Leons viņu vēl īstā bridi noķēra aiz svārku piedurknes.

— Nu, nu, draugs,— viņš teica,— vai jūs jau gribat iet projām, man roku nesnieguši?.. Zināms, vienpadsmitos naktī,— viņš skatījās pulksteni,— pulkstens jau vienpadsmit un četrdesmit minūtes — šajā laikā jums gan Halevicā nekas nav meklē-

«

jams Ir labāk, ka es jūs nemaz neredzu, Tādēļ taisieties ātri, ka tiekat projām,

Viena vietā aizlaidās divi,

Leons smiedamies nolūkojās, kā viņi aizbēg, tad pagriezās pret inspektoriem, kas nokaunējušies lūkojās apkārt

— Mani kungi, mēs visi pazīstam sakāmvārdu «Ar vilkiem jākauc», Nu, kaut nu gan jūs kaucāt — tas bija ļoīi jauki, to es jums varu apgalvot, bet, kas šie vilki ir, to es vēl noskaidrošu.

Viņš lūkojās uz tēvoci, kas pa to laiku bija saņēmies. Sarātie klusēdami paņēma savas cepures un aizgāja, Tad nāca četru pusaudžu reize. Smaidīdams viņš aplūkoja slaikos, tievos stāvus, kas viņa priekšā izstiepās kā kareivji.

— Vai tu negribi mani ar šiem kungiem iepazīstināt, mīļais tēvoci?

— Iepazīstināt — he?— kāpēc nē?

— Tātad, lūdzu!

Bet vecajam vairs nepatika runāt Viņš kūpināja pīpi un ņurdēja kaut ko caur zobiem, Leons atstāja viņu sēžot

Pagāja labs laiciņš, kamēr viņš iepazinās ar jaunekļu vārdiem un raksturu.

— Mījo tēvoci, no kura laika Hallevicā tura mācekļus?

— Kopš es tur esmu pārvaldnieks, mans dēls,

Leona acis uzliesmoja, bet viņš savaldījās.

— Tad rakstiet saviem tēviem, mīļie zēni, ka Halevica turpmāk iztiks bez jums, Projām, gulēti

Viņi paklanījās un aizgāja., Istaba palika arvien tukšāka. Otrā galda galā sēdēja tēvocis ar abiem viesiem. Pie loga deģis darbojās ar savu alus muciņu,

Leons smiedamies viņam māja.— Vai es nu reiz dabūšu glāzi alus, ZigUtiefer?

— Ja jūs vēlaties,— deģis atteka māksloti jautrā balsī un ar trīcošu roku turēja kausu zem krāna.

Leons dzēra un noslaucīja ūsas.

— Nav slikts, Zigihefer,— viņS slavēja un sniedza viņam roku,— tas bija pirmais labais apsveikums, ko es savā mājā saņēmu.

Priecādamies, ka tik lēti ticis vaļā, deģis izgāja pa durvīm laukā.

Kutovskis un kandidāts sēdēja cieši kopā, abi bija ļoti nikni, un gleznotājs izmisis lūkojās grīdā.

Kandidāts pēkšņi piecēlās, pagāja trīs soļus Leonam pretī, smaidīdams sveicināja viņu un sacīja:

— Pardon, vai jūs dodat gandarījumu?

Leons iebāza rokas bikšu kabatās, nicinoši nolūkojās uz bālo,

it kā nolaizīto jainekli, kurš velti pūlējās pieņemt cienījamu izskatu, tad viņš smiedamies jautāja:

— Tad jūs esat mana vecā Brenkenberga dēls?

— Mans tēvs ir mācītājs Brenkenbergs Vengernā,— drosmīgais jauneklis atbildēja,— bet tas nav no svara,

— Un ko tad dara vecais, labais tētiņš?

— Kungs, es jurns vaicāju, vai jās dodat gandarījumu?

— Tad sveiciniet viņu no manis un sakiet, ka es lieku teikt, ka viņš izaudzinājis krietnu dēliņu,

— Ko jūs gsn uzdrošināties?— Es esmu korporācijas students, maris kungs.

— Jums vēl ilgi jāsēž, jaunais cilvēk, kamēr no jums kas iznāks,— Leons atbildēja.

Kandidāts svinīgi paklanījās.

— Man te vairs nekas nav meklējams,— viņš teica,

— To jūs tik tagad ievērojat?— Leons jautāja un smiedamies pagrieza viņam muguru,— Bet pagaidiet, vēl jūs varat savam vecajam krietnajam tēvam pateikt, lai viņš uzrauga, ka viņa dēla kungs neblandās nakts laikā pa Halevicas parku un nedzied nevajadzīgas dziesmas. Citādi varētu gadīties, ka jauno kungu pārnes mājās suņu sakostu,

•Kandidāts Brenkenbergs iznīcinoši uzlūkoja viņu un izgāja pa durvīm laukā.

— Viens pēc otra,— Leons domāja un pagriezās pret gleznotāju, Šis nojauta, ka nu ir viņa reize, piecēlās un ar asarām acīs apkampa saimnieku.

— Sviediet tik mani laukā,— viņš vaimanāja,— sviediet tik mani laukā, kā visus citus — es neesmu neko citu pelnījis — es nekā laba neprotu — sliņķis es esmu — mīļam Dieviņam es zogu dienas — manām govīm esot visām par daudz garas kājas, teica kāds kritiķis,— bet tas nav taisnība, es jums zvēru, kungs, viņām tiešām ir tik garas kājas,

' — Jā, jā, draugs, nomierinieties.

— Tagad es govīm vairs nemaz negieznošu kājas — likšu, lai viņas rāpo kā roņi — tas šiem kritiķiem patiks.,. Bet jūs esat

| mans glābējs — jūs man palīdzēsiet — apsoliet man to,

Leons apsolīja visu un atsēdināja piedzērušo krēslā.

H — Tēvoci, parūpējies par šo cilvēku.

Tas atrūca nelaipnu atbildi,

Leons juta, ka viņam asinis sakāpj galvā.

«Esi mierīgs! .Nesarūgtini atgriešanās brīdi!» viņam teica ■iekšējā balss. Un nomierinādamies viņš atbildēja:

— Mīļo tēvoci, tu pārproti mūsu attiecības,

Vecais nospļāvās un, izaicinoši smīnēdams, sacīja:

— Man liekas, ka es apzinos savu stāvokli labāk nekā tu, mans dēls. Katrā ziņā es tev ieteicu mani turpmāk nezobot |aužu acis, citādi man vajadzēs tev kaut ko atgādināt.

Leons nodrebēja. Atkal jau parādījās seno grēku spoks.

— Ej, izguli dzērumu,— viņš teica un steigšus izgāja pa durvīm.

Vecais nicinoši nosmējās.

Sētā bija kluss un tumšs. Vēsais nakts vējš glāstīja viņa pieri, bet viņš to nemanīja. Dusmās rokas dūrēs savilcis, viņš gāja gar kūtīm, kur lopi guļot stenēja vai reizēm skandināja ķēdes. Dusmas, kuras viņš līdz šim bija valdījis, tagad vientulībā izvērsās visā savā negantībā.

Viņam bija laiks nomierināties. Neviens viņu netraucēja. Bet pēkšņi viņš tumsā atdūrās pret ratu ilksīm un atjēdzās kā no miega pamodies.

Viņš skaļi iesmējās. Amerikāņu rotaļa «uz dzīvību un nāvi», ko viņš tur tik daudzreiz bija spēlējis, arī Eiropā viņam palīdzēs pretiniekam aizbāzt muti.

Un, priecīgi rokas vicinādams, kā skolas puika, kurš izdomājis jaunu nedarbu, viņš gāja uz pili, kas kā milzīgs, meJns akmens kalns blāvoja krēslā.

Aiz pils ap meldriem pieaugušu dīķi bija saimniecības ēkas. Pils otrā stāvā spīdēja vēl kādā logā uguns. Viņu pārņēma ilgas.

— Tagad pie māmiņas!— viņš iesaucās un svieda cepuri gaisā. Tā pārlidoja pār sētu un iekrita dārzā.

— Vai es kā īsts klaidonis pat bez cepures nākšu mājās?— viņš smiedamies vaicāja, bet nebija laika to pārdomāt. Viņa gaviles bija uzmodinājušas suņus, kas nu visos kaktos sāka riet.

Likās, ka tie piesieti. Atkal jauns krietnā tēvoča izgudrojums, lai viņa draugu stilbi būtu droši.

Un tad viņš atcerējās savu draugu Leo. Kādā jautrā brīdī viņš to bija iesaucis pats savā vārdā: «Lai tie nelieši zinātu,» tā viņš teica, «ka šis krietnais suns te būs mans vietnieks, kamēr pārnākšu pats.»

— Leo!— viņš sauca skaļā balsī.

Acumirklī viss apklusa.

— Leo!— viņš sauca otrreiz.

Tad suņi sāka tik satricinoši kaukt, ka troksnis Leonu pārsteidza. Likās, ka ārprātFoa būtu viņus pārņēmusi. Ķēžu skaņas jaucās ar gaudām: viņi gribēja pārkost saites. Varēja redzēt, cik ļoti suņi mīlēja savu kungu.

Leona acis kļuva valgas.

34 "i

— Ir laiks,— viņš domāja un klaudzināja pie durvīm. Troksnis atskanēja visā namā,

Otrā stāvi atvērās logs. Balts stāvs izliecās ārā.

— Kas tur ir?— jautāja pazīstama sievietes balss.

— Johanna — tu?

Noskanēja sauciens — tomēr viņam likās, ka tas nebija prieka sauciens. Māsas stāvs nozuda.

Pagāja divas garas minūtes.

Suņi vēl kauca. Kūtīs sika kustēties. Šur tur paspīdēja lukturu gaisma. Saucieni atbalsojās nakts klusumā. Beidzot priekšnamā atskanēja soļi. Skaņas, pa pusei raudošas, pa pusei smejošas, jaucās ar soju dimu.

Atsiēga čirkstēdama pagriezās.

Tur viņa stāvēja, mīļā, tuklā, jautrā māmiņa — nakts cepuri šķībi uz sirmajiem matiem uzlikusi, balto jaku nepareizi aizpogājusi, nevienādām tupelēm kājās. Tur viņa stāvēja, sveci drebcšā rokā turēdama, kamēr retas asaras ritēja pār vaigiem.

— Leon — dēliņ — manu dēliņi— Šais vārdos skanēja bikls maigums, ii kā viņa nedrīkstētu dēlu apsveikt. Tad viņa saņēmās un apkampa viņu, kamēr svece, kuru viņa turēja rokā, to aplēja ar stearīnu.

Klusumu traucēja suņi, kas ar varu gribēja tikt pie sava kunga. Arī māte izdzirda troksni.

— Vai tie jau arī zina?— viņa vaicāja un saņēma viņa galvu savās rokās.

Viņš palocīja galvu un skūpstīja pirkstus, kas bailīgi glāstīja viņa vaigus,

Te māti pārņēma jūtas. Viņa nolika sveci uz trepju kāpiena un pati, līdzās nometusies, apklāja seju rokām un rūgti raudāja.

Viņu māca kauns: tik dziļā mīlestībā tā bija ilgojusies, viņu gaidījusi, un viņš to vienkārši nebija atcerējies,

Viņš nostājās mātes priekšā un glāstīja viņas sirmos matus.

Priek5nama otrā galā atkal pazibēja uguns. Vecs vīrietis trīcēdams un vilcinādamies nāca šurpu.

Māte nolaida rokas un asarām acīs smaidīdama sauca:

— Nāc, Kristjān, nāci Nebaidies! Tas ir viņš — skaties — viņš patsl

Vecais sulainis —, ģērbies Leona vecajos rīta svārkos un kurpēs, izsvieda aiz prieka lukturi un sveci no rokām.

Maigi un padevīgi, pa pusei kā kalps un pa pusei kā tēvs, viņš noliecās pie kunga rokas un bailīgi noslaucīja asaru, kas tur bija uzkritusi...

Atkal Leonu pārņēma kauna jūtas.

«Brīnišķīga ir tāda sulaiņa dvēsele,» viņš domāja. «Tu viņu

visu mūžu dzenā un vārdzini, un tomēr viņa tev pieķeras kā Dievam.» Tad viņš teica ska|i:— Ir jau labi, Kristjān, mēs jau vēl viens ar otru parunāsimies. Tagad ej un palaid suņus vaļā. Citādi tie paliks vēl traki.

Vecais satinās rīta svārkos, kas pie kakla bija attaisījušies va|ā, un aizgāja.

Māte sakaunējās par savu apģērbu un, dārza istabā uguni iededzinājusi, viņa steidzās, vēl arvien raudādama un smiedamās, apģērbties.

Leons palika viens.

Griestu lampa, kas senāk bija apgaismojusi abas meitenes, tagad kā sveicinādama atmirdzēja viņam pretī.

Puse no viņa dzīves, viņa sapņi, viņa laime un grēki — visi bija kaut kādā sakarā ar šo lampas liesmu, kas kā slepena draudzene spīdēja pār viņa jaunību.

Lieliem soļiem viņš staigāja ap apaļo galdu, kur vecajā majolika vāzē liecās pussavītušas rozes. Adīklis un albums gulēja līdzās vāzei; turpat bija saimniecības vadītājas dienas rēķins, ko viņai te katru vakaru pirms gulētiešanas vajadzēja nolikt... Tā tas bija pirms trīsdesmit gadiem, tā tas bija vēl šodien.

Viņš paskatījās uz sienām. Tur vēl karājās vecās gleznas: Nelsons Trafalgaras kaujā — krietnais Nelsons ar savu trijstūra cepuri un tālskati rokā, un visapkārt pulvera dūmi un ugunis. Sešus gadus vecs viņš jau spēlēja Nelsonu un būvēja no krēsliem komandas tiltu, kamēr Ulrihs un Johanna sauca: «Urā!»— un dedzināja sērkociņus.

Viņš atcerējās Johannu. Kur viņa paliek? Kāpēc viņa nenāca viņu apsveikt?

«Viņa gribēs apģērbties,» viņš domāja un pasmaidīja.

Uz vecmodīgās kumodes vēl arvien stāvēja slavenais pulkstenis, kuru viņa vectēvs 1814. gadā bija pārvedis no Parīzes. Uz pulksteņa bija attēloti rati ar aizjūgtiem četriem zirgiem, kurus vadīja uzvaras dieviete. Ritenī bija skaitļu dēlītis, un katrreiz, kad nosita stundu, pagriezās saule, kas atradās ass galā.

Pār kumodi karājās glītā briežraga rāmī glezna: briedis, kuru ķeizars Fridrihs Vilhelms I 1726. gadā nošāva Firstenvaldes mežā; melderiene un skursteņslauķis, divas porcelāna figūras, uzlūkoja viena otru ar mīlētāju skatieniem, nemaz neiedomādamās, ka viņas ar katru gadu paliek vecākas un dārgākas. Visas vecās, mīļās lietas stāvēja savās vietās, pat ķeizara Fridriha Vilhelma IV ģipša krūšu tēls uz cigāru skapja, lai gan tas no dūmiem bija nodzeltējis, vēl nebija apmainīts ar citu. Triju ķeizaru laikmets nebija Halevicā neko pārgrozījis.

Leons gāja no viena priekšmeta pie otra, aplūkoja, aptaustīja, ko tik vien redzēja, un nepagura svinēt atgriešanās svētkus.

Pēkšņi priekšnamā atskanēja troksnis kā viesulis, kas tuvojas: elsas, šņācieni, kaucieni.

Viņš atvēra durvis, un istabā iedrāzās suņi — kā traki aiz prieka, mēles izkāruši un nosiekalojušies, viens otru kozdami un gar zemi veldamies. Viņi slējās pie viņa stāvus, it kā viņu apskaudami. Vispirms Leo, dzeltenais vārdabrālis, tad divi buldogi, kuri sargāja zirgu stalli, skotu kurti, kuru priekštečus tēvs bija pārvedis zaķu dzīšanai, āpšu suņi, kas aiz greizsirdības koda viens otram kājās, pat mātes vecais, treknais mopsis, kas tikai kājas spērienus bija dabūjis no viņa, izrādīja savu prieku klepodams un tusdams. Bet, kā jau arvienu, visvairāk mīlestības prasa tas, kas to vismazāk pelnījis, vistrakākais bija kāds jauns putnu suns, kurš taču viņu nemaz nevarēja pazīt. Viņš pārlēca pār Leona muguru, ielēca viņam klēpī un laizīja viņa ausis.

Smiedamies Leons atgaiņājās no nemierniekiem un izdzina viņus laukā. Tikai vārdabrālis drīkstēja palikt. Tas mierīgi apgūlās pie viņa kājām un apošņāja viņu. Tad atkal ienāca māte. Viņa bija nolikusi nakts cepuri un apģērbusies. Sirmie mati bija steigšus pieglausti un pie krūtīm piesprausta pat sakta...

Viņa vaicāja, ko vaicā visas mātes, kad viņu dēli pārnāk no svešuma: vai viņam negriboties ēst.

Nē, viņš esot tikai piekusis.— Trīs stundās viņš gribēja izgulēties, tad sākt saimniekot.

Bet kur tad Johanna? Viņa to bja pirmā redzējusi, vai tad viņa gribēja, lai viņš aiziet gulēt ar viņu nesasveicinājies?

Māte apjuka.

— Viņa atvainojas,— māte atbildēja,— viņa neesot sagatavojusies ar tevi satikties,— tā viņa teica.

— Nu, nu, māmiņ?! No kura laika tad mums ar Jobannu vajadzīga sagatavošanās —?

Māte izskatījās nobēdājusies, saķēra viņa roku un glāstīja to.

— Te jau atkal kaut kas nav kārtībā,— viņš domāja un apņēmās to rit agri noskaidrot.

— Kas tev par bārdu,— māte brīnījās,— un matus tu nēsā tik īsus — un tik brūns tu esi, tik brūns. Gluži, kā kad tu nāktu no manevriem.— Un glāstot viņa to bailīgi aplūkoja. Visās viņas kustībās varēja nojaust bailes. Viņš jau arī pārnāca kā pazudušais dēls. Ari viņš bija no drabiņām pārticis, bet tomēr palicis vesels un stiprs.

Kaut kas smags, neizsacīts vēl bija starp māti un dēlu, un to vēl vajadzēja izteikt.

— Es paskatīšos, vai tev gulta saklāta,— viņa teica, uzceldamās un ar roku viņa bārdu noglāstīdama.

Atvērusi tumšās blakus istabas durvis, viņa izbijusies atkāpās un iekliedzās; tāds pat sauciens — tikai vēl bailīgāks, atskanēja no otras puses... Tūliņ pēc tam Leons ieraudzīja paspīdam un pazūdam baltu stāvu un drīz pēc tam vēl otru.

Māte atgriezās un smaidīdama sacīja:

— Tās bija meitenes.

Viņš redzēja jauko ainu, ko jau terasē bija redzējis.

— Nāciet droši!— viņš sauca un cēlās, lai ietu pie durvīm.

Bet māte neļāva.

— No Dieva puses, Jauj, lai viņas skrej,— viņa teica,— jo viņas bija kreklos.

V

Rīta blāzma spiedās caur aizkariem meiteņu guļamistabā.

Strazdi sāka aiz loga svilpot un bezdelīgas jau vidžināja. No sētas skanēja zvanu skaņas, kas beidzās ar trim sitieniem.

Kamēr Ella vēl dusēja saldā miegā, Herta gulēja vaļējām acīm, segu zobos sakodusi, un ļāva, lai izskan zvana skaņas, kas viņu katru rītu trauca no gultas laukā. Viņa nevarēja vairs iemigt. Kamēr Ella pēc pirmā prieka un dažādām pārrunām, ko visu viņš būšot pārvedis, ietina galviņu spilvenos, viņa palika sēžot, domāja un domāja, un nevarēja izdomāt.

Viņa tik daudzreiz bija pārdomājusi Leona atgriešanos, un tagad tā iznāca pavisam citāda.

Viss notika arvien citādāk — šo gudrību viņa jau sen bija mācījusies,— no tās dienas, kad viņas bālo, skaisto māmiņu guldināja pelēkajā velvē.

Arī tēvs bija miris. «Paldies Dievam,» Herta daudzreiz sacīja. Viņa saknieba lūpas, kad atcerējās tēvu. Tagad viņa dzīvoja pie svešiem ļaudīm un bija laimīga kā mājās. Pamātes ģimene viņai bija kļuvusi par pašas ģimeni.

Viņas aizstāvis, zinādams, ka viņa ir labās rokās, pārvaldīja tikai viņas mantu un par viņu pašu vairs nerūpējās. Arī māte gāja savus ceļus un dzīvoja vientuļi, nodarbodamās tikai ar nabaga ļaužu bērniem, tos pie sevis pulcinādama.

Tā vēl palika tikai vecāmāte — mīļā, labā vecāmāte!— viņa gan bieži rājās, viņa rājās rītos, rājās vakaros, bet to viņa darīja aiz mīlestības — un, beidzot, viņa tagad varēja darīt visu, ko pati gribēja.

Ļaunu jau viņa nedarīja. Gluži otrādi, bija taču dzīves mērķis, kura dēļ viņa pūlējās, domāja un cīnījās, kam, vakarā aizmiegot un rīta agrumā ceļoties, piederēja pēdējās domas, tiklīdz noskanēja zvana pirmās skaņas.

Piensaimniecība, putnkopība un sakņu dārzs — tos viņa pārzināja vairāk kā gadu, kopš vecāmāte viņai tos bija nodevusi. Viņai nevajadzēja ilgi lūgties, drīz vien tie pārgāja viņas brūnajās rociņās, Būdama kaislīga jātniece, viņa tomēr atstāja stalto ābolaino zirgu, kas agrāk bijis Leona īpašums, mierīgi kūti,— viņa nebija tagad mēnešiem ņēmusi grožus rokā, bija pat patiku zaudēj*si, jo tagad viņai ari bija savas rūpes.

Ar lepnumu viņa vēroja savu darbu, kas šodien beidzās, jo viņš nu bija mājās.

Viņa labā tā bija strādājusi, un šodien viņš spriedis par viņas darba panākumiem.

Viņa izkāpa no gultas un apģērbās.

Pabīdījusi logu aizkaramo sāņus, viņa redzēja dārzu rīta gaismā zaļojam. Liepu puduros vēl bija nakts.

Viņa lēni atvēra logu, lai ieelpotu vēso rīta gaisu. Un tūlīt viņu pārņēma saltas trīsas.

Viņa nostājās pie spoguļa, kas stāvēja starp abiem logiem, raibā katūnā ierāmēts, ar apzeltītu priežu zaru izgreznots, un, brūnos matus sukādama, aplūkoja sevi.

Viņas vājie pleci, neattīstījušās krūtis tai vēl nekad nebija likušās tik neglītas. Ari brūnais, slaikais kakls ar mazo galviņu nebija šodien viņas gaumē. Rokas bija sasprēgājušas. Viņa drebēja rīta dzestrumā.

— Riebīgi!— Herta noteica.

Tad viņa apvilka sarkanu jaku un šai dienai par godu sasprauda to ar granāta saktu.

Koridora durvis atverot, viņai sirds sāka straujāk pukstēt. Katru bridi viņa varēja sastapt Leonu.

Sētā bija dzīvāka rosība nekā citiem rītiem, kad viņa gāja uz kūti pie lopiem. Durvju priekšā ļaudis bija sastājušies nelielos pulciņos, kalpi staigāja šurp un turp gar ratiem. Likās, katrs paredzēja negaisu, kas pār viņiem savilkās.

Iegājusi govju kūtī, kur jau skanēja slaucenes, viņa sakaunējās,— Vai tas neizskatījās, it kā viņa gribētu ar savu darbu lielīties?— Tomēr viņa nomāca šīs jūtas. «Dari savu darbu un neskaties ne pa labi, ne pa kreisi!»

Meitas jau strādāja. Piens tecēja baltajās slaucenēs. Viņa gāja rindai garām, bet neatrada nekā, kas būtu darāms. Neviens neskatījās uz viņu, Viņa negribēja, ka traucē darbu, viņai labrītu sakot.

Bezdarbā viņa šķita sevi bezgala aušīgu. Kaut jel kāds būtu uzsitis lopam, lai viņa varētu to krietni sarāt. Bet viss bija kārtībā, katrs prata savu darbu, un visi strādāja čakli Par laimi viena no sarkanraibajām negribēja stāvēt un spēra slauceni. Viņa ātri paņēma jau sagatavoto maisiņu ar smiitīm un uzlika to nemierīgajam lopam uz muguras. Herta bailīgi palūkojās uz durvīm. Ja viņš šai brīdī ienāktu,— viņai būtu vai zemē jāie-grimst. «Kas jūs esat?» viņš teiktu. «Jūs taču neesat moder-niece?»—«Nē — es esmu tā un tā.»—«Un ko jūs te darāt?» viņš būtu tālāk vaicājis. «Vai tāds darbs pieklājas kontesei Hertai Prahvicai?»

īsi sakot,— būtu briesmīgi...

Maza holandiešu sugas govs, gudru, mazu brieža galvu, viņas mīlulīte, likās slima. Tā bija ganoties ielavījusies jaunā āboliņa laukā. Viņa atsauca ganu, sarāja to un lika govi labi uzskatīt un, ja vajadzīgs,— saukt ārstu.

Kamēr pirmās slaucenes izlēja savu balto saturu kāstuvē, ārā pēkšņi atskanēja kāda balss, kuru dzirdot viņai asinis dzīslās sastinga.

Tur viņš nāca.— Kopš pusnakts šī balss skanēja viņai ausīs. Tur viņš nu nāca,— Nākošā acumirklī viņš jau būs kūts durvīs.

Viņa piespiedās pie staba un, zobus sakodusi, gaidīja.

Bet viņš nenāca.— Viņš lika apseglot zirgu, un pa to laiku viņa dzirdēja to baramies ar kalpiem.

Arī meitas dzirdēja kunga balsi, dažas to vēl pazina, un, kas to nepazina, tās ne acumirkli nešaubījās par to, kam šī balss pieder.

Viņas piedūra viena otrai ar elkoņiem un bailīgi lūkojās apkārt.

Dzirdot viņu aizjājam, Herta iedrošinājās paskatīties pa durvīm ārā.

Viņš jāja ar viņas zirgu. Viņas zirgu! Kāda laime!

Piena mērīšanā viņa noskatījās pavirši. Vienu daļu veda ar zirgiem uz Minsterbergu, otra daļa nāca kungu un trešā — ļaužu virtuvē, Pusdienas un vakara pienu izlietoja siernīcā,

Kad viss bija padarīts, viņa gāja ārā. Saule bija uzlēkusi un zeltīja sētsvidu. Dīķmalā pēkšināja pīles. Suņi raustīja savas ķēdes, gribēdami tikt viņai klāt. Viņa tos neievēroja. Viņa pagāja garām degvīna darītavai un iznāca klajā laukā... Te jau bija sākusies kviešu pļauja, jo te tie bija krusttēvam pa rokai, kamēr tālāk uz lauka tie bira no vārpām zemē...

Domās viņa sekoja Leonam un juta bailes, it kā viņa būtu vainīga nolaidībā šajā saimniecībā. Tagad viņš te pajāja garām — tagad atkal tur un redzēja visu nolaistu. Izsalušās

ziemas sējas vietā nebija cita sēta, auzas iesētas par vēlu, āboliņš gandrīz nomākts ar nezālēm.—

Uz rugājiem mirdzēja rasoti zirnekļu tīkli, tuvā rudens priekšteči. Meža kaķis līda pa vagām. Herta dusmojās, ka viņai nebija pie rokas viņas mazā šautene, lai varētu nebēdnim sadot pa kažoku.

Viņas cītība pamazām izzuda; viņu pārņēma kā sapnis. Viņa redzēja viņu tādu, kādu to bija iedomājusies no tā laika, kopš vecāmāte sāka par viņu runāt.

Bāls, nopietns, kvēlām acīm, mūžīgā nemierā pa svešām zemēm ceļodams, nonāvētā gara mocīts, baudkāres un dzimtenes ilgu dzenāts...

Viņa jau sen zināja, ka debess viņu izredzējusi par viņa labo ģēniju. Kā viņai šīs domas bija radušās, viņa neatcerējās. Varbūt no tā laika, kad Ella viņai stāstīja par viņa divkauju, cietokšņa sodu un bēgšanu pār jūrul Šī divkauja bija pirmais romāns, kuru dzīve atrisināja viņas skatienam, pirms viņa vēl zināja, ka romāni var būt ari dzāvē. Varbūt ari tad, kad vecāmāte sāka viņu mācīt, lai atverot sirdi tālajam dēlam. Nu viņš bija te, un kaut viņa to nebija redzējusi, tomēr viņa zināja, ka viņš nelīdzinās tam tēlam, par kuru sapņoja viņas sirds.

Viņa vakarējie smiekli, viņa šārīta rājieni — viss viņu mocīja,

Tā nesmējās viņas sapņu bālais ceļotājs, un tādus vārdus, kā «cūkas cepure» viņš neprata teikt.

Viņa redzēja, ka bija vīlusies, un tas vairoja viņas bailes no pārnākušā svešinieka.

Un, ejot pa rasaino ežu, viņa redzēja tālumā viņu jājam. Te viņš parādījās, te pazuda aiz stateņiem. Pirmais vagars Šūmanis sekoja viņam uz sava brūnīša, Zirgs un jājējs līdzinājās viens otram. Izlaidušies un niķu pilni bija viņi abi,

Šad un tad Leons piesauca vagaru klāt, it kā viņam ko jautādams. Tad atkal viņš aizsteidzās tam garām, Herta iedomājās Šūmaņa sarkano seju, un kā viņš, to noliecis, klausās saimnieka rājienus.

Viņa piecēlās uz pirkstu galiem un izstiepa kaklu. Dažreiz, sevišķu nolaidību redzot, viņu pārņēma dusmas. Viņš svilpa un vēdināja roku gaisā, it kā tajā turētu jājamo pātagu.

Tad viņa pagriezās sāņus un gāja uz teļu aploku. Tur viņa varēja paslēpties, ja viņš jātu garām.

Arī starp teļiem viņai bija savi mīluļi, kas sniedza viņai purnus pretī. Viņa kasīja tiem pieres un domāja savas domas: «Viņš atkal ir mājās.»

Pēkšņi viņa izdzirda pakavu dimu.

Viņa satrūkās un paslēpās aiz krūma.

«

Zirgs bija vienās putās,

«Tev iet grūti, nabaga lopiņ,» Herta domāja.

Un tad viņa uzlūkoja Leonu, Cepuri pakausī atstūmis, nosvīdis, pietūkušām pieres dzīslām — tā viņš jāja — katrā muskuļu šķiedrā pavēlnieks.

Herta neredzēja viņa dzelteno bārdu, neredzēja, cik viņš stalti sēdēja zirgā, viņa tikai juta, ka viņas sirdī modās spītība.

Viņš pieturēja., iemauktu ķēde berzējās gar sētu.

— Kas tur ir?— viņš sauca skaļā baisi

Herta nodrebēja. Vai viņa niknas acis to būtu ieraudzījušas? Vai viņš ar to runās kā ar svešinieci? Bet viņš jautāja vagaram. Tas piejāja tuvāk un kareiviski ziņoja:

— Trīsdesmit divi teļi.

— Cik veci?

— jaunākie vienu, vecākie pusotra gada.

— Naktī aplokā bijuši?

Šūmanis bailīgi atbildēja:— Jā

— Nolaidībai— Un viņš jāja tālāk.

«Tas bija pareizi,» Herta domāja, bet viņa nevarēja vairs no visas sirds priecāties.

Zvanīja brokastīs, un viņa lēnārn gāja uz mājām.—«Lai iet, kā iedams,» viņa domāja, «ļaunu viņš man nedarīs.» Viņa iegāja ēdamistabā.

Visi bija klusi. Viņš sēdēja namatēva vietā, galvu rokās atspiedis, laikrakstus izplētis priekšā uz galda un lūkojās tālumā. Ella, ģērbusies baltā kleitā ar zilām lentēm «kā Jāņu govs», Herta greizsirdīgi domāja, turēja rokas klēpī un izskatījās ļoti muļķīga. Vecāmāte pūzdama vārīja kafiju. Mātes nebija.

Vecāmāte nāca viņai līdz durvīm pretī, paņēma viņu aiz rokas un sacīja:— Te ir Herta, mīļais Leon,

Vārdi skanēja lūdzoši, un tas viņai nepatika,

Viņš to aplūkoja no galvas līdz kājām, viņa seja kļuva jautrāka, un, lēni paceldamies, viņš sacīja:

— Mīļā Herta, es ceru, ka tev patīk pie mums.

— Tātad žēlīgi pieņemta,— viņa ar rūgtumu domāja un klusēdama ielika savu roku viņa rokā.. Reti viņa bija jutusies tik bāra un atstāta kā šai acumirklī,—

— Tu jau lieliski proti roku spiest,— viņš smaidīdams sacīja.— Es domāju, mēs būsim labi draugi.

Viņa juta, ka nosarkst, un gribēja labprāt ko spītīgu atbildēt, bet viņai nekas neienāca prātā.

— Un nu, bērni, būsim jautri,— viņš, rokas sasizdams, sauca,— Dusmojoties neko nepanāk.— Žigli, tu, baltā, dod man kafiju.

Ella saviebās, un Herta domāja: «Ahā, nu tu dabūji.»

Bet pienāca arī viņas reize.

— Saki man, skuķi,— viņš turpināja, krēslā atgāzdamies -māte jau stāsta par tevi brīnumainas lietas. Tu saimniekojot ka vagars!

— Tu gribēji teikt: kā saimniece,— viņa atbildēja un no sarka vēl vairāk, jo sajuta, ka bija izteikusi muļķību.

— Nu, nu,— viņš smējās, ar pirkstu draudēdams,— tik tālu mēs gan vēl neesam.— Bērni, vai jums jau tā jāsteidzas kļūt par saimniecēm?

Herta saslējās. Viņai aiz dusmām lūpas drebēja.

— Es labprāt strādāju,— viņa atbildēja,— un kas par to zobojas, tas laikam pats aizmirsis strādāt.

Viņš pārsteigts nolika kafijas tasi, kuru patlaban gribēja lik pie lūpām, un labu laiku, acis iepletis, skatījās viņā.

— Ai, ai,— viņš teica,— tev gan ir asa mēle. Nu, turpmāk es drusku piesargāšos.

Vecāmāte bailīgi pienāca tuvāk un ar savām vecajām, mīļajām rokām glāstīja Hertas galvu.— Viņa jau nedomāja tik ļauni,— vecāmāte teica un pārvilka ar roku pār acīm un mut^1 it kā gribēdama nejaukos vārdus aizgainīt.— Herta nožēloja teikto, bet labāk viņa būtu mēli nokodusi, nekā atvainojusies.

Omulība bija zudusi, un Herta aizskrēja projām, neizdzērusi ne otru tasi kafijas... Kad viņa iegāja savā istabā, visas lietas likās kā miglā tītas.— Viņa piegāja pie spoguļa un klusi noteica:— Es tiešām tik ļauni nedomāju.

Ienāca Ella.--Apaļa un skaista ar saviem sarkanajiem

vaidziņiem un zilām nevainīgām acīm, dzelteniem, atpaka; sasukātiem matiem viņa stāvēja un nezināja, ko iesākt.

— Tu gan biji rupja!— viņa teica,— es nekad nevarētu tik rupja būt.

I n viņa glāstīja savas lentītes.

VI f

Leons ar māti palika divi vien pie galda.

Rīta saule rotājās pa damasta galdautu, sudraba patvāri vārījās ūdens, un Leona cigāra dūmi riņķodami cēlās pret griestiem.

— Es nezinu...— vecā kundze teica, nopūzdamās un sirmos matus glaudīdama,— varbūt tas nav pareizi, bet šorīt es nevaru īsti priecāties.— Drīz šis un drīz tas...

— Nomierinies, māmiņ,— viņš teica,— gan jau būs labi.

Manu īpašumu jūs gan esat krietni palaiduši... Nu, nu, nu, es jau neteicu, ka tā ir jūsu vaina. Ja kāds ir vainīgs, tad tas esmu es.., Kādēļ man vajadzēja tik ilgi klīst apkārt... Ulrihs man diezgan bieži rakstīja, ka tur viss iet juku jukām... Bet es, ēzelis, es negribēju klausīt... Nu, vēl jau, paldies Dievam, ir laiks, un strādāt es neesmu aizmirsis, kā mazā jaunkundzīte domāja.

— Tai tu dari pārestību,— māte aizstāvēja,— Ko tādas meitenes runā, to jau nevar visu klausīties... Jālūkojas viņas sirdī... Un šo jauno sirdi es pazīstu, Leon; tur tik tu mīti, tikai tu un neviens cits.

— Kā tad es tiku pie tāda goda?— viņš smiedamies vaicāja.

Māte pasmaidīja un uzlika roku uz viņa rokas.

— Tu taču zini, kādi mūsu apstākļi?— viņa teica.— Kad Johannas vīrs nomira — es negribu nekā ļauna par viņu teikt,— lai viņš dus mierā —.

— Manis dēļ,— Leons iesaucās,— bet es taču gribētu reiz Johannu pašu redzēt.

Māte likās apbēdināta un nepatīkami aizskarta.

— Pagaidi,— māte teica,— gan jau viņa nāks.

— Bet nu stāsti reiz!— viņš sauca.— Tu arvien no manis izvairies, tiklīdz es sāku par viņu runāt, ari Ulrihs tikai aizrādīja, un viņa pati slēpjas. Ko tas īsti nozīmē?

— No kā tad viņa neslēpjas?— māte asarainām acīm žēlojās.— Johannu jau nemaz vairs nevar pazīt— Es nemaz nevarēju iedomāties, ka cilvēka prāts tā var aptumšoties. Tu taču zini, dēls, es neesmu bezdieve — vai tas nav taisnība?— Es ticu Dievam un Kristum, ka es ar tēvu mūžīgā dzīvē satikšos,

— Jā, māmiņ, to es zinu!— viņš atbildēja, viņas roku skūpstīdams. Viņa sirdī atdzima bērnības jautrās atmiņas, un viņš aizmirsa šaubas.

— Bet nu klausies,— māte turpināja,— Johanna tik dedzīgi nododas Dievam, ka man paliek bail!. Viņa likusi uztaisīt lūgšanas soliņu, pie sienas karājas marmorā izcirsts krustā sistā tēls, it kā viņa būtu katoliete. Tur es viņu daudzreiz atrodu apģērbušos un aizmigušu, kad no rīta ieeju viņas istabā... Viņa nesatiekas vairs ne ar vienu; kad atbrauc viesi, viņa nenāk lejā, un mēs paši viņu dažreiz dienām ilgi neredzam... Viņa sev ierīkojusi mazu bērnu skolu. Vecais Lange jau ir nespēcīgs. Tam tas bija atvieglojums... Ar bērniem viņa dzied un skaita pātarus, un ziemā viņa liek tiem vārīt ēdienu. Un tas ir viss, ko viņa vēl dara.

— Cik ilgi jau tā iet?— viņš, uzacis savilcis, jautāja.

— Būs jau drīz divi gadi,— māte atbildēja.— Jā, jā — bija la ap šo laiku, kad meitenes pārnāca no pansijas. Es sūtīju ari lillu tur, jo Herta tur jau bija. Es gribēju, lai viņas iedraudzējas; es tūlīt domāju: Hertai jānāk pie mums. Hertai...

— Ko tu īsti iedomājies ar to Hertu?— viņš pārtrauca.

— Tava līdzjūtība šai meitenei man liekas šaubīga.

Vecā kundze nosarka kā jauna meitene. Laipnām acīm dēlu uzlūkodama, viņa sacīja it kā piedošanu lūgdamās:— Ai, Leon, tu jau zinil

— Nē — es nekā nezinu,— viņš smaidīdams atbildēja.

Nu viņa sāka tam skaidrot savus nodomus. Hertas mātes manta esot neaprēķināma, un muižām esot tik tā vaina, ka viņas atrodoties Polijā. Viņas māte jau pirms laulības ar savu ģimeni sanīdusies un īpašuma dēļ esot tiesājusies ar savu brāli. Tamdēļ ari visas saites starp Hertu un poļu radiem esot sairušas, un viņas aizbildnis, kāds Pozenes juriskonsults Vessels,esot vienīgais, kas varot lemt par Hertas roku.

— Es gan šo veco kungu nekad neesmu redzējusi,— viņa turpināja,— bet mēs rakstām viens otram divreiz gadā ļoti draudzīgas vēstules.— No tās puses nebūtu ko bīties. Es tev saku, Leon, tev tik jāpastiepj roka, un bagātākā mantiniece, kādu tik var atrast, būs tava sieva.

Viņa klusēja un valgām acīm uzlūkoja dēlu.

Atbildes vietā viņš svilpoja savu mīļāko meksikāniešu melodiju «Palomu».

Māte jutās apvainota.

— Es pūlējos un gādāju par tevi, tik daudzas naktis neesmu gulējusi, par tevi domājot, un tu man vēl nepateicies.

— Māmiņ, precoties vajadzīgi divi,— viņš atbildēja.— Es esmu palaidnis, klaidonis, izputējis, grēcinieks no galvas līdz kājām — un viņa vēl ir bērns.

— Viņai pavasari paliks septiņpadsmit gadi,— māte atteica.

— Pateicos,— viņš pieceldamies sacīja,— un, kad būšu no nepatikšanām izkūlies, tad kādreiz runāsim par šo lietu.

Māte pretojās.

— Lai viņa pa to laiku atdod savu sirdi kādam puikam, kas viņai ko iečukst ausīs? Vai es viņu tev vienam neglabāju? Viņa tik par tevi vien domā un sapņo. Vai tagad, kad tu esi pārnācis, lai viņa apvainota atraujas no tevis?— Bet varbūt ka viņa tev nemaz nepatīk,— māte bailīgi turpināja,— jeb vai tevi kas cits nomāc,— varbūt esi jau saderinājies vai slepeni apprecējies... varbūt ar kādu no tām dāmām, kas klīst pa pasauli apkārt... To es tev saku, Leon, ja tu man vēl tās sirdssāpes sagādāsi, tad es nomiršu.

Viņš mierināja viņa, cik varēja. Viņš esot pārnācis tikpat brīvs, kā aizgājis, un sirdssāpes viņš tai vairs nedarīšot.

Viņa slaucīja acis, bet asaras lija vēl vairāk,

— Ai, dēls, dēls!— viņa elsoja un drebošiem pirkstiem glāstīja viņa roku.

— Nu, kas tad kait?— viņš laipri jautāja.

Viņš zināja gan, kas viņai kaitēja. Kopš tās dienas, kad viņu notiesāja, viņš nebija māti redzējis. Mātes sirds cieta šai brīdī visas tās sāpes, ko dēls tai ilgajā laikā bija sagādājis,

— Lai paliek, māmiņ,— viņš lūdzās.

— Kas man viss nebija jāizcieš tevis dēļi— viņa žēlojās,

— Un kad jau tev vajadzēja cilvēku nošaut, kāpēc tad taisni Rādenu,— tas taču bija tavs draugs un vēl Felicitas vīrs — mūsu radinieks?

Viņš atgādināja, ka taisni Ridens un neviens cits viņu izaicinājis,

— Bet vai tu nevarēji gaisā šaut?— viņa vaicāja.— Daudzi jau šauj gaisā.

— To tu, māmiņ, nesaproti,— viņš atbildēja,— Ja viņi būtu mani pārnesuši sašautu, tev būtu bijušas vēl lielākas bēdas... tu zini, ka Rādens nekad nejokoja,

Zinādama, ka viņš nekad nemaldās, viņa tikai tagad noskārta, kādās briesmās viņš pats bijis,

Māte bailīgi glāstīja viņam vaigus, it kā viņu varētu vēl šodien nolaupīt.

— Tev taisnība, tev taisnība,— viņa sacīja,— to pašu es teicu ari Felicitai, kad viņa to gribēja precēt; viņam bija ļauns, nežēlīgs raksturs,

— Aizmirsti viņu, māmiņ,— viņš nopietni sacīja,— Viņš ir miris.,, Un, kad mēs nu esam izrunājušies, tad aizmirsīsim šo notikumu uz visiem laikiem. Viņš mums visiem maksājis daļu no mūsu dzīves laimes. Ir laiks, ka to beidzam.

Viņa noslaucīja asaras un laipni lūkojās apkārt.

— Bet par Felicitu es taču drīkstu runāt?— viņa prasīja.

— Kādēļ ne,— viņš vilcinādamies atbildēja un aplūkoja savus nokūpējušos nagus.

— Jā, ko tu saki par šo laulību?—viņa iesāka,— Ai, šis Ulijs! Kas to būtu domājis!

— Kādēļ tā?

— Nē — tas taču ir brīnišķīgi. Taisni tavs labākais draugs,

— Mana svētība jau viņam ir,— viņš nobeidza. Viņš gribēja šo tematu pārmainīt ar kādu citu.

— Kādēļ jās ar Felicitu nemaz vairs nesatiekaties?— viņš jautāja.— Mana nelaime ar Rādenu taču tur nav vainīga?

— Ai, nē, nemaz nē,— viņa atbildēja,— kad tu aizgāji, mēs vēl tikāmies tāpat kā senāk. Mums jau visiem gāja diezgan bedigi... Par sevi es nerunāšu, bet Johanna pēkšņi atbrauca sēru drēbēs — viņa patlaban bija savu vīru apbedījusi un Licita bija arī tik atstāta un vārga. Tātad — mēs viena otru mierinājām... Tikai tai laikā, kad sāka runāt par Licitas saderināšanos ar Ulrihu, iestājās savāds vēsums, es labi nezinu, kādēļ? Mēs visi priecājāmies līdz ar viņu, bet īsi pirms kāzām Johanna ar viņu saķildojās. Iemeslu neviens nedabūja zināt, jo tu jau zini, Johanna ir klusa kā kaps. Tai dienā Felicita aizbrauca bāla, neatvadījusies un nenāca vairs nekad. Bet Johanna teica, ka viņa drīzāk miršot nekā iešot kāzās un lūdza arī mani, lai es neejot. Nu, un tu jau zini, kad mani kāds lūdz—...

— Jā, es zinu, māmiņ,— viņš teica un līdzcietīgi glāstīja viņas matus. Māsas stingrībai viņa arvien padevās.

Iestājās klusums. Viņš kodīja ūsu galus un domāja.

— Nieki!— viņš pēkšņi iesaucās un uzlēca kājās.— Drošam būt un nenožēlot — tas ir viss.

— Ko tu domā, dēls?— māte bikli vaicāja.

Viņš skūpstīja viņai pieri un paņēma cepuri; te pēkšņi atvērās durvis.

Liels, melnās drēbēs ģērbies stāvs stāvēja uz sliekšņa.

Leons paskatījās ienācējā un sarāvās.— Vai tā bija Johanna? Kur bija palikusi viņas jaunība, viņas skaistums?

Nekustēdamās, ne roku nepaceldama, pat nepasmaidījusi, viņa stāvēja durvīs.

— Johanna!— viņš iesaucās un gribēja viņu apskaut.

Kavēdamās, it kā nestu lielu upuri, viņa ļāva noskūpstīt sev

pieri; viņam likās, ka viņa nodrebētu.

Viņš mēģināja ar jautrību izkļūt no nepatīkamā stāvokļa.

— Esmu daudz ko piedzīvojis, Hanna,— viņš smiedamies teica,— esmu dzīvē ļoti dažādi sagaidīts — ar šautenes lodēm, saindētām bultām, ar meža āboliem, ar rīsa degvīnu, ar rūgušu ķēves pienu un vēl ar diezin ko. Bet tā es vēl nekad neesmu sagaidīts.

Viņa drūmi un pētoši uzlūkoja brāli.

— Tu ilgi biji projām,— viņa sacīja un apsēdās.

— Jā, es ilgi biju projām.

— Un tev arvien gāja ļoti labi?

— Jā, man arvien gāja ļoti labi.

Iestājās klusums. Leons brīnīdamies aplūkoja viņu. Viņas kustības bija stīvas un aukstas. Varēja manīt, ka viņu nospieda kādas bēdas, kas bija izvērtušās gandrīz fanātismā.

Atceroties viņas agrāko skaistumu un redzot, kāda viņa tagad bija — skumja, drūma, vāja, žēlums pārņēma viņa sirdi. Ko viņa nebija pārcietusi, ja viņa tā bija izdilusi!

— Hanna, tā tas nedrīkst būt,— viņš teica.— J a es ko pret tevi esmu noziedzies, tad saki man to, Tagad es visu griezīšu par labu,

Viņa to savādi uzlūkoja, bet šis skatiens viņu neapmierināja. Viņam izlikās, it kā viņa to nožēlotu.

Bet viņš negribēja apmulst, viņš atkal gribēja atrast veco sirsnību, kā pieklājas»

— Es redzu, ka bēdas nomāc tavu sirdi,— viņš turpināja,

— to jau pat akts var redzēt,..— Mēs arvienu turējāmies kopā,— tu un es. Vai tu man atkal uzticēsies? Lai kas tev arī nekaitētu, gan tu redzēsi, es tevi izdziedināšu.

— Man liekas, tev dziedināšana vairāk vajadzīga nekā man,— viņa atbildēja, acis no viņa nenovērsdama,

— Nu, nu?— viņš jautāja un, rokas bikšu kabatās sabāzis, nostājās viņai priekšā,

— Leon, es daudzreiz vaicāju, kāds tu gan pārnāksi,— viņa turpināja.— Es cerēju, ka tu nāksi pie mums nopietns un salīcis zem tās nastas, ko tu sev esi uzkrāvis, Es esmu diezgan daudz lūgusi Dievu, lai tas tā būtu Un nu — te — te tu nu esi, Un kas tu esi, to jau var redzēt.

— Nu, un kas tad es esmu?—viņš, nicinoši smiedamies, jautāja.

— Tevis labā es gribu cerēt, ka tavs prieks nav īsts,— viņa turpināja,— ka tava dvēsele ir citāda, nekā tavā treknajā sejā lasāms. Bet, ja tu mūs vil, ja tu tiešām esi apmierināts, tad, mīļais Leon, būtu labāk, ka tu nemaz nebūtu dzimis.

— Johanna!— māte iesaucās un izbijusies piesteidzās klāt.

— Laid, laid, māmtņ,— viņš teica,— tu jau redzi, ka viņa nav pie pilna prāta, Tu jau man to teici,

— Esi ar viņu pacietīgs,— māte lūdzās,

— Jā, labprāt,— viņš smiedamies atteica un lika cepuri galvā.

— Ja es vairāk nekā nebūtu mācījies, kā tikai sieviešu untumus panest, tad būtu ļoti bēdīgi, Mani gaida pavisam citas lietas. Māsiņ, ja tev patīk runāt tā kā senāk, tad mēs atkal būsim vecie draugi Vai tu esi mierā — ko?

Viņa to uzlūkoja un klusēja,

Viņš ar troksni aizcirta durvis,

Priekšnamā viņš palika stāvot un trīs reizes dziļi ieelpoja gaisu. Māsas stīvais skats viņu nospieda kā lietuvēns, Viņam radās aizdomas, bet viņš tās centās gainīt,

— Tagad pie darba!— viņš teica un pacēla dūres.

Visļaunākais bija las, ka labība bija ienākusies, bet to nevarēja pļaut, jo trūka darbaspēka, Tēvocis Kutovskis, kuru Leons gribēja saukt pie atbildības, nekur nebija atrodams, No rīta agri viņš bija licis aizjūgt zirgu un vēlāk nebija vairs redzēts,

No paklausīgā Šūmaņa viņš dabūja zināt visu, ko vajadzēja. Vecais, kas labprāt lika sodu maksāt, jo viņam caur to cēlās ienākumi, bija pirms pļaujamā laika salīgtos algādžus ar algas novilkumiem tā sadusmojis, ka tie pēc pēdējās naudas izmaksas bija aizbēguSi.

Tā kā ar pasu kalpiem nebija iespējams pļauju veikt, tad darbi bija jau kādas astoņas dienas palikuši nedarīti. Puse no pļaujas varēja iet bojā, bet vecais par to netupējās.

Leons redzēja, kam viņš bija savu mantu četrus gadus uzticējis. Vislabāk viņš veco būtu ar pātagu aizdzinis projām, bet ar vecu grēku līdzzinātājiem jābūt laipnam, lai vtņi nekļūst par nodevējiem. Kā ārprātā aiz dusmām un kauna viņš redzēja, ka bija padots vecā žēlastībai. Tikai ātra izšķiršanās viņu varēja glābt.

Viņš lika, lai Kutovski palūdz atnakt pie viņa, tiklīdz viņš parādoties; tad viņš ieslēdzās savā darba istabā.

Tur vēl viss bija pa vecam, Pie loga stāvēja liels rakstāmgalds, tēvu tēvu mantojums. Pie sienātn karājās pistoles, šautenes un zobeni, briežu ragi un sašautas ripas. Pie'durvīm stāvēja vecais ar ādu pārvilktais dīvāns, uz kura viņš agrāk bija dažu labu stundu noslinkojis.

Pār dīvānu karājās to cilvēku ģīmetnes, kas viiļ&tn bija mīļi un dārgi: māte, garā ierokamā ģērbā ar tumšu ntfe||ģiļļļļiU' apkaklīti, tēvs vatētām ņkdorfcnēm un vaigu bārdu, mācītājs Bren-kenbergs — no tā teisRH kad viņš bija viņa mājsSSL&ičj^tui kad nebija nobarojies, uztufcušu seju kā tagad. Tālāk Joftanna kā maza meitene, adītās biksītēs, kuras bija redza«K«s zem īsajiem svārciņiem. Ulrihs kā vecākās klases ģimnāzists, salīcis’kā loks, gariem matiem un iekritušām krūtīm. Viņam blakus — kāda sagadīšanās!— Felicita, sprogainiem matiem un smaidošu seju.

Ģīmetne bija no tā laika, kad viņa kā attāla radiniece atbrauca pirmo reizi Halevicā un viņš — arī pirmo ieizi — līdz ausim viņā iemīlējās. Ulrihs sekoja viņa priekšzīmei, un Jo-hanna dusmojās.

Viņš sita sev pa pieri, Vai viņš bija savu likteni nosapņojis? Viņš neviļus nodrebēja.— Viņš, kas reiz bija domājis, ka var savu likteni pārspēt, tagad redzēja, ka liktenis viņu. svaida un izmet sēklī kā viļņi korķa gabaliņu,

Nopūzdamies viņš ķērās pie darba. Stundas pagāja. Viņš sēdēja pie grāmatām un rēķināja — rēķināja pirmoreiz savā mūžā. Viņa aizdomas pierādījās: viens pārsteigums sekoja otram, bet nevienu nevarēja saukt par patīkamu.

Un rēķinot viņu pārņēma kauns. Viņš lasīja: «Uz Monte-karlo nosūtīts —10 000 mārku». Un mazliet tālāk: «Uz Monte-karlo nosūtīts —14 500 mārku».

Kā viņš drīkstēja citiem pārmest, kad pats bija uzvedies kā palaidnis? Vai tur bija, ko brīnīties, ka katrs steidzās grābt sev visu, ko tikai varēja saķert? Bet iemesls cīņai, kas viņam bija jāizcīna ar tēvoci, nebija tikai manta un nauda vien: viņa drauga gods un dvēseles miers bija apdraudēti. Viņa skatieni vērsās uz to pusi, kur pie sienas karājās ieroči, tad viņš atkal sāka rēķināt.

Lieta kļuva arvienu sarežģītāka. Nebija saprotams, kā pie tik lieliem izdevumiem un tik vājiem ienākumiem vēl bija iespējams uzstādīt puslīdz apmierinošu bilanci.

— Te jau sen vajadzēja sekvestoram valdīt,— viņš nopūtās.

Rēķini visi bija kārtībā. Nav ari jābrinās! Zem tēvoča gaiļa

kājām bija Ulriha patīkamais, skaidrais paraksts, kas pierādīja, cik pamatīgi viņš bija katru nedēļu kontrolējis. Tikai kreisajā pusē vietām bija kāda noslēpumaina summa, kurai trūka izskaidrojuma un kas bija apzīmēta: «Procenti no fon Klecinga kunga» un kas bija pieskaitīta ienākumiem. Šī summa bija katru reizi vairāk nekā tūkstoš mārku liela un, kopā ņemot, varēja sanākt krietns kapitāls.

— No kura laika tad es aizdodu naudu uz procentiem?— Leons iesaucās un tvēra pie pieres, kur jau izspiedās baiļu sviedri... Un, jo tālāk viņš rēķināja, jo biežāk atkārtojās šī summa — un katru reizi tad, kad vajadzēja kādu iztrūkumu segt, jeb kad nāca kāds lielāks maksājums. Kā labs gars šī summa parādījās rēķinu lapās.

Vienīgais, kas šo jucekli varēja izskaidrot, bija tēvocis, bet tas vēl arvien nerādījās.

— Ja viņš piekāpsies,— Leons apņēmās,— tad es būšu pret viņu laipns. Citādi — lai iet uz dzīvību un nāvi.

Bija pēcpusdiena ap palaunadža laiku, kad vecais kungs piebrauca vienjūga ratos pie sava dzīvokļa durvīm. Piesūcies kā dēle, viņš gulēja ratu stūri izlaidies un sūkāja izdzisušu cigāra galu.

Vecais Kristjānis, kas Leona uzdevumā uzraudzīja vārtus, palīdzēja viņam izkāpt un paziņoja, ka saimnieks vēloties ar viņu tūlīt runāt.

Kutovska kungs sāka lamāties, ka visa muiža skanēja.

— Ko tas puika iedrošinās? Vai es esmu viņa zābaku tīrītājs, ka es ļaušos viņa izsmieklam? Lai viņš tikai piesargās! Es viņam pierādīšu, kas ēsma un ko es zinu!

Kristjānis izbijies aizskrēja projām, paziņot, lai novērstu lielāku nelaimi, Par laimi tuvumā nebija neviena, kas varētu dzirdēt nekaunīgos vārdus.

Kutovskis, piešus skandinādams, iegāja istabā izgulēties.— Viņš aplūkoja sevi sadauzītajā spogulī un tad garākā monologā pierādīja, ka turpmāk viņš uzlūkojams par īsto Halevicas īpašnieku»

Tad viņš sāka ēst šķiņķa atliekas, kas kopā ar vikses podiņiem, netīrām spēļu kārtīm, tabakas bundžu un cūkas pūšļiem gulēja uz galda. Pēc tam viņš nosvieda uz dīvāna pāris tukšas aius pudeles un gribēja patlaban apgulties uz vecā, čīkstošā dīvāna, kad atvērās durvis ur» ienāca Leons.

— Pie manis nākot, jāklauvē, mans dēls!— vecais viņam uzsauca.— Turpmāk tu to iegaumē.

Leons neteica nekā, tikai aizslēdza durvis un iebāza atslēgu kabatā,

— Tā, krusttēv,— viņš sacīja,— tagad mēs runāsim,

Viņš bija nopietni laipns, kas vecajam nepatika. Bet ne velti viņš bija dzēris, lai būtu vairāk dūšas.

— Tas pareizi, mans dēls,— viņš teica un apsēdās dīvāna stūrī,— tu nāc izlūgties piedošanu no sava vecā tēvoča. Ievērojot mūsu attiecības, neko citu no tevis ari negaidīju.

— Es tev atgādinu, mīļais krusttēv,— Leons teica,— ka tu vēl esi manā dienestā.

— Ko — dienestā?— vecais smējās.— Par tavu dienestu es pasmejos,

Un viņš smējās,

— Es tev negribu pārmest, ka tu pirmajā dienā, kad es pārbraucu, piedzēries; es varu iedomāties tās jūtas, ko tu pārdzīvoji. Es tikai tev prasu: vai tu gribi pirms izgulēties jeb vari man tūlīt atbildēt un dot vajadzīgos paskaidrojumus?

— Ko tas nozīmē: varu?— vecais atsaucās,— es arvien varu visu, varu arī atbildēt... Tikai jautājums, vai man tas patīk.

— Labi,— Leons sacīja,— tad es stāvu še kā tavs pavēlnieks un tev jāpieceļas.

— Kas man jādara? Ko?

— Augšā!— Leons sacīja un, dīvānu aiz viena gala pacēlis, viņš veco nosvieda zemē, it kā kaķi no spilvena nopurinot. Tad viņš spēra vecajam dīvānam ar kāju, ka tas krakšķēdams salūza.

Vecais, pret galdu atsities, uzlūkoja savu radinieku ar niknu skatienu kā satracināts zvērs.

— To es neaizmirsīšu,— viņš, zobus griezdams, sauca.

— Es redzu, ka no tevis nekā neizdabūšu.— Leons teica.

— Tu negribi atbildēt par saviem darbiem... Par to ari tagad nav runa... Tu esi daju no manas mantas izpostījis, un ar atliekām man būs jāiztiek, kā nu varēšu... Par sīkumiem es dabūšu ziņas no Šūmaņa un grāmatveža; cik es vēroju, tad man jau tagad iemesla diezgan, ja būtu vajadzība, tevi nodot tiesai.

— Arvien labāk, arvien labāk,— vecais nicīgi smējās, gar cūku pūšļiem darbodamies.

— Bet nedomā, ka tas mans nolūks,— Leons turpināja.

— Mūsu radniecība man gan puslīdz vienaldzīga... Vairāk kauna, kā tu manās mājās šajos četros gados esi padarījis, tu vairs nevari padarīt... Arī mūsu vecās draudzības piemiņa mani nekavētu... es par to jau esmu diezgan dārgi samaksājis.— Iemesls ir pavisam cits!

— Tā man ari liekas,— vecais zobojās.

— Redzi, krusttēv, no vakar vakara tu man liec nojaust, ka es būtu tavā varā, ka tev tikai kas jāsaka, lai mani iznīcinātu. Tā tu laikam domā... Bet tu maldies, mīļais krusttēv... Tu domā, ka tev arvien vēl darīšana ar vieglprātīgo zēnu, kuru tu toreiz varēji pavedināt uz visādiem nedarbiem, un tev nav ne jausmas, kas tagad tavā priekšā stāv... Vai tu zini, krusttēv, kas ir desperadol— Tas ir cilvēks, kurš zina to lielo dzīves gudrību, ka viņam pasaulē nav nekā, ko zaudēt, ja tas par savu darbu un nodomiem gatavs jebkuru brīdi atdot dzīvību... Un kaut arī tas, ko viņš grib, būtu tikai bikšu poga... Kā tāds desperado es pārnācu dzimtenē, un, ja tu tūlīt nebeigsi ņirgāties, es tevi nositīšu kā suni!

Viņš pacēla dūri pār vecā galvu. Tēvocis atkāpās soli atpakaļ.

Leons smiedamies sabāza rokas kabatās.

— Tas bija tikai piemērs, mīļais krusttēv,— viņš teica.— Jānotiek tam, ko es gribu — jeb citādi velns lai parauj... Un nu klausies tālāk... Kad es apņēmos braukt uz mājām, tad es zināju it labi, kādā peļķē man būs jābrien. Bet tad es aplūkoju savas pistoles. Man ir divas ļoti skaistas pistoles, mīļais krusttēv... Es viņas nepaņēmu līdzi, jo patlaban man tās vēl nav vajadzīgas... Un es domāju: šie uzticamie draugi mani glābuši no dažas labas nepatikšanas, kur bija runa par dzīvību un nāvi,— kāpēc lai es tiem ļauju muļķīgajā Eiropā sarūsēt, kaut arī tur būtu runa tikai par bikšu pogām... Un tāda bikšu poga esi arī tu, mans mīļais tēvoci... Negribu tevi apvainot... Bet tā tas ir... Es gribu, lai tu turi muti! Es gribu, lai tas sasodītais notikums, tu gan zini, kurš,— paliek aprakts uz visiem laikiem... Bet, ja viņi nāks gaismā,— ja es dabūšu zināt, ka tu kaut mazāko nieku esi izpaudis, lad es paņemšu vienu no savām skaistajām pistolēm un tevi nošaušu... Vai tu man tici?

— Nejokojies,— vecais stostījās un pašķielēja uz durvju

pusi.

— Nebaidies,— Leons smējās,— es jau tev teicu, ka man tagad ieroči nav klāt... Acumirklī man to vēl nevajag.— Un atrast jau tevi atradīšu, kaut tu būtu nezin kur... Man būs velnišķīgs prieks, tevi medījot... To tur iemācās, tēvoci,— vai tu man tici?

Vecais atspiedās pie palodzes un beidzot gribēja runāt.

— Kā tu vari būt tāds?— viņš beidzot sacīja.— Es jau tevis dēļ eju caur uguni un ūdeni. Tevis labā es ļautu sev pat roku nocirst — un tu cel pret mani dūri, draudi man ar pistoli un atriebību.

— Tikai tai gadījumā... tu zini,— Leons viņu pārtrauca.

— Kādas aizdomas!— vecais turpināja.— Kāda neuzticība!.. Es arvienu esmu klusējis kā kaps... Drīzāk es sev būtu mēli nokodis, nekā ko izteicis... Esmu pūlējies un mocījies četrus gadus. Un tā ir tagad mana alga. Tā ir tagad mana alga!

Viņš tikko nesāka raudāt.

Leons gaidīja, kamēr viņš nomierinās, tad teica savus turpmākos nodomus.

Jau šovakar tēvocim bija jāaiziet no muižas un rīt no šī apgabala.— Gadījumā, ja viņš nekā kaitīga nedarītu, viņam Varšavā vai Viļņā, vai citur kur aiz robežas — vietu viņš var pats noteikt — izmaksās mēneša algu, kas viņam dotu iespēju puslīdz labi dzīvot.

Vecais piecēlās.

— Kad jājūdz rati, tēvoc?— Leons jautāja, durvis atslēgdams.

Vecais sacīja, ka viņam tikai vēl jāsakravājot lietas un jāatvadoties no dāmām, bet, ja viņam ļautu vēl drusku izgulēties.--

— Guli, guli, grēciniek,— Leons sacīja, viņam uz pleca sizdams, un, kad tēvocis aiz sajūsmas vai aiz bailēm nevarēja pakustēties, viņš to saņēma zem padusēm, aizveda līdz gultai, apguldīja un apsedza ar vecu mēteli, kas karājās pie gultas; tad viņš aizgāja ,«Palomu» svilpodams.

Pirms Leons sēdās pie rakstāmgalda, viņš lika Kristjānim uznest pudeli vislabākā vīna un, pirmo glāzi pret jaunības drauga ģīmetni pacēlis, viņš, zobus sakozdams, sacīja:

— Lai dzīvo rupjība! Šodien tā mūs abus glāba 110 pazušanas.

Bija vakars, kad piebrauca rati no Ūlenfeldas.

Leonu pārņēma bailes un prieks. Tik drīz viņš nebija gaidījis drauga apciemojumu.

Ulrihs sirsnīgi spieda viņam roku un tā iznīcināja aizdomas, kas pēdējā brīdī viņam uzmācās. Bet viņa seja bija slimīgi bāla, un viņa acis mirdzēja kā drudzī.

— Tu neesi vesels,— Leons sacīja. Viņš lasīja drauga sejā lielu iekšēju saviļņojumu.

Tur bija vainīga Felicita un viņa atgriešanās no svešuma.— Tas nebija grūti uzminams.

— Ļauj man mierīgi pasēdēt,— Ulrihs sacīja, dūri kreisos sānos spiezdams,— man tūlīt būs labāk.

Atspirdzinājumus viņš nepieņēma, tikai ieelpoja smaržīgo vakara gaisu, kas plūda pa logu no dārza.

Leona sirds sažņaudzās, lūkojoties uz draugu, kas tik nevarīgi sēdēja dīvāna stūri. Cik daudzreiz viņi tur nebija abi sēdējuši un pārrunājuši savus nodomus.

Arī precēšanos viņi bija daudzreiz pārsprieduši. Tikai divas draudzenes vai vislabāk divas māsas viņi toreiz gribēja precēt, lai nezaudētu nekā no sirsnības savās attiecībās...

Viss bija tāpat kā toreiz; sienāži čirkstēja, un harmonikas skaņas virmoja klusā tālē.

Un tomēr viss bija citādi!

— Bet tagad viņš ir te,— iekšēja balss Leonam teica,— un es viņu vairs nelaidīšu projām.—

— Nu tu zini, kā te iet,— Ulrihs sasliedamies teica,— nekā laba jau tu gan nebūsi atradis.

— Es atradu visur lielu nolaidību.

— Es nezinu, vai drīkstu tev dot padomu: veco, cik ātri vien īespejams, atlaist. Tev varbūt jāievēro draudzības vai radnieciskas saites. Bet tomēr tas daudz neko nelīdzēs.

— Viņš jau ir projām,— Leons atbildēja.

— Vēl labāk,— Ulrihs sacīja.— Lielāko kļūdu viņš izdarījis pagājušo sestdien, leišu strādniekus aizdzenot.

— Es tagad esmu gluži bez padoma,— Leons teica.— Ja man kāds brīnums nepalīdzēs, tad visa pļauja ir pagalam.

— Tur nemaz nevajag būt brīnumam,— Ulrihs atbildēja ar veco smaidu uz lūpām; viņš ikreiz zināja padomu.— Es jau pirms dažām dienām rakstīju kapteinim Losovam Minsterbergā un lūdzu, lai viņš tev sūta palīgus. Viņš domā, ka to varēšot, un rit agri divdesmit pieci kareivji ar maniem zirgiem atbrauks tev palīgā.

Leons bija laimīgs. No šī acumirkļa viņš cēlās augšup. Viņš

,> neicīgi satvēra Ulriha roku, Bet tas sakoda zobus un lēni vilka

. oku atpakaļ.

— Es nu gan nebraucu šurp, lai tev to pateiktu,— viņš « sāka.— To jau es varēju ari atrakstīt.,. Bet mums daudz kas lipārrunā, ko papīram nevar uzticēt. Tavs paredzējums diemžēl

piepildās... Mūsu draudzībai ir gals.,. Starp mums ir mana ,teva... Manai laulībai jāupurē mūsu senā draudzība.

Leons viņu uzlūkoja ar stingušu skatienu, nevarēdams izteikt

ne vārda.

— Saproti mani pareizi.— Ulrihs turpināja, vārdus ar pūlēm izrunādams,— es tevi mīlu tāpat kā senāk, tas man tev nav divreiz jāsaka. Es baidos, ka šī šķiršanās nesalauž manu dzīvību. Un tomēr tam tā vajag būt.

— Tādēļ, ka tava — tava sieva tā grib?— Leons prasīja ar rūgtumu balsī.

— Nesaki, ka esmu nespēcīgs,— Ulrihs atbildēja,— nesauc mani par sieviešu vergu... Es vēl nekad savā mūžā neesmu sievietēm padevies.., nekad to arī neiemācīšos.., Bet esmu radis paklausīt savai sirdij... Un tā prasa, lai es tai sievai, kura nes manu vārdu, kuras bērns tagad ir arī manējais, lai es tai dodu to, ko esmu viņai parādā.

Leons gribēja dzirdēt, kā viņa noklausījusies ziņu par viņa atgriešanos, bet viņš kaunējās draugam vaicāt,

Bet draugs pats sāka stāstīt:

— Es nebūtu domājis, ka tava pārnākšana varētu Felicitu tā uztraukt: viņa taču dzīvo tādā steigā un tik drīz visu aizmirst. Es jau domāju, ka viņa būs Rādenu aizmirsusī... Viņa reti par viņu runā un aizmirst pat viņa piemiņas dienas..., Arī es šos divus gadus apdomīgi pūlējos pierādīt tavu nevainību šai nelaimīgajā divkaujā, jo es šo divkauju uzskatu par nelaimi... Viss bija velti... Vakar viņa gandrīz paģība, kad es izstāstīju, ka tu esi pārbraucis,.. Es jau baidījos, ka viņa nepaliek nopietni slima... Visu nakti viņa sēdēja pie zēna gultas un runāja ar to... Uz rīta pusi es viņu gandrīz ar varu aizvedu, jo citādi zēns nemaz nedabūtu gulēt... Leon, nedomā, ka tas viss mani būtu ietekmējis, ja man pašam nebūtu jāatzīst, ka viņai taisnība.

Leons klusēja. Ko viņš arī neteiktu, viss būtu liekulība,— un tā viņam riebās.

Ulrihs turpināja:

— Kad viņa bija nomierinājusies, es viņai izstāstīju mūsu sarunu un to, ko tu teici par mūsu attiecībām... Es viņai gribēju ar to pierādīt, ar kādu apdomu tu domā par viņas dvēseles stāvokli.., Bet iznāca gluži otrādi, Sevišķi tas, ko tu teici par bērnu, viņu uzbudināja vēl vairāk... Piedod, mīļais, ja es būtu

kādu neveiklību izdarījis,— man bija tikai labs nolūks... Kādēļ lai es tev atkārtoju, ko viņa dusmās par tevi sacīja?.. Tas tik uzplēstu vecās vātis... Tu man vari ticēt, ka es protu izšķirt pārspīlējumu no sāpēm, Bet tās ir patiesas, un, kad viņa saka: «Kā lai sniedzu tev roku, zinādama, ka tu esi tajā turējis tā cilvēka roku, kas nonāvēja mana bērna tēvu?», viņai taisnība un vēlreiz taisnība... To man vajadzēja visu pārdomāt, pirms liku saistīt viņas likteni ar savējo. Nu tas noticis, un nu piepildās tavi vārdi: «Tev jāizvēlas — mani vai viņu.»

Ari Leons tagad klusēja. Viņa gara acīm parādījās Felicitas tēls.

Kā viņa iedrošinājās viņam nolaupīt to, kas tam bija dārgākais pasaulē? Un vēl ļaunāk: viņai bija taisnība. Bija tikai brīnišķīgi, ka viņa, kas līdz šim visu darīja tikai pa pusei, kas bēga no katras apņemšanās, tagad gandrīz bija stiprāka par viņu. Zināms, viņai jau nebija jāzaudē draugs...

— Es tev pateicos, draugs,— Ulrihs turpināja,— ka tu mani nenožēlo un neizsmej... Arī tava pretošanās mums nekā nelīdzētu... Apstākļi ir nepielūdzami, un, ko mēs darām, tas ir tikai dabiski.

— Dabiski,— Leons atkārtoja, caur logu lūkodamies. Ja Ulrihs būtu zinājis, ka viņš sacīja patiesību!

— Tad man, tā sakot, atliek tikai rakstīt testamentu. Ja tev mani vajag, es būšu klāt... Dienu vai nakti, laimē vai nelaimē... Tas pats par sevi saprotams... To pašu es sagaidu arī no tevis — un kaut mēs arī satiekoties viens otram tikai roku spiestu.

— Kā tu gribi,— Leons sacīja; viņa sirds sažņaudzās, drauga vārdus klausoties.

Ulrihs sēdēja taisni, katru vaibstu valdīdams. Viņa acis vēl arvien vērsās pret draugu. Pat ne balss tam netrīcēja.

— Jā, un vēl ko, mīļais,— viņš turpināja,— Pirms mēs šķiramies, man tev vēl kas jāizskaidro un jālūdz piedošana. Tu atradīsi savās grāmatās kādu summu, kas tev liksies nesaprotama: «Procenti no —» un mans vārds.

Leons klusēja,

— Visa summa būs pavisam sešdesmit seši tūkstoši un kādi simti mārku... Ka tev nav liekas naudas, to tu pats zini... Man bija jāgādā, lai tavs kuģis nenogrimst,— tāpēc es devu no paša līdzekļiem, lai varētu to noturēt virs ūdens... Piedod man šo krāpšanu un nepateicies man.— Tev nav man jāpateicas,— viņš atkārtoja pieceldamies, kad Leons gribēja viņu apkampt.— Kas man pieder, tas ari turpmāk ir tavā ziņā. Tas jau starp mums pats par sevi saprotams. Nu, daudz laimes, un dzīvo

vesels!

Viņš gribēja ātri aiziet, bet pēkšņi viņam uznāca krampji, kurus Leons jau pirms pāris minūtēm bija manījis. Viņš pakrita uz dīvāna. Acis iepletās, pulss apstājās, un viņš zaudēja samaņu,

Leons pazina šīs lēkmes jau no bērnības un zināja arī pretlīdzekli. Leons saķēra Ulriha galvu savās rokās un sāka galvas ādu ar pirkstu galiem masēt. Jau pēc dažiem mirkļiem Ulriha acis atguva spožumu, asinis sāka deniņos riņķot, un viņš atmodās no nemaņas.

— Pateicos, draugs,— viņš piecēlies sacīja, sāpīgi pasmaidīdams.— Tātad es vēl piedzīvoju, ka tu man aizdzini baltās pelītes.

Viņš paņēma cepuri.

Leons lūdza, lai viņš atpūšas, bet Ulrihs atteicās.

— Kādēļ kavēties,— viņš teica,— mēs tikai uztrauktos vēl vairāk.

Rau vēl stāvēja pie durvīm.

Vienu acumirkli viņa šaurā, baltā roka gulēja Leona cietajā saujā, tad viņš izrāvās.

— Un sveicini savējos,— viņš teica, ratu pārsegu aizkabinādams.

Zirgi traucās uz priekšu, un rati aizripoja pa čirkstošām smiltīm vakara krēslā.

Leons iegāja savā darba istabā. Asaras aizmigloja viņa acis.

— Esi prātīgs'— neraudi kā veca meita,— viņš mierināja pats sevi.

Tā bija pareizi — tā vēl varēja visu par labu griezt.

VIII

Pēc visa notikušā Herta sirds dziļumos jutās vīlusies.— Viņai gandrīz likās, ka viņa būtu savas rūpes veltījusi necienīga cilvēka labā. Kā augstprātīgs grēcinieks, nopietns un grūtsirdīgs, kuru no soda atpestīt ir katras sievietes lielākais prieks, viņš tēlojās viņas gara acīm, bet, kad viņa to redzēja, viņš bija tikai rupjš, pašmīlīgs lauku muižnieks, resnu kaklu, platiem pleciem un -ļoti vienkāršu valodu, kas gan ikreiz prata trāpīt naglai uz galvas.

Arī tas, kā viņš uzsāka savu saimniecību, atšķīrās no viņas tēlotās ainas. Patiesās dusmās viņam vajadzēja neuzticamos kalpus ar rīkstēm rokā padzīt — viņam vajadzēja spriest tiesu par atkritējiem un tos, kuri bija uzticami, vajadzēja pagodinat un atalgot. Bet, kad viņas sapņi piepildījās, viss notika pārāk ikdienišķi Viņš lamājās, ierēdņi staigaja apkārt kā nopērti suņi, un viņai pašai neviens neprasīja padomu,

Pat ienīstais tēvocis, kuram viņa bija nolēmusi karātavas, aizgāja gluži vienkārši.

Otrā rītā pēc azaida viņš ienāca ar augstu apkakli, dzeltenā pikē vestē, pie kuras karājās pulksteņa ķēde ar kuiļa ilkņiem, un skaidroja, ka gribot no dāmām atvadīties, jo viņš meklējot plašāku darba lauku. Polijā, kur agrāk bijušas viņa paša muižas, esot lieli zemes gabali gluži neapstrādāti, trūkstot pārvaldnieku, kam būtu pazīstami visi jaunāko iaiku paņēmieni zemkopībā.

To viņš visu stāstīja ļoti pašapzinīgi un pie tam glaudīja savu pelēki zaļo bārdu, bet viņa acis arvien lūkojās uz durvīm, it kā viņš bītos, ka Leons neienāk un neizjauc viņa spīdošo atvadīšanos.

Vecāmāte bija diezgan laipna un mierīgi klausījās vecā nelieša melus, Ella gleznoja savu kanvu, un Herta varēja viņam izrādīt nicināšanu, tikai plecus raustīdama, bet par to viņš nekā neiztaisīja.

Beidzot viņš vēl iedrošinājās lūgt dāmu ģīmetnes un novēlēt viņām skaistus līgavaiņus.

Tas Hertai bija par daudz.

— Savas ģīmetnes es dāvinu tikai tādiem, kurus cienu,— viņa teica pieceldamās,— un, ja es reiz precēšos,— es gan to vēl nemaz nezinu —, tad es izmeklēšu sev līgavaini, kas nemaz nerunā ar tādiem cilvēkiem kā jūs, Kutovska kungs.

Tā, nu viņš bija dabūjis savu tiesu. Pat vecmāmuļas pārmetums nekā vairs nevarēja labot.

Viņš, nicīgi smaidīdams, palocījās un teica, viņš jau arvien domājis, ka Hertas jaunkundze viņu nevarot ieredzēt, bet tas neko nekaitot... Tagad, kad īstais saimnieks esot pārnācis, viņa drīz jutīšot, ko nozīmē svešumā dzīvot un kāds uzticams draugs viņš tai esot bijis.

Herta nolaida acis. Bet labā vecmāmuļa, kā sargādama, aplika roku viņai ap kaklu.

Tad viņš aizsmēķēja cigāru, iebāza dažus sviestmaizes riecienus kabatā, noslaucīja pāris asaras un, kad Ella, maigā bezrak-stura meitene, viņam ļāva noskūpstīt pieri, viņš atvadījās kā goda vīrs un galants kavalieris.

Herta staigāja visu priekšpusdienu apkārt, it kā viņai pašai būtu notikusi liela nelaime un, tikai dzirdot, ka Leons, smiedamies pie pusdienu galda, teica mātei: «Es vecajam krusttēvam iedevu vieglas kājas,»— viņa sajuta apmierinājumu un pārlieci-najās, ka pasaule tomēr nav tā vieta, kur netikumi paliek nesodīti, kā viņa jau gandrīz gribēja domāt.

Viņas attiecības ar pārnākušo saimnieku drusku uzlabojās. Ēdot viņš to dažreiz jokodams uzrunāja un arī viņas pretrunas noklausījās laipni; pat likās, viņš bija aizmirsis viņas apvainojumu.

— Viņš mani vēl neuzskata par pieaugušu sievieti,— viņa domāja ar rūgtumu sirdī, un nodoms lūgt piedošanu galīgi aizmirsās.

Pēc pusdienām viņš kā arvien droši un jautri pienāca viņai klāt un teica:

— Bet nu, mazā, tagad rēķināsim.

Viņu pārņēma lepnums. Lielais brīdis reiz bija pienācis. Viņš bija spiests viņas darbu uzlūkot nopietni. Ja viņa būtu zinājusi, ka vecā māte viņam īsi pirms tam jautāja, kādē| viņš Hertai nepaglaimojot un nepalūdzot rēķinus, tad viņa gan nebūtu jutusies tik lepna.

Tomēr viņas grāmatas bija labā kārtībā. No vakarrīta viņa nēsāja zilās grāmatiņas pie sevis, viņai tikai trūka drosmes viņam tās pasniegt.

Viņam pretī sēdēdama, viņa tam nosarkusi rādīja savus varoņdarbus.— Viņa bija nobarojusi divpadsmit tītarus un desmit no tiem pilsētā pārdevusi; viņa bija Minsterbergā pārdevusi astoņdesmit cāļus un dabūjusi sešdesmit piecus feniņus gabalā; visas atlikušās olas kāds tirgotājs bija mājās uzpircis, tā ka nevienu saplēstu nenācās atvilkt; par nobarotām zosīm līgums bija jau gandrīz noslēgts, tomēr kādu daļu vajadzēja barot, tās vēl bija turamas.

Tad viņa pārgāja uz dārzkopību. Svaigas dārza saknes sūtīja katru sestdienu uz Minsterbergas tirgu, bet ar tām viņa gandrīz nemaz nevarēja ar zemniekiem sacensties. Viņai bija citur labāki panākumi. Viņa bija iegādājusies vairākus dučus meldru kurvīšu, kurus kāds neredzīgs vīrs viņai pina par divdesmit feniņiem gabalā. Šos kurvīšus glīti izlika ar lapām, piepildīja ar zemenēm vai ķiršiem un tad ar piena puisi Minsterbergā pārdeva, kur viņas ogu kurvīši jau bija labi pazīstami. Pēc trim dienām kurvīšus atkal paņēma, bet, kas arī kurvīšus gribēja paturēt, tam bija jāmaksā trīsdesmit feniņi vairāk, no kuriem pārējos desmit feniņus atkal dabūja neredzīgais.

Iekaisusi dedzībā, izspūrušiem matiem un trīcošām rokām, viņa sēdēja un stāstīja. Viņa būtu labprāt pierādījusi savus panākumus ar skaitļiem, bet viņa varēja šķirstīt, cik gribēja, skaitļi viņas acīs juka un plūda kopā.

Stāstot viņa ievēroja, cik nopietni viņš to uzlūkoja. Laimes

«

sajūta sažņaudza viņas kaklu, bet viņa savaldījās un vēl sirsnīgāk, vēl dedzīgāk stāstīja tālāk.

Nu nāca pati galvenā lieta — piensaimniecība. Te nu viņa gan nebija darījusi visu, jo tā bija pa daļai tēvoča ziņā, bet viņa slēpās aiz šūmaņa un viņu tik ilgi apstrādāja, kamēr viņš tai darīja pa prātam. Mēģinājums sūtīt krējumu pudelēs uz Kara-ļaučiem nebija izdevies, toties viņa bija atradusi salda krējuma sviestam Berlīnē labu pircēju, tā ka labāku nevarēja vēlēties.— Tomēr rīta pienu vēl pēc veca ieraduma sūtīja ar zirgiem uz Minsterbergu, un viņa ar lepnumu varēja atzīties, ka Halevicas augļu kurvīši bija vairojuši ari piena noņēmējus, Par nokrejota piena izlietošanu viņa vēl strīdējās ar cūku kopēju. Viņa bija dabājusi no Stoltas muižas siernieka recepti sieru siešanai, un moderniece prata ar to labi rīkoties, bet cūku kopējs prasīja visus atkritumus sev, lai gan viņš dabūja drabiņas no alus darītavas. Herta uzskatīja šo prasību par bezkaunīgu un lūdza, lai Leons to atraida.

Tā, nu viņa bija beigusi. Ar lepnumu viņa nolika zilās burtnīciņas viņam priekšā un aizgāja pie vecāsmātes, kas visu bija ar sajūsmu noklausījusies.

Viņš piegāja viņai klāt un, laipni smaidīdams, saņēma viņas mazo, čaklo rociņu.

— Tu esi krietna meiča,— viņš teica,— es tev ļoti pateicos.

Tas bija viss. Ka viņa savu darbību var turpināt, to viņš

neteica.

Viņa izskrēja laukā atvēsināt sakaitušos vaigus. Viņa pūlējās valdīt asaras. Pašapziņa, kas viņu bija pārņēmusi, tagad bija nomākta un it kā pazemota. Viņa bija gaidījusi ko brīnišķu, ko neizteicamu. Ko? Viņa pati nezināja —, bet tik niecīgai viņas algai tomēr nevajadzēja būt. Obeliska tuvumā viņa satika Ellu, kura veda vecāsmātes mopsi, piesietu zilā zīda lentē, pastaigāties, kaut gan tas nemaz nebija vajadzīgs,

Viņa steidzās pie Hertas un stāstīja viņai, ka notikusi briesmīga nelaime, visa viņas nākotne esot apdraudēta, un viņa laikam nonāvēšoties.

— Kas tad noticis?— Herta jautāja.

Kristjānis viņai stāstījis, ka no rīta uz tēvoča Kutovska galda bijusi aizlīmēta viņai adresēta vēstule, un tagad tā esot pazudusi.

— Kas tad tur par nelaimi?— Herta iesaucās.— Tev taču nav ar to nelieti nekādu noslēpumu?

Ella nosarka un stostījās: noslēpumu gan neesot, bet tēvocis esot arvien bijis laipns, un, kad viņa pēdējo reizi ar Kurtu

Hrenkenbergu satikusies, viņš solījies ar tēvoci atsūtīt viņai sacerēto dzeju.

— Klausies, mēs vairs nebūsim draudzenes, ja tu darīsi muļķības,— Herta noteica un pagrieza Ellai muguru.

Bet Ella viņu apskāva, vaimanāja un lūdzās. Tikai šo reizi lai viņa palīdzot. Viņa tā vairs nekad nedarīšot. Un kad viņa šo solījumu apstiprināja ar skūpstu un rokas spiedienu, Herta apsolījās viņai palīdzēt.

Vispirms vajadzēja aplūkot vietu, kur vēstule redzēta. Herta gāja cauri krūmiem uz muižkunga dzīvokli, Ella sekoja viņai, trekno mopsi līdzi vezdama.

Muižkunga dzīvoklis, kā arvien šai laikā, bija tukšs un tāpēc arī aizslēgts; viņām bija jākāpj pa logu.

Herta kāpa kā vāverīte; viņa uzņēmās vadību un vilka arī trīcošo Ellu sev līdzi. Mopsi, kuru nevarēja līdzi uzvilkt, atstāja ārā, un tas rēja kā traks, pazudušai saimniecei pakaļ noskatīdamies.

Abas meitenes bija Šūmaņa istabā, kur oda pēc sīpoliem un petrolejas; pirmais vagars bija vecpuisis, viņš ēda savu maizi un vārīja sev ēdienus uz petrolejas vārāmā.

Ella aiz bailēm tikko varēja nostāvēt kājās, arī Herta juta, ka sirds pukst strauji. Viņa gan citām reizēm nebaidījās no pārgalvībām, bet, kopš Halevicas saimnieks bija pārbraucis, viss bija mainījies.

Nelūkodamās ne pa labi, ne pa kreisi, viņa gāja tālāk. Durvis, kas veda krusttēva atstātā dzīvoklī, bija līdz galam vaļā. Tur bija daudz neredzētu lietu. Vecais dīvāns gulēja salauzts istabas kaktā, gulta bija pacelta stāvus pie sienas, skapja durvis atrautas vaļā — un visas vietas, kuras līdz šim ar drēbēm bija apsegtas, rādīja netīrumus, kas tur pa gadiem bija sakrājušies. Kaktos bija redzami zirnekļu tīkli, un grīdas spraugās ložņāja simtkāji.

Uz galda, kur Kristjānis teicās vēstuli redzējis, gulēja sadauzītais spogulis, pūšļi un izbārstīta tabaka; tur mētājās ari daži raksti, bet meklētā vēstule nekur nebija redzama.

Herta kā policists sāka istabu pamatīgi pārmeklēt. Viņa izvilka galda atvilktnes, lūkojās zem skapjiem un kumodes, kratīja pat garos sapelējušos zābakus, kas stāvēja rindā pie sienas, tomēr nekur nevarēja atrast meklēto.

Uz bērza koka kumodes logu vidū stāvēja vecs apkrāsots un noplūksnājis grāmatu plaukts. Tur bija divas rindas grāmatu, pa daļai sietas, pa daļai brošētas.

Tā bija bibliotēka, par kuru tēvocis tik bieži mēdza stāstīt un ko viņš uzskatīja par bezgala interesantu. «Kad jūs būsiet reiz sevišķi laipnas pret mani, es jūs ielūgšu pie sevis un parādīšu savas grāmatas.*- Bet tā tas palika, jo Hertai nekad nepatika pret viņu sevišķi laipnai būt, Un nu šī slavenā bibliotēka viņai bija vaļā, Durvis bija aizslēgtas, un tik drīz neviens viņas nevarēja traucēt.

Laime bija tik liela, ka pat vēstule aizmirsās. Herta trīcošām rokām tvēra grāmatas un lasīja pirmā sējuma virsrakstu, kas viņas ziņkārību vēl pavairoja: «Karaliene Izabella jeb Madrides pilsgalma noslēpumi*.

Negribēdama kavēt laiku, viņa sāka lasīt teikuma vidū, kā burtnīca iesākās. Ella nosietās viņai līdzās un csatās, pār draudzenes plecu lūkojoties, iegūt arī sev kaut ko no grāmatas, kas, bez šaubām, bija aizliegts auglis.

Rakstnieks stāstīja par jauno, skaisto donu Afvaresu, kam, naktī no viesībām pārnākot, uzbrūk laupītāji, sagūsia viņu un aizsietām acīm ieved greznā noslēpumaini apgaismotā istabā, kur aiz sarkaniem atlasa aizkariem skan brīnišķa mūzika. Un ko vi^š ierauga, kad beidzot iedrošinās atvilkt aizkaru un ielūkoties blakus telpā'?.. Viņš redz zārku, uz kura vāka nolikts galvaskauss, Ap zārku deg sarkanas liesmas, vīraka mākoņi ceļas pret griestiem, un no dūmu mākoņa atskan dobja balss:

«Šai zārkā tevi guldīs tai brīdī, kad tu izpaudīsi to, ko še redzēsi un dzirdēsi,»

Bet ko viņš pēc tam redzēja un dzirdēja,— tas meitenēm palika mūžīgs noslēpums.

Herta dzirdēja suņa rejas un, kā no miega pamodusies, ieraudzīja Leonu uz sliekšņa, Mopsis kā ceļa rādītājs stāvēja viņam līdzās,

Burtnīca izkrita viņai no rokām. Dons Alvaress nogrima mūžīgā tumsā, no kuras viņš patlaban bija izniris.

— Ko jūs te darāt?— Leons smaidīdams vaicāja.

Abas meitenes klusēja.

— Un kā jūs te ietikāt?.. Ella, vai tu man to nepateiksi? Durvis bija aizslēgtas. Kā jūs te ietikāt?

Herta juta, ka viņas zudušas. Bet tad modās spītība.

— Nekliedz un nebiedē Ellu,— viņa pieceldamās teica.— Durvis bija aizslēgtas, un mēs iekāpām pa logu. Tur taču nav ko brīnīties?

— Tā?— viņš teica,— tur nav ko brīnīties? Un ko tad jūs te meklējat?

— To mēs neteiksim,— Herta atbildēja,— tā mūsu darīšana.

— Nu, to mēs redzēsim,— viņš atbildēja,— Mīļā Herta, ar tevi es parunāšos citreiz, tev vēl jāmācās paklausīt. Ella, nāc šurp.

Ella, pavisam nobijusies, neievēroja Hertas mājienus un bailēs izteica visu, ko viņa gribēja slēpt.

— Vēstule?— viņš vaicāja.— Vēstule tev no krusttēva Ku-lovska?

— Jā,— viņa valdīja raudas.

Viņš iebāza roku kabatā un izvilka vēstuli.

— Vai tā?— viņš vaicāja.

Ella elsodama atbildēja, ka tā būšot īstā.

Bet, kad viņš gribēja vēstuli atplēst, Herta turēja par savu pienākumu iejaukties.

— Tu taču negribēsi lasīt cita noslēpumus,— viņa teica.

— To es gribēšu gan,— viņš atbildēja un atplēsa aploksni.

Herta nicīgi pagriezās sāņus.

Viņš lasīja:

«Smaidošās zvaigznes», serenāde.

Kā dziļas cienības pierādījumu Ellai fon Selentīna j-kdzei veltījis

cand. phil. Kurts Brenkenbergs.

Viņš iesvilpās, saplēsa dzejoli smalkos gabaliņos un nosvieda raudošai māsai pie kājām.

— Tā tev būs mācība,— viņš teica, uzacis savilcis,— un, ja tas atkārtosies, tev neklāsies labi.

— Mēs tagad esam atlaistas?— Herta vaicāja, viņu no sāniem uzlūkodama.

— Jā, jūs esat atlaistas,— viņš atbildēja.— Bet vienu lietu es jums vēl teikšu: slepus labāk neejiet svešās istabās.

Herta paraustīja plecus un aizgāja.

Ar 5o rupjo cilvēku viņa vairs negribēja tikties.

Ella tai sekoja, mopsi zilajā zīda lentē vezdama.

Viens pats palicis, Leons skaļi iesmējās.

— Cik nevainīgas,— viņš noteica un iedomājās tās netiklās sievietes, no kurām viņu tagad šķīra okeāns. Un viņš atcerējās arī kādu citu, no kuras viņu nešķīra jūra, bet kuru ļaudis teica tikpat netiklu.

Tad viņš sāka šķirstīt grāmatas.

Bez jau minētLu karalienes Izabellas tēvoča bibliotēkā bija sekojošas grāmatas: Anrī de Koka «Slavenu kurtizāņu dzīves apraksti» franču valodā; «Grāfienes DibarrI noslēpumi» dzeltenās burtnīcās; «Pamācība, kā izlietot brāgu», «Ceļvedis pa Berlīni naktī jeb: kā lielpilsētā priecājas»; «Svētdienas lapa kristīgām ģimenēm», 1841. gada gājums; «Rapša tīrāmā mašīna un viņas nākotne Vācijas lauksaimniecībā»; «Dievbijīgā Helēna»; «Bilžu grāmata vecpuišiem»; «īsa pamācība skatu spēlē»;

«Ziņas par dzelzceļa būvi no Florhingas uz Kirhheimu»; «Ceļvedis pa panoptiku»; «Stāsts pa.r Kaizerveržas tiklajām māsām»; «Zirgu tirdzniecības noslēpumi».

Beidzot tur bija kastīte grāmatu formātā ar uzrakstu: «Dr. Kvalma kopoti darbā». Tajā bija aizmirsts cigārs,

Leons, galvu purinādams, aplūkoja noputējušo papīru kaudzīti.

— Tāda ir mūsu izglītība,— viņš nodomāja.

Tad viņš iesvieda tēvoča bibliotēku krāsnī. Tikai kastīti viņš piepildīja no jauna un atdeva Kristjānim «cītīgai studēšanai».

IX

Izgulējies, bārdu noskuvis un matus sasukājis, ilgodamies pēc savas gaišmatainās sirdsdāmas, filoz. kanci. Kurts Brenkenbergs jaukā svētdienas rītā staigāja pa Vengernas mācītāja dārzu un priecājās par savu izturību, jo vakarējā dzeršana viņam nebija kaitējusi.

Cigāru smēķēdams, viņš gaidīja tīru apkaklīti, kuru māsa apsolīja izgludināt.

— Man gan vajadzēs celt troksni,— viņš sacīja, jo apkalpošanu vecāku mājā varēja tiešām saukt par sliktu. Ja pēdīgi dabūja veļu, tad tā nekam nederēja. No ziepēm un spožuma, kā pie spodrgludinātājām, nebija ne jausmas. Viņš kā students gan zināja, kas pienākas un ka viņš savu ārieni nedrīkstēja novārtā atstāt, jo viņam jau tā nācās katru dienu apkārtējos muižniekos uzturēt cienību pret sevi.

Viņš bija vecākai no mācītāja deviņiem bērniem un deviņpadsmit gadu vecumā iestājies universitātē, lai studētu, kā stāstīja,— vecās un austrumu valodas...

Par šo priekšmetu, ko viņš studēja, skaidrākas ziņas nebija sadabūjamas, jo viņš turēja par nepieklājīgu par tādiem niekiem runāt. Īstenībā neapgāžama patiesība bija tā, ka viņš četrpadsmit reizes bija stājies menzūrā, bez tam vēl viņam bija divi pistoļu dueļi un viņš prata ļoti krietni alu dzert. Tāpat nebija ko šaubīties, ka viņš bijis pie Vestfāļiem otrs un pie Normāņiem trešais šaržētais, kādēļ viņš arī neaizmirsa savam vārdam pievilkt imponējošos krustus.

Viņa pilnais vārds skanēja:

Kurts Brenkenbergs Guestphaliae (xx) Normanniaeque (xxx).

Un tā viņš ari parakstījās uz vekseļiem un parādu zīmēm, no kurām viņa tēvs šad un tad kādu dabūja samaksāt, līdz vecais goda vīrs paskaidroja, ka nu pietiek un zēns vairs nedabūs ne sapelējuša graša. Un tā arī palika, lai gan māte ar asarām acīs lūdza par savu mīluli.

Tēva cietsirdības sekas nebija ilgi jāgaida. Kādā jaukā dienā februāra mēneša beigās dēls pārnāca mājās un paskaidroja, ka vairs neiešot projām.

Viņa mantība bija: brūni dzeltens rūtains apģērbs — žakete par šauru un bikses par platu —, divas korporāciju lentes, ziloņkaula kravates adata ar korporācijas ģerboni, divas niansētu pogas, tāpat izgreznotas, zelta rokas sprādze ar neīstu Georga monētu, melnkoka spieķis, kura ziloņkaula pogā bija iegravēts korporācijas ģerbonis, piezīmju grāmatiņa ar korporāciju ģerboņiem un tukšs naudas maks, uz kura sudraba atslēgas bija iegravēts korporācijas ģerbonis. Viņa čemodānā bija misiņa naglām apkalta studentu dziesmu grāmata, daži vekseļu formulāri un salauzta jūras putu pīpe, bez tam drusku netiras un saplēstas veļas, kurā bija ar krāsotu zīdu ierakstīts vārds un korporācijas ģerbonis,

Māte, labsirdīga, ātra un mazliet neinteliģenta sieviete, ne mazumu brīnījās par šiem raibumiem; bet viņa mīlēja savu dēlu un nekā smieklīga tur nesaskatīja.

Kamēr pārnācējs rādija saviem brāļiem un māsām savus jaukumus, ieradās tēvs.

— Ko tu te meklē?— viņš prasīja,

— Bez naudas neviens nestudē!— skanēja dēla atbilde.

— Nāc manā darba istabā.

Māte neparedzēja neko labu. Viņa pieķērās tēvam pie rokas un slepus glāstīja to. Viņš atraisījās no tās. Divas minūtes vēlāk tēva darba istabā noskanēja divi pliķi un sauciens: «Tēvs, es esmu students*.

Tūlīt pēc tam viņš ienāca — jeb labāk sakot, ielidoja dzīvojamā istabā un paskaidroja, ka viņam tūlīt jāaizceļojot Viņam neesot vairs dzimtenes; lai māte sakravājot viņa mantas.

Lietas nu gan ātri sakravāja, bet pienāca vakars, un Kurts Brenkenbergs vēl arvien bija turpat Arī otrā rītā viņš vēl sēdās pie azaida galda, tēvu nemaz neievēroja un atkal paziņoja, ka tūlīt pēc azaida aizceļošot, jo viņam vairs neesot dzimtenes. Tā tas turpinājās dažas dienas, un tēvs, kaut nožēloja savu pārsteigšanos, tomēr neteica ne vārda.

Kad bija pagājusi nedēļa, viņš saņēma dēlu aiz pogcauruma un sacīja:

— Tā kā tu rīt aizceļosi, tad iedzersim vēl šodien šķiršanās malku Paņem cepuri un nāc.

Kurts neliedzās, un divas stundas pēc pusnakts viņš pārveda godīgo mācītāju, ar kuru sešu jūdžu apkārtne neviena godīga dvēsele neielaidās dzeršanā, kā žēlsirdīgais samarietis mājās un uzklāja viņam uz dīvāna gultu, lai netraucētu māti.

Tagad vairs neviens nedomāja par viņa aizceļošanu. Tēva un dēla attiecības kļuva ar katru dienu sirsnīgākas. Kopš paša atvase viņu pie alus galda bija uzvarējusi, viņš bija atmetis domas viņu pārmācīt un ļāva dēlam, lai tas dara, kā pašam tīk.— Tikai naudu viņš tam nevarēja dot, jo dēls viņu bija par vairākiem gadiem uz priekšu jau iztukšojis. Viņam bija palikuši tikai visniecīgākie ienākumi, kā viņš pats mēdza sacīt.

Ziemu Kurts nodzīvoja pa daļai apkārtējās muižās, pa daļai mājās, kur viņš nebija ne ar ko mierā un mazākos brāļus un māsas pastāvīgi ķircināja. Viņš dzēra, dzejoja, bija laipns vai uzpūtīgs, ka kuru reizi: vai viņam bija darīšana ar dāmām vai kungiem, aizņēmās, kur tik varēja ko dabūt, ģērbās arvienu eleganti, kamēr to atļāva rūtainais apģērbs, kuru Faskesels un Mintmans bija uz parāda pagatavojuši, Viņš sarīkoja teātra izrādes, izdomāja jaunus kotiljona soļus, pasniedza paukošanas stundas un drīz bija vietējai bonvivanu saimei nepieciešams biedrs. Dāmas viņu godināja, kungi bijās no viņa, jo, ja kāds kādreiz uz viņu pašķielēja, tam viņš tūlīt jautāja: «Vai jūs dodat gandarījumu?» Apkārtējie muižnieki nebija bailīgi, gluži otrādi: viņi daudzreiz pierādīja, ka prot savu godu aizstāvēt, bet pret šo uzpūtīgo kausli, kuru viņi uzlūkoja tikai pa pusei sev līdzīgu, tie bija neveikli, un tādēļ neviena pistoļu divkauja nenotika.— Zināms, viņš bija tas, kas katru reizi izturējās kā varonis un beidzot padevās, Pat šie atgadījumi vairoja viņa nesamierināma duelanta slavu.

Viņš pats centās sagrozīt galvas jaunām muižniecēm un bija iesācis ar Halevicas jaunkundzi.

Šai laikā Ulrihs Klecings aicināja viņu par sava padēla mājskolotāju Olenfeldā,— Zēns bija slimīgs un vārgs, tāpēc viņam atlika laika glaimot blondajai namamātei.

Koķeta viņa bija, tas bija taisnība,— kā tad citādi viņa būtu varējusi saistīt jaunos un vecos kavalierus?— Ari ģeniāla viņa bija. Nebēdādama par tenkām, viņa dzīvoja pēc savas patikas. Arī interesanta pagātne viņai bija,— to pierādīja slavenā divkauja.

Bet viņam tā vēl nebija padevusies.

Viņš ari nemaz neiedrošinājās cerēt, ka viņa kādreiz tam padosies. Gandrīz likās, ka viņai patīk viņa glaimi. Dzejās, nopūtas un divdomīgos vārdos viņam nebija jākautrējas. Viņš kaisīja savas lapiņas pa dārzu un māju, paslēpa tās viņas adīklī viii neatgrieztas grāmatas lapās, pat — dūšu saņēmis — nolika divas vai trīs reizes savas dzejas zem viņas gultas spilveniem,

Un arvienu viņa smaidīdama klusēja.

Bet mīlestības sāpes tam it nebūt nekaitēja. Viņš ēda par trim, il/.era par divpadsmitiem, meklēja ķildas ar visiem inspektoriem, la negribēja aizņemties naudu, un vakaros aiz kūtīm un krūmos medīja meitas,—

Un šai brašai dzīvei tagad bija jābeidzas.— Vēl viņš to nezināja, bet jau nojauta. Jo pirms trīs dienām barons Klecings viņam pateica, ka turpmāk viņš neesot vajadzīgs, jo viņa sieva gribot mācīt bērnu pati. Pašam par sevi jau šim notikumam nebūtu nekādas nozīmes, jo Felicitas kundzes domas bija mainīgas, bet viņam dūrās acīs viņas savādā izturēšanās pret viņu.

Viņa bija neparasti vēsa, un, kad viņš savā ierastā garā sāka sūdzēt savas bēdas, viņa jautāja viņam pie kafijas galda:

— Kandidāta kungs, kā šie muļķīgie pantiņi tikuši manā rokdarbu kurvītī?

Tas bija par daudz; viņš domāja, ka viņa to atraida.

Lai būtu kā būdams, viņš nebija tas virs, kas sieviešu iedomu dēļ mēdz ilgi galvu lauzīt. Vakar vakarā viņš bija ļoti jautrs, Minsterbergā ar tēvu dzerdams. Saule spīdēja gaiši, un mīlestības pasaulē netrūka.

Ja viņam būtu bijusi tīra apkaklīte, viņš būtu juties gluži laimīgs.

Viņš iegāja patumšajā priekšnamā, kur vecākā māsa Lote, vāja gaišmate, uz lielas tīnes gludināja veļu.

— Vai es drīz dabūšu pieklājīgu audekla gabalu, ko aplikt ap kaklu?— viņš uzkliedza.

Viņa klusēdama pasniedza brālim apkaklīti.

— To tu sauc par apkaklīti?— viņš bļāva, apkaklīti ap pirkstu tīdams.— Tāda lupata esot apkaklīte?

— Gludini pats savu veļu, ja viņa tev nav diezgan laba,— māsa spītīgi atbildēja un pūta gludināmā dzelzī, ka dūmi un dzirksteles skrēja uz visām pusēm,

— Kauna lieta,— Kurts, plecus raustīdams, teica,— tādam cilvēkam kā man jānodarbojas ar dzīves sīkumiem.

— Kāpēc tu nepelni naudu un neturi kalponi?— māsa atcirta.

Atbildes vietā viņš iesvieda viņai apkaklīti sejā; māsa sauca māti,

Tā iznāca baltā nakts jakā, sirmajos matos ietītiem papīriem, dusmīgi rādamās ar trim mazākiem bērniem.

— Vai jūs būs'iet mierā!— viņa uzkliedza,— tēvs mācās šīs dienas sprediķi, un jūs dzīvojat kā pagāni,

3*

67

— Pagāni ir tai ziņā laimīgi, ka viņiem nav jāvalkā tīra veļa, jo viņi labāk staigā kaili,— Kurts atbildēja.

— Tu esi bezdievis!— māte sauca, par dēlu viņa jau sen vairs nebrīnījās.— Palaidnis!

— Palaidnis — palaidnis!— viņš mēdija.

Māte aiz dusmām sāka raudāt, mazākie bērni raudāja Ildzi, un sākās īsta svētdienas slavas dziesma.

Pa to laiku mācītājs Brenkenbergs sēdēja dzīvojamā istabā pie kafijas galda un, ar galvas sāpēm kaudamies, lasīja biezu sprediķu grāmatu.

Viņš bija gadus piecdesmit vecs, liela auguma, platiem pleciem, resnu kaklu un apaļu vēderiņu. Plānos, stipri ieziestos matus viņš valkāja gludi, vidū šķirtus un aiz ausīm atsukātus. Seja bija sārta un varēja iedvest pat cienību.

Pirms divdesmit gadiem vecais Selentīns viņu aicināja savam nevaldāmajam dēlam Leonam par mājskolotāju, lai gan viņš, kā ilgi nosēdējies kandidāts, nebija īsti derīgs šim amatam.— Tomēr vecais Selentīns nebija maldījies. Jaunais mājskolotājs bija stingrs, kā klauns un dzērāju brālis nesalīdzināms un drīz kļuva visiem nepieciešams.

Un, kad Leons labi sagatavots iestājās ģimnāzijā, vecais Selentīns iecēla mājskolotāju par mācītāju Vengernas draudzē, kuras patrons viņš bija.— Kandidāts tūlīt atjaunoja savu jaunības mīlestību, par kuru līdz šim nevienam nebija ne jausmas, un apmetās ar savu paveco līgavu un muižas īpašnieka dāvāto pūru mācītāja muižā.

Liekulība un svētulība nebija šī vīra dabā; viņš bija arī labsirdīgs, bet vai, tai paklīdušai avij, kas modināja viņa svētās dusmas!

Ne par velti stāstīja, ka viņš kādu puisi, kas atstājis pavestu meiču un gribējis aizbēgt uz Ameriku, pēc veltīga morāles sprediķa sagrābis aiz kakla un tik ilgi žņaudzis, kamēr pavedējs zils un melns nometies ceļos un lūdzies, lai laižot vaļā, viņš precēšot meitu un palikšot tepat, lai varētu viņu un bērnu godīgi uzturēt.

Kaut gan viņš draudzē uzturēja stingru kārtību, tomēr pats viņš nemaz nevaldīja savas kaislības un vājības.

Tādēļ arī nākamajā svētdienā viņš, visas draudzes priekšā ceļos nometies, raudādams lūdza Dievu, lai tas piedod viņa un draudzes grēkus.-

Konsistorija jau sen nevarēja veco ieredzēt. Vairākas reizes tā mēģināja viņu atcelt, bet, tā kā bija zināms, ka Vengernas draudze tikumības ziņā stāvēja augstāk nekā citas draudzes, tad viņu arvien atstāja.

Draudze mīlēja savu ganu, jo tā redzēja viņā pati savas vājībās un rupjības.

Šorīt mācītājs Brekenbergs nemaz nevarēja iekalt Dieva vārdus galvā. Viņš bija izvēlējies tekstam sekojošu pantiņu no otrās korintiešu grāmatas: «Kas daudz bija sakrājis, tam neatlika, un kas maz bija krājis, tam nepietrūka». Viņš gribēja tam pievienot mierinājumu par slapjo vasaru, kraupainiem kartupeļiem un vājo pļauju un izteikt prieku, ka Dievs beidzot tomēr devis jauku pļaujas laiku, bet šī «pļāpāšana», kā viņš pats to sauca, viņam riebās. Viņam bija nejēdzīgs garastāvoklis. Lādēties vien gribējās.

— Vai atkal lai tēloju viņiem elli?— viņš jautāja. Bet šo tematu viņš nesen bija pārrunājis,— Jāļauj vātīm sadzīt, tad varēs sākt atkal no jauna.— Arī pastarā diena, Sodoma un Gomora ar aizrādījumiem par Beriīni un sociāldemokrātiem, Betlēmes bērnu slepkavība un kakla sērga — viss jau bija izlietots. ,

Viņš domāja un domāja, bet, jo vairāk domāja, jo stiprāk sāka sāpēt galva

— Lai tik tas puika man parādās,— viņš teica un nikni atgrūda atdzisušo kafijas tasi.

Te atvērās durvis, un Kurts, vēl arvienu bez tīras apkaklītes, smaidīdams ienāca istabā.

— Nu, tētiņ, vai izgulējies?— viņš jautāja.

Vecais draudīgi kratīja dūri.

— Sestdienās es vairs nekad nedzeršu!— viņš kliedza,— Kā lai es svētdien izdomāju sprediķi, kad galva tā rūc?

Kurts noprata, ka šodien ar tēvu nevar jokot, un klusēdams ielēja sev kafiju

Vecais aiztaisīja grāmatu.

Šai mirklī gar logu pagāja melns sievietes stāvs. Priekšnamā atskanēja grāfienes Prahvicas balss.—

Vecais klausījās,

— Taisies, ka tiec laukā!— viņš uzsauca kandidātam. Taisns kā svece, savilktām uzacīm, viņš stāvēja un gaidīja ienācēju.

Kafijas tasi un sviestmaizi rokā, Kurts izgāja pa sāndurvīm. Viņš būtu daudz ko devis, lai varētu kaut ko noklausīties, jo no tā laika, kopš viņš ar mazo Ellu mīlinājās,, viņa sirdsapziņa nebija skaidra.

Mācītāja Brenkenberga un grāfienes Johannas Prahvicas saruna ilga gandrīz veselu stundu.

Jau baznīcā skanēja ērģeles, jau ļaudis gandrīz visi bija sanākuši, un tomēr viņi vēl sēdēja aiz slēgtām durvim un klusu sarunājās. Divreiz mācītāja" kundze pieklauvēja un divreiz tika atraidīta.

Beidzot, kad pulkstenis jau sita pusdesmit, abi iznāca priekšnamā, viņa noraudājusies, sakniebtām lūpām, viņš, zemē lūkodamies un sarauktu pieri.

— Nomierinieties, grāfiene,— viņš sasliedamies teica.— Darīšu visu, ko varēšu, lai viņu glābtu.

Viņa sniedza mācītāja kundzei roku, noglaudīja mazos un izgāja laukā, Kurtu neievērodama.

— Tatāru!— vecais pērkona balsī sauca, tiklīdz durvis bija aizvērušās. Un, kamēr māte viņam palīdzēja apģērbties, viņš murmināja:— Tas tik ir temats! Tas tik ir tematiņš! Tu vari priecāties, vecais puisi!

X

Tai pašā laikā Halevicas kariete piebrauca pie Vengernas vārtiem.

Kungi gāja baznīcā Dievam pateikties par dēla laimīgo atgriešanos.

Abas meitenes baltajās kleitās — vecāmāte stingri lūkojās uz vienkāršību —, cieši saķērušās, gāja pirmās. Leons ar māti zem rokas sekoja viņām. Viņš lēni soļoja uz priekšu. Viņa baltā veste mirdzēja kā sniegs, un breloki, kas karājās pie pulksteņa ķēdes, skanot pavairoja viņa labsajūtu.

Tas tik bija svētdienas rīts! Nopļautie lauki vizmoja kā ar zeltu caurausts tepiķis, pļavās, kur zāle jau bija ataugusi, mirdzēja tūkstošiem rasas pilienu. Ciems vēl tinās liepu ēnā. No sagruvušiem skursteņiem pret debesīm cēlās dūmi, kā vīraks no pateicības upuru altāriem.

Dārzos jau ziedēja kreses un saulgriezes; rudens vēsma šūpoja āru.

Ļaudis, namu priekšā stāvot, noņēma cepures, un bērni izbijušies paslēpās.

— Ejiet baznīcā!— viņš uzsauca vīriem.— Kas dievbijīgi, var atnākt pēcpusdienā, dabūs alu par velti.

Viņš gribēja, lai katrs būtu laimīgs ar viņu un pateicīgs mīļajam Dievam.

Viņš viegli spieda mātes roku.

Māte, ģērbusies melnā zīdā, maigi paskatījās viņam acīs un klusi vaicāja:

— Ko tu gribi, dēls?

Viņš noliecās un noskūpstīja viņai abus vaigus.

Viņa klusēja un slaucīja asaras.

Tai brīdī arī meitenes skūpstījās un bailīgi skatījās apkārt, it ka tām būtu jāslēpj grēks.

— Skaties,— Leons čukstēja mātei,— vecie dzied..!

— Pasaulē ir par daudz mīlestības, kas nezin, kur izplūst,— māte atteica.

— Māt,— viņš smējās,— šīm domām ir bikses kājās!

— Kā tā?— viņa vaicāja.

— Sievietei viņas ir par gudrām.

Mātei šī piezīme izlikās nekrietna, un, uz citu tematu pāriedama, viņa bažījās, ka viņš nepareizi izturoties pret Hertu, viņa paliekot bailīga, varbūt pat būšot pret viņu (auna.

Viņš gribēja ko atbildēt, bet šai mirklī viņi iegāja laukumā pie mazās ciema baznīciņas, kur veco liepu pavēnī bija Selen-tinu gadu simteņus vecie kapi. Gara rinda efejām apaugušu kapu kopiņu, katra iežogota dzelzs treliņiem, stiepās gar baltajiem mūriem, no kuriem tos šķīra šaurs, smiltīm apkaisīts kājceliņš. Liepas klusi šalca, un caur logiem bija dzirdamas dobjas ērģeļu skaņas.

Viņš apstājās un saņēma rokas.

Māte viņu saprata, lēni atvilka savu roku no viņa elkoņa un atkāpās. Meitenes jau bija aizgājušas aiz baznīcas gala.

Viņš juta, ka viņa dvēsele saviļņojas.

No ceturtā gada viņš bija pa šo celiņu staigājis un še atvieglojis sirdi no putekļiem un netīrumiem, kas tai bija pielipuši, nometis pārgalvību un skolnieka bēdas, spītību un jaunekļa tieksmes, varaskāri un dzīves rūpes vīra gados, pat to saldo, noslēpumaino «kaut ko», kas tagad bija zudis. Senču kapus redzot, viņu ikreiz pārņēma bijīgas trīsas; senču pīšļu priekšā galvu noliecis, viņš tīrs un brīvs varēja ieiet Dievnamā.

Un tomēr šīs jūtas, kas tagad viņā pēkšņi atdzima, šoreiz ne ar ko nebija salīdzināmas: nekad viņa sirds nebija tik dziļi aizkustināta kā šoreiz. Brīnīdamies viņš domāja, kā viņš varējis panest smago slogu, kas visus šos gadus viņu nospieda, un kuru līdz šim bija nekurnēdams nesis... Tikai tagad, kad slogs bija novēlies, viņš sajuta, cik smags tas bijis, un svētā jūsmā viņš atzina, ka turpmāk varēs justies brīvs.

Viņš satvēra mātes roku, kas līdz šim darbojās ar nezālēm sētas pamata spraugās, un līdzi mātei gāja pie pēdējā — tēva kapa.

Leons Eberhards fon Selentīns.

Vai tam, kas netaisnu mantu krāj savā namā.

Abakuka gr. 3, 9.

Aizgājējs gribēja, lai tā būlb rakstīts uz viņa kapa piemiņas plāksnes.

Viņš reiz bija slavens vīrs, nepārspējams laipnībā un bīstams dusmās, Viņš turēja veselu pulku mīļāko un savam namam par godu notērēja divas muižas, Ellemtāli un Rotvicu... Vecais Klecings, Ulriha tēvs, un grāfs Prahvics, Johannas vēlākais vīrs, bija viņa biedri. Ļaudis stāstīja, ka viņš dzērumā savu vecāko meitu nospēlējis uz kārtīm un grāfs tā viņu ieguvis.

Nu viņš jau septiņus gadus gulēja zem velēnām, un viņa sieva, kuru tas nemaz neievēroja, vēl tagad nopūtās, viņu pieminēdama.

Māte un dēls klusi noskaitīja tēvreizi un slepšus uzskatīja viens otru. Viņa gribēja zināt, vai viņš tēvam piedevis muižas pārdošanu, viņš —, vai viņa vēl arvienu mirušo mīl.

Un tad viņi abi pasmaidīja.

— Pateicos,— viņa sacīja, dēla roku glāstīdama,— es viņu būtu mīlējusi arī tad, ja viņš mūs būtu atstājis trūkumā un nabadzībā,

— Bet kādēļ tu man pateicies?— viņš vaicāja,

— Es tavā sejā lasu, ka tu viņam neko nepārmet,

— Tā jau gan vajadzētu!— viņš atbildēja.— Es iesāku tur, kur viņš beidza.., Nekas, māmiņ, tagad iet atkal uz augšu,,. Man ir labs lozungs, ar ko es visu pārspēju,— tici man, tam ir burvju vara.,.— Kā tas skan, to es labāk neteikšu... Jo tu vaimanātu atkal, ja zinātu, ar ko tas sakarā... Kad mēs pēc pieciem vai desmit gadiem par to kādreiz runāsim, es tev pateikšu, vai tas man ko līdzējis.

Viņi gāja uz ģērbtuvi, kur meitenes tos gaidīja,— Muižas īpašniekiem bija tiesības no šejienes ieiet baznīcā, kur divi pirmie mīkstie un no pārējiem ar augstu ozolkoka atzveltni atdalītie soli bija atstāti tikai viņu lietošanā, Mācītājam jau vajadzēja būt kancelē, jo ģērbtuvē bija tukša. Leons cerēja ar viņu pirms dievkalpojuma sasveicināties un tagad pukojās, ka bija nokavējies,

— Vai tur ir Johanna?— viņš vaicāja Ellai, kad tā pa durvju spraugu ielūkojās baznīcā,

Ella redzēja tikai kandidātu, kas jau sēdēja mācītāja krēslā; viņa sabijās, kā neceļos pieķerta.

— Kas tev kait?— Leons paskatījās viņai acīs.

Šai mirklī Herta aplika roku ap viņas pleciem un uzlūkoja viņu ar naidīgu skatienu,

— Nu, tad iesim!—viņš teica un nopietnu seju devās uz priekšu; viņš zināja, ka, baznīcā ieejot, ļaužu acis versīsies uz viņu.

Pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija Johannas tumšās acis, kas savadi lūkojās viņā un negribēja novērsties.

Vienaldzīgi viņš palocīja galvu, bet |āva, lai abas meitenes un māte iet pirmās, lai viņš varētu nosēsties labi tālu no māsas. Viņš negribēja, ka viņas neizprotamā seja viņu traucē sarunā ar Dievu.

Mācītājs bija nometies ceļos un atspiedis galvu pret kanceles malu. Seja bija rokās apslēpta, draudze varēja redzēt tikai viņa kailo pakausi.

Leons pētoši pavērās viņā.

— Nu redzēsim, kā viņš izturēsies!— viņš domāja; katrā ziņā viņam vajadzēja svinīgi atzīmēt patrona pārnākšanu un raidīt pret debesīm slavas dziesmu. Viņš omulīgi atspiedās pret atzveltni, grieza īkšķus vienu pret otru un bija gatavs klausīties dievvārdus, kas ari viņu pagodinātu.

Saules stari vizuļoja baznīcas logos. Visapkārt valdīja dziļš klusums.

Mācītājs Brenkenbergs pacēla galvu. Viņa acis drūmi nolūkojās draudzē... Tās maldījās no viena pie otra, it kā gribētu citu pēc cita azaidā notiesāt... Skatiens apstājās pie Leona.

— Kas viņam šodien noticis?— viņš domāja un, acis laipni pamirkšķinādams, sveicināja mācītāju. Bet viņš tam neatbildēja.

Lūgšana beidzās. Arī tajā nebija nekā ievērojama...

Bet varenā balss skanēja savādi. Leonam tā atgādināja bērnu dienas, kad sarkanā uztūkusī roka vēl viņu vadīja...

— Mīļā draudze,— mācītājs sāka sprediķi,— es šonakt sapņoju dīvainu sapni. Sapnī es biju Nātans, Vecās derības pravietis, kas ķēniņa Dāvida laikā sludināja dievvārdus un kam bija lemts redzēt Izraeja tautas lielāko greznību... Es biju šis pravietis...

Viņš apklusa un nošņaucās... Kad viņš atkal pacēla galvu, viņa acis iezibējās tik draudoši, ka Ella, Leonam līdzās sēdēdama, neviļus ciešāk pieglaudās brālim.

— Tad man parādījās tas Kungs... visvarenais Kungs, kura vārdu mēs klausāmies ar trīsām sirdī... Tas bija viņš un neviens cits... Viņa bārda liesmoja, viņa acis žilbināja kā saules, uguns mētelis sedza viņa plecus un aizklāja visu apvārsni... Es pakritu ceļos un drebēju bailēs... Vai kāds no jums mani redzējis drebot?.. Vēl neviens... Bet, to Kungu redzot, es drebēju,— nav izteicamas tās šausmas, ko tai brīdī jutu... Ja Dievs maz parādītos tādam Vengernas grēciniekam, kas pa dienu slinko aiz siena šķūņiem un naktīs dzertuvēs spēlē kārtis, tad — nav šaubu — Dieva dusmu elpa to sagrābtu kā viesulis un aiznestu pazemē.

— Sākums ir labs,— Leons domāja; viņš šos mazos jokus pazina un klausoties smaidīja,— bet skatiens, ar kādu vecis, no jauna sākdams, viņu uzlūkoja, nesolīja nekā laba.

— Un Kungs sacīja man,— viņa balss skanēja kā jūras krākšana, kad plosās vētra... Viņš teica: «Nātan, celies un ej pie Dāvida, tava ķēniņa un mana kalpa... Viņš ir (aunu darījis, viņa darbi smird debesīs.»—«Ko tad viņš grēkojis, mans tēvs?» es jautāju... «Ko viņš grēkojis? Kaunies, slinkais priesteri, ka tu to neesi redzējis... Viņš pavedis Urija sievu, un Uriju pašu licis savam karavadonim Joabam pie Tēbu vārtiem nokaut, lai viņa būtu pie viņa un viņš varētu ar to dzīvot kā ar laulātu draudzeni...»—«Protams,» es teicu, «tas ir grēks; bet tu jau zini, kā virs zemes notiek... Varenajiem viss ļauts, tie var laupīt, nokaut, pavest, nepatiesu liecību dot un citādi grēkot, kamēr mazajiem un zemajiem, sevišķi zemnieku dēliem, nav |auts nekas... pat baznīcā ar tabakas maku rotaļāties tie nedrīkst... tas attiecas arī uz tiem ļaudīm, kas sēd pēdējos solos.»

Iestājās dziļš klusums, tikai pēdējos solos bija dzirdams kluss troksnis; puiši bāza tabakas makus kabatā.

Leons vairs nesmaidīja. Rokas nokāris, viņš nemierīgi lūkojās apkārt.

Vecais turpināja:

— «Un vispār, mans Kungs,» es sacīju viņam, «cik drīz es zaudētu savu jauko pravieša amatu un varētu iet ubagot, jo ķēniņiem šai pasaulē nepatīk, ka dem saka taisnību»... Bet tas Kungs sacīja: «Nebīsties. Ko tu dari, to dari manā vārdā»... Tad viņš pazuda... Bet es apjozu savus gurnus un gatavojos iet pie ķēniņa... Es cerēju ķēniņu Dāvidu atrast, pelnos guļot, kā viņš to tik jauki aprakstījis savās grēku nožēlu dziesmās, kuras jūs visas labi zinātu, ja jūs svētdienas pēcpusdienās nebumbotu, bet lasītu Bībeli... Bet ko jūs domājat, ko manas acis ieraudzīja? Viņš dzīvoja vienos priekos, uz viņa galda stāvēja salda vīna pudeles, līdzās sēdēja viņa mīļākā Batzeba — tā sauca to sievieti,— jāpiezīmē, ka viņš bija pat krietni aptaukojies; mani redzot, viņš pacēla glāzi, lai dzertu uz manu veselību... Pie tam viņš man sauca: «Nu, treknais Dieva kalps, tu ari reiz mūs apciemo?..» Jo kā visi varenie zemes virsū, arī viņš zoboja tā Kunga kalpus, bez kuriem viņi tomēr nevar iztikt, kad ļaudis tiem neklausa un zaudē cienību, kā tie palaidņi, kas šodien baznīcā aizmiguši... Bet es nebaidījos, jo tā Kunga gars runāja ar manām lūpām. Es pārplēsu savas drēbes un saucu: «Vai, tev, ķēniņ,— ko tu esi padarījis!»

Leons nemaldījās.— Šos vārdus sakot, mācītāja skatiens neatlaidīgi urbās viņa sejā.

Ko tas nozīmēja?

Vai bija vēl kāds līdzzinātājs? Vai noslēpums cēlies no pagātnes tumsas, lai spokotos šai vecajā galvā?

— Es kritu zemē un plēsu matus,— viņš atsāka, abām rokām savos matos ieķēries*—«Vai, vai!» es saucu. «Tu ķēnišķīgā amata zaimotājs! Tu, tu plosies savā valstī kā ļaunais, tu celies pret tā Kunga likumiem, Debesu uguns tevi sadedzinās! Tava piemiņa būs izdeldēta no šīs zemes, ko tu esi darījis par savu iegribu kauna vietu.» Tā es saucu, un ķēniņš nodrebēja.

Tai mirklī arī Leons neviļus nodrebēja, it kā vecā mācītāja vārdi būtu teikti viņam,

— Muļķīgi!— viņš domāja un ieķērās sola atzveltnī,— Vai man jābaidās no šī murgotāja miglainajiem vārdiem?

— «Mācītāj, kādēļ tu uztraucies?» ķēniņš man teica. «Vai tu domā, ka sirdsapziņa mani mocīs?»

Leons sarāvās. Vecais bija uzminējis viņa domas.

— Un viņš paņēma vīna pudeli un gribēja man ar to sviest. Bet tā Kunga gaisma apmirdzēja mani, nabaga kalpu, un es viņam šķitu briesmīgs, Viņa labā roka noslīdēja lejup, un viņš pazemīgi atbildēja: «Ko lai daru, lai būtu Dievam atkal mīļš bērns?»... Es sacīju: «Tev būs pīšļos un pelnos gulēt, nožēlot savus grēkus, vaimanāt tev būs par saviem grēkiem, jo tas Kungs, tavs Dievs saka: tavi darbi smird debesīs.»

Leons izbijās... Šis cilvēks, kas stāvēja kancelē, varbūt bija nerrs, varbūt pravietis,— bet viņam bija taisnība,— Viņa darbs bija tāds pat grēks, to neviens nevarēja noliegt.

— Ķēniņš sapīka un uzsauca Batzebai, kas izbijusies klausījās manus vārdus; «Prom no manis, pavedēja, tu man esi apnikusi!.. Tevis dēļ esmu grimis grēku zaņķī, no kura mani vairs žēlastība nevar glābt... Tu vari meklēt sev citu vīru — ej un man vairs nerādies.» Batzeba sāka raudāt un aizklāja seju... Bet tad es stājos starp viņiem un runāju: «Neatstum viņu, viņa ir tavu grēku biedrs. Tev jācieš par viņu, kā tu cieti par sevi; tu nedrīksti šķirties no viņas, lai tu nekad neaizmirstu savu noziegumu. Tikai tā tu vari samierināties ar savu kungu, Dievu, kas lai ir slavens mūžībā — Amen!»

— Ko tas nozīmē?— Leons domāja un spītīgi skatījās mācītājā, kas vēl arvienu pētīja viņa seju,

— Tad sāpes sažņaudza ķēniņa sirdi. Viņš nokrita ceļos un sauca: «Kungs, Kungs, paklausi mani mokās un bailēs...» Bet Kungs viņu nepaklausīja... Viņa dusmas bija rakstītas debesīs ar spožiem zibeņiem, un pērkona balsī viņš sauca lejup: kalni nodrebēja un ūdeņi viļņojās. Tad ķēniņš izbijās un lūdzās: «Nātan, Nātan, palīdzi man pielūgt Visvareno, lai viņa dusmas

novērstos no manis.» Tad es nometos viņam līdzās ceļos un lūdzu: «Kungs, es viņu mīlēju, kad tas vēl, mazs bērns būdams, man sēdēja uz ceļiem un no manām lūpām dzirdēja pirmos svētos vārdus... Viņš bija dievbijīgs, viņa smiekli skanēja kā sidraba zvaniņš, tavas saules spožums mirdzēja viņa matu sprogās, un visi priecājās, viņu redzot... Kungs, viņa acis mirdzēja kā zvaigznes, un nevainība mājoja viņa dvēselē... Viņam vajadzēja būt jaukam paraugam visiem ļaudīm, kad tu liki viņu svaidīt ar Izraēļa svēto ķēniņu eļļu par savu vietnieku virs zemes.»

Leons skatījās grīdā. Viņš vairs nevarēja panest vecā skolotāja skatienu. Sarkanie grīdas dēļi lāsmoja viņa acīs kā asiņu peļķes.

Dziļš klusums valdīja ļaužu pilnajā baznīcā. Šie vārdi aizkustināja visus. Bailes bija lasāmas visās sejās. Likās, visi šai brīdī sajuta kaut ko noslēpumainu un baigu. Vai viņš nesprieda tiesu par Leona grēku?..

Nē — kā viņi to zinātu! Pat tiem, kas tiesājamam sēdēja vistuvāk, nebija ne jausmas, uz ko šie pērkona vārdi attiecās. Māte mierīgi lūkojās mācītājā, Herta viņu aplūkoja, drūmi sarauktu pieri, kā kad fantāzijas spārni to būtu aiznesuši karstā smilšu tuksnesī; Ella brīžiem skatījās uz to pusi, kur sēdēja mācītāja ģimene. Kurts koķetēja ar viņu, cik vien svētā vieta un vecis kancelē atļāva,

Johanna bija nometusies ceļos un seju ieslēpusi rokās.— Viņa gulēja nekustēdamās, tikai brīžiem likās, ka viņas pieci raustītos raudās,

Arī vecais mācītājs bija nometies ceļos. Viņš pacēla rokas augšup un raudādams lūdza Dievu,— Tad viņš turpināja:

— «Vai tu viņu redzēji jājam staltā zirgā, Kungs, mans Dievs, vai tu redzēji sava kalpa spēku un varenību, kad tas aizgāja cīnīties ar naidniekiem? Ar zeltu rotāta kara cepure mirdzēja viņa galvā, un viņa zobens, ko viņš cēla tevis dēļ, bija kā zibens viņa rokā... Vai tu dzirdēji viņa kokli, kas maigi skandināja tev slavas dziesmas, kad viņš dziedāja un spēlēja savu kokli un gāja pārvest derības šķirstu un tev būvēt greznu namu no ciedru koka un ziloņkaula? Vai tu esi aizmirsis, ko viņš tev labu darījis un savējiem, un savai tautai, kas viņam bija paklausīga?.. Kā viņš gudri izdalīja amatus, un kā viņš bija jautrs un paklausīgs tev, Kungs?.. Dēļ mīlestības, kuru tu viņam parādīji, tās mīlestības dēļ, kuru viņš mums parādīja, es tevi lūdzu, Kungs, es gribu gulēt pīšļos, negribu ne ēst, ne dzert, gribu staigāt kailu galvu pusdienas laikā un gribu basām kājām iet par karstiem akmeņiem, kamēr tu mani nepaklausīsi un

✓ neatjaunosi savu derību ar ķēniņu Dāvidu, tavu kalpu un manu kungu.»

Viņš klusēja un slaucīja asaras, Daudzi klausītāji šņukstēja. Kurts Brenkenbergs smaidīdams paskatījās ļaudīs, tad atkal lūkojās uz Ellu.—

Leons sēdēja sarāvies.— Viņš juta kā smagu akmeni gulsta-mies uz pleciem, un viņa galva neviļus noliecās lejup... Viņa krūtis bija kā sažņaugtas... Viņš glāstīja balto vesti, kura vēl arvien mirdzēja tikpat balta un tīra, bet viņam .likās, ka tā būtu aptraipīta lieliem sarkaniem traipiem.— Viņam gribējās cīnīties, atgaiņāties. Viņam vajadzēja cilvēka, ar ko varētu runāt.— Viņš noliecās pie Ellas un klusu sacīja:

— Vecais var cilvēku sabiedēt ar savu pļāpāšanu.

Ella viņu uzlūkoja platām acīm, nosarka un nodūra acis dziesmu grāmatā.

Mācītājs iesāka lūgšanu no jauna. Viņa lūgšana kļuva arvien sirsnīgāka, arvien straujāk viņam lija asaras.— Viņš ne acumirkli nenovērsa skatienu no Leona sejas...

Ja nebūtu parasts, ka mācītājs savā runā griežas pie varenā patrona, tad neviens nešaubītos, ka šis sprediķis tikai uz viņu zīmējas. Bet tā viņš vismaz ārēji bija no aizdomām brīvs, kaut tās jau sen viņa sirdī bija iesakņojušās. Kā jūras viļņi, katru acumirkli atjaunodamies, plūda mācītāja vārdi viņa sirdī un reibināja viņa prātu. Vēl viņš turējās pretī un gribēja ar zobgalību nomākt mokošās domas. Veltīgi... Atmiņas par jaunības dienām, kuras mācītājs izveicīgi prata iepīt sprediķī, par daudz dziļi tvēra viņa dvēselē.

Pēkšņi viņš satrūkās kā pātagas cirtiena ķerts. Augšā, kancelē, draudoši un maigi atskanēja vārds: «Jonatān. »

Viņš zināja, kādēļ mācītājs pārliecās pār kanceli, it kā gribētu grēcinieku apskaut; viņš zināja, kādēļ tas izstiepa pret viņu rokas...

Mācītājs bija izspēlējis savu beidzamo trumpi un nu gribēja iespaidu nostiprināt, ja vajadzīgs, pat ar dūres sitieniem.

Bet tas nebija vajadzīgs.

«Jonatān!» Ar šo vārdu pietika, lai viņa drauga seja parādītos viņa gara acīm. Kvēlošām acīm viņš skatījās viņa sejā, viņš, nodotais, un Brenkenberga pērkona balsī viņš dzirdēja drauga klusos čukstus, kas nemitīgi jautāja:

— Kādēļ tu man to darīji?

Te atskanēja sievietes kliedziens: Johanna paģība.

Klusi un domīgi viņi pārbrauca mājās. Klusi un domīgi paēda pusdienas.

Leons cīnījās ar sevi un nevarēja izlemt, ko darīt. Viņš zināja, ka starp Johannu un mācītāja sprediķi bija kāds sakars. Vēl šodien viņš gribēja notikušo noskaidrot, to viņš juta par savu svētāko pienākumu.

Kad māsa nenāca pusdienās, viņš sūtīja Hertu vaicāt, vai viņš varot ar viņu runāt.

— Ko tu šodien gribi no viņas?— māte jautāja un glāstīja viņa roku,

Herta nonāca lejā un teica, lai viņš kādu stundu pagaidot, jo māte vēl nevarot viņu pieņemt.

Nenogaidīdams pusdienu beigas, viņš piecēlās un izgāja dārzā, kur spīdēja pusdienas saule. Rozes bija noliekušas iztvīkušos ziedus... Dīķī karūsas sildījās saulē... Karsta vēsma plūda no pussagruvušās piramīdas, kuras zelta burti sludināja Selen-tīna senču slavu.

— Tas zināja padomu grūtos brīžos,— Leons domāja un apņēmās ne no kā nebaidīties.

Vecais humors viņu atkal uzvarēja.

Viņš skatījās pulkstenī. Pusstunda — vēl laika diezgan cigāru izsmēķēt. Viņš apsēdās karstajā saulē uz sola un pūta zilus mākonīšus gaisā.

Bet Johannas sarauktā seja viņam nelika mieru.

Viņš bija viņu arvienu uzlūkojis ar godbijību un priecājās ikreiz, kad varēja ar māsu dalīties savos noslēpumos. Un kaut viņš zoboja Ulriha pantus, kuros viņš ģimnāzista gados viņu apdziedāja, tomēr māsa viņam likās kā augstāks radījums. Un dienu pēc iesvētīšanas, kad viņi gribēja ar Ulrihu noslēgt draudzību uz visu mūžu, viņi aizveda Johannu uz Draudzības salu, lai viņa kā priesteriene svētītu viņu derību.

Pusnomodā viņš jāva jaunības dzīves ainām slīdēt gar gara acīm, kamēr pilstornī pulkstenis nosita trīs un viņu iztraucēja.

Johannas dzīvoklis bija otrā stāvā, blakus tukšajām viesu istabām.

Viņš pieklauvēja, bet neviens neatbildēja. Viņš gāja iekšā.

Viņš iegāja lielā, patumšā, ar maziem galdiem un soliem pieblīvētā istabā. Pie sienām karājās lielas gleznas no Bībeles stāstiem un melnas burtu rindas. Nabadzības un netīrības smaka, aristokrātiskiem deguniem tik nepanesama, arī svētdien lidoja šīs istabas gaisā.

Tā bija slavenā «rokdarbu skola», kas Halevicas pili pārvērta par bērnu patversmi!

Istaba bija tukša. Caur durvju priekškariem viņš redzēja māsas melno stāvu.

Zilganas gaismas svītras rotājās pa grīdu, Viena no šīm svītrām apspīdēja viņas bālo seju un iesarkanos matus, kurus tā arvien mēdza valkāt zem melna plīvura.

Viņš palika stāvot un aplūkoja viņas bālos vaigus un krunkas ap muti. Viņš neviļus nodrebēja.

Ko viņa jau nebija izbaudījusi, ja, tikai trīsdesmit gadus veca, viņa bija tā sakritusi un kļuvusi par svētuli, kas savas dienas pavadīja strādnieku bērnu sabiedrībā.

Viņš gāja iekšā. Savāda heliotropa un smaržīgu sveķu smarža sitās viņam pretī.

Tikai tagad viņa pamanīja viņu nākam un pacēla acis, kas, viņu pazīstot, pieņēma agrāko stingo, nepanesamo izteiksmi,

Bērnības dienu piemiņas dēļ viņš valdījās.— Bija jāsaņemas, lai varētu brīvi stāties viņas priekšā.

— Man ar tevi jārunā,— viņš sacīja, uzacis savilcis, paņēma krēslu un apsēdās viņai iepretī, tā, ka gaida stūris atradās starp viņiem.

Viņa lēnām piecēlās un nolika sev aiz muguras spilvenu, ko līdz Šim turēja zem galvas.

— Es tevi gaidu no tā brīža, kopš tu pārnāci, mīļais Leon,— viņa atbildēja.— Jo pa šo laiku tu būsi ievērojis, ka starp mums viss nav vairs tā, kā agrāk bija... Tu nenāci... Tu to varēji paciest, zinādams, ka tava māsa tev kļuvusi sveša, un tomēr tu dzīvoji arvien tālāk... Tas man tev vispirms jāatgādina,

Viņš manīja, ka viņa sirds aizvērās. Vai viņa gribēja likt viņam nojaust savu garīgo pārsvaru?

Un rādīdams, ka viņš nav vīrs, kas tik viegli sabiedējams, viņš trīs reizes apgrieza krēslu un apsēdās jāteniski, rokas uz atzveltnes atspiedis.

— Tu atļausi, ka es omulīgi apsēžos,— viņš sacīja.— Tava runas strāva tik ātri neizsīkst, ja tu reiz esi iesākusi,

Johanna augstprātīgi nolaida acu plakstiņus par zīmi, ka viņa necietīs brāļa nerātnības.

— Lūdzu!— viņa sacīja,— Kāpēc tev jācieš neērtības? Tu jau esi visus tā ieradinājis, ka tagad Halevicā izturas kā krogā.

— Mīļā Hanna, Halevicā nevienam nav tiesības kritizēt manu izturēšanos,— viņš atbildēja,— un kam tā izliekas par rupju, tas var iet dzīvot mūsu aristokrātiskajā atraitņu mājā... Tur to nemaz neapgrūtinās.

— Leon, vai tu ar to gribi sacīt, ka tu mani un manu pameitu izdzen no mājas?

— Es ar to gribu sacīt, ka es esmu saimnieks savā mājā un ka nejaušu sieviešu un mācītāju iedomām sabojāt savu jautro prātu. Jo mana jautrā oma man vajadzīga... vajadzīgāka nekā tu.

Viņa salika rokas,

— Kas tu tagad esi, Leon!— viņa iesaucās, stingām acīm uzlūkodama brāli.

Viņš smējās.— Kas es esmu? Veselīgs, krietns zēns, kas grib strādāt savu darbu un nevienai sievietei, lai tā būtu māsa vai cita kāda, neļaus sevi vazāt aiz deguna

— Tad tu esi apmierināts,— viņa vaicāja,— vai tas tiesa?

— Ja mani liek mierā,— pilnīgi

— Un tu neatrodi sevī nekādu vainu?.. Nekā, ko tu labāk vēlētos dzēst no savas atmiņas?

— Ahā!— viņš iesaucās.— Tagad es zinu, ko mēs gribam! Nu labi, man tagad jautrs garastāvoklis, varu klausīties tavus pātarus. Tātad, sāc!

Viņa pacēla acis pret debesīm,

— Bet nepārgriez taču acis,— viņš piemetināja,— mēs ar mījo Dievu satiekam joti labi,

Viņa zobgalība viņu ievainoja Viņa aizklāja seju abām rokām un trīcēdama atkrita krēslā.

Viņam ienāca prātā mātes vārdi. Viņš atzina, ka izturējies netaisni un nožēloja savu rupjību,

— Hanna,— viņš lūdzās,— esi prātīga! Runāsim skaidri un gaiši, kā runājām jaunībā . Ja mēs viens par otru domājam godīgi, tad mēs drīz vien būsim skaidrībā.— Dusmas starp mums būtu tīrās muļķibas... Hanna, saki, kādēļ tu dusmojies uz mani?

Viņa atņēma rokas no sejas, Viņas vaigos un pierē nebija ne piliena asins, Un, abas rokas pret viņu paceldama, viņa sau,ca balsī, kurā atspoguļojās daudzu nomodā pavadītu nakšu mokas:

— Leon, viņa bija tava mīļākā!

Nu vajadzēja saņemties,

— Es tevi nesaprotu, mīļā māsa,— viņš, plecus raustīdams, sacīja.

— Vai tu gribi liegties, Leon?— viņa vaicāja.

Viņš neuzticīgi uzlūkoja māsu,— Ko viņa varēja zināt? Tikai aizdomas un sieviešu tenkas,— un, tās saklausījusies, viņa laikam domaja, ka tā patiesība. Tā tas bija Citādi nemaz nevarēja būt.,. Tomēr viņš apņēmās visādā ziņā būt uzmanīgs.

— Redzi, bērns,— viņš sacīja,— man nenāk ne prātā tev izlikties par svētuli. Es esmu muižnieks un arvien esmu jautri dzīvojis.— Bet — es tev apgalvoju — man nav ne jausmas, par kuru manu muļķību tu runā.

— Te nav runa par tavām mu|ķībām, bet par noziegumu,— viņa atbildēja.

— Nevar būt!— viņš sacīja, arvien vēl mēģinādams zoboties.— Tas jau izklausās, kā kad runātu mūsu vecais Brenken-bergs... Pagaidi, nu es sāku atcerēties, ka viņš savā šīsdienas sprediķī arī laikam runāja par mani.

— To tu tikai tagad ievēro?— viņa iesaucās.

— Tu zini, ka es nevaru lielīties ar attapību,— viņš smiedamies teica. Bet auksti sviedri jau klāja viņa pieri. Viņa uzlūkoja Leonu ar nekustīgu skatienu; viņa mēģināja viņa dvēselē lasīt.

— Tu gribi viņu saudzēt,— viņa nicinoši smaidīdama, teica.— Bet tas nav vairs vajadzīgs. Viņa mani jau diezgan ilgi krāpusi, Izlikties nevainīga viņa prot labi, ar to viņa jūs visus piekrāpa.

Viņa ieķērās rokām krēsla atzveltnī.

Leons ziņkāri vēroja māsas kustības.

— Tā māk nīst,— viņš domāja, un viņa sirds sāka straujāk pukstēt.

Tad viņa izstāstīja, viņam nemaz nejautājot, kā viņa dabūjusi zināt Leona noslēpumu

Pavasarī, pirms diviem gadiem, kad Felicita jau bijusi līgava, viņa to pārsteigusi viņa darba istabā, kravājamies pa viņa rakstāmgaldu, kura atslēgas Ulrihs arvien nēsājis līdzi, Un, kad viņa redzējusi, ka ir pieķerta, viņa metusies ceļos un lūgusi, lai viņu nenododot, viņa nevarot vairs paciest bailes, zinādama, ka viņas saderinātais sēžot pie tā paša galda, kurā atrodoties viņas vēstules,.. Vēstules — kam? Un tad viss nācis gaismā,

— Muļķe!— Leons iesaucās.— Viņa taču varēja iedomāties, ka vēstules sen sadedzinātas.

Likās, ka māsa šo neuzmanīgo atzīšanos bija gaidījusi.

— Tātad tu atzīsties,— viņa pieceldamās sacīja,

Viņš sarāvās,

— Kā tā?— es nekā neatzīstos.,. Man nav ko atzīties.,. Pāris jaunības pārgalvībā rakstītas vēstules.,. Man nav no viņas nevienas nopietni rakstītas rindiņas.

Viņa uzlūkoja brāli un klusi smaidīja,

— Tu esi ietiepīgs, mīļais draugs,— viņa teica,— tava agrāka mīļākā tā netiepās. Tai brīdī viņa man visu izstāstīja... Bet tas man nepatika... Es viņu tai pašā acumirklī izdzinu pa durvīm ārā!

Leons redzēja, ka māsa zina viņa noslēpumu. Tālāka liegšanās būtu neprātība.

— Tev būtu pienācies mūs glābt un man palīdzēt,— viņš sacīja,— bet tu to izstāstīji vecajam mācītājam, nododama viņa rokās sava brāļa godu un mieru!..

Viņa paraustīja plecus.

— Tas jau sen visu zināja,— viņa atbildēja.

— Kas tad viņam to teica?

— Rādens pats.

— Ak, nelietis — suns! Mēs taču norunājām klusēt. Nāves brīdī viņš lauzis vārdu.

— Vai tu esi ko labāku pelnījis?

Viņš piecēlās.

— Hanna,— viņš teica, ar pūlēm valdīdamies,— es tev ieteicu runāt citā balsī, citādi es varētu aizmirst, ka tu esi mana māsa.

— Diemžēl...— viņa atbildēja un salika rokas.

Iekšēja balss viņam sauca:— Zobo viņu, izsmej viņu,— bet pārgalvība bija zudusi, un viņš varēja tikai aizsmakušā balsī pasmieties.

Viņa stingri un nežēlīgi lūkojās viņā. Leona sirds sažņaudzās.

Bēdās viņš atcerējās draudzības derību, kurā Johanna bija viņu priesteriene.

— Vai viņš nav tikpat tavs, cik mans draugs?— viņš iesaucās.— Kāpēc tu viņu nebrīdināji? Tu vēl varēji novērst draudošo nelaimi... Kāpēc tu to nedarīji?

Viņa nejūtīgi pasmaidīja.

— Tā mana darīšana,— viņa atbildēja,— to es neteikšu.

Viņam likās, ka te meklējams viņas savādās izturēšanās

atminējums, bet šīs domas izgaisa, pirms viņš tās paspēja vārdos izteikt.

— Un mūsu draudzība,— viņš stostījās,— mūsu senā draudzība?

— Tā jau sen bija zudusi,— viņa atbildēja dusmu sārtumā kvēlojošiem vaigiem.— To jūs iznīcinājāt, mani pie malas atstumdami, kad baltā kaķe ar jums spēlējās... Neviens no jums toreiz nelikās par mani zinis... Un, kad es saderinājos, neviens nevaicāja: kādēļ tu tā darīji?.. Pat viņš nē!.. Un ko es cietu kā viņa sieva, par to neviens nebēdāja... Viņš mani vadāja gadiem no zirgu sacīkstēm uz spēles vietām un atpakaļ... Tā bija dzīve!.. Bet ko es tik daudz runāju par sevi! Es gan neesmu nekā labāka pelnījusi!

— Kādēļ tad tā?— viņš vaicāja.

Lūpas sakodusi, viņa domīgi klusēja.

— Katram mums ir daudz ko nožēlot, mīļais Leon!— viņa Icni teica,— Man sava daļa un tev sava... Dienām un naktīm man jānožēlo.— Tas mans pienākums... To man neviens nevar liegt. Tikai tā es varu glābties no savas samaitātās dzīves.

— Un tu varēji izturēt pie šī cilvēka?— viņš jautāja.

— Man bija jāiztur,— viņa atbildēja.— Ja es viņu būtu iitstājusi, tad mēs visi būtu krituši negodā. Kad viņš slimnīcā mira, es, zināms, nebiju pie viņa... man tad bija jāceļo apkārt un jāmaksā viņa viltotie vekseļi.

— Johanna!

Pēkšņi dusmas par blēdi, kas bija iezadzies viņa ģimenē, viņu la satrauca, ka viņam uz mirkli viss likās tīts dzeltenā miglā.

Viņa uzlūkoja viņu ar nogurušu smaidu.

— Līdz šim brīdim vēl neviens par to nekā nezina,— viņa turpināja.— Tev tādēļ nebūs par savu māsu jākaunas.

Viņš sniedza viņai abas rokas.

— Piedod man, Hanna,— viņš stomījās,— ja es būtu zinājis!

— Lai paliek,— viņa atbildēja, atstumdama viņa rokas,

— par mani nerunāsim... Tev tikai jāzina, ar ko tu runā... Un, ja tu atkal gribi mani izsmiet par to, ka es slavēju Pestītāju,— viņa lūkojās krustā sistā tēlā,— tad es tev teikšu, kā es viņu atradu: toreiz, kad tas cilvēks mani bija apgānījis, kad aiz riebuma nevarēju ne domāt, ne ēst, ne gulēt, es meklēju kādu vietu, kur mierā izraudāties. Es meklēju un meklēju — kā spitālīga es gāju apkārt — un neatradu... Tad es ieraudzīju baznīcu un gāju tur iekšā... Tur mani neviens nevajāja, tur es atradu dzimteni un draugu... draugu, kas mani nesita un negānīja, kas pats cieta līdz ar mani... un mani laipni uzlūkoja no sava krusta, kad es nācu un apkampu viņa asiņainās kājas. Vai tu dusmojies par to, ka es atkal un atkal gāju pie viņa?

Viņš līdzcietīgi paskatījās māsā. Viņš juta, ka vairs nevarēs zoboties par viņas svētulību.

— Bet es vēl nebiju tāda, kā tagad,— viņa turpināja.

— Gluži bez cerības un sveša šai pasaulē es esmu tikai no tā brīža, kad tā sieviete, kas tagad valda Ūlenfeldā, man visu izstāstīja. Toreiz es ceļos lūdzu Dievu caurām naktīm: «Kungs, pieņem mani par upuri, |auj man izdzēst to kaunu, kuru viņš uzkrāvis sev un mums visiem, kas viņu mīlējām un viņam pieķērāmies! Dan ar mani ko gribi, bet atpestī viņu no šī kauna un ļauj viņam atkal būt godīgam!» Bet viņš nedzirdēja manas lūgšanas... No tā laika Dievs mani atstājis, tāpat kā viņš atstājis tevi.

Viņa nolaida rokas, kuras viņa kā lūgdama bija pacēlusi pret krustā sistā tēlu, un nogurusi atslējās sēdeklī.

Leons vairs nesmīnēja. Viņa galva noliecās, it kā viņš labprātīgi padotos pātagām, kas krita pār viņa pleciem.

Iestājās klusums.

— Hanna!— viņš klusi teica.

Viņa neatbildēja,

— Hanna,— viņš iesaucās,— ko es tagad lai daru? Es nevaru šo nelaimīgo notikumu padarīt par nebijušu»

Viņas pusaizmiegtās acis iemirdzējās.

— Tātad tu nožēlo notikušo?— viņa sasliedamās vaicāja.

— Mans Dievs, vai tad es esmu tāds briesmonis,— viņš atbildēja,— vai es varētu priecāties, nonāvējis vīru, kas cita nekā nedarīja, kā tikai aizstāvēja savas mājas godu?

— Tātad tu nožēlo?— viņa noliekdamās vaicāja.

Viņš nodrebēja.

— Neko nenožēloti— sauca iekšēja balss.— Tagad, kad viņš zināja, ko no viņa grib, viņš bija atguvis vīrišķību.

— Kas ir — nožēlot?— viņš sacīja un sabāza rokas kabatās.— Vai es lai vaimanāju un sadauzu pieri asiņainu? Vai lai es krītu ceļos un smilkstu kā suns?— Nē, mīļā Hanna, mana spītība un biezā āda man jāpatur, ja es gribu tikt galā,.. Un nu, saki man skaidri!.. Kas tad man īsti jānožēlo?.. Ko es esmu tik briesmīgu un neparastu darījis?.. Es neesmu ģēnijs. Es reiz domāju, ka drīkstu darīt to, ko darījuši tik daudzi citi, un tas ir viss.

— Tavi dzīves uzskati ir ļoti ērti,— viņa, ironiski smiedamās, piebilda.

— Kāpēc tiem jābūt neērtiem?— viņš jautāja.— Un nu tālāk! Tālo radniecību ar viņu tu laikam man negribēsi atgādināt?— Un kas zīmējas uz Rādenu, tad man nav nekad bijis tuvāks sakars ar viņu. Viņš bija arvien saīdzis un drūms... Tātad par draudzības laušanu nevar būt runa. Arī vēlāk viss notika kārtīgi, kad viņš dabūja visu zināt un izlika man Fihtkampenas dārzā slazdus. Viņš pats vēlējās, lai sekundanti neuzzinātu noslēpumu. Bija jāsaudzē viņa sievas slava. Tātad man tikai bija jāteic «jā». Tā Ulrihs devās šai muļķīgā laulībā. Tā bija mana lielākā muļķība, par ko man tagad jācieš... Nu — un tad tālāk! Otrā dienā uzsāka ķildu pie kāršu galda,— iemesla dēļ. Kā es viņam nevaru ņemt ļaunā, ka viņš negribēja šaut garam, tāpat man nevar pārmest, ka es viņu nošāvu. Galu galā — gandarījums man taču bija jādod?.. Es atzīstu, ka tas ir necilvēcīgi, bet mans pienākums nav labot mūsu ierašas. To es atļauju demokrātiem... Savu sodu esmu pilnīgi izcietis. Ar to un ar laiku, kuru es pavadīju Amerikā, es šo lietu skaitu par izbeigtu. Diezgan!

Viņš izstiepa rokas, kā no smaga sloga atsvabināts. Šim i/.skaidrojumam bija jāsarauj važas, kurās māsa viņu gribēja saistīt. Bet viņš nevarēja pētoio skatienu atraut no viņas. Viņš bija mācījies no viņas bīties un neparedzēja neko labu.

— Tu pats gribi padoties ļaunumam,— viņa sacīja.— Un man laikam vajadzēs tevi zaudēt. Bet vai tiešām tu esi tik mežonīgs un rupjš, ka tavu sirdsapziņu nemoka pat kauns, kuru tavs draugs tevis dēļ cietis?

— Lai paliek,— viņš celdamies iesaucās.— Tu gribi, lai es tev neko nepārmetu. Nepārmet arī tu man. Nelaime notikusi... Katrs solis, kuru es spertu, to tikai palielinātu. Esmu pārtraucis ar viņu visus sakarus, lai nesatiktu — viņu... Vai tu domā, ka es varu viegli nomākt ilgas pēc viņas?

— Un tu domā, ka ar to viss galā?— viņa jautāja,

— Tā tam jābūtl

— Un tava darba sekas tev visapkārt lai brēc pret debesīm, mīļais Leon?

— Ko? Kas lai brēc pēc debesīm?

— Ja tu vēl nezini, tad es tev pateikšu. Tava agrākā mīļākā krauj atkal negodu uz negoda... Tava drauga māja ir nekrietnās rokās. Un kas zina, vai visa pasaule jau nezobojas par viņu?

— Jolianna!— viņš iesaucās. Viņas vārdi plosīja viņa sirdi.— Johanna — tu melol

Viņa mierīgi turpināja;

— Dievs to zina, es dzīvoju diezgan klusi, bet pat es esmu šīs valodas dzirdējusi. Un, ja tu man netici, tad pajautā saviem draugiem, Tie tev pastāstīs jautras anekdotes... Vai ej uz Minsterbergu un apskaties, kā jaunekļi saskatās, kad Ulrihs iebrauc savos dzeltenajos kurvjratos. Jo tad ir laiks skaisto Felicitu apciemot Un viņa pieņem visus... Nostājies pie pasta loga un skaties, ar kuru no mūsu jaunekļiem viņa nesarakstās... Viņai ir ļoti plaša sirds.

— Ej,— naids tevi padarījis ārprātīgu,— viņš teica un gribēja aiziet.

Viņa paraustīja plecus.

— Ja tu zinātu, cik augstu es stāvu pār naidu... Es arī negribu sacīt, ka viņa to pieviļ... Es viņu pazīstu... viņa jau ir tik bailīga — ai, tik bailīga... Viņa katram apsolīs, ko tas vien grib, bet lauzīs katru solījumu — aiz bailēm»

— Un tas viss notiek, viņam nezinot?— viņš stomījās,

— Ja tā būtu!— viņa atbildēja.— Tad jau viņa būtu uzmanīgāka, tad viņai būtu jābīstas no viņa jājamās pātagas!., Bet viņa zina, ka viņa var paļauties uz viņa augstsirdību, un visu dara klaji — viņam redzot!

Saliecies, smagi elpodams, viņš stāvēja pie sienas un varēja izteikt tikai retus vārdus, Viņš to nevarēja saprast: apsmieklā — viņš, smalkjūtīgais cilvēks? Viņa cietais, godīgais pakausis to nesaprata. Tad viņš iedegās dusmās:— Ai, kaut viņa tagad būtu manās rokās!— viņš kliedza.— Es viņu nožņaugtu — es viņu nožņaugtu!

Rokas gaisā pacēlis, dusmās iekaisis, viņš skraidīja pa istabu. Skaistā Felicita varēja būt laimīga, ka viņa šai brīdī nebija tuvumā.

Johanna viņu uzlūkoja, savādi smaidīdama.— Tas jau būtu pareizi,— viņa sacīja,— bet ko tu vari padarīt? Tu jau esi nespēcīgs, kad redzi viņu.

— Es?.. Vai tu mani turi par gļēvuli?.. Vai es esmu gļēvs? Vai es kādreiz esmu padevies sievietei? Viņas burvība salauzta jau kopš gadiem. Tagad es varētu viņu taisnīgi sodīt.

Viņa līdzcietīgi paraustīja plecus.— Tiesāt? Tu?.. Nabaga zēns! Viņai jāsaka tikai viens vārds: kas no manis iznācis, mīļais Leon, ka darbs tas varētu būt?.. Un tavai stingrībai būtu gals.

Viņš atkrita krēslā. Asaras ritēja pār viņa vaigiem... Viņš sēdēja salauzts, sagrauzts, nekustēdamies.

Viņa piegāja pie viņa un slaucīja viņam sviedrus no pieres.

— Nabaga, nabaga zēns!— viņa sacīja.

Tad, pie viņa auss noliekdamās:— Es gan zinātu, kā te var līdzēt.

Iestājās klusums.

Viņš stīvi lūkojās zemē Viņa lūpas trīcēja. Viņa galvā brieda jauns nodoms. Beidzot viņš to izteica:

— Viņam jāatdara acis.

— Dieva dēļ, nē!— viņa iesaucās,— Vai tu domā, ka viņš tev ticētu? Cik tur patiesības, viņš tev sacītu, to viņa jau sen pati man izstāstījusi.

Viņš atcerējās, cik saudzīgi viņš bija runājis par savas sievas iedomām... Nevajadzēja jau daudz, lai tādai dabai, kāda bija Ulriham, pat visļaunāko nostādītu nevainīgā gaismā. Bet kur viņam rastos drosme draugam pastāstīt visas apkārtnes valodas, viņam, kas senāk pats šīm valodām bija devis visļaunāko vielu?

Viņa rokas satvērusi, māsa turpināja:

— Nē, Leon, tā nevar... Ir tikai viens vienīgs līdzeklis. Mums abiem kopīgi viņa jāuzrauga. Tikai tā mēs varam par labu griezt — tu un es —, ko mēs pret viņu noziegušies... Tev jāsper pirmais solis... Jo tu tagad esi vienīgais, no kā viņa baidās... Un kam pār viņu vara... Kādēļ, to tu pats zini... Un šī vara tev jāizlieto, lai viņu atgrieztu.— Tu taču mani saproti.

Viņš saprata.

Viņas prasība nozīmēja visu viņa labo nodomu iznīcināšanu. Ka viņš savu senāko mīļāko samierinātu, ka viņa būtu mierā ar viņu tikties, par to nebija ko šaubīties. Bet tad viņa noziegumam, kas tagad bija aprakts, vajadzēja atkal celties gaismā. I.īdz ar viņu netīrajam noslēpumam vajadzēja iet pār drauga slieksni... Zīmīgus skatienus vajadzēja mainīt pie galda un slepšus sačukstēties viņa dzīvoklī.

Kā viņš varētu panest drauga skatienu, savu agrāko mīļāko uzlūkodams?

Un tad — par visām lietām — bērnsl Kur viņam rastos drosme klausīties bērna čalošanā? Kā viņš varētu izturēt, kad mazais sēstos viņam klēpī un to uzrunātu glaimu vārdiem?

Nē — simtreiz nē!

Viņš piecēlās.

Viņa aizstājās viņam ceļā.

— Tu negribi?— viņa iesaucās augošās bailēs.

Viņš domāja, ka sarunas turpinājums būtu nevietā un gribēja aiziet.

Viņa, kā ārprātā aiz sāpēm, redzēdama, ka nodoms neizdosies, saķēra Leonu aiz rokas un gribēja ar varu atturēt. Viņa pieķērās viņam kā atriebības gars.

Paskatījies viņā, Leons izbijās no viņas kvēlā skatiena.

— Gļēvulis, bezgodis!— viņa sauca.— Ai — kā es tevi nicinu! Kā es tevi nīstu!

Viņš atgrūda māsu un klusēdams aizgāja. Bet viņš sajuta, ka bija pilnīgi pārvērties pēc sarunas ar māsu.

Māsa iekliedzās un pakrita.

Viņš negriezās atpakaļ.

Otrā rītā māte lūdza pusduci strādnieku, lai pārvestu Johan-nas lietas uz atraitņu namu. Māsa apņēmusies nevienu nakti ilgāk nepalikt šai pajumtē.

Viņš atviegloti uzelpoja... Nu viņam vairs nevajadzēja ar viņu satikties.

XII

Saimniecības rūpes vairojās.

Pļauja likās puslīdz laba, rapši, kurus visdrīzāk varēja pārvērst naudā, bija pat ļoti labi auguši, bet ko šie graši nozīmēja? Ja līdzšinējo saimniecību gribēja grozīt, tad vajadzēja tūkstošus.

Leons strādāja visiem spēkiem. No agra rīta līdz vēlam vakaram viņš bija kājās, un, lai gan visi jau gulēja, viņš vēl

arvien sēdēja pie vecā rakstāmgalda, domāja un rēķināja, kamēr acis apžilba.

Bet ko tas viss līdzēja! Kapitāla trūka, un kapitāls nebija sadabūjams. Vispirms būtu jāieraksta Ulriha aizdotā nauda kā hipotēka. Tas bija viņa pienākums. Un kas tad vēl ko aizdotu, tas būtu pelnījis, ka to iesloga trako namā.

Tāpēc vajadzēja gribot negribot iet veco ceļu, kamēr pirmie aiztaupījumi atļautu sākt lauku uzlabojumus vai arī darba rīku iegādi

Un, kad viņš šajā laikā, gulēt iedams, aizvēra acis, viņš vairs nesapņoja, kā agrāk, par sievietēm, zirgiem un kāršu spēli, bet par saimniecības mašīnām, jaunām ēkām un saimniecības piederumiem.

Humoru viņš nekad nezaudēja, bet nesen notikušo viņš tomēr nevarēja aizmirst,

— Kas es tagad būtu, ja man nebūtu darba,— viņš bieži sacīja, iedomājoties to, ko māsa bija teikusi.— Ulriha liktenis viņam nedeva mieru, un viņš gribēja tam katrā ziņā palīdzēt.

Pa laukiem jājot, viņš nereti atgidās, ka, pavadu vaļēji turēdams, izdzisušu pīpi, nekā ne redzēdams, ne dzirdēdams, viņš visu laiku bija sapņojis par jaunības drauga atgūšanu.

Ai, kā viņš ienīda šo sievieti un sevi pašu, kad, pa laukiem jājot, ieraudzīja upi, kas viņu šķīra no drauga.

Kaut viņš bija apņēmies izvairīties no tikšanās, viņš tomēr dažreiz pārgāja pie Vengernas pār upi un jāja uz Minsterbergas pusi, ceredams kādu satikt ceļā.

Divas reizes viņš to tālumā redzēja, pa saviem laukiem jājot. Viņš sēdēja vēl arvien uz brūnīša, kuru viņš tam pirms sešiem gadiem bija iebraucis.

Koka ēnā apstājies, viņš noskatījās, kā Ulrihs aizjaja uz Ūlenfeldas pusi.

Reiz viņš redzēja arī Felicitu. Kāda dāma vaļējos ratos brauca pa ceļu uz Ulenfeldu, Kas tā varēja būt, ja ne viņa?—

Toreiz viņš neapstājās, bet iespieda zirgam piešus sānos un steidzās projām.—

Ar šausmām viņš iedomājās to bridi, kad viņš to satiktu un vairs nevarētu sāņus nogriezties. Vai viņš to klusu sveicinātu, vai, acis sāņus pagriezis, paietu tai garām? Viņš nezināja...

Viņš zināja, ka reiz viņu skatieni satiksies. Kaut tas nebūtu tik drīz!

Minsterbergā, kur visdrīzāk varēja sastapties, viņš bija ļoti reti. Viņš sargājās no pilsētas, jo nebija vel apciemojis kaimiņus un sveša vietā negribēja ar tiem likties.

Tomēr labās cenas viņu spieda labību pārdot.

Augusta vidū viņš aizbrauca pie «žīda».

«Žīds»— kā muižu īpašnieki viņu mēdza saukt — bija bagāts tirgotājs Jakobijs, kas uzpirka visus Minsterbergas apriņķa ražojumus. Viņš deva un aizdeva, cik katra kredīts atļāva, un daža lepna muiža patiesībā piederēja viņam.

Bet savu varu viņš nekad nelietīgi neizmantoja — nebija zināms neviens gadījums, kur viņš kādu būtu izputinājis.

— Dāvināt ir labākais veikals,— viņš mēdza teikt, un viņam bija taisnība, jo viņš baudīja vispārēju uzticību un palika gadu no gada bagātāks.

Iesirmu bārdu, pensneju uz deguna, viņš sēdēja savā kantorī tanī pašā vietā, kur Leons pirms pieciem gadiem to bija atstājis.

— Ā, te nu jūs esat, barona kungs,— viņš sacīja, pieceldamies un pensneju nolikdams.—«Barona kungs»— tā viņš uzrunāja visus muižniekus, «leitnanta kungs»— visus pilsoņus, muižu īpašniekus, ar kuriem viņam bija darīšanas —, un laipns, plats smaids klāja dzelteno seju ar gudrām acīm.

— Jūs bijāt ceļojumā, barona kungs,— viņš turpināja un atvēra treliņu durvis, lai ielaistu Leonu savā svētnīcā.— Lūdzu apsēdieties, barona kungs.— Es jau baidījos, ka barona kungs vairs nekad nesēdēs uz ši krēsla. Bet rapši ir labi, barona kungs. Rapši ir labi, un var redzēt, ka barona kungs ir atkal mājā.— Pārdoti jau viņi vēl nav, barona kungs?— Jaunnedēļ cenas celsies — Šogad es nekā negribu no barona kunga pelnīt.

— Jūs esiet labs cilvēks, Jakobij,— Leons sacīja, vecajam roku spiezdams. Šis cilvēks zināja viņa apstākļus labāk nekā viņš pats — to viņš šai brīdī sajuta. Un, dūšu saņēmis, viņš vaicāja:

— Ko jūs domājat, Jakobij, vai es noturēšos?

— Neļaunojieties, barona kungs,— vecais atbildēja,— ja tāds vīrs kā barona kungs tā jautā, tad tas ir joks. Ja tāds vīrs kā barona kungs saka: es to gribu,— tad viņš to arī var. Un, ja viņam vēl ir tāds draugs, kā Ulenfeldas barona kungs, bagātākais cilvēks visā apriņķī, tad viņš var turēties vismaz līdz pastardienai.

Leonam asinis sakāpa galvā.— Visi apstākļu pazinēji domāja, ka viņš dzīvo no Ulriha žēlastības.

Vecais turpināja:

— Kad barons Klecinga kungs te pirms piecām minūtēm pabrauca garām, tad es nodomāju —

Leons uzleca kājās un steigšus vaicāja, uz kuru pusi viņš aizbraucis.

— Uz staciju,— vecais atbildēja.

— Vai viņš bija viens pats?

«

Vecais izlikās, it ka nebūtu jautajumu sapratis, un sacīja: cik viņš redzējis, tad viens pats.

Leons paķēra cepuri, apsolījās atnākt un steidzās projām.

Vēlēšanās Ulrihu panākt un viņa roku brīdi turēt savējā viņam šai mirklī lika aizmirst visu citu.

Staciju no tirgus laukuma varēja sasniegt desmit minūtēs. Jau no tālienes viņš redzēja Ulriha dzeltenos ratus pie durvīm. Viņš vairs nevarēja izbēgt.

Barona kungs esot uzgaidāmā zālē, teica Vilhelms, kas tikpat stīvi kā pirms divdesmit gadiem sēdēja uz bukas.

Istaba bija tukša, tikai pie loga sēdēja kāds zēns. Leons viņu neievēroja. Uz galda noliktās lietas viņš pazina. Tās piederēja Ulriham. Bet tur bija arī svešas.

Viņš gribēja aizceļot — varbūt uz ilgāku laiku?.. Laime, ka viņš to vēl bija notvēris.

Vai steigties viņam pakaļ? Labākais būtu viņu tepat sagaidīt, kur neviens nevarēja viņu atkalredzēšanos novērot.

Mazais puika viņu aplūkoja platām acīm.

Puika viņam likās it kā pazīstams. Laikam ar viņu saistījās kāda nepatīkama atmiņa. Kas,— viņš nevarēja atcerēties.

Viņš jau gribēja puikam jautāt, kā viņu sauc, bet tad atminējās, kādēļ bija nācis šurp, un apklusa.

Viņš apsēdās uz dīvāna un klusēdams skatījās grīdā.

Tad viņš izdzirda klusu, bailīgu bērna balsi:— Krusttēv Leon!

Viņš sarāvās. Balss viņam bija pazīstama. Viņš jau visu noprata, bet vēl nedrīkstēja acis pacelt. Viņš jutās kā ar aukstu ūdeni apliets un nevarēja pakustēties.

Viņš dzirdēja vēlreiz:

— Krusttēv Leon!— Balss skanēja lūdzoši un bailīgi; vajadzēja paskatīties uz zēnu.

Labajā rokā somiņu turēdams, puika stāvēja pie galda un smaidīdams uzlūkoja Leonu.

— Kas tu esi, dēls?— viņš stostījās... Viņam likās, ka tas redzētu spoku.

Tās bija viņas acis Rādena sejā.

— Es esmu Pauls,— zēns sacīja,— vai tu mani tiešām nepazīsti, krusttēv Leon?

Viņš saņēmās un atbildēja jautrā balsī. Zēns viņu arvien ļoti mīlēja. Viņš nedrīkstēja to veltīgi apbēdināt. Viņa roka savilkās dūrē. Viņa iekšējā balss sacīja: «Teic viņam, lai viņš tevi neaizskar.»— Bet zēns jau bija saņēmis viņa roku un jautri tērzēja:

«Es tevi tūlīt pazinu, krusttēv Leon... Tiklīdz tu ienāci... Tev

lik liela bārda izaugusi... Senāk tev arī bija bārda... Bet daudz īsāka... Ai, cik briesmīgi ilgi tu biji projām... Un es arvien domāju, kad tu pārnāksi, tu man kaut ko skaistu pārvedīsi.— Tu jau man arvien kaut ko pārvedi. Šūpuļa zirgs, ko tu man reiz dāvināji, man vēl ir... Bet tas ir palicis par mazu... Es dabūju lielāku... Un tavs — tagad ir viņa kumeļš. Tev vajadzētu redzēt, cik jauki viņi abi sader kopā.

Leons sakoda zobus un palocīja galvu.

— Cik ilgi jau tu esi mājās, krusttēv?— puika vaicāja.

— Jau četras nedēļas,— viņš atbildēja.

— Un kāpēc tad tu nenāci pie mums?— viņš taujāja tālāk.— Toreiz, kad mans pirmais papiņš vēl dzīvoja, tu nāci katru dienu pie mums.

— Man nebija vaļas, dēliņ.

— Bet tu taču drīz nāksi?

— Zināms, Paulīt, tiklīdz varēšu...

Zēna vājā seja smaidīja.

— Es tad vairs nebūšu mājās,— viņš sacīja, rokas bikšu kabatās sabāzis.— Es tagad iešu ģimnāzijā.

Leons satrūkās.

— Kādā ģimnāzijā?— viņš vaicāja.

— Tālu, tālu prom,— mazais stāstīja.— To pilsētu sauc Vis-bādene. Māmiņa teica, tā esot skaista pilsēta. Un māmiņa man uzdāvināja daudz jaunu rotaļlietiņu, tās man visas līdzi.

— Un vai tev nebūs vienam bail?— Leons jautāja.

— Ģimnāzisti nedrīkst baidīties, māmiņa sacīja,— Pauls lepni noteica.— Tiem jābūt drošiem. Bet nabaga māmiņa pati ļoti baiļojas... Aizej vēlāk pie māmiņas un nomierini viņu.

— Vai tev nav jābrauc tikai ap Miķeļiem?— Leons vaicāja. Pauls nicinoši pasmaidīja.

— Nē,— viņš teica,— mēs brauksim tūlīt — tēvs un es , jau ar šo vilcienu. Viņš aizgāja nodot bagāžu, es viņu te gaidu.

Leons piecēlās... Tad jau arī viņai vajadzētu būt stacijāl Kuru katru acumirkli viņa varēja ienākt!..

Viņš paņēma cepuri... Kā zaglis viņš gribēja izbēgt pa otrām durvīm.

— Vai tu jau iesi, krusttēv?— puika nemierīgi sakustējās.

— Man jāiet, dēls.

— Un tu nemaz neatvadies no manis?

Leons nodrebēja. Viņš piesteidzās pie zēna un paņēma to rokās. Bērna lūpas piespiedās pie viņa vaiga.

Viņš trīcēja.

Te atvērās durvis un ienāca Ulrihs.

Leons palaida zēnu vaļā, it kā būtu pieķerts noziegumā.

Ulriha nicinošo skatienu uztvēris, viņš steidzās tam pretī un, roku sniegdams, klusi teica;

— Neļaunojies!.. Nepārmet man... Tas iznāca nejauši,.. Es viņu pat nepazinu, kad viņš te sēdēja... Bēgt nevarēju, viņš pats man pienāca klāt. Es atvadījos no viņa un par to klusībā lūdzos piedošanu... Tas taču nav nekāds ļaunums.

— Tev taisnība,— Ulrihs atbildēja,— tas nav nekāds ļaunums...

Tikai tagad Leons ievēroja, ka viņš bija vēl bālāks un vājāks, nekā tajā vakarā, kad viņi bija šķīrušies, Viņš elpoja drudžaini, un acis bija dziļi iekritušas.

— Tev atkal ir sliktāk?— Leons vaicāja, Ja viņš nebūtu zinājis, cik viņam sīksta dzīvība, viņš būtu izbijies,

— Ak, dažādas nepatikšanas,— Ulrihs atbildēja un, uz padēlu rādīdams, vaicāja:

— Vai tu jau zini?

Leons palocīja galvu.

Ulrihs glaudīja zēna matus,

— Vai tu jau atvadījies no Vilhelma?— viņš ievaicājās.

Nē, to viņš bija aizmirsis.

Ulrihs paskatījās pulkstenī, Līdz vilcienam vēl bija desmit minūtes,— Steidzies!— viņš teica.— Es tevi pasaukšu,

Zēns izskrēja laukā.

Ulrihs ilgi noskatījās viņam pakaļ.

— Man ir grūti no viņa šķirties,— Ulrihs teica,— viņš bija vienīgais, kas man vēl piederēja.

— Vai tam tā jābūt?— Leons jautāja. Šī pēkšņā apņemšanās, par kuru pirms četrām nedēļām nebija ne runas, viņam likās savāda.

Ulrihs pamāja ar galvu.

— Jā,— viņš teica.— Es gan tam nekad nebūtu piekritis — varbūt aiz pašmīlības vien —, ja man būtu tiesības runāt par bērna likteni. Bet tas jau ir viņas bērns. Un viņa tā grib.

— Viņa taču nav te?— Leons nemierīgi iejautājās.

— Nē,— Ulrihs atbildēja,— ar lielām pūlēm es viņu pierunāju palikt mājās, Aizbraukšanas brīdī viņa gandrīz paģība. Ja tas būtu stacijā atkārtojies, tad nebūtu labi,

— Jā, kādēļ tad viņa sūta zēnu projām, ja viņai tik grūti šķirties?

Ulriha seja apmācās.

— Galu galā es pats tur esmu vainīgs,— viņš teica.

— Protams, tu jau vienmēr esi vainīgs,— Leons atbildēja.— Ja Borneo salā kādam uzkrīt akmens uz galvas, tad tu arī esi vainīgs.

Ulrihs pasmaidīja.

— Apskati labāk puiku,— viņš sacīja.— Tu redzi, ka viņš ne iii ko neatšķiras no manis, sevišķi tagad. Slimīgs viņš bija no paša sākuma — nervozs, mazasinīgs kā es. Kopš viņš mani iemīlējis, viņš arvien vairāk izskatās pēc manis... Un ļaunāks liekas nevar būt. Diezin kas no manis būtu iznācis, ja tu nebūtu bijis... Viņam trūkst tāda biedra, kāds tu man biji. Un es viņu tikai izlutinu. Manā vadībā no viņa iznāktu tikai mīkstčaulis, bet ne vīrs... Lai viņš nāktu stingrās rokās, es devu Felicitai padomu pieņemt Brenkenberga dēlu viņam par audzinātāju un skatījos pat tad caur pirkstiem, kad viņš draudēja man visus ļaudis samaitāt,— Beidzot viņš apnika arī Felicitai, un viņa to atlaida... Vienu vai divas nedēļas viņa audzināja mazo pati, bet tu jau viņu pazīsti un zini, ka viņai nav ne izturības, ne pacietības Un tad viņš vēl arvien bija zem mana iespaida Viņa gribēja bērna audzināšanu pilnīgi pārveidot, un viņai šai ziņā būs taisnība, Es nevarēju uzņemties atbildību par bērna nākotni, ja viņš vēl ilgāk paliktu pie mums.

Tas viss bija pareizi, bet vai tiešām tā bija vienīgā izeja?

— Un, ja jums viņu vajadzēja sūtīt projām,— kāpēc tad tūlīt vai uz otru pasaules malu? Tur jau viņš var, jums nezinot, nomirt.

— Tā nav mana vaina,— Ulrihs atbildēja; viņa acīs pazibēja bailes.— Tas nav mans bērns, man bija jāpadodas. Es tikai varēju viņam sagādāt labu uzņemšanu. Felicita pati izmeklēja ģimnāziju. Viņa parādīja tādu enerģiju, kādu es viņā nebiju vēl novērojis. Viņa apgalvoja, ka gaisa pārmaiņai var tikai tad būt labas sekas, kad senāko apstākļu iespaidi visi zūd. Viņas domām es labprāt piekristu, ja tikai šī nodoma izvešana man tā neķertos pie sirds. Bet ko es runāju par sevi... Viņa ir bērna māte, Viņa cieš vēl vairāk nekā es. Un cik viņa vēl necietīs!..

Leons klusēja. Viņa aizdomas auga, ka viņa pārnākšana kaut kā saistīta ar pārmaiņu drauga ģimenē. Nu viņš bija mājās; bija jābīstas, ka bērns nedabū zināt notikušo, Katrs nieks, kalpotāju tenkas, slepus dzirdētas sarunas varēja bērnam laupīt sirdsmieru. Viņa šķīrās no dēla, sūtīja viņu projām, lai nesarūgtinātu viņa bērnību.

To Leons no viņas negaidīja. Šis mātes sirds upuris viņam likās par lielu,

Kaut ari viņa bija vieglprātīga,— tas daudz ko pārvērta.

Tikai bija brīnums, ka Ulrihs nekā neredzēja un nemanīja, Likās, ka viņš arvien vairāk zaudē praktiskās pasaules uztveri.

Bet viņam to teikt būtu bijis nežēlīgi Nežēlīgi vispirms pret sevi pašu.— Kāpēc gan draudzībai uzkraut veī šo slogu, ja viņa jau tā bija nospiesta?

Ārā atskanēja zvans. Ulrihs piecēlās.

— Ej laukā pa tām durvīm!— viņš teica, otras uzgaidāmās istabas durvis rādīdams,— lai tev vairs nav jārunā ar viņu.

— Tev taisnība,— Leons atbildēja.— Tā lai būtu pēdējā reize.

Viņš spieda draugam roku un aizgāja.

Viņam aiz muguras noskanēja bērna balss:— Krusttēv Leon!..

XIII

Herta bija nelaimīga.

Viņa bija par daudz cerējusi no Leona pārnākšanas, un tagad bija ļoti vīlusies. Viņa bija strādājusi un rūpējusies, par viņu Dievu lūgusi un baiļojusies, un tagad viņa bija bez pateicības atstumta pie malas. Viņa joki to ievainoja, paklausība, kādu viņš prasīja, likās kā apsmiekls, un, kopš viņas pamāte bija pārgājusi atraitņu mājā, viņa nopietni domāja Halevicu atstāt. Viņa bija trīs reizes sākusi rakstīt aizbildnim vēstuli, lai brauc un ved viņu pie sevis, bet katrreiz saplēsusi.

Nebija viegli šķirties no zemes stūrīša, kur saule spīdēja siltāk un sirds pukstēja karstāk nekā visur citur... Nevienam — pat vecaimātei — nebija ne jausmas par viņas dvēseles cīņām.— Tās nāca un gāja, it kā nekad nebūtu bijušas. Saulei rietot un mēnesim spīdot, meža vientulībā un zāļainās pļavās tās radās un zuda, tiklīdz kāda cilvēka balss atskanēja tuvumā.

Tad viņa atkal gavilēdama skraidīja pa māju un sētu, un, kad viņa vairs nedrīkstēja iet govis slaukt, viņa slinki gulēja, kamēr saule bija lielā gabalā...

Ella skraidīja viņai arvien līdzi kā senāk; tikai tad, kad draudzenes darbi tai likās par daudz pārgalvīgi, viņa gāja vecaimātei sūdzēties un dabūja par to no Hertas bārienu.

Bez tam arī vecāmāte gādāja, lai koki neizaug līdz debesīm. Kad saimniecībā nebija daudz ko darīt, priekšpusdienās mācījās franču valodu, strādāja rokdarbus vai spēlēja klavieres; pēcpusdienā bija lūgšanas stunda pie pamātes; tikai pēc tam viņas drīkstēja iet pastaigāties, peldēties vai citu ko darīt, kas meitenēm pašām patika.

Bija sutīgs vakars septembra sākumā.

Upe mirdzēja kā kausēts sudrabs. Tumši mākoņi cēlas pie

apvāršņa, šad uri tad paspīdēja zibens, bet pērkons nebija

dzirdams,

Krastā stāvēja mazs, vieglos rateļos iejūgts zirdziņš un gaiņāja dundurus, kuri šodien bija sevišķi nekaunīgi. Pa brīžam tas iezviedzās un skatījās uz upmalu, kur meldros spīdēja balta telts siena... Tur skanēja jautras balsis — meitenes peldējās.

Pagāja labs laiks, kamēr durvis atvērās.

Herta iznāca no telts uz tiltiņa... Ella izliecās pa durvīm ārā un gaidīja, kamēr Herta būs pāri laipai. Tad arī viņa iznāca ārā.

Blakus teltij stāvēja piesieta viegla laiviņa, kas ilgāku laiku nebija lietota. Sēdekļu nebija, stūre bija norauta, un laiviņā smēlās ūdens.

— Žēl skaistās laiviņas,— Herta sacīja un iekāpa tajā, Odens šļakstījās gaisā, bet viņa nebaidījās. Smiedamās viņa pacēla kleitu līdz ceļiem. Zeķes un kurpes viņai vēl bija rokā,

Tad viņa apsēdās pie stūres uz vienīgā sēdekļa, kas vēl bija palicis, un nolika apavus.

Ellai metās bail.

— Ko tu darīsi?— viņa iesaucās, pa laipu šurp un turp skraidīdama,— Paliec tel Esi rātna!— Sauciens «Esi rātna!» viņai bija bērnu dienu ieradums.

Herta salika rokas aiz galvas un domādama lūkojās tālumā. Viņa gribēja iebraukt upes vidū, cīnīties ar straumi un beidzot — ļaut lai viļņi laivu aiznes uz jūru.

Paceldamās viņa vaicāja:— Kur te gadījās laiva?

Agrāk Leons esot to turējis pie smilšu kāpas, lai ātrāk tiktu Ūlenfeldā un Draudzības salā,— Ella stāstīja.

Herta nopūtās.

Draudzības sala!

Senu teiku virkne vijās ap mazo saliņu, kas ar saviem lazdu krūmiem, alkšņiem un vītoliem atgādināja sprogainu nogrimuša milža galvu. Caur tumšajām lapām mirdzēja balta siena. Tur bija templis, par kuru ļaudis zināja stāstīt dīvainas teikas.

Vecos laikos uz saliņas bijusi pagānu upuru vieta. Vēl esot redzams tas akmens, uz kura pagānu priesteri ziedojuši dieviem gūstekņus, un, kad tumšajās naktīs ejot gar saliņu, tad vēl tagad varot redzēt garus, baltus stāvus alkšņu galotnēs. Jaunākos laikos abi draugi bija atjaunojuši vecos spokus. Ka viņi pie apsūnojuša akmens pārgriezuši dzīslas un dzēruši viens otra asinis, ka viņi ziedojuši baltajiem tēliem un naktīs dedzinājuši sarkanas ugunis,— to visu ļaudis zināja stāstīt,

To visu Herta jau ģimnāzijā bija dzirdējusi no Ellas un bieži

par to domājusi. Viņa arvien gribēja Draudzības salu aplūkot. Un, tā kā vecāmāte to ne|āva, viņas ilgas auga ar katru dienu.

Viņa izstiepa rokas.

Ai, kaut varētu tur nokļūt!

Tad viņa pie laivas malas ieraudzīja vienu airi; otra nebija.

Viņai galvā dzima pārgalvīgs nodoms,

Viņa atcerējās, ka bija teltī redzējusi vecu, sarūsējušu atslēgu, kas laikam bija no laivas. Viņa lika Ellai to atnest.

Ella izbijās...

— Tu taču negribēsi —?

Herta sita ar dūri pa laivas malu Viņa necieta, ja draudzene tai neklausīja. Drīz vien atslēga iekrita viņai klēpī.

Atslēgto slēdzeni vēl rokā turēdama, viņa paķēra airi un iegrūda to muklājā; spoži burbulīši cēlās no ūdens.

Ellas vaimanas viņa vairs neievēroja. Laiva lēnām virzījās pa meldrāju pret straumi.

Herta pārdomāja: ja viņai laimētos, gar krasta malu uz augšu braucot, pabraukt saliņai kādus pāri simts soļus garām, tad viņa varētu, izmanīgi stūrēdama, arī ar vienu airi straumi pārspēt un sasniegt savu mērķi.

Redzēdama, ka pamazām tiek uz priekšu, viņa jautri iekliedzās un airēja vēl sparīgāk. Ella skraidīja kā atstāts cālēns pa niedrāju šurp un turp, drīz iestiga dubļos, drīz klupa uz saknēm un, rokas lauzīdama, lūdzās, lai Herta brauc atpakaļ.

Herta tikai smējās.

Bet viņa drīz dabūja savu algu.

Laiva bija iekļuvusi stiprākā straumē, sāka griezties riņķī, palika kādas sekundes uz vietas un tad arvien ātrāk saka peldēt lejup gar telti garām pa upes vidu,

Ella vēl redzēja, ka Herta aizsvieda airi prom, izstiepa abas rokas pret tīņu un sauca dažus vārdus, kurus viņa nesaprata.

Tad viņa aizgāja pie ratiem, apsēdās zālē un sāka raudāt.

Kad Halevicā gribēja ēst vakariņas, meitenes nebija mājās.

Leons smējās par mātes nemieru, bet lika no jauna seglot zirgu, kas vēl nosvīdis stāvēja kūtī, iebāza konjaka pudeli kabatā, uzsvilpa vārdabrālim un pēc dažām minūtēm aizjāja uz upes pusi.

Negaiss bija pārgājis, un mēness spīdēja debesīs.

Viņš bažījās par abām meitenēm,— to nevarēja liegt Viņas jau varēja nomaldīties, kaut ari viņām briesmas nedraudētu. Bet Hertu jau «dīdīja nelabais», kur viņa piedalījās, tur reti kad viss beidzās labi.

Suns atrada pajūgu un sāka dedzīgi riet.

Viņš jau atviegloti uzelpoja. Tad viņš ieraudzīja noraudāju-

Sos Ellu vienu pašu. Pavada viņam izslīdēja no rokām. Viss tinas kā miglā.

— Kur Herta?— viņš iesaucās.

Masa raudādama rādīja uz upi lejup.

Leons nodrebēja.

— Noslīkusi?— viņš vaicāja aizsmakušā balsī.

Viņa purināja galvu; pagāja vēl labs laiks, kamēr viņš visu dabūja zināt.

— Kāpēc tu tūlīt nesteidzies uz mājām pēc palīdzības?— viņš, pavadu saķerdams, uzkliedza viņai.

— Nekliedz, man jau tā no tevis bail,— viņa atbildēja un uzlūkoja Leonu ar skumju skatienu.

Viņš pasmējās un lika Ellai ātrāk braukt uz mājām un sūtīt vagaru ar ļaudīm un vējlukturiem uz tuvāko sādžu, kas atradās trīs ceturtdaļas jūdzes lejup.

Viņa paklausīgi iekāpa ratos; viņš aizaulekšoja pār laukiem un pļavām, arvien uz upi skatīdamies, kas, kūpēdama un mirdzēdama, kā degošu naftu pārklāta, viņam līdzās plūda caur meldriem.

Vel varēja redzēt katru smilšu kāpu, katru peldošu baļķi, bet drīz uznāca nakts. Pec Dusstundas varbūt vairs nevarēs laivu ieraudzīt. Arī tagad meldri viņam aizklāja kādu ceturtdaļu no upes platuma.

Viņš apstājās un sauca viņas vārdu. Neviens viņam neatbildēja; tikai suns riedams meklēja meldros putnu ligzdas.

Viņš pacēlās stāvus un lūkojās uz priekšu.

Šai vietā viņš varēja tālu pārredzēt upi, bet no laivas nebija ne vēsts. Satiksme pa upi šajā gadalaikā bija gandrīz pilnīgi pārtraukta, un, kur vēl kada laiviņa brauca, tā drīz piestāja malā, kur meldri to sargāja no straumes.

Viņš jāja tālāk.

Palika arvien tumšāks; viņa nemiers auga, Herta varēja saslimt, ja viņai nakts būtu jāpārlaiž uz ūdens, mitrajā laivā.

Krasti, kas līdz šim bija diezgan stāvi, palika arvien zemāki — cilvēku izveidots valnis izpildīja viņu vietu.

Leons vairs nekā nevarēja redzēt; tumsa klāja upi, Mēness bija norietējis, tikai zvaigznes atmirdzēja ūdenī.

Viņš sauca vēlreiz. Vardes pārstaja kurkstēt,— tas bija viss.

Tad tumsā parādījās Neifēras pirmās ēkas. Suņi izskrēja no sētām un sāka neganti riet; Leona suns klusēja, kamēr mazie palika nekaunlgaki un sāka tam krist virsū. Tad tas sakampa vienu, otru un sapurināja nebēdņus. Suņi iesmilkstējās, tad visi apklusa un izklīda.

Likās, visi gulēja — pat krogā bija tumšs un kluss. Laiva nekur nebija redzama.

Leons apstājās un atkal sauca viņas vārdu.

Tad viņš klausījās; viss bija klusu, tikai suņi vietām ierējās no jauna.

Kroga Jaudis modināt viņš varēja, ari atpakaļ jājot,— ja viņu neatrastu. Tādē| viņš steigšus jāja tālāk.

Viņš pajāja garām trim sādžām. Visur tas pats klusums.

Zirgs kūpēja sviedros, ari suns elsa — laikam kustoņi bija paguruši.

Leons bija aizjājis gar upmalu jau vismaz divas jūdzes. Tālāk viņa nevarēja četrās stundās tikt. Šai apgabalā viņai vajadzēja atrasties, ja viņa varbūt jau nebija atgriezusies Halevicā.

Viņš raidīja suni niedrājā un sāka so|iem jāt atpakaļ. Bija nakts. Siseņi čirkstēja. Vietām varēja dzirdēt, ka zivis noplunkšķ ūdenī.

Neifēru sasniedzis, viņš beidza meklēt un gribēja saukt ļaudis palīgā Rati no Halevicas vēl nebija atbraukuši, krogā viss bija klusu kā agrāk.

Viņš nokāpa no zirga un piesēja pavadu pie sagruvušas sētas, pār kuru saulgriezes lieca pilnos ziedus.

Viņš nopūtās un izstaipīja rokas un kājas; miklumā un vēsajā nakts gaisā tās bija gandrīz sastingušas.

Viņam patika šis uztraukums, jo tas gainīja vienīgās domas, kas viņu pēdējā laikā mocīja. Tagad tās pēkšņi atkal ieradās un pazuda kā bulta, kas šņākdama paskrēja gar ausi, it kā biedinājums no slepena ienaidnieka.

— Kaut es viņu atrastu,— viņš domāja,— tad viss atkal būtu labi.

Leons nevarēja iedomāties, ka svešā meitene, kas viņu mūžīgi kaitināja ar spītību un nedarbiem, viņam tomēr varētu būt tik mīļa.

Viņš gāja gar sētu uz durvju pusi; pie sliekšņa gulēja suns un kājām kasīja zemi, it kā gribētu tikt namā.

Zemās durvis atvērās. Viņš iegāja tumšā priekšnamā. Caur otrām durvīm spīdēja gaiša uguns — un, kad viņš pacēla acis, Leons ieraudzīja pazudušo.

Viņa bija apģērbusi īsu sarkani rūtainu zemnieces kleitu, zem kuras varēja redzēt basās kājas. Ar vājām, brūnām rokām viņa bija saņēmusi vilnas lakatu ap krūtīm un turēja to ciet. Rupja zemnieku krekla piedurknes bija redzamas zem lakata.

Izbijusies, bāla viņa lūkojās ienācējā. Suns smilkstēdams slējās stāvus, bet viņa nekustējās.

— Mīļais, mīļais bērns,— Leons iesaucās un izstiepa rokas.— Te tu esiJ Paldies Dievam! Te tu esi!

Viņai asinis sakāpa vaigos; viņa nodūra acis, bet nesaņēma Leona rokas. Klusu, acis nepaceldama, viņa teica:

— Krusttēv Leon, lūdzu, dzen suni ārā, lai viņš netrokšņo. Krodziniece ir slima, un viņas vīrs aizbrauca uz Minsterbergu pēc ārsta.

Kājas spēriens iedzina suni kaktā.

— Bet tu pati, bērns,— viņš sauca,— par sevi pašu tu nemaz nerunā!

Viņa bija gaidījusi bārienu un nesaprata, ko nozīmē viņa sirsnība. Pusspītīgi, pussāpīgi smaidi vijās ap viņas lūpām.

— Nu, tu jau redzi,— viņa sacīja,— es te stāvu un vāru krodziniecei tēju.

Uz ugunskura, virs trijkāja stāvēja katls, ap kuru locījās dzeltenas liesmas.

— Un kas tev mugurā?— viņš vaicāja.

Viņa ātri atkāpās ēnā un ar kreiso roku saņēma lakatu pie kakla vēl ciešāk.

— Es apģērbu, ko atradu,— viņa stostījās,— es tevi lūdzu — neskaties uz mani!

Pār uguni karājās viņas kleita, kas vēl kūpēja no mitruma, un blakus gaišā jaka, kuru viņa šodien bija uzvilkusi.

— Tātad tev nekas ļauns nav noticis,— viņš iesaucās, tikko valdīdams uztraukumu un bailes.

Viņa paraustīja plecus un skumji paskatījās viņā.

— Kas par nelaimi?— viņa atteica.— Kas man ļauns varēja notikt? Vienkārši es izpeldēju malā.

— Ar visām drēbēm?— viņš iesaucās.— Kura sieviete tad var drēbēs peldēt?

— Ak Dievs!— viņa teica, acis nolaizdama,— ko es varēju pieciest, to atstāju laivā... Rīt to gan kaut kur atradīs.

— Bet nu, bērns, stāsti taču,— viņš uzstāja.

— Kas tur ko stāstīt?— viņa atbildēja.— Tu jau tik rāsies vien.— Un viņa spītīgi savilka lūpas.

— Es nerāšos,— viņš apgalvoja.

— Nu labi!— viņa teica un dziļi ievilka elpu.— Kad biju straumē un redzēju, ka ar vienu airi vien nevarēšu tai pretī turēties, tad es domāju: nu, kā Dievs grib...— Tagad tu varēsi vismaz papriecāties par skaisto vakaru, kamēr kāds atradīsies un tevi izzvejos... Bet iznāca citādi... Un ari tas neko nekait... Brauciens pa upi gar krūmiem un meldriem tiešām bija jauks... Kā pasakā.

Viņa klusēja un izbijusies uzlūkoja viņu, it kā atcerēdamās, ar ko runā. Tad viņa sāka darbpties gar katlu, pacēla vāku un pūta uguni.

— Kāpēc tu nestāsti tālāk?— viņš jautāja.

— Nevaru,— viņa klusi teica,— tu skaties.

— Es skatīšos sāņus,— viņš atbildēja.

Tad viņa turpināja.

— Kad es tā pusotras stundas biju braukusi, tad man tas viss apnika. Man jau nebija pat, kur kājas nolikt, laivas dibenā smēlās ūdens. Tuvojoties Neifērai, es domāju: nu pietiks. Es saucu un kliedzu, bet velti... Nu, un tad es ātri apdomājos un ielēcu ūdenī.

— Herta, tu laikam esi prātu zaudējusi!— viņš teica un nezināja, vai smieties, vai dusmoties.

— Tā laikam domāja arī sādžas |audis,— viņa atbildēja.

— Kad es izkāpu krastā, viņi visi skrēja prom. Labi, ka es krodziniekus pazinu, viņi agrāk īrēja mūsu — tas ir — es domāju — Halevicas krogu.

Viņš minēja kādu vārdu, ko patlaban atminējās.

Butki? Jā, tā viņus sauca. Un tad viņa stāstīja, ko viņa krogā atradusi. Sievai esot karsonis, vīrs, nezinādams, ko darīt, sēdējis un dzēris degvīnu.

— Tad es viņu aiztriecu tūlīt uz Minsterbergu pēc ārsta,— viņa beidza,— un tagad es palikšu te, kamēr viņš pārnāks, vai tu gribi vai ne!

Viņa to neuzticīgi uzlūkoja, iedomādamās, ka viņš to varētu ar varu aizvest.

Bet viņš to nomierināja. Viņam nenākot ne prātā viņas labo darbu kavēt.

— Bet man tev vēl kas jājautā,— viņš sacīja.

— Lūdzu!

— Pirms stundas laika tu biji jau šeit?

— Protams,— viņa atbildēja,

— Vai tu nedzirdēji, ka es tevi saucu?

Viņa apjuka un apdomājās, tad teica:

— Jā!

— Un kāpēc tu neatsaucies?

Klusums.

Viņa nocēla katlu no trijkaja un ielēja vārošo ūdeni katliņā; gaisā kūpēja ziedu tējas smarža,

— Tu man atļausi krodziniecei ienest tēju,— viņa sacīja,

— viņai ir drudzis.

Atbildi nenogaidījusi, viņa izgāja ar tējas kannu ārā.

Leons noskatījās viņai pakaļ.

Viņš apsēdās uz ozola kluča, uz kura skaldīja malku, un taustīja ar pirkstiem cirvja asmeni.

Suns skatījās viņā.

— Kā pasakā,— viņš domāja.

Arī še viss bija kā pasakā. Pie sienām vienkārši mājas rīki... liels skurstenis, piekvēpis ar spožu sodrēju kārtu... ugunskurs ar degošām pagalēm... pār tām kūpošie brunči, pie sienas viņa milzīgā ēna ar cirvi rokās — kā sargs pār visu, kas še noliek.

Šī ēna, ar cirvi rokā, gatava sist, atgādināja viņa noziegumu. Visur tas gāja viņam līdzi.

Viņš skatījās pulkstenī. Desmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Vēl arvien rati nebrauca.

Viņš piecēlās un gāja uz pirkstgaliem pa durvīm ārā uz valni skatīties, vai rati nebrauc.

Gar zirgu ejot, viņš redzēja, ka lopiņš aiz aukstuma trīc.

— Cik labi, ka esmu dzimis muižas īpašnieks,— viņš domāja,— ja es būtu kalps, tad par šo nolaidību zaudētu maizi un vietu.

Viņš steigšus gāja atpakaļ un virtuves kaktā atrada lupatu segu. Ar to viņš apsedza trīcošo lopiņu, pirms noberzējis ar seglu segu tam muguru un kājas.

Visapkārt bija kluss un tumšs. Tikai viņpus upes paspīdēja uguns un tad atkal pazuda, lai pēc tam parādītos citā vietā.

Laikam tur bija vēžotāji.

Cēlās bieza migla. Viņu pārņēma drebuli miklajās drēbēs.

— Paldies Dievam, ka viņu atradu,— viņš domāja un gāja atpaka(. Istabā ieejot, viņam izlikās, it kā dzirdētu Hertu viņu saucam.

Viņš pārsteigts apstājās.

— Leon — mīļais, mīļais, mīļais Leon!

Vārdi skanēja tik sirsnīgi, tik maigi, kā viņš savā mūžā vēl nebija dzirdējis savu vārdu saucam.

Bet tūlīt viņš saprata.

Viņa noliekusies sēdēja uz malkas kluča, turēja suņa galvu klēpī un glāstīja viņa kaklu. Kājās viņa bija uzvilkusi zeķes un koka tupeles.

Viņš dusmojās un smējās,— bet viņa, Leonu ieraudzījusi, iekliedzās un uzlēca kājās, kā nedarbos pieķerta.

— Es esmu liels muļķis,— viņš smiedamies teica,— es domāju, ka tu sauci mani.

Viņa nosarka, tad, plecus raustīdama, teica:

— Tā tik vēl trūka.

— Man tā jau sen trūkst,— viņš atbildēja un, pret suni

pagriezies, turpināja:— Laimīgais! Ar tavu kungu viņa runā kā ar nelieti, bet tevi, nelieti, viņa lutina!

— Krusttēv Leon!— viņa iesaucās zibošām acīm,— ceru, ka tu būsi tik augstsirdīgs un šodien par mani nezobosies.

— Mīļais bērns,— viņš gribēja to mierināt.

— Nesauc mani mūžīgi: mīļais bērns... Es tev neesmu mīļais bērns... Esmu tev tikpat sveša, kā citi... Es esmu bārenīte, un tu pret mani esi vēlīgs tādēļ, ka pārnākot atradi mani savā namā un tev tagad neērti mani padzīt. Bet, kad nu es reiz esmu tavs viesis, tad es tevi lūdzu: nerunā ar mani... ej projām... atstāj mani vienu... gan jau es tikšu mājās... Kur citur tad es lai eju?

Zobus sakodusi, viņa stāvēja pie ugunskura un lūkojās liesmās. Liesmas spokaini atmirdzēja viņas sejā un brūnajās kailajās rokās.

Šai mirklī Leons pēkšņi redzēja, cik viņa skaista.

Viņš piegāja viņai klāt un smaidīdams, acīs lūkodamies, mierinādams glāstīja viņas vaigus un pieri.

Nekustēdamās, pavērtu muti, viņa to uzlūkoja. Herta nesaprata, kas ar viņu notika... Vēl neviens vīrietis viņai nebija glāstījis vaigus.

— Ko tad es tev daru, mīļais bērns?— viņš klusu vaicāja, pie viņas noliekdamies.— Saki, ko es tev daru, kādēļ tu tā plosies, kādēļ esi tik skumja un izmisusi?

Viņa gribēja runāt, bet lūpas neklausīja. Viņa gribēja pretoties, bet rokas noslīdēja lejup.

— Skaties,— viņš turpināja,— es par tevi priecājos, kad vien tevi redzu,— tu man esi ar katru dienu mīļāka,— tu esi mana saule! Bet tu dusmojies, it kā es būtu tev ienaidnieks vai nezin kāds briesmonis.

Viņa aizvēra acis un grīļojas, it kā gribētu pakrist un aizmigt.

— Redzi,— viņš atsāka.— Nedusmojies, ja es tevi reizēm mazliet pakaitinu. Kamēr es nebiju mājās, jūs esat ieraduši visu darīt pēc savas patikas. Bet es gribu, lai mani klausa. Arī tu, mīļais bērns... Un tas jau nemaz nav tik grūti, jo es neprasu no tevis nekā siikta. Vai gribi?.. Saki: jā!— Lūdzu, esi tik mīļa.

Viņa noslīga uz kluča, aizklāja seju abām rokām un sāka raudāt.

— Cik jocīga tāda meitene var būt,— viņš domāja.— Viņai būtu jāķeras man ap kaklu, kā krietns tēvocis es to esmu pelnījis,— bet viņa nu sēž un raud.

Viņš nostājās viņai līdzās un skatījās tai acīs. Vilcinādamies viņš pacēla kreiso roku.— Vai es drīkstu?— viņš domāja. Tad viņš atkal noglāstīja viņas galvu.

Herta saņēma abām rokām viņa roku, piespieda pie tās galviņu un elsodama čukstēja:

— Kādēļ — tu biji — tik ļauns — pret mani?

— Tādēļ, ka es gribēju tev darīt labu.

— Vai tu to — tiešām — gribēji?

— Protams, bērns.

Viņš noliecās un gribēja viņai noskūpstīt pieri, bet viņa tai brīdī atlieca galvu atpakaļ, un neviļus saskārās viņu lūpas.

— Cik viegli viņa ļauj sevi skūpstīt,— viņš domāja.

Tad viņa pēkšņi piecēlās un izskrēja pa durvīm ārā.

Viņš ieķērās ar abām rokām matos un kā negudrs skraidīja

pa virtuvi.

Bērnišķīga līksmība pildīja viņa dvēseli. Viņam likās, ka būtu atkal piecpadsmit gadus vecs un nāktu no pirmās tikšanās ar Felicitu, viņas pirmā skūpsta saldumu vēl uz lūpām juzdams.

Felicital

Kā nazis šīs domas iedūrās viņam sirdī.

Tad viņš skaļi iesmējās un pacēla abas rokas uz augšu. Jaunības spēks viļņoja viņa dzīslās.

Ja viņš varēja cerēt šo bērnu reiz iegūt, tad viss atkal bija labi.

Tad vecais parāds būtu dzēsts. Tad laimīgi beigtos viss, kas viņu tagad uztrauca.

Beigtos tāpat, kā nemierīgās liesmas, kas tagad kvēlodamas izdzisa.

Un, kad viņš apgriezās, bija pazudis arī spokainais milzis ar pacelto cirvi rokā.

Viņu pārņēma salds reibonis. Viņš saņēma galvu abās rokās, uzlika kāju sunim uz sāniem, kamēr tas izlaidies gulēja un sildījās, un lūkojās kvēlošās oglēs. Viņš zināja, kas tagad notiks, un šī apziņa nomierināja viņa iekarsušās smadzenes kā vēsas rokas glāsts.

Varbūt stundas ceturksni viņš tā sēdēja, tad ierējās suns.

Atskanēja ratu rīboņa un saucieni.

— Cik labi, ka viņi neatbrauca ātrāk,— viņš nodomāja.

Leons izgāja laukā. Uz dambja stāvēja rati ar cilvēkiem un

vējlukturiem, aiz tiem puskariete; likās, tur sēdēja arī māte.

— Atradu!— viņš tai uzsauca.

Prieks bija liels; māte izkāpa no ratiem, tuklā moderniece, kura arī bija atbraukusi līdzi, stenēdama cēla lielu nastu sausu drēbju.

Zināms, Ella bija sastāstījusi muļķības. Vairāk kā divas stundas rati braukuši no vienas sādžas uz otru.

Māte ar drēbēm iegāja krogā un lūdza viņu palikt ārā.

— Tikai nerāj viņu,— viņš ļai uz sliekšņa čukstēja,— viņa jau savu tiesu dabūjusi.

— Vai tu likai nedarīji viņai gauži?— viņa izbijusies iesaucās.

Viņš juta, ka nosarka, un skatījās sāņus.

Pagāja ilgs laiks, kamēr sarīkojās braukt mājās; ļaudis dauzīja kājas, lai sasildītos,— degvina pudele gāja no rokas rokā, meitas ļāvās puišu nerātnībām, klusi kliegdamas, ja tie iedomājās par daudz. Viens otrs lēni daiņoja kādu dziesmiņu...

Leons apsēdās pie zirga,.. Skaņas un ēnas viņam likās kā sapnis.

Pusstunda varēja būt pagājusi, kad durvis beidzot atvērās. Mātei pie rokas Herta iznāca uz sliekšņa, galvu vilnas lakatos ietinusi, ziemas mēteli mugurā.

Ļaudis sajūsmā gribēja kliegt, bet viņš aizliedza trokšņot.

— Iedomājies tikai,— vecāmāte pukojās, kaut prieks mirdzēja viņas acīs,— viņa vēl nemaz negribēja nākt līdzi. Tikai tad, kad es apsolīju, ka moderniece paliks pie slimās krodzinieces, viņa bija tik laipna un paklausīja.

Herta bija nodūrusi acis un smaidīja kā sapnī. Vējlukturu gaismā viņš redzēja, ka viņas seja kvēloja sajūsmā. Viņas vaigi likās apaļāki un lūpas košākas.

— Brīnišķīgi,— viņš domāja,— no meitenes viņa pēkšņi kļuvusi par sievieti!

Kad viņa bija labi iekārtojusies stūrī, rati aizripoja.

Viņš aizsmēķēja pīpi un jāja ratiem pakaļ.

Vējš cēlās un nesa viņam miglu acīs. Siseņi klusēja, dziļš klusums valdīja visapkārt.

Viņš ļāva burvīgajām ainām vienai pēc otras vēlreiz raisīties viņa gara acu priekšā Tikai viena viņu saistīja — ka viņas lūpas gaidot savilkās, lai saņemtu skūpstu un dotu to atpakaļ...

Vel viņš to sajuta, bet viņš juta arī viņas vājo stāvu, kuru viņš bija turējis savās rokās.

«Kaunies!» iekšeja balss tam teica. «Neapvaino šo bērnu. Ļauj, lai pumpurs plauksi brīvi.»

XIV

Ap pulksten diviem savā guļamistaba ieejoi un gultai tuvojoties, Leonam iesitās nāsis savāda smarža, smarža, kuru viņš pazina un kas agrākajos gados ļoti bieži bija aplidojusi viņa drebes un lietas.

Un brīnīdamies pārlūkojot naktsgaldiņu, viņš atrada starp grāmatām un laikrakstiem mazu, iedzeltenu vēstulīti, uz kuras otras puses bija uzspiests sudraba krāsas barona kronis un balodis ar vēstuli knābī.

Rokraksts bija sagrozīts. Tomēr viņš to tūlīt pazina un nobāla, Trīcošiem pirkstiem viņš atplēsa aploksni.

Vēstules saturs bija šāds.

«Leon!

Es uzticos Tev, es uzticos sev un domāju, ka varēšu pārciest tikšanos. No tās vēl ilgāk izvairīties būtu gļēvulība. Ir pienācis laiks noskaidrot, kā vienam pret otru un pret ļaudīm izturēties.

Katru rītu, kad migla pārklāj upi, es Tevi gaidīšu Draudzības salā. Kāda trešā dēļ, kurš mums abiem vienlīdz dārgs, es Tevi lūdzu: Nāc!.. Nelaime Tevi sauc.»

Skaļi iesmiedamies, viņš aizsvieda vēstuli projām... Vēstule nokrita uz gultas spilvena.

Tā tik vēl trūka! Vai viņš tādēļ bija ar sevi dienām un naktīm godīgi cīnījies, vai tādēļ bija dievvārdiem, vīra godam, draudzībai un sirdsapziņai pretojies, lai šī vēstule izjauktu visus viņa nodomus?

— Bet ko tas palīdz!— viņš čukstēja, savu stāvokli skaidri pārskatīdams,— man tomēr vajadzēs iet.

No nožēlām tādēļ vēl nebija ne vēsts! Lai visas pasaules mācītāji savienotos ar kaislīgām sievietēm un gribētu viņam atriebties,— sev un savam nodomam viņš paliks uzticīgs.

Vienā lietā Johannai bija taisnība: ja Felicita neprata savas mājas godu sargāt, tad viņš bija pirmais un vienīgais, kam vajadzēja atgādināt viņas pienākumu. Ja viņu kopējais noziegums deva viņam varu pār viņas nepastāvīgo raksturu, tad būtu tiešām gļēvulība, ja viņš šo varu neizlietotu Ulriha labā.

Viņa varēja viņa izvairīšanos iztulkot, it kā viņš no tās baidītos, ka viņš nebūtu vēl ar savu sirdi skaidrībā un ka vēl pēc vairākiem gadiem glabātu sevī agrāko kaislību pret viņu.

Nekas nebija smieklīgāks kā šādas domas.

Patiešām — viņš nebūtu pat iedomājies, ka no mīlestības, kura reiz bijusi tik kaislīga un neprātīga, var tik pamatīgi atradināties.

— Ne tik daudz — viņš pūta pār īkšķa nagu — nav atlicies. Viņa dēļ Ulrihs varēja mierīgi gulēt!

Un tad viņš izbijās no šīm netīrajām iedomām. Viņš lūkojās gar sienu. Tūkstoškārt ātrāk būtu reize koka kastītei, kurā atradās pāris nemaldīgu apmierinātāju zināmos gadījumos.

Pa istabu staigādams, viņš sāka pārdomāt, ko viņai teikt.

«Sieva,» viņš sacītu, «vai tev*nav vairs ne dzirksteles goda jūtu, ka tu krietnākā, labākā vīra godu tā liec novārtā? Vai tavas pašas nozieguma jūtas nav tevi iemācījušas dzīvi uzlūkot no viņas varenās puses?»

Šos vārdus izrunājot, viņš gāja garām spogulim. Paviršs skatiens viņam rādīja, kā viņš tur stāvēs vīrišķīgs un pašapzinīgs — skaistās, smaidošās grēcinieces priekšā.

«Nelaime tevi sauc», ar šo tukšo teicienu beidzās vēstule. Tukšs tas tiešām bija. Jo bērna aizsūtīšana, kas viņas dzīvi varēja tikai apēnot, bija taču notikusi pēc viņas pašas brīvas gribas.

Viņš iekaisa dusmās.

— Viņa man atbildēs,— viņš iesaucās un cilāja dūres.

Tad viņš atvēra logu un izliecās ārā ieelpot vēso nakts gaisu.

Pretī otrā spārnā bija abu meiteņu istabas. Viņš atcerējās

nesen pagājušās stundas. Cik tālu tas viss bija nogrimis! Viņš aizvēra logu, sadedzināja vēstuli un izģērbās, jo gribēja gulēt tās pāris stundas, kas vēl atlika līdz rītam.

Kā arvien, uz galdiņa blakus pulkstenim un naudas makam noliekot arī gredzenu, kuru valkāja, viņš sarāvās, jo to viņam Felicita reiz bija pasniegusi kā pretdāvanu par viņai pasniegtiem briljantiem.

Viņš aplūkoja vienkāršo gredzenu ar safīru, kura malās laistījās krāsainas uguntiņas, tad paskatījās iekšpusē, kur blakus abu vārdu pirmajiem burtiem bija arī kādas ievērojamas dienas datums.

Aiz ieraduma nēsāt gredzenu, viņš to ari tad vēl atstāja pirkstā, kad mīlestība pret dāvinātāju jau bija izkvēlojusi.

— Tagad tas gan būs jānoliek,— viņš domāja. Jo viņa varētu, gredzenu ieraugot, iedomāties ko citu. Un viņš apņēmās rit agri no rīta gredzenu uz visiem laikiem nolikt.

Apgūlies un galvu uz spilvena nolicis, viņš izbijies uztrūkās: viņš atkal sajuta smaržu, kuru viesa vēstule. Tad tik viņš atcerējās, ka bija vēstuli nosviedis gultā un smarža bija iesūkusies audeklā.

Un kaut viņš spilvenu apgrieza, pat izsvieda no gultas, tomēr smarža negribēja zust. Tā viņu mocīja ļauniem murgiem un reizēm pat uzmodināja no miega.

Puspiecos naktssargs, kā arvien, ar garu kārti dauzīja pie viņa loga.

Viņš cēlās. Galva dega. Deniņos dūrās un grauza sakarsētās asinis. Aukstais ūdens viņu neatspirdzināja. Laiks bija izdevīgs. Migla vēl klāja dārzu. Obelisks līdzinājās ēnai. Kokus nevarēja

saredzēt. Viņam nebija jābīstas, ka no Ūlenfeldas viņu redzētu, kad tas ar laiviņu brauktu uz Draudzības salu.

Nekavēties!

Pusstundu vēlāk viņš aizjāja pa lielceju. Viņam vajadzēja jāt apkārt uz Vengernu, jo ar vienīgo laiviņu, kas bija upē, Herta vakar bija aizbraukusi.

Viņš atstāja zirgu muižā un gāja uz plostu.

Vēl viņš nebija skaidrībā par to, ko darīja. Ka viņš nākošajā stundā stāvēs tās sievas priekšā, kas lēma par viņa likteni, tas viņam izlikās neizprotams un tomēr vienaldzīgs. Kā miegā viņš gāja tālāk. Tikai smagums galvā un sažņaugtās krūtis viņam sacīja, ka šis gājiens viņu ved pretī neparedzētām varbūtībām.

Vecais Jirgens nevarēja vien nobrīnīties, redzēdams savu kungu tik agri kājās un šurp nākot. Steigšus viņš sagatavoja laivu, deva vēl dažādas labas pamācības līdzi, tad lika kungam kāpt laivā. Bet par spožo naudas gabalu, ko viņš šķiroties saņēma, viņš nebūtu ne sapņojis. Tagad viņš zināja savu uzdevumu. Tas nozīmēja tāpat kā agrāk: «Turēt muti!»

Miglā uz priekšu braucot, Leonu mocīja smagas domas; viņa piere dega kā ugunī. Gurdās rokas tikko spēja airus valdīt.

Viņš ļāva, lai straume nes laivu uz leju.

Krasti nozuda, tikai Halevicas pusē vietām bija redzami meldru puduri.

Tālumā skanēja aizplīsuša zvana skaņas. Ūlenfeldā zvanīja azaidā... Pulkstenis bija seši...

— Cik jocīgu kārtību viņa ievedusi — viņš domāja,— ja viņa šajā laikā ne tikai vienu reizi vien, bet neskaitāmas dienas no vietas drīkst vienkārši pazust!

Viņš staipījās, žāvājās un nevairījās no auksta ūdens šaltīm. Gaidīšana viņu nogurdināja. Tad viņš pamazām atspirga. Airējot viņa asinis sāka straujāk viļņot. Un pirmās domas, kas viņam tagad uzmācās, bija:

«Brauc atpakaļ!»

Bet tā būtu muļķība! Drīzāk tā bija laime, ka sastapšanās notika šādā nepiespiestā kārtā. Viņam nevajadzēja OlenfelJu apmeklēt, nevajadzēja no Ulriha vairīties, un viņš palika turpmāk brīvs, kā bijis.

Viņš atkal sāka airēt.

Ulriha miers, Ulriha laime — tas bija mērķis, no kura nebija jākaunas.

Pēc pāris minūtēm apgriezies, viņš ieraudzīja ēnu torņa augstumā, dalītu divās daļās.

Viņa sirds pēkšņi sāka ļoti strauji pukstēt.

— Var domāt, ka tu vēl esi viņā iemīlējies — viņš teica un mēģināja par sevi zoboties.

Laiva čirkstēdama atdūrās smiltīs. Te bija mazs strautiņš, kas saliņu šķīra divās gandrīz līdzīgās da]ās, izgrauzis krastā mazu līkumu, tā ka tur bija telpas divām vai trim laivām.

Leons vispirms ieraudzīja baltu, ar spožu garu ķēdi pie alkšņiem piesietu laiviņu.

Viņa jau gaidīja.

Miglas mākoņi tina saliņu necaurskatāmā plīvurā. Pat templis nebija redzams.

Lēni viņš gāja gar strautiņa malu pret kalnu. Krūmi bija ļoti biezi, un tikai šaura taka veda uz kalniņu.

Pie kāda zariņa karājās zila zīda lentīte. Viņš to nedomādams iebāza kabatā.

Tad krūmi palika retāki. Kazeņu mētras, kas visu saliņu pārklāja, te beidzās, un tik dažas vītnes sasniedza zaļu laukumu saliņas vidū. Zili melnas un sārtas vizēja nogatavojušās ogas. Lieli pilieni karājās ērkšķu zaros.

Netālu no klajuma malas bija vecais upura akmens.

Dziļi elpu atvilcis, viņš apstājās pie akmens un pārvilka drebošo roku pār to; iedobumos auga sarkanas sūnas, kā izlietu asiņu pilieni.

Viņa skatiens vērsās pret templi, kas miglā tikko bija redzams. Tur pie sienas stāvēja sievietes tēls, kas, viņam tuvojoties, pacēla lēnām galvu un tad atkal to atbalstīja rokās.

Bet šis vienīgais skatiens viņam teica:

«Viņa vēl ir tā pati!»

Zem cieši apsietās galvas segas bija redzama tā pati seja, kas viņu senāk bija tik daudzreiz valdzinājusi.

Viņa piespiedās vēl ciešāk pie sienas un nemaz nemēģināja piecelties, kad viņš tai tuvojās.

— Felicita!— viņš sauca. Viņa balss skanēja skarbi un draudoši, drusku skarbāk, nekā viņš pats gribēja.

Raudas, kas trīcināja visu viņas stāvu, bija vienīgā atbilde. Acis uz augšu nepaceldama, viņa atņēma kreiso roku no sejas un sniedza to viņam... Roka nespēcīgi taustījās pēc otras, kas viņu saķertu un atbalstītu.

Tomēr tik laipni sasveicināties viņš nedomāja — un roka, atbalstu neatradusi, noslīdēja atpakaļ viņas klēpī,

— Felicita, tu gribēji ar mani runāt,— viņš sacīja.

Viņa atņēma arī otru roku no sejas, un valgais, pārmetošais skats viņam vaicāja: Vai es to esmu pelnījusi?

— Viņa taču ir vecāka,— viņš domāja sevī, viņu tuvāk aplūkodams.

— Brīnišķīgi,— viņš atkārtoja nakts domas,— kā var tā aizmirst tik kaislīgu mīlestību?— Tad viņš teica vēlreiz:— Felicita, tu gribēji ar mani runāt?

Lēni un bailīgi viņa jautāja:

— Tu to gan negribēji, Leon?

— Nē,— viņš skarbi atbildēja»

Ap viņas muti savilkās sāpīgs smaids, kas viņam dūrās sirdī kā nazis.. Viņš drīkstēja būt stingrs, bet ne rupjš pret viņu,

— Saproti mani pareizi, Felicita,— viņš turpināja laipnākā balsī.— Mēs neesam nākuši viens otram glaimus teikt vai arī rakņāties pa veciem pelniem» Mums jārunā taisni un nopietni, kaut tas ari darītu sāpes — un es esmu nodomājis darīt tev lielas sāpes.

Viņa nopūtās. Šis tiešais kara pieteikums viņu it kā apmierināja. Tad viņa pazemīgi nokāra skaisto galvu.

— Vispirms,— viņš turpināja,— mēs nedrīkstam viens otru pārprast» Vai esi aizmirsusi to, kas reiz bijis starp mums?

— Es tevi nesaprotu,— viņa lēni sacīja.

— Vai tu — vai tu — nu, īsi sakot,— vai tu vēl mani mīli?

Viņa aizvēra acis un kratīja galvu — lēni, kā slimniece,

— Tu vari būt gluži mierīgs,— viņa sacīja vēl arvien pusaiz-vērtām acīm»— Nevienu cilvēku es tā neienīstu kā tevi

— Tas nu gan nebija vajadzīgs,— viņš atbildēja, māksloti iesmiedamies,— Kas starp mums noticis, ir noticis dabiski, pēc tam, kad mēs reiz tik tālu bijām tikuši»

Viņš klusēja, juzdams, ka pārdomātā runa sāk jukt.

Tad viņš atkal saņēmās un turpināja:

— Tagad nav runa par to, kas bija, bet par to, kas ir,.. Un, vai tu mani ienīsti, vai nē, tas vienalga... Tā kā esmu atnācis, tad es iedrošinos tev teikt dažus jautājumus.» uz tiem tev jāatbild, jo es te stāvu kā tava vīra draugs.

Viņa smaidīja, padevusies savam liktenim.

— Jautā,— viņa čukstēja.

— Vai tas ir taisnība, ko ļaudis runā, ka tu Ulribu — ka tu Ulrihu — pievil?

Mierīgi, maigi, acis no viņa novērsdama, viņa atbildēja:

— Jā.

Viņam likās, ka siena, pie kuras viņa bija atspiedusies, saktu grīļoties. Dusmas un šausmas viņu pārņēma, Izplestos pirkstus pret viņu izstiepdams, viņš sauca viņas vārdu

Viņa smaidīdama saņēma rokas un sacīja:

— Leon, es viņu krāpju katru dienu un katru stundu... mans mūžs ir meli un kauns...

— Kas ir šis nelietis?— viņš sauca, zobus sakodis.— Teic man viņa vārdu... Tu dzīva neaiziesi, ja tu man neteiksi viņa vārdu.

— Kāpēc lai es neteiktu?— viņa atteica ar to pašu noslēpumaino smaidu...— Viņu sauc Leons Salentīns.

Viņš atspiedās pie temp|a sienas. Tātad viņa tikai jokojās. Paldies Dievam! Paldies Dievam!

— Klausies, Felicita,— viņš tad teica,— es gan nenācu, lai tu ar mani jokotos, bet tu nedrīksti manu vārdu veltīgi minēt. Tāpēc atbildi man tagad: kā tu iedrošinājies tajā laikā, kad es gandrīz biju pazudis, slēpdama to, ko mēs abi tik labi zinām, pieņemt viņa bildinājumu?

Likās, ka viņa priecātos par viņa dusmām, bet viņa klusēja.

— Vai tev nebija bail,— viņš sauca,— ka es tevi nogalināšu šīs krāpšanās dēļ,— kad es pārnākšu?

— Es to cerēju,— viņa čukstēja un pacēla saņemtās rokas.

— Felicita,— viņš atbildēja,— es tevi brīdinu... atmet jokus... pie manis tu ar tiem nekā nepanāksi. Vēlreiz jautāju tev: kā tu iedrošinājies Ulrihu —

Viņa pacēla rokas pār galvu un lūdzās:— Nedusmojies — lūdzu — nedusmojies!

— Tad atbildi!

— Es tev visu, visu izteikšu!— viņa solījās.— Ja tikai tu drusku paciestos!.. Vai tu būsi laipnāks, Leon?

— Jā, jel — jā!

— Redzi, toreiz — man tev jāatzīstas,— kaut arī tas man tik grūti — toreiz mīlestība pret tevi nebija vēl zudusi no manas sirds. Un kad — atceries — nebija iespējams, ka mēs varētu precēties pēc Rādena nāves —

— Kāpēc tas nebija iespējams?— viņš to pārtrauca.— Vai es tajā naktī pēc divkaujas tevi uz ceļiem nelūdzu bēgt man līdzi?— Kāpēc mēs nevarējām Amerikā vai citā pasaules malā sākt jaunu dzīvi,ja mūsu mīlestība bija nopietna?.. Es biju apņēmies tev visu upurēt — bet tu — nu, tas jau ir pagājis!— Nerunāsim vairs par to... stāsti tālāk!

— Tad es gribēju,— viņa sacīja,— lūdzams, neskaties,— es gribēju tikai palikt tavā tuvumā.

Viņš nedrīkstēja saprast, ko dzirdēja.

— Kā Ulriha sieva?— viņš stostījās,— Felicita, apdomā jel, ko tu runā!.. Kā Ulriha sieva? Viņa smaidīdama papurināja galvu.

— Nē jel!— viņa čukstēja.— Nedomā par mani tik ļauni. Es vairāk nekā nevēlējos, kā tikai tevi redzēt un dzirdēt tavu balsi —, lai varētu just tavu spēku un dzīves prieku. Neaizmirsti: toreiz es tevi vēl mīlēju!.. Kad es grēkoju, tad tas notika aiz mīlestības pret tevi... Rāj mani tādē|, ja vari.

Nē, viņš nevarēja... Māsai bija taisnība: nebija viegli tiesnesim būt, kad pašam nācās sēdēt uz apsūdzēto sola.

— Lai paliek senie laiki,— viņš teica, brīdi klusējis.— Es dzirdēju atbildi!.. Vairāk man nevajag... Bet mēs vēl neesam galā... Runāsim par tagadni! Vai tas taisnība, Felicita, ka tev liels pulks pielūdzēju un ka tu ar tiem mīlinies Ulriha mājā?

— Jā,— viņa smaidīdama atbildēja.

— Vai taisnība, ka tu saņem no tik daudziem glaimu vēstules un uz tām atbildi?

— Jā!

— Un tu nejūti riebumu pret sevi?

— Jūtu.

— Un tomēr — Felicita —?

— Un tomēr, Leon!

Viņš no jauna iedegās dusmās. Viņam likās, ka viņš noslāps tajās. Viņš valdījās, lai viņai neuzbruktu,— viņai, kas tik mierīgi sēdēja un tik nevainīgi smaidīja.

— Mans Dievs, runā taču!— viņš sauca.

— Tu man jautāji, es atbildēju... Ko tev vēl vajag?

— Tev jāattaisnojas.

— Man nav ko taisnoties. Vai gribi mani nonāvēt?— Te es esmu. Es esmu tik nelaimīga, ka nāve man būtu atvieglojums,

Viņa vēl arvien smaidīja. «Ja viņa liekuļotu, tad viņa raudātu,» viņš nodomāja.

— Bet es tev visu izstāstīšu,— viņa turpināja,— Visu tev izsūdzēšu, kā noziedznieks noziedzniekam, ar ko viņš galerā kopā sasiets... Jo tā tu man esi piesaistīts, Leon,., ar neizdzēšamu noziegumu.,, grēkā un nožēlās.

Viņa bija piecēlusies un mazliet pacēlusi rokas. Viņa stāvēja kā Magdalēna, grēkus nožēlodama.

Viņš nodrebēja.

Viņš zināja, ka viņa runā romānu frāzēm, bet šoreiz šīs frāzes viņu aizkustināja līdz dvēseles dziļumiem.

Viņa bija pienākusi par soli tuvāk. Bāla, viļņojošām krūtīm, viņa stāvēja viņam pretim.

— Mēs salaulājāmies...— viņa iesāka.— Kad viņš mani pirmoreiz apskāva, es gandrīz paģību. Man likās, ka tu stāvētu pie gultas ar paceltu pistoli un mērķētu manā pierē... Un šī parādība nozuda tikai tad, kad es atkal paliku viena.— Tādēļ viņš nepiedzīvoja daudz prieka mūsu laulībā... Viņš kļuva nelaimīgs, tāpat kā es. Bet viņa nelaime man izliekas kā debesu svētlaime, kad es to salīdzinu ar tām mokām, kādas pati esmu

izcietusi — bez palīga un bez glābiņa — kā smiltis nomesta zivs, kurai lēni jānobeidzas... Savu mīlestību pret tevi es līdz tam glabāju sirdī kā svētumu. Tā tagad sāka izvērsties bailēs. Tikai bailes jūtu, kurp vien lūkojos... Bailes no tevis — bailes no viņa — bailes no Johannas — bailes no visas pasaules... Jau kā līgava es cietu šis bailes. Tad man likās, ka vēstules —.

— Es zinu,— viņš pārtrauca,— Johanna man visu izstāstīja.

Viņa sāpju pilna nolieca skaisto galvu.

— Ak, tagad es zinu, kas tevi rīda pret mani,— viņa čukstēja.— Bet viņai taisnība.. Es tiešām esmu tik nekrietna, esmu tik samaitāta, kā viņas naids mani iztēlo.

Viņš klausījās; katrs Felicitas teiktais vārds viņam atgādināja to, ko māsa jau bija teikusi: «Tu esi vainīgs!»

— Nezaimo pati sevi,— viņš teica, pats sevi mierinādams,— gan jau patiesībā tik (auni nemaz nav.

Viņa dziļi nopūtās un atspieda galvu pie baltā jaunekļa tēla, kas viņai bija vistuvāk uz augstā pamata.

— Pateicos par mierinājumu,— viņa teica lēni, kā sapņojot,— tas ir pirmais, kas pēc gadiem pie manis atmaldījies... jo kam gan es drīkstēju sūdzēt savas bēdas, savas bailes un nožēlas... Pat nolādētajiem ellē ir savi biedri — man nebija neviena,.. Un tu man jautā, kā es savā nelaimē varēju ciest, ka sveši vīrieši man tuvojās?.. Es tev varētu vienkārši atbildēt, ka es mēģināju jūtu mutulī apreibināties... Tas būtu bk vienkārši un vēl palīdzētu man slēpties. Bet es nedrīkstu tev melot... Redzi, Leon,— kad mana mīlestība pret tevi bija līdz pēdējai dzirkstelitei izdzisusi, tad es zaudēju ari savu pēdējo, savu vienīgo atbalstu... es šaubījos par visu labo sevi, kāda balss man sauca katru dienu un katru stundu:— Nu, slīdi vēl dziļāk neceļos — savam liktenim tu neizbēgsi Kad man kāds čukstēja mīlestības vārdus ausīs, tad es smaidīju, lai gan man saltas trīsas gāja pār kauliem... Naktīs es raudāju, dienās es smējos... Mans vienīgais dzīves prieks bija redzēt savas kaprīzes piepildāmies. Kā saindēts dzelonis dūrās man sirdī un dzina mani arvien dziļāk pašizsinieklā... Dažreiz, kad manīju, ka Ulrihs mani pētoši uzlūko, man likās, it kā man būtu jākrīt viņam pie kājām un jālūdz «Glāb mani, glāb mani!..» Bet tad man parādījās mans noziegums — mūsu noziegums, Leon, un čukstēja man ausī; «Ja tu arī pati uzupurējies, tad savu biedru — to tu nedrīksti nodot...» Un tā es nesu tālāk savu briesmīgo klusuma un noslēgtības nastu... Brīnums, ka mana miesa vēl palikusi uzticīga laulības solījumam,— ka es šodien nestāvu tavā priekšā kā atstumtā... Katra kaprīze mani varēja gāzt bezdibenī... Tik maz es sev uzticējos.

Viņa klusēja un atspieda pieri pie tēla pamata, izstieptām rokām pie statujas turēdamās,

Saule sāka kliedēt miglu... Laukums mirdzēja kā zeltīts kauss, kurā upura akmens laistījās kā milzīga pērle-.., Raibi tauriņi lidinājās gar kolonnām, un koku galotnēs brīžiem atskanēja putnu balsis.,. Avots, kas netālu no tempļa verda no zemes, burbuļodams steidzās strautiņā, it kā zobodamies par divu cilvēku skumjo sarunu,

Leons nenovērsa acis no savas agrākās mīļākās.

Nezinādams, ko iesākt, viņš stāvēja viņai pretī,,. Par rāšanos un pārmācībām vairs nevarēja būt ne runas, vajadzēja glābt un palīdzēt... Bet ko viņš varēja, ko viņš drīkstēja darīt, nekraujot grēku uz grēka un neienesot jaunus melus un krāpšanu drauga mājā.

— Licija,— viņš teica maigā balsī — tu mani šurp aicināji. Ko tu gribi no manis?

— Kādēļ tu to jautā, Leon?

— Tāpēc, ka es to nezinu,

— Kādēļ tu no manis vairies? Kādēļ tu izmantoji nabaga nevainīgo bērnu par iemeslu, lai varētu Ūlenfeldai garām paiet? Tas Leons, kuru es agrāk pazinu, nebija tik bailīgs!

Tas deva sarunai necerētu virzienu.— Licija, es domāju, ka mēs vairs nedrīkstam satikties,— viņš sacīja,— mūsu pašu labad, arī tava vīra un pasaules labad. Jo — ko pasaule domās par tevi, kad viņa atkal redzēs mūs, draudzīgi satiekamies?

— To jautājumu tu varēji mierīgi atstāt man,— viņa atbildēja un smaidīdama klusi lūkojās zemē.

— Šajā ziņā man par tevi jārūpējas tāpat, kā par sevi,— viņš atbildēja.— Bet par visām lietām, es sapratu no Ulriha vārdiem, ka tu pati baidies no tikšanās ar mani. Tu jau pati esot gribējusi, lai mēs šķiramies.

— Ko es varēju darīt?— viņa atbildēja — Tu tik nelaipni izteicies par manu bērnu,

— Nelaipni? Felicita, apdomā, ko tu runā. Pat par tavu bērnu es domāju. Vai lai viņš mani iemīlē un vēlāk mācās mani nīst? Mani — un tevi līdz?

— Un tomēr tu reiz gribēji viņu ņemt līdzi uz Ameriku,— viņa spītīgi atbildēja.

— Tas taču bija pavisam citādi, Licij. Tur viņš nekad nebūtu dabūjis zināt, kas es esmu.,, Viņš būtu mani uzlūkojis kā tēvu un ar to pietiktu... Bet te, kur katra kalpone — bet, mans Dievs, kādēļ es tik daudz runāju? To jau tu pati visu esi pārdomājusi, viņu aizsūtīdama tik tālu projām.

— Bērns ir projām,— viņa klifci atbildēja.— Es lūdzu Dievu un raudu katru nakti, bet viņš tev vairs nav ce|ā.

Izbijies viņš piecēlās.

— Tādē|, Felicita?— viņš stostījās,— tad tādēļ?

— Ja tu man gribi pārmest, ka esmu nekrietna māte,— viņa teica,— tad dari to, es esmu tavā vara.

Viņa saņēma rokas klēpi un, kā palīgu meklēdama, lūkojās tālumā.

— Ak, tā man bija grūta ciņa,— viņa turpināja, vairāk pati ar sevi runādama.— Katru nakti mans dēliņš parādījās man sapnī,— es drebēju, kad ieraudzīju viņu tik bālu un slimīgu,— bet viņš ir jauns,— es arvien mierināju sevi. Viņš pārcietīs — viņš dzīvos un būs laimīgs.., kamēr es.., redzi, Leon, es zinu gan... es tagad izcīnu savu pēdējo cīņu... Es vairs nevaru paciest tās mokas, ka man jāklusē... Ja es būtu bērnu paturējusi pie sevis un ja man būtu jādzlvo bez tevis — tevis, vienīgā cilvēka, kas man var palīdzēt, mani mierināt un padomu dot —, Leon, vai tad man atliktu kas cits, kā ielēkt upē? Nāvē, saka, neesot grūti mūžīgi klusēt.

Viņš cīnījās ar sajūsmu un šaubām... Ja Felicita varēja viņam tā uzupurēties, tik daudz ciest viņa dēļ, vai tad viņas vārdu īstā nozīme nebija: «Es tevi mīlu — es tevi mīlu vēl arvien.»

Felicita uzminēja viņa domas.

— Bet nepārproti mani,— viņa atsāka,— un nedomā, ka es gribu tevi pielabināt. Uzskati mani, Leon: es esmu melu un viltus iemiesojums, mana seja ir tikai maska, un manā sirdi ir elle. Bet tik patiesi, kā Dievs debesīs,— tik tiešām kā Ulrihs mums abiem svēts —.

— Vai viņš tāds ir?— Leons jautāja viņai, soli tuvāk pieiedams.

— Jāl— Viņa pacēla pirkstus kā zvērējot. Viņas acis bija nopietnas.

— Tad dod man roku,— viņš teica.

Viņa mierīgi ielika pirkstus viņa rokā. Šajā brīdī viņa ieraudzīja gredzenu ar safīru.

— Leon,— viņa sacīja, skumji pasmaidījusi,— es priecājos, ka tu vēl nēsā manu gredzenu.

Viņš satrūkās. Sasodīta aizmāršība! Viņš taču gribēja to nolikt, bet bija atkal atstājis pirkstā.

— Nebaidies,— viņa turpināja.— Gredzens nav neko noziedzies... Valkā viņu mierīgi arī turpmāk. Agrāk tas mums bija mūsu grēka simbols, turpmāk tas mums lai atgādina nožēlas... Un, ja mēs paši nevaram laimīgi būt, tad tomēr mēģināsim

kādu citu darīt laimīgu, kas mums lai būtu dārgāks nekā

mēs paši sev.

— Pareizi teikts, Felicita,— viņš sacīja.— Ja tu negrozīsi savu nodomu, tad viss vēl var vērsties par labu.

— Ja tu man palīdzēsi, tad varbūt.

Viņš zināja, ko viņa gribēja. Tas bija tas pats, ko mācītājs un Johanna prasīja no viņa. Viņš sagura. Ja viņi visi bija vienis prātis, ja pēc viņu pārliecības bija tikai viens vienīgais ceļš, tad viņiem laikam bija taisnība.

«Nekā nenožēlot» līdz šim bija viņa lozungs, pēc kura viņš gribēja dzīvot. Viņam nemaz nevajadzēja būt šim principam neuzticīgam, ja viņš ar jaunu spēku ietu atkal sava drauga mājā, lai tur ienestu sauli, kuras tur līdz šim trūka.

Un, kamēr viņš vēl pārdomāja, viņš pēkšņi ieraudzīja Felicitu pie savām kājām.

Galvas sega viņai bija noslīdējusi no galvas. Gaišie, ar zilu lenti sasietie mati burvīgi vijās ap viņas maigo seju. Izbijies viņš noliecās, lai viņu pieceltu. Bet viņa nepadevās.

— Ļauj man apkampt tavus ceļus,— viņa lūdzās,— es ātrāk necelšos, kamēr nepārliecināšos, ka neesmu vairs grēkos viena,— ka tu gribi man būt klāt, kad nožēlas plosītu manu sirdi,— lai man vairs ilgāk nebūtu jāklusē izmisumā un sāpēs.

— Jā, Felicita,— viņš teica,— celies!

Viņas rokas meklēja Leona roku.

— Kad tu nāksi?— viņa lūdzās.

— Kad tu gribi!

— Nāc šodien!— viņa teica.— Viņš ilgojas pēc tevis!

— Kad viņš pārbrauca?

— Pirms trim dienām.— Saki viņam, ka tu gribi ar mani runāt. Vairāk nekā. Vai tu nāksi?

— Jā. Es iešu.

Viņa nodrebēja pēkšņā sajūsmā.

— Tad es apsolu,— viņa celdamās teica,— es tevi vairs neturēšu par savu ienaidnieku,— man liekas, es tev varētu pat dzīvību ziedot par to...

— Nedomā tik daudz par mani,— viņš atbildēja.— Domā par Ulrihu — vai tu viņu darīsi laimīgu?

Viņa sarāvās.—

— Jā!— viņa čukstēja.

Pēc desmit minūtēm baltā laiviņa aizbrauca.

Leons, krūmos paslēpies, noskatījās viņā.

Viņa nesveicināja, pat neatskatījās, un viņš bija viņai par to pateicīgs.

Kad viņa piebrauca pie krastaf viņam likās, ka tā būtu laivā sa]imusi.

Viņš domīgi atgriezās pie tempļa. Migla bija nozudusi. Tādēļ viņam vajadzēja kādu stundu vai ilgāk paslēpties salā.

Silta priekšpusdienas saule spīdēja klajumā. Lapsenes dūkdamas aplidoja kazeņu ogas... Glodene lēni vilkās pār apžuvušiem akmeņiem.

No Halevicas laukiem brīžiem atskanēja jaufras balsis. Tie bija arāji, kas strādāja netālu no upes.

Tur bija viņa valsts. Tur viņa darbs un laime.

Drūma nemiera vajāts, viņš staigāja tempļa priekšā šurp un turp. Baltās statujas stīvi un vienaldzīgi nolūkojās viņā.

Mīkstais smilšakmens, no kura tās bija izcirstas, vietām jau bija sadrupis. Jaunekļu sejas bija krunkainas, bija redzami iedobumi un rētas, it kā viņi būtu sirguši ar bakām. Vienas statujas roka bija līdz elkonim nolauzta. Atlikušais gabals izskatījās kā miesā iedzīts zars.

— Nabaga puikas, vajadzēs jūs salabot,— viņš teica un izstaipīja rokas.

XV

Herta pamodās,

Mušas dūkdamas lidoja apkārt un caur sarkano priekškaru spraugām lauzās spilgti priekšpusdienas saules stari.

«Tas tik bija sapnis!» viņa domāja, salika rokas zem galvas un smaidīja, griestos lūkodamās.

Tikai tad viņa pamazām atcerējās, ka šoreiz nebija vis sapņojusi.

Asinis sakāpa viņai vaigos. Viņa aizvēra acis un nedomāja nekā.

Kas viņa bija vakar — un kas šorīt?— Kā muļķīga, spītīga meitene viņa bija aizbraukusi... tad viņš bija viņu atradis, iemīlējies un ar savu mīlestību pārvērtis par sievieti.

Viņa izlēca no gultas un steigšus saģērbās. Tad viņa piegāja pie spoguļa un ilgi aplūkoja sevi.

«Cik brīnišķīgi,» viņa domāja, «es izskatos tāda pati, kā katru dienu,»

Viņa pagriezās pret Ellu, kura, mierīgi sapņodama, gulēja savā gultā. Gulētājai uz kreisās acs bija uzmetusies muša, to viņa aizdzina,

«Tā arī grib runāt par mīlestību,» viņa domāja un līdzcietīgi paraustīja plecus.

Tad viņa atkal palika nopietna; viņa nedrīkstēja ticēt tam, kas bija noticis. Kas notiktu, ja viņš pārdomājot atklātu, ka viņai trūkst vajadzīgās nopietnības un ņemtu savus vārdus atpaka]?

Bet viņa kaunējās par savām šaubām. Nemaz nebija domājams, ka viņš nebūtu redzējis viņas mīlestību, nebūtu sapratis, ka viņa, kaut gados vēl jauna, tomēr ciešanās mācījusies būt nopietna.

Pulkstenis sita desmit.— Viņa sabijās.— Vai viņai nevajadzēja turpmāk ar mīļāko dalīt priekus un bēdas?.. Ari agro celšanos?.. Un viņa apņēmās atkal no rītiem ievērot pulksteni, kā toreiz, kad viņa vēl gāja uz govju slaukšanu,

Klusi, basām kājām staigādama, viņa ģērbās, Laime, ka Ella vēl gulēja. Kādas mokas būtu bijušas, ja šis pirmās, svētās stundas būtu jāpavada pļāpājot!

Vispirms viņa gribēja uzģērbt gaišo batista kleitu... to ar izšuvumiem... tā viņai vislabāk piederējās, un tajā viņa izskatījās nopietnāka.— Un šodien jau ari bija svētku diena... Aiz laimes un kauna viņa nemaz nedrīkstēja domāt, ko šī diena nesīs. Tad viņa šo nodomu atmeta... Ne lepna un greznojusies, bet nopietna un pazemīga viņa gribēja viņam parādīties un jau ar ārējo izskatu pierādīt, ka bija lielā goda cienīga.

Viņa izmeklēja tumšu vilnas kleitu un piesprauda pie krūtīm gaiši zilas bārkstis, labi pieskaņotas viņas sejai.

Izdzirdusi suņa rejas, viņa piegāja pie loga,

Tas skraidīja pa dārzu savā vajā apkārt un nemierīgi ošņāja celiņa smiltis.

Viņa jautri izstiepa rokas, Viņa to ļoti mīlēja.

«Žēl, ka viņš nav cilvēks,» viņa domāja, «es viņu mīlētu kā brāli.»

Tad viņa lēni izgāja no istabas, kurpes rokā nesdama, un tikai koridorā tās apāva,

Aiz dārza durvīm suns lēca viņai pretī.— Viņa paslēpa nosarkušos vaidziņus viņa vilnā.,. Ja viņa nosarka, jau suni redzot,— tas taču bija visu redzējis — kā tad viņa nenosarks viņu pašu satiekot?..

Terasē bija apklāts azaida galds. Tur bija trīs tases.— Likās, ka arī viņš vēl nebija ēdis.

Viņas sirds pukstēja strauji. Vai liktenis bija lēmis, lai viņa tagad pašā pirmajā brīdī satiekas ar viņu vienatnē?

Viņa izbijās; pat ceļi trīcēja.

«Vēl pusstunda,» viņa domāja, «un varbūt es jau būšu viņa līgava!..»

Tas bija briesmīgi — viņa to nemaz nevarēja iedomāties.

Un kā lai viņa izturas? •

«Man ļoti jāsargās,» viņa domāja, «lai viņš neredz, cik muļķīga es vēl esmu, un nesāk atkal šaubīties.»

Viņa apņēmās saplūkt rožu pušķi. Tās viņa gribēja viņam pasniegt ar skatienu, kas teiktu:

«Ņem, mīļais, viss ir tavs — viss ir tavs!»

Tikai purpura sarkanus ziedus viņa gribēja plūkt, pilnīgi uzziedējušus. Tiem visiem bija jāstāsta par viņas mīlestību, par saldo mīlestību, kuru dzejnieki tik jauki apdzied un kur ar skūpstu smeļama mūžīga laime vai mūžīga pazušana... Neviens bāls ziediņš nedrīkstēja būt starp sārtajiem.

Tomēr pati viņa negreznojās... Viņam taču turpmāk jābūt viņas lielākajam greznumam.—

Suns Leo skrēja viņai mierīgi līdzi, reizēm likdams galvu viņas rokās.

— Kur tavs saimnieks?— viņa nopūtusies vaicāja.

Suns viņu skumji uzlūkoja. Jau stundām tas viņu meklēja; saimnieks šorīt bija noslēpumaini aizgājis, neņemdams uzticīgo pavadoni līdzi.

Terasē kāpjot, vecāmāte nāca viņai pretim.

Viņa izbijusies pieķērās pie margām. Vai viņš viņai, savai mātei, būtu jau ko teicis par notikušo? Vai viņš jau būtu atklājis savu mīlestību? Viņa ātri piegāja tai klāt un paslēpa seju pie viņas krūtīm.

Vecā kundze noglāstīja meiteni.

— Iesnu nav — nav arī drudža?— viņa prasīja.

Herta uzelpoja. Tātad viņa vēl nekā nezināja.

— Parādi pulsu,— māte teica.

Herta atraisījās. «Tā tik vēl trūka,» viņa domāja, «viņa man taustīs pulsu kā mazam bērnam. Beidzot man vēl būs jāparāda mēle!»

Un viņa aizgāja aiz galda.

Vecāmāte apmierinājās. Bet bez bāriena nevarēja būt.

Hertas lūpas raustījās; viņa skatījās sāņus, sprediķi klausīdamās. Viņas acis slepus lūkojās uz Leona tukšo kafijas tasi. Viņa klausījās un gaidīja.

Pēkšņi suns priecīgi ierējās un koridorā atskanēja soļi.

Hertai likās, ka asinis apstātos ritēt. Viņa gribēja aiz kauna vai zemē iegrimt. Nosviedusi rozes uz galda, viņa ieskrēja dārzā; vecāmāte domīgi noskatījās viņai pakaļ. Sētā, kura sākās pie pils, bija vietiņa, no kuras varēja redzēt visu, kas notika terasē. Tur viņa paslēpās.

Viņš stāvēja durvīs pietvīcis un noputējis; starp uzacīm viņam bija dziļa grumba, kas Hertu izbiedēja.

Māte izteica viņam pārmetumus. Drīz būšot pusdienas laiks, un viņš vēl nerādoties.

— Man bija darīšanas,— viņš ātri un īdzīgi atbildēja. Tad viņš apsēdās un izvandīja rozes.—

Herta skuma. Tā iznīka viņas jaukais nodoms. Zināms, viņam nebija ne jausmas, ko nozīmēja šīs rozes.

— Ko tad skuķi dara?— viņš vaicāja. Herta satrūkās... Šo vārdu viņa nebija pelnījusi. Bet viņš jau nedrīkst atklāt noslēpumu, viņa mierināja sevi.

Vecāmāte stāstīja, ka Herta esot jau lejā, bet Ella vēl guļot. Šodien viņa gribot žēlastībai ļaut pār taisnību valdīt. Viņas dēļ tās varot šodien gulēt līdz pusdienai.—

Viņam gribējās ēst; viņš nemierīgi drupināja kaltētas baltmaizes gabaliņu.— Kas tā par nekārtību virtuvē?— viņš pukojās.

Vecāmāte pacēlās un gāja skatīties.

— Arī Herta vēl gaida,— viņa piebilda.

— Kur tad mazā palikusi?— viņš prasīja.

— Viņa aizbēga no tevis,— vecāmāte atbildēja,— ja es viņu redzēšu, sūtīšu šurp.

Viņa iegāja mājā.

Herta redzēja, ka viņš klusi pasmaidīja, tad viņa piere atkal savilkās grumbās.— Galvu abās rokās atspiedis, viņš domāja.

Herta sajuta sevī mostamies neizsakāmu līdzcietību. «Viņam būs bijušas nepatikšanas,» viņa domāja, «rūpes viņam aug augumā.»

No šī brīža viņas pienākums bija grūtās stundās būt pie viņa.

Un stingriem soļiem viņa iznāca no žoga. Bet, terasi aizsniedzot, viņa šaubījās; vajadzēja apstāties.— Viņa nekad nebūtu domājusi, ka varētu no tā, kuru mīlē vairāk nekā savu dzīvību, tik ļoti baidīties.

Nu viņa bija augšā. Viņš, domās nogrimis, nemaz nepaskatījās. Lūpās viņš turēja rozi, kātu košļādams.

Viņa drebēja un turējās pie galda malas... Kā lai sveicina viņu?.. «Labrīt,» tas skanēja pārāk ikdienišķi. To jau sacīja katru dienu.

Viņa nopūtās.

Viņš pacēla acis... Jautrs, mierīgs smaids klāja viņa seju.

— Labrīt, labrīt!— viņš omulīgi noteica.— Kāpēc tad mēs tik briesmīgi nopūšamies? Labi izgulējies? Nav iesnu, ne karstuma, nekā?

Viņa platām acīm paskatījās viņā. Tos pašus vārdus bija teikusi arī vecāmāte.— Varbūt arī viņš vēl gribēs pataustīt viņas pulsu.

Viņas roka drebēja. Tad viņa klusēdama apsēdās. Atkal viņu

māca bailes, ka viņš varbūt būs pārdomājis citādi un izliksies, it kā starp viņiem nekas nebūtu noticis. Un viņai nebija pat līdzekļa, ar ko pretoties, ja viņam tas būtu paticis.

— Jā, jā, tas bija traks joks,— viņš turpināja, likdams roku pie mutes, lai slēptu žāvas,— bet mēs tevi tomēr noķērām — bēgle, tu!

Viņas bailes auga,

Ja viņa nebūtu tik bailīga, tik neizsakāmi bailīga, viņa būtu piecēlusies un sacījusi: «Kādēļ tu mani šodien nicini? Vai tu vairs neatceries, kas vakar notika?»— Bet viņa jau tikko iedrošinājās acis pamirkšķināt, viņa nedrīkstēja ne paskatīties.

Un, kad viņa vēl arvien nerunāja, viņš noliecās pie viņas un, grumbām pierē nozūdot, laipni sacīja:

— Nu — vai mēs reiz saderējām mieru, mīļā?

Tas bija jauki, Paldies Dievam! Viņa palocīja galvu un mēģināja smaidīt.

— Nu, nu,— viņš sacīja, vēl arvien šaubīdamies.

Atbildes vietā viņa paņēma rozes un sniedza tās viņam.

— Vai tās man?— viņš vaicāja.

— Tev,— viņa čukstēja un maigi pavērās viņā.

Viņš redzēja viņas skatienu... Viņu pārņēma rūgtas jausmas, kā par zaudētu laimi... Viņš pateicīgi saņēma mazo, brūno roku.

Ēdamistabā, kuras durvis stāvēja atvērtas, pēkšņi atskanēja soļu troksnis.

— Vecmāmiņa nāk!— Herta iesaucās un izbijusies vilka roku atpakaļ.

— Nu, lai viņa nāk,— viņš brīnīdamies teica.

Kad ienāca vecāmāte ar Kristjāni, viņš no jauna iegrima domās... Mehāniski viņš ēda un dzēra...

Viņa nenovērsa acis no viņa sejas. Viņa gribēja uztvert viņa skatienu, kas paustu skaidru solījumu. Bet viņš to laikam vairs neatcerējās.

Lai viņa būtu cik liela muļķe — un tāda viņa ari bija —, bet to viņa zināja, ka vīrietis pret to sievieti, kuru tas sev izredzējis, nedrīkstēja tā izturēties.

Piemēram, Meta Podevils un Ansis Zembrickis jau sen bija viens otrā iemīlējušies. Viņi uzrunāja viens otru ar «cienījamais barona kungs» un «cienījamā jaunkundze», un arī citādi viņi izlikās kā svešinieki, bet viņu acis viņus nevīla. Un kur nu vēl smaidi!—

Bet viņš?— Viņš?—

Viņš piecēlās, izstiepa rokas, uzsvilpa sunim un aizgāja, uz viņu nemaz nepaskatījies.

Uz viņu nemaz nepaskatījies!

✓

Pie pusdienu galda viss notika tāpat,

Herta klusēdama palika savā krēslā sēžot. Uz viņas rokām, kas rotaļājās ar maizes druskām, nokrita divas lielas asaras.

Vecmāmiņa stingri paskatījās: viņa bija ievērojusi arī to, ka Herta šodien gandrīz nemaz neēda. Viņa slepus nostājās aiz viņas sēdekļa, pastūma Ellu sāņus un satvēra viņas roku.

Herta sarāvās.

— Sēdi miarlgi! Dod roku!— vecmāmiņa uzsauca.

Pretošanās nelīdzēja.

Tiešām, viņas pulss sita ļoti ātri.

Tad viņai vajadzēja arī mēli parādīt. Tas bija par daudz.

— Vecmāmiņ, nemoki mani,— viņa lūdzās un raudādama apķērās viņai ap kaklu. Bet tādās lietās vecāmāte jokus neprata.

— Rādi mēli!— viņa vēlreiz atkārtoja.

Mēle bija balta.

Izcēlās sīva ķilda, kurā Hertu uzvarēja.

Kā viņi visi pārprata viņas sirdssāpes!

Viņai bija jāiet gulēt un jāsvīst.

XVI

Tās pašas dienas pēcpusdienā ap sešiem Leons piejāja pi£ Ulenfeldas vārtiem.

Viņš noslaucīja sviedrus no sejas... Kokos šalca: «Griezies atpaka{!..» Bet viņš sakoda zobus un jāja tālāk.

Pa kreisi — uz upes pusi — atradās kungu dzīvojamā ēka, balta, maziem tornīšiem greznota pils, kas vairāk līdzinājās bagāta pilsoņa vasaras miteklim, nekā baronu cilts pilij... Viņas labad tā bija būvēta; kundzei nepatika vecā nosirmojusi dzīvojamā ēka.

Verandas malā stāvēja divas marmora sieviešu figūras, kuras pauda mieru un viesmīlību... Verandas priekšā auga platlapainu palmu grupa,

Leons griezās atpakaļ; viņš nedrīkstēja Felicitu satikt, pirms nebija ar Ulrihu ticies. Tā bija norunāts.

Viņa priekšā pletās plašais muižas pagalms.

Likās, ka Ulrihs pēdējos gados bija bez mitas būvējis: gandrīz visas ēkas bija jaunas. Agrāko pussagruvušo māla ēku vietā bija no ķieģeļiem celtas un dakstiņiem apjumtas ēkas.

Sētā bija rindās nostādīti redeļu rati ar dzelzs asīm, te atkal dažādi arkli, sākot no vecā spīļu arkla un beidzot ar tvaika arklu. Zem nojumes stāvēja smalkākās mašīnas, rokamā un mēslu ārdāmā mašīna, arī smalkākās ecēšas un nesen no

Anglijas pārvestie veltņi. Tur bija arī Cimmermaņa irdinātājs, kādu Leons sen jau bija vēlējies, un mašīna biešu sēšanai.

Brīnīdamies viņš vēroja drauga saimniecību. Daudz kas, ko viņš līdz šim bija redzējis tikai izstādēs un apbrīnojis kā greznuma lietas, stāvēja te kā izmēģināts un derīgs, saimniecībā nepieciešams darba rīks.

Citā vietā uz augstiem koku klučiem stāvēja kartupe|u brāgas ratu kastes.— Staļļu tuvumā atradās lieli dzelzs katli, kuros ziemā sutināja lopu barību, netrūka ari skaisto Volfa vircas ratu, kuri bija tik dārgi, ka tikai priekšzīmīga saimniecība tos varēja iegādāties.

No garā degvīna dedzinātavas skursteņa cēlās melni dūmi. Dedzinātavā pašā gan nestrādāja, bet viņas tvaika mašīna darbināja arī sierniecības mašīnas. Turpat tuvumā bija salikti žūt garās rindās piena spainīši — sniegbalti ar spožām stīpām —, cinka piena slaucenes, kuras mirdzēja kā sudrabs, sviesta spaiņi un sviesta kuļamās mašīnas un dažādu mašīnu daļas, kuras Leons nezināja pat nosaukt.

Katrs solis viņam rādīja jaunus brīnumus. «Un mana vecā būda,» viņš domāja.

Savāda jūsma viņu pārņēma, gainīja bailes un pat uz acumirkli lika aizmirst, kādēļ viņš bija šurp nācis.

Ja tas viss, ko viņš te redzēja, bija panākams ar nopietnu darbu un enerģiju, kāpēc tad viņš nevarētu sasniegt to pašu?— Viņam tik vajadzēja turpināt, kā bija iesācis, ar miesu un dvēseli nodoties darbam, atmest vieglprātību un mīlināšanos.

Ar drauga labo paraugu acu priekšā, ar apziņu sirdī, ka par viņa laimi rūpējas,— tā viņš nekad nevarēja iet bojā. Kūtīm tuvojoties, kāds kalps nāca viņam pretim; viņš to nepazina, bet tas viņam draudzīgi uzsmaidīja.

— Kundze gan šodien nebūs runājama,— kalps sacīja,

— divi viesi jau aizgāja.

— Runā, kad tev prasa!— Leons viņam uzbļāva. Kalps izbijies kāpās atpakaļ.

Cik jaukas attiecības še starp kalpotājiem un viesiem, kad pat viņu, svešinieku, tik laipni saņēma! Un kā katrs saprata, ka viņš nācis skaisto kundzi apciemot!

Viņš nolēca no zirga un dabūja zināt, ka kungs esot aiz zirgu kūts pie kumeļiem. Viņš gāja turp, un kalps, kas bija paradis no kundzes apmeklētājiem saņemt dzeramnaudu, stulbi noskatījās viņam pakaļ.

Mazajā aplokā stāvēja Ulrihs un ap viņu pūlis brūnu kumeļu, kuri drūzmējās, gaidīdami, lai tos paglauda.

Leona sirds iesāpējās, iedomājoties, ar kādu seju viņš nāks krāpt cilvēku, kuru viņš mīlēja par visiem vairāk pasaulē.

Bet tas notika viņa miera un laimes dēļ. Uz priekšu!

Viņam tuvojoties, kumeļi izklīda.

Ulrihs pagriezās.

Prieks, kas jau nākamajā acumirklī pārvērtās bailēs, atspoguļojās viņa sejā.

— Tu — Ulenfeldā?— viņš stostījās.

— Labdien, skuķlt!— Leons iesaucās, simulēdams seno omulību.— Netaisi tūlīt tik platas acis! Tu jau vari mani ar suņiem aizrīdīt, ja tu mani vairs negribi.

Tad viņš nomurmināja, ka viņš neesot varējis ilgāk izturēt un gribot mēģināt, izrunājoties ar Felicitu, izgaisināt viņas dusmas, lai varētu starp viņiem atjaunot cik necik ciešamas attiecības... Tāpēc viņš esot atjājis un lūdzot draugu, lai viņš mēģinot iesaistīt Felicitu sarunā.

— Tas ir veltīgi,— Ulrihs atbildēja.— Viņa tevi pat nepieņems... Tu nezini, ko viņa par tevi runā.

— Varbūt!— Leons sacīja, nedrīkstēdams acis uz augšu pacelt,— bet pamēģini taču. Saki, ka es gribu lūgt piedošanu — saki, ko gribi.

Ulrihs domāja.

— Nāc,— viņš beidzot teica,— es negribu kavēties, lai gan tev nebūs nekādu panākumu.

Viņi izgāja no zirgu aploka; kumeļi nāca līdzi un mēģināja ar svešinieku iedraudzēties. Viņš soļoja klusēdams draugam līdzās, brīžiem nodrebēdams, it kā gainītu bailes.

Pie verandas Ulrihs apstājās un vaicāja:— Ja viņa būs ar mieru,— vai tu domā, ka būtu labāk, ja jūs runātu divatā?

— Katrā ziņā!— Leons atbildēja, jo viņš manīja, ka nevarēs drauga klātbūtnē iznest savu lomu.

— Tad es iešu pie viņas. Pagaidi tepat.— Piedod,— viņš piebilda,— bet bez viņas atļaujas tu nedrīksti ieiet šai mājā, kas viņai nodota.

Viņš redzēja viņu aizejam gar statuju, kura nozīmēja mieru... Viņš ilgi uzlūkoja figūru, kas mierīgi izstiepa pret viņu palmas zaru.

Tad viņš sāka lieliem soļiem šurp un turp staigāt.— Viņš nedrīkstēja domāt par to, kas šajā brīdī notika pils istabās.

Pagāja stundas ceturksnis, tad iznāca Ulrihs, uzbudinājumā nosarcis, kaklu izstiepis.

— Leon!

— Nu vecais?

— Bija lielas pūles, Leon, bet — viņa ir ar mieru!

— Pateicos, Ulij!— viņš s^uca un nosarka, kā samelojies skolas puika.

— Līdz šim viņai gan tas vienīgais nolūks,— Ulrihs turpināja,— tevi pazemotu aizraidīt mājās. Esi uzmanīgs un neaizmirsti, ka es gaidu.

Viņu kratīja drudzis. Rokas trīcēja, un asinis sakāpa deniņos...

Ulrihs rādīja viņam ceļu, un Leons pagāja ātri garām, zinādams, ka uzvarējis, tomēr vēl bailīgs un kaunīgs.—

Felicija sēdēja uz dīvāna, seju rokās ieslēpusi. Pagurusi pēdējā stundas ceturkšņa dvēseles cīņā, viņa tur bija saļimusi... Viņa bija ģērbusies gaiši dzeltenā zīda tērpā. Labās rokas pirkstā mirdzēja viņa dāvinātais briljanta gredzens.

— Aiztaisi durvis,— viņa čukstēja.

Viņš paklausīja.

Tikai tad viņa piecēlās... Viņas acis bija sasarkušas no asarām.

— Kā viņa vēl var raudāt šajā komēdijā?— Viņš domāja.

— Ak, cik man ir liels kauns,— viņa teica.

— Jā, zināms, ka kauns!— Viņš mierināja:— Šī briesmīgā stunda jāpārvar... Protams, vēlāk vairs nekā nedrīkstēja slēpt, Ulriham viss jāzina un jāredz.

— Tas pats par sevi saprotams,— viņa teica, dusmodamās, ka viņš to vēl atgādināja.

Un savās sāpēs viņa tomēr tam viltīgi un laimīgi uzsmaidīja.

— Tagad viņš domā, ka mēs,— viņa iesāka.., Viņa nepabeidza teikumu, bet viņam tomēr sakāpa asinis vaigos.

— Cik nekrietni — viņš teica un pagriezās sāņus...

Iestājās klusums,.. Viņš izvilka pulksteni.

— Pateicos, Leon, ka tu jau šodien atnāci,— viņa pēc brīža bailīgi iesāka.

— Nu — vai tad tu mani negaidīji?—viņš vaicāja,

— Ai, kad tā būtu!— viņa nopūzdamās atbildēja,— Bet tādai sievietei, kā es!.,

— Tādai sievietei kā tu?— Ko tas nozīmē?

— Nu, es domāju — tādai kā es,— nu, vīrietim tādai dotais vārds nav jātur.

Šī pazemošanās viņu sadusmoja,

— Es tevi lūdzu, Licij,— viņš teica,— atmet šo nevajadzīgo pazemošanos. Tu esi Ulriha Klecinga sieva... Kā tādai tev ir tiesības prasīt no katra, lai tevi godā,— tiklab no manis, kā no katra cita... Un kas drīkstētu...—

Viņš pacēla abas dūres, un viņa bailīgi ierāvās dīvāna stūrī.

— Ak Dievs — netrako tūlīt,— viņa čukstēja,— es jau tā esmu nelaimīga.

— Tam reiz jābeidzas — viņš sacīja.

— Manai nelaimei?— viņa smaidīdama jautāja.

Viņš sāka skaidrot, ko domā par nākotni. Viņam esot divējāds uzdevums šajā mājā. Pirmais — nodibināt Ulriha laimi, otrs — izklaidēt viņu, Felicitu. Ar viņa palīdzību viņai jāatbrī-vojoties no vecā grēka nastas, jāmācoties atkal staigāt paceltu galvu un aprast ar atkal atgūto pašapziņu, lai pat visnekaunīgākais vairs nedrīkstētu tuvoties ar Jauniem nodomiem.

— Tu tēlo visu ļoti jauki,— viņa čukstēja ar laimīgu smaidu.

— Es tev netēloju neko, ko nevarētu īstenot dzīvē,— viņš atbildēja.— Kad mēs šīs durvis atveram, tad mums jābūt tīriem no visiem vecajiem grēkiem. Un tad sāksies jauna dzīve.

Viņa spieda pie acīm mutautiņu, kurš izplatīja stipru smaržu visā istabā; viņš noreiba un piegāja pie loga.

Viņš aplūkoja istabu, kurā senāk pats bija mitis un kas tagad ar izšķērdīgu greznumu bija pārvērsta par dāmas salonu.

Sienas bija pārvilktas ar tumši zilām, zīdu cauraustām tapetēm, apzeltīti krēsli, kuru atzveltnes izskatījās kā tauriņi, dīvāni un soli stāvēja uz dārgas Indijas grīdsegas, kura klāja visu grīdu,— milzīgs marabū spalvu vēdeklis bija nolikts kā krāsns aizsegs,— bronzas un veca Meisenes porcelāna rotaļlietiņas stāvēja plauktos, ar brieža ādu pārvilktā skapī atradās kundzes mīļākās grāmatas, venēciešu altāra sega tīkamās krokās krita pāri skapja stūrim, pie rakstāmgalda bija redzama marmorā izcirsta Erosa galva.

To visu varēja atrast lielpilsētās, bet te, uz laukiem, tālu no lielajām pilsētām, tas bija neparasts.

— Viņš tevi par daudz lutina!— Leons teica, ar pirkstu draudēdams.

— Viņa labsirdība mani nomāc,— viņa atbildēja, balto seju rokās spiezdama...

Viņš atkal paskatījās pulkstenī.

— Ir laiks,— viņš teica,— mēs nedrīkstam viņam likt veltīgi gaidīt.

Viņa pacēla rokas kā lūgdamās...— Vēl piecas minūtes.

— Kādēļ?

— Man bail!

— No viņa?

Viņa klusēja.

— Nebaidies, Licij!— viņš mierināja.

— Te ir tik jauki — tik patīkami... Kā biezā, lielā mežā... Var jau iedrošināties reiz uzelpot.

— Tad uzelpo arī,— viņš fteica.— Viens — divi — un trīs.

Viņš skaitīja, durvju tvertni rokā turēdams.

Tad viņš atvēra durvis.

— Dieva dēļ — pagaidi!— viņa sauca,— ko mēs viņam teiksim?

— To, ko mūsu sirdis sacīs,— viņš atbildēja.

Viņa skatījās caur durvju spraugu, bet, kad šajā acumirklī atvērās pretējās durvis, aiz kurām Ulnhs gaidīja, viņa steidzās Ulriham pretī un kaislīgi apskāva viņu.

Pēc divām stundām viņi trijatā sēdēja pie tējas galda, laimīgi, ka bija atguvuši draudzību.

Pirms vakariņām Leons bija apskatījis kūtis, kur bija daudz ko brīnīties un mācīties.— Tagad zemkopība bija aizmirsta un draudzība atguva savas tiesības.

Ulrihs runāja daudz un dedzīgi. Viņš nevarēja beigt slavēt sievu, kas šodien pierādījusi savu nepārspējamo mīlestību... Un katrs acu skatiens, katra doma bija klusa nolūgšanās par to, ka viņš iedrošinājies justies nelaimīgs viņai līdzās.

Viņa bija pazemīgi laipna; izpildīja katru viņa mazāko vēlēšanos, un Leons, viņu ar labpatiku vērodams, zem galda berzēja rokas un domāja:

— Tas ir mans darbs! Man viņš var pateikties par savu laimi.

Licitas izturēšanās pret viņu bija brīnišķīga... Viņa bija

atturīga. Viņa runāja laipni, tomēr neļāva piemirst, ka starp viņiem liela plaisa. Viņas balss skanēja kā cilvēkam, kas apvainojumu piedevis, bet vēl nevar to aizmirst un tāpēc lūdz, lai tas nav pārāk bargs pret viņu... Viņas izturēšanās bija tāda, ka Leons drīz vien aizmirsa, ka viņi vēl arvien liekuļo.

Viņš omulīgi smēķēja cigāru.— Tikai tagad viņš bija atguvis savu draugu, tikai tagad viņš varēja tiešām justies kā dzimtenē.

Eļļa abās lampās vārījās un čūkstēja... Ūdens patvārī sāka noslēpumaini dziedāt... Caur vaļējām durvīm bija dzirdami siseņu čirksti un koku šalkas.

Ulriha acis stīvi lūkojās gaisā; tas Leonam nepatika.

— Tavs prieks jau tik drīz rimis, mans vecais,— viņš sacīja.— Tu man labāk patīc, kad tu runā...

Ulrihs skaļi iesmējās un pazvanīja...— Vīnu!— viņš uzsauca ienākušajam sulainim.—«Liebfrauenmilch»— tu zini — no piecdesmit astotā gada.

Felicita, noliekusies, šķelmīgi paskatījās uz Leonu pār rokdarbu. Viņi zināja, cik ļoti Ulrihs glabāja šo pagraba dārgāko mantu. Tad viņa piecēlās, lai pati pārliecinātos, vai viss kārtībā.

Draugi palika vieni. Ulrihs viņam sacīja, ka viņš vēl nevarot pilnīgi aptvert visu, kas šodien noticis. Samierināšanās, kuru viņš agrāk iedomājies tik vieglu un saprotamu, tagad viņam pēkšņi liekoties negaidīta un mīklaina.

— Jā, jā, tādi jūs esat, jūs, veselie! Jūs, priecīgie! Jūs, laimes bērni!— viņš teica un palocīja galvu.— Kur jūs parādāties, tur atveras ērkšķu žogi, kaut arī viņi būtu diezin cik ērkšķaini. Un ar vislielāko naidu pildītās sirdis jums piedod visu.

Leons pasmējās un sacīja, ka tik traģiski nemaz neesot.

Felicita ienesa vīnu un ielēja to augstajās, zaļajās glāzēs.

Leonā pamodās vecā vieglprātība, kā arvien, kad viņš dzēra labu vīnu,— Skurbums noskaloja nepatīkamās jūtas.

— Pieskandiniet! Lai dzīvo draudzība!— viņš kliedza, glāzi paceldams.

— Un lai mūs trīs nekas vairs nešķirtu!— Ulrihs piemetināja.

Leons slepus saskatījās ar Felicitu.

Ja viņš zinātu!

Glāzes saskārās. Smalkais kristāls izskanēja dobjā akordā.

— Es vēlētos, lai ari mūsu dzīve tā izskanētu,— Ulrihs teica.

Tad viņš pēkšņi apklusa, gribēja glāzi no mutes atņemt,

lūkojās kavēdamies gar sienu,— tad saņēmās un izdzēra glāzi vienā vilcienā.

Leons sekoja viņa skatienam: pie sienas karājās zēna ģīmetne.

Arī Felicita k|uva nemierīga: brīdi domājusi, viņa ielēja no savas glāzes dažus pilienus vīra glāzē, noliecās pie viņa un iečukstēja viņam ausī:

— Par to, kas tagad tālumā, un ko mēs mīlam,

Leons izlikās, it kā neko nebūtu manījis. Viņš ātri iesāka, lai gainītu draudošo neomulību:

— Bērni, tas neko nelīdz. Par vienu nepatīkamu lietu mums vēl šodien jāvienojas... lai gan mums būs grūti vēl šodien par to runāt.

Abi laulātie draugi klausījās. Licita nodrebēja. Viņas skatiens teica:— Dieva dēļ, klusē!— slepeni uz ģīmetni rādīdams, Likās, viņai bija bail, ka viņš nesāk runāt par zēnu.

— Tātad — īsi un ātri,— viņš turpināja,— kā mēs paziņosim saviem kaimiņiem, kas šodien noticis un kas vēl notiks? Esmu pārliecināts, ka viņi jau gaida, lai varētu sacelt troksni.

Felicita atviegloti uzelpoja un pateicīgi paskatījās viņā.

— Kā tu domā, mīļais?— viņa vaicāja un, zodu rokā atspiedusi, bērnišķīgi uzlūkoja vīru.

Tas braucīja bārdu:

— Lieciet man mieru!— viņš teica.— Kas mēs būtu par aristokrātiem, ja mēs baidītos no muļķīgām tenkām! Mums nav jābaidās, ko viena vai otra «kafijas tantiņa» par mums saka.

— Bravo!— Leons zobgalīgi sauca.

— Nejokojies!— Ulrihs turpināja.— Kāpēc mēs sevi vērtējam augstāk nekā kaut kādu sīktirgotāju, kam jādreb par savu kredītu?,. Mēs esam kā mazi karaļi savās pilīs, esam savam valdniekam padevīgi un vairāk nevienam visā pasaulē.

— Un mūsu dzīve taču ir darba un pienākumu dzīve,— Ulrihs turpināja.— Ko pasaule mums var padarīt, ja mēs zinām, ka mūsu darbi — vienalga, vai citi tiem piekrīt, vai ne — dzimuši skaidrās sirdīs?

— Nu tu sāc atkal ar savu skaidro sirdi,— Leons zobojās; ka senāk, viņš zināja katrai lietai atrast jocīgo pusi.— Nesaprotu, kā cilvēks, kas sarakstījis tik labu grāmatu par lopu barošanu, var apgalvot, ka cilvēks var nobaroties arī no sirdsskaidrības. Bez tam, visiem jau nemaz nav tik skaidras sirdis kā tev,— viņš klusi piebilda.

— Bet sava spītība taču ir katram?— Ulrihs sacīja.

— Es domāju gan!— viņš atsaucās un sita dūri uz galda.

Un, kad Felicita piecēlusies darbojās pie blakusistabas durvīm, viņš noliecās pie Ulriha un lēni sacīja;— Manis dēļ tev nevajadzēja šo runu turēt, vecais.— Manas krūtis ir diezgan platas, un savus elkoņus es arī vēl protu izlietot.,. Bet te ir runa par sievieti,

— Mana sieva?

— Pareizi. Tava sieva.— Tas mums jāievēro. Sievietēm savā starpā pašām savi likumi. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka par viņu sāk atkal runāt

Ulrihs klusēja. Viņš arvien labprāt piekrita citu domām, un arī tagad nešaubījās, ka Leonam savā ziņā taisnība.

Felicita pienāca laipna un pazemīga, it kā saruna grozītos ap zemkopības ķīmiju, par kuru sievietēm nav jāinteresējas,

Tomēr, kad abi vīrieši vēl arvien klusēja un stīvi lūkojās tālumā,— viņa iesāka bailīgi un vilcinādamās, it kā zinādama, ka izteiks muļķību.

— Atvainojiet — bet es domāju.,, lai ļaudis paši atbild par savām tenkām,

— Par ko?— Viņi abi nesaprata,

— Par — jūsu samierināšanos.

— Kā tas saprotams?— Leons vaicāja,

— Es vēl nezinu — bet es pārdomāšu — un tev to pateikšu, mīļais Leon, kad būšu izdomājusi.

Viņas runa bija tik jocīga un reizē nopietna, ka Ulrihs sāka jautri smieties un iesaucās:

— Nabaga bērns! Viņa pārdomās!

Viņa savilka lūpas, un, kamēr viņš neveikli glaudīja viņas sprogaino galviņu, viņa, acis aizvērdama, atlaidās viņa rokās.—

Viņš uzlūkoja sievu, tad ātri piecēlās un iegāja tumšajā blakus istabā nomierināties.

Leons izdzirda klusas, maigas ērģeļu skaņas.— Pārsteigts viņš klausījās. Agrāk mūzikas istabā bija tikai vecs, čīkstošs harmonijs, uz kura Ulrihs mācījās.

— Ko tas nozīmē?— viņš vaicāja Felicitai.

Viņa pielika pirkstu pie lūpām,

— Jaunās ērģeles, kuras viņš pasūtīja no Amerikas,— viņa čukstēja.

— Paliec te un netraucē viņu... Es iešu uzmanīt, kad viņam būs vajadzīgas pedāļu balsis.— Viņam patīk, ka es tad minu plēšas.

Viņa klusi izgāja un atstāja durvis vaļā.— Tumšajā istabā atspīdēja sveču gaisma.

Ulrihs sēdēja pie savāda instrumenta, kas gandrīz līdzinājās klavierēm, bet kāpjveidīgi pacēlās vairākos stāvos.— Viņš bija atliecis galvu atpakaļ un sapņaini skatījās griestos.

Felicita nolika viņam priekšā nošu burtnīcu.—

Viņš pateicās, galvu palocīdams, bet nepaskatījās uz viņu. Tad viņš sāka spēlēt to gabalu, kuru viņa bija izmeklējusi.

Leons to pazina. Tā bija Skarlati mesa, kuru Ulrihs jau sen mīlēja par visu vairāk.

Viņš pats nepiekusis zobojās par veco mūziku, tomēr, kad tas tagad pēc gadiem ilgās klejošanas atkal dzirdēja vecās, pazīstamās skaņas, viņš bija kā apburts.

Asaras valdīdams, viņš apsēdās tuvākajā krēslā un tinās tabakas dūmu mākoņos.

Viņa stingrā apņemšanās, par kuru tas pārnākdams bija domājis, bija izgaisusi... Johanna varēja līksmot... Un vecais mācītājs līdz ar viņu... Un, beidzot, ko tas viss nozīmēja?.. Ulriha laime bija galvenais...

— Un laimīgs viņš taču ir?— viņš jautāja sev; viņam radās šaubas par visu, par sevi pašu un par viņu.

Viņš piecēlās un skatījās atvērtajās durvīs.

Ja tā nebija laime, ko viņš redzēja, tad laimes pasaulē nemaz nebija!

Viņa stāvēja Ulriham līdzās, roku viņam ap kaklu aplikusi un uzmanīgi sekoja viņam pēc notīm, lai vajadzīgajā brīdī varētu viņam palīdzēt.

— Vox humanal— Ulrihs lūdza, uz viņu paskatīdamies.

Viņa satvēra kādu reģistra pogu un atvilka to, un nākošajā

«

acumirkli Leons dzirdēja cilvēka balsi, kas tiecās pret debesīm sirsnīgā lūgsmā.

— Vai mans grēks nebija cilvēcīgs?— likās, jautāja šī balss.— Vai grēks nebija sods, kuru es tagad nožēloju?

Viņam ienāca prātā vecais princips.

— Neko nenožēlot!— dobji atskanēja kā no dzelmes.

Viņš spītīgi piecēlās.

Nē, tiešām, viņš neko nenožēloja.., Komēdija drīz beigsies,.. Ulrihs ir laimīgs... Licita, no bailēm brīva, pievērsīsies no jauna savam vīram mīlestībā un maigumā.— Un bijušais būs aizmirsts uz visiem laikiem.

— Leon, vai tu esi mierā ar mani?— šai acumirklī kāda skumja balss čukstēja viņam tuvu pie auss, kamēr jauka smarža lidoja visapkārt.

Viņš satrūkās. Pēkšņas dusmas sažņaudza viņam kaklu. Vajadzēja saņemties, lai neteiktu viņai rupjības.

— Ja tev vajag uzslavas, griezies pie sava vīra,— viņš diezgan rupji atteica.— Tad viņš piecēlās, lai atvadītos.

XVII

Dažas dienas pēc Leona viesošanās Ūlenfeldā fon Stolta kundze lūdza savus tuvākos paziņas un draugus uz vakaru Stoltenhofā.

Klecmgi pieņēma ielūgumu, un, tā kā arī abi virsnieki pēc pabeigtajiem rudens manevriem bija dabūjuši atvaļinājumu uz astoņām dienām un pārbraukuši mājās, tad — uz namatēva vēlēšanos — bija ielūgtas arī dažas kaimiņu ģimenes ar pieaugušajām meitām un radiniecēm,.. Vecais lapsa, kas jau veselu gadu ap Felicitu lakstojās, domāja tādā kārtā tikt vaļā no dēlu sāncensības.

Mazajā salonā ar zaļajām tapetēm, kur pie sienām karājās vesels krājums gleznu gaiši pulētos rāmjos, apmetās dāmas, kamēr lielajā priekštelpā ar koka galerijām un vareno briežraga kroņlukturi, pulcējās kungi.

Felicita, šoreiz ģērbusies vienkāršā, melnā zīda kleitā, sēdēja pa labi no Zembricka kundzes, dziļi iegrimusi ar zaļu zīdu pārvilktajā dīvānā, no kura viņa agrāk bēgtin bēga, un klausījās citu dāmu sūdzībās: viņas visas bija lielu saimniecību pārvaldītājas, Felicitas dzeltenie mati bija gludi sasukāti, un ap kaklu tā nēsāja zelta ķēdīti.

Valodas grozījās ap dienas kārtības jautājumu: augļu ievā-rīšanu.

Neihauza kundze no Lubovenas, apaļa, sešdesmit gadus veca dāma ar zaļu tīkliņu uz sirmajiem matiem, nevarēja atzīt par derīgiem jaunos sutināmos aparātus, kaut tie likās krietni ar niķeli pārvilkti, baronese Krasova tam pretojās, un vecā Zem-bricka kundze, kura pēc dēla kāzām ar Metu Podevils tēloja pēc iespējas negantas vīramātes lomu, lūkojās nikni apkārt kā sprostā ieslodzīts, sakaitināts ērglis: vai tik kāds nemēģinās padzīt viņu no goda vietas. Viņai blakus sēdēja Meta, godbijīgi spieda vecenes roku un asarainām acīm lūkojās uz jaunām meitenēm, no kurām viņa bija uz visu mūžu šķirta.— Namamāte sēdēja pa kreisi no Felicitas; viņa sēdēja stīvi un, kaut arī skatījās uz Felicitu laipni, tomēr bieži pašķielēja, vai tik kāds kungs nesaskatās ar Felicitu.

Tomēr pat Stolta kundze nevarēja šodien nekā peļama manīt, nievāto Felicitu vērodama. Apburta no jaukās sarunas, viņa klausījās kā uzmanīga skolniece un brīžiem iejautājās, tikai retumis uzlūkodama zirgus slavenajās gleznās.

Neviens nemanīja viņas nervozo uzbudinājumu, neievēroja, cik stīvi viņa turēja rokas un kā raustījās viņas pirksti.

Viņa bija daudz ko uzņēmusies — nākošajās minūtēs vajadzēja notikt kaut kam neparastam.

Halevicas dāmas, protams, nebija ielūgtas.

Katra namamāte visā apkārtnē zināja jau kopš diviem gadiem, ka vajadzēja sargāties, lai Felicita ar Selentīnu ģimeni nesastaptos... Tāpēc ari šodien jaunavu vidū bija savāds klusums: trūka Hertas, kas arvien bija priekšgalā.— Arī jaunajos vīriešos šodien valdīja neomulība... Felicitas cienītāji varēja, cik gribēdami, gar durvīm darboties, vai caur priekškariem lūkoties, šodien viņai priekš tiem nebija neviena smaida, ne laipna skatiena.— Un, tā kā nevienam nebija dūšas veco dāmu pulkā jaukties, tad dažs labs jautājums palika nenoskaidrots. Jo kopš sešām nedējām neviens nevarēja izpelnīties Olenfeldas kundzes vērību.

Galvas nodūruši, viņi apsprieda savus novērojumus ar noslēpumainiem smaidiem, kas pauda viņu izvirtušās vēlēšanās.

Bez abiem Stoita dēliem tur vēl bija abi apriņķa salonu lauvas, Hanss fcn Krasovs un Franks fon Ocens.

Pirmais, brūns un kalsens jauneklis, divdesmit vienu gadu vecs, garu kaklu un platu pieri, zilās ševijota drēbēs ģērbies, bija reiz pusgadu Bonnā studējis, bet, kad tēvs bija saņēmis pirmo rēķinu kaudzi, viņam negaidot bija jābrauc mājās. No tā laika viņš sevi uzlūkoja kā no valdīšanas atceltu kņazu, kuram reiz visi pasaules greznumi pie kājām gulējuši. Arī citu acīs ap viņa galvu vijās Bonnas studentu krodziņu varoņa oreols. Citādi

viņš bija labs biedrs, jautrs un asprātīgs, bufetes jaunkundžu prieks sešu jūdžu apkārtnē.

Otrs, Franks fon Ocens, jau bija nopietnāk apspriežams. Viņš bija gribējis ar milzu soļiem sasniegt sūtņa posteni, bet gadījās nelaime izkrist cauri diplomātu eksāmenā. Tagad viņš palīdzēja tēvam kāpostus dēstīt, bet paturēja diplomātu lakonismu, franču , ziepes un angļu drēbnieku. Viņu zoboja viņa plato bikšu dēļ, bet arī apskauda viņa smalkās manieres.

Tālāk tur bija jaunais fon Neihauzs, gaiši dzelteniem matiem un labi paresns, ģērbies pašaurās un gaišās drēbēs, lielām, zilām acīm un gludu, skaistu seju. Viņš bija tik muļķīgs, ka viņu varēja turēt par grūtsirdīgu, un tādēļ Felicita savā grūtsirdībā viņu bija pieņēmusi drauga vietā.— Tad vēl tur bija Benno fon Ceslings, kas reiz viens pats bija izdzēris astotdaļu muciņas, un Hanss fon Kleists, par kuru nekā sevišķa nebija ko teikt.

Šie jaunie kungi bija Felicitas galvenie cienītāji,

— Licitas trakās, briesmīgās medības,— kā viņi paši mēdza teikt.

Kad viņi bija kādu laiku veltīgi nostāvējuši pie durvīm gaidīdami, vai draudzene tomēr beidzot neiznāks viņu ilgas remdēt, Lotars Stolts teica, ka šodien gan nekas neiznākšot, un, jaunavas neievērodams, viņš aicināja biedrus dārzā izmēģināt tēva jaunās pistoles.

Arī vecais Stolts, kas kā mājas saimnieks reizēm ari kā pa jokam bija mēģinājis ielauzties bīstamajā stūrī, beidza aplenkšanu un atminējās, ka viņš gribējis Ulriham lūgt padomu, jo dārgs pusasiņu zirgs, kas pirms četrām nedēļām bija rāmīts, bija pēkšņi saslimis. Viņš vēl steigšus nogaršoja firziķu boli, kura jau bija uzlikta uz ledus, un ātri gāja uz kūtīm, kur Ulrihs un citi vecāki kungi viņu jau gaidīja.

Tā viesi pamazām izklīda no priekšistabas.

Svinīgajā vienmuļībā, kas valdīja vecāko dāmu pulciņā, piepeši iešāvās kā zibens.

Sulainis ienāca salonā un pieteica skaļā balsī:

— Fon Selentīna kungs lūdz atļauju apmeklēt kundzi.

Dāmas pēkšņi apklusa.

Visu acis vērsās pret Felicitu, kas aiz bailēm stingi lūkojās namamātē.

Tā bija gluži apjukusi. Viņu atraidīt nebija iespējams, tas būtu liels apvainojums, jo ratu šķūņi bija pilni ar svešām karietēm un priekšnams pilns svešām cepurēm,

Viņa spieda drebošās Felicitas roku kā mierinādama, viņa gribēja steigties laukā — gribēja izskaidrot —, bet, pirms viņa

to paspēja, atvērās durvis, Leons ienāca un viegliem soļiem tuvojās viņai.

Viņa seja bija gan drusku bāiāka, viņa acis lūkojās, gan meklēdamas pa saionu, bet nevienam nebija ne jausmas, pēc kādas cīņas viņš bija šurp atnācis un kāda drāma še patlaban

norisinājās.

— Es esmu un palieku laimes bērns,— viņš teica, gribēdams skūpstīt roku Stolta kundzei, kura viņam bija trīs soļus pretim panākusi un vēl arvien klusēja.— Es jau biju sagatavojies katru dāmu sevišķi nolūgties, ka tik ilgi kavējos ar savu apmeklējumu,— tagad es to varu izdarīt reizē.

Tas viss risinājās tik gludi, it kā viņš būtu visu no galvas izmācījies.

Stolta kundze, kura ar saviem platajiem pleciem Felicitu pavisam aizsedza, sasveicinājās ar viņu un kratīja viņa rokas, it kā tās nemaz negribētu laist vaļā.

Bet tas viņai neko nelīdzēja. Smiedamies viņš gāja viņai garām un sniedza, neko daudz neskatīdamies — jo visi jau bija labi draugi, uzticami kaimiņi un tā joprojām — savu roku tai dāmai, kura sēdēja uz dīvāna namamātei vistuvāk.

Viss bija klusu. Viņa roka palika izstiepta.

Te viņš sauca Felicitas vārdu.

Felicita ļoti bāla, pārmetoši uzlūkoja savām lielajām, zilajām acīm neuzmanīgo namamāti — it kā gribēdama visu atbildību uzkraut viņai, ja izceltos negaidīts skandāls, tad ielika divus pirkstus viņa rokā.

Visi uzelpoja.

Leons noliecās un noskūpstīja viņas roku, tad viņš pievērsās Zembricka kundzei, ar kuru viņš sasveicinājās ar lielu sirsnību.

Viņš neievēroja, ka Felicita šajā brīdī piecēlās un līdzi namamātei izgāja blakus istabā.

Dāmas, priecīgas, ka tā viss beidzies, nelikās neko redzot, kamēr Leons ļoti brīnījās, ka mazā Meta Podevila — viņš to varēja iedomāties tikai kā mazu meiteni, savu agrāko rotaļu biedreni — jau apprecējusies un ir cienījama namamāte.

Mazā dāma, kura savā violetajā zīda kleitā godbijīgi sēdēja starp vecākām kundzēm, jutās ļoti pagodināta un smaidīja. Kopā ar jaunajām dāmām, kas sēdēja pie otra galda, viņa bi ja par bēgli jūsmojusi un, kā stāstīja, esot sacerējusi dziesmu pantiņu, kuru pa iesvētīšanas laiku viņas katru svētdienu dziedājušas. Bet kad Hanss Zembrickis viņu nopietni bildināja, viņa drīz aizmirsa šo jūsmošanu.

Neihauza kundze, kura gribēja Ellu iegūt savam dēlam un

tādēj jutās kā pie viņa ģimenes piederīga, saņēma Leonu aiz rokas un pieveda viņu pie galda, kur sēdēja jaunavas.

Viņas stāvēja puslokā — sešas gabalas —, visas nosarkušas, visas uz galdu lūkodamās. Šajā pulciņā nebija nevienas pašas, kas nebūtu jau no divpadsmit gadu vecuma viņu mīlējušas un kura nebūtu slepeni trīcējusi, dzirdot par viņa divkauju un bēgšanu. Tur bija divas jaunākās Podevila māsas, tad Trude Krasova, Zuze Neihaus un divas no pilsoņu kārtas, ar kurām aristokrātes runāja kā ar līdzīgām.

Leons ar prieku noskatījās uz gaišmatainajām meitenēm, kuras viņam pukstošām sirdīm uzsmaidīja. Viņš priecājās par izdevušos spēli.

Viņš spieda katru sārto rociņu un lūkojās katrai dziļi acīs.

Felicitu viņš bija pavisam piemirsis.

Tad viņš atvainojās un <»5ja pie kungiem.

Ejot kopā ar sulaini pa dārzu un jauno kavalieru pulciņam tuvojoties, viņš redzēja, ka viņi šāva mazās dzeltenās ripiņās, kuras lidoja gaisā un saplīsa, pirms lode tām pieskārās.

Šīs ripiņas bija no šveiciešu siera, un kopā ar citām labām lietām bija nolemtas kungiem vakariņās, bet, tā kā viņiem ēst negribējās, tās tagad izlietoja par mērķi.

Līga derības, iemaksāja naudu, maksāja soda naudu — viss notika kā pie zirgu skriešanās.

Leonu uzņēma ļoti godbijīgi.

Viņš piederēja vecākai paaudzei, nekā šie vēja grābšļi, no kuriem vecākais vēl nebija sasniedzis divdesmit piekto gadu. Tādēļ viņš nesauca nevienu uz tu,— nebija arī ne ar vienu no tiem ticies, kopš tie bija skolas solus atstājuši.

Kad kungi bija ar viņu pienācīgi sasveicinājušies un apbrīnojuši, tie viņam smiedamies izskaidroja jaunizgudrotās spēles noteikumus.

Slepeni galvu purinādams, Leons uzlūkoja drīz vienu, drīz otru.

Šo jautro siera šāvēju pulkā viņa bija meklējusi prieku.

Kāds kauns, un vēl vairāk — cik smieklīgi!

Lotārs Stolts kā namatēva dēls lūdza viņu piedalīties sacensībās; viņš pats viņam atdošot vienu siera gabaliņu, par kuru jau esot noslēgtas lielas derības, jo tas, cerams, nesaplīsīšot pirms šāviena.

Leons pateicās,— viņš šajā mākslā vēl esot iesācējs.

— Bet šaut jūs taču protat?— jaunais Ceslingens jautāja.

— Mazliet, mīļais Benno!

Viņi pārmeta tam pazemību. Viņš jau senāk esot bijis labākais šāvējs un diezin ko viņš vēl Amerikā iemācījies.

— Mēs viņu pārbaudīsim,— visi sauca.

Leonam beidzot iepatikās šis joks; bez tam viņš domāja dot mazu pamācību visiem tiem, kas varbūt vēlāk nedarītu pēc viņa prāta.

— Amerikā mēs gan šāvām tikai ar revolveriem,— viņš teica, apkārt skatīdamies.

— Mums arī ir! Mums arī ir!— visi sauca.

Lotārs pasniedza viņam greznu pistoli ar zilu stobru.

— Bet viņam arī jāšauj sierā,— Ceslingens sauca; no tā laika, kad viņš bija izdzēris asiotdaļu mucas, viņam bija pārsvars par citiem.

— Kā vēlaties,— Leons atbildēja.

Viņam pasniedza lielu, caurumainu dzeltena siera gabalu. Viņš to aiznesa divos pirkstos pie mērķa un piestiprināja tur siera gabalu vaļēji uz divām nagliņām.

— Tiklīdz es viņā trāpīšu, tas kritīs zemē,— Leons teica.

Jaunie kungi uzlūkoja viens otru. No divdesmit soļiem trāpīt

plaukstas lielā mērķī, — tādēļ jau nevajadzēja braukt uz Dienvidameriku mācīties.

Norībēja pirmais šāviens. Siera gabals nekustējās; izbrīns auga.

Ik pa divām sekundēm norībēja nākošie divi šāvieni. Siera gabals stāvēja, it kā būtu pieaudzis.

— Lūdzu kungus pārliecināties, ka mērķis nav trāpīts.

— Mēs ticam tāpat,— Lotārs atbildēja; viņš domāja, ka tagad var druku pazoboties.

— Es tomēr lūdzu pārliecināties.

Galvas kratīdami, visi steidzās pie mērķa. Likās, ka viņš gribēja viņus izjckot.

Bet arī mērķa dēlī, ap siera ripu nebija redzama neviena lode. Likās, ka visas lodes bija palikušas gaisā.

Tikai kad Leons siera gabaliņu nosvieda zemē, viņi uzgāja mīklas atminējumu.

Siera ripā bija trīs lielāki caurumi; caur katru no tiem bija izšauta lode, tā, ka tās sieru nemaz nebija skārušas.

Visi brīnījās: tas tik bija vīrs, kurš varēja izmeklēt vietu, kurā gribēja lodi iešaut.

Drīz pēc tam pienāca vecākie kungi. Starp tiem bija arī Ulrihs. Ieraudzījis draugu^ kurš smiedamies tērzēja ar jaunekļiem, viņš izbijies sarāvās.

Pirms viņš ko paguva izteikt, Leons jau stāvēja viņam līdzās.

— Klusu!— viņš čukstēja.

Tad viņi visiem sirsnīgi spieda rokas.

Pirmajā izdevīgajā brīdī viņš paveda Ulrihu sāņus.

— Mums jāizliekas, ka mēs kopš tās reizes stacijā neesam redzējušies,— viņš teica*

— Kādēļ?— Ulrihs vaicāja.

— Tāpēc ka Felicita ir gudrāka, nekā mēs abi kopā,— viņš atbildēja.

— Vai viņa šo sastapšanos izdomāja?

— Jā!

— Un tev rakstīja?

— Jā!

— Un tad?

Te viņš redzēja, ka nepratīs draugam atbildēt.— Lai viņa tev pati stāsta,— viņš nosarkdams teica un novērsās...

Mājās braucot, Ulrihs visu dabūja zināt.

Raudādama un smiedamās, kā bērns, kas saviem nedarbiem gribētu dot citu virzienu un bīstas no bāriena, Felicita izstāstīja, kā viņai viss izdevies un ka Stolta kundze, kas citādi izlīgšanu nebūtu nekad piedevusi, tagad par to esot pati gādājusi... Labā kundze saņēmusi visus savus spēkus, lai varētu viņu pārliecināt, cik šis mīlestības darbs esot Dievam tīkams.

Ulrihs saīdzis klausījās.

— Kādēļ tu man savu nodomu slēpi?— viņš tad ievaicājās.

— Tādēļ, ka es negribēju, lai mans mīļais, labais vīrs kļūtu par biedru diviem tādiem blēžiem,— viņa atbildēja.

Viņš kratīja galvu. Viņš vēl arvienu nesaprata, kā viņi abi varēja tam nodoties.

— Tas jau notika tevis dēļ,— viņa čukstēja, glauzdamās pie viņa sāniem.

Tonakt Ulrihs dažu labu stundu nemierīgi nostaigāja pa savu istabu.

— Manis dēļ viņi melo... Manis dēļ viņi krāpj... Manis dēļ viņi pretojas visiem cilvēces un dabas likumiem... Vai tādai mīlestībai var būt labi panākumi?

Un kad viņš, sveci nopūtis, lūkojās tumsā, viņam pēkšņi ienāca prātā.

Šī izlīgšana nedrīkstēja notikt... Viņa ir netikla.

XVIII

Tagad, zināms, bija par vēlu atgriezties. Un, cik ļoti ari Ulrihs prata valdīties, viņš to vairs nebūtu izturējis.

Viņš Leonam pieķērās ar visu savu mīlestības alkstošo sirdi. Jo lielāks bija upuris, kas viņam bija ziedots, jo ciešāk viņš sargāja atgūto.

Pagaidām viss palika pa vecam.

Leons varēja atnākt ļoti reti un tad ari tikai uz pāris stundām. Halevicā vēl bija auzas laukā un ari ziemājs bija jāiestrādā.

Kad viņš atnāca, viņš bija jautrs un labā omā, tomēr rūpēs par Ulrihu jaucās bailes, ko viņš līdz šim nepazina.

Sākumā, draugu satiekot, sirds viņam pukstēja neparasti ātri un likās, it kā kāda nelaime būtu notikusi, it kā viņš redzētu sāpes un dusmas viņa acīs liesmojam.

Tad viņš tvēra viņa smalkās bālās rokas un spieda tās — pateikdamies par to, ka viņa bailes bijušas veltīgas.

Nebija noliedzams,— viņu draudzībai atkal bija cirsta kāda brūce, ko vairs nevarēja novērst, un kas negribēja arī sadzīt.

Viņu mīlestība nebija mazinājusies, viņu uzticība bija tā pati vecā, bet kāda ēna bija starp viņiem, kas parādījās arvien, kad abi par to vismazāk domāja.

Arī Ulrihs to sajuta.

Jo sirsnīgāk viņš tam pieķērās, jo skaidrāk viņš nojauta, ka viņu attiecībās nebija viss kārtībā. Zināms, tikai kāds mazs nieks... Cits to nebūtu manījis —, bet Ulriha smalkjūtīgā sirds, kas kāroja pēc nevainīga prieka, to drīz ievēroja.

Leona rupjie joki palika arvien retāki. Viņš apsvēra savus vārdus, un daudzreiz viņš satrūkās vai teikuma vidū apklusa, it kā tas, ko viņš gribēja teikt, varētu draugu apvainot.

— Neapejies ar mani kā ar mīkstčauli,— Ulrihs reiz viņam atgādināja,— tu zini, no tevis es varu panest labu spērienu, un senāk jau tu mani arī nelutināji.

Pēc lauku muižnieku ieraduma viņš senāk labprāt lietoja parupjus izteicienus, kaut Ulrihs tos no sirds ienīda, bet, domādams, ka viņam ar visu, kas cilvēcisks, jāiepazīstas, viņš klausījās tos smaidīdams.

Tagad viņš ievēroja, ka Leons sargājās no katras sarunas par sievietēm un ka viņš vairs nelielījās ar jautriem piedzīvojumiem.

— Vai tu Amerikā esi palicis par mūku?— Ulrihs kādreiz vaicāja,

— Kādēļ?

— Tādēļ, ka sievietes, kā liekas, tev vairs neeksistē.

— Nolauž jau ari beidzot ragus,— Leons atbildēja un grieza valodu uz citām lietām,

Nesaprotamas bailes viņu atturēja no pils. Viņš gāja labāk ar draugu pa laukiem, kur tad abi klusēdami soļoja blakus.

Un, kamēr viņi ārā priecājās par to, ka varēja abi kopā būt,

tikmēr Felicita stāvēja aiz balkona loga aizkariem un lūkojās uz viņiem.

Patiesībā viņai nebija iemesla par Leonu žēloties,

Viņš pēc katra apmeklējuma neaizmirsa arī viņu uz kādu laiciņu apciemot, Un, kad viņam kādreiz tiešām nebija vaļas, viņa saņēma no Ulriha viņa sveicienus un atvainošanos. Viņa izturēšanās bija sirsnīga un nemākslota,

īsi sakot, viņa varēja būt mierā.

Bet viņu nospieda un apbēdināja tas, ka viņš ne ar vienu vārdiņu, ne ar skatienu neatminējās, kas viņa reiz viņam bijusi.

Likās, ka tas jaukais laiks, kura atmiņas viņa nekad nevarēja dzēst no dvēseles, nebūtu atstājis uz viņu nekādu iespaidu. Viss bija iznīcināts līdz pēdējam, un, ko viņa bija darījusi, viss bija veltīgs...

Šajās dienās viņa ļoti bieži raudāja, teica savu dzīvi neizdevušos un rakņājās vecās atmiņās, kuras, patīkamas vai nepatīkamas, viņu tomēr sarūgtināja.

Viņa redzēja sevi kopš agras jaunības svešu radinieku vidū, kā lieku nastu šurp un turp svaidītu, bez vecākiem un dzimtenes; pati sev viņa šķita klaidone, kas visu mūžu gaidījusi laimīgus gadījumus.

Māti viņa nekad nebija redzējusi; viņas tēvs, nabaga virsnieks, bija modinājis priekšnieku dusmas ar neatļautiem mēģinājumiem rakstniecībā, zaudējis vietu un beidzot aiz skumjām un apnikuma nonāvējies.

No tēva kapa viņu kāda neprecējusies radiniece aizveda pie sevis patversmē; tad viņu citi radi nodeva kādā lepnā beļģiešu audzināšanas iestādē, kurā viņu dievbijīgās māsas iepazīstināja ar dejas mākslu, bārkstu adīšanu, koķetēšanu un tamlīdzīgām lietām; no turienes viņa nokļuva kāda poļu muižnieka muižā — un pēdīgi pēc daudz citām vietām Halevicā, no kurienes viņa — lai gan gribēja, tomēr vairs nespēja aiziet; šī arī bija vienīgā vieta, kur viņai neJika just viņas nabadzību.

Toreiz viņa bija sākusi satikties ar Leonu, bet ari tas pagāja, neatstājot nekādu iespaidu.

Pirmais, kas viņai tuvojās nopietnā nolūkā, bija Rādens, Fihtkampenas īpašnieks, vecā Selentīna krogus brālis, gadus četrdesmit vecs, sadzeltējis un saīdzis lauku muižnieks, Felicita teica bez apdomāšanās «jā», jo no sava trīspadsmitā gada viņa bija apņēmusies pirmajam, kas nopietnā precību nolūkā viņai tuvotos un gribētu to glābt no nabadzības posta, bez apdomāšanās sniegt savu roku, lai viņš būtu labs vai slikts.

Tā viņa savā deviņpadsmitajā gadā pārgāja dzīvot uz Fiht-kampenu, kļuva dēla māte, dejoja, jāja, adīja bārkstis, lika sev kārtis un gaidīja to varoni, kuru kārtis viņai solīja. Viņa būtu labprāt klausījusies kungu glaimus, bet viņas vecīgā vīra kaprīzā daba to neatļāva. Vispirms, kad nekā labāka nebija, vēlāk aiz sirds vēlēšanās viņa sāka atkal Leonu vilināt pie sevis. Kā viņas jaunības draugu un attālāku radinieku vīrs viņu nevarēja aizraidīt — un tā notika tas, kam bija jānotiek.

Beigās bija slavenā divkauja, kurā viņa zaudēja vīru un kļuva atraitne.

Par atraitni palikt būtu neprātība, un neviens viņai nepārmeta, ka viņa pēc gandrīz divu gadu ilgas sērošanas sniedza roku nopietnajam un ļoti cienītam Ulriham Klecingam, lai gan viņš bija tā cilvēka draugs, kurš bija nogalinājis viņas pirmo vīru.

Tagad viņa atdabūja sen kāroto brīvību, jo Ulrihs bija apbrīnojami pacietīgs; viņš nojauta, ka apslēpta nepatika attur to no viņa, tik drūma un slimīga cilvēka. Un, kamēr viņa satikās ar apkārtnes kungiem, kamēr viņas lepnība guva lieliskas uzvaras, tikmēr viņas vīrs viņai bija labsirdīgākais un padevīgākais draugs.

Bet tomēr laimīga viņa nebija, varbūt ari nevēlējās būt. Nelaimīgai justies jau bija viņas dabā.

Ar Leona pārnākšanu viņai sākās jauns dzīves posms,— to viņa sajuta.— Jokošanās bija beigusies, dzīves nopietnība atguva savas tiesības,

Ka viņa to nemīlēja, varbūt arī nekad nebija mīlējusi, to viņa tagad skaidri sajuta, un ik dienas, ik stundu viņa to sev atkārtoja, bet viņa tēls stāvēja atkal viņas priekšā un nebija vairs izdzēšams no viņas dvēseles.

Felicita dusmojās uz viņu,— reizēm pat ienīda viņu, tomēr neizprotama ziņkārība to arvienu dzina pie viņa.

Savus cienītājus viņa atlaida jau pirmajās astoņās dienās; viņa gāja vēl tālāk un upurēja savu bērnu,

Ar dažādiem līdzekļiem, sevi apmānīdama, viņa bija īstenojusi savu gribu,— viņa gandrīz nezināja un arī negribēja zināt, ko īsti gribēja darīt; pat mērķis, ko viņa gribēja panākt, viņai likās kā miglā tīts.

N u jau bija pagājuši divi mēneši, kopš bērns bija aizvests, un bailes radās sirdī, kur agrāk mita rūpes un mīlestība.

Kādu rītu, kad Ulnha nebija mājā, viņa satika vēstuļu iznēsātāju un saņēma vēstuli no Paula, kas šīs bailes vēl pavairoja.

Vēstulei bija šāds saturs:

«

«Mīļais papu un mīļā māmiņ!

Te nemaz nav labi un es labprāt tūlīt bēgtu projām. Un man ir ļoti bail, un tad es dabūju no zēniem rīta kāvienu. Tāpēc ka esu jaunākais. Ja es nebūtu jaunākais, tad kāvienu dabūtu cits, bet, ja es esu jaunākais, tad es saņemu kāvienu. Pēc pusdienām ir pusdienas kāviens un vakariņās ir vakara svētība, tā visvairāk sāp. Un Locens ir tas stiprākais. Viņš sit vistrakāk, vingrošanā viņš ir ļoti stiprs, citur ir vāji, bet viņš saka tas nekas, jo viņš būšot rakstnieks. Un viņš grib būt ģenerālis, un viņa krusttēvs arī ir ģenerālis, tāpēc viņš arī grib būt ģenerālis, bet es gribētu būt muižas īpašnieks. Un man ir ļoti bail. Ko dara Fido. Nu es beigšu.

Pauls.

Līdz Ziemassvētkiem vēl ir 123 dienas. Viens to izrēķināja.»

Šajā dienā viņa pārdzīvoja smagu dvēseles cīņu.—

Viņa nolika Paula ģīmetni uz galda un uzlūkoja to, galvu rokās atspiedusi.

«Kas tur iznāks, kas tur būs?» viņa domāja.

Tad viņa atsēdās dīvāna stūrī, raudāja, lūdza Dievu un beidzot apņēmās šo vēstuli vīram nerādīt.

Viņa to pazina. Viņa zināja, ka viņš neparko neatstātu bērnu tādā vietā, kur tas nejustos labi.

Bet viņa atgriešanos katrā ziņā vajadzēja aizkavēt. Ja viņš pārbrauktu, tad viss būtu pagalam.

Bēdās tomēr viņa atrada līdzekli, kā bērna likteni atvieglot, Ulriham neko neziņojusi.

Mājā dzīvoja veca šuvēja Minna, jau no seniem laikiem viņas līdzzinātāja, ļoti padevīga sieviete. Leona laikā viņa bija nesusi vēstules, stāvējusi pie vārtiem un sargājusi viņu tikšanās brīžus, ari vēlāk viņa bija palīdzējusi; viņa arvienu bija pie rokas, kad ko vajadzēja slēpt vai izdarīt, citiem nezinot.

Ar viņas palīdzību māte un dēls tagad varēja slepeni sarakstīties.

Tās pašas dienas vakarā Felicita ieslēdzās savā istabā un uzrakstīja šādu atbildi;

«Mīļais Paulīt!

Tu nedrīksti vairs nekad tētiņam tādas vēstules rakstīt; nabaga tētiņš, Tu zini, bieži ir slims, un, kad Tu viņam dari raizes, tad viņš bēdājas un paliek vēl slimāks. To Tu taču negribi, vai ne?— Tavu pēdējo vēstuli es vēl notvēru, kamēr viņš to nebija izlasījis. Turpmāk tu nedrīksti viņam cita nekā rakstīt, kā tikai to, ka Tev iet labi un Tu esi laimīgs.— Ja gribi savu sirsniņu atvieglot, tad raksti māmiņai un ieliec vēstuli vienā no klātpie-liktām aploksnēm. Tad es to droši vien dabūšu no vecās Minnas, kas Tevi liek sveicināt.— Tavu ciešanu dēļ es laikam gan rakstīšu Tavam direktora kungam. Jo tādas rupjības nedrīkst notikt ģimnāzijā, kurā audzina tikai labāko ģimeņu dēlus.— Bet vai Tu tikai nepārspīlē, dēliņ? Ko Tev dara, tas jau varbūt notiek tikai pa jokam.— Un tad — ja Tu gribi būt krietns vīrs, tad Tev pie laika jāmācās cīnīties ar nepatikšanām un norūdīties pret sāpēm. Vai Tu jau esi par to domājis?

Tūkstošreiz Tevi skūpsta

Tava

māmiņa.»

Viņa uzrakstīja uz vairākām aploksnēm adresi, uz kuru bija saņēmusi jau dažu labu slepenu vēstuli:

Minnai Hut jaunkundzei, Minsterbergā, poste restante,

Tad viņa ielika visas lielākā aploksnē, pasauca Minnu un nodeva tai vēstuli, pieteikuši to slepeni iemest pasta kastē.

Šuvēja, veca, sakaltusi vecmeita, ar seju, kas nebija lielāka par laba vīra dūri, un bezzobainu muti, bija ļoti laimīga par jauno mānekli. Viņa pieķērās savai skaistajai kundzei ar tādu uzticību, kā vecs žēlastības maizē turams suns, un viņas kaislīgākā vēlšanās bija pakalpot kundzei, neinteresējoties par viņas nolūkiem.

Viņas rokās Paula vēstule bija tikpat droša, kā agrāk cienītāju vēstules.

Dēla pārnākšana nu bija laimīgi novērsta, bet Felicita tomēr nevarēja nomierināties.

Viņa ļoti gribēja ar Leonu kādreiz satikties vienatnē, Viņa gan būtu pratusi viņa dvēseles dziļumos ielūkoties. Bet bija skaidri redzams, ka viņš izvairījās ar viņu divatā satikties. Viņš atjāja arvien tajā laikā, kad Ulrihs bija pagalmā, un arī tad nejāja pie durvim, bet nogriezās uz saimniecības ēku pusi.

— Vai tā ir alga par to upuri, kuru es viņam ziedoju samierinoties?— viņa domāja; bet, ka šis upuris bija tikai Ulriha iedomās, to viņa aizmirsa.

Savā vientulībā viņa iedomājās atjaunot agrāko flirtu ar apkārtnes donžuāniem,— Apreibinies,— viņa sev sacīja,— lai viņš redz, kā tev klājas, un lai nāk atkal pie tevis.

Bet viņa pārvarēja šo kārdinājumu. Viņa pārliecinājās, ka no tik zemiem līdzekļiem jāsargās.— Esi cēla savos darbos,— viņa sauca.— Padodies iznīcībai kā priesteriene, kas savu miesu un

dvēseli upurē savam godam. Ai, cik jauki ir atsacīties... Cik jauki ir bez kādas vēlēšanās lēni novīst...

Viņa nodrebēja, iedomājoties vārdu «novīst»... Drebošām lūpām viņa to atkārtoja.

Tad viņa nostājās spoguļa priekšā, saņēma rokas un ilgi aplūkoja sevi.

Tik jauna un skaista — un jau iznīcībai lemtai

Viņa atcerējās kādu gleznu, kur bija tēlota karaliene Marija Antuanete, kas cietumā, rokas saņēmusi, lūkojās debesīs.

Viņa paņēma lakatiņu un apsēja to ap krūtīm.

Likās, ka viņa ļoti līdzinātos habsburgietei, kaut patiesībā viņām nebija ne mazākās līdzības.—

— Tik jauna, tik skaista un jau iznīcībai lemta,— viņa atkārtoja.

Viņai likās, it kā giljotīnas cirvis karātos pār viņas galvu.

— Nabaga, nabaga karaliene!— viņa čukstēja, un asaras ritēja viņai pār vaigiem.

Nemiers, ko modināja Leona prombūtne, viņu vairs neatstāja un ar katru dienu auga lielāks.— Un, arvien biežāk pārdomājot, viņa iedomājās kaut ko, no kā viņa pati izbijās.—

Ceļš uz Halevicu gāja tikai pār Johannas slieksni, to viņa zināja.

Un viņa apņēmās iet pār to.

— Vai tu neesi ievērojis,— viņa teica, pusdienas ēdot, Ulri-ham,— ka tavas attiecības ar Leonu nav tādas, kādām tām

vajadzētu būt?

Ulrihs izbijies uzlūkoja viņu. Vai citi būtu jau ievērojuši to, ko viņš nemaz nedrīkstēja iedomāties? Viņš lūdza, lai viņa paskaidro savus vārdus.

Viņa izstāstīja savus novērojumus.

Viņš nākot pārāk reti un tad uz ļoti īsu laiku — un bez tam, viņš vairoties no viņas.

— To es nekad neesmu ievērojis,— viņš teica, atviegloti uzelpodams.—

— Mīļais,— viņa atbildēja,— mēs sievietes redzam tādas lietas labāk. Es jau priecājos no visas sirds par viņa atturību, bet tā vairs nav vajadzīga... Un, lai neviens nevarētu šaubīties, ka es tiešām esmu viņam piedevusi,— arī tu nē, tu neuzticīgais cilvēks,— tad liksim iejūgt jaunos zirgus un aizbrauksim šodien uz Halevicu.

Aiz pārsteiguma viņam izkrita vīna glāze no rokas.

— Un tava ķilda ar Johannu?— viņš prasīja.— Es domāju, jūs esat mūžīgas ienaidnieces?—

Viņa smiedamās paraustīja plecus.

t

— Sieviešu ķilda,— viņa teica,— gan jau es to atkal nokārtošu.

— Es tev nekad neesmu vaicājis par ķildas cēloņiem,— viņš teica,— varbūt tagad būtu izdevīgs brīdis to darīt.

— Mīļais, neesi tik ziņkārīgs,— viņa čukstēja un, redzēdama, ka inspektori satin salvetes, deva zīmi, ka var no galda piecelties.

— Ulij, vai tu neredzi, ka viss tavs personāls ir iemīlējies tavā sievā?— viņa jautāja, kad bija divi vien palikuši un viņa noliecās, lai saņemtu skūpstu kā pateicību par baudītajām

pusdienām.

Viņš gribēja teikt pārmetumus, jo tādi joki viņam nepatika, bet tad viņš redzēja, ka viņa drebēja pēkšņā uzbudinājumā.

— Kas tev kait?— viņš izbijies vaicāja.

Viņa izrāvās no vīra rokām.

— Man?— viņa smējās.— Kas tad man var kaitēt?.. Četros piebrauks ratus--jā?

XIX

Halevicas parka otrā pusē bija sētā iebūvēta pelēka vienstāva ēka.

Priekšpuse lūkojās uz lauku ceļu, bet gali un otra puse bija ieslēgti parka kokos.

No muižas trokšņa še nekas nebija dzirdams, tikai retumis pabrauca garām ar labību piekrauti rati, caur koku lapām atskanēja retumis bērna balss vai bija dzirdama suņu riešana.

Rītos agri pie treliņu sētas salasījās pulciņš nabadzīgu, bet tīrīgi ģērbtu bērnu, basām kājām un kailām galvām, trīs līdz septiņus gadus veci. Mazākos veda lielākie, dažus ari mātes, nabadzīgas, vājas būtnes, darba un dzemdību divkāršās nastas nospiestas.

Septiņos atvērās treliņu vārti, Mazais pulciņš steidzās parkā, uzkāpa pa kāpnēm un nozuda nama iekšienē. Drīz pēc tam atskanēja bērnu dziesma, kuru vadīja sievietes balss.

Kad viņpus parka zvanīja pusdienās, treliņu vārti atvērās no jauna un bērni steidzās projām uz ciemu.

Tad mājas apkārtnē atkal iestājās klusums, tikai (oti jauna kalpone skraidīja šurpu un turpu.

Tikai pēc palaunaga namiņam atkal tuvojās kāds cilvēks, ar pūlēm lauzdamies caur krūmiem, lai īsinātu ceļu.

Herta nāca apciemot pamāti.

Pamātes un meitas attiecības nekad nebija sirsnīgas.— Jo-hannas prāta pēkšņais aptumsums, ari svētulīgā apkārtne meiteni atbaidīja. Tomēr viņa juta pateicību pret savu labdari, kas viņai, pasaules atstātai meitenei, bija izgādājusi šajā mājā tik laipnu uzņemšanu.

Kad grāfiene Prahvica pēc sarunas ar brāli bija pārgājusi dzīvot atraitņu mājā, Herta turēja par savu pienākumu iet viņai līdzi. Bet pamāte tam pretojās, jo viņa gribēja būt viena ar savu Dievu.

No tā laika Herta parasti katru dienu vienu stundu pavadīja pie savas pamātes. Šajā stundā pamāte gādāja par Hertas dvēseles glābšanu,

Herta lasīja no biezām grāmatām grēku nožēlošanas lūgšanas.

Tāda lūgšanas stunda bija ari šoreiz.

Māte un meita sēdēja viena otrai iepretim pie vaļēja loga; aizkari bija nolaisti, tā ka saules stari nevarēja iespiesties.

Herta vienmuļā balsi skaitīja senās lūgšanas.

Viņai lasot, pie durvīm atskanēja klauvējiens; kāds klauvēja, lēni un bailīgi,— vispirms vienreiz, tad pēc kāda brīža, it kā būtu spēkus saņēmis, vēlreiz.

Traucējums, kas šajā laikā bija stingri noliegts, grāfieni uztrauca.

— Ej, paskaties, kas tur ir, un sūti viņu projām,— viņa teica.

Herta drusku pavēra durvis un ieraudzīja jaunu, skaistu

sievieti, kura izbijusies skatījās viņā, it kā žēlastību lūgdamās.

Ar pūlēm Herta saņēmās un jautāja, ko viņa vēloties,

Bet, tikko drebošās lūpas bija izteikušas viņas mātes vārdu, viņai aiz muguras atskanēja kliedziens; grāfiene izrāva viņai durvju rokturi no rokām un iesaucās aizsmakušā balsī:

— Felicita — tu?

Svešā sieviete abām rokām aizklāja seju.

Tūlīt pēc tam Hertu izstūma ārā un atslēga divas reizes apgriezās — svešiniece bija pie mātes, un viņa palika viena pati tumšajā priekšnamā.

Viņa izbijusies noskrēja pa kāpnēm lejā un devās caur krūmiem, pa celiņiem un zāļu laukumiem, gar dārza māju un dīķi turp, kur no verandas atskanēja jautri smiekli.

Abas jaunības draudzenes stāvēja viena otrai pretī.

Viena, pazemīgi pie durvīm piespiedusies, kā nedrīkstēdama soli spert uz priekšu, nožēlas satriekta un tomēr skaista savā jaunības pilnībā un apburoša kustībās; otra, stāvu saslējusies, pārliecināta par savu uzvaru, lepna uz savu šķīsto dzīvi, valdniece pār savu gribu un savām jūtām un tomēr novītusi, tievu kaklu un izdilušiem vaigiem, nepiepildītu vēlēšanos ugunīm acu dzīlēs — uzvarētāja, bet tomēr uzvarētā.

Johanna pirmā sāka runāt.

— Vai tu esi pārdomājusi, kādas sekas būs šim solim?— viņa vaicāja.

Felicita nolieca galvu vēl zemāk.

Johanna šo kustību neuzskatīja par atbildi,

— Tev laikam vāja atmiņa,— viņa zobgalīgi noteica.

— Es esmu visu pārdomājusi... un neaizmirstu nekā,— Felicita čukstēja.

— Tad tu esi sagatavojusies tam, ka tavs vīrs rītā visu zinās?

Tikai tagad Felicita uzmeta viņai lūdzošu skatienu.

— Kādēļ rītā?— viņa tikpat lēni čukstēja.— Kādēļ ne tūliņ?.. Viņš arī ir te.

Johannas vaigi piesarka.

— Še, šajā mājā?— viņa ātri jautāja.

— Nē,— tur, pilī.

— Ko tas nozīmē?— Viņš taču sen vairs nenāk šurp?

— Johanna, es viņu atvedu.

Abas sievietes brīdi uzlūkoja viena otru, viena ar pētošu neuzticību, otra ar dievišķu padevību.

Tad Johanna paspēra soli uz viņas pusi.

— Felicita,— tu spēlē pārdrošu spēli,— viņa teica.

— Es gribu šo lietu reiz beigt

— Un tādēļ tu viņu atvedi līdzi.

— Johanna, es gribēju tev pašai palīdzēt

Atkal iestājās klusums, tad Johanna, acis novērsusi, sacīja:

— Kādēļ tu stāvi pie durvīm, tu vari nākt tuvāk.

— Pateicos,— Felicita čukstēja, grīļodamās tuvojās krēslam un atspiedās pie tā atzveltnes.

— Vispirms saki, kādēļ tu nāci šurp?— Johanna vaicāja.

— Mani atdzina pie tevis dvēseles mokas,— Felicita čukstēja.

Johanna smējās.

— Tu arvienu vēl lieto savas vecās frāzes!.. Un ko tu gribi no manis savās «dvēseles mokās»?

— Jā, nicini mani,— Felicita teica,— tev ir tiesības to darīt Bet tici man,— es vairs neesmu tā, kuru tu reiz atstūmi no sevis. Toreiz es biju bailīga un ļauna... Šodien es nāku atbrīvota un droša Un, ka es tāda stāvu tavā priekšā, Johanna,— redzi, par to man viņam jāpateicas,— to viņš izdarījis divos gados, kopš mēs esam laulāti.

Johanna raustīja plecus. Viņa atcerējās, ko bija dzirdējusi par Ulenfeldas pils īpašnieci no ļaužu valodām.

— Tava slava nav labā, Felicita,— viņa teica.— Vai viņš ari tai ziņā tevi pārvērtis?

— Kādā ziņā?

— Ko ļaudis stāsta par tevi?

— Tad man būtu vispirms jājautā, ko ļaudis īsti par mani stāsta?.. Bet es esmu par lepnu... Es esmu par lepnu arī, lai atvainotos un lūgtu piedošanu... Redzi, ja es tā varu runāt, tad tas ir vienīgi viņa iespaids.

Un viņa izpleta rokas, bet domās samainīja Ulriha vārdu ar Leona vārdu.

Johanna berzēja pieri, it kā gribēdama gainīt nepatīkamas domas. Tiešām, šī radījuma kustībās bija kaut kas, ko viņa līdz šim nepazina un kas viņai lika būt līdzcietīgai,

— Un, beidzot,— ko tu gribi no manis?— viņa nedroši vaicāja.

Felicita pasmaidīja.

— Vai tu neatļautu man apsēsties... Ceļš šurp man nebija viegls,

Tiešām, viņa tikko varēja noturēties kājās.

Bet tikai tad, kad Johanna bija atļāvusi, viņa apsēdās uz krēsla, pie kura līdz šim bija atspiedusies un, acis aizvērdama, magi nopūtās.

— Johanna, man liekas, ka es saprotu... Es nemaz nedrīkstu cerēt, ka šodien atradīšu to mieru, pēc kura es jau gadiem cīnos.— Tici man — es nevarēju nevienu mirkli priecāties par to, kas man pašai piederēja... Tavs tēls bija arvien starp mums... Man likās, ka es būtu to visu ieguvusi ar viltu —...

— Tas tiesa,— Johanna skarbi pārtrauca.

— Jā,— un it kā es būtu cienīgākajai atņēmusi viņas vietu... Redzi — kopš es dzīvoju pie viņa sāniem, es arvien gribēju savu likteni nodot tavās rokās. Ko tu nospriedīsi, Johanna, tas būs man atvieglojums... Bet ko es neesmu izcietusi, kamēr es tik tālu tiku!

Johanna nomierinājās. Viņa pazina Felicitas skatienus un zināja, ko viņas lēnā balss nozīmēja. Viņas skatiens, naida saasināts, spiedās cauri Felicitas izlikšanās mākslai kā dzidram stiklam. Viņa tikai gaidīja mazāko neuzmanību, un tad — lai Dievs žēlo!

Felicita saprata viņas nolūku.

Ar šo kalsno svētuli ar augstajām krūtīm — Felicitai tās likās polsterētas — bija grūtāk runāt, nekā ar viņas brāli.

Bet arī viņai bija savas vājības.— Ari viņai!

Un lēnā balsī, rokas saņēmusi, acis nodūrusi, Felicita sāka viņai stāstīt par savām ciešanām un cīņām. Stāsts bija gandrīz (as pats, ko viņa Leonam bija stāstījusi Draudzības salā, tikai mazliet citāds sīkumos, kur apstākļi to prasīja.

Cik viņa pati tam ticēja,— to viņa nezināja. Viņā mainījās patiesība ar meliem un meli ar patiesību, kā nu kurā acumirklī

vajadzēja.

Tā viņa nonāca pie savas pirmās tikšanās ar Leonu,— Te viņa apstājās; acumirkļa iedomām ļaudamās, viņa nebija pārdomājusi, ko stāstīt,— vai Ulriham par labu, vai arī tā, kā patiesībā bija.

— Esi cēla savos darbos,— iekšējā balss viņai teica. Un viņa stāstīja patiesību.

Protams, tā nebija patiesība — tiešām nē —, bet viņa to turēja par patiesību.

Johanna nopūtās, kad Felicita pieminēja savu pirmo Leonam rakstīto vēstuli. Tad viņa atkal sēdēja kā granīta tēls, degošām acīm ienaidnieci uzlūkodama.

Felicitas stāsts bija galā.

— Tātad viss veltīgi, ko esmu Ulriha laimes dēļ darījusi,— viņa beidza,— ja man neizdodas panākt izlīgumu strap mūsu ģimenēm — pareizāk sakot — starp tevi un mani.

Johanna skaļi iesmējās.

— Ulriham jānāk pie jums tāpat kā senāk — Felicita turpināja.— Viņš nedrīkst baidīties, ka tas kaitētu viņa sievas labai slavai. Tādēļ es nācu šurp, Johanna... Tā ir tā pārdrošā spēle, kuru es spēlēju... Es jūtu, es redzu, ka esmu zaudējusi, jo tava atbilde ir tikai nicīgs smaids... Smejies vēlreiz, lai es — zaudēju — pēdējo cerību.

Un, ceļos mezdamās, Johannas drēbes satvērusi, viņa sauca asaru nomāktā balsī:

— Nē — nesmejies... nesmejies... Piedod man... Neļauj man grimt... Esi tu mans patvērums... Es nenīkstu veltīgās ilgās... Tu esi tīra... Tu esi svēta... Rādi tu man pareizo ceļu, lai es atrodu savu glābēju... Lūdz par mani Dievu... Un māci arī mani Dievu lūgt... Ļauj man pie tevis nākt, kad noziegumi mani draud gremdēt izmisumā. Ļauj ceļos mesties un raudāt... tā... te pie tavām kājām.

Viņa mēģināja apkampt Johannas ceļus, bet tā, visu laiku sakniebtām lūpām viņā noskatījusies, ātri piecēlās un, drēbes no Felicitas rokām izrāvusi, pagāja viņai garām.

— Klausies manu atbildi,— viņa teica.— Tu savu nolūku izvedi labi, to nevar liegt... bet tu maldījies, domādama, ka es to neredzēšu. Mēs pazīstam viena otru, Felicita... Ar viltu nekā nepanāksi. Gar tevi man mazāk daļas... Par tevi es saku kā apustulis Pāvils par pagāniem: «Kas man daļas par tiem tur ārā, man tie nav jātiesā!»— Kas man par daļu gar tevi,— vai es tevi lai nosodu jeb lai tev piedodu?.. Zini pati, kā tieci ar savu dzīvi galā... Bet, ja tu domā, ka es mierīgi noskatīšos, ka tu manu brāli otrreiz ievelc savos tīklos un samaitā viņu miesīgi un garīgi —...

— Jēzus!..— Felicita iesaucās.

Kaut viņa visu bija pārdomājusi un aprēķinājusi, tomēr šo saucienu, kas skanēja no izmocītas sirds dziļumiem, viņa nebija paredzējusi.

Pat Johanna brīdi stāvēja kā apmulsusi. Tad viņa atsāka:

— Zināms, tu to noliedz.— Tu proti nevainīga izlikties.— Vaļsirdīgi sakot, es pati gādāju par to, ka mans brālis tev atkal tuvojas, lai tavām nekrietnībām reiz darītu galu... Tava vīra māja jāiztīra.— Bet tu — tu nedrīkstēji pirmā tuvoties. Tu nē. Tas būtu nekaunīgi. Tavā dvēselē aug tikai nezāles. Un tās jāiznīcina.

Nelaimīgās seja raustījās izbailēs.— Viņa lēni piecēlās, tad atkal atkrita Krēslā.—

— Tā ir pateicība par to, ka es teicu patiesību,— viņa domāja. — Būtu bijis daudz vienkāršāk, ja es būtu stāstījusi Ulriham par labu.,. Cits viss būtu nācis pats no sevis...— Un tagad viss zudis? Nē, vēl ne... Bet viņa sajuta: vēl viens līdzeklis viņai bija. Viņa tikai nezināja, kā to izmantot.

Tādēļ viņa sacīja:

— Ir labi,.. Sūti pēc viņa... Es esmu gatava,

Johanna viņu uzlūkoja zibošām acīm, it kā gribētu atklāt jaunu Felicitas viltību. Tad viņa satvēra zvana auklu, bet tūlīt palaida to vaļā.

— Tu gan vēl arvienu domā, ka es jokoju?— viņa jautāja, kamēr Felicita ar skumju smaidu mierīgi vēroja katru viņas rokas kustību,

— Es domāju, tu gribi mani pazudināt,— viņa atbildēja.

— Un ar to pietiek,

— Kādēļ es to gribētu?

— Tādēļ, ka tu mani ienīsti, Johanna.

Johanna piegāja viņai soli tuvāk un čukstēja:

— Es gribu būt godīga. Jā — es tevi ienīstu... Es pat savu vīru tā neienīstu, kā tevi... Bet tā ir mana daļa, Tam visam ar to nav nekāda sakara... Manis dēļ tu vari dzīvot, kā tev tīk... Es par to nemaz nerūpētos... Bet tu aizrauj arī tos, kas man mīļi un dārgi... Es izdurtu sev aci, ja tā mani kaitinātu,,. Kāpēc lai es tevi žēloju?

— Nu ir laiks sākt,— Felicita domāja. Un, roku pie pukstošās sirds spiezdama, viņa teica:

— Johanna, ja tas ir īstais iemesls, tad tu vari tūlīt nākt man

līdzi.

— Ko tas nozīmē?—

— Vai tu nezini, ka tu šodien ķeries pie tā, kas tev dārgs un

mīļš?

Johanna sarāvās, viņas acis iepletās, it kā tās redzētu tuvojošos nelaimi; Felicita turpināja:

— Vai tu domā, ka tas viņam nesāpētu... Vai tev neliekas, ka tā būtu viņa nāve? Bet tu esi stipra, Johanna... Tu gribi, lai viņš labāk mirst, nekā pieder tādai, kas nav viņa cienīga... Es tik domāju, ka tev to vajadzēja darīt agrāk, kad viņš vēl nebija ar jaunajiem apstākļiem apradis... Apradis, es teicu, jo par mīlestību es nedrīkstu runāt — tev dzirdot.

Johanna trīcošu roku glāstīja galdautu, un Felicita, vēl vairāk padevusies liktenim, turpināja:

— Bet varbūt es redzu visu pārāk drūmās krāsās... Varbūt viņš pārcietis sitienu, kas šodien viņu ķers... Tad, Johanna, tad tev jāgādā, lai viņš šo dienu aizmirst.

Johanna satrūkās. Viņa bailīgi ielūkojās pretinieces sejā.

— Ko tu ar to gribi teikt?— viņa stostījās.

Felicita turpināja:

— Johanna, es zinu tikai to, ka es nepārcietīšu... Vai viņš mani nošaus?.. Vai es noslīcināšos?— Kā lai zinu?.. Varbūt, ka nenotiek ne viens, ne otrs.— Viņš jau ir lēns un labsirdīgs, un es — man bail no nāves... Varbūt, ka es kaut kur klusi nonīkšu kaunā un nabadzībā... Jo es nevaru valdīties, Johanna... Es negalvoju ne par ko... Katrā ziņā es būšu atstumta pie malas... No šīs dienas es būšu mirusi... Nu, Johanna, tu teici, ka starp mums viltus nedrīkstot un nevarot būt... Labi... Vismaz šodien. Kādēļ lai es to slēpju?— Viņa izpleta rokas.— Mēs jau mīlam viņu abas,— tiklab tu, kā es. Tas jau ir viss māsu ienaids.

Johanna iekliedzās, gribēja uzbrukt pretiniecei, bet tad viņa saļima uz dīvāna, seju rokās ieslēpusi.

Felicita, kā paradusi, nolaizīja ar smailo mēlīti lūpas.

Zvanu tagad vairs neaiztiks, par to viņa bija pārliecināta.

Viņa piegāja Johannai klāt un gribēja likt savu roku uz viņas pleca, bet tad atvilka to atpakaļ.

— Vienīgais, par ko tagad jāgādā — lai viņš būtu laimīgs,— viņa turpināja.— Ja tu esi pārliecināta, ka tu to varēsi labāk panākt nekā es, tad es labprāt atkāpšos.— Un, ja es arī negribētu, man tas būtu jādara, jo es jau esmu tavā varā. Bet es esmu visās šajās bailēs un raizēs pagurusi un gribu to labprāt darīt... Un, redzi, tādēļ arī mums nav iemesla naidoties. Varbūt mēs varētu sadoties kopā un izdomāt, kā viņam aiztaupīt šo briesmīgo brīdi... Neaizmirsti: līdz ar mani viņš zaudēs arī savu draugu Un šis draugs viņam ir dārgākā manta pasaulē.

Johanna piecēlās un lūkojās uz krustā sistā tēlu,

— Ai, mans Pestītājs,— viņa nopūtās,— ko es gribēju darīt?.. Kā tu varēji ļaut, lai es to daru?

— Nebēdājies,— Félicita turpināja; nu viņa droši uzlika roku uz viņas pleca.— Vēl jau nekas nav noticis... Un tādēļ es tev tei.Kšu ko citu: rītā es atstāšu viņa māju un rakstīšu viņam no Minsterbergas vēstuli: «Piedod man, es redzu, ka nevaru tevi laimīgu darīt... Tu esi maldījies... Tu esi brīvs... Ņem šo sievieti, kas tevis cienīgai.»

Johanna pēkšņi pagriezās, apskāva viņu un gribēja to noskūpstīt. Bet, kad viņa sajuta tik ilgi nīstās baltās, vēsās rokas ap savu kaklu, viņa pēkšņi izrāvās un aizskrēja pie loga, lai nebūtu jāpaliek ilgāk Félicitas tuvumā.

Tur viņa sāka runāt

— Es ļāvu, ka tu mani pārsteidzi, Félicita... Es esmu tagad nevarīgāka nekā tu... Tu teici, es viņu mīlot... Nu, jā, es viņu mīlu.,. Līksmo vien .. Tev viņš pieder, un es nekā nevaru darīt, kā tikei lūgt par viņu Dievu. Bet vai tu zini, kā es viņu mīlu? Es tev varētu tikpat labi sacīt: es viņu nemīlu,— un tomēr es nemelotu. Es viņu mīlu garā, es nepazīstu kaislības... Man vairāk nekā nevajag. Par viņu Dievu lūgt man ir tas pats, kā viņam piederēt... Es viņu mīlu kā no nāves atmodušos, kā apskaidrotu, kas reiz līdz ar mani metīsies ceļos Dieva goda krēsla priekšā, Bet ko tu par to zini?.. Jūs jau visi mani izsmejat... Nē, jūs mani neizsmejat Jūs jūtat kaut ko neparastu un tādēļ mani apskaužat Bet patiesībā jūs nekā nezināt... Ko jūs zināt par naktīm, kad man veras debesu vārti?.. Kad parādās Dieva godība?.. Kad Pestītāja vātis sāk asiņot?— Jo šis brīnums ir noticis — še — un vairāk reizes.

Un mirdzošām acīm viņa aplūkoja krustā sistā Pestītāja tēlu, kas noliecās pār lūgšanas soliņu.

Félicita sarāvās. Viņai pēkšņi palika bail no šīs sievietes... Tātad bija taisnība, ko ļaudis runāja: Johanna bija zaudējusi prātu reliģiozā fanātismā.

Viņa redzēja Félicitas bailes un sāka smieties.

— Tev bail,— viņa teica — To es ticu... Šis kailais asiņojošais cilvēks nepazīst ne izlikšanos, ne melus... Nāc šurp... Dod man savu roku.

Bargā pavēle nepielaida pretrunas.— Pa pusei bailīgi, pa pusei ziņkārīgi Félicita tuvojās Johannai un juta, ka viņas pirksti trīcēja Leona māsas kvēlojošā rokā.

— Kādēļ tu trīci?— Johanna jautāja.— Labāk priecājies...

l£s esmu tāpat tavās rokās, kā tu manējās. Vai tu baidies no krustā sistā?.. Skaties!— Vai tu zini, kam vēl tādas acis?

— Nē,— Felicita teica.

— Un tu apgalvo, ka tu viņu mīlot! Ak — tu, tu!.. Nu klausies: vai nu tavs prāts ir skaidrs un tīrs kā zelts, tik tīrs, kā tās asinis, kas plūst no šīm vātīm, un es esmu maldījusies.., vai arī tu esi īsts netikumu bezdibenis, kura dziļumus es nevaru izmērot un arī savā mūžā to negribētu.

— Patiesība būs tā pa vidu,— Felicita domāja.

— Lai būtu kā būdams!— Ja tu gribi, lai mūsu ienaids beigtos, tad tu man dosi zvērestu, kādu es tagad no tevis prasu.

«Nebūs jau tik briesmīgi,» Felicita domāja un, acis nolaidusi, atbildēja:— Es nebaidos ne no kāda zvēresta.

— Tad meties ceļos!

— Kā?— Kur?— Felicita vaicāja.

— Te, uz mana soliņa.

— Labi! Arī to vēli— Felicita teica un paklausīja Johannai.

— Liec savas rokas uz Pestītāja kājām.

Felicita nedrīkstēja pretoties.— Kad viņas pirksti pieskārās aukstajam marmoram, viņa neviļus nodrebēja. Viņai likās, ka no šīm baltajām kājām strāvotu aukstums, kas stindzinātu asinis viņas dzīslās.

Bet viņa izturēja pārbaudījumu.

Un klusā, drebošā balsī, kā iesvētāmā, kas pie altāra apliecina ticību, viņa atkārtoja Johannas teiktos vārdus; «Es zvēru tev, visužēllgais Pestītāj,— es atzīstu un apgalvoju, tavu vārdu minot, ka nožēloju to, kas reiz bijis un nožēlošu to līdz mūža galam.»

«Tas jau ir tiesa!» viņa domāja.

— Amen!— Felicita nopūzdamās sacīja un gribēja ātri piecelties, bet Johanna viņu atturēja.

— Mēs vēl neesam beigušas,— viņa teica un, zobus sakodusi, pasmaidīja.

Felicita domāja': «Manis dēļ,»— un sagatavojās arī turpmāk atkārtot visus Jchannas teiktos vārdus,

— Es gribu nožēlot un atkal nožēlot to, kas noticis; Ulriha laime un gods būs tā alga, pēc kuras es centīšos līdz nāvei.

— Ja mana sirds nav tīra, ja es šo zvērestu lietoju ar viltu,—

Felicita brīdi klusēja, sevi pārbaudīdama. Nē, tā nebija

viltība, ko viņa darīja. Viņa tiešām gribēja to, ko viņa teica.

— Ja mans prāts turpmāk būtu godkārīgs, ja manī rastos grēcīgas tieksmes, tad sodi mani, atņem man dārgāko, kas man ir. Dari mani par kaunu un apsmieklu visiem ļaudīm.

— Dari mani par kaunu... un apsmieklu... visiem )audīm,— Felicita sacīja un bailīgi skatījās apkārt...

— Bērns, kuru tu man devi, lai nomirst,— Johanna čukstēja viņai aiz muguras.

Viņa nodrebēja, bet tad viņa atkārtoja arī to.

— Un es būšu viņa slepkava.

Felicita klusēja.

— Nu — kāpēc tu kavējies.

— Tas ir briesmīgi, Johanna... Tu prasi briesmīgu zvērestu.

— Jā, tas ir briesmīgi.— Bet tikai tā es varu būt par tevi droša. Vai tu negribi?— Tu vari izvēlēties.

— Un — es — būšu — viņa — slepkava,— Felicita atkārtoja trīcošām lūpām.

— Tā. Tagad saki Āmen.

— Amen,

Viņa nolieca galvu pie pults. Viņa lūkojās uz rokām, kas nupat bija apskāvušas krustā sistā kājas. Viņa tās noslaucīja savās drēbēs, it kā tur būtu pielipušas asinis, kuras Johanna redzēja naglu vātīs.

Tad viņa lēni piecēlās.

Johanna viņu apskāva un spieda savas kvēlošās lūpas uz viņas lūpām.

Mehāniski viņa atdeva skūpstu un domāja:

«Tas arī ir skūpsts!..»

Johanna saņēma viņas roku.

— Tu iesi netraucēta atpaka] uz savu vietu,— viņa teica,

— kuru tu līdz šai dienai izpildīji; tavs prāts notiks: es būšu no šīs dienas tava draudzene... Un nu nāc, iesim. Ulriham jāzina, ka mēs esam izlīgušas.

— Un arī Leonam,— Felicita domāja, savu ģērbu gludinādama. Kad viņa ar Johannu izgāja ārā un redzēja sauli tik jauki spīdam, viņa nomierinājās un sāka aprast ar jauno stāvokli,

«Tādam zvērestam ir arī savs labums,» viņa domāja. «Tagad es vairs nedrīkstu darīt muļķības.»

Verandā sēdēja Selentīna kundze un Ulrihs Klecings, viņi gaidīja Felicitu. Kādu kalpu viņi bija aizsūtījuši uz lauku pasaukt Leonu,

Ella nodarbojās ar rokdarbu, kamēr Herta stāvēja brīvā un gaidīja, kas notiks. Pat Ulriha klātbūtne nevarēja gainīt viņas bailes, kas tai uzmācās, abām sievietēm sastopoties.

Viņa pirmā ieraudzīja, ka Felicita ar Johannu nāk uz verandu. Viņas nāca abas līdzās, viena melnās sēru drēbēs, otra baltās vasaras drēbēs ģērbusies.

Tagad ari vecmāmiņa ieraudzīja nācējas.

— Paldies Dievam,— viņa sacīja, rokdarbu salikdama, un māja Ulriham, lai tas pagriežas.

— Paldies Dievam,— ari Ulrihs noteica, vecās dāmas roku skūpstīdams,— nu beidzot mums visiem būs miers.

Visi piecēlās un skatījās uz sievietēm, kas patlaban kāpa augšā pa verandas kāpnēm.

— Gluži mierīgas viņas gan neizskatās,— Herta domāja, pētīdama pamātes stingro seju.— Viņas acis lūkojās uz Ulrihu.

Tad Felicita viņu tā savaldzināja, ka viņa nevarēja tik drīz atraisīties no viņas burvības.

«Ak, cik viņa skaista!» viņa nopūzdamās domāja, «Cik es būtu laimīga, ja viņai cik necik līdzinātos.»

Visi sasveicinājās un sāka sarunu; bet Herta nedzirdēja nekā, skaistā, svešā kundze viņu bija apbūrusi. Kad Felicita savu vīru skūpstīja, Herta to apskauda.

Felicitai ar Ellu sasveicinoties, Herta jutās kā atstāta.

Tad skaistā kundze griezās pie viņas un smaidīdama uzlūkoja to.

Herta juta, ka asinis viņai iesitās vaigos.

— Tā laikam būs daudzinātā kontese Herta?— Felicita vaicāja.

«Kas tad mani ta daudzina?» Herta domaja, nedrīkstēdama acis uz augšu pacelt.

Tad viņa ieraudzīja apaļu, baltu rociņu.

Viņa būtu varējusi to apskaut, skūpstīt, bet patiesībā pasniedza Felicitai tikai trīs pirkstus un tūlīt vilka roku atpakaļ.

— J ūs esat laimes bērns, kontese Herta,— svešiniece teica,— tik skaista un tik lepna!— Mēs būsim draudzenes!

— Ai!— Herta iesaucās un gribēja jūsmīgi pateikties par Felicitas laipnību.

Vēl vairāk — skaistā kundze to apskāva un noskūpstīja.

Tad notika kaut kas, ko viņa nevarēja izskaidrot. Tai acumirklī, kad svešinieces lūpas viņu aizskāra, viņu no jauna pārņēma tā nepatika, kuru viņa bija jutusi, mātei iekliedzoties. Kā sasalusi viņa ļāva sevi noskūpstīt un smagi atvilka elpu, jo reibinošā smarža, kas lidoja ap Felicitu, iesitās viņai galvā.

Tad viņa izdzirda vecmāmiņas vārdus:

— Viņa vēl bailīga, viņa reti satiekas ar svešiem,

Mīļā, mīļa vecmāmiņa! Viņa gandrīz saspieda viņas roku, kas tik maigi viņu vadīja un sargāja.

«

Visi apsēdās, Pasniedza tēju — palaunadža laiks jau sen bija pagājis,

Herta sedeja ka sapni, eda un dzēra, it ka butu trīs dienas gavējusi.

Viņa dzirdēja tikai pamātes sarunu ar baronu Klecingu.

Tur gan nebija nekā sevišķi ievērojama: runa grozījās ap pedagoģiskajiem pamatlikumiem, pēc kuriem Ulrihs audzināja savas sādžas bērnus, Savādas izklausījās tikai runātāju balsis.

Pamātes balsī bija dzirdamas dusmas,— te viņa gribēja raudāt, te atkal palika domīga» Viņš no savas puses runāja ar viņu kā ar slimnieci. Viņš viņai nepretojās, bet teica savas domas saudzīgi, kas viņai nepatika, un kad viņa šaubījās, viņš lūdza, lai viņa paskaidrojot savas domas — viņš cerot, ka tās viņu drīz vien pārliecināšot un viņš grozīšot savus ieskatus.

Bet tad viņa atbildes vietā tikai paraustīja plecus.

«Ko viņš gan viņai nodarījis,» Herta domāja, «kādēļ viņa to tā ienīst?»— Un viņa no jauna piegriezās Felicitai, lai to apbrīnotu,

Sarunas vidū ēdamistabā noklaudzēja smagi soļi.

Runātājs nepabeidza teikumu. Visi uzmanīgi lūkojās uz durvīm.

Hertas sirds sarāvās. Acumirklī viņa saskatījās ar skaisto kundzi. Viņai likās, ka bālā seja nobālēja vēl vairāk.

Durvis atvērās, un ienāca Leons.

Viņš pēkšņi sarāvās un apstājās. Tad viņš pielika roku pie pieres un pētoši paskatījās Felicitā.

«Viņš viņu neieredz!» Herta nodomāja.

Ulrihs steidzās Leonam pretī un sniedza viņam roku.

— Ko tu te redzi, tas nezīmē izlīgšanu. Tagad mēs taču varēsim būt jautri.

— Jūs abas?— Leons vaicāja, pret abām dāmām pagriezies.

— Mēs esam izlīgušas — jā gan,..— Johanna, rūgti smaidīdama, atbildēja,

Viņš gribēja vēl ko teikt, bet Ulrihs čukstēja viņam ausī:

— Neaizmirsti, ka te ir bērni.

— Tad, māsiņ, tu arī man laikam sniegsi roku?— viņš teica.

— Tādēļ es nācu šurp,— Johanna paceldamās atbildēja.

Abu rokas, abu skatieni sastapās.

Viņas roka it kā teica: «Es tevi turēšu» un viņas skatieni: «Es tevi novērošu!».

Tad Felicita, lūdzoši smaidīdama, sasveicinājās ar Leonu.

«Kāpēc Leons viņu neieredz?» Herta domāja; viņa nesaprata, kas še notika.

Bija vēls vakars otrā dienā.

Herta, pa pusei izģērbusies, stāvēja savā guļamistabā pie loga un lūkojās mēnesnīcā.

Krūtis viņai bija kā sažņaugtas neizprotamās sirdssāpēs.

Viņa bija rakstījusi savai draudzenei Adai — Adai fon Vēr-heimai, kurai viņa jau no ģimnāzijas laikiem mēdza izstāstīt priekus un bēdas. Uz galda vēl gulēja vēstule ar diviem mēģinājumiem.

Beidzot viņa bija saņēmusies un ziņojusi draudzenei par savu vilšanos.

Tagad, kad viņa bija izteikusi savas sāpes, viņa pirmo reizi pilnīgi sajuta bēdas, sāpes, kādas tai uzmācās; līdz šim viņa bija kavējusies šaubās un neziņā, vai viņas ciešanas uzlūkojamas nopietni.

Bez tam bija jau daudz lietu, kas viņu traucēja un neļāva nodoties skumjām —, vistu kūts, kumeļi, jājamais zirgs, šūpoles, Ellas muļķīgās runas, šaušana un — lūdzu, nepiemirst — vecmāmiņa ar savu pavāru grāmatu.

Turpretim nelaimes draugi un veicinātāji bija: Elizas Polko «Dzejnieku sveicieni», suns Leo, adīklis un — mēness.

Lēni tas staigāja savu ceļu pār koku galotnēm. īsts rudens mēness — liels, balts un salts. Pelēkie mākoņi to apklāja kā plāns plīvurs.

Zāļu laukumi dārzā mirdzēja zaļganā gaismā, tikai obelisks pacēlās kā tumša ēna savā parastajā vietā, Reizēm tur paspīdēja tumši sarkanā miglā kā jauna acs.

Herta lūkojās turp Varbūt viņa maldījās? Bet sarkanais punkts nenozuda. Tas lūkojās uz viņu, it kā gribētu teikt:

«Es tevi pazīstu — tevi un tavu muļķīgo, iemīlējušos sirdi.»

Sirds sāka straujāk pukstēt. Kas tur pusnakts stundā varēja dzirkstīt dārza tumsā?

«Ja tev būtu cik necik dūšas,» viņa domāja, «tad tu ietu turp un palūkotos, kas tur ir.»

Ja Herta ko gribēja, viņa tūlīt to arī izdarīja.— Viņa apņēma pelēko lietus mēteli, paskatījās vēl uz Ellu, kura mierīgi gulēja, un izgāja mēness apgaismotā koridorā.

Tagad viņai metās bail, bet durvis nebija tālu. Aizšaujamais nočīkstēja, un viņa izgāja dārzā.

Sarkanais laukums vēl arvien spīdēja, acumirkli pazuda un tad atkal parādījās, bet šoreiz nedaudz zemāk,

Acumirklī viņa gribēja iet atpakaļ, tad viņa sakaunējās un steidzās taisni uz šaubīgo vietu.

Pēkšņi ierējās suns, un atskanēja balss, kuru dzirdot viņa apstājās kā ar aukstu ūdeni aplieta.

— Kas tur ir?

Viņa tā nobijās, ka nevarēja ne parunāt, ne soli paspert uz priekšu vai atpaka|. Viņa stāvēja kā pienaglota, karnēr suns tai skrēja klāt.

— Pie velna — kas tur ir?— drausmīgā balss sauca vēlreiz; tad viņa redzēja viņu tuvojamies tam kokam, aiz kura bija paslēpusies.

— Es,— viņa čukstēja.

— Bērns — tu?— Kādē| tu neguli?

— Es nevarēju aizmigt.

— Un nu tu staigā pa rasu apkārt. Ko vecmāmiņa teiktu, ja viņa to dabūtu zināt?

Viņš saķēra viņas roku, kura veltīgi mēģināja izrauties.— Balti dūmu mākoņi cēlās no pīpes, kuru viņš turēja zobos.— Pīpes kvēlošais vāks bija sarkanais punkts, kas viņai bija izlicies tik šaubīgs.

— Tu jau arī vēl esi ārā,— viņa, zobus sakodusi, atteica.

— Es? Nu, tā ir cita lieta. Es esmu stiprs tēviņš,— tādam nav jābaidās no vēja un negaisa!

— Es ari esmu stipra!

— Nu, nu!

— Un, ja es to ari nevarētu panest, tas neko nekait.— Vairāk kā nomirt jau nevar.

— Bērns, bērns,— viņš sacīja.— Vai tu jau atkal sāc stīvēties?

— Ak, ej — liec man mieru!— viņa izstiepa elkoni pret viņu. Vēl viņa cīnījās ar raudām.

— Herta, vai tu jau atkal sāc savas kaprīzes? Es taču tev sen nekā neesmu darījis!

Tā jau bija tā vaina.

— Nē, nē!— viņa atbildēja.— Tu man nekā neesi darījis — it nekā, nē!.. Ne jaunā nolūkā. Un labā arī ne!

Viņš domīgi glāstīja bārdu.

— Kad nu mēs reiz esam še, bērns... un, kā liekas, abi nevaram gulēt... tad nāc, apsēdies pie manis... Mums varbūt daudz kas jāpārrunā.

Viņas jūtas sacīja:— Tagad man jāpretojas!— Bet ko tas līdzēja? Viņš jau to bija apskāvis un vilka viņu uz obeliska pakāpēm, kur tas bija visu laiku sēdējis.

— Ko es te darīšu?— viņa jautāja raudulīgā balsi.

— Saki reiz patiesību,— tu neesi laimīga, bērns?

Viņa paraustīja plecus un teica:

— Ari to vēl!

Viņš klusi pasmaidīja. Cik jocīgi skanēja šie spītīgie vārdi!

— Tātad, runā!.. Kas tev īsti kait?.. Mēs visi redzam, ka tu esi pārvērtusies... Māte raizējas. Un to tu taču negribēsi, ja tu viņu mīli — vai ne?

Viņa purināja galvu un valdīja asaras.— Es gr — gribu — v — visus m — mīlēt!— viņa stostīdamās teica.

— Nu redzi!.. Arī mēs tevi visi mīlam!.. Mēs jau darām visu, ko varam tev no acīm nolasīt. Vai tu to neredzi, mazā spītniece?

— Ej — tu!— Tu tikai gribi mani kaitināt.— Un viņa gribēja to ar elkoni pagrūst,

— Es?— viņš vaicāja.— Kāpēc tad?

— Jā — tu runā ar mani, it kā es būtu bērns!

— Un tas tev nepatīk?

Viņa klusēja Tagad bija laiks viņam teikt, kas nospieda viņas sirdi.— Viņam jāzina, ka atstumta, kājām mīdīta sievietes sirds prot cīnīties,

Bet viņa vēl arvien klusēja.— Viņai likās, ka lūpas būtu salipušas.— Galvā rūca un dūca. Viņa sēdēja un trīcēja it kā ar aukstu ūdeni aplieta.— Tad viņa, klusi iekliegusies, atspiedās pret akmens kolonnu.

Viņš domāja, ka viņa paģībusi. Un ar kreiso roku viņu apskāvis, viņš nolieca galvu tuvu pie viņas sejas.

Mēness apgaismoja viņas sejas vienu pusi, otra bija tumsā.

— Esi prātīga, bērns!— viņš lūdzās.

Viņa nekustējās, un viņš varēja to mierīgi aplūkot.

Tā vairs nebija bērna seja, ko viņš tagad redzēja.

Un viņu aizrāva jūtas, kas pirms nedējām, krogā satiekoties, bija modušās viņa sirdī:

«Vieglprātīgais, te ir tava laime, un tu to gribi zaudēt!..»

Bet viņš vairs nedrīkstēja domāt par nākotni.— Pagātne viņu bija iekalusi savās važās. Arvienu draudošāk tā cēlās no tumsas. Viņš trīcēja neizsakāmās bailēs.

Ne velti viņš te sēdēja pusnaktī, domādams par nebijušām jūtām, kas atkal parādījās, kad viņš domāja, ka tās aizmirstas uz visiem laikiem.— Ne velti viņš kavēja miegu, viņš, kam, jau dienai austot, vajadzēja atkal būt darbā.—

Viņš nezināja, ko domāt par šo jaunavu, kas tagad dusēja viņa rokās.— Viņš domāja rast sev mierinājumu, mierinot viņu.

Drebošu roku viņš glāstīja viņas vaigus.

— Nu, esi prātīga, bērns!— viņš mierināja.— Runā — atvieglini savu sirsniņu!

Viņa dziļi nopūtās un pagrieza galviņu pret viņa plecu, it kā gribētu tur palikt līdz nāvei.

— Kā toreiz!— viņš domāja.— Sākumā bailīga un spītīga, tad padevīga.

Viņa vēl arvienu klusēja.

— Redzi, mēs dzīvojam abi kopā,— viņš teica,— bet par tavu dzīvi, tavu pagātni es nekā nezinu.

— Tu jau neesi man nekā jautājis,— viņa atbildēja.

— Un, ja es tagad jautātu, vai tu man atbildētu?

— Protams, es atbildētu... Tev es nekā nedrīkstu slēpt.

— Tu drīksti gan.— Es tev nekā nevaru pavēlēt.. Bet ja tu to labprātīgi darītu...

— Tagad, tūlīt?— viņa vaicāja, no viņa rokām atraisīdamās.

Laimīgs smaids apskaidroja viņas seju.

— Ja tev tīk — vari sākt.

— Ak Dievs,— viņa sacīja,— nav jau daudz ko stāstīt Es jau vēl neesmu daudz piedzīvojusi — un tās pa lielākai daļai ir tikai muļķības!

— Vai tu vēl atceries savu māti?— viņš vaicāja, gribēdams tai palīdzēt.

Viņa paskatījās debesīs.

— Jā, paldies Dievam,— viņa teica,— es jau biju gandrīz septiņus gadus veca, kad viņa nomira... Ak, kā es toreiz raudāju!.. Mēs dzīvojām lielā pilī... Polijā... Pils bija uz pakal-niņa, un uz upes pusi tai bija stabu galerija... Tā nebija mūsu upe, tā bija Visla... Stabu galerijā viņa mēdza sēdēt, kad bja silts, un kalpones ar sarkaniem lakatiņiem nesa viņai segas. Katru acumirkli viņa teica: *Mnie szijmno», («Man salst»), jo viņa bija poliete, un tad viņai uzsedza vēl vienu segu... Pa upi brauca garas laivas un trešdienās un sestdienās tvaikonis. Tvaikonim viņa arvienu lūkojās pakaļ, kamēr vēl dūmi bija redzami, un, kad tas nozuda, viņa teica: «Podnedacīe mnie», (paceliet mani), lai viņa stāvēdama vēl varētu to redzēt... Viņai bija brūni mati, bāla seja un tumšas, lielas acis, un vaigi arvienu viņai bija nosvīduši. Liela viņa nebija, varētu teikt drīzāk maza... Viņas rokas bija ļoti vājas, bet vājums cēlās no slimības... no bēdām... un no gara laika. Jo viņa teica arvienu: «Es esmu ļoti nelaimīga un ļoti garlaikojos.»

— Un tavs tēvs — kur tas bija?— viņš vaicāja.

Viņas sejā pazibēja naids.

— Par tēvu es nerunāšu,— viņa atbildēja,— viņš bija ļauns cilvēks.— Jā, viņš bija ļauns.— Es arī būšu ļauna, jo es viņam ļoti līdzinos.

— Tas nu par daudz,— viņš pukojās,— kas tad tev tādas muļķības iestāstīja?

— Tās nav nekādas muļķības,— viņa pārliecināti atbildēja.— Vai tu nekā neesi dzirdējis par Darvina teoriju?

— Jā — ka mēs esam cēlušes no pērtiķiem, un tamlīdzīgi...— «mēsli», viņš gribēja teikt, bet neteica.

— Un par iedzimtību ... Ka mēs mantojam visas mūsu vecāku īpašības.— Mūsu dabaszinību skolotājs mums to visu izskaidroja... Alkoholiķu bērni arī esot alkoholiķi.

— Vai tad tavs tēvs dzēra?

— Jā — viņš dzēra.

— Un tu baidies, ka nepaliec par dzērāju?

— Nē, to nu gan nē.— Sievietei tas nevar gadīties... Bet no viņa rakstura.

— Kāda rakstura?

— Viņš bija ļoti ātrs, Reizēm viņš nemaz nevarēja valdīties. Reiz viņš man uzbruka ar nazi.

— Cik veca tad tu biji?

— Nepilnus astoņus gadus... Tas bija pēc mātes nāves. Viņš pārceļoja nezin no kurienes.,. Mēs nebijām viņu divus gadus redzējuši,.. Un, kad viņš dabūja zināt, ka nekā nemantos, ka visus miljonus dabūšu es un ka aizbildņi jau ir iecelti, tad viņš gandrīz zaudēja prātu... un tad tas notika. Vēlāk viņš mani ņēma līdzi savos ceļojumos... Man arvienu vajadzēja pie viņa būt, Jo kamēr es biju pie viņa, viņš dabūja manu lielo audzināšanas naudu,

— Kā — to tu jau toreiz saprati?— viņš izbijies iesaucās.

Viņas sejā atplaiksnījās skumjš smaids, kas viņu darīja daudz

vecāku,

— Tu redzi, es nemaz neesmu tik muļķīga!— viņa teica.— Es esmu daudz raudājusi savā mūžā. Un, ja mēs runājam par raksturu, tad... Ātra arī es esmu...— Kad es saskaišos, tad es vairs nekā neredzu... tad man asinis vārās. Es arī reiz dabūšu nelāgu galu. Un māte domā, lai es nepagurstot Dievu lūgt, lai ik dienas piesaucot Jēzu, kas varētu manas dusmas remdēt... Bet es nezinu, vai tas ir pareizi» Es esmu ļauna — bet es esmu arī tik laba, kā neviens cits... Piemēram, Ella — nu, tu viņu nepazīsti — viņa arvien ir mierīga un laipna... Bet es domāju, man spīd saulīte spožāk nekā viņai — un zāle izliekas man zaļāka un — un — vai tu redzi mēnesi? Kā viņš tur debesīs zaigo! To viņa neredz... Viņa arvien tūEt aizmieg. Es daudzreiz domāju: arī nelaimē ir laime... Ja tikai to prot pareizi baudīt.

Viņš saķēra pieri un uzlūkoja viņu. «Dievs,— kāda burvība slēpta šai meitenē!»

Viņa bija stāstot iekarsusi un to nemaz neievēroja,

— Jā — un tad viņš mani atstāja Ģentē un pats apprecējās. Tā mēs kjuvâm radinieki, saproti?.«, Kad es dabūju zināt, ka man nu ir jauna māte, es aiz prieka raudāju. Citas meitenes mani baidīja un teica:— Kā tev ies? Tagad tu arī dabūsi «une marâtre»*.— Tur mēs visas runājām franciski Bet es domāju: «Kas viņa arī nebūtu, kad viņa tevi redzēs, viņa par tevi apžēlosies...» Un, kad madame Gvinjan gribēja, lai es pirmā griežos pie viņas, tad es rakstīju vēstuli... Tā iesākās: «Ma mere, voici une malheureuse enfant qui vous implore —»*♦ un tā tālāk... Redzi, tas tūlīt līdzēja... Un, kad viņa atnāca, viņa bija mīļa un laipna pret mani. Es viņu drīz iemīlēju, Ai, toreiz viņa vēl varēja smaidīt!.. Kā likās, tēvs viņu ļoti mīlēja, un es cerēju, ka nu man būs labākas dienas, kad palikšu mājā. Bet patiesībā mums nemaz nebija māju. Tai muižā, kuru nelaiķe māte viņam bija novēlējusi, viņš negribēja palikt, jo viņš kaunoties, tā viņš teica, būt «jaunkundzes» viesis. Tā «jaunkundze» biju es... Malkiški, viņa paša muiža — tu jau to pazīsti — bija tā izputināta, ka mums bija jāaizņemas mēbeles no galdnieka. Tāpēc mēs tur nepalikām ilgi, bet ceļojām tālāk... Mēs bijām Bāden-bādenē, Spaā, Nicā, bet visur bija vienādi... Sulaiņi un elektriski zvani... no rītiem divas olas, kafija... pusdienās divpadsmit ēdieni, bet, kad citā laikā iegribējās ēst, tad bija jāgavē, jo tas nebija ģimnāzijas maksā ierēķināts... Māte arvien bija bēdīga, tēvam trūka naudas, un viņš mūžīgi skaitās uz mani, Ai, tas bija briesmīgi,.. Kādu dienu viņš atkal gribēja man sist ar jājamo pātagu, bet māte nāca man palīgā un uzsauca viņam: «Bērnu vēl šodien aizvedīs, jeb —». Ko šis «jeb» nozīmēja, to es nezinu, bet viņš nobāla, un otrā rītā es aizbraucu. Vispirms atpakaļ uz Ģenti, kur biju līdz saviem trīspadsmit gadiem. Tur es iepazinos ar Adu,— viņa izbijusies apklusa, atcerēdamās vēstuli, kas bija palikusi uz galda.

— Kādu Adu?— viņš jautāja.

— Adu fon Vērheimu — manu labāko draudzeni,— viņa teica un, galvu sāņus pagriezusi, piebilda:— Viņa jau saderinājusies.

— Redzi, redzi,— viņš smējās.— Viņa nav ilgi gaidījusi,— Un kas bija tālāk?

— Tad — jā, tad —,— viņa nevarēja tik ātri iesākt, jo viņai bija jādomā par viņa smiekliem. Tad es nonācu Hamburgā pie Litgena kundzes, ar ko mēs iepazināmies Visbādenē... Litgena

4 Pamāte.

** «Male, nelaimīgs bērns jūs lūdz...»

kundzes ģimnāzija ir smalkākā visā Hamburgā... Ai, tie gan bija jauki laiki! Litgena kundze bija gara kā pupu maikste un vai mira, ja kāds stāvēja pie spoguļa, spēlējās ar spraužamo adatu vai iedrošinājās zoboties par kādu ēdienu. Ai, tas bija jauki!.. Tur mani iesvētīja; man vajadzēja pieņemt protestantismu, kaut mana māte bija katoļticīga. Un es to darīju labprāt. Tur bija mācītājs Bergmans, ļoti cienījams vīrs... Ai, kad es metos ceļos pie altāra, man gribējās lūgt Dievu, lai viņš mani ņem pie sevis un es tūlīt tieku debesīs. Toreiz es vēl biju dievbijīga un laba, un nezināju, cik cilvēki ļauni, un cik ļauna es pati varu reiz būt..

— Un to tu vēlāk piedzīvoji?— viņš smaidīdams vaicāja.

— Un kā vēl!

Viņa nospļāvās; tas ik reiz nozīmēja, ka viņa domā par savām neuzticīgajām draudzenēm, Kati Greifensteinu un Deziju Bel-lepulu.—

— Stāsti tālāk, bērns,— viņš aicināja.— Ko tad tu tik briesmīgu piedzīvoji?

— Jā, ko tad es lai stāstu?— viņa jautāja.

— Kur tu dabūji zināt, ka cilvēki tik ļauni?

— Ak, jā! Bet Dieva dēļ,— viņa izbijusies paskatījās viņa sejā.

— Nu, nu, kas tad?

— Es to tev nemaz nevaru stāstīt!

— Kāpēc nē?

— Es — es... Vai man tiešām jāstāsta viss?

— Uzticība pa pusei nav nekāda uzticība.

— Ak Dievs — ak Dievs! Tu mani vēl nicināsi!— Viņa lauzīja rokas.

— Tici man, es tevi nenicināšu,

— Un tu — nu, tev tā kā tā tas reiz jāzina!., Es arī biju jau reiz... es ari jau reiz... mīlēju.

— Tiešām?!

— Vai ne, tu mani ienīsti? Teic, jā! Teic mierīgi — jā. Man vienalga.

— Kas tad viņš tāds bija?

— Viņš bija — ai, man kauns,— bet nē, es nekaunos... Jābūt drosmei savus grēkus atzīt un kaut arī būtu galva jāzaudē.— Viņš bija komijs mūzikas instrumentu tirgotavā.

— Karajol— viņš spāniski lādējās.

— Briesmīgi — vai ne?.. Un viņš nēsāja garus, dzeltenus matus — tik garus matus... un, kad mēs gājām vakaros pastaigāties — Litgena kundze arvienu gāja pirmā,— tad viņš stāvēja

pie loga uņ uzmeta man maigus skatienus... un es katru reizi nosarku... Tāds ēzelis!

— Es tev teikšu labu pamācību, mī]ais bērns,— viņš smiedamies sacīja.— Grēkus vajag ne vien atzīt, kā tu nupat tik jauki teici,— tos vajag arī nožēlot.

— Tā — tādēļ, ka es teicu..? Bet klausies, kā viņš izturējās. Man bija divas draudzenes, Kate Greifensteina un Dezija Bel-lepula — tā otra bija amerikāniete, un tādēļ es Ameriku ienīstu!

— Visu, kas tur ir?

— Protams... Un man kā akmens novēlās no sirds, kad tu pārnāci mājās.,,, Tās divas bija manas līdzzinātājas. Neviens nav audzinājis azotē nāvīgākas čūskas!.. Kādu dienu — kas notiek?— Zem Kates Greifensteinas spilvena atrod romānus «Salauztā sirds», «Marmora līgava», «Huzāra mīlestība»— vai es visus atceros... Visi kā traki... Litgena kundze sasauc konferenci... Kate liedzas.... viņa nezina it nekā... Cits kāds ielicis grāmatas viņas gultā... Nu meklē tālāk... Pie Dezijas Bellepulas ari atrod grāmatas un bez tam vēl ari vēstules... mīlestības vēstules. Kam?.. Man! Paraksts: Bruno Strīzels. Es, zināms, nepazīstu nevienu Bruno Strizeli. Bet kas man ticēs? Neviens. Un vēl ļaunāk!— Šīs vēstules ir atbildes uz citām vēstulēm, kuras es esot viņam rakstījusi un kurās es esot lūgusi romānus — lai atnesot no bibliotēkas kā viņa mīlestības pierādījumu. Vai tas nav briesmīgi?

— Briesmīgi!— Leons teica, smieklus valdīdams.

— Mani iesprosto, un es divas dienas dabūju tikai ūdeni un maizi. Katru rītu un vakaru par mani lūdz Dievu, un Lora Belova jau redz sapnī, kā mani ellē cepina. Sapni paziņo klaji no katedras — kā biedinošu priekšzīmi. Tas bija briesmīgi... Kas zina, cik ilgi tas tā būtu gājis, ja man pašai nebūtu ienākušas prātā labas domas. «Ja jūs gribat zināt, kas ir Bruno Strīzels,» es saku Litgena kundzei, «tad pajautājiet bibliotēkā. Tur jau viņu pazīs.» Tiešām, tur viņu pazina.— Un kas viņš bija?

— Gaišmatis?

— Protams!.. Litgena kundze aiziet pie viņa principāla un izstāsta tam visu notikumu. Atsauc Bruno Strizeļa kungu un tūlīt to nopratina. «Vai jūs rakstījāt vēstules un nesāt romānus no bibliotēkas?» «Jā,» viņš nosarkst... «Vai jums ir kādas vēstules?».. Viņš negrib teikt, bet, kad principāls draud atlaist no vietas, viņš atnes. Paraksts tiešām in «Jūs mūžīgi mīlēdama — Herta Prahvica», bet rokraksts ir — nu, mini!

— Dezijas Bellepulas?

— Nē, Kates Greifensteinas. Dezija Bellepula, kuras māte

vēlējās, lai viņa kā amerikāniete būtu brīvāka par citām, drīkstēja viena pati iziet, un tā bijusi par vidutāju... Cik nekrietni, vai ne?

— Protams, nekrietni!

— Vai zini, ko es tad darīju?— Dezijai es sviedu ar ūdens karafi un Kati es tā saskrāpēju, ka viņai trīs dienas bija jāliek aukstas kompreses pie sejas. Tik ļauna es varu būt, ja citi pret mani ir ļauni!

— Un kas ar viņām abām notika?— viņš vaicāja.

— Kate drīz pēc tam aizbrauca, bet Dezija palika, jo viņas māte bija nopirkusi jaunā skolas nama akcijas. Bet tas neko nelīdzēja.— Neviena godīga meitene ar viņu vairs nerunāja ne vārda. Iedomājies, ko es jau neesmu piedzīvojusi?.. Pēc tam es atbraucu Halevicā. Ai — cik te jauki! Lai gan man ir savas rūpes...— viņa klusēja un lūdzoši paskatījās viņā, it kā gribētu teikt: «Es gan zinu, kas mani varētu no tām atsvabināt ar vienu vārdu!»

Viņš pasmējās, atcerēdamies sievieti, kas bija atnākusi izpostīt viņa mājas mieru.

— Katram mums ir savas bēdas, mīļais bērns,— viņš teica.

— Tev arī?— viņa vaicāja, bailīgi skatīdamās viņam acīs.

— Vairāk nekā vajadzīgs, bērns!

— Jā, jā, es zinu,— viņa nopūtās,— vecmāmiņa jau katru dienu runā par to!

— Par ko?— viņš izbijies iesaucās.

— Ka tev vairāk parādu nekā matu uz galvas, un ka tu bieži nezini, kur sestdienās ņemt algas.

— Mīļā vecmāmiņa izpļāpā visu!— viņš pukojās.

— Bet tā taču taisnība?— viņa vaicāja.

— Taisnība... To ne pats velns nevar noliegt.

Viņa klusēja, tad, saraukusi pieri, jautāja:— Cik ilgi tu vēl varētu turēties?

— Turēties? Kā tā?

— Nu — kā to saka — turēties... līdz bankrotam.

— Var redzēt, ka tu esi Hamburgā audzināta,— viņš mēģināja jokoties.

Bet viņa neatlaidās.

— Vai tu vēl varēsi noturēties četrus gadus un četrus mēnešus?— viņa jautāja.

— Kāpēc taisni četrus gadus un četrus mēnešus?— viņš smējās.

Viņa savilka lūpas.— Nu tu mani atkal izsmej,— viņa teica.— Un tas ir ļoti bēdīgi... Es taču esmu tik bagāta. Man ir tik daudz liekas naudas.

— 0!.. Un tad tu gribētu man drusku aizdot?

— Es jau nevaru,— viņa skumji atbildēja.— Manu naudu pārzina aizbildnis... Ak, cik tas nejēdzīgi!— Un viņa spēra ar kāju pret zemi.

— Cik tad tu man dotu?— viņš vaicāja, jo šis joks viņam iepatikās*

Viņa brīdi klusēja, it kā saņemdamās, tad uzmeta viņam mīlestības pilnu skatienu un, acis nolaidusi, čukstēja:

— Visu!

Viņš juta bērnišķīgu laimi, kādu sen nebija jutis; vajadzēja saņemties, lai uztvertu jautājuma komisko pusi; tad viņš smiedamies noteica:

— Skopa tu neesi,

Viņa bikli pavērās viņā, it kā jautādama:— Vai tu tiešām nesaproti?..— Leons nodrebēja; viņa atrāvās no viņa sāniem. Nabaga meitenei asaras ritēja pār vaigiem.

— Ja tā nav mīlestība,— viņš domāja,— tad es esmu idiots,

Iekšēja balss viņam čukstēja:— Skūpsti viņul Uzmodini visu

māju!.. Kliedz visai pasaulei: «Redziet, šis bērns ir—mana sieva!»

Viņš zināja, tas būtu viņa glābiņš, bet viņš to nedarīja,

Viņš to nedarīja, jo viņa sirds nebija skaidra; viņš to nedarīja tādē|, ka viņu māca citas raizes.

— Es tev pateicos, bērns,— viņš sacīja.— Tev laba sirds... Un es to nekad neaizmirsīšu.

Viņš pieliecās un noskūpstīja viņas pieri. Herta nepretojās.

— Vēl ir laiks!— atkal čukstēja noslēpumainā balss.--

— Bet tagad ej gulēt,— viņš teica.— Ir jau vēls.

Viņa klusi piecēlās un, labu nakti nenovēlējusi, lēnām aizgāja pār zāju laukumu,..

Viņam likās, ka viņa grīļotos,— Viņš gribēja steigties tai pakaļ,— bet kā sastindzis palika sēžot.

Ja viņš varbūt bija zaudējis godu, tad vismaz kaunu viņš negribēja pazaudēt.

Pirmās daļas beigas.

OTRA DAĻA

1

Tuvojās septembra beigas. Neskatoties uz nesenajiem notikumiem, Leons Selentins bija jautrs un spēka pilns kā agrāk: viņš ticēja sev un savām dabīgajām tiesībām.

Nekad viņš nejuta likteņa «traģisko elpu». Tomēr viņa sirdī bija ieviesusies zināma neomulības sajūta. Viņš jutās kā cilvēks ar nepiemērotām drēbēm, kas nezina, vai tās par platu vai par šauru. Naivā pašapziņa, uz kuru viņš līdz šim balstījās, bija zudusi. Viņš bieži ielūkojās sevī, redzēja savas sirdsapziņas tumšo un |auno un priecājās par sava rakstura labām īpašībām, ja tās ievēroja.

Senākā spontānā nebēdība un rupjais dzīves prieks viņam tagad likās kaut kas sevišķs, it kā paša nopelns. Viņš tagad pats to baudīja un labprāt klausījās, kad citi smējās par viņa asprātībām.

Bet viņš varēja tikpat pēkšņi būt arī saīdzis, sevī noslēdzies, un tad nebija ieteicams viņam stāties ce|ā.

Tomēr, ja arī gadījās saīguma brīži, viņa spēcīgā daba drīz uzvarēja un viņš atkal ciniski smējās par pagātnes rēgiem.

Viņš gribēja būt vesels — un vēl viņš tāds tiešām bija...

Kādu pēcpusdienu — Leons patlaban taisījās uz Ūlen-feldu — viņš pēkšņi ieraudzīja pagalmā veco mācītāju Bren-kenbergu, aizkusušu, sviedriem klātu seju.

Viņš bija nācis reizē ar savu dēlu, bet tas muižā vairs nejutās diezin cik drošs un tādēļ bija pasteidzies laikā nozust.

Leonā pamodās velnišķs prieks izjokot veco morāles spredi-ķotāju, kura filipiku viņš vēl līdz šim nevarēja aizmirst.

Mācītājs nekad neapciemoja savu patronu un bijušo audzēkni pārāk bieži. Viņu tikšanās ierobežojās ar tīri veikalnieciskām sarunām par nodevām un baznīcas vai mācītāja mājas remontu, bet jau no seniem laikiem bija parasts, ka šīs veikaliskās sarunas izvērtās sparīgā iedzeršanā; Leona vīna pagrabā bija daža laba pudele ar teicamu saturu, un viņš labprāt pacienāja mācītāju/ kurš sevi turēja par labu vīna pazinēju.

Tā bija veco labo laiku paraža, kuru bija ievedis jau Leona tēvs, un ļaudis pat nevarēja atcerēties gadījumu, kad mācītājs būtu iznācis no muižas skaidrā prātā.

— Oho, vecais draudziņi— Leons sauca, sniegdams viņam roku,— Kāpēc tad mēs vairs nerādāmies?! Sirdsapziņas ēdas, vai ne?

— īsts Dieva kalps nekad nejūt sirdsapziņas ēdas,— mācītājs atbildēja ar salkanu smaidu uz lūpām,— tās jau var noskalot vīnā.

Un viņš noslaucīja trekno seju sarkanā kokvilnas mutautiņā.

«Pagadi tikai, gan es tevi izmācīšu!» Leons nodomāja un pamāja kalpam, lai tas ved atpakaļ zirgu, ar kuru viņš gribēja jāt uz Ūlenfeldu.

Dzīvojamā ēkā ieejot, mācītāja figūra izlikās vēl masīvāka un druknāka bijušam audzēknim līdzās, kaut arī pēdējais bija pusgalvas tiesu garāks par viņu.

Leons ieveda mācītāju savā kabinetā, lūdza apsēsties un piezvanīja Kristjānim.

— Atnes mums skābo mozelieti,— viņš uzsauca sulainim, kad tas ienāca,

Vecais sulainis izbijies paskatījās kungam acīs.

— Tas jau pat bolei vairs neder,— viņš iedrošinājās iebilst.

—. Dari, ko tev saka!

Kristjānis, galvu purinādams, izgāja ārā, kamēr Leons omulīgi apsēdās pretī mācītājam.

— Nu, velciet nu kaķi no maisa laukā!— viņš uzsauca,

— Kurā vietā jūsu būdai nobiris apmetums? Kura krāsns atkal saplīsusi?.. Kur ūdens tek caur jumtu jūsu putras bļodā?

— Fricīt, Fricīt!— Brenkenbergs draudēja, platu smaidu smaidīdams.— Par dvēseļu ganu nedrīkst zoboties.

Viņš sauca Leonu par «Fricīti». Tas tā bija parasts. Kādēļ? To neviens nezināja, arī viņš pats laikam ne. Palama bija palikusi arī pēc gadu desmitiem, lai kā viņu attiecības pa to laiku nebija mainījušās. Pie vīna glāzēm sēdot, parasti atmeta arī oficiālo «jūs» un pārgāja uz draudzīgu «tu». Reizēm pirmo soli spēra Leons, bet parasti to darīja vecais, kuram netrūka drosmes... kad vīns sāka kāpt galvā.

Ar ģifts maisītāja sirdsapziņu Kristjānis ienesa saskābušo vīnu un klusi izgāja pa durvīm.

Dvēseļu gana mazās, melnās ačeles draudīgi lūkojās caur biezajām uzacīm. Dieva kareivis bija nolicis ieročus. Viņš gribēja būt tikai cilvēks, mierīgs, vājš un jautrs cilvēks, lai nākošo svētdien būtu kaut kas ko nožēlot.

Pudeles izskatījās respektējamas — vīns gan bija drusku pabāls, bet tas jau varēja tikai tā izlikties,

Lūpas izstiepis, viņš tiecās nogaršot noslēpumaino šķidrumu, kas jau bija ieliets glāzē.

— Sveiks, vecais!

— Sveiks, Friclt!

Viņš nogaršoja — izbijies norija malku — ieklepojās un nolika glāzi uz galda. Viņa sejā atspoguļojās visas cilvēces neatvairāmais posts un bēdas,

— Brīnišķīgs vīns!— Leons noteica, paceldams rādītāja pirkstu kā cienības un uzmanības zīmi.

Mācītājs, vēl arvien klepodams, zili sarkanu seju, gribēja izspļaut norīto malku, bet nedrīkstēja to darīt.

— Fricīt, kas tie par jokiem?— viņš ievaicājās.

— Mācītāja kungs, vai tad mans vīns jums negaršo?

— Nē, nē — tā es negribēju teikt, nē!.. Es— es...

— Es jūs nesaprotu, mācītāja kungs... Jūs taču redzat, ka es viņu dzeru... Tas ir mans parastais vecu grēku nožēlošanas dzēriens... Tā sauktais grēku nožēlošanas un krustā sišanas vīns!.. Pie tam vēl 85. gada gājums! Tas bija sevišķi auksts un slapjš gads,— jūs to vēl atcerēsieties.

— Aha-hā!— mācītājs teica, it kā tiešām saprastu.

— Jā, jā, vecais, vai nu mēs saprotam?— No tā laika, kamēr mēs savam Fricītim sakurinājām karstu pirti, grēcinieki Hale-vicā kauc un klabina zobus. Tagad vairs nedzer dārgus, saldus vīnus, kā senāk Dāvids ar savu Batzebu,— tagad dzer vienkāršu, skābu vīnu... Sveiks, vecais!

— Vai tu zini, Frici...— mācītājam pēc bailēm gluži neviļus paspruka vārdiņš «tu»,— ja tava sirdsapziņa tev liek dzert tādu vīnu, tad tā ir tava darīšana. Es negribu nevienu traucēt, kad tas pilda savus cēlos nodomus. Es tikai lūdzu, atļauj man noskatīties.

Leons smējās; to tikai viņš bija gaidījis.

— Mīļais, ja es nemaldos, tu šīs domas reiz ļoti jauki izteici:—«Kailu galvu un basām kājām pa karstiem akmeņiem es gribu iet...»— Jā, to tu gribēji darīt sava Dāvida, sava Friča dēļ... Un tagad tev ir par grūtu piedalīties viņa grēku nožēlošanā un līdz ar viņu izdzert glāzi 85. gada gājuma grēku nožēlošanas vīna?

Vecais glaudīja vaigus.— Frici, tu mani gan turi par nerru,— viņš teica,— bet tev tomēr taisnība.

Un, galvu atpaka| atliecis, viņš izdzēra glāzi vienā vilcienā.

Leons, savus grēkus atcerēdamies, sekoja viņa paraugam un tad piepildīja glāzes no jauna.

— Un nu, Fricīt,— vecais iesāka, muižas īpašnieku pa pusei bargi, pa pusei padevīgi uzlūkodams,— mēs gan neesam katoļi — un es neesmu tavs biktstēvs... Es vienkārši atnācu ar tevi pārrunāt rudens nodevas un, ja mī|ais Dievs to novēlējis, izdzert ar tevi glāzi laba vīna. Tā vietā tu man pasniedz šo skābputru un sāc atkal runāt par to nolādēto notikumu, kas man jau diezgan galvas sāpes sagādājis!

— Tu sāki, vecais, tu pats!

— Zināms — kancelē... Tas ir mans sasodītais pienākums... Un ja tu, palaidni, ja tu tāds esi...

— Lamājies, vecais, lamājies!

— Fricīt, tu dažu labu reizi esi dabūjis no manis pērienu —I

— Un par to es tev skūpstu roku,— Leons smiedamies atbildēja.

— Es arvien domāju, ka ar to pietiek, bet būtu es to zinājis — ai, ai!

— Vai tu negribētu nokavēto vēl tagad panākt?— Leons zobojās.,

— Ar lielāko prieku, ja tikai varētu.

Leons pacēla glāzi.— Sveiki, mācītāja kungs!

— Fricīt, apžēlojies!

— Pie joda, es saku: sveiki!

Un atkal gaužā akordā saskanēja glāzes, it kā pārmezdamas cilvēkiem, kuri tās lietoja tik nekrietnā nolūkā.

Leons atkorķēja otru pudeli un piedāvāja mācītājam cigāru.

— Piedod, Fricīt, vai tie arī būs tā sauktie — grēku nožēlošanas cigāri?

— Cik žēl!— Leons domāja,— to es aizmirsu.— Un viņš smiedamies purināja galvu.

Mācītājs aizsmēķēja cigāru un ieelpoja patīkamo smaržu.

— Te tu nu sēdi visā savā godībā,— viņš teica,— un gribi vai pušu plīst smiedamies par veco, resno melnsvārci, kuru tu tik lieliski prati izjokot... Bet vienu lietu tu aizmirsti: tavs grēks pa to laiku paliek tāds pats grēks kā agrāk, vai tu mani zobo, vai nezobo.

— Hm,— Leons noņurdēja un, ūsas glaudīdams, lūkojās mācītājā.

— Tu vari liet pār to rožu ūdeni, cik gribi, tomēr tas smirdēs.

— Hm,— Leons norūca otrreiz.

— Es toreiz baznīcā tev sadevu, cik vien spēju un pratu... Par to tu uz mani dusmojies... Un tas nav labi, Fricīt!

— Par ko es uz tevi dusmojos?— Leons atsaucās.— Kāpēc tu neatnāci pie manis un neizrunājies ar mani par to, kas tavu sirdi spiež, kāpēc pa|aujies sievietes gribai un mēģini mani pēc sieviešu receptēm iebaidīt, lai tad es, bailēs trīcēdams, eju lūgties.— Tas neklājas mums, vīriešiem, un mūsu vecais Dievs, kādu es viņu sev tēloju, nevar par to priecāties.

— Vai tu ar to sievieti domā savu māsu?— mācītājs jautāja.

— Gluži pareizi.

— Labi — ja jau tu to zini, FricītL Tava māsa atnāca pie manis, ne toreiz, bet pirms pāris gadiem, un teica — ka... vienalga, ko viņa teica...— bet ar to nevar jokot, jo to tu neaizmirsti: tava māsa ar to var iet bojā.

— Vai tu zini, kādē| mana māsa iet bojā?

— īsi sakot, viņa zināja savu daļu un es savu.— Tur nelīdzēja vairs nekāda slēpšanās. Un, kad es redzēju, ka viņai šī lieta ķeras pie sirds, tad es mēģināju viņu iepriecināt;— tas mans pienākums,— un tādēļ, ka es viņai nevarēju sagādāt to prieku, kas tai bija vajadzīgs...

— Tu gribi teikt — viru, kas viņai vajadzīgs?

— Pareizi — tā es domāju... tad es viņai rādīju ceļu uz debesim. Nesmejies tik bezdievīgi, Fricīt. Tas ir mans amats.— Un vai tad debesis nav tikai tādēļ, lai tās mums atvieglotu sāpju nastu šajā bēdu lejā?

— Bet debesis taču negrib, ka cilvēkiem sagroza galvas?

Vecais sarauca pieri.

— To viņas negrib — tas tiesa.

Iestājās klusums.— Leonam vairs netika jokoties; viņš sauca Kristjāni un lika ienest citu vīnu.

— To lai tev Dievs atmaksā, Fricīt,— mācītājs sacīja.— Tagad taču cilvēks varēs justies cilvēcīgi.

Kristjānis, gribēdams pārlabot kunga nepareizo izturēšanos pret mācītāju, ienesa labāko Rauentāles vīnu, kas dažu gadiņu jau bija gulējis pagrabā.

Brenkenbergs lēni apslapināja lūpas. Viņa mazās ačeles samiedzās vēl šaurākas, un ar lielāko labpatiku viņš izdzēra glāzi līdz dibenam.

Tad viņš, atkal nopietni klusēdams, lūkojās uz zemi.

— Vai tu vēl neesi apmierināts?— Leons vaicāja.

— Kauns un grēks,— viņš atbildēja,— ka var priecāties, pārrunājot tādas briesmīgas lietas... Bet tas jau ir vecais Ādams, Fricīt, tas ir vecais Ādams mūsu sirdī.

— Ko tu ar to gribi sacīt?— Leons jautāja.

— Es gribu sacīt, ka mūsu miesa katru reizi sāk pirmā un paved mūs uz visādiem grēku darbiem, un ka tāpēc to vajag krustā sist. Dažu dienu ari es jūtu, ka manā miesā mostas grēcīgs nemiers... Siltos vasaras vakaros vai ziemā pie groka glāzes, kad nekā nav ko darīt., tad mazie velniņi dursta ādu kā ar adatām un pa katru pogcaurumu lūkojas kāda iegriba vai grēcīga kaislība... Jā, jā, Fricīt, es to zinu... Mani tu nepiemānīsi. Mums iet par daudz labi, un tāpēc mēs skrējām uz ledus un pārlaužam kāju.

Leons smiedamies pateicās par dīvaino salīdzinājumu.

— Ko es ar to gribu teikt? Es ar to gribu teikt: neuzdrošinies aizbildināties ar kaislību, likteni, nolēmumu vai tamlīdzīgām muļķībām,.. Tev par daudz labi gājis, un tagad velns tevi grābj aiz apkakles... Man žēl, bet to vairs nevar grozīt.

— Ko tu domā ar to velnu? Kas ir velns?

— Mīļais Fricīt, velns staigā apkārt rūkdams kā lauva —

— Gluži pareizi, to jau tu man mācīji bērnībā.

— Labi! Tad tu gribi ko jaunu dzirdēt? Tu jau nu runā kā nejūtīgs grēcinieks.— Iedomājies, vai velns nebūtu nožēlojams kukainis, ja viņš padotos mums?.. Redzi, es reiz gribēju noslēgt ar viņu derību...

— Velns lai parauj!— Leons lādējās.— Tad jau tu esi otrs Fausts!

— Liec mani mierā ar Faustu, Fricīt. Gēte dzīvoja kā vecs pagāns un dzejoja kā vecs pagāns. Pantmēru skaitot, viņš spēlēja ar pieciem pirkstiem klavieres — galvā viņš nekā ne-skaitījai Franke un Olearijs ari sadzejojuši spēcīgas dziesmas, bet tas viņiem nav nekad nācis prātā-. Un tie laiki, kur Šleiermahers un biedri, un visi liberālie lupatas drīkstēja viņu kancelē pieminēt kā baznīcas tēvu, cerams, drīz beigsies... Un tad viņam ari pa lielākai daļai nav taisnība... Mūžīgi sievišķais mūs ceļ augšup,— viņš saka kādā vietā... Ļoti jauki... Bet ir arī cita sievietība, kas tāpat ir mūžīga un kas mūs velk lejup, Fricīt... Tik dziļi lejup, Fricīt, ka mēs vairs nezinām, vai vēl ir kāda peļķīte, kuru mēs nebūtu izmērojuši... Dažs tiek vaļā tāpēc, ka viņa labajam garam gari zābaki kājās, bet dažs tur noslīkst.

Leons juta, ka viņam asinis sakāpj galvā; pretinieks, acis nenolaidis, lūkojās viņam sejā.

Viņš piepildīja glāzes. Vecais steigšus izdzēra savējo. Viņa seja krāsojās vara krāsā un kuplās uzacis raustījās.

Šādos brīžos vecais kungs laida vaļā savas oriģinālākās runas.— Nelaiķa barona biedri, kam viņš kā jokdaris patika, nevarēja aiz smiekliem valdīties, redzot šīs pazīmes.

Leons varēja cerēt, ka tagad dabūs zināt drauga domas par

sevi.

— Liec tagad reiz mācītāju pie malas,— viņš teica,— un runā ar savu Frici, kā viens cilvēks un grēcinieks runā ar otru,— Ko tu domā par manu noziegumu, un kā es varu no tā tikt vaļā?

Mācītāja acis zibsnīja. Viņa žokļi kustējās, it kā viņš gribētu šo jautājumu apēst kā vārītu olu.

— Redzi, Frici,— viņš iesāka,— dažreiz, gaišās dienās, kad šai pakausī ir skaidrība,— tad es iedomājos, ka es esmu Dievs. Vai — labāk sakot, es pmoju, ko viņš domā, no debesīm uz mums, nabaga lupatām, noskatoties.., Viņš mūs radījis tādus, kādi mēs esam... Kā tad viņš var mūs sodīt par grēkiem, kas viņa paša radīti? Ja tu, Fricīt, to aizrakstītu manai mīļajai konsistorijai, tad es pazaudētu vistu, lai gan tu esi mans patrons; tāpēc paturi to labāk pie sevis... Un, lai varētu šo lietu noskaidrot, tad man priedēs aiz Vengernas ir skudru pūznis. Pār to es nostājos, kājas izpletis — cildens skats, Fricīt!— un iedomājos, ka es esmu šī skudru pūžņa Dievs... Apakšā skudras čum un mudž, ķildojas un karo... Es to visu aplūkoju un smaidu... Tur tiešām daudz grēko... Tikai jālūko, lai viss notiek kārtīgi, jo citādi viss mans skudru pūznis iznīktu... Un es tev saku: tā arī Dievs pasmejas par cilvēku grēkiem, kas nav nekas cits, kā viņa likumu apstiprinājums. Viņam tie tikpat vajadzīgi kā tikumi, jo citādi viņš tos nebūtu radījis.

Leons atviegloti nopūtās, Tādas domas viņš nebija no vecā gaidījis.

Bet tūlīt viņš uzlika savām domām uzpurni.

— Nepriecājies par agru,— viņš teica,— mēs vēl neesam beiguši.— Kāpēc tas tā ir, to mēs nevaram zināt, mūsu prāts šai ziņā par vāju. Bet, lai grēkam ari būtu savs labums tāpat kā tikumam un lai grēcinieks un taisnais padotos vienai tiesai,— viņš ierīkojis glābšanas kārtību... Pēc tās katram cilvēkam nodalīta sava zināma daļa grēku, to viņš nedrīkst pārkāpt, citādi sagāžas visa būve... Un tādēļ viņš ievedis šādu kārtību: grēkot — nožēlot — iegūt grēku piedošanu — un atkal ar jaunu sparu grēkot, ja nu citādi nav iespējams... Tā viss paliek kārtībā, un katrs turas pie tā grēku mēra, kāds viņam acumirklī ir vajadzīgs, lai varētu sava vecā Ādama tieksmes saskaņot ar baušļiem. Tātad grēki pieder pie dzīves, bet grēki bez nožēlošanas ir nāve.

Leons piecēlās un lieliem soļiem staigāja pa istabu,

— Un šo iedomu dēļ tu man sakurināji karstu pirti?— viņš iesaucās.

— Glābšana nav nekāda iedoma,— vecais atbildēja. «Viņš ir mājās,» tava māsa teica, «smejas, trako un gavilē, kamēr es ciešu viņa dēļ. Vai tas ir atļauts?».. «Nebūt nē,» es atbildēju, «gan mēs viņu izmācīsim!» Jo nožēlošanai vajag būt.

— Tu melo!— Leons kliedza un sita dūri uz galda, ka glāzes sāka lēkāt...— Nevajag!.. Mazākais man nē... Spēcīgajam ir pašam sava morāle, tāpat kā vājajam.— Tu teic: grēkot — nožēlot — atkal grēkot. Es saku: grēkot — nenožēlot — laboties.

— Ja tas būtu iespējams!— vecais smējās.

— Tas būtu bijis iespējams! Es visu pārdomāju... Es jau sen biju ar sevi skaidrībā. Un vai tā nav nožēlošana, ka es dzīvoju blakus savam labākajam draugam, it kā viņš nemaz nebūtu pasaulē?— Es tā biju nolēmis. Bet tad jūs sākāt, tu un tās sievas, un iedzināt mani tādā spraugā, kuras galu es nemaz nevaru saredzēt un no kuras vairs nevar atpakaļ tikt... Katrs solis tālāk ir jauni meli.— Katru acumirkli man uznāk no jauna bailes... Kad es nenožēloju, es biju jautrs, stiprs un drosmīgs. Un tagad?— Manās asinīs ir kaut kas svešs;— tas ēdas tālāk un saģiftē visu manu miesu... Es to redzu un nevaru līdzēt... Mani pārņem saltas trīsas, kad domāju, kas varbūt vēl varētu notikt. To jūs visu panācāt ar savu sasodīto nožēlošanu.

— Nožēlošanai vajag būt, Fricīt,— vecais teica un tukšoja glāzi.

— Labi,— ja jau tai vajag būt,— viņš nostājās vecajam aiz muguras un sagrāba to aiz pleciem,— kāpēc tad jūs man neļāvāt vienam pašam ciest par savu grēku? Kāpēc jūs mani dzināt pie tās sievietes?.. Es viņai — saproti mani labi — nekā negribu pārmest, jo es esmu vairāk grēkojis nekā viņa!.. Kāpēc jūs mani gumdījāt un sagatavojāt, ka es tai nevarēju pretoties, kad viņa nāca un mani lūdzās?.. Mums nebija vairs nekas vienam pie otra meklējams, un tagad ir tā, it kā es būtu atkal no jauna ar viņu sajūgts.— Vai tas arī pieder pie nožēlošanas, kuru jūs man sludinājāt?

— Tā ir pirmā pakāpe,— vecais sacīja.

— Nerunā kā bērns!— Leons sauca:— Es tev vēlreiz jautāju: kādēļ tu dzini mūs atkal kopā?

Vecais klusēja un slaucīja pieri.— Galva viņam pēkšņi likās smaga un neskaidra.

— Apdomā!— Leons teica.— Vai tā arī nebija manas māsas iedoma?

— Kādas māsas?— vecais pa miegam sacīja un, pēkšņi atmodies, iesaucās.— Pareizi — jā — gluži pareizi. Viņa pirmā to iedomājās, un viņai bija taisnībai— Laba doma — svētīga doma!.. Jāglābj divas dvēseles, Fricīt. Un tā nav viegla lieta.

— Nu tad glābiet viņas, bet katru atsevišķi

— To — tu nesaproti, Fricīt... Similia similibus,— tā ir veca gudrība. Tikai grēcinieks var otru grēcinieku glābt Tu šo dvēseli gāzi bezdibenī, tikai tu vari to atkal izcelt gaismā — un sevi pašu līdzi... Jo ir rakstīts Romiešu grāmatā — jeb varbūt tas bija Korintiešu grāmatā, Fricīt?..

Viņš iztukšoja glāzi un aizmirsa bībeles pantiņu, kuru gribēja minēt.

— Lieta ir gluži vienkārša, Fricīt,— viņš teica,— tu to vari izmācīties no galvas. Ja tu nenožēlo — tad velns tevi paraus; ja nožēlo — tad tu esi glābts... Ja tu to nevari atcerēties, es tev to uzrakstīšu... Dod man dzert, Fricīt.— Vīns ir lielisks,.. Un ja tev būtu vēl maizīte ar lasi —

Leons pazvanīja un lika atnest uzkožamos.

Kristjānis, redzēdams, ka saruna ieilgst, pazemīgi ziņoja, ka kandidāta kungs liekot vaicāt, kad mācītāja kungs iešot uz mājām. Viņš domāja, ka drīkst šo krāpšanu izdarīt,

— Vai tavs dēls arī ir te?— Leons neuzticīgi jautāja; viņš atcerējās dzeju par smaidošām zvaigznēm

— Jā, tas palaidnis arī ir te,— vecais smējās.— Saki, lai viņš iet vien mājā. Man viņa nevajag.

Kristjānis palocījās un gāja projām, Viņam izlikās nepareizi, ka ari mācītājs tik daudz dzēra.

— Tas tikai ir palaidnis — tas puika!— mācītājs jūsmīgi sauca,— tev nav ne jausmas, Fricīt, kas tas par palaidni,

— Kāpēc tu viņu nenoper un nesūti atpaka| uz skolu?— Leons vaicāja.

— Fricīt tu ar visām lietām tiec ātri galā... Bet es tev teikšu,— viņš noliecās pie Leona auss un noslēpumaini čukstēja,— tev nav ne jausmas, kas tas par palaidni.

Tad viņš noglāstīja savus plānos matus un turpināja:— Un dzert viņš prot!.. Un viņam ir mute.., un dzejas viņš kaļ... Ai, Fricīt, un kad viņš dzied savas studentu dziesmas: «O, alte Burschenherrlichkeit, wohin bist du — hu — hu —»

— Klusi!— Leons uzsauca. Kristjānis ienesa paplāti ar aukstiem uzkožamiem, kas virtuvē jau stāvēja gatavi. Tad viņš atkal izgāja.

— Un kad rapieris mirdz, Fricīt!— Klip — st!— Un kad stājas dienestā — kā es reiz pie vestfāļiem!.. Jā, Fricīt, mūsu bēdu leja tomēr ir jauka, dzīvot un priecāties ir vērts!.. Zināms, beigās nāk velns un parauj mūs visus... Redzi, Fricīt, tas ir irbes spārns ar želē... Un šis irbes spārns man atgādina kādu notikumu... To es tev izstāstīšu... Es braucu savu palaidni dēlu Berlīnē apciemot... Skaista pilsēta, Fricīt. Tikai par daudz izglītota... Un sprediķi nav nekām derīgi... Nekāda spēka — nekāda spara... Katrs teikums — gabals vārītas vērša gaļas ar rozīņu mērci. Kur tur lai rodas kristīga kārtība, Fricīt?.. Es saku savam zēnam, Frici,— tas ir, Kurt, es saku, iesim tur, kur var smalki dzīvot Es jau palieku tīri par zemnieku Vengernes vēršu vidū, pirms nāves es vēlreiz gribu redzēt un baudīt... Labi— Mēs ieejam kādā lokālā— Zelts mirdz un laistās... spoguļi... kroņlukturi... sulaiņi melnās frakās— Un viens no tiem mani jau ieejot tā savādi uzlūko, ka es jau domāju: «Nanū?»... «Ko drīkstu atnest?» viņš jautā... Mans zēns nav slinks un pasūta... Fricīt, tur nāca: austeres un pastētes ar cepumiem un šerri, vēžu zupa, foreles, Bajonnas šķiņķis ar skābiem kāpostiem un šampanieša mērci— Fricīt tie bija riebīgi kāposti, bet ar šampanieti!— Hahahāl— Paipalas un sparģeļi — un tā tālāk... Bet tas tēviņš ar balto kaklautu un sasodītiem smaidiem, tas stāv aiz muguras un glūn ar vienu aci— Es saku savam zēnam: «Pielūko, tas ir pats velns»... Un tiešām--

— Tiešām — velns?

— Protams, tas viņš bija— Kad mēs gribējām iet projām,— vai zini, ko tas tēviņš mums atnes?— Viņš atnes papīra gabalu... ar garu sarakstu un summu apakšā: astoņdesmit septiņas markas... Vai tu redzi, Fricīt, tā iet ar cilvēka dzīvību: mēs drīkstam grēkot, cik mums patīk... Arvienu jautri!.. Bet pie dzīves sliekšņa stāv velns un pasniedz rēķinu... Tad nu vēl vienreiz — tad nu vēl vienreiz — juheirassassā!

Viņa pērkona balss atskanēja visā namā.

— No Dieva puses, beidz dziedāt,— Leons sauca,— citādi pat sievietes sāks tevi lādēt!

— Vienalga — viss vienalga!--Ak, sievietes! Fricīt, ja es

būtu tavā vietā! Es tavā vietā nenožēlotu.— Tagad, par spīti nē— Es tikai pasvilpotu!.. Un dzīvotu priekā un gavilēs... Jo tev jau tagad vienalga... Tu esi savu mūžīgo dzīvi zaudējis— Tevi tā kā tā velns paraus!—

— Bērni, nelgas un piedzēruši runājot patiesību,— Leons domāja,— un tie te visi trīs kopā.— Tad viņš vaicāja:

— Tātad tu netici manai glābšanai?

— Kas ir glābšana?— vecais saskaities bļāva.— Šis vārds iederas filozofu vārdnīcās— Lupata Šleiermahers būtu teicis «glābšana». Godīgi kristīti cilvēki saka: atpestīšana — grēku piedošana. Nē, Fricīt, tās tev vairs nav... Nevajag teikt kas ir Kristus žēlsirdība, bet, ja elle tiešām ir, tad tu tai piederi— Un vai tu zini, kā es pie šīs atziņas tiku? Gandrīz pieci gadi ir pagājuši. Es tev to izstāstīšu, Fricīt — bet tas ir briesmīgs noslēpums — tev jāaizslēdz durvis.

Leons viņu nomierināja..— Runā tikai klusāk,— viņš teica,— vairāk nekas nav vajadzīgs.

— Tātad lai iet,— vecais sāka.— Kādu vakaru es sēdu pie saviem bērniem un lasu Bībeli. Mana sieva virtuvē cep kartupeļus.— Es to skaidri zinu... Te kāds ienāk pa durvīm; es viņu nepazīstu un tādēļ jautāju: «Vīns, ko tu gribi?»—«Nāciet ātri, sniedziet svētu vakariņu,» viņš teic.— Tā ir nekaunība, es domāju, kāds iedomājies tagad mirt, jo viņš zina, ka mums šodien ir labs ēdiens. Jo tie lopiņi, Fricīt —! Bet tiklīdz es izdzirdu vārdus: Fihtkampena un Rādens —

Leons sarāvās. Viņš juta, ka nobāl.

— Redzi, dēls,— vecais priecājās,— tādi vārdi ir nepatīkami. Bet es tev nevaru līdzēt. Tagad tas viss jāiztirzā Gdz pamatam... Es aizmirstu vakariņas — paņemu talāru, svētās lietas — lecu ratos un — projām kā vējš!—«Kas tad īsti noticis?»— Viņš nezināja... Zināja tikai, ka kungs no rīta sešos pārnests asiņains mājā.— Un nu laikam driz dzisīšot... «Kad

atnāca ārsts?»— Ārsts esot tūliņ klāt bijis, viņš teica.------«No

rīta sešos —?» «Jā, mācītāja kungs.»— Fricīt, tas man tūiīt likās šaubīgi.— Esmu galā. Visas malas kā izmirušas.— Nav pat neviena, kas man durvis atver. Beidzot iznāk kāda kalpone.— Koridori, istabas, salons, visi tukši un klusi —«Vai viņš vēl dzīvs?»—«Jā.» —«Kas tad noticis?»—«Divkauja.»—Ai, ai!— Es ieeju guļamistabā.— Vai tu pazīsti to guļamistabu, Fricīt?— Pie griestiem deg lampa.— Zila lampa, Fricīt?— Vai viņa nebija zila, Fricīt?— Viss tukšs. «Kur tad viņš guļ?»—«Tur dibenā,» meita atbild — un tad es dārdu gultā vaidus.—«Kur ārsts?»—«Viņš aizgāja pie kādas dzemdētājas — viņš drīz atnāks.»—«Un kur kundze?»—«Augšā, viesu istabā ieslēgusies,» meita atbild.— Es atvelku aizkaru... Tur viņš guļ vienās asinīs.— Pa degunu un muti viņam nāk putas... Viņš mani uzlūko izdzisušām acīm — grib pakustēties, dod man zīmi, lai es viņam noslauku lūpas, viņš gribot runāt.

— Beidz jel!— Leons iesaucās.

— Jā — beidz jel!— Tas tev patiktu! Sveiks, Fricīt!

— Es tevi lūdzu, beidz jel!

— īstenībā tev taisnība, Fricīt.— Tas nemaz neieder jautras iedzeršanas programmā. Kādēļ es sāku par to runāt?— Jā, pareizi, velna dēļ... Redzi, Fricīt,— tai vakarā, kad viņš man to notikumu izstāstīja — par tevi un sievieti, kas bija ieslēgusies viesu istabā — es varēju dzirdēt viņu apkārt skraidot —, tad es raudāju par tavu dvēseli, Fricīt... Tu man esi mīļāks, kā mana paša miesa un asinis. Bet šodien es nevaru.., raudāt, Fricīt...

Jo — es esmu — par daudz — vīna dzēris!— Tev man,., ja-piedod.

Viņš mēģināja ar īsajiem, resnajiem pirkstiem saķert Leonu... Galva noliecās uz krūtīm,.. Viņš aizmiga,

Leons atspieda galvu rokās un stīvi uzlūkoja viņu.

— Cik bēdīgi beidzās šis joks,— viņš domāja,— Un es to iedrošinājos sākt ar labu nolūku,

Viņš nodrebēja... Viņam likās, ka viņš redzētu mirēju, dzirdētu to krācot un augšā uztrauktās sievas soļus.,, Viņa nedrīkst pie viņa gultas būt,.— Viņš dzird viņu raudam un vaimanājam.—

Un tas viss — viņa darbs„— Viņa darbs.

— Te var traks palikt!— viņš iesaucās un uzlēca kājās.

Viņš gribēja dzirdēt cilvēka balsi — un dzirdēja tikai aizmigušā, piedzērušā mācītāja krākšanu.

Viņam vajadzēja kādu, kam izteikt savas mokas, kas žņaudza viņa krūtis, un viņam nebija neviena,— tikai tā sieviete, kas bija viņa līdzvainīgā.—

— Tagad es saprotu, kādēļ viņa man pieķeras,— viņš domāja.— Un varbūt, ka man drīzumā viņa būs tikpat nepieciešama, kā es viņai,

Viņš atcerējās to Leonu Selentīnu, kas viņš pats bija pirms četrām nedēļām.

Tas likās kā svešs cilvēks,

Kas te bija noticis?

Viņš nezināja.

Nemierīgi, rokas pie pieres pielicis, viņš skraidīja pa istabu apkārt, kamēr vecais mācītājs mierīgi gulēja taisnā tiesneša miegā.

II

Pēc abu muižu oficiālas izlīgšanas Leons lika izlabot Ūlenfel-das pārceltuvi, kas līdz šim Dija pamesta,.

Viņš novietoja tur vēl vienu laivu un peldu namiņu, kas, plūdus gaidot, bija izvilkts uz dambja, pārvērta par šķūni, lai kalps ar zirgiem, kungu gaidīdams, varētu tur patverties. Un, ja viņam pēkšņi iegribējās tikt Ulenfeldā, tad viņam nemaz nevajadzēja to kādam muižā teikt. Viņam tikai bija jāieved zirgs šķūnī un jāpaņem atslēga līdzi; bez tam, šai nomaļajā vietā no zagļiem nebija jābīstas,

Tā arī dienu pēc mācītāja apciemojuma viņš pēkšņi iedomājās aizjāt uz Ulenfeldu,

Kas viņu arvien vilka turp, nebija ilgas pēc drauga, bet gan mokošs nemiers un vēlēšanās dabūt zināt, vai tur viss kārtībā.

Šoreiz muižas pagalmā iejājot, viņš redzēja pie loga Felicitu, kas, lēni galvu palocījusi, viņam uzsmaidīja,

«Šodien man vajadzēs vigu apciemot,» viņš domāja un sveicināja viņu,

— Kungs aizbrauca uz Minsterbergu — puisis teica; no ratu šķūņa iznākdams,— Šodien ir sapulce.

Viņš izgrūda rupjus lāstu vārdus. Nolād,., mācītājs bija sajaucis visu viņa kalendāru.

Felicita stāvēja pie loga un vēl arvien smaidīja.— Projām iet būtu gļēvi.

Viņa sirds pukstēja straujāk, kad viņš kāpa pa trepēm augšup. Kopš sarunas Draudzības salā viņi nebija vēl divatā bijuši.

Viņa pieņēma Leonu dārza istabā, kuras stikla durvis vēsuma dēļ bija aiztaisītas.

Rokas saņēmusi, viņa stāvēja un vēl arvien smaidīja,

— Es gribētu ticēt, draugs, ka tev no manis bail,— viņa teica un vilcinādamās sniedza roku.

— Es vēl neesmu ne no viena cilvēka pasaulē baidījies,— viņš paskarbi atbildēja,— Kādēļ lai no tevis baidos?

— Un tomēr tu no manis bēdz kur tik vari.— Es gandrīz gribētu derēt, ka tu šodien atnāci aiz pārskatīšanās. Ja tu būtu zinājis, ka Ulrihs nav mājās —.

— A,— viņš iesaucās, nepatīkami pārsteigts.

— Bet tu vari būt mierīgs.— Es tev nekodīšu.— Nē, es tev nekodīšu.

Un viņa smiedamās rādīja savus baltos zobus.

Viņš domāja: «Paldies Dievam, viņa nevaimanā,» un tūlīt viņš jutās drošāks,

— Tu taču paliksi kādu brītiņu pie manis?— viņa vaicāja.

— Es mēģināšu izpildīt Ulriha vietu.

Tas jau skanēja gluži pieklājīgi Viņš palocījās,

— Tad iesim manā istabā,— viņa teica,— tur neviens mūs netraucēs.

Viņš juta riebumu, iedomājoties, ka būs jāiet greznajā istabā, kuras parfimētā gaisā viņam aizrāvās elpa,

— Bet varbūt tu labāk gribētu palikt te?— Felicita vaicāja, vērodama viņa vilcināšanos,

— J a tev patīk,— jāl

Viņa iepleta rokas, rādīdama, ka padodas viņa gribai.

Uz brīdi iestājās klusums.

Septembra saule silti spīdēja istabā.— Gurdas mušas staigāja

pa logu rūtīm. Ne mazākais troksnītis netraucēja pēcpusdienas mieru.

Félicita atsēdās dīvāna stūrī un, dziļi nopūtusies, sacīja:

— Paldies Dievam.'

— Kādēļ paldies Dievam?— viņš iejautājās.

— Tādēļ, ka nu beidzot tu dažus mirkļus piederēsi man vienai.

— Vai tu tā ilgojies pēc šiem mirkļiem?

— Ai, Leon!— viņa smaidīdama noteica,— Tu pats netici tam, ko tu runā.— Mums gan nevajadzētu ne mazāko nieciņu vienam no otra slēpt,— Ir labi, ja cilvēks tik daudz melojis, kā es savā mūžā... Ak, kā es esmu ilgojusies pēc patiesības! Tā ir tīri platoniska mīlestība, kurai var padoties, jo var būt drošs, ka tur nekas nopietns neiznāks... Un tādēļ es esmu laimīga, ka man vismaz nevajag tev izlikties labākai, nekā patiesībā esmu. Un par tevi runājot,— nu ja — tu man uzupurējies, še sēdēdams, to es zinu, un tu esi tam diezgan pretojies, bet tu — tu jau mani ienīsti!

— Es — tevi, Félicita?

— Neliedzies, mīļais! Tu redzi, ka es varu paciest tavu naidu.— Jo es zinu, ka tur tomēr ir arī mazliet draudzības... Mēs abi — ak, Dievs!— mēs jau varētu tik labi satikt... Mīlestība zudusi, bet — ai, cik jauki, ja cilvēki viens otru labprāt ieredz un tomēr var iztikt bez mīlestības.

Viņa atslējās polsteros, kā noguris cilvēks vakarā atlaižas gultā.

— Draugs, es gribētu apgalvot, ka laulāts vīrs ar sievu var tikai vēlēties tādas attiecības, kādas tagad ir starp mums abiem — Félicita teica,

Viņš gandrīz negribot pasmējās.

Cik jocīga viņa izskatījās, tā runājot!— Varbūt bija nepareizi nopietni rēķināties ar viņas vārdiem. Viņai vajadzēja ļaut runāt, kā bērna tērzēšanu klausās un smaida.

— Nē,— nopietni,— viņa turpināja.— Jau tūkstošiem cilvēku pazinēju teikuši, ka mīlestība nav nekas cits kā karš. Sieva dusmojas par vīra prasībām un tomēr nevar iztikt bez tām. Vīrs dusmojas par sievas pretošanos un tomēr nevar paciest, ka tā padodas bez pretošanās... Ai, cik tas muļķīgi!., Un cik neglīti! Tikai tad, kad viss pagājis, kad vairs nepaliek nekas, tikai atmiņas —

— Un nožēlas!— viņš piebilda dobjā balsī.

Félicita izbijusies paskatījās viņam acīs.

— Tu esi nežēlīgs,— viņa čukstēja, tīdama lentes galiņu ap pirkstu.

— Es tikai tev gribēju atgādināt, ka starp mums nav viss tā, kā vajadzētu būt,— viņš atbildēja.

— It kā es to nezinātu!— viņa nopūtās.

— Tu runā tā, it kā mēs būtu čigāni, aktieri vai pagāni,— viņš turpināja.— Tas mums neder.— Mēs esam no citas vielas.— Mums gan ir ari karstas asinis un grēku prieks — mēs tiešām negrēkojam mazāk kā viņi. Bet pār mums karājas pātaga, kuru tie nepazīst, un tā ir mūsu sirdsapziņa.—

— Nerunā par sirdsapziņu, es tevi lūdzu!

— Un tāpat mums jāievēro pienākums!

— Ai, kādēļ tu sarūgtini mums pirmo stundiņu, kuru mēs netraucēti varam kopā pavadīt?— viņa sacīja.

— Mums nekādas stundiņas nav jāpavada netraucēti,— viņš asi atbildēja.

Viņa saņēma rokas.

— Mans Dievs, es jau zinu... es zinu visu! Ko pirmīt teicu, to es teicu, lai apmierinātu savu pašas sirdsapziņu un iepriecinātu tevi... Kāds labums mums būtu, ja mēs tikai vaimanātu, viens par otru skaļāk?

Viņš satrūkās.— Cik daudz kas bija pārvērties kopš sarunas Draudzības salā! Vai viņa tagad neaizstāvēja to viedokli, kuru viņš agrāk bija aizstāvējis, kamēr viņš tagad, savu vainu apzinādamies, ļāva sevi grozīt šurpu un turpu, kā agrāk viņa? Vēl nesen viņš baidījās no viņas vaimanām, un tagad viņš pats tai labprāt būtu licis vaimanāt.

— Tev taisnība, Licij,— viņš teica,— mums jābūt mierīgiem un jāaizstāv pārmetumi, jo veci grēki nav vairs grozāmi. Bet lai velns mūs parauj, ja mēs aizmirstam, kāda nolūka dēļ mēs no jauna sabiedrojāmies.

— Dieva dēļ, kā mēs to varētu?— viņa iesaucās un aizklāja ar rokām seju.

Viņš apmierināts uzelpoja. Kad bija atkal panākta abpusēja vienošanās vissvarīgākā jautājumā, viņam vairs nevajadzēja Pelicitu uzmanīt, un viņš varēja bez neuzticības un sirdsapziņas pārmetumiem baudīt patīkamās tikšanās prieku.

Jo šī tikšanās tiešām bija patīkama.

Domas, kas viņu jau mēnešiem, un ar katru dienu vairāk mocīja, kas viņam atgādināja katru piedzīvojumu, katru sastapšanos, katru senu atmiņu, domas, ar kurām tas cīnījās viens, nevarēdams izrunājoties atvieglot pārpildīto sirdi,— tagad tās atrada atbalsi.

No Felicitas zilajām acīm viņam lūkojās pretī paša noziegums.

Šīs maigās lūpiņas neteica stingrus tiesneša vārdus, un, kad

tās čukstot runāja par noziegumu, kurš labāk būtu jāatstāj neminēts, tad viņas to darīja, sevi apsūdzēdamas, kas viņam bija tikpat kā piedošana.

Tas mierināja.— Jā, tas viņu mierināja.

Kiusi nopūties, viņš atslējās krēslā. Viņš gribēja justies vēl omulīgāk un lūdza atjauju aizsmēķēt cigāru.

— Tu zini, ka tu drīksti darīt visu,— viņa teica un piecēlās, lai atnestu sērkociņus un pelnu trauciņu.

— Vai tu gribi mani apkalpot?— viņš vaicāja un piecēlās viņai līdzi.

— Ļauj man to,— viņa smiedamās teica.— Man tas dara prieku, un — tā jau arī nebūtu pirmā reize.

Viņš noskatījās, kā viņa, gaiši zilos rīta svārkos ģērbusies, graciozi staigāja pa istabu. Tad viņa atkal apsēdās savā vietā un kā sapnī lūkojās pa logu laukā.

Saule jau bija noslīdējusi zemu, un tās stari zeltīja istabu.

Leons, ar cigāru darbodamies, lūkojās tabakas dūmu mākoņos.

— Tu tagad bieži esi gluži viena?— viņš vaicāja, lai atkal sāktu sarunu.

— Gandrīz arvien!— viņa atbildēja.

— Ko tu dari pa dienu?

Viņa paraustīja plecus.

— Vai tu nodarbojies ar saimniecību?

— Jā — arī tur!— viņa garlaikodamās atbildēja.

— Un — un — tevi neviens neapciemo?

Viņa nosarka.

— Kas tad mani apciemotu?

— Nu — tu jau zini — jaunie kungi.

Viņa nokaunējusies pasmaidīja.

— Kāpēc tu man to atgādini?— viņa lūdzās.— Es nodrebu aiz riebuma, kad iedomājos, kur es vēl nesen meklēju prieku.— Ai, Leon, cik cēla, cik skaidra es jūtos no tā laika, kopš tu atkal esi mans draugs!

— Kaut es varētu to pašu teikt par sevi,— viņš domāja, atcerēdamies savas bēdas; bet viņam patika, ka viņu turēja par labo eņģeli...

— Es tev pieķeros visiem spēkiem,— Felicita turpināja,— jo es zinu, tu esi vienīgais, kas man var palīdzēt. Un kad es cīnos ar savām sāpēm —

— Nu sākas traģēdija,— viņš domāja, bet tas viņam vairs nelikās tik nepatīkami kā agrāk.

— Un, kad man uzbrūk dēmoni,— Felicita turpināja,— tad

lif'N L s.-.j

es saku: viņš ir pie tevis, viņš tevi neatstās — un tad mana sirds atkal apmierinās.

Viņa nopūtās. Abas rokas uz dīvāna atspiedusi, viņa sēdēja un uzlūkoja viņu puspievērtām acīm, it kā palīdzību lūgdamās.

— Protams,— viņa turpināja,— tu esi laipnībā diezgan skops.— Kad man tevis vajadzēja, tad tu nebiji te... Ai, Leon, cik cietsirdīgs tu esi pret mani... Nē, nē, es negribu tevi apbēdināt!.. Tu esi labs, labs kā eņģelis. Tu man piedevi, ka es atkal ielauzos Halevicā! Tu taču man piedevi, vai tas taisnība?.. Arī to, ka es iedrošinājos sevi un tevi nodot Johannas ienaida varā. Bet kādēļ tu bēdz no manis? Kāpēc tu neļauj man tevi saukt, kad ap mani satumst sāpju nakts, kad nokautā ēna —

Viņš sarāvās. Aina, kuru vecais mācītājs dzērumā viņam bija atgādinājis, tagad atkal parādījās viņa gara acīm.

— Ari tev viņš neliek mieru?— viņš, zobus sakodis, jautāja.

— Ai, nejautā... Man jāklusē... Tā ir labāk — tev un arī man... Kā tu varētu paciest, kā tu varētu mani atstāt vienu, ja tu zinātu...

— Citu reizi,— viņa lūdzās.— Kad būs, vajadzīgs. Šodien es esmu brīva un jautra, tava klātbūtne dod man drosmi.— Ļauj man šo stundu baudīt! Skaties, kā saule pazūd sarkanajos mākoņos.— Vai tev neliekas, ka viņa raud asiņainas asaras ar mums un par mums?

— Hm,— viņš ieklepojās: tas viņam likās jau pārāk dzejiski.

— Ai, kādēļ mums vajadzēja satikties!— viņa sacīja, skatīdamās uz rietošo sauli, kas meta maigu atblāzmu viņas sejā.

Viņa nopūtās, bet šī nopūta izvērtās smaidā.

— Ja nu mēs reiz par to runājam...— viņš atbildēja, labi redzēdams, kurp virzās saruna, bet nespēdams sarunas tematu mainīt.— Satikšanās nebija vainīga... Mēs jau bijām gadiem mierīgi dzīvojuši, lai gan jau jaunībā darījām muļķības... Tikai mūsu vēlēšanās un mūsu asinis mums vajadzēja labāk uzmanīt... Tās bija vainīgas. Rādens mūs bieži atstāja vienus. Tā bija viņa vaina... Mēs drīkstējām pārāk bieži būt kopā tumšos kaktos un pārāk bieži iet tumšajā parkā pastaigāties. Tā bija viņa vaina. Un tas bija mūsu noziegums.

Viņa atspieda zodu abās rokās.— Kā gan mums radās pirmās domas?— viņa ievaicājās.

Viņš paraustīja plecus.

— Kā mēs to tagad varam zināt?— viņš teica.— Tās iezogas miesā kā nāvīga ģifts.

— Bet es tomēr zinu,— viņa čukstēja, vēl arvien saulē lūkodamās.— Bija jauks jūlija vakars... Rādenam bija pilsētā darīšanas... Mēs sēdējām lapenē zem cipresēm... Halevicā jau ari tādas ir.— Vai tu vēl atceries to lapeni?

Kādēļ viņa vaicāja? Līdz pēdējam acumirklim viņi abi neaizmirsa tās vietas, kur bija baudījuši laimi un kur jau sākās sods par viņu grēku.

— Bija tumšs.— Mēs tikko varējām redzēt viens otru... Tavs cigārs bija nodzisis... Tu gribēji uguni... Es teicu:— Ļauj man tev palīdzēt,— un turēju degošu sērkociņu pie cigāra gala... Un, kad tu pacēli roku un glāstīji manu roku, kurā es turēju sērkociņu... kad uguns patlaban taisījās izdzist,— tad mūsu skatieni sastapās... un tad es jau zināju: manī kaut kas bija pārvērties.

— Jau tad tu zināji —?

Viņa palocīja galvu.

— Mēs, sievietes, to nojaušam,— viņa sacīja.— Pirms jūs, vīrieši, esat skaidrībā, mēs jau sajūtam, kas notiks. Liekas, ka karsts gaiss plūstu mums pretim. Dažai sievietei patīk šī kairā drausmīgā tvīksme.

— Un, kad tu to juti, kādēļ tu nepretojies?— viņš vaicāja.

— Kādēļ pretoties tam, ko liktenis nolēmis?— viņa teica, rokas salikusi.

— Kādēļ tu mani nedzini projām? Kādēļ tu man ļāvi vēlreiz nākt?

— Es priecājos par to, ka tu nāci atpakaļ.

— Jā, jā piedod man... Tev taisnība... Man vajadzēja visu zināt un bēgt projām — projām kaut vai pāri pār jūru... Tu esi nevainīga, Es — es —

— Neesi tik ļauns, Leon,— viņa lūdzās.— Notika tas, kam bija jānotiek. Toreiz, kad sērkociņš izdzisa un lapenē viss bija tik klusu, mēs abi klusējām... Ilgāku laiku es nekā nedzirdēju, tikai tavu elpu, īsu un smagu... Saki man, Leon, ko tu toreiz domāji?

— Ko es domāju?.. Vai es ko domāju?.. Jā... Es jautāju: Kādēļ tava sirds tā pukst?.. Vai tu būtu ko ļaunu darījusi?.. Bet tavu roku es biju tik daudzreiz glāstījis un turējis savējā, neko sevišķu nedomādams... Tik pēkšņi jau nekas ļauns nevarēja notikt. Un tad... kad mēs piecēlāmies un gājām istabā, es sev jautāju: kādēļ viņas plecs tev tik silti pieglaužas?— Tu taču esi tik bieži ar viņu staigājis roku rokā, un viņa tev labprāt pieglaudās, bet to tu nekad vēl tā nesajuti. Es domāju, ka tur vainīgs karstais vasaras vakars... un tad es jāju mājā;.. Bet, kad apgūlos, es vēl arvienu jutu tava pleca siltumu.

Felicita uzlūkoja viņu un smaidīja.— Bet pēkšņi viņa sāka raudāt. Viņa atspieda galvu pret atzveltni, izstiepās, un viss

viņas ķermenis trīcēja nervozā uzbudinājumā. Viena kurpe atraisījās un nokrita uz grīdas. ♦

Leons izbijās un steidzās pie viņas.

— Kādēj?— Kādēļ?— viņa čukstēja.— Kādēļ tam tā vajadzēja būt?.. Ai, Jēzu, apžēlojies!

— Felicita, esi prātīga,— viņš teica, savas bailes skarbumā apslēpdams.

— Jā — jā!— Saki — ko lai es daru?.. Esmu mierā darīt visu, ko tu pavēli!

— Nomierinies!— Ja kāds nāktu!— Viņš lūkojās uz durvīm.

— Es... gribu... tūlīt... Ak Dievs, ak Dievs!

— Felicita!

Viņš gribēja viņu sapurināt, bet baidījās viņai ar rokām pieskarties.

Viņa uzcēlās pussēdus un slaucīja ar rokām seju.— Man ir nelabi,— viņa teica,— atnes man odekolonu no manas istabas.

Viņš steidzās izpildīt viņas vēlēšanos; viņš juta neatvairāmas bailes, ka kāds varētu viņus šai brīdi pārsteigt.

Kad viņš atgriezās, viņa nekustēdamās gulēja uz dīvāna, seju rokās ieslēpusi. Leons sauca viņu vārdā. Viņa neatbildēja, tikai rādīja ar roku savu galvu.

Viņš ielēja dažus pilienus stipri smaržojošā šķidruma viņas matos un noslaucīja rokas.

Viņa apgriezās.

— Nu pieri,— viņa čukstja, acis neatvērdama.

Viņš apslacīja viņas deniņus.— Cik tu labs,— viņa turpināja, vēl arvien čukstošā balsī.— Tik slimai jābūt, lai iepazītos ar tavu līdzjūtību.

— Celies,— viņš lūdzās.

— Tev taisnība,— viņa atbildēja, viņā paskatījusies.— Laiks paiet. Ulrihs var katru brīdi pārnākt.

— Ulrihs!

Viņam asinis sakāpa galvā.— Drauga vārds viņu ķēra kā zobena cirtiens.

— Man jāiet projām!— viņš teica.

— Vai tu viņu negaidīsi?— viņa jautāja.

Viņš, zobus sakodis, purināja galvu...— Šodien nē.

— Bet rit, tu atnāksi — vai ne?.. Rīt?

Viņš klusu palocījās.

Viņa noliecās pār dīvāna malu, lai uzmeklētu nokritušo kurpi, kas kaut kur bija noklīdusi.

Piecēlusies, viņa atkal smaidīja. Viņas zilās acis bija skaidras, tikai acu plakstiņos vēl mirdzēja asaras.

— Vai tu dusmojies?— viņa vaicāja.

— Kādēj?

— Tādēļ, ka es tev sagādāju šo muļķīgo brīdi... Bet asaras mani pārāk nomāca... Man bija jāraud... Un tagad man ir tik viegli, esmu tik jautra, ka jau menešiem neesmu jutusies... Ak, Leon, es tev pateicos par mierinājumu.

Viņa saņēma abas viņa lielās rokas un mēģināja tās spiest savās mazajās rociņās.

Viņš ātri atvadijas. Viņam likās, ka kāds to dzītu projām. Tomēr, kaunēdamies par savu gļēvumu, viņš durvis vēlreiz pagriezās atpakaļ.

— Sveicini viņu,— viņš teica, viņai stingri acis lūkodamies.

Viņa palocīja galvu un lūkojās uz zemi.

Kad viņš atstāja priekšnamu, viņa uzkāpa otrā stāvā, kur no stūra balkona varēja pārredzēt upi.

Rokas pār acīm turēdama, viņa skatījās aizgājējam paka), kā viņš iestūma laiviņu ūdenī, tad ielēca pats un steigšus aizairēja.

Viņa izvilka mutautiņu, lai to vēlreiz sveicinātu, bet viņš neskatījās atpakaļ.

Laiva pazuda tumsā.

Viņu pārņēma saltas trīsas.

Viņa iedomājās savu dēliņu, ar kura prom aizsūtīšanu viņa bija šo stundu pirkusi.

Bailīgi pie durvīm klausīdamās, viņa izvilka no kabatas zena vēstuli un to vēlreiz pārlasīja:

«Manu mīļo māmiņ!

Man ļoti bail, un cik ilgi man vēl te jāpaliek? Lūdzu, lūdzu, saki man, vai es pa Ziemassvētkiem uz mājām drīkstu braukt, jo zēni visi brauc pa svētkiem uz mājām, un nedomā, ka es esmu bailīgs. Nē, es nemaz neesmu tik bailīgs. Un, kad viņi mani sit, es sakožu zobus, un Klasena sitieni sāp. Bet, ja tu domā, ka es raudu, nē, es nemaz neraudu; tikai, kad esmu viens un vakaros pēc lūgšanas, tas jau neko nekaiš, vai ne? Un es lūdzu Dievu par mīļo tētiņu un mīļo māmiņu un mīļā tētiņa slimību, lai viņš paliek vesels, es tad labprāt te paliktu. Ko dara fido un mazais zirdziņš, ar ko es jāju, un man loti žēl fido un zirdziņa, to tu vari man ticēt, mīlā māmiņa. Līdz svētkiem vēl ir 87 dienas. Un es vēlos sev Jaunības draugu un mārku albumu. Un pistoli, no kuras var šaut, bet ne ar pistoniem, bet tur vajag būt atsperei, lai bulta skrej. Un raušus, ko vecā Jete arvien cep. Un es ilgojos arī pēc vecās Jetes. Tevi skūpsta

tavs mīļais dēls

Paulītis.»

Viņa saburzīja papīra loksni.

— Mans Dievs, mans Dievs, kas tur iznāks?— viņa stostījās, tad ātri iegāja istabā un staigāja pa tukšo telpu šurp un turp.

— Es nevaru, negribu un nedrīkstu par to domāt,— viņa teica.— Tūkstošiem bērnu cieš to pašu un pārcieš. Arī viņš to pārcietīsi

Viņa aiztaisīja stikla durvis; pieri pret rūti atspiedusi, viņa lūkojās uz to vietu, kur pirms dažiem acumirkļiem bija nozudusi laiva.

III

Hertai bija smalks deguntiņš.

Viņa uztvēra kaut ko tādu, kam citos apstākļos nebūtu nekāda nozīme, bet kas tagad bija ļoti no svara.

Sēžoties pie vakariņu galda, kur šovakar piedalījas arī māte, viņa saoda kādu savādu smaržu.

Šī smarža viņai šķita labākā un aristokrātiem vispiemērotākā. Viņa bieži pūlējās šo smaržu atcerēties, un, kad tas neizdevās, viņa apņēmās to uzmeklēt un iegādāties, tiklīdz — pēc četriem gadiem un četriem mēnešiem — viņa saņems savu lielo mantojumu.

Un pēkšņi — kā no Ūlenfeldas šurp atvilta — šī smarža atlidoja pie vakariņu galda. Viņa ieelpoja gaisu caur nāsīm un pētoši uzlūkoja visus — māti, vecmāmiņu un Ellu, tikai Leonu

nē.

Johanna, kura visiem par spīti sēdēja pie galda, sastingusi kā statuja, uztvēra viņas skatienu un brīnīdamās palūkojās viņai acīs.

Herta izvairīdamās lūdza atļauju nest bļodu ar ceptiem kartupeļiem, jo vecais Kristjānis nesa šķīvi ar kotletēm.— No viena pie otra ejot, viņa pētīja apkārtējo gaisu. Te — kad viņa ar bļodu tuvojās Leonam, viņa saoda smaržu visstiprāk.

Nebija ko šaubīties — tā cēlās no šejienes.

Bet Leons nekad nebija parfīmu cienītājs. Drīzāk gan otrādi. Vēl nesen viņš bija sabāris un aizdzinis pie pumpja Kristjāni, kas kādu svētdienu bija pieglaudis savus sirmos matus ar mateļļu.

Leons, devēju neuzlūkodams, paņēma kartupeļus.— Viņš izlikās sapīcis, neēda, tikai garlaikodamies rotaļājās ar nazi un dakšiņām.

— Kādēļ viņš neēd?— Herta brīnījās.

Viņa neomulības cēlonis varēja būt Johannas klātbūtne, bet Herta noģida citu iemeslu.— Nemierīgas domas jaucās viņai pa gaivu.— Viņai bija tā, it kā Ell^ sēdētu aiz muguras un kutinātu viņu ar salmiņu. To Ella gan nekad nedarīja. Tikai viņa tā reizēm kaitināja Ellu.

Saruna bija diezgan vienmuļa.

Vecāmāte gribēja zināt, cik zosis šoruden baros aknām un cik taukiem.

— Dariet, kā paši gribat,— Leons teica.

— Protams,— Herta domāja,— mēs, zosis, viņam esam vienaldzīgas.

— Vai tu šodien biji Ūlenfeldā?— johanna pēkšņi iejautājās.

Herta ieklausījās.— Ahā!

— Nē,— viņš strupi atbildēja.— Viņš negribēja, ka to izjautā, sevišķi, ka to darīja Johanna, kura, kā likās, ļoti centās viņu uzraudzīt.

Un, kad viņš, pats vēl brīnīdamies par meliem, ko bija izteicis, pārlaida skatienu par galdu, tad viņš redzēja, ka Herta izbijusies lūkojas viņa sejā.

— Kādēļ tu melo?— šis skatiens mēmi vaicāja.

— Mazā paliek uzbāzīga,— viņš domāja, un, gribēdams būt viens, viņš pateicās par vakariņām un izgaja no istabas.

Visi noskatījās viņam pakaļ.

— Kas tam noticis?— vecmāmiņa jautāja, radīdama viņa neaizskarto šķīvi.

— Viņš saskaities par kumeļiem,— Herta teica; viņa gribēja ātrāk beigt šo sarunu.

Viņa to ienīda — to viņa juta —, bet kāda gan citiem daļa gar viņa darbiem?

Pēc vakariņām viņa izgāja tumšajā dārzā. Viņa juta, ka viņā un ap viņu veidojās kaut kas jauns, par ko tai līdz šim nebija ne jausmas. Kas tas bija, kā to sauca,— par to viņa nekā nezināja, bet dusmas, kas viņā plosījās, liecināja, ka jaunās jūtas bija ļaunas.

Ja skaistule viņam tiešām bija uzpilinājusi dažus pilienus no sava smaržūdeņa uz drēbēm, kas tad tā par nelaimi?

Tomēr, tas nebija viss.— Kādēļ viņš meloja, viņš, lepnais Leons, kas jutās tik augsts, ka pat viņas pazemīgā mīlestība tam nelikās vērības cienīga?— Kāpēc viņš slēpa savu viesošanos Ūlenfeldā, viņš, kurš katru dienu nesa sveicienus no draugiem?

Protams,— tā skaistule jau bija simtreiz skaistāka par nabaga Hertu — un, bez šaubām, arī daudz gudrāka...— Bet viņai bija jāizcīna grūta cīņa ar sevi, lai viņai dotu priekšroku.

Ja tikai viņu — un tā bija mīkla, kas iznīcināja visas aizdomas — ja tikai viņu, ka precētu sievu varētu mīlēt!

Sievas mīlē viri — tādēļ jau viņas ir precējušās — un neviens cits.— Tad jau varētu iemīlēties arī Kutovska kungā vai Leona sunī, kas patlaban bāza savu mitro purnu viņas piedurknē.

Drebēdama aukstā rudens vējā un tomēr kā uguni kaisdama, viņa skraidīja pa celiņu šurp un turp.

Muižas pagalmā skanēja Leona balss; viņš tur vējluktura gaismā pārlūkoja arklus.

Leona suns, izdzirdot balsi, jautri ierējās, paskrēja pāris lēcienus uz priekšu, bet tad atnāca atkal atpakaļ.

— Jā, tu esi labāks nekā tavs saimnieks!— viņa čukstēja, seju viņa vilnā slēpdama. Un viņa apņēmās vēl šodien noskaidrot jautājumu, vai vīrietis var mīlēt precējušos sievieti.

Vispirms viņa meklēja atbildi savā bibliotēkā.

T ur bija: pirmkārt —«Lampu tīrītājs», otrkārt —«Zelta Elza» un — treškārt —«Baskāje». Tie bija viņas labākie romāni. Nevarēja būt ne runas par tiem, ko bija sarakstījusi Klāra un Otīlija Vildermāte.— Bet nekur viņa neatrada ne mazāko aizrādījumu.— Tad viņa pievērsās klasiķiem.

Šillers.— Amālija bija jaunava, tāpat ari Luize — protams, viņa bija Spānijas karaliene,— Bet tur varēja skaidri redzēt, cik maz tādam dzejniekam var ticēt, jo tikai fantāzijas valsti cilvēks var iemīlēties pats savā pamātē.

— Ko tu meklē vecajās grāmatās?— Ella, jau apgūlusies, vaicāja no gultas.

Herta pārdomāja, vai būtu pareizi, ja viņa šim bērnam prasītu padomu.— Bet vajadzība lauž pat dzelzi.

— Klausies, mīļā,— viņa teica, apsēdusies gultas galā.

— Man ir kāds ļoti svarīgs jautājums.— Tu taču mīli kādu vīrieti — vai ne?

— Jā!— Ella atbildēja.

— Un tu esi pārliecināta, ka šis vīrietis arī tevi mīl?

— Kādēļ tu arvien saki «vīrietis»?— Ella vaicāja.— Kurts ir mans ideāls.— Pirmais bija Benno.— Un pirms tl Alfrēds... un tagad Kurts. Bet viņš vēl nav vīrietis.

— Kas tad viņš ir?

— Jauneklis.

— A — kad tu tā domā!— Vīrs viņš vēl nav.— Un viņas acis spulgoja sajūsmā. Viņa zināja, kādam jāizskatās īstam vīrietim — vīram.— Mīļā, vai tu domā, ka vīrietis vai jauneklis — tas vienalga — var mīlēt precētu sievu?— viņa turpināja.

— Protams.— Ella mierīgi atbildēja.

Herta pasmējās par viņas naivumu.— Nē, nē, mīļā,— viņa teica,— es nedomāju paša sievu, bet cita vīra sievu.

— Es arī,— Ella atbildēja.

— Un tas tev liekas pareizif

— Redzi — es tiešām nedomāju, ka tu esi tik liela muļķe,— Ella teica.— Tas taču tev jazina... Un senāk bija vēl trakāk... Kas bija krietns bruņinieks, tas arvien mīlēja cita sievu; paša sievu mīlēt, to uzskatīja par lielu noziegumu... Otra sievas dēļ viņš lika sev pat roku nocirst un mira, viņas zilo krūšu lenti pie lūpām spiezdams, jo toreiz jau valkāja zilas lentes. Tas viss rakstīts Keniga lielajā literatūras vēsturē.

Herta palika domīga.

— Ak ko,— toreiz!— viņa smaidīdama teica.— Toreiz rīkoja turnīrus un cits citu pa jokam nodūra.

— Un tagad?— Ella vaicāja čukstošā balsī, gultā sēdus paceldamās,— tagad šaujas ar pistolēm, arī pa jokam.

Herta juta it ka dūrienu krūtis; mazā turpināja:— Es domāju, cik tam gan jābūt jauki, kad zini, ka tevi nelaimīgi mīl, ja tu esi precējusies. Skaidrs, ka lielākā daļa nelaimīgu mīlestību taisni tā ceļas.

— Kas tad tev to teica?

— Vai tad tu nezini, ko Kate Greifenberga mums stāstīja par savu krustmāti?

— Tfu,— Herta iesaucās,— ja viņa to teica, tad tie droši vien ir meli.

Ar to saruna bija beigusies, jo pēc šī ienīstā vārda Herta vairs negribēja runāt. Bet, kad svece jau sen bija nodzēsta, viņa vēl gulēja nomodā, domāja un mēģināja izlauzties cauri biezajai miglai..

Otra rītā viņa bailīgi tuvojās vecmāmiņai, kura ar koka irbulīšiem adīja vilnas lakatu.

— Tev gan būs ļauna sirdsapziņa?— vecāmāte ievaicājās; viņa Hertu labi pazina.

— Nē, nē!... Es likai domāju, vecmāmiņ... tā ka es... esmu pieaugusi... Es taču esmu pieaugusi?

— Nu — tā puslīdz!— vecmāmiņa atbildēja, viņu pār brillēm uzlūkodama.

Herta dziļi ievilka elpu. Viņa tagad darīja lielu pārgalvību, to viņa zināja, bet, lai tas maksatu vai dzīvību, skaidrība viņai bija jadabā.

— Un man liekas, ka es drīz... apprecēšos.

— Tu?— vecmāmiņa izbijusies iesaucās.

Bērns droši vien nāca viņai stāstīt par kāda apkārtnes vējagrābšļa mīlestību.

— Nu zināms,— Herta turpināja,— ar savu lielo mantojumu es taču nepalikšu vecmeitās.

Vecmāmiņa saķēra viņas roku.

— Bērns, par kuru tu runā?— viņa iesaucās. Auksti sviedri klāja viņas pieri.

Herta nosarka.

— Es?— ne par vienu,— viņa stostījās, pūlēdamās izlikties vienaldzīga.

— Ak — tad tu tikai tāpat gribi parunāties?

— Protams,™ es tikai tāpat...

Vecmāmiņa atviegloti uzelpoja un apņēmās vēl tajā pašā dienā šo lietu nopietni pārrunāt ar Leonu. Tā tikai vēl trūka» ka cits nāktu un nomakšķerētu viņa zelta zivtiņu!

— Un ko tad tu gribēji zināt?

— Es gribēju zināt, kā tad īsti ir ar to mīlestību, kad...

— Kad?

— Nu jā — kad apprecas!

Vecāmāte, ar tādiem jautājumiem apradusi, bezrūpīgi atbildēja:— Tad mīl viens otru tāpat kā agrāk un vēl vairāk.

— Jā, to es zinu. Bet, kad nu kāds cits vīrietis, ne laulāts vīrs..,

— Ko — o?— Vecaimātei aiz bailēm nokrita brilles no deguna.

— Kāds cits?

Herta manīja, ka nu vairs nav labi. Vajadzēja saņemt dūšu, lai varētu turpināt sarunu.

— Vai tad nevar gadīties, ka kāds cits, ar ko nav precējies, iedomājas —.

— Herta, skaties šurp,— vecmāmiņa iesaucās.

Herta viņu uzlūkoja platām acīm.

— Vai tu neesi lasījusi kādu aizliegtu grāmatu?

— Kur tad es to būtu ņēmusi?

— Ko tu tagad lasi?

— Stāstu, kuru man iedeva Meta Podevila,

— Kāda rakstnieka?

— Fēliksa Dāna,

— Un par ko tur rakstīts?

— Ko es tur varu zināti Tur visi cits citu nokauj Dažreiz atdzīvojas, bet dažreiz viņi tiešām ir beigti un viņus aprok.— Tas nav nekas ļauns,

— Nē, tas nav nekas ļauns,— vecmāmiņa domāja un tad sacīja:— Tā kā tu man vairs, lūdzu, neuzmācies ar tik muļķīgiem jautājumiem... tur tu nekā nesaproti,.. Un tagad dod man mutīti un ņem savu rokdarbu,

Tātad šis nodoms nu bija izjucis. Tomēr Herta domāja un domāja, kā varētu izlauzties cauri tumsai, kurā viņa ar savu greizsirdīgo sirdi maldījās.

Tajā pašā dienā Leons apsolījās abas meitenes aizvest uz Draudzības salu.— Viņš zināja, ka Herta labprāt gribēja redzēt noslēpumaino vietu pati savām acīm, un domāja, ka ar to varēs iznicināt plaisu, kas starp viņiem ar katru dienu vērtās dziļāka. Bet Herta savilka lūpas un noteica:

— Ļoti pateicos.— Kad es gribēšu redzēt Draudzībasjsalu, tad es pati aizbraukšu turp.

— Skaties tikai!— viņš smējās.

— Protams— Tagad taču ir divas laivas. Un vairāk kā viena jau tev nav vajadzīga, kad tu brauc uz Olenfeldu.

— Tomēr, mīļais bērns, es tevi lūgtu to nedarīt,— viņš atbildēja.— Nav vajadzīgs, ka tu laiku pa laikam uztrauc visu apkārtni.

Viņa atbildēja drebošām lūpām:

— Es apsolos, ka tev nekad vairs nevajadzēs par mani žēloties.

Viņš it kā apmierināts palocīja galvu, un vecmāmiņa grieza sarunu uz saimniecības lietām.

Kad Leons pret vakaru lika seglot zirgu, Herta, viņu no dārza vērodama, sajuta tās pašas vakarējās nepatīkamās jūtas.— Viņa būtu varējusi nokrist zālē un abām rokām plēst zemi.

Viņš gan aizjāja uz Vengernas pusi, bet Herta nešaubījās, ka viņš ar likumu jās atpakaļ uz upi.

— Kaut es zinātu, vai tas iespējams,— viņa vēl arvien domāja.

Te viņai ienāca prātā laimīgas domas.

Meta Podevila, kura pirms četrām nedēļām bija pārvērtusies par cienījamo Zembricka kundzi, pirms saderināšanās bija viņas draudzene.— Viņas bija viena otrai daudz ko apsolījušas un zvērestu vietā neskaitāmas reizes skūpstījušās.

Kura pirmā utt., tai vajadzēja izstāstīt utt.

Bet, kā jau mēdz būt, solījumus nekad nepildīja, un viņu draudzība beidzās jau ar Metas saderināšanos.

Kaut viņa kā līgavas māsa pie altāra stāvēja tai cieši aiz muguras, tomēr Meta tagad atradās svešā pasaulē, kuru viņa nevarēja sasniegt.

Bet tagad jau bija jārūpējas par viņas mieru un laimi.— Un tikai Meta vienīgā varēja līdzēt.

Vakarā, gulēt iedama, viņa sacīja Ellai:— Kad es tevi rīt lūgšu braukt man līdzi pie Metas, tad tu saki «nē». Saproti?

Mazā gan nekā nesaprata, bet, būdama paklausīga, viņa palocīja galvu un aizmiga.

Otra dienā lija lietus, un, tā kā Herta negribēja lūgt ratus, taa

viņa palika mājās. Vēl trīs dienas lija lietus, un Herta galīgi nomocījās, ilgodamās pēc skaidrības.

Kad ari vēl ceturto dienu lietus nemitējās Et, Herta pārvarēja savu lepnumu tik tālu, ka lika vecaimātei palūgt Leonam zirgu un ratus.

— Herta, kāpēc tu vairs pati nerunā ar mani?— viņš teica, pie pusdienu galda satiekoties.— Es domāju, tu labi zini, ka tev tādas pašas tiesības prasīt aizjūgu, kā katrai citai dāmai,

— Viņš mani nosauca par «dāmu»,— viņa domāja daļēji ar lepnumu, daļēji ar rūgtumu.

Lietus vēl lija, kad Herta jau aizbrauca.

Savam apciemojumam viņa bija izvēlējusies izdevīgu laiku, jo Metas laulātais draugs bija aizbraucis uz Minsterbergu un vīramātei, kas jauno pāri uzraudzīja, Šodien sāpēja galva,

Tā Herta atrada Metu viņas lepni ierīkotajā guļamistabā. Bet Meta viņu neuzņēma tā, ka Herta būtu varējusi priecāties,

Meta lēni piecēlās no šūpuļkrēsla un sniedza Hertai savu auksto vājo roku, kurā bija redzams plats laulības gredzens.

Grāmata, brūnā zeltītā sējumā, kuru viņa bija lasījusi, izkrita no klēpja zemē.

Herta jau pirmā acumirklī redzēja, cik ļoti viņa pārvērtusies. Deguns bija smails, lūpas bālas — pat matus viņa nēsāja citādi nekā agrāk.

— Ļoti priecājos,— viņa teica, gluži kā viena namamāte saka otrai, kas atbraukusi viesos.

Herta gandrīz izbijās.

— Ko tu lasi?— viņa prasīja, brūno grāmatu paceldama.

Jaunā kundze nosarka un steigšus izrāva viņai grāmatu no

rokām, bet Herta jiau bija izlasījusi zeltīto virsrakstu,

Grāmata saucās: Mātes pienākumi.

— Ūja,— Herta iesaucās,— tu drīksti lasīt tādas grāmatas?

— Man tās jālasa,— jaunā sieviņa atbildēja un mazliet ironiski savilka lūpas.

Hertai ļoti gribējās šo grāmatu uz vietas izlasīt. Vismīļāk viņa to būtu paņēmusi rokās un lūgusi draudzeni, lai to atstāj kādas stundas vienu, Bet viņa to nedrīkstēja darīt.

— Ko mēs ēdīsim pie kafijas?— Meta vaicāja, gribēdama izrādīt savu varu,— Vafeļu raušus, pildītas pankūkas vai ābolu raušus?

— Un to tu visu vari izvēlēties pēc patikas?— Herta skaudīgi jautāja, apbrīnodama draudzeni. Šajā acumirklī viņa būtu varējusi Leona vietā apprecēties arī ar kādu citu,

— O jā,— draudzene atbildēja, melanholiski palocījusi galvu, Patiesības labā viņai gan vajadzēja piemetināt: «Kad Anša mātei sāp galva.»

— Nu tad, lūdzu, ābolu raušus,— Herta teica, atviegloti nopūzdamās.

Mēteli un cepuri kaktā noliekot, viņa ieraudzīja izbāztu baložu pāri, kas karājās pie griestiem un, it kā pār gultu lidojot, turēja knābjos gultas baldahīna smaili,

— Ai, cik burvīgi!— viņa teica.— Ja e« būtu precējusies un varētu darīt visu, ko gribētu, tad es tur augšā liktu piestiprināt zelta būrīti ar lakstīgalu — dzīvu lakstīgalu — un tā mani katru vakaru iemidzinātu.

Draudzene neatbildēja, tikai pasmaidīja. Redzot šo smaidu, Herta nojauta, ka izteikusi lielu muļķību.

Tālāk apskatoties, viņa redzēja arvien jaunus brīnumus. Uz tualetes galdiņa viņa atrada dažādas dozītes, pudelītes, apaļas un četrstūrainas kastītes, visas no zaļgana stikla.

Viņa ziņkārīgi attaisīja korķus un pacēla vākus. Vienā kastītē viņa ieraudzīja pūdera slotiņu. Tā bija pirmā pūdera slotiņa, kuru viņa turēja rokā.

— Vai tu drīksti pūderēties?— viņa vaicāja.

Meta smiedamās purināja galvu,

— Es drīkstētu gan,— viņa teica,— bet es to nedaru,

Herta juta nepārvaramu vēlēšanos pielikt mīksto slotiņu pie

savas sejas, bet viņa baidījās no draudzenes.

— Tu gan esi ļoti, ļoti laimīga?— viņa jautāja.

— Paldies Dievam,— jā,— draudzene nopietni atbildēja; Herta nesaprata; viņa domāja, ka laime ir līksma un tikai par nelaimi jārunā nopietni.

Gribēdama redzēt citas brīnišķīgas lietas, kuru šai istabā netrūka, viņa palūkojās apkārt un ieraudzīja stūrī trīs kurpju pārus. Likās, sievietei tie visi bija par lielu.

— Kur tās te radušās?— viņa bailīgi jautāja.

— Tās ir Anša kurpes,— Meta atbildēja tādā balsī, ka Herta no jauna izbijās.

Viņai likās, ka kurpes būtu izaugušas vēl lielākas. Bez tam viņa dusmojās par Metas atturību. Tie laiki, kad viņas abas vēl sēdēja kaktā, sačukstējās un reizēm viena otru noskūpstīja, nu likās uz mūžu zuduši.

«Ari viņa grib mani nodot,» Herta domāja un iedegās dusmās, kā arvien, kad atcerējās Kati Greifenbergu.

Bet tagad tas nelīdzēja. Ja viņa nebrīnījās par vīrieša kurpēm savā guļamistabā, tad viņa droši vien zināja arī tos noslēpumus, kurus Herta gribēja izdibināt.

Bet viņa vēl neiedrošinājās savu ziņkārību atklāt.

Runāja par šo un to, un Meta vēl arvien bija atturīga. Pēc pusstundas viņa piecēlās; viņai jāejot apvaicāties, kā māmiņai klājoties — lai draudzene atvainojot.

Un Herta palika viena pati.

Ko nu? Kā pavadīt laiku? Kam dot priekšroku, «mātes pienākumiem» vai pūderim?

Brīdi padomājusi, viņa tomēr izvēlējās — pūdera slotiņu.

Trīcošu roku, uz durvīm lūkodamās, viņa vilka pūdera slotiņu pār vaigiem un pieri — Tad viņa paskatījās spogulī un izbijās — tā jau bija līķa seja,

Tagad viņa zināja: tāda viņa izskatīsies, kad viņa ar miršu vainagu galvā, baltām rozēm apsprausta, gulēs zārkā.

Tik bāla un tik skaista.

Viņa atlieca galvu atpakaļ un piemiedza acis, Kakls sāka sāpēt, bet viņa nekustējās,

Viņa domāja.

— Ja es dzīva tikai vienu vienīgu reizi būtu bijusi tik skaista kā tagad, viņš droši vien nebūtu manu mīlestību atraidījis.— Viņa gribēja raudāt, bet noturējās, jo viņa baidījās, ka asaras atstās brūnus plankumus viņas baltajos vaigos,

Tad viņa domāja tālāk:

— Nevar būt, ka viņš nenožēlotu savu izturēšanos. Kad visi aizies gulēt, viņš slepeni ieies tai istabā, kur es gulēšu zārkā,— nolieksies pār zārku un skūpstīs manu auksto seju.

Viņa nodrebēja; šajā brīdi viņa sajuta Leona skūpstus,

— Un pieņemsim, ka es būtu tikai pamirusi,— viņa turpināja,— ka viņa mīlestība mani uzmodinātu — Tad es pēkšņi atvērtu acis un apskautu viņu.

Rokas, it kā Leonu apskaujot, izstiepusi, viņa manīja, ka ir vēl dzīva un nebūt nav mirusi.

— Cik žēli— viņa domāja,— viss kas skaists, ir tikai sapnis.

Viņa steidzās noslaucīt pūderi, Paņēmusi dvieli, viņa berza

vaigus un pieri... Un, jo vairāk viņa berza, jo lielākas auga bailes, ka nevarēs sava nedarba pēdas pilnīgi noslēpt,

Sirds pukstēja strauji, Viņa jutās kā grēciniece, kuras noziegumu tūlīt atklās,

Izdzirdējusi koridorā soļus, viņa steigšus nosvieda dvieli, paslēpās kādā stūrī un izlikās, ka nopietni aplūkotu tur karājošos gleznu,

— Māte aizmigusi,— Meta ienākdama teica,— un kafija jau gaida.

— Jā, jā,— viņa samulsusi atbildēja. Viņa būtu diezin ko devusi, ja būtu varējusi palikt tumšajā kaktā, bet par to nevarēja būt ne runa.

PjcC uz ēdamistabu, viņa vē! pāris reizes noslaucīja vaigus, tad drciji rīja gaismā.

Kad saimniece, kafiju pasniedzot, viņai sveicinādama uzsmaidīja, viņa jutās kā izsmieta un, kad arī Meta paskatījās viņā, Herta vairs nevarēja ilgāk nociesties, un piesarkušo seju pie viņas kakla paslēpusi, viņa izstāstīja savu nedarbu.

Meta pasmaidījusi, skūpstīja viņu un teica:— Nomierinies! To jau mēs visas reiz esam darījušas!

— Tu ari?— Herta vaicāja. Nu viņa atkal drīkstēja elpot.

Meta palocīja galvu, un, priecādamās par to, ka vīramāte bija

aizmigusi, viņa izstāstīja, kā viņa savas laulības otrajā rītā nevarējusi sagaidīt, kad vīrs aizies, lai varētu pēc patikas izkrāsoties.

— Bet tas drīz apnīk!— viņa piebilda.

Nu ledus bija salauzts, un, kad ienesa ābolu raušus, drīz pienāca brīdis, kad Herta varēja teikt savu lielo jautājumu.

— Jā, es tev ko gribēju jautāt,— viņa iesāka, cik nevainīgi vien varēja, lai gan viņas kakls bija kā sažņaugts.— Sievas mīlē savus vīrus... Tas pats par sevi saprotams... bet vai tu domā, ka ari citi vīrieši var mīlēt... precētas sievas?

Draudzene nesmaidīja — viņa smējās; un Hertai novēlās kā akmens no sirds.— Nu beidzot varēs cilvēcīgi izrunāties,— viņa domāja.

— Cik tu jocīga,— Meta teica.— Nevienam taču nevar aizliegt mīlēt, ja viņam tas dara prieku!

— To es zinu gan... Bet redzi, vīram... tam taču vajadzētu —

— Jā, ja tik tā būtu!

— Nu — vai tad tevi mīl kāds cits?

Meta nosarka.— Viņa lūkojās tālumā. Varbūt viņa atcerējās vīrieti, kam piederēja viņas pirmā mīlestība.— To es nemaz negribu!— viņa atbildēja.— Pietiek jau ar to, ka es patīku Ansim. Bet to es gan izlūgtos.

— Tātad tas jāizlūdzas?

— Ir dažreiz tādas sarunas...

— Kā?— Sarunas?

— Jā, tas atgadās... Kad tas, kurš iemīlējies, paliek nekaunīgs.

— Ak Dievs!— Herta bailīgi iesaucās.— Ja man tas gadītos!

Bet viņa tūlīt apklusa.— Viņu nomāca jautājums:— Ko viņš

viņai teica?— Ko viņa atbildēja?

Tad viņa vaicāja tālāk:

— Vai tu domā, ka ir tādas sievietes, kas tā nedomā?

— Un kā vēl!— Meta atbildēja.

— Kuras — varbūt — var mīlēt tādu nekaunīgu cilvēku?

— Protams!

Hertai likās, ka pasaules pamati sāk šķobīties.

— Meta, es tam neticu!

— Tu daudz kam neticētu,— draudzene atbildēja,— ja zinātu, ko es šajā laikā esmu piedzīvojusi.

— Stāsti — lūdzu — stāsti!

— Lielāko daļu nemaz nevar izstāstīt,— draudzene atteica,— un to var saprast tikai tie, kas paši precējušies.

Herta atcerējās zvērestu, ko viņas reiz bija devušas, bet viņa baidījās to atgādināt.

— Es tev varu teikt tikai to,— Meta turpināja,— ka pasaulē daudz kas notiek citādi, nekā mēs, meitenes, domājam... Tu varbūt atceries, kā mēs par tavu krusttēvu lauzījām galvas?

— Kādu krusttēvu?— Herta vaicāja.

— Leonu Selentīnu,— Meta atbildēja, sāņus lūkodamās.

Herta nopūtās. Viņa labprāt aizmirsa radnieciskās saites.—

Tad viņai pēkšņi sirds sarāvās: viņa nojauta, ka nākošais acumirklis viņai atklās ko briesmīgu.

— Vai tu zini, ko ļaudis runāja par divkauju, kurā viņš nošāva Rādenu?

— Nē, to es nezinu,— viņa trīcēdama atbildēja.

— Viņš un Felicita esot mīlējuši viens otru, un Rādens to esot pamanījis — bet kas tev kait?

Herta atplestu muti un stingām acīm pacēla rokas, it kā atgaiņādamās no sitiena.

— Dieva dēļ nomierinies,— Meta teica, viņas galvu abām rokām glāstīdama,— tās ir tikai tenkas... tas jau nav taisnība... neviens jau tam vairs netic.

— Kādē) tas nav taisnība?

— Citādi jau Ulrihs Klecings, viņa sirdsdraugs, kas visu zina, nebūtu Felicitu precējis.

— Un ja viņš to nebūtu zinājis?

— Tad Leons viņam to būtu pirms kāzām pateicis!

— Un ja viņš nebūtu pateicis?

— Tas nevar būt. Tad Leons būtu nelietis, tad viņš būtu noziedzies pret savu draugu,

To Herta atkal nesaprata, bet viena lieta tagad bija skaidra un spīdēja kā uguns nakts tumsā:— Viņi mīlējuši viens otru, mīl tagad un mīlēs mūžīgi.

Tālākā saruna viņai bija vienaldzīga. Dzeltena migla aizklāja viņas acis, un Metas vārdi skanēja kā no tālienes.

Viņa atbildēja, bet pati nezināja, ko runāja.

— Kā lai tieku no šejienes?— viņa domāja, un ar bailēm iedomājās, cik daudz stundas viņai vēl te jāpaliek.

Bet brīvība bija tuvāk, nekā viņai likās, kaut gan tas gadījās tik negaidot; ka Herta izbijās.

Meta pēkšņi nobāla un paģībusi nokrita no krēsla.

Herta iekliedzās., noliecās pie Metas, paņēma ūdens karafi un lēja viņai aukstu ūdeni uz sejas.

Drīz Meta atžilba.

— Ak, Dievs!— Herta iesaucās, viņas mitro pieri skūpstīdama,— es tūlīt sūtīšu pēc ārsta.

Bet draudzene viņu atturēja.

— Lai paliek,— viņa celdamās vienaldzīgi noteica,— to tu nesaproti... Tam tā jābūt.

— Precējusies sieviete dzīvo gandrīz citā pasaulē.— Herta domāja.— Viņa paģībst un saka, ka tam tā jābūt!

Bet Herta juta, ka tā cilvēka dēļ, kas viņu nievāja, viņa ar prieku būtu katru dienu simts reizes ģībusi.

— Es tevi atstāšu vienu, tev vajadzīgs miers!— viņa čukstēja apspiestā balsī, un draudzene arī neko daudz nepretojās.

Kad viņa stundu vēlāk iegāja Halevicas dzīvojamā istabā, vecmāmiņa izbijusies iesaucās:— Kas tev kait, bērns? Tu jau esi bāla kā mironis!

— Ak, nekas, vecmāmiņ,— viņa atbildēja un centās smaidīt.— Es esmu muļķe... Es pūderējos.

IV

Pienāca vakars.— Herta staigāja apkārt kā sapnī.

Vakariņās zvanot, viņa būtu labāk vēlējusies kaut kur bēniņos noslēpties un tur badā nomirt — lai tikai viņš nebūtu jāsatiek,

Bet viņai nebija tik stingra griba, nodomi arvien izjuka; tā arī šoreiz viņa nepretojās, kad Ella ienāca un sauca vakariņās.

Viņš sēdēja savā vietā un uzsmaidīja viņai kā arvien, bet šoreiz smaids viņai izlikās auksts. Cik daudz savādāks viņš tai šovakar izlikās!

Ja no viņa mutes pēkšņi būtu izšāvušās liesmas, viņa par to nebūtu brīnījusies.— Tagad viņš tiešām bija tas dēmons, kāds viņš agrāk viņas fantāzijā bija tēlojies. Bet tas, ko viņa toreiz bija tik kaislīgi vēlējusies, viņā tagad modināja bailes.

Reizēm viņa to bailīgi uzlūkoja.— Kā var tik mierīgi sēdēt,— viņa domāja,— un glabāt savās krūtīs tik briesmīgus noslēpumus?

Pēdējā laikā viņš bija ļoti kluss. Vecāmāte apgalvoja, ka viņš 196

esot pārpūlējies, Ari grumba starp uzacīm vilkās ar katru dienu dziļāka.

Herta nu zināja, ko šī grumba nozīmē.

Viņa gandrīz gribēja, kaut viņš būtu miris šīs grumbas dēļ. Herta ienīda viņu un viņa ciešanas.

Viņa ienīda arī pati sevi, jo šī skaudība un šis ienaids viņai likās necienīgi. Tādas jūtas gan bija ļaundariem un intrigantiem, kas ar negantām tenkām un ļauniem nodomiem uzglūn mīlētājiem, lai tiem kaitētu, varbūt pat vēl nēsā zem drēbēm dunčus un indi.

Pazemota no šīs atziņas un tomēr apmierināta savā pazemībā, viņa piecēlās no vakariņu galda. Viņa neatrada pietiekami daudz akmeņu, ar ko nomētāt sevi,— jo ļaunāka viņa sev šķita, jo vairāk Leona darbiem radās attaisnojumu.

— Ja tik es zinātu, ko par to visu domāt,— viņa prātoja,

— Lai man nebūtu jākaunasl

— Es lūgšu Dievu,— viņa apņēmās,— varbūt, ka man tad kas ienāks prātā.— Viņa labprāt būtu izgājusi tumšajā dārzā, lai tur būtu viena ar Dievu, bet vēl lija lietus.

Gulēt ejot, viņu traucēja Ella, kura par varu gribēja zināt, kā jāizturas, kad pusnaktī atnāktu mīļākais un gribētu to nolaupīt.

Draudzenes bērnišķā tērzēšana viņā modināja neuzticību pret sevi pašu.— Varbūt, ka es izturos tikpat muļķīgi,— v:ņa domāja. Un, negribēdama ar muļķīgām domām mocīties, viņa likās gultā un iemiga.

Nakts vidū viņa pamodās. Lietus bija piestājis, bet nu bija sacēlusies vētra; vējš raustīja logu slēģus, svilpa un gaudoja ap stūriem.

Viņa salika rokas un gribēja lūgt Dievu, bet viņas dvēselē virpuļoja dažādu jūtu un domu jūklis. Lēnām tās norima, un viņu pārņēma salds miers. Viņa nolēma atsacīties.

Viņa gribēja atsacīties no visiem sapņiem par laimi un cerībām, visiem niecīgiem priekiem, ar kuriem gribēja greznot jaunību, atteikties no visiem pasaules vilinājumiem, Viņa gribēja nodoties tikai savu līdzcilvēku bēdu un ciešanu remdēšanai, ar sastingušu sirdi krūtīs un smaidu uz lūpām.— Jā, tā vajadzēja būt.

Un viņa raudādama atkal aizmiga.

Kad viņa no rīta pamodās, saules stari to jautri sveicināja. Kas naktī bija noticis, viņai tagad likās kā Dieva sūtīts sapnis, kā brīnums, ko Dievs darījis, lai glābtu viņas dvēseli no izmisuma.

Viņa sirsnīgi skūpstīja Ellu un bija paklausīga visiem.

Bet jau pie azaida galda, tiklīdz satika Leonu, viņa atkal sajuta krūtīs veco rūgtumu, kurš tai jau likās pārvarēts.

Tas viņu uztrauca un biedēja.

— Tiešām, mana apņemšanās vēl par vāju,— viņa domāja.— Lai turētos pretim visiem šīs pasaules kārdinājumiem, man tā jāstiprina un jāiesvētī ar svinīgu solījumu, ko es pie labākās gribas vairs nedrīkstētu lauzt.

Bet, kā viņa arī nelauzīja galvu, viņa nevarēja atrast nekā tik svinīga un svēta, kas viņu varētu sargāt un atbalstīt šaubu brīžos.

Beidzot viņa tomēr atrada to, ko vēlējās. To iedomājoties, viņa aiz prieka nodrebēja.

Viņa aizbrauks uz Draudzības salu, uz turieni, kur visu tumšo noslēpumu dzimtene; tur, kur meža biezoknī paceļas pagānu templis, viņa metīsies, Dievu lūgdama, ceļos — metīsies ceļos pie asinīm aptraipītā upuru altāra, ap kuru lido mirušo garu vaimanas, tad viņa pārgriezīs sev rokas dzīslu un, asinīm tekot, izteiks solījumu, kas darīs galu viņas ilgām un naidam.

Pēc palaunadža kafijas viņa aizgāja projām.

Pār plašajām pļavām pūta auksts vējš... Asinssarkana, pa daļai mākoņiem aizsegta, saule spulgoja debesu dzīlē... Ceļš bija lietū izmircis, vairākas reizes viņas kājas iestiga dubļos, un grūti nācās tās izvilkt. Bet viņa steidzās tālāk,

Kārklu puduri palika arvien tālāk... Melni šūpojās vējā pelēkie pelašķi... Zāle un puķītes bija samītas, puspuvušas un izskatījās kā dumbrājs.

Kad viņa, uz dambja stāvot, ieraudzīja upi, viņa izbijās; upe šoreiz izlikās divreiz tik plata un vēl tik straujāka.— Tur gan bija vainīgs pēdējo dienu lietus.

Laivas bija uzvilktas līdz dambja malai, un niedrājā, kur agrāk varēja staigāt sausām kājām, tagad tecēja ūdens. Vējš šņāca koku galotnēs... Acumirklī viņa gribēja griezties atpakaļ, bet tad atkal viņā pamodās vecā spītība.

— Ja mana apņemšanās ir nopietna, tad es nedrīkstu baidīties ne no kādām briesmām.

Viņa atraisīja laivas ķēdi, mājiņā paņēma airus un iebrauca upes vidū.

Tagad sākās grūta cīņa,— Jau netālu no malas straume sagrāba laiviņu un ierāva to meldros, tā ka viņa ne no vietas vairs nekustēja. Airus te nevarēja lietot, tikai, ar rokām pie meldriem pieķeroties, varēja vilkties uz priekšu, kamēr iekļuva vaļējā ūdenī.

Te straume sagrāba laivu un apgrieza to pāris reizes riņķī.

Zobus sakodusi, Herta airēja. Šoreiz viņa neļausies straumei, kā toreiz ar vienu airi,— viņa cīnīsies līdz pēdējam elpas vilcienam. Vai nu viņa aizsniegs savu sen kāroto mērķi, vai arī viņu izvilks rīt nedzīvu no ūdens.

Viņas krūtis cilājās, asinis sakāpa galvā, acu priekšā parādījās sarkana migla —, likās, ka viņa ar katru airu vēzienu zaudētu daļu savas dzīvības.— Bet kas par to?.. Laivu varēja valdīt, un — viņa lēnām virzījās uz priekšu.

Pamazām aprima viņas asinis, muskuļi pieņēmās spēkā; viņa iedrošinājās skatīties apkārt un ievērot laivas ceļu.

Draudzības sala parādījās, bet viņai vajadzēja labi uzmanīties, lai straume neaizrautu laivu.

Pagāja apmēram desmit minūtes, tad pa vējam atlidoja divas lapas un kā noguruši putniņi nolaidās ūdenī.

Viņa dziļi nopūtās un bija mierīga, jo viņa zināja, ka Draudzības sala tās sūta kā vēstnešus.

Paskatījusies, viņa redzēja, ka bija jau iebraukusi koku pavēnī.

Vēl īsa cīņa ar straumi, un viņa iebrauca piestātnes vietā; laiviņa apstājās pie alkšņu saknēm,

Viņa ātri apmeta ķēdi ap kādu resnāku sakni un, pie zariem turēdamās, izkāpa stāvajā krastā.

Uz īsu brīdi viņa notupās slapjajā zālē, lai atpūstos un aplūkotu savas saplosītās rokas, kur vietām bija redzamas asinis. Viņa tās smiedamās nolaizīja ar mēli.

— Tā ir pareizi. Tā jādara, kad tek asinis.

Tad viņa bailīgi paskatījās biezoknī, kur tumšsarkani saules stari rotājās ar dzeltenām lapām.

Strautiņš, kas iztecēja no avota, bija pieplūdis ar netīru ūdeni. Papardes, kas auga strautiņa malā, bija aplūzušas un sakaltušas. Tām blakus auga treknas sēnes; tās spīdēja, it kā būtu ar sviestu notrieptas.

Herta ar riebumu pagāja tām garām un lauzās cauri kailajiem ērkšķu krūmiem, kas viņu neganti saplosīja. Zari, pie kuriem kā pērles karājās lietus lāses, bieži sitās viņai sejā; viņas pēdas dziļajās sūnās pildījās ar ūdeni.

Tas bija ceļš, kādu pasakās staigā apburtās princeses; bet viņai nebija bail, un, ieraudzījusi kazeņu vītnes, viņa noliecās un salasīja zili melnās ogas.

Beidzot viņa sasniedza saules apzeltītu klajumu.

Viņa palika stāvot un skatījās apkārt.

Pār templi, kas jau tinās vakara krēslā, vēja locīti zari birdināja novītušās lapas... Gaisā skanēja dīvainas šalkas un šņākoņa, it kā te būtu sapulcējušies visi gari, par kuriem stāstīja teikas.

Tur krūmmalā stāvēja arī vecais upuru akmens-— Tas atgādināja altāri, kas gaida jaunu upuri.

Viņa nodrebēja bailēs, bet drīz savaldījās, Lai oaidās tie, kas nedroši, vai tie., kuriem neskaidra sirdsapziņa.

Tempļa priekšā viņa apstājās un ziņkārīgi aplūkoja smilšakmens tēlus,

— Kurš no viņiem attēlo Leonu?— viņa domāja un vēroja, ka, otru tēlu še noliekot, Ulriham nodarīta liela pārestība»

Viņa novērsās sāņus, viņa nevarēja vairs uzlūkot abus apskāvušos draugus,

— Viens ir melis un nelietis,— viņa klusi teica Viņai likās, ka pasaulē būtu zudusi uzticība un taisnība; pat saule spīdēja debesīs kā sarkans kauna traips.

— Nē, nē,— viņa domāja..— Tas nevar būt. Viņš būs viņam teicis— Es mīlu tavu sievu,— Bet tas nekas. Es tur nekā nevaru darīt,,. Es negribu viņu tev atņemt. Tikai dažreiz gribu viņu redzēt un viņas balsi dzirdēt, Vairāk neko«—

Protams, Tā bija. Tikai tā varēja būt Viņa pati jau arī vairāk nekā negribēja, kā tikai viņu redzēt un dzirdēt viņa laipno balsi.

Vai taisnību sakot,— to viņa negribēja, Viņa gribēja vairāk,— Viņa gribēja ar viņu precēties,— Vismaz vēl nesen viņa to gribēja, Zināms, tagad bija citādi, tagad viss bija pagalam, viņa bija no Leona atteikusies.

Trīsreiz viņa apgāja vecajam akmenim apkārt, Tad viņa apsēdās uz tā un sāka rūgti raudāt.

Kad viņa gribēja saņemt savas rokas, lai lūgtu Dievu, viņa Ieraudzīja asinis,, — Cik es šorīt biju hela muļķe, es domāju te pie akmens pārgriezt rokas dzīslu.— Es jau bez tā leju par viņu asinis,

Un, kājas pievilkusi, viņa sacīja skaļā balsī, kamēr asaras ritēja pār vaigiem"

— Mīļais Dievs — nu viss pagalam,.. Manas cerības un mana laime pagalam,,. Es nevaru padarit sev galu, es esmu pārāk gļēva „ To es nedarīšu,.. Tādēļ es tevi lūdzu no visas sirds, dod man spēku, lai es varētu vismaz, citus darīt laimīgus,— Un, kad es,,, atsakos,,, tad lai es to daru bez spītības, naida un rūgtuma,,. Dodi man tagad, ko es jau ilgi iūdzos: kristīgu pacietību un pazemību, kas Ellai tik lielā mērā piemīt, lai es neiekarstu un atkal neizteiktu ļaunus vārdus. Jo tas ir liels grēks un dara inani nekrietnu.,. Un vēl ko es tev lūdzu: ja viņš viņu mīl, tad aiztaupi viņam tās sāpes, kādas es viņa dēļ ciešu... Lai viņš ir laimīgs, cik laimīgs vien viņš var būt ar savu nelaimīgo mīlestību sirdī, Un pasargā viņu, lai viņš nemelo Ulriham,— tas būtu briesmīgi Ne tādēļ, ka es viņu tad mazāk 200

mīlētu... Ai, nē, es labprāt uzņemos visu, bet es nevarētu paciest, ka |audīm būtu tiesības par viņu runāt tā, kā Meta vakar par viņu runāja. Man tad būtu līdz nāvei kauns par viņu... Sargā ari Felicitas kundzi un liec, lai par visiem cilvēkiem, labiem un ļauniem — jo ļauniem to visvairāk vajaga — valda tava žēlastība, lai visi, visi ir laimīgi. Amenl—

Viņa atkārtoja «Amen» trīs reizes un jautāja, vai nav vēl kāds ienaidnieks, par kuru viņa būtu aizmirsusi lūgt Dievu; bet nevienu viņa neatcerējās...

Viņas sirdī bija tik daudz mīlestības un piedošanas, ka viņa nezināja, ko lai iesāk ar šo bagātību...

Saule rietēja. Pēdējie stari vēl apmirdzēja tempļa stūrus un zeltīja zili melnos rudens mākoņus.

Herta nokāpa no akmens, apēda kazenes, kuras bija nolikusi sev līdzās un izbijusies iedomājās, ka drīz jābrauc mājās.

Kāds plēsīgs putns laidās pār ūdeni, tad pēkšņi pacēlās mākoņos. Likās, ka viņa spalvas mirdzētu.

Vējš šalca sakaltušajās zālēs... Un pēkšņi satumsa nakts,

— Sveiki,— Herta teica, pret draugu tēliem pagriezusies,

— pavasarī es atkal atnākšu.

Pēkšņi viņa sarāvās... Krūmos lūza zari un noskanēja soļu dima... Viņa dzirdēja to arvien skaidrāk, Kāds nāca šurp,

— Laupītājs!— Herta nodomāja un piespieda roku pie pukstošās sirds,.. Viņa stāvēja un gaidīja neatvairāmo nelaimi,

Klajuma malā parādījās vīrieša stāvs.

Hertas asinis sastinga. Tas bija Leons. Smagiem soļiem viņš tuvojas viņai. Dzīslas pierē viņam bija uzpampušas, viņa acis zvēroja dusmās.

— Ko tu te dari?— viņš skarbi uzkliedza.

Viņa klusēja un košļāja lūpas; viņā atkal modās spītība.

— Vai tu prātu zaudējusi?.. Vai es tev neaizliedzu vienai braukt šurp?.. Un vēl tagad, plūdu laikā?

Herta ar mokām valdījās, Vai tā bija alga par viņas atsacīšanos? Ber «Paciet, klusē.» viņai teica iekšēja balss.

— Brīnums, ka tu vēl neesi ierauta straumē!— viņš pukojās, pārciestās bailes dusmās izvērsdams.— Kad es ko aizliedzu, tad man arī ir savi iemesli, bet tevi jau velns ar varu dzen nepaklausībā, Galu galā man reiz apniks tevi meklēt un glābt, kā toreiz.

Ai Tas bija par daudz!

Viņš nicināja to stundu, kura kā vissvētākā mirdzēja viņas atmiņās,

Tas bija nekrietni.

Šai acumirklī viņa to ienīda tik dziļi, ka gandrīz noreiba negantā naidā. Viss, viss bija aizmirsts, ko viņa patlaban bija solījusies, un ar nicīgu smaidu, nemaz nezinādama, ko dara,

viņa atbildēja:

— Tu jau vari aizliegt un pavēlēt, Bet, kam pašam trūkst uzticības un ticības» tas nev?.r prasīt, lai citi tam paklausa.

Tas bija izteikts. Atpakaļ to vairs nevarēja atņemt.

Uz priekšu streipuļodams, viņš to stīvi uzlūkoja.

— Ko... tas,., nozīmē?

Viņa sejā nebija ne pilītes asins.

— Tu gan zināsi, ko t£s nozīmē!— Un viņa gribēja iet

projām.

Leons tiecās to atturēt, gribēja vaicāt, klaušināt, viņu ar varu 3iespiest runāt, bet viņam trūka drosmes. Viņam likās, ka šī bērna lūpas būtu izteikušas spriedumu par visu viņa dzīvi.

Bet viņai iekšēja balss teica: «Bēdz! Projām no viņa mājas! Projām — iīdz otrai pasaules malai!»

Klusēdami viņi gāja pie laivas, klusēdami viņi pārbrauca pār upi, un klusēdami viņi izšķīrās...

Divi cilvēki gribēja kā ienaidnieki staigāt sava mūža ceļu — tādēļ, ka tie tik labi saderēja kopā.

V

Ar Felicitas un Johannas izlīgšanu pēdējais akmens bija nostumts pie malas, un nekas vairs nestāvēja ceļā Leona un Ulriha senajai draudzībai, Un tomēr tā vairs negribēja atjaunoties,

Lsons darīja, ko vien spēja, lai pats sevi pieviltu; bet ko tas viss līdzēja? Katra tikšanās viņam no jauna rādīja, kā bija ar veco draudzību; viņam tā tikai iedvesa bailes.

Un, ja gribēja godīgi spriest, tad nemaz nebija jābrimās, ka i£3 tā noticis, Senāk, kad viņš vēl savu stāvokli apzinājās ar skaidru skatienu, viņam likās saprotami, ka tas, kas bijis, stāvēs kā spoks starp viņu un draugu, kamēr atzīšanās neatklās kailo, nežēlīgo patiesību.

Šī atzīšanās bija nekrietnība, tas jau bija pats par sevi saprotams, tāpēc vajadzēja pieļaut citu nekrietnību: melus drauga mājā,

Jo par atturēšanos vairs nevarēja domāt. Viņš arī to nekā nebūtu varējis draugam izskaidrot.

Ko līdzēja, ka viņš sev pārmeta nespēcību un iedomību? Viens vienīgs Licijas acu skatiens tam no jauna atgādināja viņa necienīgo stāvokli.

No viņas izvairīties tagad, rudenī, vairs nebija Iespējams, jo dienas bija īsas un lietainas. ViņS arī negribēja vairs no viņas

vairīties.

Skatieni, kurus viņš vienā brīdī ienīda, otrā — viņam sagādāja neizsakāmu prieku, jo tie vēstīja tuvu saprašanos un sirsnīgu pateicību.

Viņš gandrīz būtu vēlējies palikt biežāk ar viņu vienatnē. Tas, ko šī saruna viņam deva, nebija nekas cits, kā kauns un nožēlas.— Bet v5ņam taču nebija jāmelo! Varēja izturēties patiesi un bez kādas piespiešanās, lai gan tas, par ko runāja, viss bija bezgala nicināms.

Bet visļaunākais bija nezināmās bailes, ko Ulrihs par viņu domāja? Jau sen viņš tam vairs nelikās drošs un atklāts. Viņš vēroja drauga vaibstus un gribēja pārliecināties, vai nav atradis kaut ko aizdomīgu. Tādēļ viņš nevarēja izrunāt ne vārda.— Un, ko viņš ari nedarīja, viņu arvien mocīja rūpes, Ulriham varētu rasties aizdomas sakarā ar viņa izturēšanos pret Felicitu, viņš varētu pārdomāt, atcerēties agrāko un, tā salīdzinādams, atklāt briesmīgo patiesību.

Šī iedoma bija tik dzīva, ka viņš brīžam uzskatīja par neiespējamu, ka Ulrihs vēl to nebūtu atklājis, jo bija brīži, kad viņš domāja, ka drauga sirsnība ir tikai izlikšanās, lai viņu iedabūtu lamatās.

Viņš bailīgi saņēma rokasspiedienu, ar ko Ulrihs to mēdza sveicināt, un, ja draugs to sirsnīgāk uzlūkoja, viņam sakāpa asinis galvā un viņš redzēja draugu kā miglā.

Kādā vakarā — oktobra vidū — Ulrihs viņu sagaidīja verandā ar šādiem vārdiem:

— Ienāc manā darbistabā. Mums kas jāpārrunā.

Balss skanēja svinīgi, un Leons juta, ka viņam asinis sastingst

— Pirms atzīšanās es labāk iešaušu sev lodi pierē,— viņs domāja, kamēr Ulrihs aizslēdza durvis.

Viņš lūkojās, kā meklēdams, uz grāmatu plauktiem. Te starp zemkopības laikrakstiem un politiskām brošūrām, ķīmiskiem rīkiem un zemes paraugiem draugs pavadīja savu brīvo laiku un kavēja naktīs miegu, uzcītīgi strādādams.

Leonam bija tā, it kā būtu steigšus jāmeklē ierocis; bet tādi šajā mierīgajā telpā nebija atrodami. Klusēdams viņš apsēdās un naidīgi uzlūkoja draugu.

Ulrihs apsēdās ar melnu ādu pārvilktā rakstāmgalda krēslā un pastūma lampu tālāk.

— Klausies,— viņš iesāka,— jautājums, kuru es tev teikšu, man ir nepieciešams... Jo tā, kā mums tagad iet, tā tas nedrīkst ilgāk turpināties... Nē, nepretojies man... Mēs pazīstam viens otru no agras bērnības... Bet tādu es tevi vēl nekad neesmu redzējis.

Leons pasmējās aizsmakušā balsī, lai nebūtu jāatbild.

— Vai tu gribi, lai es visas tavas pārvērtības saskaitu uz pirkstiem?— Ulrihs turpināja.— Es domāju, tas nav vajadzīgs... Katrā ziņā tu man ko slēp... Es esmu ilgi domājis, kas tas varētu būt — es visas iespējamības pēc kārtas uzzīmēju un tad tās pārdomāju... Neprātīgās es izdzēsu, un man palika tikai divas... Pirmā būtu naudas trūkums.

Leons gribēja ātri piekrist, lai nebūtu jāmin otra, bet viņš jau paredzēja sekas un tādēļ klusēja.

Ulrihs uzlūkoja viņu ar pētošu skatienu. Atbildi gaidīdams, viņš plūkāja savu plāno bārdu; tad viņš turpināja:

— Bet es domāju, mans agrāk vieglprātīgais draugs neļaus tādiem niekiem sevi nospiest... Bez tam tā būtu vislielākā uzticības laušana, ja viņš uztrauktos par naudas trūkumu, kamēr manā čeku grāmatā vēl ir kāda neaprakstīta lapaspuse... Vai ne, to tu nekad nedarītu?

— Nē, nē!— Leons sauca un gribēja satvert drauga roku, bet viņam trūka drosmes.

— Vai tu man to zvēri?

— Jā — to es tev zvēru,— viņš atbildēja. Viens nepatiess zvērests vairāk vai mazāk, tas neko nenozīmēja. Viņš zināja, ka viņš labāk nocirstu sev labo roku, nekā no šīm rokām pieņemtu vēl kādu grasi.

— Un tad es teicu...— Ulrihs turpināja,— ja cilvēks, kas dzimis, lai smietos un priecātos, nokar galvu un ja to nespiež parādi, tad to nomāc — kāds noziegums,

Leons slaucīja pieri ar roku.

— Kas tas būtu par noziegumu?— Viņš sacīja un centās smieties.

— Jā, to es arī esmu jautājis... Un bez tam vēl tāds, par kuru viņš nedrīkst ar mani runāt... Es domāju tīišāķ. Tas var būt tikai noziegums, kura atzīšana varētu man darīt sāpes... Jo citādi viņa klusēšana nav izskaidrojama... Tam vajag būt kaut kam, kas attiecas arī uz mani.

Leons mazliet pacēlās un apķēra krēsla atzveltni. Viņš bija sagatavojies uz visu.—«Viņš man redz cauri kā stikla traukam,» viņš domāja. Tikai drauga mierīgā izturēšanās viņam bija neizprotama, Un šī mierīgā izturēšanās viņu valdzināja, citādi viņš tiešām būtu aizbēdzis no draudošās izskaidrošanās.

— Tad es sāku rakņāties tavā pagātnē,— Ulrihs turpināja.

— Līdz pašai jaunībai es pārlūkoju tavu pagātni... Muļķību un pārgalvību es atradu diezgan, bet nekādu nopietnu noziegumu,--izņemot vienu--

— Un tas būtu —?

— Tava divkauja ar Rādenu.

Leons juta, ka nobāl un, dziļi nopūzdamies, atspiedās pret krēsla atzveltni.

Ulrihs noliecās pie viņa un uzlika savu roku uz viņa ceļgala.

— Nemēģini man neko vairs slēpt,— viņš teica,— Es skaidri redzu, ka esmu uzminējis. Tev jau vajadzētu būt no akmens un dzelzs, ja tu, viņa kādreizējo sievu uzskatot, pastāvīgi neatcerētos, ka nav pareizi cilvēku, kurš aizskāris mūsu patmīlību, nošaut kā kustoni, vai arī krist no viņa lodes.

— Ko es varēju darīt?— Leons stostījās, vēl nezinādams, kc draugs īsti grib.

— Tev vajadzēja mēģināt izlīgt...Bet saproti mani labi, er tevi ar to negribu apvainot.. Tas man neklājas... Jo mana vaina ir lielāka nekā tava.

— Tava — lielāka —?

— Bez šaubām! Es biju vidutājs, man vajadzēja būt ari izlīdzinātājam... Un vēl šodien es nevaru izprast, kāpēc man nelaimējās nevērst muļķīgās vārdu ķildas sekas... Es toreiz izpildīju savu uzdevumu pavirši.,. Rādenu vajadzēja piespiest atvainoties, bija skaidri redzams, ka viņš to izteicis karstumā. Es esmu sevi diezgan bargi tiesājis. Es tev teikšu, ka es daudzreiz esmu jautājis sev: «Vai tev bija tiesības precēt tā vira sievu, pie kura nāves tu ari biji līdzvainīgs?» Nu, tās varbūt ir tiksi iedomas, un nevienam, izņemot tevi, nav tiesības man ko pārmest.

— Es?— Leons iesaucās; tagad viņš nojauta, ka šis sapņotājs iztaisīja noziegumu no izpaustās pasakas,

Ja viņš zinātu!

— Jā, tu, mans mījais!— Ulrihs turpināja.— Neslēp man, mani varbūt žēlodams, ko tu par mani domā... Es esmu vainīgais. Šai mājai vajadzēja būt tavai dzimtenei, tāpat kā Halevica... Es nedrīkstēju ļauties pat viskaislīgākā» mīlestībai un pārvest mājās sievieti, kas tev arvien atgādinātu seno notikumu... Zināms, viņai nezinot un negribot... Jo viņa tev pilnīgi piedevusi, tā ka es bieži šaubos, vai tāda piedošana un aizmiršana maz iespējama.— Tā man liekas kā neuzticība pret viņas bērna tēvu un it sevišķi — viņa seja nosarka; viņš pagriezās sāņus, lai savaldītos,— it sevišķi pret pašu bērnu.— Tu redzi, visu to pārdomādams, es esmu kļuvis īgns un netaisns, jo beidzot es viņai pārmetu viņas mīlestību pret mani un manu laimi... Tikai ar šo pilnīgo piedošanu ir panākts, ka es neesmu neģēlīgs mūsu draudzības nodevējs, kaut man par daudz ko jālūdz no tevis piedošana.

— Ulrih,— to es nepārcietīšu — Leons iesaucās, no sēdekļa paceldamies.

— Un ko tad tu nepārcietīsi?— viņš atbildēja labsirdīgā balsī, kā runā ar nerātniem bērniem,— Ka es pusi no tavām bēdām ņemu uz saviem pleciem?.. Tā pieklājas, mans mīļais. Tas ir mans pienākums, to es prasu sev... Un, ja būtu kāds draudzības konts, tad es teiktu, ka esmu tev tik daudz parādā, ka es nemaz nezinu, kā to lai nolīdzinu... Neelso tā — un neskraidi tā pa istabu.,. Tu zini, ka es to nevaru paciest... Tādēļ esi nākotnē atkal vaļsirdīgs pret mani... Mēs abi vislabāk varam dzīvot ar pilnīgu vaļsirdību, kaut arī tā mums vienam vai otram darītu sāpes.., Tikai nebūt aiz lieka žēluma atturīgam un neiet bailīgi otram garām!

Leons nopūtās, savilka plecus un palika drauga priekšā stāvot.

Viņš gribēja viņam visu izteikt. Viņam nāve izlikās vieglāka nekā šis stāvoklis,

Bet jau nākošajā acumirklī iekšēja balss viņam teica: «Tas ir neprāts, un tas var novest līdz slepkavībai!»

Tad viņš klusēdams apsēdās,— Krēsla, kas istabā valdīja, sedza viņa nemieru, citādi tas būtu viņu nodevis.

— Un nu vēl ko, mans mīļais,— Ulrihs turpināja,— Pateicība, ko es tev vēl esmu parādā, man sen jau nospiež sirdi.

— Viņš man vēl pateicas!— Leons domāja.

— Tev jāzina, lai ari tu par to priecātos: tu esi tagad manas mājas labais gars,— Nepretojies, Tā ir... Man liekas, ka tu ļoti labi proti sievietes vadīt. Nemaz nevarētu ticēt, cik ļoti Felicita ir pārvērtusies sev par labu, kamēr tu mūs apmeklē,.. Kad tu būtu redzējis viņu pirms tam, tu nemaz nebrīnītos,.. Aušīgā spēlēšanās ar apkārtnes kungiem beigusies... Nesen es viņai to pa jokam atgādināju; viņa man apķērās raudādama ap kaklu un lūdza, lai nekad vairs par to nerunājot.. Viņa dzīvo mierīgi un mēģina ko neko darīt,,. Viņas iedomas zudušas... viņa vairs neraud bez iemesla un nepārtiek vienīgi no marmelādes un Madeiras vīna,.. Viņas uzskati ir prātīgāki un mierīgāki... Un par visām lietām vēl kas, ko es tev negribu slēpt, jo tev jāzina, cik laimīgs es esmu un — cik nelaimīgs es biju; viņa vairs neaizslēdz man durvis.

Leons dziļi, nopūtās un spieda drauga roku.

Viņa bailes izrādījās gluži veltīgas. Kamēr viņš cieta un sevī cīnījās, programma, viņam nemanot, bija piepildījusies.

Varbūt vel nemaz nebija tik ļauni, varbūt vēl bija cerība —

arī viņam!

VI

Šās sarunas svētīgais iespaids turējās dažas dienas, tad tas atkal pazuda.

Aklā uzticība, kādu draugs tam dāvāja, viņu nomāca* Starp tiem atgadījumiem, kurus Ulrihs, pēc viņa paša vārdiem spriežot, bija kā neprātīgus izdzēsis no savas atmiņas, laikam gan bija arī Leona mīlestība uz Felicitu. Draugs savā ioģiskajā sarakstā nevarēja pārskatīties, bet viņa sirds cēlums atkal iznīcināja to, ko gars bija tik saprātīgi cēlis.

Bija brīži, kad viņš to tādēļ ienīda.— Ja Ulrihs pirms kāzām būtu bijis mazliet neticīgāks, tad šī nelaime nebūtu notikusi.

Arī Licitas atgriešanās, kura pirmajā acumirklī izskatījās tik daudzsološa, viņa tagad uztrauca, un jo vairāk viņš par to domāja, jo dīvaināka tā viņam likās.— Ja bija taisnība, ka viņa to vairs nemīlēja, no kurienes tad radās vara, kādu viņš bija ieguvis pār viņu?

Viņš nedrīkstēja tālāk domāt, bet viņa domas arvien kavējās pie viņas,

Visās šajās bēdās saimniecība bija viņa vienīgais mierinājums un izklaidēšanās veids. Viņš juta, ka tikai darbs un atkal darbs to spēja dziedēt, un darba viņam bija diezgan.

Oktobra mēnesis ir grūts darba laiks tajos apgabalos, kur stāda cukurbietes.

Jau biešu novākšana laukā prasa stingru uzraudzību: strādnieki, gribēdami ātrāk tikt galā, mēdz bietes izraut un tās sist vienu pret otru, lai zemes nobirtu.

Tas ir nepareizi, jo ar ievainojumu, kaut mazāko, mazinās biešu cukura vērtība.

Vēl grūtāka ir aizvešana līdz tuvākajai nodošanas vietai, jo tai jānotiek ļoti ātri.

Ko -šodien izrauj no zemes, notīra un sakrauj ratos, to otrā dienā agri ved uz Minsterbergu, sver un krauj vagonos.— Tas bija tāls un grūts ceļš. Bet visgrūtākais darbs, kas aizņēma arī visvairāk laika, bija biešu pārvešana pār upi.

Un Leons nekavējās uzņemties grūto pienākumu, kuru pat uzticamākie inspektori labprāt neuzņēmās: katru reizi braukt līdzi Par to ļaudis brīnījās un zobojās visā apriņķī; nebija pierasts, ka muižas īpašnieks sešos no rīta jau stāvētu pie svariem.

Tās bija jaukas un ari grūtas dienas.— Rītos — piecas minūtes pirms trim — naktssargs dauzīja pie loga.... Grūts brīdis — bet ko tas līdzēja? Trijos vajadzēja atvērt slēģi, lai modinātājs zinātu, ka saimnieks ceļas; viņam bija uzdots to ar aukstu ūdeni dzīt no gultas laukā, ja viņš trijos vēl nebūtu uzcēlies, Divdesmit minūtes vēlāk viņš jau sēdēja seglos.

Pili valdīja klusums, tikai Kristjānis,— kaut jau labi gados, viņš tomēr vēl arvien gribēja pats savu kungu apkalpot,— stāvēja durvis, lai savam kungam pasniegtu konjaku un novēlētu labu ritu.

Tad viņš ātri jāja laukā, kur ļaudis ar aizjūgtiem zirgiem viņu jau gaidīja. Vējlukturi, tumsā spīdinot, rādija viņam ceļu. īss labrīts, daudzbalsīgi saņemts, ātrs skatiens pār ratiem, p*ns lāstu piedevām, jo tā jau nu reiz parasts tajos Vācijas apgabalos, kur strādnieks tikai tad jūtas laimīgs, kad dzird uz sevi vērstus lāstus, tad visa lielā ratu rinda sāka ar briesmīgu troksni kustēties.

Pusstundu vēlāk braucēji pieturēja pie Vengernas plosta.— Plosts kustas — zirgi zviedz — saucieni un pavēles skan juku jukām.— Rati brauca ar lielu troksni pa slikto ceļu lejup uz plostu, kamēr plosta šķērskoks apturēja zirgus, kuri aiz bailēm virzījās sāņus un koda cits citam,

Uz plosta varēja uzbraukt desmit rati, citiem bija jāgaida, kamēr plosts brauca atpakaļ,

Leonu arvien pārņēma savādas bailes, kad plosts sāka kustēties. Gar krastmalu šurp un turp jādams, viņš tam lūkojās pakaļ.

Otrā pusē braucēji dalījās, jo būtu lieki izšķiests laiks, ja pirmā puse būtu gaidījusi otru.

Kad pēdējie rati bija pārcelti, Leons steidzās panākt pirmos un arī sasildīt sastingušos locekļus,

Gaismai austot, pirmie rati iebrauca Minsterbergā un sastājās pie lielajiem dzelzceļa svariem. Stunda pagāja skaitot un sverot, tad brauca atkal atpakaļ,— Un, kad pilī vecāmāte bērnus aicināja uz kafiju, tad ari Leons ienāca, dažreiz noputējis, dažreiz salijis, suņu reju pavadīts un piešiem skanot, un, labu ritu novēlējis, iesvieda cepuri kaktā.

Tagad tikai sākās viņa dienas darbi, un, kad viņš vakaros iegāja savā guļamistabā, viņš noguris aUrita krēslā. Bieži viņam trūka spēka noģērbties, un divas reizes naktssarga kārts klauvējiens viņu pārsteidza pie galda sēdot,

Ulenfeldu apmeklēt nebija vaļas, un Leons priecājās, ka viņam bija iemesls neiet turp,

Tomēr viņš nosodīja sevi par to, ka bēga no Felicitas, Viņa varēja prasīt, lai viņš pilda savu vārdu. Viņš pats ari gribēja ar

viņu runāt, Ulriham nedzirdot. Viņš gaidīja laimīgu gadījumu — tagad viņš vairs nepārrēķinājās, Ar pukstošu sirdi viņš skaitīja tās stundas, kad zināja, ka Ulriha nav mājās, un — tomēr palika,

Taču, kādu vakaru, kad lauksaimnieku biedrības valde noturēja Minsterbergā savu kārtējo ikmēneša sapulci, Leons nevarēja ilgāk nociesties un jāja uz Ūlenfeldu.

Bija jau tumšs, kad viņš sasniedza otru krastu. Pūta auksts vējš. Viņam sala.

Priekšnamā viņš satika veco Minnu, kas viņam senāk slepeni nesa mīlestības vēstules.

Viņa tam stāstīja, ka kundze neesot īsti vesela, kundzei esot sirds krampji, bet viņu kundze tomēr pieņemšot.

Vecenes pļāpāšana un smaidi bija riebīgi, bet vēl ‘"iebīgāk bija tas, ka Leons viņai atbildēja.

Bet ar veceni bija jārunā laipni, jo viņa bija līdzzinātāja.

Drebēdams — viņš nezināja, aiz aukstuma vai uzbudinājuma — viņš skraidīja apkārt,

Pagāja labs laiks, kamēr vecene atnāca.

Kundze guļot, bet viņa lūdzot drusku uzgaidīt. Viņa drīz apģērbšoties — tik tuvu draugu pieņemot jau nevajagot diezin cik rūpīgi ģērbties...

Leons sakoda zobus. Ja viņai būtu paticis izteikties vēl drusku skaidrāk, ari ar to viņam vajadzētu samierināties.

Licitas vissvētākā vietā dega divas ar sarkanu plīvuru aizklātas lampas. Uz dīvāna gulēja segas un spilveni juku jukām; it kā kāds patlaban būtu no tiem izcēlies.

Nosviestā grāmata gulēja uz grīdsegas.

Viņš to pacēla. Uzraksts skanēja: «Zelta ceļš uz labu. Kādas grēcinieces piedzīvojumi,»

Uz labu laimi viņš sāka to lasīt.— Viņa palikusi nopietna,— viņš sevī noteica un lēnām nolika grāmatu.

Jā, viņa domāja nopietni. Viņai ienākot, viņš pamanīja zilos riņķus zem acīm un viņas lūpu zaļgani bālo krāsu.

Un tomēr viņa izskatījās šodien skaistāka nekā jebkad, Viņa bija ģērbusies zilā ar dzeltenām bārkstīm greznotā ka'imira vilnas kleitā. Sprogainie mati bija pakausī sasieti mezglā un aptīti ar zeltītu saiti.— Leons atminējās, ka bija tādu galvu redzējis kādā gleznu galerijā.

— Tu neesi vesela?— viņš teica, tai roku sniegdams.

— Es? Kas tev to teica?— viņa smaidīdama atbildēja un apsēdās.

— Minna.

Atbildes vietā viņa pacēla acis, tad viņa izstiepa roku pēc spilvena, pret ko atbalstīt galvu.

Viņa atkal bija salaistījusies ar smaržūdeni; smarža bija ļoti stipra.

Leons juta, ka viņu pārņem nogurums, kāds pārņēma ikreiz, tiklīdz viņš ieelpoja gaisu viņas tuvumā. Vispirms spiedējs iemetās deniņos, tad pārgāja uz pieri un no turienes pārņēma visu galvu, it kā tā būtu dzelzīs iežņaugta.

Felicita atspieda galvu rokā un palika nekustēdamās sēžot.

— Mans Dievs — kas tev kais?— viņš vaicāja.

Viņa mazliet pacēla gaivu un pasmaidīja.

— Kas man kaiš? Es vēlētos, kaut nebūtu dzimusi; vairāk nekas.

— Jauka vēlēšanās"— viņš mazliet ironiski atbildēja.

— Labākā, kāda kritušam cilvēkam var būt.

— Licij, kādēļ tu tā izturies pret sevi?

— Tādēļ, ka es mācos nožēlot.

Viņš gribēja pretoties šiem vārdiem, bet viņam trūka spēka.— Dzīve, kādu viņš tagad divus mēnešus dzīvoja, ari nebija nekas cits, kā veltīga cīnīšanās ar pašapsūdzību un nožēlām.

Viņi klusēdams piecēlās un nedrošiem soļiem staigāja pa istabu, Tad viņš piegāja pie viņas un atspiedās pret krēsla atzveltni.

Viņa klusi paskatījās Leonam acīs, tad nopūzdamās piespieda savu seju pie viņa rokas.

Viņš gribēja atrauties, bet nedrīkstēja, jo negribēja viņai rādīt, ka viņš šo pieskārienu šķiet divdomīgāku nekā viņa.

— Leon, es ciešu neizsakāmas mokasl— viņa čukstēja.

Viņi; lēni atvilka roku un apsēdās viņai iepretī.

— Tad laime, ko tu Uiriham sagādā, ir tikai māns?— viņš jautāja.

— Vai tu gribi no manis, lai tā būtu patiesība?— viņa atkal vaicāja.

— Es to negribu... Es... es...— Viņš nevarēja tālāk runāt.— Viņa domas bija sajukušas. Viņš tikai zināja, ka viņas jautājums to šoreiz neuztrauca, kā tam pēc taisnības vajadzēja notikt.

— Solījumu, ko tev devu, es esmu godīgi izpildījusi...— viņa turpināja.— Es cenšos būt viņa cienīga... Viņa laulātā draudzene, kas viņam neko neliedz... Nožēlas, ko esmu uzņēmusies, ir briesmīgas. Es ciešu mokas, kādas neviens vīrietis nevar saprast.

— Vai tu domā, ka man iet labāk?— viņš atbildēja.

— Ak — tu! Ko tu gribi?

Viņš vairs nevarēja valdīties.

— Es?.. Sieva, ko tu zini par manām ciešanām?— Es domāju... es nomokos,., es esmu vienās bailēs... Man liekas, ka es būtu no galvas līdz kājām asinīm un kauna traipiem notraipīts... Es vairs neiedrošinos nevienam godīgam cilvēkam acīs skatīties... Man liekas, ka katrs rādītu uz mani ar pirkstu... Pasaule man ir gatavā elle... Ja tas tā vēl turpināsies, es palikšu traks... Vai ar to vēl nepietiek?

Viņa to ziņkārīgi vēroja,— Viņas skatienā varēja jaust prieku: sen viņš nebija tai savu būtību tā atklājis.

— Vai es tev varu ko palīdzēt?— viņa čukstēja, rokas saņēmusi.

Viņš skaļi iesmējās.

— Ai, Leon!

— Lai paliek!— viņš atbildēja.— Katra palīdzība no tavas puses būtu jauns noziegums... Un kā tu varētu man palīdzēt... Man tikai viens var līdzēt; tas ir Ulrihs...

— Dieva dēļ!— viņa iesaucās.— Tu taču negribēsi?..

— Neuztraucies,— viņš atbildēja,— es zinu, kas man jādara. Mēs abi nesīsim važas, ar kurām mēs kopā sakalti. Tas pats par sevi saprotams.

Iestājās klusums. Tad Felicita drebošā balsī vaicaja:

— Vai tu vari Dievu lūgt, Leon?

Viņš izbijies paskatījās viņā.

— Kādēļ tu to jautā?

— Atbildi man! Vai tu vari?

— Es?.. Ko tu īsti gribi?.. Nē!

— Laikam esi bezdievīgs?— viņa izbijusies iesaucās.

Viņš klakšķināja ar mēli.

— Lai lūgtu Dievu, jābūt tīrai sirdij... Bet es... es lienu savam Dievam garām tāpat, kā mans suns Leons man, ja tas izdarījis kādu nedarbu.

— Tev vajadzētu pamēģināt,— viņa sacīja, seju dievbijīgā vaibstā savilkusi.— Es šajā ziņā pēdējā laikā esmu piedzīvojusi brīnumu. Es uzticu savas ilgas Pestītāja žēlastībai un —

— Kādas ilgas?— viņš jautāja.

Viņa muisi pasmaidīja.

— Nē, tiešām,— viņa atkārtoja,— tev vajadzētu lūgt Dievu.

— Hm!

— Varbūt Dievs dod mums šo pārbaudījumu, lai velak musu uzticība mirdzētu vel spožāk. Varbūt, ka tas pieder pie mūsu pestīšanas.

Viņš satrūkās.

— Saki man,..— viņš to pārtrauca»— vai tu nebiji pie Brenkenberga?

— Dieva dēļ nerunā par to,— viņa iesaucās,— no tā man bail!

— Vai pie Johannas?

— Nē,— viņa nosarkusi atbildēja.— Johanna... vai zini... Johanna bija pie manis.

— Ahā!

— Ai, neesi tik ļauns! Es svētīju to stundu, kas mūs tuvināja, jo viņa man parādīja ceļu uz Pestītāju.

— Cik reizes viņa bija te?

— Trīs reizes.

— Un tu viņai padevies?

Viņa smaidīdama kratīja galvu.— Padoties es varētu tikai vienam,— viņa teica.— Vēl jau ir kaut kas slēpjams... Bet viņa man darīja ļoti daudz laba,

Viņš domīgi skatījās uz zemi.

Viņa pacēlās un tuvojās viņa sēdeklim.

— Vai zini, Leon,— viņa sacīja,— būtu ļoti jauki, ja mēs kopā lūgtu Dievu.

— Kā tā?

Viņa apjuka.

— Es domāju, ja mēs savas bēdas kopēji--

— Vai tu domā, ka tas ko līdzētu?

Viņa nopūtās.— Ta$ būtu ļoti jauki,— viņa čukstēja.

— Vai mēs lai* abi metamies te uz grīdsegas ceļos?— viņš vaicāja.

Viņa pasmaidīja un nosarka vēl vairāk.— Tu esi bezdievis,— viņa apsēzdamās teica,— tu zobojies par vissvētāko.

— Nebēdājies,— Man zobošanās prieks jau sen pagājis.

— Tad vismaz lūdz par mani Dievu — kā es lūdzu par tevi.

— Tu lūdz par mani —?

Viņa kaunīgi palocīja galvu un lūkojās zemē.— Tas ir labākais, ko es varu darīt,— viņa čukstēja.

Atkal iestājās klusums.

Abi saskatījās, Abus pārņēma līdzcietība,— Šajā acumirklī vairs nespieda tās važas, par kurām Leons runāja.

Abu domas aizklīda pagātnē.

— Mēs bijām pārāk laimīgi,— Felicita teica,— tādēļ mums tagad jācieš.

Viņš neatbildēja. Viņš bija nepateicīgāks par baudīto laimi nekā viņa.

Viņa kļuva neuzticīga.— Vai tu varbūt nebiji laimīgs?— viņa vaicāja.

Viņš palocīja divas trīs reizes galvu, atmiņās nogrimis.

Rokas pie pieres piespiedusi, viņa nekustīgi lūkojās viņam sejā...— Kāpēc tam vajadzēja tā notikt,— viņa čukstēja.— Kāpēc mēs nevarējām būt stipri un turēties pretim kārdinājumam?

— Kādēļ?.. Tādēļ, ka mēs bijām jauni, muļķi un neprašas, kas neparedzēja galu... Es domāju diezin kādu varonību padarījis, nenesdams melus Rādena mājā... Es sevi turēju par lielu varoni un būtu varējis visai pasaulei kliegt;— Redzat, kāds es varonis! Es mīlēju dāmu, precētu sievu!

— Bet sākumā taču tā nebija?— viņa vaicāja.

— Kā — sākumā?

— Kad tu... tikko... zināji, ka es tevi mīlu.

— Kad — ak, tu domā to nakti, augusta mēnesi?

— Vai tu vēl to atceries?—viņa jautāja, pie viņa noliekdamās.

— Kā to lai aizmirstu?— viņš atbildēja, pieri saraukdams un smaidīdams reizē.— Tur jau pietiek visam mūžam ko ciest

— Un — kad — tu toreiz — jāji mājās, ko tu domāji?

— Es?— Ak Dievs!— Es jau nevarēju daudz domāt. Es biju kā apreibis... Es domāju, ka katru acumirkli izkritīšu no segliem... Manas rokas vairs nejuta pavadu... kājas arvien izslīdēja no kāpšļiem... Un beidzot es pieturēju zirgu«. Tu zini, tas bija brūns zirgs, ar kuru es toreiz jāju,— baltām kājām... Pulkstenis bija divi naktī... un ļoti karsts... Šaura rita gaismas svītra bija redzama pie debesīm.— Un visapkārt čirkstēja sienāži...— Viņš apklusa.

— Stāsti — stāsti!— viņa sauca mirdzošām acīm.

Acumirkli viņš kavējās, tad turpināja:

— Es piesēju bēri pie vītola un nometos zālē... Smējos un, liekas, arī raudāju... un arvien jautāju sev: Vai tas var būt?.. Vai tu tiešam to esi piedzīvojis?» Vai ir tādi brīži dzīvē?.» Tā es gulēju, kamēr palika gaišs... Bēris krimta vītolu... visapkārt bija tikko pļauts siens... tas smaržoja un smaržoja... Smarža reibināja man prātus.

Viņa klusi iekliedzās. Viņa bija atliekusi galvu pār krēsla atzveltni... Kakla dzīslas uzpampa... viņas krūtis smagi cilājās... abas rokas pie sirds piespiedusi, viņa cīnījās pēc elpas.

— Kas tev kaiš?— viņš vaicāja, baidīdamies, ka neatkārtotos nupat minētais skats.

— Nekas — nekas... muļķīgā sirds... Vairāk nekas!

— Vai es tev varu ko atnest?

— Es pateicos... Paliek... atkal... labāk.

Viņa piecēlās un, gribēdama to mierināt, ar smaidu uz lūpām paskatījās viņā.

Tad viņa runāja kā sapnī:

— Un es... kad tu biji projām... es piegāju pie loga... klausījos tavus soļus, kā tu pa dārzu staigāji... dzirdēju tavu Tirgu zviedzam — tas laikam redzēja tevi... tad vē! klusa »akavu dima... tad palika klusu.... gluži klusu.«,

— Vai sirdsapziņa tevi nemocīja?— viņ* jautāja.

Viņa smiedamās purināja galvu; mata sprogas un sprodziņas viļņoja ap viņas kaklu un vaigiem. Tad, atcerēdamās, cik nopietns Šis jautājums, viņa abām rokām saķēra galvu.

— Toreiz man nebija ne jausmas, kas ir sirdsapziņa,— vj;a teica dobjā balsi.— Toreiz es vēl gavilēdama padevos grēcigai laimei, neapdomādama, pie kāda bezdibeņa es stāvu... Toreiz es sajūsotā un laims noplēsu sev kleitu no pleciem.

Izbijusies viņa apklusa.. Viņas pirksti, kas taustījās gar kaklu, bija atrāvuSi apģērba bārkstis.

Viņa smaidīdama aplūkoja noplēstos gabaliņus, k3s nokarājās lejup. Tad viņa sāka smieties.

— Tas tāpēc, ka tās ir īsta«; Brabantes bārkstis

Viņa .sasēja abus galus kopā.

— Vai tā ir labi?— viņa vaicāja.

Viņš palocīja galvu, kamēr viņa acis kavējās pie viņas baltā kakla.

Dziļš klusums. Viņa nosarkušiem vaigiem aplūkoja .savu rītakurpju purngalus, viņš skatījās griestos, bārdu košļādams.

Eļļa lampās sīca. Gar logiem Šalca lēns vējš. Pulkstenis vienmuļi skaitīja sekundes.

Leons juta sevī bezspēcīgas dusmas. Viņš gribēja kustēties, bet nespēja — Beidzot viņš saņēmās, lai atgūtu drosmi un vīriSķību.

— Kāpēc mēs rakņājamies pagātnē?— viņš celdamies vaicāja — Tas taču mums vairs nekā nevar līdzēt

— Tas mums palīdz aizmirst tagadnes bēdas,— viņa »{bildēja.— Vai tas nav diezgan daudz?

Viņš nepretojās un grasījās iet Atvadoties viņš pēkšņi sapīka, sagrāba viņu aiz rokas, stipri kratīja to un iečukstēja viņai ausī:

— Tev taisnība— Lūgsim Dievu?—

VII

Ziemas sākumā mācītāja muižā viss bija pa vecam. Kandidātam nebija izdevies sadabūt naudu studiju turpināšanai. Tādēļ viņš sagatavojās ziemas semestri godīgi un mierīgi pavadīt vecāku mājās.

Viņš epņēmās brīvajā laikā galīgi nolemt par savu nākotni un rakstīt kādu darbu, kas viņu paceltu visaugstākajā slavas pakāpē.— Rakstam vajadzētu būt zinātniska satura un, ja vien būtu iespējams, jāpauž jaunākās idejas.

Arī valsts dienestā viņš varēja iestāties, Vajadzēja tikai nesēsties un sarakstīt pāris rakstus par divkaujas .jautājumu — īsi sakot, par tādām lietām, par kādām viņam cik necik bija jausma; tad viņu droši vien ievēlētu valsts saeimā; un, ja ministrija tad vēl nedotu vietu, viņš stātos opoācijā, Vienīgais mierinājums šajā domu jueekE bija mīlestība* Kurts bija iemīlējies, un izredzētā mīlēja viņu.

To viņš dabūja zināt ar vēstulīti zeltītām malām, aizrisģslsču ar rožu pumpuru» kuru kādu dienu maiu muižas zosu gans viņam bija nodevis. Vēstulītei bija šāds saturs:

«Mīļais kandidāta kungs?

Dzeja par smaidošām zvaigznēm, kuru Jūs man dāvinājāt, ir ļoti skaista, Diemžēl, brālis man to atņēma, pirms es to biju izlasījusi, Un es Jums saku, no mana brāļa sargāties, jo viņš ir ļoti pikts uz jums. Un es bīstos, ka viņš Jūs neizaicina uz divkauju, Ak, tā būtu mana nāve, jo tas būtu briesmīgi. Tāpēc es Jūs lūdzu, nesūtiet man vairs dzejas, lai viņas ari būtu nezin cik jaukas, bet, ja Jūs tomēr gribat man tās sūtīt, tad, lūdzami, nesūtiet uz Halevicu,— Ceļa malā starp Halevicu un Vengemu ir dali akmeņi, apzīmēti skaitļiem. Akmenim, kuru es domāju, uzrakstīts 2, 4 Aproeiet dzejoli aiz šī akmens un par zīmi, ka Jūs esat aprakuši, iespraudiet krustiski divus zariņus akmens priekšā. Tad es, garām iedama, zināšu. Lūdzu Jūs, šo noslēpumu ņemat līdzi kapā, jo mani ļoti stingri uzmana. Pat Herta arvien vēro, ko es daru. Ai, tas ir briesmīgi! Jūs sveicina augstciembā

Jūsu padevīgā

E, S.

P„ S, Līdzu, labi int»

No šīs dienas sākot, starp Ellu un kandidātu nodibinājās dzīva sarakstīšanās, pen dzejā, gan prozā; tā kļuva arvien sirsnīgāka.

Kurta pašapziņa ar to ļoti cēlās,

Osvalds Steims tagad vairs nebija pārāks par viņu. Kad Melita — vai labāk: Felicita — vēl arvien dusmojās, tad taču viņam vēl palika mazais krupis — tā taču viņu sauca?— kas tik neprātīgi skrēja Osvaldam pakaļ un kas šai gadījumā klausa uz vārdu «Ella»,

Viņas vēstules bija diezgan labs laika kavēklis. Vēstulēs mainījās dzejoļi no dzejoļu krājumiem ar aprakstiem par sirds izbailēm» «Miršu birztalas», «lakstīgalu dziesmas» un augstākas sfēras tur bija tikpat bieži sastopamas kā sirds mokas, pašslep-kavība un izmisums. Divreiz viņa to jau bija lūgusi, lai beidzot vēstuļu rakstīSanu, lai dodot viņai brīvību un tamlīdzīgi, bet tomēr aiz akmens vēl arvien varēja atrast jaunas vēstis.

Kurtam bija diezgan darba, viņu mierinot; lai taču viņa paciešoties un gaidot labākus laikus, kad viņi būšot vienoti.

Nopietni viņš par to nemaz nedomāja. Ka rupjais lauku muižnieks viņam savu tikko uzziedējušo māsu labprāt nedos, bija pats par sevi saprotams, un bez cerības mīlēt neklājās vīram ar tādu talantu un tādu nākotni kā viņam Bija jau arī bez tam diezgan grūtību,

Tēvs, kam kaut kas bija iečukstēts ausī, sāka dēlu uzlūkot greizām acīm, un piezīmes par «puķēm laukā» un «neizstreb-jamo bļodu» atkārtojās arvien biežāk.

Kādā dienā oktobra mēneša vidū notika katastrofa,

Kurtu, kas līdz vienpadsmitiem bija gulējis un īsi pirms pusdienas ēda mazu azaidu, kas sastāvēja no šķiņķa, žāvēta zuša, auksta teļa cepeša, aukstiem kartupeļiem, aukstām ceptām olām un citām labām lietām,— pēkšņi iztraucēja vecais, kas, roku uz dakšiņām uzlicis, viņam vaicāja, vai viņš visu mūžu uzskatīšot par savu pienākumu mājās visas ēdamlietas apēst.

Kurts izlikās apvainots,— Cilvēkam jādzīvo,— viņš atbildēja,— jeb vai tu gribi ai to teikt — —?

— Nāc līdzi darbistabā,— vecais pārtrauca.

— Lūdzu,— Kurts teica, muti slaucīdams,— tu esi mans tēvs, Tu vari pavēlēt.

Viņš pamāja ar roku par zīmi, ka labprāt ļauj tēvam iet pirmajam.

— Tagad mēs reiz izrunāsimies skaidri, manu dēliņ,— vecais iesāka, savā saplīsušajā atzveltnī atsēzdamies.— Tu esi nekrietnākais palaidnis, kādu es savā mūžā esmu redzējis... Tu dzer un dzīvo kā vērsis pa pļavu.. Un pie tam tu esi lepns kā karogs kārts galā. , Tas ir ļoti jauki, un tu man sevišķi labi patīc... Bet vai tu domā, ka varēsi arī turpmāk tā apkārt vazāties?

Kurts ar pūlēm valdīja satraukumu.

— Es tevi nesaprotu, tēvs,— viņš teica.— Kā tu to vari saukt par vazāšanos? Tādi augšanas un atpūtas laiki cilvēkam tikpat vajadzīgi, kā sējai ziemas dusa, Kamēr ārēji slinkoju, es attīstu savu individualitāti, es ļauju savai personībai, tā sakot, papildināties,— Tas ir vairāk vērts, nekā tava grāmatu gudrība,

— Pareizi, mans dēls,— vecais atbildēja,— tikai neļaujies iebaidīties» Tikai nekaunīgam būt, cits viss nāks pats no sevis, Bet es tev teikšu: pasaule ir liela. Audzini savu individualitāti kaut kur citur, meklē citur vietu, kur tu varētu slapjumu aiz

ausīm izžāvēt

— Ar lielāko prieku, tēv?— Kurts atbildēja,— tiklīdz man būs vajadzīgā sīknauda,

— Ja tu nebūtu tūlīt notriecis savu algu, ko pirms diviem mēnešiem dabūji no barona Klecinga, tad tev tagad būtu pussemestri no kā dzīvot Tu zini, no manis tu nevari gaidīt ne grasi. Lūko dabūt naudu, kur vari, bet pēc astoņām dienām tev jāaiziet

— Labi,— Kurts pieceldamies mierīgi atbildēja,— mans lēmums ir gatavs: es nonīkšu uz lielceļa» Cik žēl, ka tieši tagad, kad mana daba no jauna saņemas, kad es sajūtu sevī jaunu, neaptveramu enerģiju.».; labi..nerunāsim vairs par to. Tēva mājas aizslēdz man savas durvis — un pamatoti, Tava pacietība bijusi neizmērojama, tēv... Es tev pateicos... Es tūlīt mēģināšu sev sagādāt cik necik naudas Dzīvo vesels!

Un viņš aizgāja.

Vecais, galvu kratīdams, noskatījās viņam pakaļ,— Kas par zēnu!— viņš izbrīnījies murmināja.— Tāds es ari biju,

Pilns rūgtuma, Kurts gāja uz savu bēniņu istabiņu un tur likās vispirms gultā, lai pārdomātu savu stāvokli un ari sagaidītu pusdienas.

Pusdienās bija cepts šķiņķis ar virtuļiem, ēdiens, kādu nevienā universitātes pilsētā neprata tik labi gatavot kā tēva mājās,— Žēl tikai, ka šķiņķis drīz beidzās un ka tēvs teica, drīzumā būšot viens ēdājs mazāk!

Pēc tam, nedaudz pagulējis, viņš devās ceļā uz apkārtējām muižām pēc vajadzīgās naudas.

— Cik nejauki!— viņš domāja.— Muļķīgu naudas rūpju dēļ man jāatsakās no saviem sapņiem!

Pa slapjo ceļu iedams, viņš pārliecinājās, ka pesimisms ir vienīgi pareizais dzīves uzskats.

Viņš apņēmās savus uzskatus izpaust kādā lielā sacerējumā, «Čailda Herolda» vai arī «Neapzināmā filozofijas» veidā.

Vējš ātri dzina mākoņus, vārnas ķērkdamas skraidīja ap mēslu gubām, Viss bija tikpat drūms kā viņa dvēsele,

Šīs dienas panākumi bija desmit mārku gabals, kuru kāds jaunatnācējs inspektors Elerntālē viņam bija aizdevis, Zolā romāns, kuru viņš aizņēmās, un krietnas paģiras,

Otrai dienai nebija labāki panākumi, un trešā dienā viņš pārliecinājās, ka savu kredītu pilnīgi zaudējis desmit jūdžu apkārtnē.

Te viņu tā pārņēma izmisums, ka viņš apņēmās darīt galu 1 savai dzīvībai.

Tajā pašā dienā viņš saņēma vēstulīti zeltītām malām, kas {oti | līdzinājās Ellas vēstulēm, tikai rožu pumpura trūka.

Paraksts bija: Herta Prahvica.

— Vai arī viņa —?— viņš domāja neizsakāmā sajūsmā,

Herta vēlējās ar viņu runāt kādā steidzamā lietā minūtes

desmit un par satikšanās vietu noteica kapsētu Vengemā, sešos 4 vakarā.

— Šīs steidzamās lietas man ir pazīstamas,— viņš domāja un smiedamies grieza Ūsiņas.— Lai nu kā, bet, ko komteses ielūdza uz satikšanos, tam jau tik slikti vēl nevarēja klāties.

Lai maldinātu uzraudzītājus, viņš izgāja uz vakara pusi pastaigāties un mēģināja nepamanīts pārnākt atpakaļ, jo kapsēta bija nedaudz so]us no mācītāja muižas.

Kad viņš, pulkstenim seši sitot, nogāja gar baznīcas galu, viņš vakara krēslā redzēja Hertu sēžam uz kāda kapu akmens.

Viņa sirds strauji pukstēja; cepuri rokā turēdams, viņš tai tuvojās.— Cik man jābūt apburošam,— viņš domāja,— ja pat šī augstprātīgā muižniece man padodas.

Herta piecēlās. Viņa bija apvilkusi savu veco pelēko lietus mēteli un uzlikusi kapuci galvā.

Viņa bija ļoti uzbudināta, ar rokām cieši turējās pie kapa 1 sētas treliņiem, un viņas acis mirdzēja tumsā.

— Kandidāta kungs, jums šis solis droši vien liksies dī- , vains,— viņa teica, un balss viņai drebēja.

— O, it nebūt nē!— viņš paklanīdamies atbildēja. ]

— Vispār,— viņa turpināja,— jaunas meitenes, tādas kā es, ļ nesaietas ar cilvēkiem —

Viņa apstājis. Viņas balss viņam lika sarauties. Viņam likās, ] ka viņa gribētu teikt: «Ar cilvēkiem no jūsu kārtas».

— Nu pagaidi,— viņš domāja,— gan es tevi pārspēšu.

— Bet tās muļķības, uz kurām jūs pavedināt manu māsīcu, ] spiež mani ar jums reiz nopietni runāt,— viņa turpināja.

Kurtu kratīja drebuļi. Tagad viņš visu saprata: Ella bija izpļāpājusi noslēpumu, un Herta vai nu aiz greizsirdības, vai nē, ļ mēģināja likt viņam šķēršļus ceļā.

— Piedodiet, komtese!— viņš teica, roku paceldams.— Tās ] ir intīmas lietas. Es nezinu, cik tālu un kādiem līdzekļiem jūs esat tikusi par savas māsīcas jaunkundzes līdzzinātāju, bet es ļ neuzdrošinos domāt, ka es arī ar jums drīkstētu runāt par tik 1 intīmām lietām, un tādēļ jūs atļausiet — —

Viņš pacēla cepuri, it kā gribētu pabeigt sarunu.

— Klausieties, kandidāta kungs,— Herta sacīja, un viņas acis mirdzēja dusmās,— ja jūs tā sāciet, tad jums neies labi,

— Jūs runājat mīklās,— viņš smaidīdams teica.

— Es runāšu tik skaidri, ka jums būs prieks klausīties,— Herta teica — Es atnācu šurpu — slepeni un ar lielām briesmām —, un jūs mani gribat atstāt, kā muļķ niika?— To ūs otrreiz nemēģiniet.

Viņš lūdza piedošanu un gaidīja, kas notiks.

— Ko jūs īsti gribat no manas māsīcas?— Herta vaicāja, viņu no galvas līdz kājām uzlūkodama.

— Es mīlu Ellas jaunkundzi!— viņš atbildēja,— un sadragāšu visu, kas šai mīlestībai stāsies ceļā...

— Kandidāta kungs, lūdzu neesiet tik nekaunīgs,— Herta atbildēja.— Tam taču neviens netic.

— 6, gan jūs vēl mācīsieties man ticēt,— viņš atbildēja.

— Kad divas sirdis mīl, kas gan iedrošināsies tās šķirt?

Herta paraustīja plecus.

— Ella jūs nemaz nemīl, kandidāta kungs,— viņa teica,

— Nu, man gan būtu pierādījumi, ka ir gluži otrādi,— viņš paklanīdamies atbildēja.

— Ak tā, jūs domājat tās muļķīgās vēstules?— Herta jautāja.— Kaut viņa nebūtu to iesākusi tik slepeni, tad es jums būtu jau sen pateikusi patiesību. Bet vakar viņa atnāca, knta man raudādama ap kaklu un lūdzās: «Glāb mani, giāb mani!» Un es viņu glābšu, kandidāta kungs, kaut tas maksātu man dzīvību.

— Jā, no kā tad, ja drīkstu zināt, komtese?

— No jums, kandidāta kungs! Jo viņa jūs lūgusi vairākas reizes —«liec mani mierā — man bail no tevis,..». Bet jūs turpināt viņai rakstīt trakas vēstules un arī peršas sūtīt Un tās peršas nemaz nav jūsu. Tā, tās nu ir manas domas, kandidāta kungs.

Kurts kodīja ūsas.. Viņam draudēja divējāda izgāšanās, Bet tik viegli viņš negribēja padoties.

— Mana labā izglītība man liedz dāmai atbildēt tā, kā jūs ar mani runājat,— viņš teica.— Bet atjaujiet man vienu jautājumu: ja jūsu māsīcas jaunkundze atrada mani tik nicināmu un manas vēstules tik «trakas», kādēļ viņa mani uzaicināja sarakstīties un kādēļ viņa man vēl līdz šai dienai atbild?

Herta kodīja lūpas, Ellas muļķības nebija vis tik viegli aizstāvamas.

Iestājās klusums,— Vējš šņāca koku galotnēs. Smalks lietus nolija ar katru vēja pūtienu. Kapu treliņi čīkstēja. Likās, ka

«

Selentlnu senči izteiktu protestu pret jaunākās atvases nepieklājīgo izturēšanos.

Herta šķita pati sev mu{ķīga un aušīga meitene. Vislabāk viņa būtu šim jaunskungam, kas visādi nopūlējās izlikties par īstu kavalieri, situsi ar savu jājamo pātagu, bet tā nebija pie rokas, un bija arī jāšaubās, vai tas ko līdzētu.

— Jūs man neatbildat?— Kurts Brenkenbergs triumfējoši jautāja.— Nu, tad es domāšu, kā man pašam patiks.

— Ak, kandidāta kungs,— Herta teica un nicīgi paraustīja plecus,— ja jūs domājat, ka es ar jums sākšu strīdēties... Ellai nav tie piedzīvojumi, kādi man. Ella ir vēl muļķe meitene, un, viņas muļķību izmantojot, jūs rīkojāties nepareizi. Viņa domāja, ka jums ir jāatbild, ka viņa ir jūsu varā. Tas ir viss. Un tagad es jums teikšu; ja jūs vēlreiz iedrošināsieties viņai tuvoties, parkā dziesmas dziedāt vai tamlīdzīgi, tad es visu pateikšu viņas brālim... Un tas jums gan izskaidros, kas darāms, kas ne.— Ar labu vakaru, kandidāta kungs.

Viņa pagāja tam garām. Kritušās lapas nočaukstēja, tad viss palika klusu.

Kurts ilgi noskatījās viņai pakaļ, kamēr viņa nozuda aiz kapsētas vaļņa.

— Tā ir suņa dzīve!— viņš teica.— Beidzot tu domā, ka nu esi ko ieguvis savai sirdij,— un galu galā atkal nav nekā.

Viņš apsēdās uz kapa malas un nogrima domās. Vējš kauca ap viņu un dzenāja nobirušās lapas.

Viņš domāja par slavu, varoņa nāvi, mīlestības neprātu un visu pasaulīgu lietu iznīcību.

— Kad cilvēkam nav naudas, tad viņš jau pa pusei miris,— viņš skumji noteica un piecēlās; tuvojās vakariņu laiks.

VIII

Kādā pēcpusdienā Ulrihs atjāja uz Halevicu un paziņoja, ka ap novembra vidu tiekot sasaukta valsts saeima.

Leons izbijās, jo tas nozīmēja, ka pēc desmit dienām viņi ar Felicitu paliks vieni.

Viņam gribējās satvert Ulriha rokas un kliegt viņam ausī: «Ja tev mūsu dzīvība mīļa, tad paliec mājās?»

Un Sis jūtas viņu neatsiāja, kamēr kādas dienas vēlāk draugs izteica šādu dīvainu priekšlikumu:

— Félicita mani lūdza, iai es parunājot ar tevi par kādu vēlēšanos, kuru viņa jau sen lolojot savā sirdī,— viņš smaidīdams iesāka. — Un viņai piekrīt arī tava māsa Johanna.

Abas grib, lai mūsu ģimenes dienu pirms manas aizceļošanas kopīgi ietu pie dievgalda.

Leonu pēkšņi pārņēma prieks. Viņam likās, it kā no mākoņiem viņam pretim stieptos roka, pie kuras varētu pieķerties,

— Un ko tu domā, Ulij?— viņš vaicāja, prieku slēpdams,

— Es no savas puses meklēju un cienu katras jūtas, kas mani paceļ pār ikdienu,— draugs atbildēja,— Ja manas plaušas būtu kārtībā, es kāptu kalnos, lai varētu tālāk redzēt. Tādu pārskatu par to, kas noticis un vēl notiks, dod īstas dievgalda jātas. Man šoziem paredzamas grūtas lietas — es esmu viens pats mūsu frakcijā un man jāpretojas draugu nodomiem —, tādēj ir labi, ka es, pirms kāpju Golgātā, pārbaudu sevi, vai es to drīkstu,

— Cik augstu viņš stāv pār mani,— Leons domāja.— Viņš dzīvo savā ideju pasaulē, un viņam nav ne jausmas, ka citi var vārtīties ari dubļos,

Vēl tikai bija jānolemj, uz kuru baznīcu iet.

Par to nebija ko šaubīties, ka Felicita negribēs nekādā ziņā reizē ar viņu stāties Brenkenberga priekšā; arī Leons to nebūtu darījis. Bailes no līdzzinātāja draudošām piezīmēm būtu izjaukušas viņam visas dievbijīgās jūtas. Ari uz kaimiņu baznīcu, pie kuras piederēja Uienfelda, nevarēja iet, jo ar to viņš briesmīgi aizkaitinātu veco Brenkenbergu.

Tādēļ viņi vienojās braukt uz Minsterbergu pie superinten-danta, kura laipnību un dievbijību cienīja visā apkārtnē.

Viss cits nokārtojās pats no sevis.

Māte apsolījās paziņot Johannai, un meitenēm neviens nekā nejautāja.

Kad Leons nākošajā vakarā iegāja Olenfeldas pilī, tumšā koridorā viņu satvēra sievietes rokas un kāda balss sirsnīgi

čukstēja:

— Es tev pateicos,— Es tev pateicos,

Viņš satrūkās — kāda ēna aizsteidzās krēslā, koridora galā aizvērās stikla durvis,

Apjucis, samulsis, kā sapņodams, viņš taustījās tālāk līdz Ulriha darbistabai.

Karstie pateicības vārdi viņam vēl skanēja ausīs.

Nedēļa pagāja baigā nepacietībā.

Sestdienas rītā bija jābrauc uz grēksūdzes dievkalpojumu.

Johanna ieradās pilī, lai pievienotos ģimenei.

Viņas pētošajā skatienā Leons pamanīja neuzticību, Stundām panest šo skatienu nebija iespējams, tāpēc viņš lika sev iejūgt mazos medību ratus,

Herta, kas, cepurē un mētelī ģērbusies, sēdēja pie loga, to dzirdot, lūkojās laukā, un johanna nicinoši pasmaidīja.

Kariete ar dāmām aizbrauca. Leons tai sekoja stunda"

ceturksni vēlāk,

Gumijas lietusmētelī ietinies, platmali galvā un izdzisušu cigāru zobos, viņš brauca pa dubļaino ceļu,— Kučieri viņš bija atstājis mājās, jo gribēja būt viens.

Viņš brauca pie svētiem sakramentiem, it kā gaidītu brīnumu, no kura būtu atkarīga viņa nākotne. Spēkam, kuru viņš vairs sevī neatrada, vajadzēja nākt no debesīm.

Vai nu Dieva žēlastība viņam atdos mieru, vai viņš to zaudēs uz visu mūžu.

Gar Vengemas mācītāja muižu viņš pabrauca garām, seju novērsis, it kā ietu neceļus,

Un tiešām, daudz ari no tā netrūka. Viņš gribēja slepus nozagt dievišķo piedošanu, gribēja saņemt kā brīnumu to, kas cilvēkam jāiekaro ar skaidru apziņu un darba sparu,

Rati uzbrauca uz plosta, Vecais Jirgens ziņoja, ka nupat pārcēlis dāmas.

— Ak, kunga līgava ir tīrais eņģelis!— viņš piebilda, plostu vilkdams.

— Kāda līgava?— Leons pikti iesaucās,

— Bet, cienīgs kungs — jaunā komtese,— Jirgens atbildēja, viņu šķelmīgi uzlūkodams.

— Cilvēk, vai tu prātā jucis?— Bailes mazināja viņa dusmas.— Kas gan notiks ar Hertu, ja ļaudis jau tā runāja par viņu?

Kopš toreizējās sastapšanās viņi gāja viens otram garām kā svešinieki, tik tikko viens otru sveicinādami,— Un tagad nebija vairs ne runas par divu dvēseļu ķildām, kuras meklēja viena otru, Šis pēkšņais klusums nezīmēja šķiršanos uz mūžu.

Bet ko tas nozīmēja, salīdzinot ar rūpēm, kuras katru dienu vairojās un nomāca visu citu!

Mieru — mieru, lai tas maksātu ko maksādams!

Pie 'baznīcas vārtiem stāvēja Halevicas un Ūlenfeldas karietes, tām blakus arī daži zemnieku rati.

Viņš iegāja tukšajā baznīcā. Pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija milzīgie vārdi: «Miers ar jums», kuri bija rakstīti virs altāra. Šie vārdi arī bija vienīgais baznīcas greznums.

Bet ko tad vairāk vajadzēja?

Ko viņi solīja un katram ticīgam dievlūdzējam deva, bija tieši tas, pēc kā viņš ilgojās.

Šie vārdi atstāja tādu iespaidu, ka viņam asaras sakāpa acīs. Viņš piespēra ar kāju, bet asaras nebija atturamas, Viņš paslēpās aiz kžda staba un aizklāja acis ar roku. Viņš nolādēja savu jūtīgumu un gremdējās visnekrietnākās atmiņās, lai tikai varētu

nomierināties.

Beidzot viņš iedrošinājās panākt uz priekšu un apskatīties.

Vidus krēslos sēdēja daži amatnieki un iebūvieši; sievas raudāja, vīri ziņkārīgi lūkojās ērģeļu korī.

Viņa piederīgo vēl nebija baznīcā. Laikam tie vēl kavējās sakristejā, kur muižniekiem bija atļauts iet.

Ari viņš steidzās turp. Viņa soļi dobji atskanēja velves gr iestos, Sievas pacēla galvas un ziņkārīgi nolūkojās viņam paka].

Pirmā, ko viņš satika, bija Feiicita,

Viņu negribot pārņēma drebuli, un viņš atkāpās; tomēr viņš drīz saņēmās un nopietni sniedza viņai roku, juzdams, ka Jolianna vēro katru viņa kustību. Un, acis uz augšu pacēlis, viņš redzēja vēl kādu, kas viņu uzlūkoja bailīgi un pētoši.

Tad Ulrihs nāca ar viņu sasveicināties un iepazīstināt ar supermtendantu, vāju cilvēku ar brillēm uz deguna un iesirmu bārdu. Gaiša, mierīga runātāja balss skanēja viņam pretī.

Iedomājoties Brenkenberga pērkona balsi, šī balss viņam atgādināja miera himnu.

Visi iegāja baznīcā un apsēdās pirmajos krēslos.

Leonam pa labi sēdēja Ulrihs, pa kreisi — Ella.— Tātad viss bija labākajā kārtībā.

Sākās dievkalpojums... Dziedāja dziesmu... Tai sekoja parastās lūgšanas.

Leons centās uzmanīgi klausīties, bet tas viņam neizdevās, Viņš stīvi lūkojās uz zelta burtiem, kas kā burvja vārdiem mirdzēja viņam pretim. Viņš gribēja novērst acis no tiem, bet ari to nespēja. Viņš bija kā hipnotizēts,

Mieru, mieru, lai tas maksātu ko maksādams!

Tad pēkšņi no altāra atskanēja vārdi: «Es pasludinu, ka tavi grēki tev piedoti.»

Viņš satrūkās,

Tik ātri, tik vienkārši? To, pēc kā viņš bija cīnījies ar izmisuša cilvēka spēkiem, viņam te pēc neilgas nepatīkamas pārdomāšanas svešs cilvēks, no galvas iemācītiem vārdiem, tā sakot, klēpī iemeta.

Kā tas varēja, kā tas drīkstēja notikt?

Viņam blakus sēdēja cilvēks, pret kuru viņš bija grēkojis,— par ctru, kurš trūdēja zemē, nemaz nerunājot — soli tālāk sieviete, kas bija viņa grēka līdzdalībniece,— aiz tās līdzzinātāja — viss tāpat, kā pirms piecām minūtēm... un tomēr viņa grēki esot piedoti,— tāpēc, ka vīrs kancelē tā gribēja?

Kas var, tas lai tam tici

Ērģeles spēlēja mises beigu melodiju. Bikts bija galā.

Kad Leons šķiroties sniedza superintendantam roku, tas viņu uzlūkoja ar skatienu, it kā teiktu: «Visu kopā ņemot, tev jābūt krietnam cilvēkam.»

— Tāds es reiz biju,— Leons domāja, mēmi atbildēdams, un apņēmās prasīt šim vīram padomu un mierinājumu»

Aizbildinādamies ar darīšanām nodokļu valdē, viņš Jāva savējiem aizbraukt, apsolījās vakarā apciemot Ulrihu, izvairījās no Felicitas skatieniem un pavadīja divas stundas «Prūšu kronī», uz dīvāna sēdēdams un gandrīz nepieskardamies ēdienam, ko saimnieks pasniedza.

Tad viņš, lietum vēl arvien līstot, gāja uz superintendanta dzīvokli.

Grīda priekšnamā, kur viņš iegāja, mirdzēja tik balta, it kā namdaris to nupat būtu ielicis» Tikpat baltas bija koka kāpnes, kuras veda uz otro stāvu» Pie baltajam sienām karājTis gleznas ar Bībeles ainām, gaišos koka rāmjos, vainagiem apvītas.

Gadus divpadsmit veca meitene atvēra durvis, paklanījās un gaidīja, Sro viņš tai teiks.

Kad Leons bija izteicis savu vēlēšanos, viņa paberzē'a degun-tiņu un pazuda aiz otiām durvīm Ne mazākais troksnītis nebija vairs dzirdams,

— Tāds ir miers,— Leons domāja, apkārt skatīdamies, Viņam likās, it kā viņš stāvētu pie apsolītās zemes vārtiem»

— Tēvs jūs lūdz,— mazā sacīja, vēlreiz paklanīdamās

Viņš iegāja,

Supermtendants, garas melnos svārkos ģērbies, labā vaigā iespiestu spilvena rakstu, stāvēja pie durvīm, slaucīja brilles un miegaini uzlūkoja viņu»

— Lūdzu, piedodiet,— viņš laipni teica,— es patlaban gulēju dienvidu, un pie tam manas brilles ir aizmiglojušās» Tātad es labi nevaru saredzēt, ar ko man —

Kad Leons pateica savu vaidu, vājais, laipnais vaigs palika vēl laipnāks, bet nekas nepauda nemieru _ — Tas man ir liels gods, Selentīna kungs,— viņš teica un lūdza viņu atsēsties uz sarkana puķaina dīvāna, kas, viņam apsēžoties, iečīkstējās,

— Ir dažādi ceļi,— dvēseļu gans turpināja,— kur cilvēks ar cilvēku satiekas- cerēšu, ka tas, pa kuru jūs pie manis nākat, ir svētīts,

Viņš sniedza Leonam roku, kuru tas sirsnīgi satvēra,

— Superintendanta kungs, jums tas varbūt liksies dīvaini,,,,— viņš iesāka,

— Piedodiet, mīļais Selentīna kungs» Gluži otrādi.— Es gandrīz gribētu apgalvot, ka es jūs gaidīju.

— Kā tā?— Leons pārsteigts vaicāja.

— Vai tas brīnums, ka grēku sūdzētājs, kas savu sirdsapziņu uztic nepazīstamam cilvēkam, ari kā cilvēks vēlas tuvoties tam, kas tik daudz ko sludina un sola? Ari mēs, protestanti, kaut mums nav biktstēvu, nevēlamies mūsu dvēseles labklājību atstāt novārtā vai tikai pavirši rūpēties par to. Katram mums ir savas savādības, sava atturība,— var jau arī būt savas šaubas — un, ja nemaldos, tad tieši par šīm lietām jūs vēlaties ar mani runāt

— Jums taisnība, superintendanta kungs,— Leons atbildēja.

— Vispirms vēl ko, mans dārgais draugs, Es nelaužos savu biktsbrāļu uzticībā un tādēļ neprasu, lai jūs man sīki izstāstāt, kas jūsu sirdi nospiež, Jo tas nav viegli izdarāms un laupa abām pusēm mieru,

— Tas arī nebija mans nolūks,— Leons teica,

— Ļoti labi! Jo drīzāk tad mēs sasniegsim mērķi,

Un ar pieklājīgu mājienu viņš lūdza Leonu, lai tas izstāsta savu vajadzību,

— Superintendanta kungs, jūs būsiet dzirdējis, ka es ilgāku laiku biju projām no dzimtenes,— Leons iesāka,

— Esmu gan šo to dzirdējis,— viņš atturīgi atbildēja.

— Četrus gadus es klejoju pa svešām zemēm un maz domāju par savas dvēseles labklājību. Pieņemsim, superintendanta kungs, ka es būtu šai laikā sekojis savas pusmežonīgās apkārtnes ieradumiem un tikumiem, nekā ļauna nedomādams —

— Pieņemsim,— superintendants sacīja.

— Un tagad, civilizētos apstākļos atgriezdamies, ar šausmām pamanītu, ka esmu sev uzkrāvis smagu noziegumu — teiksim asins noliegumu.—

Superintendants palocījās un glāstīja savu noskūto zodu,

— Pieņemsim ari to,— viņš uzmudinādams teica,

—'Iedomājieties manu stāvokli. Tas, ko es agrāk uzlūkoju par likumīgi atļautu, ko es jau domāju uz visiem laikiem pabeigtu, tagad sāk mocīt manu sirdsapziņu,— moka mani caurām naktīm,— nedod man dienām mieru,— dara mani nespēcīgu,— kaitē manam stāvoklim, jā, samaitā pat manu raksturu, tā ka es tagad esmu tikai ēna no tā, kas senāk biju.

Dvēseļu gans apmierināts palocīja galvu, kā ārsts, kad slimnieks tam sūdz savas slimības pazīmes, kuras tas jau seri zina.

— Un no šī ļaunuma jūs meklējat glābiņu?— viņš vaicāja.

— Jā,

— Mans dārgais draugs — šie ļaunumi ir pati glābšana,

Leons sapīka, kā arvien, kad dzirdēja šādus vārdus. Galu

galā tas jau bija tas pats, ko sprediķoja Bcenkenbergs,

— Nesarauciet pieri, dārgais draugs. Un neķildojieties ar 8-613 225

Dievu, saņemiet rokas un slavējiet viņa žēlastība, jo ar to, ka viņš; jūsu sirdī modinājis šīs jūtas, viņš licis jūsu sirdī īsto’ draugu, kas jūs sagatavos tai svētībai, kuru viņš grib pār jums izliet.

— Kādu svētību?

— Viņa apžēlošanas svētību, dārgais draugs.— Kā jūs varat tā jautāt, kad jūs patlaban stāvat pie pestīšanas sliekšņa?— Kā akls, ko Dieva eņģelis vada, jūs esiet staigājis, un, kad jums likās, ka esat apmaldījies, jūs pēkšņi atrodaties mājās.— Kāda balss jūs skubināja pie tā Kunga galda — šī balss bija Dieva žēlastības balss.

Apmierinājums un šaubas plosījās Leona dvēselē. Bet mācītāja vārdi skanēja tik mierīgi un silti, ka Leonam modās uzticība.

— Un tādēļ, mans draugs, es jums drīkstu pasludināt, ka rit jums notiks Dieva brīnums. Tajā acumirklī, kad svētais biķeris aizskārs jūsu lūpas, bēdas, kas jūs spiež, un grēks, kuru jūs nožēlojat, būs aizskaloti projām.— Ja nebūtu šī nožēlošana, per kuru jūs man stāstījāt, tad es nevarētu tik uzticīgi ar jums runāt, bet tagad es drīkstu jūs sveicināt kā cienīgu viesi, kura dvēsele baltās drēbēs nāk pie tā Kunga galda.

Leons apslēpa nicīgu smīnu.— Cik vienkārši!

Šis goda virs, kas mierīgi staigāja pa savu balto grīdu un katru pēcpusdienu nospieda savu vaigu uz krellēm izšūtā spilvena, nekad nebija izmērojis tos bezdibeņus, kuru dzelmē viņš cīnījās ar savām sāpēm.,

Un tomēr — cik daudzsološi, cik eveņģēžijam līdzīgi bija vārdi, ko viņš teica!— Tie līdzinājās šūpuļa dziesmai, ar ko iemidzina raudošu bērnu.

Brīnumam vajadzēja notikt,— Tiešām brīnumam bija jānotiek, citādi nebija vairs nekādas cerības.— Brīnumu viņš bija gaidījis — brīnumu viņam sludināja.

Ko viņš vēl gribēja?

Šajā brīdī no blakusistabas ienāca mazā meitiņa, pieglaudās tēvam pie ceļiem un iečukstēja tam pāris vārdus ausī.

Viņš paskatījās uz sienas pulksteni, aplaizīja lūpas, bet tad smaidīdams purināja galvu.

Bet pēkšņi viņš iedomājās kaut ko labāku un pagriezās pret Leonu:

— Vai jūs gribētu mani pagodināt un ar mums iedzert tasīti kafijas? Tad mēs labāk sasniegsim mērķi.

Būtu bijis liels apvainojums, ja viņš šo ielūgumu atraidītu; pāris minūtes vēlāk meitiņa ienesa kafiju.

Sievietes roka ar spožu laulājamo gredzenu pirkstā parādījās pie durvju kliņķa; savu darbu padarījusi, tā atkal gribēja aiziet, bet superintendants sacīja:

— Nāc tuvāk, mīļo sieviņ, lai varu tevi iepazīstināt ar mūsu

godājamo viesi.

Durvīs parādījās melni ģērbusies sieviete.— Kalsna un cienības pilna, nopietna un tomēr laipna, stingra, bet labsirdīga, viņa likās kā radīta sieviešu biedrību priekšniece: ar mierīgu pašapziņu viņa varēja sēdēt goda vietā līdzās apriņķa priekšnieka kundzei.— Melna aubīte, mazliet lielāka kā dālderis, sedza viņas galvu. Divas platas lentes nokarājās uz pleciem un vēl pavairoja svētsvinīgo iespaidu, kādu atstāja viņas figūra.

Superintendants iepazīstināja. Viņa klusēdama sniedza roku, kura bija cieta kā strādniecei,— Runāja, ka šī roka izplatot daudz svētības vairāku jūdžu apkaimē,

— Esiet sveicināti, Selentīna kungs,— viņa teica, galvu palocīdama, un, pret vīru pagriezusies, viņa lēni piemetināja:— Vai nevajadzētu ienest medu?

— Protams,— viņš atbildēja, brītiņu apdomājies, ar to pašu mierīgo laipnību, ar kuru viņš pirms tam bija runājis par Leona dvēseles labklājību.

Kungi palika vieni. Mācītājs piedāvāja Leonam cigārus — dzeltenus, ļoti gaišus cigārus, kuri īsti labi nedega, un pats aizsmēķēja garu pīpi.

Viņi mierīgi runāja par apgabala notikumiem, šā gada pļauju un tamlīdzīgiem jautājumiem.

Tad viņi sāka runāt par Vengernas draudzi.

Superintendants pasmaidīja.

— Jūsu nelaiķa tēvs tur iecēlis savādu mācītāju,— viņš teica.— Tagad tas vairs nebūtu iespējams — jo tagad vajadzīgs augstākas instances apstiprinājums, un to tik viegli nevar dabūt.— Es jums teikšu, ka es jau dažu labu vētru esmu novērsis no viņa galvas: konsistorija viņu labprāt atceltu.. Viņu vēl glābj tikai viņa īstā ticība un kārtība draudzē, kādu viņš tur ievedis. Dabīgi, ja būtu zināma kaut puse no viņa darbiem, tad viņš jau sen būtu atlaists.

— Un jūs, kā viņa priekšnieks?— Leons prasīja.

— Jā, mīļais Selentīna kungs... kā lai es to saku?— Tā jau ir cilvēka sirds vājība, ka katru reizi nevar tā, kā vajadzētu.— Tam vīram, es domāju, ir astoņi bērni... Man ir pieci.— Stingrais Pēteris ir klints, uz kuras balstās baznīca, bet bija ari Jānis... Kāpēc es lai neturētos pie Jāņa, kamēr pats vēl nesēžu konsistorijā?—

Leons pateicīgi spieda viņam roku.

— Un tad vēl kas, Selentīna kungs...— Konferencē vienīgi mācītājam Brenkenbergam ir tas, ko mēs universitātē saucām par idejām. Ar šīm tā sauktajām idejām ir savāda lieta,— Kad bijām jauni, tad viņu bija kaudzēm, tad viņas paliek arvien retākas un beidzot nemaz nezinām, kādas tās ir.— Kad nu tās sastopam pie citiem, tad sākumā dusmojamies par tām, bet vēlāk redzam, ka tās ir labu darījušas,— Tāpēc es viņu labprāt redzu mūsu vidū,— Un vēl ko, Selentīna kungs» Ir kāds sakāmvārds, kuram bieži taisnība un kas arī uz jums zīmētos;— Nav jau nemaz tik slikti, kā rādās... Jūs gribat vaicāt: kur tad paliek iedzimtie grēki?— Mans Dievs, tie jau ir septiņi, saka raksti.— Bet patiesībā to būs septiņreiz septiņdesmit.»» Bet apdomājiet galveno!— Kādēļ gan Pestītājs mira pie krusta, ja mēs, grēcinieki, vēl gribētu padoties izmisumam..» Vai nu viņa nāve ir muļķība, no kā lai Dievs pasargā — vai mēs tai ticam un tāpat tiem brīnumiem, kurus viņš katru dienu dara un daris rit arī jums, mans dārgais draugs.

Leons piecēlās, lai atvadītos.

Šis vīrs — viņam to vajadzēja cienīt,— bet viņš nebija tas priesteris, kādu viņam vajadzēja.

Un viņš aizgāja neapmierināts, tāds pats kā atnācis. Viņam likās, ka vajadzētu šīs miera vietas pīšļus nokratīt no savām kājām, bet pīšļu jau tur nemaz nebija.

Lietum līstot, viņš krēslā izbrauca uz Ūlenfeldu.

Bija jau nakts, kad viņš piebrauca pie muižas vārtiem.

Zirgs iekāpa lielā peļķē, no kailajiem bērziem pilēja ūdens lāses.

Viņš gribēja izkāpt un zvanīt, bet, vienaldzības pārņemts, viņš palika sēžot un drūrru lūkojās krēslā.

Kā divi uz pakaļkājām pacēlušies suņi, vārtu stabi slējās viņa priekšā.,— Pa labi un kreisi bi ja mūris, cits viss slēpās tumsā.

Tikai pilī, stūra istabā, kur bija Ulriha darba kabinets, spīdēja speža lampas gaisma.

Leons nodrebēja»

— Tur ir priestera, kas man vajadzīgs,— viņš domāja,

— vienīgais virs zemes, kas mani var glābt.

Bet ko līdzēja šīs vēlēšanās. Sakniebtām lūpām viņš stāvēs viņa priekšā šodien kā arvien, lūkosies, kā meklēdams gar sienām, baiļu un slepenu iegribu mocīts, klausīsies, vai koridorā neskan soļi, kas tuvotos, lai saldinātu viņa bēdas un gainītu viņa cerības,

Ko viņš šodien te meklē, viņš taču nedrīkstēja atzīties?

Pātaga noplīkšķēja.— Zirgs griezās apkārt, ūdens šļakstījās gaisā. Vēlreiz viņš pikti paskatījās uz mierīgo uguni, tad bēga stpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija nācis.---

Pienāca rīts.

Lietus vairs nelija... Blāva gaisma reižu reizēm izlauzās pa saplosīto mākoņu spraugām, gurdi aizslīdēja pār dzelteniem laukiem, atmirdzēja lietus ūdens peļķēs un pazuda mežmalas koku robotā žogā.

Tāpat kā vakar, Leons brauca mazajos medību ratos — šoreiz pirrns savējiem: viņš negribēja, ka Johannas skatiens tam sabojā labo omu.

Viņa dvēselē dzima svinīgi nodomi. Pēkšņi viņā bija modies kaut kas no bērnu dienu ticības. Viņš gribēja mesties ceļos pie Dieva troņa un ar klusu pateicību uz lūpām saņemt grēku piedošanu, ko Dievs tam dzīrās dāvāt.

Vakarējās mežonīgās domas un šaubas viņam tagad darīja sāpes. Viņš bija centies kā zaglis izraut piedošanu no priestera rokām, sevī celdamies pret debesu svētības netaisno žēlsirdību. Saltais novembra vējš glāstīja viņa pieri kā dievišķa elpa, un pelēkā gaisma zaigoja pār viņu kā plūstošs zelts.

«Tā laikam sākas brīnums!» viņš domāja.

Bet sirds dzīlēs slēpās un negribēja zust senās bailes — bailes satikt viņu.

Jā, ja viņš drīkstētu viens iet pie svētā galda!... Bet visur, kur vien viņš griezās, bija arī viņa,.. Viņš nevarēja tai izbēgt. Kā starp viņu un draugu, tā viņa stāvēja ari starp viņu un Dievu.

Minsterbergā viņš panāca Ūlenfeldas karieti, kas patlaban iegriezās baznīcas pagalmā.

Melnās drēbēs tērpies maigais radījums, kas pašlaik tik graciozi izkāpa no karietes — bija viņa... Viņš varētu viņu saberzt savās varenajās rokās kā vaska figūru. Viņam vajadzētu tikai savilkt pirkstus.., Viņš darīja to,— bet nagi plosīja viņa paša plaukstas.

Ulrihs lieliem soļiem nāca pie viņa, mazliet bālāks un dzeltenāks, mazliet drudžaināk mirdzošām acīm kā citkārt.

— Tu vakar neatbrauci,— viņš klusi pārmeta.

— Bija jau vēls,— Leons atvainojās,— Es negribēju tumsā braukt pa slikto ceļu,

— Žēl, man tevis tā vajadzēja,— Ulrihs noteica,

— Vai tev bija kas sevišķs sakāms?

— Gribēju tev izsūdzēt savus grēkus,— Ulrihs smaidīdams sacīja.

«Un es!» Leons zobus sakodis nodomāja. Viņa skatiens neviļus kavējās pie Felicitas, kas aiz ratiem kārtoja apģērbu un plīvuru; acīmredzot viņai bija grūti iztikt bez spogu|a,

«Šodien viņa grib pievilināt Dievu,» viņš domāja tālāk un, saltām tirpām pār miesu pārskrejot, juta, cik neganti viņš to ienīda.

Tad viņš gāja skūpstīt viņai roku.

Divas asarainas acis lūkojās viņā caur biezo, melno plīvuru. Divreiz viņas rociņa spieda viņa pirkstus. Tas bija slepens viņu kopējā grēka atgādinājums, kuru jūtot asinis sastinga viņa dzīslās.

Pēc dažām minūtēm piebrauca Leona piederīgie. Visi bija ģērbušies melnās drēbēs. Māte aiz tīras dievbijības bija uzmetusi lūpu. Ella tāpat — šodien viņa pārsteidzoši līdzinājās mātei.

— Mēs visi gavējam,— viņa lepni čukstēja Leonam. Herta, ļoti bāla, lūkojās viņam garām. Johanna, kura šodien izskatījās vismaz par desmit gadiem vecāka, pēkšņi pienāca viņam klāt un lūdza viņa elkoni.

Izbrīnījies, viņš sniedza tai roku: tāds brīnums kopš viņa atgriešanās nebija gadījies.

— Leon... Es biju tā, kas visus pierunāja šodien iet pie dievgalda,— viņa klusi teica.

— Tā man arī likās,— viņš atbildēja.

— Un vai tu zini, ko es ar to gribēju panākt?

— Varu iedomāties.

— Mums abiem šodien jāsamierinās.

— Un ko vēl?

Viņi naidīgi saskatījās.

— Leon!

— Ko tu vēlies?

— Vai tas nav jauki?

— Brīnišķīgi, lieliski... Ha-haha!

Visi paskatījās atpakaļ. Skarbie smiekli neiederējās svinīgajā noskaņojumā.

Sakristejas durvīs viņš palaida māsas roku un turpmāk ar nodomu vairījās no viņas.

Superintendants sēdēja pie galda un pārlasīja sprediķi.

Leons gāja viņu sveicināt.— Garīdznieks smaidīdams saņēma viņa abas rokas, it kā gribētu teikt: «Mēs abi zinām, kam šodien jānotiek.»

«Ai, ja tu zinātu!» Leons domāja ar negantu izsmieklu un slepšus meklēja izeju: aiz viņa muguras nemierīgi kustējās bālā, maigā būtne, cenzdamās nostāties viņam līdzās.— Kā viņš varēja gremdēties sevī, kā viņš varēja cerēt uz debesu žēlastību, kamēr šī sieviete ar visu būtni tiecās uz viņu?

Baznīcā visi sēdēja kopā kā sestdien.— Pirmajā rindā Leons ar māti un Ellu, otrā Ulrihs ar Felicitu, kamēr Johanna ar Hertu bija apsēdušās trešajā solā.

Baznīca bija pilna līdz pēdējai vietai, Kā arvien, kad bija dievgaldnieki, uz vienkāršā, ar sarkanu segu kiātā altāra dega vaska sveces. Baznīcas vidus telpa ar pelēko kori un balustrādēm, pelēkajām koka kolonnām un kailajiem, baltajiem griestiem plašā apkampienā apņēma skumjo, cieši kopi saspiesto, melnās drēbēs ģērbto ļaužu puiku.— Tikai krāsainās logu rūtis centās viest baznīcas drūmi pelēkajā vienmuļībā krāsu prieku, un pār altāra nišas loku vēl gaišāk mirdzēja daudzsološie vārdi: «Miers ar jums,»

Mieru,— mieru, lai tas maksātu, ko maksādams!

Un tomēr viņš bija tālāk no miera kā jebkad,

Viņa miesa trīcēja un kvēloja, viņas tuvumu jaušot Un, kamēr noskanēja sprediķis — juceklīgas skaņas mulsās ausīs —, viņš saliecies sēdēja solā, meklēdams netveramas jūtas un domas, ko juta sevi Viņš kaunējās.

Lepnas atmiņas izjoņoja caur viņa smadzenēm. Viņš redzēja, kā viņš vēl nesen joņoja pa prēriju mežonīgā zirgā, dzirdēja sevi smejamies jautrā draugi! pulkā pie ugunskura, rīta gaismu gaidot, oda vareno upju dumbrāju smaržu, caur mūža meža biezokni lauzdamies,

Pār šo dzīvi plīvoja karogs ar citu lozungu, «Neko nenožēlot?» Šcs vārdus smejošs saulstars reiz bija rakstījis viņa sirdī. «Neko nenožēloti» kauca vētra un sauca prieka meitas — katra savā valodā,

Un tagad?

Rudens vējš klusi grabinājās gar baznīcas logiem,— Klusumā tas skanēja kā dīvaina mūzika: nožēlu gaudu dziesma, Un, ja peiēkajā krēslā iemaldījās saules stars, tad tas kā skolotāja pirksts rādija kapsētas solījumu virs altāra nišas: «Miers ar jums.»

Viņš izstiepa elkoņus un atspiedis pret atzveltni, Pēkšņi viņš izdzirda sev aiz muguras, gluži tuvu pie auss saldas, lūdzošas raudas — tikai bērns vai iemīlējusies sieviete varēja tā raudāt. Viņš sarāvās.

Viņš līgoja neprātīgā līdzjūtībā, kas plūda pār viņu, kaut viņš pūlējās gainīt šo jūtu klusos viļņus,— Daudz netrūka, ka viņš būtu pagriezies atpakaļ un teicis viņai mierinājuma vārdus.

Tad viņš izdzirda Ulriha maigo, mierīgo balsi:

— Saņemies, mīļais bērns!

Šī balss viņu savaldīja, Viņš atkal sastinga saltā nekustībā.

Bet elsas nerima... Maigi un glaimīgi tās tvēra viņa dvēselē kā mīļas rokas glāsts.

«Liec man mierui» kāda balss sauca viņa apziņas dzelmē. «Atstāj mani vienu ar manu Dievu*»

Bet viņa bija un palika te, un viņas klusās elsas laupīja viņa sirdij mieru un paļāvību Dievam.

— Leon!—ļViņš dzirdēja mātes balsi sev līdzās.

— Kas ir?

— Piecelies* Lūgšana,

Viņš samulsis pietrūkās stāvus, No kanceles skanēja superin-tendanta mierīgā, dziedošā balss;

«Jēzu, īstais mierinājums,

Liec, lai izgaist mūsu vājums,

Negrēkojot svētību iai krājam,

Tīri lai pie Tava galda stājam,»

«To es gribētu cerēt,» Leons domāja, pēkšņā jūtu uzplūdumā apzinādamies savu necienību.

Dievkalpojums beidzās. Ticīgo drūzma devās uz durvīm... Tikai dievgaldnieki palika savās vietās.

Felicita bija noliekusi galvu pār lūgšanas grāmatu. Zem melnā plīvura slepus mirdzēja viņas matu gaišais zelts.., Uliihs bija gremdējies dziļās domās... Leona skatienu sastopot, viņa seja noskaidrojās.. Viņš divreiz pamirkšķināja īsās, gurdās skropstas Viņa uzticīgās acis pauda pāri plūstošu mīlestību.

Baznīca bija gandrīz tukša. Superintendants nostājās pie altāra un lielo, plāno lūgšanas grāmatu šūpodams, teica aicinājuma lūgšanu

Tad viņš paņēma trijkārt salocīto salveti no svētā galda, kas stāvēja altāra labajā pusē.

Dievgaldnieki piecēlās un gāja pie altāra.

Altāri iežogoja gara, ar sarkanu drēbi apvilkta balustrāde ar lūgšanas soliņu,

Apkārt neskatīdamies, Leons sniedza mātei roku un veda viņu līdz ar Ellu augšup pa altāra pakāpēm

Viņam cieši aiz muguras sekoja Ulrihs ar Felicitu.

Johanna ar savu pameitu palika dažus soļus iepakaļ, Herta kodīja plīvuru, un viņas roka krampjaini žņaudza pamātes roku.— Pie pirmās pakāpes viņa paklupa un tikko nepakrita.

Visi nometās ceļos uz lūdzamā soliņa, Kreisā pusē Leonam divas vietas palika tukšas Ulrihs gribēja nostāties draugam līdzās, bet pēdējā mirklī Felicita pastūma viņu sāņus un nostājās pie Leona sāniem, vīra roku vaļā palaidusi,

Leons izbijies nodrebēja... Viņš gribēja uzlēkt kājās un bēgt projām, bet to nedrīkstēja darīt.

Viņš nedrīkstēja pat tālāk pavirzīties; gribot negribot viņam bija jāstāv un jāļauj viņai nomesties līdzās. Viņas drēbes pieskārās viņa drēbēm, un viņas roka maigi piekļāvās viņa

elkonim.

Viņa bija panākusi, ko gribēja, Viņam līdzās viņa metās ceļos pie Dieva troņa un lūdza žēlastību.

Garīdznieks sniedza visiem pēc kārtas dievmaizi,

«— Ņemiet un — ēdiet, tā ir — mana miesa..»

Divi kalsni pirksti ar laulības gredzenu apstājās pie Leona lūpām... Viņš paņēma dievmaizi un nodomāja; «To vismaz es nedalīšu ar viņu.»

Garīdznieks gāja tālāk, svēta vakarēdiena vārdus teikdams; •*— Kas par jums — tiek dota.— To darāt — mani pieminēdami...»

Bet, tā kā pie altāra bija nometušies vismaz piecpadsmit cilvēku, viņ$ sāka teikumu no gala;

■*— Ņemiet un — ēdiet, tā ir — mana miesa .,*

Leons stīvi skatījās sudraba krustā, kas bija ašūts altāra segas vidū, Viņš būtu varējis izskaitīt pavedienus, tik skaidri viņš to redzēja, Apakšā bija tauka traips, sudrabs tai vietā nespīdēja, «Varbūt tās ir asini*,» Leons nodomāja.

Felicitas roka nodrebēja. Un viņam likās, it kā tā gaidītu atbildi.

Tad garīdznieks paņēma vīna kausu un pacēla to augšup. Saules stars gaiši atmirdzēja zelta kalumā,., Šajā mirklī Leonam likās, ka no kausa paceltos zilgana liesma.

«— Ņemiet un dzeriet —*

Kauss noliecās pie Ulriha lūpām,

«— Tās ir manas asinis —»

Tagad d/ēra Felicita,

«Viņa dzer ari manas asinis,» Leons nodomāja,

Roka pavilka kausu atpakaļ un pielika to pie viņa lūpām, Viņa skatiens grima kausa tumšajā dibenā. Asā mala, kas atsitās pret viņa zobiem, vēl bija silta no viņas lūpām. Remdenais vins lefcja viņa mutē.

Viņš nodrebēja un norija malku.

Pēkšņi viņu ķēra kā zibens šautra... Dieva atstumts — izdzīts no sudsskaidro draudzes — tiesāts un notiesāts;— ar svētajām asinīm viņš bija dzēris tikai viņas skūpstus.

IX

Decembra pirmajās dienās pēkšņi uznāca ziema.

Zeme bija klāta ar sniegu.— Tikai ratu pēdas vilkās kā

melnas lentes pār klajumu. Debess bija kā dūmiem piekvēpusi un nelaida gaismu cauri,

No decembra līdz marta mēnesim zemkopim ir atpūtas laiks. Tad viņš piekopj sabiedrisku dzīvi, ceļo uz galvaspilsētu, pat uz Itāliju, tad viņš dzer un spēlē kārtis uz naudu, un, kam uznāk vēlēšanās pēc izglītības, tas raksta savam grāmatu tirgotājam un lūdz, lai atsūta jaunākos literatūras ražojumus,

Leons nejuta uz to nekādu prieku. Ar kaimiņu ģimenēm viņš nesagājās; viņš zināja, ka mātas to labprāt gribētu saistīt. Ceļļo&na viņam nepatika, Piedzerties bija grūti, jo viņš varēja daudz turēt. Naudu viņš jau bija diezgan pazaudējis Monte-kzrlo, tā ka naudas skapis vēl tagad bija tukšs; grāmatu laušana;, viņam trūka patikas un vajadzīgā garīgā spēka. Pat šejienes medības viņam riebās, kops otrpus jūras viņš šai ziņā bija izlutināts.

Tātad viņam neatlika nekas cits, kā slinkot.

Un viņu mocīja ilgas,

Jā, viņš to nevarēja noliegt, viņš ilgojās pēc viņas,

Pie dievgalda vi^š to sastapa pēdējo reizi.

Toreiz viņš bija aizbēdzis, Ulriham roku nedevis, neievērodams savējo izbrīna pilnos skatienus.

Projām no viņas tuvuma! Projām no drauga pētošajiem skatiem! Projām no Dieva nama, kas viņu bija atmetis, kas savu žēlastību viņam bija pārvērtis par lāsti,

«Jo, kas necienīgi ēd un dzer, tas ēd un dzer sev pašam par ļaunu; viņš nebauda Pestītāja miesu,»— tā skan Bībeles pantiņš, kuru viņš reiz skolā bija mācījies un kas viņam tagad likās tik briesmīgs,

Bet tagad viņš vairs tā neuztraucās,

Četras nedēļas Ulrihs jau bija Berlīnē, četras r.eoējas Leons nebija Ūlenfeldā bijis.

Griez viņai ceļu!— tas bija tagad, kā arī pirms pieciem mēnešiem viņa gudrības gala slēdziens. Bet, kas toreiz izdziedētā dvēselē bija iesakņojies, tas tagad cfilās aiz bailēm.

Kad viņš no rītiem cēlās, viņš sev jautāja:— Vai tev šodien būs drosme aizjāt pie viņas?— un, kad viņš apgūlās, tad svētīja slinkumu, kas, pē: viņa domām, to bija atturējis, un cerēja, ka rīt būs citādi.

No mājiniekiem viņš vairījās, cik vien varēja. Viņš labi redzēja, cik ļoti viņš no visiem atsvešinājās.— Johannu viņš tikko ievēroja; Ella baiEgi bēga, un Herta spītēja. Pat mīļā vecmāmiņa ar to vairs nesatikās tā kā agrāk,

Haievicā vēi nekad nebija pavadīts skumjāks Adventes laiks,..

16. decembris jau no seniem laikiem apkārtējiem muižniekiem bija liela svētku diena. Tajā dienā Stolta kundze svinēja savu dzimšanas dienu.

Ielūgumus neizsūtīja,— bet vai! tam, kas iedrošinājās neaizbraukt uz Stoltenholu,

Ja Leons negribēja ar kaimiņiem vieglprātīgi sākt ķildu, tad viņš nedrīkstēja palikt mājās,

— Viņas tur nebūs,— viņš teica,— jo Ulrihs nebija mājās; bet iedomājoties, ka viņa tomēr varētu būt tur, viņam sirds sāka straujāk pukstēt

Koridoros skraidīja un sita durvis.

Abas meitenes šodien pirmo reizi veda ballē. Tādēļ šodien mājā bija ģērbšanās drudzis,

Pievakarē māte ienāca Leona darba istabā, nosarkusi un kniepadatām piespraustu priekšautu.

— Vai tu šodien nebrauksi ar mums reizē, dēls?— viņa prasīja.

— Nē.

— Johanna paliks mājā,

— Arī tad nē.

— Leon!— Rokas saņēmusi, asaras valdīdama, viņa tam tuvojās.

— Ko tu pavēli, māmiņ?

— Leon, vai tu esi slims?

— Nē,

Viņš drūmi paskatījās mātei acīs.

— Vai mēs tev esam ko nodarījuši?

— Nē.

— Vai tu mani nemaz vairs nemīli?

Viņš redzēja viņas lūdzošo skatienu, viņas drebošās lūpas; viņu pārņēma pēkšņas sāpes, bet drīz tās pazuda, kā svece izdziest, kad to iemērc ūdenī.

— Nemoki mani!— viņš teica.— Es jau cita nekā negribu, kā tikai kailu dzīvību. Es nevienam neeju par tuvu.

Un viņš novērsās sāņus.

Viņa pāris reizes maigi noglāstīja viņa piedurkni, tad lēni izgāja ārā.

Nākošajā acumirklī viņš dzirdēja, kā viņa rāja kalponi: tā nebija labi izgludinājusi kādu plīvuru.

«Par laimi, viņa neko neņem nopietni,» viņš nodomāja un pasmaidīja.

Un tad viņš sabijās pats no sevis.

Pat māti viņš gribēja upurēt šiem nezināmiem spokiem.

Ap septiņiem piebrauca lielās slēgtās kamanas; viņš pats brauca pusstundu vēlāk vienjūgā. Kučieri viņš atstāja mājās.

Mēness apgaismoja balto klajumu, kur zemnieku māju lielās ēku kaudzes izskatījās kā rēgi. Ceļš veda upei gar šo malu, bet gāja caur Vengemu, gar plostu, no kura patlaban nobrauca divas kamanas un, zvaniņiem skanot, aizsteidzās viņam pa priekšu. Ūlenfeldas zvani tur neskanēja, viņš tos būtu no tālienes pazinis.

Vai viņa tur būs?— Vai viņa būs?—

Jau pie kūtīm viņš to zināja. Tur stāvēja Ūlenfeldas kučieris Vijums; Leonu ieraudzījis, viņš smīnēdams noņēma cepuri.

— Varbūt ari Ulrifas ir te!— viņam ienāca prātā... Un viņš izbijās, to iedomājoties.

Viņš gribēja vaicāt, bet kauns to neatļāva.

Tad viņš lēni tuvojās verandai.

Stoltenhofas pils līdzinājās karaspēka nometnei. Priekšnamā bija ierīkots tirgus ar dzērienu pārdotavām un spēļu būdām, ap kurām jaucās karavīri un civilisti. Virsniekus no Minsterbergas un Vartenšteinas pulkiem tur arvien lūdza talkā, kad ar jaunajiem muižniekiem vien nepietika.

Tur Leons sastapa namatēvu.

— Nu, jūs tiešām no savas alas izlīdis?— viņš to uzrunāja.— Nāciet tik — nāciet — salonā jūs jau sen gaida.

— Vai jūsu dēli arī ir te?— Leons vaicāja. Viņš būtu vaicājis par Ulrihu, bet neuzdrošinājās.

— Zināms, zināms! Viņi lakstojas ap jūsu skaisto māsīcu.

— Māsīcu? Kādu māsīcu?

— Nu jā... Felicitas kundzi, jūs, laimes putns.

Leons labprāt aizmirsa radniecību. Domas par to viņam katru reizi dūrās kā dadzis.

— Un skaista viņa atkal ir... Kādu laiku likās ejam uz leju. Viņa laikam garlaikojās... Varbūt viņa bēdājās... Bet kopš starp jūsu ģimenēm atkal viss kārtībā —.

Leons sakoda zobus.

Vai par to jau tenkoja?

Leons gāja Stoltam līdzi salonā.

Plašā telpa izskatījās diezgan svinīga, neskatoties uz zaļajām tapetēm un nokvēpušajiem, zemajiem griestiem, pie kuriem dega sešžuburu kroņlukturis, jo to greznoja ziedošā jaunība. Bez tam arī brūni ierāmētās slaveno zirgu gleznas bija greznotas ar svecēm un egļu zariem; tā viņas tiešām izskatījās patīkamākas.

Klavieres un vijoles skandināja diezgan nožēlojamu mūzjtcu. Bet jaunieši čakli dejoja.

Kvēlošiem vaidziņiem, bailīgi pie sava dejotāja piespiedušos, viņš redzēja savu māsu. Kamēr viņš lūkojās pēc Félicitas, viņš pamanīja Herta, kas to uzlūkoja platām acīm, tad pēkšņi pagriezās sāņus» Viņas lepnā galviņa bija nemākulīgi frizēta un garais kakls stīvi pacēlās virs jaunavīgajām krūtīm,

Ļaužu dēļ viņS gribēja tai tuvoties, bet tad ieraudzīja namamāti, kurai vajadzēja skūpstīt roku un nevēlēt laimēs.

— Jums vajadzētu vairāk rūpēties par mūsu Félicitas labklājību, mīJais Selemtīn,— viņa teica, viņa laimes vēlējumu laipni saņēmusi.

Viņš sarāvās; viņas balss skanēja divdomīgi.

— Jūsu draugs vēl nav mājās,— viņa turpināja,— jūs esiet tas tuvākais, lai — piedodiet manu vaļsirdību, bet no tā laika, kopš es jūs abus samierināju, es domāju, ka drīkstu mazliet jūsu draudzības piešķirt arī sev —.

— Vai jūs neizteiktos skaidrāk, cienījamā kundze?

— Man nav nekā ko skaidrāk izteikt, mīļais draugs. Es tikai domāju, ka trūkst acs, kas... viņa ir koķeta, to aies zinām... gluži nevainīgi, protams,,, bet viņa izdara muļķības, kuras ļaunas mēles varētu viņai pārmest, un es labprāt nevēlēts«, ka taisni manā mājā valodas dabūtu jaunu vielu.

Viņš nodrebēja bailēs, kas viņu cik necik atviegloja. Nē, te neviens neko nenojauta. Piedots un aizmirsts viss, par ko reiz bija aizdomas.

— Dieva dēļ, kas tad te netiek, kundze?— viņš vaicāja.

— Nekas sevišķa fcet — redziet paši!

Viņa to veda caur dejotāju drūzmu kādi sānu telpā, kas ar zīdpapīru Sirmju palīdzību bija tīta maigā krēslā,

Tur, aukstā caurvējā — jo tādēļ, ka Edz nākamajai pauzei šīs telpas nelietoja, logi bija attaisīti vaļā,— sēdēja Félicita ar lietu pulku jaunekļu, kas trokšņoja un smējās.

To redzot, Leona sirds sažņaudzās pēkšņās sāpēs,

— Te es jums atvedu vēl vienu draugu, mana dārgākā,— Stclta kundze teica,— tagad jums gan netrūks neviens jūsu cienītājs.

Leons juta, ka šLs teikums zīmējas arī uz viņu, un viņa dusmas auga»

— Te nu tu esi, draugs, brālis un radinieks!— viņa sauca, viņam kreiso roku sniegdama,— Kāpēc tad jūs tik ilgi nebijāi redzami?

— Tu te saaukstēsies, Félicita,— viņš atbildēja.

— Neesi kā skolotājs, mans draugsi— Sniedz šiem jaunekļiem roku un esi «bon garçon».

Tur bija visi, kas ar lepnumu saucās par «Liciīas trako,

«

briesmīgo medību» medniekiem: Ocens, Krasovs, Ceslingens un Naihauzs; protams, netrūka arī abu virsnieku.

Visa viņa apņemšanās, viņa vīrišķības uzupurēšana, nodošanās baiiēm un meliem — viss bija veltīgi, Viņa vēl arvien nodevās šiem muļķa puikām, par viņu nebēdādama. Sāpju ceļu no tā rīta Draudzības salā līdz apgānītām altāra pakāpēm, visu, visu viņš būtu varējis aiztaupīt.

Viņa acis aizplīvuroja sarkana migla; tas nozīmēja, ka viņu pārņēmušas nevaldāmas dusmas.

— Saņemies,— iekšēja balss viņam uzsauca,

Katrā ķildā, ko viņš sāka ar jaunajiem, viņš bija zaudētājs, jo viņi jau nebija vainīgi.

Viņš sniedza visiem roku un nopietni teica:

— Felicita, tu zini, cik ļoti Ulrihs rūpējas par tavu veselību,— Es nevaru ciest, ka tu te gribi izdarīt pašnāvību. Dod man roku.

Viņai bija bail no katra nopietna vārda; viņa neiedrošinājās pretoties, un tomēr viņa vairījās no viņa.

Celdamās viņa sniedza roku jaunākajam Stoltam un sacīja:

— Kas grib būt mans kavalieris, nedrīkst būt mans kungs, mīļais Leon,. Nāciet, Frici, iesim dejot

Un, dziļi palocīdamās, viņa tam pagāja garām,

— Nomierinieties, Selentīn,— jaunais Ceslingens teica,— ar mums viņa apietas vēl sliktāk.

Tad viss pūlis, mātēm par bailēm un meitām par bēdām, nostājās durvīs un gaidīja brīdi, kad viens vai otrs varēs ar Felicitu dejot.

Kad Leons gribēja atgriezties priekšnamā, viņš satika kandidātu Brenkenbergu, ar svaigiem sarkana vīna traipiem uz frakas stūriem. Viņš mēģināja savu ļauno sirdsapziņu apslēpt ar svilpošanu un gāja ar lielu līkumu Leonam garām.

Tas atcerējās dzejoli par smaidošām zvaigznēm.

Viņš pasauca Ellu; samulsusi no savām uzvarām, viņa atstāja savu dejotāju un steidzās pie viņa.

— Ella — es negribu, ka tu ielaidies ar to kandidātu,— viņš teica.

Viņa izlikās, it kā būtu pat viņa vārdu piemirsusi.

— Kandidātu? Kandidātu? Ak tā — to!... To jau es sen esmu atraidījusi... Ar tādiem es vairs neielaižos, mīļais Leon! Par to tu vari būt drošs.

Un ar neizsakāmu nicību, kādu spēj parādīt tikai pusaugu jaunkundzītes, viņa skatījās pār plecu uz savu pirmo mīļāko, kas, šķielēdams un niknumu valdīdams, kodīja savu mazgāto glazē cimdu galus.

Brāļa pienākumu izpildījis, viņš pēkšņi jutās lieks un svešs šajā jautro ļaužu pulkā— Viņš bija apkaunots.— Viņa sirdī plosījās dusmas, kas katru brīdi parādījās citā veidā. Te tās plosījās kā zvērs, tad atkal pārvērtās par nevarīgi krimstošām žēluma jūtām.

Un tad viņš pēkšņi saprata: tas, kas viņu mocīja, bija greizsirdība»

Dziļā klusumā viņš pēkšņi sāka skaļi smieties.

Izbijies viņš lūkojās visapkārt, bet bija jau par vēlu; daudzas ziņkārīgas sejas vērsās pret viņu.

Tikai tagad viņš redzēja, kur atradās. Viņš sēdēja pie alus galda ar labiem draugiem un krietniem kaimiņiem, ar kuriem viņš pēc pārnākšanas bija tikko pāris reizes ticies.

Tagad tie visi bruka viņam virsū.

Tā tas ilgāk nedrīkstot būt, viņš paliekot par savādnieku, par vientuli, viņš jau varot palikt traks.

Kamēr viņi runāja, viņš brīnīdamies vēroja viņus visus.— Bija tik daudz ļaužu, kas rūpējās par viņa labklājību, kuriem bija tiesības viņam domātās rupjības teikt acīs.— Un cik tomēr viņi bija sveši! Kāda nozīme tam, ka tie sēdējuši viņam līdzās uz skolas sola, bijuši viņa nedarbu biedri!— Liktenis bija starp viņiem cirtis dziļu plaisu;— un kā no biezas miglas šīs sejas tagad lūkojās viņā,

— Ko tad jūs gribat no manis?— viņš vaicāja, kad tie bija aprimuši.

Viņš nedrīkstot ilgāk slēpties, vajagot atmest iedomas, vajagot piedalīties apkārtnes viesībās un —, ja iespējams, meklēt sievu.

— Lieciet mani ar sievām mierā!

Ansis Zembrickis, vecais, resnais Ansis, kas viņam no jaunības dienām bija mīļākais biedrs, sāka jautrā balsī stāstīt.

«Prūšu kronī» esot divreiz nedēļā jautra sapulce, tur jaunākie muižu īpašnieki ar virsniekiem un tiesnešiem sanākot kopā iebaudīt krietnu malku, pļāpāt, jokus stāstīt — un kad sevišķi jautri — arī kārtis spēlēt.— Te viņš taču varētu, ja ne vairāk, tad atkal «izķepuroties».

Viņš apsolījās ielūgumu ievērot, un, gribēdams dzēst iespaidu, kādu bija atstājuši viņa nedabīgie smiekli, viņš sāka stāstīt mednieku piedzīvojumus Amerikā.

Ap viņu sastājās liels pulks, ieradās arī dāmas,— visi uzmanīgi klausījās viņa nostāstus.

Šie panākumi viņu apreibināja; viņš stāstīja arvien jautrāk, joki un asprātības plūda no viņa lūpām. Un, kamēr viņa balss skanēja tam ausīs, viņš brīnījās par to, ko še darīja.

Sejas visapkārt līdzinājās bālganiem laukumiem, kuros grie-

zās divas spīdošas lodes;— viņš redzēja dzeltenas tapetes gabalu — vara griestu lampu — spīdošas sarkanā vīna pudeles, un brīžiem netverama balss viņam čukstēja:— Veltīgi — viss veltīgi.

Viņa to aizmirsa, viņa to pievīla, viņa spēlējas ar viņu, ar viņu, kas godu, draudzību, dzīves priekus, cerību — visu, visu bija viņai ziedojis,.,

Cilvēks, kas še sēdēja un stāstīja indiāņu stāstus, pa daļai patiesus, pa daļai izdomātus, b»ja tikai automāts un nekas cits. Viņš stāstīja savas atmiņas, kamēr viņa dvēsele cieta mokas. Tad viņš pamanīja starp daudzām citām dīva:; acis, kas pa daļai aizgrābti, pa daļai spītīgi, pa daļai ar lepnumu, pa daļai ar bailēm lūkojās viņā. Te bija jaunas sievietes sirds, kas Līdz pēdējai dzīsliņai piederēja viņam, Kas baudīja līdzi viņa priekus un cieta līdzi viņa sāpes un kuru viņš pateikdamies plosīja ar saviem rupjajiem nagiem,

Viņš pēkšņi iežēlojās,

Viņa atmiņa kļuva nedroša, vārdi juka

— Es vairāk nezinu,— viņš celdamies teica,— citā reizē atkal

Domādami, ka izjokoti, klausītāji izklīda,— Viņš no jauna iegrima dziļās domās,

Ap pusnakti ēda vakariņas, Spēļu un dzērienu galdi pārvērtās par bufetēm, no kurām katrs kungs pagādāja savai dāmai vajadzīgo.

Leons izvēlējās mazo Metu Zembricku, kuras Šaurā, skumjā seja izpelnījās viņa ievērību un kura zināmu apstākļu dēļ bija ģērbusies ļoti platā, pelēkā zīda kleitā un izskatījās kā maisā iebāzta,

Sarunas vilkās gausi, Abi jutās kā draugi un tomēr nedrīkstēja viens otram atklāt to, kas nospieda sirdi,

Tikai to Leons dabūja zināt, ka Ansis nākot vēlu mājās un ka vīramāte esot ļoti stingra

Pa starpām no kāda attālāka galda atskanēja skaļi smiekli, kas pārspēja visas sarunas.

Tur sēdēja Felicita ar saviem pavadoņiem, kuri bija uzaicinājuši pāris jaunus skuķus, bet citādi nodarbojās tikai ar skaisto kundzi. Nabadzītes jutās ārkārtīgi neveikli; kavalieri sačukstējās, neviens viņas neievēroja, Reižu reizēm viņas saskatījās lūdzošiem skatieniem,

Par spīti paradumam, kas noteica, ka dāmai pie galda jāsēd kopā ar precētu kungu, Felicita bija apsēdusies līdzās jaunajam Ceslingenam. Sadusmotā māte jau agrāk bija aizsūtījusi abus virsniekus pie citiem galdiem,

Uz vakariņu beigām Leona māte, savā sarkanajā zīda kleitā ģērbusies, nāca šķērsām pāri zāiei un pamāja Leonam ar roku.

— Apžēlojies,— viņa bailīgi čukstēja,— Kas tad Licijai šodien kait, ka viņa piekārusi sev astoņus muļķa puikas un ceļ tādu skandālu? Visi par to vien runā,

— Kādēļ tu man to jautā, māt?— viņš atbildēja,

— Es domāju, tu varētu--

— Es nekā nevaru — Felicita pati atbild par saviem darbiem, Ja viņa grib kompromitēties, tad tā ir viņas darīšana.

Šādi atbildēdams, viņš aizveda māti atkal uz viņas vietu.

Pēc vakariņām Felicita, smaidīdama, no vīna un smiekliem pietvīkušiem vaigiem, kavalierim zem rokas, divu citu pavadīta, nāca taisni pie Leona,— Labu apetīti, lācīt,— viņa teica un sniedza tam savu mīksto rociņu. Ne acis, ne lūpas nenodeva, ka viņiem būtu kāds noslēpums. Viss, kas agrāk un nesen bijis, likās zudis no viņas atmiņas līdz pēdējam,

Viņš klusi pateicās par komplimentu

— Zini, Leon,— viņa turpināja,— vai tev nepatiktu mazs nedarbs?

— Varbūt!,, Bet pirms es gribētu zināt —

— Ej, tu, pedanta dvēsele,.. Nu klausies,,, bet lūdzu, nestrīdies: mēs gribam šonakt pavizināties kamanās,

— Kas mēs?

— Nu, šie jaunekļi un vēl daži citi no tās pašas šķiras,,,— Tādu vizināšanos pēc Bavārijas karaļu parauga, vai zini?.. Ar piķa lāpām un jātniekiem senlaiku apģērbos ~ Diemžēl te mums nav kalnu un mums nav jābīstas, ka varam lauzt kaklu. Tomēr tas joks ir briesmīgi nepieklājīgs, vismaz man, kā vienīgajai sievietei... Tādēļ es labpi āt gribētu kādu — nopietnu kungu, vai zini,., ja iespējams kādu radinieku, k*s varētu mani apsargāt,.. Un tāpēc es domāju, vai varbūt tu —

— Tava uzticība mani pagodina, mīļā Licij,— viņš sasheda-mies atbildēja,— bet mēs taču neesam tik tuvi radi, ka es varētu uzņemties šo lomu, nekaitējot tavai slavai. Bet es esmu gan diezgan tuvs Ulriham, lai prasītu atbildību katram, kas tevi uz tādām lietām uzmudina.

Trīs sejas izstiepās divreiz garākas,— Arī Felicita manāmi nobāla Viņas acis, kas nupat vēl spīguļoja pārgalvībā, tagad lūdzoši skatījās viņā

Viņš nodrebēja; žigli atraisījies no pulciņa, viņš izgāja atpakaļ priekšnamā

Tur viņš uzkavējās vēl divas stundas, ik brīdi gribēdams braukt mājās un tomēr nevarēdams vmu atstāt.

Viņš nosēdās aiz kāda kāršu spēlētāja platās muguras, likās,

ar lielāko patiku lūkojās spēlē, bet patiesībā priecājās, ka viņu liek mierā.

Ap trijiem viņš dzirdēja, kā jaunākais virsnieks uzsauca sulainim:— Lai piebrauc Olenfeldas kamanas!

Ātri izšķīries, viņš piecēlās, atvadījās, izgāja ārā un lika iejūgt ari savu zirgu.

Bija skaidra, auksta ziemas nakts... Sniegs mirdzēja visapkārt mēness gaismā, tikai koku ēnas viesa gaismā melnus plankumus,.. Nekur vairs nespīdēja uguns... Tālumā spīdēja baiti jumti pār tumšām ēkām.

Brūnītis, stallī labi paēdis, neprātīgi traucās uz priekšu. Leonam vajadzēja viņu turēt... Kamanu zvani aizskanēja pār klajumu.

— Ko tu gribi darīt?— iekšējā balss atkal teica.— Kāpēc tu neuzliauj zirgam ar pātagu, bet to vēl turi?— Taisies kā tieci mājās. Neskaties atpaka). Neklausies apkārt.

Bet viņš klausījās, vai nedzirdēs sev aiz muguras zvaniņu skaņas, jā, reizēm viņš apstājās, lai pārliecinātos, vai viņa kamanu zvaniņi nepārskan kādu citu skaņas.

Tcmēr nekas nebija dzirdams.

Viņš gribēja prasīt atbildību un būt tiesnesis, bet viņš labi zināja, ka viņa šķietamās dusmas patiesībā bija tikai ilgas un greizsirdība.

Gar Vengernas mācītāja muižu braucot, viņu atkal pārņēma dusmas.— Vecis guļ mierīgi, kā visi pravieši,— viņš domāja,— kamēr viņa nabaga ķēniņš Dāvids savās bēdās maldās pa pasauli.

Viņš nogriezās uz plostu. Tur viņš varēja neuzkrītoši sagaidīt Felicitu. Ja jau plosts piederēja viņam, tad bija gluži dabīgi, ka viņš pats to pieskatīja.

Izdzirdis zvaniņu skaņas, vecais Jirgens izlīda no dēļu būdas un pacēla vējlukturi.

— Kāpēc tu nebrauc virsū?— viņš pikti iesaucās, jo braucējs bez kučiera viņam neiedvesa it nekādu cienību.

— Nelamājies, Jirgen!— Leons atbildēja; viņam palika vecā žēl.

— Jēzus, cienīgs kungsl— Viņš noliecās pie Leona piedurknes, lūdza piedošanu un gribēja vest zirgu uz plosta.

Leons viņu nomierināja. Viņš esot pieturēji«' tikai ledu apskatīties.

Tālumā atskanēja kamanu zvaniņš.

Leons nodrebēja. Viņa brauca. Viņa brauca viena pati.

Viņš nosvieda kažoka segu, izkāpa un piesēja zirgu pie kārtīm, kas iežogoja plostnieka būdiņu.

Vecais Jirgens p]āpāja tālāk, kā veci kalpotāji mēdz darīt: ledus esot gan vēl plāns, bet Ziemassvētkos jau varēšot ar lielgabaliem pāri braukt, Un šī nakts esot vislabākā nakts gadā. Vienreiz viņš esot pat septiņas markas ieņēmis, tik devīgi esot Stolta kunga draugi.

Tagad viņa brauca caur sādžu, jo zvaniņu skaņas nebijatik skaidri dzirdamas... Un pēkšņi tās atskanēja atkal stiprāk... Ena parādījās pie kapsētas mūra.,. Kamanas nogriezās uz upes pusi.

Satinies stāvs gurdi sēdēja vienā stūrī: tā bija viņa.

Viņš piegāja tai tuvu klāt, kamēr kučieris brīnīdamies apturēja zirgus.

Viņa nekustējās. Viņa gulēja un pamodās tikai tad, kad kamanas apstājās.

— Labrīt, Felicita.

Viņa vēl miegā paklusu iekliedzās.

Viņa stiepa tam rokas pretim, pa pusei priecīgi, pa pusei bailīgi. Viņa bija kā bērns, kas nezin, vai to gaida glāsti vai sitieni.

— Nebaidies!— viņš teica, biedinoši uz kučieri paskatīdamies.— Es te izkāpu pārliecināties par plosta drošību. Upe pilna ledus, un man jāatbild par Stolta viesu drošību.

Viņa pateicīgi smaidīja. Viņa saprata,

— Es tevi pavadīšu pāri,— viņš turpināja.— Mēs varētu labāk parunāties, ja tu izkāptu.

Mierīgi viņa ļāva, lai viņš to izceļ no kamanām. Patīkamā, nasta acumirkli gulēja viņa rokās. Viņam likās, ka tā viņu spiestu dziļi zemē.

Kamanas uzbrauca uz plosta.— Abi klusēdami sekoja tām.

— Leon!— viņa lūdzoši čukstēja.

— Klusi un nāc līdzi,— viņš atbildēja, izlikdamies bargs, un pacēla priekšējo kārti,— Viņi uzkāpa uz šaurās laipas, kas iestiepās ūdenī. Tikai viens solis viņus šķīra no melnās dzelmes.

Kā ļauni nezvēri ledus gabali peldēja pa ūdeni, berzējās gar plosta malām, tad atkal aizpeldēja. Apledojusī virve mirdzēja kā metāls un čirkstēdama lauzīja savu spožo segu pie vindas.

— Leoni— viņa atkal čukstēja un spieda galvu pie viņa kažoka piedurknes.

— Tu — tu — tagad atbildi man — tu,,.— Ļauns vārds dega viņam uz lūpām. Ar mokām viņš savaldījās, to neizteicis.

— Leon, bez tevis es padodos izmisumam,— viņa klusi sūdzējās.— Kādēļ tu mani atstāj, Leon?

— Ko tu runā par atstāšanu?— viņš iesaucās.— Es nedrīkstu turp iet, kamēr Ulrihs nav mājās — tas ir viss.

— Kādēļ nē?

— To tu man jautā?

— Jā, to es jautāju... Mēs esam nožēlojuši un grēkus izsūdzējuši. . Mēs esam no grēkiem brīvi Dieva un cilvēku priekšā.,. Mēs taču tagad zinām savu ceļu!

— Tā? Tu to jūti?

— Nu, un tu laikam gan ne?— viņa vaicāja, viņu mierīgi uzlūkodama.

Viņš satrūkās, samulsa,— Vai tad viņš viens pats bija nolādēts? Vai Dievs bija viņas sirds upuri pieņēmis un viņa upuri atmetis?

— Mēs taču bijām pie dievgalda,— viņa turpināja,— mēs novēlējām Dievam mūsu dvēseļu labklājību. Tagad mums taču vajadzētu justies drošiem.

— Mums vajadzētu — zināms — mums vajadzētu!

— Leon, neesi tik neticīgs.,. Kas gan mums var notikt, ja mēs turamies kopā?.. Bet — ja tu atstāj mani vienu, es negalvoju ne pai ko... Redzi, es tevi gaidīju katru dienu. Rītos ceļoties es jautāju:— Vai viņš šodien nāks?.,— Un tad es atkal cerēju uz rītdienu — arvienu uz rītdienu,.. Ai, cik garš man bija šjs laiks?.... Cik vientuļa katra diena!... Un beidzot mani satvēra izmisums. Ja viņš tevi nevēro, tad nevēro ari pati sevi. Tad es sāku atkal rotaļāties ar tiem pienapuikām. Es viņiem sagrozīju galvas un ļāvu, lai viņi mīlinās, Un šodien, velns mani pilnīgi guva savā varā; es domāju; «Tagad tu vari viņam parādīt, ka tev viņa nevajag».,„ Bet sirds man sāpēja, to tu vari ticēt — un mana dvēsele smeldza Bet tu biji ciets un auksts, un mani no jauna modās spītība.

Viņš nodrebēja, laimīgs un apmierināts: bija novēlies it kā slogs no sirds. Pēkšņi viņu pārņēma nogurums. Viņš būtu varējis uz vietas izstiepties un aizmigt

— Un tagad tu zēnus atlaidīsi?— viņš vaicāja,

— Bet Leon!

— Jā vai nē?

— Ar lielāko prieku... Tikai tev jānāk.

— Un ja es neietu?

Viņa atspiedās pie kārts,— Tad es nezinu...— viņa sacija.

— Kad tu gaidi Ulrihu mājās?— viņš prasīja.

— Jā, Ulribs!— viņa iesaucās:— Katrā vēstulē viņš apvaicājas par tevi un liek tevi sveicināt Daudz ko viņš mums abiem kopēji rakstījis. Tāpēc es arī neiedrošinājos viņam rakstīt, ka es tevi nemaz neesmu satikusi.— Ko viņš domātu par tavu izpalikšanu?

— Tur tev taisnība,— viņš teica.

Tad viņš atkal vaicāja, kad Ulrihs pārbraukšot.

— Valsts saeimai rit vai parit sāksies brīvdienas,— viņa atbildēja,— bet vai viņš pirms Ziemassvētkiem pārbrauks, tas nav zināms. Viņš raksta, ka esot iecelts par zemkopības izstādes komitejas priekšnieku vai tamlīdzīgi... Tādēļ viņam jāizlietojot parlamenta brīvdienas priekšdarbiem... Viņš liek arī tev vaicāt, vai tu nevēlētos, lai tev aiztaupa kādu vietu komitejā. Tev vajadzētu pieņemt. Jo tas būtu tavai slavai par labu.

Nokaunējies viņš cieta klusu. Visur, gan tuvumā, gan tālumā, drauga mīlestība gādāja par viņu. Bija ārprāts, ja viņš neuzticējās sev un savam spēkam. Tādu blēdību, no kādas viņam bija bail, Leons Selentīns nespēja padarīt.

— Vai ne, tu taču nāksi?— viņa lūdzās.

— Jā, es nākšu,— viņš ātri un stingri atbildēja.

— Drīz?

— Jā, drīz!

— Rīt?

Viņš satrūkās.— Tas bija par ātru, tas ļoti līdzinājās ilgām.

— Rīt un parīt man jābūt revīzijā Knucendorfā,— viņš atbildēja.

— Atsakies!

— Nē.

— Leon!— viņa pārmeta.

— Vai tu gribi mani atrunāt no maniem pienākumiem?

— No Dieva puses, nēl Bet es tev atgādinu, kamēr tu nebūsi cēlis kāju pār manu slieksni, nepaies neviena minūte, kad es tevi negaidītu.

Plosts atsitās pret krastu.— Kārts čirkstēdama atvērās.

— Dzīvo vesela!

— Dzīvo vesels!

Viņu rokas apkampās, it kā būtu ar varu jāatrauj, bet tad atkal izbijušās atlaidās vaļā.

Tad viņš to pieveda pie kamanām un ietina segās.

Zirgi devās uz priekšu, zvaniņi skanēja... Kā migla izzuda kamanas tālumā.

Plosts brauca atpakaļ... Vecais strādāja elsdams...

Leons pieķērās pie kārts un klausījās zvanu skaņās.

Mēness rietēja.., Ledus čirkstēdams sitās pret plostu...

X

«Mana mīļā māmiņ!

Lielākā daļa zēnu brauks drīz uz mājām. Ēriks Frobeks

245

paliks tepat tāpēc, ka viņam nav mammas, un Fricim Lavskinu ir tikai aizbildnis, un Ifs ir no vakara Indijas un dzeltens kā siers. Citi zēni brauks visi uz mājām,— Kāpēc man nav brīv uz mājām braukt? Daži dzīvo vēl tālāk un brauc tomēr uz mājām. Ak, es labprāt brauktu uz māju.— Un līdz Ziemassvētkiem ir vēl sešas dienas. Tad dedzinās eglīti.— Un katrs zēns dabūs savu paciņu ar visu, kas tur iekšā, pie eglītes.— Un es briesmīgi priecājos par dāvanu.— Ak, kaut jel tā būtu jau te!— To saņem direktora kungs un izpako, un noliek pie eglītes.— Un pulkstenis ari ir — skolas pulkstenis zvana. Ifs ari to dabūs, Direktora kungs rakstīja viņa papum, jo tur nepazīst Ziemassvētkus, un viņa papus atrakstīja, jā, viņš sūtīs.— Un ar kuģi tas gan atnāks.— Vai tu manu vēlēšanos sarakstu saņēmi? Varbūt ka viņš pazuda. Tas jau būtu briesmīgi. Tāpēc es ātri uzrakstīšu citu.

Vēlēšanos saraksts.

1. Alvas zaldātus labi pulka — tādus labi resnus, tievie nekam neder.

2. Vienu cietoksni — tas ir īstu cietoksni ar uzvelkamu tiltu, ko var uzvilkt, un grāvī ir ūdens, un, ko nošaus, tas iekrīt ūdenī. Bet tad noiet krāsa.

3. Vienu lielgabalu.

4. Vēl vienu lielgabalu. Kopā divi lieli lielgabali, jo ienaidniekam arī vajag lielgabalu, citādi viņš nevar šaut,

5. Vēl pulka mazus lielgabalus, jo armijai vajag artilērijas. Un, kam labāka artilērija, tas ir uzvarētājs.

6. Vienu menažēriju. Ifam ir menažērija.

7. Tintes slaukāmo. Ar pūces galvu. Tas ir tas smukākais.

8. Svītrots. Tāpēc lūdzu nesūti kabatas nazi, jo direktora kungs teica, kas saņem kabatas nazi, tam to atņem.

9. Vienu kabatas tintes glāzi. Keistam ir tāda kā kastīte, un, kad paspiež slepenu atsperi, tad atlec vaļā. Tas ir ļoti smuki. To var arvien lietot, un bikses nepaliek netīras.

10. Es vairāk nekā nezinu. Bet daudz konfektes. Bet tas jau ir saprotams. Jo bez konfektēm nav nekādi Ziemassvētki.

Ak, un mājās būtu daudz jaukāk. Ak, mīļā, mīļā mārņiņ, kad tik es tiktu mājās! Bet, kad tas nevar būt, es būšu arī tā mierīgs. Bet, kad es tā domāju, man jāraud... Zēni liek mani tagad mierā un par to man jāpateicas Ifam. Vienreiz viņi mani sita, ka man tecēja asinis, tad Ifs lielajiem zēniem dūra ar nazi un sauca pa spāniski, un arī pa miegam viņš runā spāniski. «Jūs esat velni,» viņš sauca, «un es jūs noduršu.» Un kabatas nazi viņam atņēma, bet viņiem tomēr ir bail. Un sūti labi daudz alvas zaldātus, jo pusi dabūs Ifs» To viņš taču pelnījis, vai ne? Un es dalu visu ar viņu. Un mēs paliksim draugi līdz nāvei.— Un tagad es beigšu.

Tav dēls

Pauls.

Postscriptum. Dāvanas es ļoti gaidu.»

ŠI vēstule pienāca svētdien pirms Ziemassvētkiem Minster-bergā uz Minnas Hutos adresi. Félicita lasīja to vairākas reizes, un ikreiz tai asaras sakāpa acīs; bet viņa nevarēja saņemties un telegrafēt UJriham, lai viņš sēžas dzelzceļa vilcienā un brauc uz Visbā īleni atvest bērnu, kā viņā bija vēlējies.

Gribēdama labot, ko bija noziegusies, viņa sakrāja lielā daudzumā Ziemassvētku dāvanas, kas pušķotu Paulīša Ziemassvētku giidu, No Berlīnes bija pienākušas divas lielas kastes, kuras nu atkal pa to pašu ceļu sūtīs atakaļ, jo viņas mātes lepnuos nesisto, ka Ziemassvētku dāvanas gāja caur citu rokām.

Viņas istabā stāvēja lielas kaudzes kastīšu, uz grīdsegas cēlās zāģu skaidu un papīra strēmeļu kaudzes, un marcipāns un piparu riekstiņi, pašu cepti, patīkami smaržoja.

Félicita pakoja, jo kastes vajadzēja drošības labad šcdien ar vakara vilcienu izsūtīt no Minsterbergas. Piedurknes līdz elkoņiem uzlocījusi, zili puķainu priekšautu aizsējusi, smaidīdama aiz prieka, viņa strādāja starp sainīšiem, uzstādīja alvas zaldātus, noskūpstīja kādu papīra vīriņu, lai tos aiznestu skūpstu dēliņam, un gavilēdama ķēra kādu balonu, pie kura augstu gaisā žonglieris izrādīja savu mākslu.

Viņa nodarbojās ar visu sirdi un prātu; tikai brīžam Minna, kas viņai palīdzēja, ievēroja, ka viņas rokas palika mierīgi klēpī un viņa ar ilgām lūkojās pa logu laukā.

— Jūs gan ko gaidāt, kundze?— viņa skumji vaicāja.

Félicita nopūtās un pakratīja galvu.

Trīs dienas jau bija pagājušas no nakts uz plosta, un Leons vēl arvien nerādījās.

— Jā, tā tas ir ar tiem kungiem,— vecā šuvēja sacīja,— sākumā viņi apsolās un vēlāk tomēr nenāk.

Félicita nebija viņai nekā teikusi par savu sastapšanos ar Leonu, betj kad viņa toreiz bija redzējusi savu kundzi savādi mirdzošām acīm pārnākam, viņa tūlīt zināja, ka liecas grozījušās uz citu pusi.

Ap pusčetriem zvanīja pie durvīm.

Félicita steidzās atvērt,

— Nu, lai paliek, kundzīt,— vecene teica,— ja viņš tiešām atnācis, tad ir labāk, ka jūs viņam tūlīt nekaraties kaklā.

Un viņa klepodama steidzās ārā saņemt viesi,

Felicita pielika ausi pie atslēgas cauruma, Izdzirdusi vīrieša balsi otrā istabā, viņa piecēlās, labo roku pie sirds spiezdama, atkrita krēslā un grūti nopūtās.

Tas bija viņš,

Vecene nāca afpakaj un, durvis vaļā atstājusi, teica:

— Fon Selentīna kungs atnācis — bet es teicu, cienīgā kundze gan ne...

Tur viņš stāvēja!— Veceni sāņus pa durvīm laukā izstūmis, viņš ieskrēja istabā.

— Beidzot, beidzot!— viņa teica, tam mierīgi roku pretī sniegdama,

— Kā tad!., beidzot!— viņš atkārtoja, īsi pasmiedamies.

Pirmajā acumirklī viņa redzēja, ka viņš bija pārvērties.—

Viņa acis nemierīgi kustējās, un pierē bija redzamas uztūkušas dzīslas.

Viņas sirdsapziņa, kas nekad nejutās droša, pat tad ne, kad viņa neapzinājās nekādu vainu, neļāva viņai to mierīgi aplūkot,

— Vai tev jau atkal kas pret mani?— viņa stostījās.

— Man nav nekā — it nekā man nav!— viņš atbildēja un atspiedās, acis aizvērdams, pie sienas,

Tad viņš jautāja.— Kad Ulrihs būs mājās?— un viņš to cieši uzlūkoja.

— Pirms svētku vakara droši ne — varbūt vēlu svētku vakarā, jo te jau tikai svētku rītā dāvanas izdala.

Viņš smagi nopūtās,

— Kas tev kaiš?— viņa nopietni ievaicājās.

Viņš strupi pasmējās,

— Kas tad man kaitētu, sirsniņ? Sastapšanās ar skaistāko māsīcu,c Laulāts draugs tālumā... Sirdsapziņa apmierināta,,. Mīļais Dieviņš, tā sakot, labs draugs,.. Vanāk taču nevar vēlēties?

— Leon, tu mani biedē,— viņa teica un ierāvās krēslā,

— Kādēļ biedēt, bērniņ?— viņš atbildēja, viņas roku tverdams,— Trijās dienās es paliku mazliet mežonīgāks, tas viss,,. Bet... tas ir, man šis nāciens bija ļoti grūts,.. Kā godīgam cilvēkam, kāds es — biju,.. Jo solījums, ko es tev teicu uz plosta, mīļā sirsniņ,— tā es taču senāk tevi arvien saucu... tad jau es to arī tagad drīkstu, es taču atkal esmu tev tik tuvs, ko?— šis solījums bija liela muļķība... to tu man izvilināji... tu esi gudrai.. Tu jau esi labi norūdīta,

— Leon, tu mani skumdini,— viņa teica, asarainās acis ar roku aizklādama.

Viņš satvēra viņas roku un atrāva to no acīm.

— Neraudi,— viņš teica, zobus sakodis,— es nespēju noskatīties. kā tu raudi... es zinu, tu māki izlikties, tikpat ar savām asarām, kā ar saviem smiekliem,,, bet es nevaru paciest, ka tu raudi... Kādēļ tu labāk nesmejies?.. Galu galā tas jau ir viens un tas pats.

— Ai, kad tevi kāds dzirdētu!— viņš zobojās un lūkojās bailīgi uz pusatvērtām durvīm,

— Stūra istabā es tevi nevaru vest,— viņa teica, atcerēdamās tur izkaisītās dāvanas.— Viņas gara acīm uz acumirkli parādījās svētku davānas gaidoša bērna seja, bet tad atkal pazuda.

Viņš izstiepa aiz bailēm un riebuma rokas uz durvju pusi.— Dzīvu tu mani arī tur vairs neiedabūsil— viņš sauca,— Tavs smaržūdens mani tur padarīja pustraku.., Un nu vēl šodien... Bet vai zini — viņa acis lūkojās uz logu, kuru pēcpusdienas saule bija atkausējusi,— laukā, tur sniegā ir tīrs un auksts.., tas atvēsina un noskaidro galvas,.. Un tur ir arī vientulīgi... tur var runāt,., tur var ari kliegt, ja paliek par daudz jautri . Paņem mēteli un nāc.

Viņa priecīgi paklausīja, aptina ātri spāniešu šķidrautu ap galvu, uzmeta uz pleciem platu kažoku un steidzās viņam pa priekšu pa durvīm ārā; neviens cilvēks viņus nemanīja aizejot.

Viņa to arī viņam atgādināja.

Viņš neatbildēja. Viņš domāja par to pašu,

Ziemas vakara aukstais vējš pūta viņu sakarsušās sejās Saule taisījās rietēt... Pār staļļiem zilajās debesīs bija redzams pusmēness.

No rijām atskanēja kuļamo mašīnu troksnis,— Citādi muižas pagalms bna kluss un tukšs,

Viņi gāja pa notīrīto celiņu ap nama galu, attaisīja treliņu vārtus un iegāja dārzā, kurš, kā zilgani baltās drēbēs tērpies, atvērās viņu priekšā. Viss bija klāts ar biezu, baltu sniega kārtu,

Pār zāļu laukumu ejot, Fehcita mēģināja ielikt savu roku viņa rokā, bet smagais kažoks to neatļāva, Pie krūmiem beidzās celiņi, bet viņi nedomāja griezties atpakaļ,..

Klusu ciezdami, viņi gāja viens aiz otra. Viņa mina viņa pēdās.—

— Uz kurieni?— viņi, atpakaļ pagriezdamies, reiz vaicāja.

— Es nezinu,— viņa atbildēja,— tikai uz priekšu.

Bez kāda nodoma viņi maldījās pa krūmiem apkārt. Abiem bija tā, it kā tiem vajadzētu paslēpties, kur tos neviens cilvēks nevar redzēt.

Tad viņš dzirdēja, ka viņai klabēja zobi,

— Tev salst,— viņš teica,— iesim atpakaļ..

— Nē, man nesalst,— viņa trīcēdama teica,— man tik ir vieglas kurpes kājās,— Un viņa rādīja tam smaidīdama savas ar zeltu izrotātās kurpītes, kuras bija atstājusi kājās.

— Tūiīt ej atpakaļ!— viņš sauca,

Viņa gribēja ko atbildēt, bet viņš, negribēdams tai ļaut pretoties, stingri uzsauca:— Citādi es tevi aiznesīšu atpakaļ,

Tad viņa izstiepa rokas un smaidīdama lūdzās:— Nes mani.

Viņš izbijies ņēma solījumu atpakaļ,

— Ej labāk pati,— viņš teica,— mūs varētu no logiem ieraudzīt, un tad būtu ļaudīm ko tenkot.

Viņa paraustīja plecus un griezās atpakaļ,

Bija jau gandrīz pavisam satumsis... Starp kailajiem zariem spīdēja vakara blāzma,,. Sniega klajumi krāsojās iesarkani, iekams tie nogrima nakts tumsā... Nekas nekustējās; tikai vietām nokrita pa sniega pārslai no koku zariem.

Augu mājai garām ejot, Feiicita rādīja krāsns uguni, kas spīdēja caur pustumšajām rūtīm.

— Tur varētu sasildīties,— viņa čukstēja,

— Vai nebūtu labāk, ja mēs atgrieztos piiī?— viņš jautāja, vilcinādamies un drūmi noskatīdamies ugunī.

— Nāc,— viņa smiedamās sauca un gāja viņam pa priekšu uz siltumnīcu.

Viņš tai sekoja,

Priekšnamā bija sakrauta malka, kuru uguns noslēpumaini apgaismoja.— Tā izskatījās kā sārts, gar kuru ložņā apslēpta uguns»

Krāsns mute bija zemāk nekā pati grīda. Tā bija ierīkota sienā, trīs pakāpes lejup,

Feiicita tūlīt ielēca krāsns bedrē un gribēja savas vēsās kājas izstiept pret uguni, bet viņa apdomājās, izkāpa vēlreiz ārā un, stādu mājas durvis atvērusi, sauca dārznieka vārdu.

Nekas nebija dzirdams,,. Tikai karsti mitrajā gaisā noskanēja krītošas ūdens lāses,

— Tagad mēs esam droši,— viņa smējās, atkal ielēca krāsns bedrē un nopūzdamās staipījās patīkamajā siltumā.

Kažoks noslīdēja viņai no pleciem, Uz pakāpieniem izstiepusies viņa sēdēja; uguns apspīdēja viņas dzeltenos matus, tā ka tie likās ietīti purpura šķidrautā.

— Kādēļ tu stāvi un skaties kā ūpis?— viņa smiedamās teica un palieca galvu atpakaļ, lai varētu viņu redzēt,

DoPlādams, pret malkas šķilu atspiedies, Leons noteica:

— Žēl, ka tev nav tāda balta vilna, tad tu izskatītos kā Ellas baltā kaķe.

— Vai tu neesi mani diezgan mocījis, mans draugs?— viņa pēkšņi vaicāja nopietnā balsī.— Es esmu pret tevi arvien laipna, bet tu esi tik saīdzis.

— Tā jau mēs gluži labi saderam.

— Lai paliek joki; nāc apsēdies pie manis.

Viņš paklausīja un apsēdās uz krāsns bedres šaurās malas, tā ka viņš varēja gulētāju redzēt.

— Tagad mēs esam kā Ansītis un Grietiņa,— viņa teica.— Stāsti tik tagad kādu laupītāju stāstu, un mēs būsim atkal piecpadsmit gadus veci.

— Tad tev ir tik jauna sirds?— viņš prasīja.

— Jā,— viņa atbildēja,— un tik iemīlējusies... tas ir, zināms, ne jau tevī, tu lepnais cilvēks... tikai tajos bruņiniekos, par kuriem tu man tūlīt stāstīsi... Toreiz jau tā arvien bija... Un Johanna dusmojās... Ai, kā viņa dusmojāsl

Māsas tēls parādījās viņa gara acīm. Viņš nogrima dziļās domās, kamēr viņa jautri tērzēja:

— Bet, ja es gribu būt patiesa, tad man jāsaka, es biju arī tevī iemīlējusies. Un tu biji īsts palaidnis... Vai kāds ticēs, ka tu nekā nemanīji?.. Es tev sūtīju katru vakaru vismaigākos skūpstus pa logu tavā istabā, un tu nekā nemanīji!.. Turklāt tu locījies mīlestības mokās kā tārps. Un Johanna dusmojās! Ai, kā viņa dusmojās! Jo viņas dārgais Ulrihs bija tāds pat.

Ulriha vārds, ko viņa neviļus bija izteikusi, to iztraucēja. Bailīgi viņa paskatījās Leonā, tad atkal domīgi lūkojās ugunī.

— Ai,— viņa pēc brīža nopūtās,— kā tas viss tā notika!

— Un kā tas viss vēl notiks!— viņš iesaucās pēkšņās: dusmās.

— Kā tā?— viņa prasīja.

— Sieva, vai tad tev nekad nav nācis prātā, uz kurieni mēs ejam?— viņš iesaucās, roku pret viņu izstiepdams.

— Nemoki mani,— viņa lūdzās, pa pusei aizgriezdamās un seju kažokā paslēpdama.

— Atbildi man!— Es gribu vismaz zināt, vai tu pati saproti to spēli, kuru tu ar sevi un mani spēlē?

— Ai, Leon,— viņa čukstēja,— es nekā negribu domāt. Es nekā nevaru domāt. Ai, cik patīkami pie tevis būt... Citu neko es nezinu, un citu neko es negribu.

— Vispirms mums būtu jānožēlo,— viņš pukojās.— Tas bija viss. Pelnos un maisos mēs gribējām nožēlot un mērdēt savas miesas... Un es, Dievs to zina, es to esmu godīgi darījis... Esmu tā sadauzīts un saskrambāts savā sirdsapziņā, ka man nav nevienas vietiņas veselas. Sapuvis un satrunējis es sev izliekos, un, ja kāds man gribētu roku sniegt, tad es tam teiktu: «Lūdzu, neapgānieties!» Ja tas bija viss nolūks, labi, tad tas ir sasniegts.— Bet, ko mēs tagad te*darām, negantā sieva, vai tā ari ir nožēlošana? Vai tā nav briesmīga neģēlība?

— Es nekā nezinu,— viņa atkārtoja,— ir tik patīkami.

— Un ar to tev pietiek — ko?

Viņa klusēdama pakratīja galvu.— Tad viņa teica:— Tu esi te un — ar to man pietiek.

— Un, ko es esmu izcietis, kamēr es atnācu šurp — to tu nemaz nejautā... Vai tev maz ir nojausma, kā jūtas cilvēks, kas cieši pieķeras pie enerģijas nožēlojamām atliekām, kas tam vēl palikušas?.. Caurām naktīm es esmu pa mežiem apkārt klīdis... manas kāja« bijušas asiņainas... esmu gribējis mirt, lai tikai man nebūtu jānāk šurp — un tagad es tomēr esmu atnācis.

Lūgdamies, vaimanādams, kā izsalcis, nespēcīgs bērns, viņš izstiepa rokas, un Felieit» nopietni klausījās viņa vārdos.

— Mans nabaga, nabaga zēns,— viņa klusi teica un pacēlām, viņa kājas glāstīdama*

Viņš aizklāja acis ar rokām un sāka rūgti raudāt.

Viņa to uzlūkoja izbijusies. Viņa to pazina sešpadsmit gadus un vēl nebija redzējusi raudam.

Viņa piecēlās un apkampa viņa galvu abām rokām.

— Leon!.. Mans mīļais, mīļais Leon!

Felicitp mēģināja viņa pirkstus attaisīt, un, kad tas viņai neizdevās, tad viņa tos skūpstīja. Bet viņš nekustējās un raudāja vēl arvien.

Arvien vairāk baidīdamās, viņa izkāpa no bedres, nometās viņam aiz muguras ceļos un apkampa viņa kaklu abām rokām.

Tikai tagad, redzot šo vareno vīru tā satriektu miesā un dvēselē, viņa noģida, ko viņa noziegusies. Lai varētu šo noziegumu pārvērst labā un noslīcināt savu Iizcietibu, viņa nezināja nekā cita, kā tikai viņu skūpstīt.— Un viņa skūpstīja katru grumbu viņa sejā, ko tikai varēja aizsniegt, Viņa skūpstīja viņa matus, viņa rokas, viņa kaklu.

Tad viņa nolieca viņa galvu savā klēpī un atraisīja viņa rokas.

Viņš gulēja aizmiegtām acīm. Viņš elpoja īsi un smagi.

Tad viņa uzspieda savas lūpas uz viņa lūpām.

No viņa lūpām izskanēja dīvaina skaņa, kā ievainota zvēra smilksts, bet viņš neturējās pretī.

— Ai, tas ir patīkami, mīļais!— viņa čukstēja tam ausī.

Viņš atvēra acis, paskatījās viņā un atkal aizvēra plakstiņus.

— Tagad mums jāiet,— viņa čukstēja, viņa galvu lēni paceldama,— dārznieks varētu ienākt. Tad mēs būtu pagalam.

Viņa vēlreiz noglaudīja viņa matus un teica:— Tev jāliek atkal matus apgriezt īsākus, mans mīļais,— tā tu izskatījies daudz labāk,

Viņš berzēja pieri, piecēlās un nopurināja drēbes, Tad viņš atslīga bezspēcīgi pie sienas,

— Nāc, nāc,— viņa lūdzās, kažoku apņemdama.

— Jā, es iešu,— viņš teica un sekoja viņai laukā un sniegā.

Pie vārtiem viņš apstājās.

— Vai tu jau gribi braukt mājās?— viņa bailīgi jautāja.

— Jā, es gribu braukt mājās,— viņš atbildēja.

Leona baiss skanēja tik vienmuļi, ka viņai metās bail, tādēļ viņa arī nepastāvēja uz savu ielūgumu,

— Ai, cik tas bija jauki!— Felicita čukstēja, viņa roku satvērusi un pie savām krūtīm piespiedusi.

— Jā, tas bija jauki,— viņš atbildēja, apgriezās un pazuda tumsā.

No staļļa puses viņa vēlreiz dzirdēja viņa balsi. Tad atskanēja zvaniņa skaņas un viss palika klusu.

Vecā Minna, kundzi ielaižot, ieraudzīja viņas smaidošo mutīti un spulgojošo acu pāri.

— Nu, paldies Dievam,— viņa teica,— nu jau viss atkal būtu kārtībā.

Felicita klusēdama pagāja tai garām un ieslēdzās savā guļamistabā.

Par Ziemassvētku dāvanām šovakar neviens vairs nedomāja.

XI

Herta Prahvica nebija vēl beigusi darbus, lai gan jau Ziemassvētki bija pie durvīm.

Viņa bija mātei uzgleznojusi ādas dziesmu grāmatas vākus, vecmāmiņai izšuvusi galdautu un Ellai pagatavojusi krādziņu ar bārkstīm.— Tas viss bija augšējā aizslēdzamā atvilknē, kur viņa glabāja savus noslēpumus; tagad viņa pa naktīm gatavoja kabatas portfeli, kurā atrastos bez aizslēdzama maciņa ari vēl piezīmju grāmatiņa un fotogrāfijas rāmis, Uz ši rāmja atradās enkurs, kas nozīmēja cerību, apvīts kreimenēm un citām puķītēm; eņģeļi to aiz priežu zariem vilka no dziļuma.

Par šo darbu neviens nekā nezināja, nevienam ari nebija ne jausmas par tām asarām, ko viņa šajās naktīs raudāja.

Šo portfeli viņa gribēja anonīmi aizsūtīt Leonam, rāmis bija domāts Felicitas ģīmetnei.

Par šo nodomu Herta pati vēl nebija skaidrībā, viņa zināja tikai to: viņš to mīlēja — viņam vajadzēja cerēt.

Viņa pati gribēja atsacīties, varbūt atkal pieņemt katoļu ticību un iet klosteri, varbūt kā slimo kopēja nomirt nākošā mēri,— Jaffas pilsētā atradās pastāvīga mēra slimnīca, Ņūor-leānā plosījās dzeltenais drudzis, Indijā holera nekad nebeidzās. Nāvi atrast bija izdevības diezgan.

Savas slimo kopējas domas Herta bija izteikusi ari pamātei, un tā vēl kā par nelaimi viņu pierunāja. Šajā laikā viņa labprāt valkāja melnas drēbes ar baltu krādziņu un atliektām manšetēm pēc angļu slimo kopēju parauga un pārmeta slepeni sev un Ellai krusta āmi.

Vecāmāte, kas šo pārvērtību vēroja ar nemieru un vairs nevarēja iegūt bērna uzticību, sūdzēja savas bēdas kādu svētdienu mācītājam Brenkenbergam.

Vecais izrādījās par saprātīgu vīru. Viņš glāstīja savu tuklo zodu un teica:

— Ļaujiet tikai, mīļā Selentīna kundze, tas neko nenozīmē. Tas ir tā sauktais «jaunavu trakums».— Starp piecpadsmito un astoņpadsmito gadu — vienai agrāk, otrai vēlāk — dievbijība pieņemas lieliski... Tad man tik vajag apmierināt... Un par krusta mešanu — mans Dievs — īstenībā viņa taču ir katoliete — un Jaujiet man tik uzraudzīt — tas jau atkal pazudīs pats no sevis.

Vecā kundze pasmaidīja un nomierinājās, bet Herta rīkojās arvien tālāk, ap viņas acīm bija zili riņķi, un viņa bieži lūkojās mēnesī.

Viņu būtu turējuši par slimu, ja taisni šajās nedēļās viņas stāvs nebūta sevišķi attīstījies. Viņas krūtis palika apaļākas, liesais kakls tuklāks un stūrainie pleci gludāki,— Tikai galviņa palika maza un vāja un acis kā putniņam nemierīgi lūkojās apkārt.

Bet visas viņas sāpes — dusmas uz Leonu par atraidīto mīlestību —, svētkiem tuvojoties, pēkšņi norima. Uzcītīgi dāvanas gatavojot, viņas mīlestība auga un vērtās dziļumā. Svēta tieksme būt labai un piedot visu vadīja viņas jūtas un nomāca pat kvēlo nemieru, ko viņa pati neprata vārdā saukt un kas viņu citreiz plosīja, skaistās sāncenses tēlu atceroties,

īsi pirms Ziemassvētkiem dvēseles cīņa beidzās.

Divas dienas pirms Ziemassvētkiem portfeli varēja uzskatīt par gandrīz pabeigtu, pēdējais eņģelis bija gan pavirši izstrādāts, bet jo labāk bija izdevušās puķes.

Vēl tikai atlika divi grūtumi: izvilkt no albuma Felicitas ģīmetni un dāvanu nosūtīt uz tuvāko pastu. Apkalpotājiem Herta to ne par kādu maksu nebūtu uzticējusi,

Jo vieglāks bija pirmais, jo grūtāks otrs.

Vengernas pastam nodot paciņu bija pārdrošība — jo Leons varēja viegli dabūt no ierēdņa zināt, kas to nosūtījis.— Bet tagad, sniegam sniegot un vējam pūšot, noiet līdz divām jūdzēm attālajai Minsterbergai, tas bija pat Hertai par daudz. Turp varēja nokļūt tikai braukšus»

Lēnām ierunājās ari viņas sirdsapziņa. Jo tuvāk nāca svētki, jo maigāka kļuva viņas sirds. Dažādas cerības jaucās viņas dvēselē, tieksme pēc mīlestības un piedošanas atdzima viņā.— Svēto sttundu ar nepatīkamu darbu apgānīt viņa nespēja.

Beidzamās dienas priekšpusdienā radās lieliska izdevība īstenot nodomu.

Vecāmāte, kas gādāja dāvanas kalpu ļaudīm, pamanīja, ka trūkstot riekstu un pipara raušu, /iri priekšautu un kurpju esot

par mzz,

— Šādā negaisā jau nedzen ne suni ārā,— viņa teica,— bet, kad kācs gadītos, kas aizbrauktu u:s Minsterbergu pie Hermaņa, tad tas izpelnītos lielu pateicību.

Ar pukstošu sirdi Herta apņēmās braukt turp.

— Mans bērniņš arvien gatavs, ja vajag darīt labu,— vecāmāte teīca, glāstīdama viņas vajgi s, kas no negaidītās uzslavas nosarka.— Bet, ja tu brauktu slīgtās kamanās, tad jau tev nebūtu auksti.

Tas bija likteņa mājiens» Tam vajadzēja tā būt— Herta aizgāja slepus pie albuma, kurā bija ari Licitas jaunākā fotogrāfija,— ātrs ķēriens — un ģīmetne atradās kabatā»

Tad viņa devās ceļā.

Sniga sniegs,— Smalki krusas graudiņi atsitās pret rūtīm; bija jādomā, it kā kāds bērtu smūis logos. Vējš svilpa caur spraugām, kuru malas diīz vien izskatījās kā ar miltiem

apbērtas.

Tomēr zem kažoka segām bija patīkami un silti. Patumšā un Šaurā telpa viņu kā aicināt aicināja uz sapņošanu. Pirksti, kas turēja sūtījumu, pēkšņi pagura, viņa atspieda galvu stūrī un domāja par viņu tikai labu vien»

Tā viņa brauca kā pa sapņiem.— Tikai, kad kamanas uzbrauca uz ledus, kur beidzamajās dienās bija ietaisīts ceļš, viņa satrūkās un skatījās pa logu uz lielajiem ledus gabaliem abpus ceļa.

Kad viņa iebrauca Minsterberga un izdevība portfeli nodot pastā b<ja tik tuvu, viņa sāka atkal šaubīties.

Viņai tikai vajadzēja Hofmaņa komijam teikt:— Iepakojiet to manā klātbūtnē un uzrakstiet fon Selentīna kunga adresi — un viss būtu padarīts.

Piepeši viņa aiz bailēm salēcās.

Kamanām pa priekšu gāja viņš.— Tikai piecus soļus atstatu.— Viņa to tūliņ pazina, kaut viņš arī nepagriezās atpaka]. Viņš valkāja īsu žaketi un garus ūdenszābakus; vecāsmātes adīto ziemas cepuri viņš bija uzmaucis uz ausīm. Viņa pleci bija apsniguši ar biezu sniega kārtu.

Herta nemaz nebija paredzējusi, ka viņu te Minsterbergā sastaps, Viņa gan nebija mājās viņu redzējusi, bet viņš jau gandrīz nemaz nebija mājās redzams. Ja daudz, pusdienas (aikā, kad viņš klusi paēda un atkal ātri aizgāja.

Tagad viņš pazina savus zirgus.

— Hoho — kas tad tur?— viņš sauca, pret kučieri pagriezdamies.

Viņa bārda bija piesnigusi, Ūdens viņam tecēja no pieres un no vaigiem,

Kučieris pieturēja, un viņš atvēra durvis,

— A, tu, bērns,— viņš teica, skumji smaidīdams; bet viņa tomēr priecājās, Tu gan gribi vēl šovakar iepirkties?

— Jā.

— Nu, tas ir pareizi! Es brauktu tev līdzi, bet man te ir pašam zirgs. Man ir arī vēl «Prūšu kronī» darīšanas. Brauc laimīgi mājās, bērns, un nesaaukstējies.

Viņš tai sniedza roku un aiztaisīja durvis,— Zirgi sāka iet,— viņš pazuda,

Herta atslīga un aizvēra acis, Portfeli vairs nevarēja nosūtīt, to viņa juta. Viņam va jadzēja tikai pasmaidīt, un visas dusmas bija zudušas, Bet prieku vnjam vajadzēja sagādāt, un kaut ko sevišķu,

Hofmaņa veikala drūzmā viņa iegādājās savus iepirkumus. Priekšautiem vajadzēja būt raibiem un vilnas kurpēm ar sarkanām lentēm apmalotām- Cik tas vairāk maksāja, to viņa pielika no sava krājuma.

Pie «Prūšu kroņa» iepirkumus kamanās kraujot, viņa pa viesnīcas logu atkal ieraudzīja Leonu. Viņš sēdēja pie maza galdiņa, uz kura bija noliktas pudeles, Viņš sēdēja nekustēdamies, galvu rokās atspiedis.

Viņas sirds sāka pukstēt srraujāk. Viņa labprāt būtu pajautājusi, vai viņam nebūtu vēl kas mājās pārvedams, bet bija bail viņu traucēt.

Ar grūtu sirdi viņa atstāja to, pie degvīna pudeles sēžot

Atpakajbrauciens pagāja atkal kā sapnī,— Viņa nevarēja aizmirst viņa smaidus, Un cik laipni, cik vienkārši viņš runāja! To dara Ziemassvētki, viņa domāja, tie aizdzen no sirds katru ienaidu,

Un tagad viņa zināja, kādu prieku tā viņam sagādās.

Portfeli viņa. noliks viņam kā izlīgšanas zīmi uz šķīvja, un viņas ģīmetnes vietā būs vecmāmiņas mīļā seja»

Tas, protams, visu pārgrozīja.--

Pustrijos Herta pārbrauca mājās.

Viņa bija nogurusi un laimīga un turēja vēl arvien portfeli sastingušajos pirkstos

Viņai bija vēl maz ko darīt.— Vecāmāte ar Johannu un saimnieci kārtoja dāvanas — un salona durvis palika aizslēgtas.

Eiia, kura šoreiz bija ļoti slinka,— viņa tikko bija pagatavojusi pāris olekšu apmalojuma dāvināmajiem drēbju gabaliem,— gulēja, uz dīvāna izstiepusies, un stāstīja savas muļķīgās iedo-mas... Ja Bruno zinātu, ko viņai Franks teicis, tad, bez šaubām, starp viņiem notiktu divkauja, un, kad Franks zinātu, ko Bruno viņai par Kati stāstīja, tad arī starp viņiem notiktu divkauja. Tagad Bruno bija tas, par kura nāvi viņa acis izraudātu, un piecas minūtes vēiāk — Franks.— Tā viņa pļāpāja bez kāda nolūka, Tad viņa ari bija šoruden piesavinājusies dažus teikumus, kuri iesvēla Hertai dusmas un riebumu, piemēram «kādai ko nokampte> vai «koķetēja kā traka», vai «ļaut atkrist». Viņa sauca savus pielūdzējus par «saldiem puišiem» un izUka veselu virkni angļu vārdu «smart», «ladyiike», «pet» un tamlīdzīgus.

Herta stāvēja pie loga, pa kuru varēja pārredzēt muižas pagalmu, un lūkojās sniegputenī,..

Pulkstenis jau rādīja pieci Sniega mākoņi palika arvien tumšāki,

Bet viņš nenāca,

No ļaužu istabas skanēja daudzas balsis. Nepacietība sadzina visus gaidītājus kopā, lai gan vēl labs laiciņš paies, kamēr zvans atskanēs. Vecāmāte to jau bija paredzējusi un lika ļaudīm dot kafiju un baltmaizi,

Herta gribēja būt izpalīdzīga un arī izgāja pie ļaudīm. Saspiedušies viņi tur stāvēja un turēja kafijas krūzītes nosalušās rokās.

Arī mātes skolnieki bija visi sanākuši, Māte bija gan iesākumā gribējusi maziņos apdāvināt savā mājā, jo viņa negribēja no brāļa neko lūgt, bet, Hertai lūdzot un vecaimātei apgalvojot, ka viņš tam nepretošoties, viņa bija ai visiem mazajiem pārnākusi svētku vakarā pilī,

Veci un jauni priecīgi apsveicināja komtesi, Viņa ņēma mīlulīšus pēc kārtas klēpī, ļāva mātēm izsūdzēt tai savas bēdas un jutās kā labdarītājs eņģelis,..

Bet laiks pagāja —, un viņš vēl nenāca,

Kad pulkstenis sita seši, ļaudis sāka plūst koridorā un nostājās pie salona durvīm. Tur viņi saspiedās trokšņodami kopā. Lai gan kairs zināja, ka viņa šķīvis būs vielā nolikts, tomēr pūlējās ar ceļiem un elkoņiem pirmajiem atņemt labākās vietas,

Herta isjāja atpakaļ istabā, jo neviens viju vairs neievēroja.

Vecmāte uzbudināta staigāja pa istabu, māte stīvi lūkojās lampā, un E!!a žāvādamās raustīja galdautu.

— Tāda nevērībai— vecāmāte pukojās..— Viņš labi zina, ka ļaudis aiz re; acietības gribētu vai kādu apēst, viņS zina, ka katrs labp' ūt ietu pie miera, un tomēr viņS nepaliek ne svētku vakarā mis bet dauzos pa pasauli apkārt

Herta izbs.ias, ka pel vecāmāte, kas viņu arvien aizstāvēja, šodien bija tik pikta. Un, grilēdama viņu aizstāvēt, viņa sacīja:

— Es viņu šodien satiku Minsterbergā. Viņam bija vēl darīšanas,

Māte palocīja galvu, noslēpumaini smaidīdama un vecāmāte atbildēja, vJ vairāk saskaizdamās:

— Ak, ko, d .rīšanas! Svētku vakaiā nevienam nav darīšanu.

Herta re-ā^č'a, ka viņš pa sniegputeni steidzās uz mājām un

kā viņS sniega kupenās apmaldījās. Līdzcietība un bailes sažņaudza vi^as sirdi.— Kā viss bija pārmainījies no šī rīta — ar laipnu vārdu — ar vienu laipnu smaidu!

Ar portult zem priekšauta viņa piedāja pie savas kumodes, iesv;eda L;eitas bildi nicinoši kaktā un ielika tās vietā vecāsmātes jfcnetni,

Tar:5 (’"«""'[.шат bija šāda nozīme:

«Cer' < mīlestība tevi darīs laimīgu.»

Ptsik: '.j sila septiņi. No ārienes gandrīz durvis ielūza, un vēl ' ■•v'ieītu ac'r. a dzirdams kamanu zvans.

— T;sr ;»j nelīdz,— vecāmāte teica, asaras slaucīdama —mums jīsvin Ziemassvētki bez saimnieka.

— Fr? ги esam pie tā pieraduši,— māte atbilde ja.

Herta viīr-! par šo atbildi gandrīz ienīda.

— Bet v:u t&ā tu neredzi,— vecāir īte atbildēja un sāka no jauns raudāt,— cik man tas sāpīgi? Četrus Ziemassvētkus viņš sabija Amerikā vai diezin kur, un tagad, kad nu viņš ir mājās, viņi sagādā mr»n tādas bēdas?

— Pabaidi vēl kādu stundas ceturksnīti!— Herta lūdzās,

— sliktais laiks būs vainīgs.

V:: > gaidīja ne vien stundas cetruksni, bet pusstundu, tad ienāca saimniece un teica:

— Ез vairs nevaru ar ļaudīm izturēt — bērni raud, un mātes grib iet mājās.

— Nāciet!— vecāmāte stingri teica.— Tam jānotiek.— Visas trīs, kad bija greznojušas eglītes, gāja tagad aizdedzināt

svecītes, Abas māsīcas palika vienas.— Dziļš klusums vadīja vīsā mājā.

— Ko tu domā,— Ella jautāja, vēl arvien ap galdautu darbodamās,— vai es dabūšu kadu anonīmu sūtījumu?

Herta paraustīja plecus un skatījās viņai pāri

Tad atskanēja zvans.—

Bailes, kā citreiz bērnu dienas, plosīja Hertas sirdi Trīcošām rokām viņa paķēra savas dāvanas.

Durvis atvērās, un salons mirdzēja vienās ugunīs.

Trīs egles pildīja to ar smaržu un gaismu — viena kungiem, viena kalpotājiem un viena skolas bērniem.

Uz gariem, baltiem galdautiem apsegtiem galdiem stāvēja šķīvis pie šķīvja.— Tur bija siltas drēbes, kurpes, C3pure3, kaklauti un zeķes. Apģērba gabalus vecāmāte jau vasara b!ja šuvusi un adījusi. Bērniem tur bez drēbēm un saldumiem '''ja arī rotāju lietiņas, jo — cilvēkam vajag reiz būt bezrūpīgam,— kā vecāmāte mēdza teikt.

Viņi ienāca pa otrām durvīm Tie, kas bija gribējuši durvis ielauzt, nostājās gar sienām un neiedrošinājās galdiem tuvoties. Daži gan ļāvās turp aizvesties, bet rad skatījās bailīgi uz savu īpašumu.

Hertai bija tik daudz ko darīt, uzmudinot, pievedot un izskaidrojot, ka pati nemaz nevarēja par savām dāvanām domāt.

Pa to laiku bija atnācis arī inspektors, brūveris un rakstvedis, kuru dāvanas bija saliktas uz kungu galda

— Ņemiet par labu, mani kungi,— vecāmāte teica, asaras valdīdama,— mans dēls ir aizkavējies — viņš pieliks, kas vēl trūks.

Garais brūveris nebeidza aizbildināties — nar ko, to neviens nezināja, un Šūmanis kļuva nemierīgs,

Herta pasauca viņus sāņus:— Sakiet taisnību, Sūmaņa kungs, vai viņam varēja nelaime notikt?

— Varēt — var jau gan'— Šūmanis atbildēja,— viņš varēja iebraukt grāvi — vai tā — bet nesakāt neko, cienīgā komtesc, citādi vecāsmātes prieki pagalam.

— Vai tad jūs nekā negribat darīt?— Herta prasīja, savas baiies apspiezdama.

Jā, pēc apdāvināšanas viņš sūtīšot ļaudis Leonu meklēt. Ar to viņai tagad vajadzēja samierināties.

Vecāmāte gribēja savas bēdas gainīt ar labdarību; katram kalpam vai strādniekam viņa zināja pateikt laipnu vārdu. Viņa glāstīja Hertas vaigus un veda to pie viņas šķīvja.

Herta redzēja lielu kaudzi grāmatu, redzēja kaut ko ka zeltu mirdzam, bet viņas acis bija tumšas aiz aizturētām asarām, kas tas bija, to viņa nevarēja izšķirt.

Māte, kas, skumji smaidīdama, darbojās ar saviem skolniekiem, lika tiem nostāties rindā un divbalsīgi dziedāt Ziemassvētku dziesmu, ko jau kādus divus mēnešus varēja dārzā dzirdēt

Visi klusēja un salika rokas.

«No debesīm būs man atnest,» dziedāja smalkās balstiņas; viss salons noskanēja.

Te pēkšņi atsprāga un ar troksni aizcirtās āra durvis,

Visi skatījās apkārt, ar pūlēm iemācītā dziesma sajuka.

— Mierā!— kāda aizsmakusi balss kliedza; dziesma tūlīt apklusa.

Hertas ceļi sāka trīcēt. Viņa redzēja un tomēr negribēja redzēt.

Pietvīkušu seju, ieplestām acīm, viscauri apsnidzis, viņš nāca, papēžus cieši piesizdams, taisni caur salonu, kamēr visi bailīgi bēga kaktos.

— Kas tie par jokiem?— viņš b}āva,— Manās mājās svin Ziemassvētkus, man klāt neesot?— Un man jākāpj pār mūri, lai tiktu iekšā?—Ko, jūs, palaidņi? Jūs — jūs — nelieši, jūsl— Arāt Zirgu nojūgti Arā!

— Žēligais Dievs, viņš piedzēries!— vecāmāte, rokas lauzīdama, klusi iesaucās.

Herta apskāva viņu abām rokām, it kā gribētu veco kundzi no viņa dusmām sargāt

Johanna aizstājās viņam priekšā.

— Ziemassvētku mieru traucēt nav tiesību pat namatēvam!— vecāmāte teica, uz viņu nicīgi skatīdamās.

— Ak, rauj tevi velns ar tavām frāzēm!— viņš iesaucās un naidīgi pašķielēja uz viņas pusi.— Un, ja es tavas tenkas tur otrā mājā paciešu, tad es tās aizliedzu savā mājā. Te es gribu mieru — vai saproti?

— Saprotu ļoti labi!— viņa atbildēja, nozīmīgi pie sevis pasmiedamās. Tad viņa pagāja sāņus.

Viņš tuvojās mātei, kas bija bezspēcīgi atkritusi krēslā un bēdīgi kratija galvu.

— Vecomāti liec mierā!— Herta iesaucās kā ārprātā aiz bailēm, aizklādama tās mī|o seju savām rokām.

— Nu, nu, nu,— viņi iesaucās, abas aplūkodams.

Lēnām viņš sāka atjēgties, ko bija izdarījis.

— Ej projām!— Herta no jauna dusmīgi sauca.— Tu jau izturies kā meža zvērs, tu!

ato

Viņš norūca kaut ko pie sevis — tad viņš smagi atkrita kādā krēslā, uz kura bija skaisti izklāta rīta kleita Hertai.

Ļaudis bija aizgājuši. Vieni bija savus šķīvjus paņēmuši līdzi, otri savas dāvanas bija atstājuši uz galda, cerēdami uz labākiem laikiem, kad varēs dāvanas saņemt,

— Nāc, vecmāmiņ,— Herta teica.— Savā istabā tu būsi drošībā.

Viņš piecēlās, bet tad, domās nogrimis, atkrita atkal krēsla.

Ar Hertas palīdzību vecmāmiņa piecēlās,

— Dēls, dēls,— viņa klusi teica, roku pār viņu paceldama.— Viņš palocīja divas, trīs reizes galvu; viņš vēl bija pikts.

Turoties Hertai pie rokas, vecā kundze izgāja no istabas, un Ella, kura bija paslēpusies aiz viņas krēsla, bailīgi sekoja viņām.

Durvīs Herta velreiz pagriezās atpakaļ.

Tur viņš sēdēja viens pats tukšajā salonā ar degošām eglitēm un gariem, klātiem galdiem un tik skumji noskatījas viņam pakaļ, ka Hertai no bailēm pārskrēja drebuļi.— Viņai likās, ka viņa redzētu bezdibeni, kas aprītu arī viņu.

XII

Otrā svētku dienā trijos pēc pusdienas abi draugi satikas pec sešu nedeļu ilgās šķiršanās.

Ulrihs, svētku vakarā no Berlīnes pārbraucis, visus pirmos svētkus bija gaidījis, vai Leons neieradīsies, bet, ne viņu, ne arī kādu ziņu nesagaidījis, otrā dienā devās ceļā apmeklēt draugu.

Viņš to atrada darba istabā, rīta svārkos uz dīvana guļot un smēķējot.

— Tu esi palicis liels palaidnieks!— viņš smiedamies iesaucās.

Draugam ienākot, Leons sabijās, bet tad atkal nomierinājās, uzlēca kājās un steidzās draugam pretī.

Ulrihs satrūkas, ieraudzīdams Leona sarkano uztūkušo seju un iekritušās acis.

— Kas tev kaiš? Vai esi slims?— viņš vaicāja.

Leons atbildēja smiedamies:

— Man ir slinkuma slimība — un tas ir viss,— Un viņš spieda drauga roku.

Ulrihs klusēja, bet viņa skatienā, ar kuru viņš Leonu uzlūkoja, varēja jaust rūpes.

— Sēdies!.. Vai tu gribi ko siltu iebaudīt? Kafiju — lēju — groku — vīnu — visu no mucas... Sasodītais sals... Vētra man patika labāk... Kā labi parbrauci?.. Tais ceļš no Berlīnes līdz šejienei.— Ko tu mani ta uzlūko?.. Tu taču mani pazīsti?

— Piedod. Es skatīšos sāņus, ja tev tas nepatīk.

— Pie velna! Cik tu jūtīgs! No tevis jau nu ārkārtīgi jāsargās. Dari man to prieku un izdzer vienu konjaku... Man te ir krietns konjaks... Tas uzmodina pat mirušus.

— Tu jau zini, ka es nedzeru liķierus.

— Ļoti pareizi, mīļais Ulrih... Vajag taču priekš sevis ko darīt, mīļais draugs... Atļauj, ka es tevi apkalpoju.

Viņš izņēma no rakstamgalda skapīša konjaka pudeli un izdzēra ātri trīs, četras glāzes, kas viņu nomierinaja.

— Tu brīnies,— viņš smējās,— ka es palieku par slepenu dzērāju. Bet, es lūdzu, ko tad citu lai dara vientuļš muižas īpašnieks, lai savu sirdi--

— Tā ir tava paša kļūda, ka tu esi tik vientuļš,— Ulrihs viņu pārtrauca.

— Kā tā — mana kļūda?

— Tu atraujies no visiem kaimiņiem. Pat liekas, ka tu esi aizmirsis ceļu uz Ūlenfeldu.

— Hoho!

— Starp mums senāk bija parasts, ka tu pirmajā svētku dienā atnāci pie manis.

— Tu jau arī varēji atnākt pie manis.

Ulrihs uzlūkoja viņu platām acīm un laipna balsī turpinaja:

— Tā kā tu neatnāci, tad jau man bija janāk. Bet tas taču bija mans pienākums — neatstāt Felicitu vienu pirmajā diena, kad es pārbraucu. Bet nerunāsim par vakarējo dienu: Felicita man teica, ka tu pa visu laiku, kamēr es nebiju mājās, tikai vienu vienīgu reizi tur bijis — un arī vēl nesen atpakaļ.

«Kā viņa māk liekuļot,» Leons domāja.

— Tava sieva jau neesi tu,— Leons atbildēja.

— Bet viņa ir mana,— Ulrihs teica,— un es būtu priecājies, ja tagad, kad nu viss starp jums ir kārtībā...

«Kartībā — jaukā kārtībā,» Leons domāja un nevarēja savaldīties nesmējies, tā ka Ulrihs satrūkās un pētoši pavērās viņā.

— Mans Dievs, neuzlūko jel mani tik stingri!— viņš iesaucās, uzlūkodams katru Ulriha skatienu par neuzticību.— Vai nu es tev patiku vai ne, mani pieņem tādu, kāds nu es esmu... Un es tev atkārtoju, ko jau kā zēns tev teicu, ka tev nav ne jausmas par tām kaislībam, kas manā sirdī plosās.

Viņš sita ar dūri pa savam kailajām krūtīm un domāja:

«Cik riebīgs tēviņš es tomēr esmu!»

Ulrihs neatbildeja un uzlūkoja viņu ar mulsu skatienu.

— Kas tā par dzīvi tadain, kads esmu es?.. Kas dažreiz

.'stoņas dienas neizkāpa no segliem un kam lielākais prieks bija «r cilvēkiem un zvēriem kauties?.. Kas man te jāmeklē?.. Kas man te daļas?.. Vai nu te paliek par palaidnieku, vai nošaujas... Cita līdzekļa nav... Skaties, tā kā es te guļu, tā es te guļu no vakarrīta, Ēdienu es lieku ienest,.. Naktī es ielienu gultā.., Un tā es gaidu, kamēr tās sasodītas svētku dienas beigsies.»,. Tad taču varēs atkal strādāt. Un kas tad tā arī par strādāšanu?.. Uzbļaut ļaudīm, kas nekā nav noziegušies,— un lielīgi skriet no vienas vietas uz otru... Līdzēt taču nekā nevar, un vienīgo, kas būtu darāms, to padara mīļais Dievs... Tātad kad nu grib strādāt... grib apreibināties... grib aizdzīt nejaukās domas — un nav nekā — meklē cik gribi, nav ne godīga darba... Un tādēļ tad nu skraidi apkārt vai guli kā pantera savā krātiņā,— neģēlīgās domas moka tevi katru dienu.

— Dieva dēļ — par kādām domām tad tu īsti runā?— Ulrihs iesaucās, nespēdams savas bailes slēpt.

Leons pasmējās.

— Tas mums gan patiktu!— viņš iesaucās un skatījās Ulri-ham stīvi acīs.

Ulrihs piecēlās un staigāja pa istabu apkārt, gribēdams nomierināties. Viņš smagi elpoja. Sārtums pārklāja viņa vaigus.

— Ļauj taču prātīgu vārdu ar tevi parunāt,— viņš teica, nostādamies Leona priekšā.— Arī man jānes sava nasta. Ka mana māja ir tukša, to es nekad nebiju tik dziļi sajutis kā pa šiem Ziemassvētkiem, kur trūka mazā zēna, kas pie eglītes rotātos, Viņš būtu varējis it mierīgi braukt mājās — mana sieva to negribēja... Manās mājās valda savāds gaiss — man liekas, ka kaut kas gatavojas —, bet neviens nezina, kas.— Es esmu gandrīz kā svešinieks savās mājās...

Leons saplaka zem drauga šaurās rokas, ko tas viņam uzlika uz pleciem, it kā tā viņu iespiestu zemē. Ulrihs turpināja:

— Mana vienīgā laime tagad ir mana darbība valsts saeimā... Zināms, tā prasa nopietnu darbu. Tu zini, kas mums komisijās jādara. Vēl gan ir tikai sākums, bet es domāju, ka ap Lieldienām būsim savu nodomu īstenojuši. Zināms, vēl ir ļoti daudz darba. Kad viss notiek, kā vēlamies, tad es tur esmu vajadzīgāks nekā kaut kur citur. Un tagad klausies: pirms sešām nedēļām, kad es aizbraucu, tad ar tevi viss bija vēl kārtībā. Tu gari biji saīdzis, bet tavs skatiens bija stingrs un tavi vārdi bija skaidri. Un tagad, mājās pārnākot, es tevi atrodu tādā stāvoklī, ka man jāsaka: Viņš grib iet posta.

— Nu, ļauj taču man to prieku,— Leons smiedamies teica.

— Par to es tevi neapskaužu,— Ulrihs atbildēja.— Un lai gan tu liedz man savu uzticību, kaut tu arī apejies ar mani kā

ar svešinieku, tad tomēr es varu teikt, ja es būtu bijis te, tad tas nebūtu noticis, Mans personīgais iespaids būtu bijis diezgan stiprs... Šajā stāvoklī tu nedrīkstēji iekļūt.

— Ko tu īsti gribi no manis?— Leons spītīgi vaicāja.— Vai es neesmu jautrs?

— Pēc Jaungada man atkal jābrauc projām,— Ulrihs turpināja,— Dievs zin, kādu es tevi atradīšu parnakdams.

— Pagalam!— Leons smiedamies teica, juzdams, ka viņa dusmas aug.

Ulrihs aizvēra acis, šī ārprātīgā pašizsmiekla pārvarēts.

— Ko tad tu gribi?— viņš sauca.— Vai tu gribi atkal doties projām?

— Nē!

— Labi.— Vai lai es palieku pie tevis? Vai tu vari mani izmantot? Vai tu jūti, ka mana klātbūtne tev dara labu?

Leons uzlūkoja viņu stingušām acīm un, galvu sāņus pagriezdams, atbildēja:

— Lai paliek. Man nevajag aizbildņa,

Ulrihs nobāla.

— Es ceru,— viņš teica,— ka tu pats nezini, ko tu patlaban izrunāji, Es tev uzupurēju augstāko, kas man tik ir, savus mērķus, savu godkārību, visu, ko es gādāju un kādēļ es dzīvoju,— un tu man atbildi ta, ka tas mani un manu draudzību apvaino... Es nu nezinu, ka lai pret tevi izturos,— kā pret svešinieku vai kā pret slimnieku.

Iestājās klusums.

Leons bija piecēlies un stāvēja nekustēdamies, dūres uz galda atspiedis.

— Tu uzņem visu pārāk traģiski,— viņš teica.— Slinkošana man nedara labu, un tas ir viss... Es esmu paradis kustēties un tādēj tagad garlaikojos... tādē{ asinis paliek biezas un uznāk nelabas domas,,. Lai tik atnāk pavasaris, es būšu atkal tas pats vecais,

Viņš satvēra drauga roku un saspieda to.

Tad viņi pārrunāja dienas notikumus, runaja par saimniecību un politiku.

Leons palika nedrošs un nemierīgs,— Brīžam viņa jautrība izlauzās pēkšņa uzliesmojumā, bet ievainoja draugu, jo ta tomēr bija mākslota,

Viņi atvadījās, Leons — priecādamies, ka nu būs no mokām brīvs, Ulrihs — nospiests un samulsis.

Viņš manīja, ka draudzība, kura, kopš viņš varēja atmineties, bija viņa paša dveseles daļa, kas Leona četrus gadus ilgo prombūtni, kas viņa paša precības ar Rādena skaisto atraitni bija pārdzīvojusi, tagad sāka irt.

Ar bailēm viņš iedomājās nakamās dienas, un viņam nebija ne jausmas, kāds sitiens viņu sagaida mājās, tik briesmīgs, ka ar to pat tumšā nojauta zuda no viņa atmiņas.

Olenfeldā pārnācis, viņš atrada Felicitu uz grīdas, raustoties krampjos, vecā Minna raudadama darbojās ap viņu.

Pirms pusstundas no Visbadenes bija pienākusi telegramma, kuru viņa sieva jau bija atplēsusi.

Viņš lasīja:

«Nožēlojams gadījums, pie kā iestāde nav vainīga, guldījis jūsu delu Paulu slimības gultā. Viņš Ziemassvētku vakarā slepeni atstāja iestādi, domājams, aiz ilgam pec inājām un tuviniekiem. Šorīt atradām viņu kādā apkārtnes ciemā pie |audīm, kas to bija uzņēmuši. Karsonis. Ārsti |oti vēlas, lai jūs atbrauktu.»

XIII

Leons dabūja šo nelaimes vēsti zināt ar kādu zīmīti, kuru Ulrihs vēl taja pašā nakti bija rakstījis Minsterbergas stacijā.

«Felicita cieš tik ļoti, ka man nav iespējams viņu ņemt līdzi. Es baidos, ka viņa ar savu uzbudinājumu bērna stāvokli padarītu vēl sliktāku.— Ja vien vari, tad gāda par viņu,»— Ulrihs rakstīja.

Smagi vārdi: «Ja vien vari». Bet vēl smagāks bija tas, ka šie vārdi bija pelnīti.

Leons rakstīja Felicitai garu vēstuli, kurā viņš lūdza, lai tā viņam kā draugam un brālim ļauj līdzi ciest savās bēdās.

Ar bailēm, ka viņa pieņems viņa piedāvājumu, viņš gaidīja atbildi.

Atbilde bija ļoti īsa.

«Dieva dēļ nenāc! Es lūdzu Dievu dienām un nakiīm! Tu būtu pēdējais, ko es savās bailes velētos redzet.»

rad viņš lūdza mati, lai tā viņai palīdzot. Māte tūlīt brauca turp, bet pēc pusotras stundas atbrauca atpakaļ; viņa nebija pieņemta.

Četras dienas pagāja. Leons sūtīja uz Ulenfeldu divreiz dienā vēstnesi, kas no Minnas dabūja zināt, ka telegramma no Visbadenes gan dodot cerības, bet ka lietas tomēr esot ļoti bēdīgas. Kundze guļot lielāko daļu gultā un lūdzot Dievu; Minsterbergas ārsts nākot katru dienu.

Stundas no vienas vēsts līdz otrai viņam izlikās kā mūžība.

Leons nezināja cita mierinājuma, kā ņemt šauteni plecos un staigāt pa apsnigušiem laukiem. Viņš nopūlējās zīlēdams, vai bērns paliks dzivs vai mirs, Viņš skaitīja malkas kaudzes ceļmalā, pa lauku skrejošus zaķus un savu svārku pogas. Viņš skaitīja elpas vilcienus, cik viņam līdz kādai zināmai vietai bija jāatvelk, viņš skaitīja kraukļu ķērcienus, kas mežā bija dzirdami,— Garlaicīgs darbs ar dažādiem panākumiem,

Viņš teica visdažādākos solījumus, kurus nākošā acumirklī atkal aizmirsa, Brīžam viņš bija jautrs un tad skaļi iekliedzās, tā ka pats izbijās no savas baiss.

Vakaros viņš brauca uz Minsterbergu un dzēra tur līdzi tiesnešiem milzīgi daudz groka un sarkanā vīna, arvien jaukdams to ar konjaku.

Ari vecie draugi ieradās. Ansis Zembrickis, resnais Ansis, kas pēc savas precēšanās bija kļuvis par lielu dzērāju un kas mūžīgi stāstīja par savu četrjūgu,— vecais Ocens, pa dienām bēdīgs, bet vakaros pēc otras pudeles neprātīgs dziedātājs,— Stolta kungs, kas arvien ošņāja pēc sievietēm un cerēja, ka reiz atkal varēs tuvoties Felicitai.

Par nelaimi, kas piemeklējusi ūlenfeldiešus, te neviens nezināja, Arī par Ulriha pēkšņo aizceļošanu neviens nebrīnījās, jo viņš kā apriņķa pārstāvis ceļoja ļoti bieži

Vienīgais, kas kaut ko zināja, bija ārsts Senfdēbens, kurš Felicitu apmeklēja. Šim vecpuisim bija paradums kādā stūrītī klusi paēst vakariņas un tad bez atvadīšanās aiziet.

Leons viņu uzrunāja un vaicāja, kas Felicitai kaišot,

— Nekas,— ārsts atbildēja un ņēma cepuri,

— Bet viņa taču guļ gultā, un jūs to apmeklējat katru dienu.

— Viņai ir tā sauktais baiļu drudzis, Selentlna kungs; viņa dabū morfiju ar avenēm — daudz aveņu. Bet, Dieva deļ, tikai bromu ne, Tas rada izsitumus. Ardievu, Selentlna kungs.

Piektās dienas rītā, kad Leons patlaban ģērbās, vecā Minna, rokas žņaudzīdama, ieskrēja Leona istabā.

— Kas noticis, Minna?

— Nelaime pēc nelaimes,

Paulltis esot miris, un kundze izmisumā noindējusies; viņa esot gan vēl dzīva, bet pavisam bez samaņas, Esot gan sūtījuši pēc ārsta, bet lai kungs esot žēlīgs un atnākot, jo tur viss ejot juku jukām,

Leons trīcēja aukstos drebuļos. Viņš atspiedās pret sienu,

«Tās ir muļķības — tas taču nevar būt,» viņš domāja.

Tad viņš teica sev: «Tev taču jāvelk zābaki kājās.» Un viņš gāja uzvilkt zābakus ar tādām izjūtām, it kā viņam trūktu spēka šo darbu izdarīt.

Pēkšņi viņš sāka skaļi smieties, tā ka vecene aiz bailēm ielīda

kaktā.

Ta bija pareizi — tā vajadzēja būt.

Bērns bija pagalam — Licita pie miršanas — tagad tik vēl trūka Ulrilia, kas ar savu slimo sirdi tā kā tā nevarēs to pārciest —, un tad bija viņa reize klāt.

Viņš paskatījās uz sienu, kur karājās viņa ieroči. Viņam lode jau bija izlieta.

Viņu pārņēma neizsakāms prieks.— Tad viņš apģērbās un steidzās pār apsnigušajiem laukiem un aizsalušo upi uz Ulen-feldu.

Un skrejot viņš sev arvien jautāja:

«Vai es viņu tiešām mīlu?»

«Ne, es viņu nemīlu,» viņš atbildēja, «mīlestībai jābūt citādai. Es jau pat neilgojos pēc viņas. Mana vaina pie viņas nāves jau ir briesmīgāka, nekā viņas nāve pati.»

Un bērns... Un Ulrihs... Visā nelaimē ieraugāma tikai viņa paša vaina.

Ūlenfeldas muižas pagalmā viss bija pa vecam Par to viņš brīnījās.

Vismaz šķūņiem vajadzēja degt,

Pie durvīm stāvēja divjūgu kamanas.

— Kas te ir?— viņš vaicāja vecajam Vijumam, kas sēdēja uz bukas.

— Ārsts.

Priekšnamā viņš to sastapa.— Steigšus, kā ar darbiem apkrautie ārsti mēdz darīt, viņš gatavojās prombraukšanai.

— Kā iet, doktor?— Leons uzsauca.

— Nu — pēc apstākļiem,— viņš atbildēja.

— Ko tas nozīmē? Vai viņa glibta?

— Tas nolīmē, ka baronesei ir tādas paģiras, kuru dēļ es viņu neapskaužu.

— Vai tad viņa nav dzērusi indi?

— Indi? Hm! Redziet, inde ir relatīvs jēdziens... Ka baronesei ir bijis nodoms sev galu darīt, tam es labprāt ticu. Tikai viņa pārskatījusies. Viņa izdzērusi savas zobu zāles. Jā, Selentīna kungs, ētera atšķaidījums ar neļķu eļļu jau nav nemaz tik negaršīgs, mīļais Seientīna kungs, bet tad jābūt stiprai galvai, ja negrib piedzerties.,. Tagad viņa izgulējusies un vēl slimos dažas dienas ar gremošanas traucējumiem. Es atvados, Selentīna kungs.

Viņš iekāpa kamanās, atsveicinājās un aizbrauca.

Leons jutās, it kā viņam dārga lieta būtu aplieta ar smirdošu sārmu... Bēdas, kas viņa sirdi nospieda, izvērtās gandrīz komēdijā,

Bet bērns, nabaga bērns bija un palika miris. To neviens nevarēja atdzīvināt,

Dusmas pret šo sievieti tur iekšā, dusmas, kas viņu tik daudzreiz bija tirdījušas, tagad pārvērtās par naidu.

Viņš būtu varējis viņu nožņaugt šo nejēdzīgo zobu zāļu dēļ. Viss, pat nodoms mirt, pārvērtās viņas rokās par nebēdnieka un viltnieka spēli,

Bet bērns bija un palika miris,

Kalponei, kas nāca lejā pa trepēm un vēl bija bāla no bailēm, viņš vaicāja, vai varot ar kundzi runāt.

Viņa teicās paskatīties un steidzās atpakaļ Ari vecā Minna šņukstēdama un klepodama ienāca un vaicāja, vai viņas kundze vēl esot dzīva,

Viņš aizgriezās, viņai neatbildējis.

Vecā kāpa pa trepēm augšā. Viņš palika viens.

Pagāja ilgs laiks, kamēr kāds nāca,

Viņš staigāja šurp un turp starp kastēm, aiz kurām viņš kā zēns bija ar Ulrihu slēpies, un domāja; «Ko mēs esam tavai mājai darījuši!» Viņam tā būtu bijusi atpestīšana, ja kāds to būtu ar pātagām aizdzinis projām..

Bet drīz vien ienāca vecā Minna un jautri stāstīja, ka kundzītei ejot labi — un kundzīte liekot viņu lūgt.

Viņš sakoda zobus un sekoja viņai,

Ko viņš no viņas gribēja, ko viņš viņai teiks,— viņš nezināja, viņš tikai vēlējās likt tai pirkstus ap kaklu un žņaugt. Tik ļoti viņš to ienīda,

Tad Minna viņu ieveda guļamistabā.

Viņš tur vēl nekad nebija bijis. Pēc Fihtkampenas, protams. Stipra smarža piūda viņam pretim. Viņš redzēja tumši sarkanu puskrēslu, kurā izplūda dienas gaisma, Viņam bija tā, it kā to iesviestu karstā smaržīgā ūdenī un tad aiztaisītu trauka vāku ciet

Viņš palika pie durvīm stāvot un dziļi elpoja smaržām un esencēm pārsātināto gaisu.

Vecā paslepus raustīja viņa svārku piedurkni, lai nākot tuvāk.

Viņa gulēja gultā Saules stars spīdēja viņai sejā. Baltais spilvens mirdzēja kā svēto vainags, kamēr viss cits tinās krēslā.

— Vai viņa to tā ierīkojusi?— viņš sev jautāja.

Viņas seja bija bāla, ap acīm zili loki; viņa to uzlūkoja ar nogurušu skatienu,

Likās, ka viņa nebūtu vēl no reibuma atmodusies.

Viņš piegāja pie gultas uz pirkstu galiem, Sniegs kusa no viņa zābakiem un atstāja pēdas uz grīdsegas,

— Felicita!

Viņa drusku pacēla kreiso roku un māja viņam. Viņš pievilka krēslu cieši pie gultas. Viņa priekšā stāvēja naktsgaldiņš ar dažādām pudelēm un pudelītēm. Uz vienas, kura bija tukša, bija rakstīts «Pret zobu sāpēm» un trīs krusti par zīmi, ka zāles indīgas.

Šie krusti bija viņu pamudinājuši zāles iedzert.

— Felicita,— viņš vēlreiz teica.

Tad viņa atvēra acis, stīvi uzlūkoja viņu un pakratīja divas, trīs reizes galvu,

— Felicita, atjēdzies!— viņš teica, jo tas viss viņu uztrauca.

Viņa sauca Paunša vārdu, un viņas skatieni maldījās pa

istabu. Leons būtu bailīgi nometies pie gultas ceļos, ja ārsta vārdi viņu nebūtu padarījuši apdomīgu,

— Leon!— viņa čukstēja, to neuzlūkodama.

— Ko tu gribi?

— Vai tu esi mans draugs?

— To tu zini.

— Leon, es taču nevaru dzīvot... Leon, pagādā man indi.

Viņš notrīsēja. Tātad viņa nopietni domāja par nāvi. Viņš tai

pateicās par to savā sirdī — viņ2 tai pateicas, ka atkal drīkstēja viņu cienīt.

— Negrēko, Felicita!— viņš teica; lai nebūtu jāklusē,

Viņas seja raustījās, šo dienu bēdas to bija padarījušas

šaurāku, ari dažas grumbas bija ieradušās un vērta seju daudz vecāku. Tā vairs nebija tā rožsārtā sejiņa, kas smaidīdama vilināja bezdibenī, tā bija Madonnas seja, vāja un nopietna.

Tā pieklājās viņa grēku biedrenei!

Viņa naids pamazām izzuda. Viņš juta pirmo reizi,— cik ļoti viņi abi saderēja kopā.

Un nu viņa saka runāt, lēni un vienmuļi:

— Apgrēkojies, viņš teica!— Mans Dievs, apgrēkoties,., It kā es varētu vēl vairāk apgrēkoties! Mans Paulltis ir miris, un es vēl dzīvoju! Es savu bērnu nokāvu, un pati vēl dzīvoju... Un tad viņš man vēl stāsta par grēkiem... Bērna slepkavība — tas ir smagākais, ko es sev esmu uzkrāvusi... Tas man jānes... tas man jānes visj mūžu,.. Kā viņš to var gribēt, ja viņš mani mīl?

Viņš sarāvās.

— Bērna slepkavība? Ko tas nozīmē?

— Es zinu, ko tas nozīmē,— viņa teica un smaidīja.

Viņam pārskrēja saltas trīsas, šī sieviete bija tuvu izmisumam Sāpes sāka jaukt viņas prātu.

Viņas pirksti meklēja pa gultas segu»

— Kur tava roka?— viņa čukstēja — Dod man savu roku! Es tevi lūdzu, dod man savu roku!

Mehāniski viņš izsnepa roku, kuru viņa saspieda savos karstajos pirkstos*

— Noliecies pie manis*— viņa čukstēja,— Es tev ausī pateikšu, kā tas noticis.

Viņš nolieca galvu pie viņas auss, kā viņa vēlējās Viņš juta viņas elpu. Salti un karsti drebuļi kratīja viņa miesu*

Un viņa stāstīja čukstēdama;

— Zini, tajā vakarā pirms Ziemassvētkiem, kad tu biji atnācis, es tev pārdevos,, Miesu un dvēseli — visu — tāpat kā oirmo reizi .» Un sava dēla dzīvību, arī to es tev pārdevu. , Jo no tā brīža, kad mēs sildījāmies pie siltumnīcas krāsns, vai tu vēl atceries?,» No tā brīža viņš mira,

— Tu murgo, Feliciīa*— viņš celdamies teica,

— Klusi!— viņa teica, to pie sevis vilkdama.— Pie durvīm viņi klausās,— to neviens nedrīkst zināt. Bez mums tas nevienam nav jāzina, Tas bija trīs dienas pirms Ziemassvētkiem, toreiz,,. Es patlaban gribēju salikt viņam Ziemassvētku dāvanas — bija jau pēdē-iis laiks.,. Jo es biju viņu aizdzinusi svešumā tevis dēļ, un slēpu Ulriham, cik viņš nelaimīgs jutās — arī tevis dēļ —, bet Ziemassvētku priekus es viņam tomēr gribēju sagādāt... Bet tad tu ienāci,— Un tad viss bija pagalam!,. Tad es vairs nedomāju par Ziemassvētkiem . un nedomāju vairs par savu bērnu,« Es uzgavilēju tev... Es nekā cita negribēju, kā tikai ar tevi paslēpties kādā kaktā, kur mūs neviens neredzētu un nedzii dētu... Un, kad tu biji aizgājis, es staigāju kā apreibu,:*:,.. Visu nakti es stāvēju pi>e loga un skatījos uz Halevicu,,, Es sēdēju pie krāsns, lūkojos ugunī un domāju tikai vienu; tā tu sēdēji ar viņu pie uguns.» Un, kad es atjēdzos,— bija jau par vēlu.

— Kādēļ par vēlu?— viņš iesaucās, atkal pieceldamies,

— Vakarrīt pienāca telegramma un vakara vēstule,— viņa atbildēja,— Vēstulē bija viss,,. Tur tu vari pats lasīt... Viņa kaut kur būs. Ej sameklē to,

Viņš piecēlās.,o Viņš juta, ka streipuļoja... Viņas pēkšņi atkiātā kaisilba, kura, gan sen jau sajusta, tomēr vēl neizteikta, tagad pārņēma viņu,

Ko darīt?

Viņš mekiēja uz galda, bet neatrada nekā, Viņš izmeklēja visu istabu. Un pēkšņi samulsumā iedomājās: «Ko es īsti meklēju? Ko man te vajag?» Tad atskanēja viņas balss:

— Ej mazgājamajā istabā — tur tu atradīsi.

Viņš mehāniski atvēra durvis, kuras viņa tam rādīja.

Tā bija maza telpa ar porcelāna grīdu... Stiprā gaisma apžilbināja viņa acis.. Pa kreisi bija grīdā izmūrēts peldbaseins, kurā veda marmora pakāpes, pa labi galds ar marmora virsmu, no trim pusēm ieslēgts augstos spoguļos un apkrauts ar dažādiem tualetes piederumiem no kristāla un ziloņkaula.

«Cik nelaimīgs gan viņš jūtas šajā greznumā,» Leons domāja.

Tad viņš ieraudzīja pretējo istabu, kuras durvis bija atvērtas vaļā. Vienkārša dzelzs gulta ar baltu apsegu un stirnas ādiņas kāju paklāju... Pie sienām karājās fotogrāfijas melnos koka rāmjos. Un taisni viņam pretī apaļiem vaigiem un smaidoša viņa paša ģīmetne!

Viņš dziļi nopūtās un, acis rokām aizklājis, bēga atpakaļ.

— Vai tev ir vēstule?— viņa prasīja.

— Nē.

— Vai tu visu izmeklēji?

— Es nezinu — es domāju gan.

— Leon — kas tev kaiš?— Viņas balss drebēja bailēs.

— Man — kas man kaiš?— viņš teica.— Man ir kauns — man ir kauns!

Viņš izstiepās, tad nometās šņukstēdams pie viņas gultas ceļos.

Tā viņš kādu brītiņu gulēja, pieri uz gultas malas atspiedis.

Viņa pacēlās sēdus un uzlika savu roku uz viņa galvas_5 kamēr viņas acis pildījās ar asarām.

— Mans nabaga zēns!— viņa teica,— tu jau gribi padoties izmisumam!.. Un tu vēl nezini visu...

— Kas tad vēl būs?— viņš iesaucās bailēs.

— Vēstulē bija rakstīts...— viņa turpināja,— visi skolēni saņēmuši dāvanas! Visi dabūjuši dāvanas no vecākiem un piederīgajiem — īstā laikā... Tikai viņa vieta bijusi tukša... Tam viņš negribējis ticēt... Negribējis ticēt, ka viņa māte to aizmirsusi — tevis deļ,, Un, kad citi ap eglīti priecājušies, viņš slepeni aizgājis... bez mēteļa, bez cepures... gribējis iet uz pastu... gribējis vaicāt, vai māte nav nekā atsūtījusi... ne lielgabalus, ne zaldātus... un kabatas nazi... un visu, ko viņš vēlējies... un ko māte viņam apsolījusi... Viņš neesot pasta namu atradis un skrējis arvien tālāk — klajā laukā — sniega putenī... bez mēteļa un cepures.— Un, kad viņš negribējis ticēt, ka māte viņu atstājusi — tevis deļ, Leon — tadeļ viņš miris,— tadeļ viņš — miris.

Viņa šņukstēdama piespieda pieri pie viņa galvas, viņa plecus apkampdama.

Viņi abi raudaja.

Raudot viņš to apskāva.

Viņi bija apskāvušies, vaigus viens otram pieglauduši un negribēja šķirties,

Un, kad viņa beidzot atraisījās, tie brīnīdamies un jautādami skatījās viens otram acīs

Tas nebija viņš — tā nebija viņa... Divi jauni cilvēki, vienojušies savās bēdās, sakalti grēkā un nelaimē, viņi kopā priecājās.

Viņa laimīgi pasmaidīja,

— Licij, mēs taču esam zuduši!— viņš teica,

— Jā, mēs esam zuduši!— viņa teica un — smaidīja. Tad viņš aizgāja,----

XIV

Jaunā gadā pirmajā svētdienā, septiņos vakarā, Ulrihs, no dēla kapa nākdams, iebrauca Minsterbergas stacijā.

Pēc ilgām pārdomām viņš bija nolēmis pagaidām līķi aprakt tuvāk, lai vēlāk, kad viņa sieva būs apmierinājusies, to pārvestu uz Rādenu ģimenes kapiem Fihtkampenā.

Felicita nebija žēlojusi tumžas krāsas, tēlodama viņam savu pašslepkavības mēģinājumu, savu slimību un izmisumu. Viņai bija daudz kas jāslēpj. Ne par velti viņa sauca sevi par slepkavu; viņai tagad nācās slepkavību slēpt un savai vainai, cik tālu to nevarēja nolieg^3: — pasaulei, Ulriham un ne mazāk ari sev pašai — piešķirt nevainīgu romantikas nokrāsu.

Un viņa arī nemaz nedomāja savu laulāto draugu taupīt. Vēstulēs, kuras viņa, gultā gulēdama, tam rakstīja, viņa arvien vaimanāja: «Kādēļ mēs viņu laidām svešumā?» Un ar to viņa vēl pavairoja viņa dvēseles mokas,

Mēģinādama novelt atbildību par notikušo pa daļai uz viņu; un viņu, kā arī Leonu par līdzvainīgiem atzīdama, viņa ievainoja viņa smalkjūtību, tā ka viņš beidzot uzlūkoja sevi un tikai sevi par visas nelaimes cēicni.

— Viņa ir bērns,— viņš sev sacīja,— viņa seko acumirkļa iedomām. Man to vajadzēja zināt, nevajadzēja viņai padoties, kaut aiī tā būtu viņas pašas miesa un asinis, par kuras nākotni viņai jālemj,

Un visļaunākais: viņa dēļ, tikai viņa dēj tas bija noticis! Lai viņš varētu būt draugs tam, uz kura sirdsapziņas gūlās tēva nāve, bērns bija dzīts nāvē, upuris, nedabisks un briesmīgs, kam vajadzēja atriebties, agri vai vēlu — un kas tomēr, lai kā lietas grozījās,— bija veltīgs.

Jo to vairs nevarēja noliegt; viņa draugs, viņa jaunības biedrs, viņa mīlulis, kura dēļ tas rūpējās un cereja, cik ilgi viņš tik spēja domāt, viņš, kas bijis viņa īstā sirds, viņa paļaušanās, viņa veseiība, viņa spēks,— viņš, kurā viss bija vienots, ko viņam liktenis liedzis,— viņš gribēja atraisīties no viņa

Jau tagad viņš to vairs nesaprata.— Viņa jūtu likumi bija tam kļuvuši sveši, un, kas agrāk skanēja kā pilns akords dabā, tas tagad izjuka skarbā nesaskaņā,

Vai viņš pats bija pārvērties vai otrs, to viņš nezināja: tikai to viņš skaidri apzinājās, ka katrs Leona vārds viņam bija kļuvis svešāks un darīja sāpes.

Neviens nezināja tik labi kā draugs, cik mīļš viņam bija pabērns, tomēr vēstule, kuru viņš bēru dienā no viņa saņēma, bija tik auksta, it kā svešinieks tajā būtu izteicis savu līdzjūtību.

Tā bija skumja atgriešanās mājās!

Neviens viņu nesagaidīja Tikai stacijas priekšnieks, kas viņu lampu gaismā bija pazinis, piegāja tam klāt un izteica līdzjūtību nelaime.

Vecais Vijums, kas nebija varējis no bukas atkāpties, apslēpa, viņam tuvojoties, pāris asaru, un, kad viņš uzlika roku uz viņa pleca un lēni viņam teica;— Nu, Vijum, mūsu puiku mēs vairs neredzēsim,— tam gandrīz groži izkrita no rokām,

Dažādas kastītes un kastes, Paula atstāto mantību, Ulrihs bija atvedis līdzi.— Tās piesēja kamanu gaiā.— Tur bija ari abas Ziemassvētku dāvanu pakaā, kuras puika svētku vakarā ar ilgošanos bija gājis meklēt un kuras pastnieks bija nodevis pirmajos svētkos.

Kamanas aizbrauca tumšajā naktī. Lauki bija sniegu klāti. Papeles stāvēja nepārredzamās rindās gar šosejas malu. Ulri-ham likās, ka aiz katra koka stāvētu zēns un tam sauktu: «Ņem manī līdzi,.. Man baiL, Es gribu braukt mājās!..»

Tad nāca tilts par upes leju, kas ik reizes bija Paulīša lielākais prieks. Simtu un piecdesmit soļus garš bija tills ar melni baltām margām, uz kurām viņš gribēja kāpt, kad būtu liels izaudzis,.. Zem tilta, kur sausā laikā varēja staigat, dunēja atbalss, un, kad rati brauca pāri, arvien likās, it kā pērkons rūktu.

Un gabaliņu tālāk bija lielākais brīnums: vēja dzirnavas uz kādas ēkas jumta. Bēdīgi lūkojās apsnigušie spārni gaisā — ka milzīgs spoks ar gaisā paceltām rokām dzirnavas rēgojās krēsla.

Viņš brauca arvien tālāk. Ulenfeldas robežas tuvojās. Te nebija nevienas pēdas zemes, kas nebūtu ar nelaiķa atmiņu saistīta.

Cik tukši un tumši bija lauki! Bija tā, it kā nekad vairs diena neaustu un ka jau būtu pasaules pēdējā mūžīga ziema pienākusi.

Viņam uznāca bailes no tā, kas viņu sagaidīja, no dienas darbiem un vel vairāk no saviem vaļas brīžiem.

Tad viņš iedomājās par Felicitu un kaunējās pats no sevis. Viņu mājās gaidīja sieva, kas bija tuvu izmisumam un ko viņam ar pacietību vajadzēja sev pašam un pasaulei atdot atpakaļ.

Līdzcietīga mīlestība sildīja viņa sirdi. Viņam likās, ka viņa un Leons, un visa pasaule viņam būtu — mazā zēna atstāts testaments.

Ari ar Leonu vajadzēja atkal visam nokārtoties. Ulrihs ietu pie viņa un sacītu, acīs skatīdamies un roku rokā turēdams:

— Cilvēk,— nu runā — iedomājies nāvi, kas vēl pār mums lidinās. Kas tev ir — kas tad stāv vēl starp mani un tevi?

Kamanas iegriezās muižas vārtos. Ceļmalā stāvēja ļaudis un klusēdami noņēma cepures. Neviens nebija gājis uz krogu vai palicis mājās pie sievas un bērniem svētdienas mieru baudīt, viņi visi gribēja tam pierādīt, ka viņi bēdās turas pie viņa.

Kamanas apstājās. Viņa sirds pukstēja stiprāk,— Viņš baidījās, ka viņa tam nāks pretīm. Bet viņa nenāca.

Viņa to sagaidīja stūra istabā, pie rakstāmgalda stāvēdama.

Sēru drēbēs viņa izskatījās vel lielāka, jeb varbūt viņas sāpes to cēla viņa acīs. Tomēr, kas 110 šīm acīm lūkojās viņam pretī, tās nebija sāpes,— tās drīzāk bija bailes no kāda, kam nevar pretoties.

— Licij,— viņš sauca, rokas izstiepdams.

Viņa aizvēra acis un atspiedās pret sienu.

Viņš to apskāva, veda pie sedekļa, runāja klusi un mierināja viņu, Visu, kas viņa mīlestības pilnajā sirdi bija, viņš izteica vārdos. Viņš runāja par sirsnīgāku sadzīvi, par svētību, kadu nevainīga bērna nāve turpmāk viņu dzīvei nesis. Neierobežotu uzticību, sirsnīgāko uzmanību viņš tai solīja nākotne, sirsnību, ko jau gadiem viņš tai bija devis vairāk nekā bija vajadzīgs un ko viņa bija smaidīdama saņēmusi, deveju neievērodama.

Jūtot, ka viņš negrib to saukt pie atbildības, zuda viņas izmisums.— Viņa noslīdēja uz grīdsegas un, galvu uz viņa ceļiem nolikusi, gauži šņukstēja.

Viņš runāja tālāk, kā runā ar slimnieku.

Viņa lauzīja rokas un sita sev ar dūrēm pa pieri.

Uz paris acumirkļiem tomēr izlauzās sāpes, kas viņā plosījās, tikai viņa pārcentās un ar pārspīlējumiem viltoja to, kas bija patiess un labs, un ko vēl varēja glābt.

Un pamazām viņa nomierinājās. Viņas rokas noslīdēja lejup. Viņu pārņēma nogurums.

Viņa ļāva sevi pacelt un atspiedās dīvāna stūrī.

Velēšanās, lai viņu pažēlotu, kas maziem bērniem uznāk pēc pēriena, tagad pārņēma viņu.

— Ai, draugs,— viņa teica,— ko visu es neesmu izcietusi.

Viņš satrūkās. Viņu pārņēma jūtas, it kā viņš būtu vīlies.

Viņš nekā neteica —, bet skatījās apkārt kā tāds, kas dabūjis

zināt ko negaidītu.

Viņus aicināja vakariņās. Ierēdņi, kas citām reizēm ēda pie viņu galda, šoreiz bija aizgājuši. Laulātie draugi palika vieni paši.

Patvāris kūpēja, Griestu lampa meta maigu gaismu pār balto galdautu un sudraba lietām.

Felicita rīkojās čakli ap viņu, Viņa vēlējās viņam darīt labu un ar mīlestības pilnu rūpību atvieglot šīs stundas smago slogu.

Viņa tam pasniedza sardīnes, jo viņš tās labprāt ēda, viņa grieza tam plānāko sviestmaizi un lēja viņam tējā trīs tē jkarotes ruma, ko viņš atspirdzinājuma dēļ mīlēja. Aiī spilvenu tā aizlika viņam aiz muguras un nolaida lampas abažūru zemāk, lai viņa nogurušās acis neapžilbtu.

Brīnīdamies viņš vēroja viņas darbošanos. Viņš gribēja apmierināt ēstgribu klusēdams un negribēja, lai viņam atgādina, ka ari gardumi šajā pasaulē atrodami.

— Kā viņa var par tādām lietām domāt?— viņš sev jautāja,— viņa taču vēl nesen tik briesmīgi vaimanāja?

Smalks instinkts, kas nojauta viņa nemieru, darīja Felicitu vēl nedrošāku. Un, vēlēdamās savas ciešanas nostādīt labākā gaismā, viņa sāka atkal runāt par sevi,

— Nē, mīļais,— viņa teica,— tu nevari iedomāties, kādas mokas es cietu, iedomājoties tevi tur vienu pašu — pie viņa zārka, tev nevarot palīdzēt — nevarot pie tevis būt — jo tas nebija iespējams. Es nedrīkstēju ceļot — ārsts to man stingri aizliedza — es jau arī biju ļoti slima, Daudz jau netrūka, ka tu arī mani nebūtu vairs atradis.

Viņa klusēja, jo viņa gaidīja, ka viņš jautās par pašnāvības mēģinājumu, un, kad viņš klusēja, viņa pati mēģināja vērst sarunu uz to.

— Vai tu vēl dusmojies uz mani, mīļais?— viņa vaicāja,

— Kādēļ tad es uz tevi dusmotos?

— Tādēļ, ka es gribēju izdarīt tādu grēku... Tādēļ, ka es pirmajās izbailes šaubījos par Dievu un viņa žēlastību un domāju, ka nedrīkstu vairs dzīvot. Ai, ja tu zinātu, ka es toreiz pārdzīvoju, tu tiešām man piedotu...

— Man tev nekas nav japiedod, Felicita,

— Un to tu saki tik drūmi? Es jau zinu, ka esmu noziegusies.

Es zinu, ka vajag paciesties arī lielākā nelaimē, Bet es biju tik vientuļa — tik atstāta. Tu nebiji pie manis — neviena nebija. Vispirms es gnbēju lēkt upē. Tad būtu visātrāk viss galā. Bet upe jau bija aizsalusi... Tad es domāju, es varētu nosalt, un staigāju pa laukiem apkārt — līdz pusnaktij. Bet nāve nenāca... Un tad es pārnācu mājās un paņēmu indi,.. Vai tu zini, es nekā neredzēju... Es tik ņemu uz labu laimi vienu pudeli... Un dzēru — un dzeru.., Man likās, ka man lietu dzīvu uguni kaklā... Acīs man atplaiksnījās nedabīga gaisma... un tad es pakritu... Vairāk es nekā nezinu...— Redzi, ULij, tik slikti gāja tavai nabaga sieviņai.

Viņa sāka atkal raudāt, gaidīdama, lai to mierina. Bet to viņa šoreiz nesagaidīja.

— Ai, man būtu labāk, ja es vairs nebūtu atmodusies,— viņa sūdzējās.— Kas tad ir viss cilvēka nmžs? Nekas vairāk kā bēdas, rūpes un pārpratumi... Cik vientuļai man jābūt!.. Ai, Ulij, ari tev tas būtu bijis labāk! Vai tu būtu mazliet manis dēj sērojis, Ulij?

Viņš neatbildēja. Viņš tikai cieši lūkojās viņā. It kā aukstums plūda no viņas un pārņēma arī viņu. Viņš gaidīja, ka viņas ievainotā mātes sirds brēks. Bet viņa tikai runāja par sevi un atkal par sevi.

Viņš redzēja, kā viņa šūpojās krēslā.

Viņu pārņēma riebums, par kuru viņš nākamajā acumirklī pats kaunējās. Viņš jau zināja, ka ar viņu vajadzēja būt pacietīgam. Kā tad šis rūgtums viņu bija tik pekšņi pārņēmis?

Un vairāk skubinoši nekā pārmetoši viņš te.ca:

— Un par bērnu tu nemaz nejautā, Felicita?

Kā atgaiņādamās, viņa pacēla rokas.

— Šodien nē, mīļais,— viņa lūdzās,— tikai šodien ne!,. Tas mūs tikai par daudz uztrauktu, tevi un mani... Es jau to esmu sev tūkstošiem reižu iztēlojusi — ai, tūkstošiem reiiuL Briesmīgā atgadījuma ainas mani apņem, kur es eju un stāvu... Es esmu nogurusi, ai — tik — nogurusi!— Es ilgojos pēc miera... Reiz labi, labi gulēt — un vhlabāk — nemaz neatmosties. Tas būtu jauki! Jā, tas būtu jauki.

Acis aizvērdama, viņa atslējās krē&lā.

Viņu pārņēma no jauna riebums. Bet viņš bija apņēmies viņai stāstīt par PauliŠa pēdējām dienām,

— Mēs nedrīkstam baidīties no mūsu jūtām, Licij,— viņš teica; tu esi daudz cietusi, to es labprāt ticu ari bez tavas teikšanas. Bet būtu veltīgi, ja tu gribētu sevi saudzēt. Mūsu domas taču arvien atgrielas pie viņa. Un tikai tad, kad tu būsi visu pārcietusi, tu varēsi cerēt tikt pie miera,

Viņa nodrebēja,

— Nu tad runā,— viņa teica, savam liktenim padodamās,

— stāsti, ko tu gribi.

Redzot viņas bailes, ar kādām tā sagaidīja nākošo, viņš juta, ka nevarēs izrunāt nekā no tā, kas nospiež viņa sirdi. Viņš cerēja, ka Felicita kāri klausīsies katru viņa vārdu, ka viņa taujās par katru minūti, ko viņš pie nelaiķa gultiņas pavadījis, bet viņa aizbildinājās ar uztraukumu un nogurumu.

Tas viņam likās necilvēcīgi; vai tiešām viņai nemaz nebija mātes jūtu?

Viņa sirds sažņaudzās. Viņam likās, ka bērna miršana būtu apgānīta, ja viņš mātei to izstāstītu. Lai gan viņš nebija zēna tēvs, tomēr viņš juta, ka viņi pieder viens otram dzīvojot un mirstot, un tā sieviete, kas to zem sirds nesusi, kas domāja tikai par savām ciešanām un gribēja, lai to žēlo, bija viņiem tikpat kā sveša.

Sveša bērnam un sveša ari viņam.

Ar izbailēm viņš pamanīja plaisu, kas starp viņiem bija atvērusies un kuru nekādi glaimi vairs nevarēja izlīdzināt.

— Es domāju, ka tev taisnība, Felicita,— viņš teica,— lai paliek. Tas mūs par daudz uzbudinātu,

— Jā, tu esi labs,— viņa pateicīgi čukstēja.— Tu apžēlojies par savu nabaga nogurušo sievu.

Un kā citām reizēm, kad viņa to ar savu laipnību gribēja valdzināt, viņa noliecās pie viņa un ielika savu galvu viņa rokās.

Viņš |āva viņai to darīt un brīnīdamies lūkojās viņas sejā, kas gandrīz kairinoši viņu uzlūkoja.

Viņam likās, it kā viņš pēkšņi redzētu visus tos melus, ar kuriem tā viņu gadiem bija mānījusi.

Viņam, zināms, nebija ne jausmas, ka tas viss, ko viņa šai stundā teica un darīja, bija slepena atvainošanās un neizteikts lūgums viņai piedot; bet tieši šī tieksme padarītās kļūdas izlabot parādīja viņam sievas īsto dabu. Viņš redzēja tukšumu, lepnību un melus, kaut ari viņš nevarēja izdibināt, kādēļ viņa meloja.

Gandrīz vēl stundu viņa tā sēdēja.

Galdu novāca, tikai patvāris vēl vārījās, Vecais pulkstenis kaktā tikšķēja vienmuļi un mierīgi. Brīžiem sniega pārslas atsitās logā, Miers valdīja istabā, miers, kas tiešām varēja divas ievainotas sirdis dziedēt.

■Felicita, pilna iekšēja nemiera, izlikās vēl arvien patīkama un paklausīga, Viņa stāstīja par kaimiņu līdzjūtību, par neskaitāmām līdzjūtības vēstulēm, kuras viņa saņēmusi un cik daudz

«

apmeklētāju viņa atraidījusi. Viņa runāja par nākotni un apsolīja brīnuma lietas, kā viņa to mierinās un uzjautrinās.

Viņš klausījās nopietni: katrs viņas vārds bija pierādījums tam, ko viņš domāja.

Platām acīm viņš lūkojās apkārt, redzēja uz sienas ēnas un gaismu izzūdam, redzēja mīļās, vecās istabas lietas, starp kurām viņš bija uzaudzis un ko viņš gribēja savam pabērnam atstāt, kad tas likumīgi būtu pieņemts par viņa mantinieku — viņš klausījās pulksteņa tikšķēšanu.

Bet viss viņam izlikās citāds, svešs un pretīgs,

— Projām! Projām no šīs mājas, kura vairs nav tava,— viņā sauca kāda iekšēja balss.

Kad naktssaucējs nosvilpa ārā desmito stundu, viņš piecēlās... Bija jau diezgan inoku.

Viņa, tam klāt pieglauzdamās, sniedza pretim savu pieri skūpstam. Viņš noliecās un noskūpstīja viņai roku.

— Vai tu tiešām nedusmojies uz mani?— viņa čukstēja, no jauna izbijusies.

Smaidīdams viņš atbildēja: nē. Nicināšana bija pārņēmusi viņa dvēseli un to padarīja stipru un aukstu.

Viņš aizgāja.— Kad durvis aiz viņa aizvērās, viņa iesaucās rokas izpletusi:— Paldies Dievam!

Otrā rītā Ulrihs paziņoja sievai, ka viņam steidzamu darīšanu dēļ tūlīt jāceļo uz Karaļaučiem, kur tam jāpiedaloties lauksaimniecības izstādes komitejas sēdēs. Vai viņš pirms valsts saeimas atklāšanas pārnākšot mājās, tas vēl neesot zināms.

Felicita sarāvās, bet viņa labprāt padevās vira gribai.

Atvadīšanās bija draudzīga. Felicita tik ļcti uzlūkoja šķiršanos par atpestīšanu, ka viņa pavisam aizmirsa liekuļot.

Kad kamanas bija sasniegušas dambja augstumu, Ulrihs lika pieturēt un noskatījās ilgi uz Halevicu, kuras apsnigušie šķūņi un vecā pils laipni lūkojās pretī.

Kaut sirds ļoti ilgojās pēc drauga, tomēr viņš baidījās ar viņu tikties.

Viņš baidījās, ka pat pēdējais, kas viņam vēl virs zemes bija atlicis, neizzustu no viņa sirds.

XV

Šajās dienās Leons sāka apmeklēt «Prūšu kroni» katru vakaru.

Tur bija arvien jauna sabiedrība, kas tik gaidīja kādu krietnu biedru, ar kura atnākšanu rastos dzīvīgums.

Ar tiem trim, četriem virsniekiem, protams, nevarēja neko daudz iesākt. Viņi gan vareni lielījās, un, kad viņus dzirdēja runājam, bija jādomā, ka tiem ir sausākās rīkles; bet, kad vajadzēja sākt krietnu dzeršanu, viņi palika bailīgi un nozuda, pirms vēl īsta cīņa bija sākusies — Taisnība bija, ka komandieris bija pavēlējis kapteinim katru pārgalvību aizliegt, lai privāto ļaužu iespaidu varētu mazināt.

Bet tiesneši bija krietni biedri, veci studenti, nodzērušies un narādos līdz kaklam Tikai viens atturējās; tas bija žīds un baidījās no zobgalīgām piezīmēm. Turpretim starp ierēdņiem bija kāds krietns zēns, kas viņa vietu pilnīgi izpildīja. Tas ari bija žīds, tomēr viņš izturējās pavisam citādi un bija trakākais no trakiem.

Kopā ar dažiem muižu īpašniekiem, kuri gan bieži mainījās, tur salasījās krietna sapulce, kurā dažu labu stundiņu varēja itin omulīgi pažūpot.

Tā kā alu un sarkano vīnu uzlūkoja par nevainīgu dzērie-niņu, tad dzēra tā saukto Rusenas punšu, lai varētu ātrāk un krietnāk tikt pie mērķa.— Šo «elles dzērienu» brūvēja no konjaka, portvīna un cukura un dzēra karstu.— Vīrs, kas šim maisījumam būtu spējis pretoties, nebija vēl atrasts, un katru reizi, kad punša katlu lika uz uguns, mājas puisis un kučieris saņēma pavēli, lai būtu gatavi vēlākam samarieša darbam.,

Bet «Prūšu kroni» viss vēl gāja puslīdz godīgi.— Tur nāca dažas labākas personas, kas lasīja laikrakstus un gribēja uzspēlēt kārtis. Lai nu gan no tiem nekaunējās, tomēr tos arī vajadzēja ievērot.

Tur neapkalpoja sievietes!

Bet Minsterbergā netrūka tādu vietu, kur zemākās kārtas meklēja savus priekus un kur pie slikta alus un laba groka bija laipna apkalpotāja.

Pie Engelmaņa kalpoja dzeltenmatainā Ida, pie Gambrina, kur arvien bija tukšs, sagaidīja Grieta, un Kemgirecas viesnīcā apkalpotājas mainīja, kad vien to vēlējās.

Bet visjautrāk gāja vakaros pie Šūmahera,

Tur salasījās dažādi mūrnieki un namdari, visi sociāldemokrāti Ar tiem kopā sēdās pie galda, pasūtīja dažas kārtas alus un, uz nākamības valsts labklājību dzerot, varēja vai plīst aiz smiekliem. Tas gāja tik ilgi, kamēr jaunie draugi manīja, ka viņus izjoko. Tad izcēlās krietna kaušanās, kas beidzās ar to, ka jocīgos kungus izsvieda laukā.

Tajā pašā naktī Leons pārbrauca piedzēries un asiņains, jo viņš bija kādā ķieģeļu nesējā atradis cienīgu pretinieku

Vecais Kristjānis, kas tagad arvien palika nomodā, lai varētu

savu kungu bez trokšņa apguldīt, raudāja karstas asaras par viņu, kamēr to izģērba un nomazgāja.

Viņš un Jānis, kam ziemas naktīs vajadzēja stundām uz bukas sēdēt, salt un gaidīt, bija sabiedrojušies, lai varētu mājiniekiem slēpt sava kunga palaidnības,— Viņi izdomāja tūkstošiem nieku, lai kunga pārnākšanu apslēptu, un meloja katram, kas tos gribēja izprašņāt.

Tomēr pēc astoņām dienām jau visa muiža zināja, ka kungs sācis neganti dzert. Neviens nebrīnījās, atgadījums Ziemassvētku vakarā bija iespiedies visiem dziļi atmiņā.

Pilī visi bēdājās, paši nezinādami, kas notiek. Pa dienu Leons izturējās vēl puslīdz labi, tikai viņa īgnums biedēja sievietes; viņas vairījās no sarunām ar viņu.

Vecajai, laipnajai mātei nebija jācieš mazāk kā Hertai, un Ellu ar viņas resno mopsi drīz lutināja, drīz padzina.

Bet visvairāk cieta viņš pats.

Viņš mēģināja izlikties par dēmonu, bet nebija nekas cits kā tikai nabaga cilvēks, kas mocījās ar savu sirdsapziņu un no viena reiboņa gāzās otrā.

Domas darīt reiz galu k|uva arvien stiprākas un stiprākas.

Nogalināt — un tad cietumā iet — vai labāk uz karātavām — tas bija, ko viņam vajadzēja.,.. Tas solīja glābiņu un mieru.

Ar Felicitu viņš nebija no tā rīta ticies. Viņa bija divreiz rakstījusi, bet viņš bija izvairījies no atbildes.— Viņa agrākā enerģija slēpās tagad aiz bailēm.

Arī no Ulriha bija pienākusi vēstule, kurā viņš lūdza piedošanu, ka, mājās būdams, nebija to apmeklējis.

Leons ļauni pasmējās. Tā būtu bijusi ne visai jauka sastapšanās.

Šajā laikā viņš saņēma ziņu, kas bija spējīga viņu pilnīgi satriekt.

«Prūšu kronī» vecais draugs Ansis Zembrickis, resnais, labais Ansis, viņu ieveda kādā kaktā un pūzdams, elsdams teica:

— Klausies, mans dēls... Tas jau nu, kā sacīt, nav nekas slikts, un vairāk arī neko nenozīmē... Bet redzi, tava mazā māsa, Ella, tā jau nāk tajos gados, kad meitenes dara muļķības... Lūkojies taču bērnam vairāk uz pirkstiem, vai vismaz pakar rakstāmlietas augstāk,.. Tinte taisa traipekļus, vai tu redzi.

Leonam likās, ka viņu iztraucētu no dziļa miega. Pa pusei sabijies, pa pusei sapīcis, viņš lūdza izskaidrojumu,

Vecā Brenkenberga dēls vazājoties apkārt kādu gadu — vai ilgāk.— Smalks students, no sākuma normanis, draudzīgs ar viņa korporāciju — bet ko tur varot darīt? Viņš panīkstot arvien vairāk — viesībās viņš vairs nedrīkstot rādīties, un inspektori arī negribot nekā vairs par viņu zināt. Un to arī nevarot ņemt ļaunā, jo —

Leons viņu pārtrauca, juzdams, ka nobāl.

— Jā, kas tad īsti noticis? Vakar vakarā viņa virsinspektors Lorencs — uzticams cilvēks caur un caur — esot viņam stāstījis, ka kandidāts Brenkenbergs Minsterbergā pie alus galda devis lasīt vēstules no mazās Ellas Selentīnas — mīlestības vēstules, viņam rakstītas, kas ļoti jocīgi skanējušas, Daži esot smējušies, daži bijuši pikti. Vārdu sakot,— skandāls,

Leonu pārņēma pēkšņas dusmas Viņam vajadzēja kādu, ko varētu iznīcināt, samalt, saberzt, nu viņam tāds radās.

Ansis brīnījās par viņa smiekliem.

— Kā liekas, tu to lietu neņem nopietni?— viņš vaicāja, gandrīz apvainots.

— Pagaidi, vecais!— Leons teica un viegli uzsita viņam uz pleca.

Tad viņš apsēdās un dzēra tālāk; bet viņa draugs domāja, galvu kratīdams.— Viņš taču tur Amerikā ir ļoti panīcis.

Leons nodomāja vispirms ņemt māsu priekšā, bet, kad viņi otrā rītā satikās, viņam vairs nebija vēlēšanās to darīt,

Tas jau bija vienalga. Kāpēc vēl viņu rūdīt? Zēns jau tā kā tā bija viņa rokās.

Viņš apmierinājās ar to, ka māsu apkampa un pasmējās par viņas bailēm, ar dažiem teikumiem to biedējot

Viņu pārņēma savāds prieks, Ko tad viņa īstenībā bija vairāk darījusi nekā viņš? Kad viņš sevi gāza nelaimē — redzēdams, pilnīgi apzinādamies, ko dara — kādēļ tad lai viņai, muļķa meitenei, nebūtu savs prieks?

Un, kad viņš to bija diezgan ilgi mocījis, viņš to noskūpstīja un palaida vaļā,

Tas notika īsi pēc pusdienām. Brītiņu vēlāk ienāca Herta un pasniedza viņam vēstuli,

— No kā?

— No mātes,

Un, kad viņš bija saņēmis vēstuli, Herta aizbēga no viņa.

Johanna rakstīja, ka viņai vajagot viņa paša dēļ ar viņu steigšus runāt, un lūdzot pēc vēstules saņemšanas tūlīt atnākt pie viņas,

— Tā var priecāties,— viņš domāja, Tomēr varēja pamanīt, ka viņš izbijās — no viņas vai tām nepatikšanām, ar kurām viņa draudēja. Labs nekad nebija paredzams, ja Johanna pieteicās.

Viņš iegāja savā darbistabā, psņēma konjaka pudeli, lai ar dzeršanu atgūtu drosmi.

Un ar kairu glāzi, kuru viņš dzēra, viņš juta, cik neganti viņš to ienīst,—

Viņu un Liciju, un visus—, bet viņu visvairāk.

Kad pudele bija pusē izdzerta, viņš paņēma ziemas cepuri no naglas, izgāja dārzā un soļoja uz viņas dzīvokli.

Pulkstenis rādīja uz četriem.

Uz karūsu dīķa meitenes bija notīrījušas šauru ledus gabaliņu slidotavai, tas stiepās kā šaurs melns dēlis no vienas malas līdz otrai.

Leons paskrēja un slidinādamies priecājās, ka nekrita.

Viņš atcerējās to karsto pēcpusdienu, kad ar cigāru zobos bija sēdējis tur uz sola un gaidījis sarunu ar viņu.

Sols tagad bija apsnidzis, un sniegā bija putnu pēdas.--

Viņš gribēja gulēt sniegā, lai tik būtu atkal tas pats cilvēks.

— Bet es viņai gan atbildēšu — labāk kā toreiz!— viņš domāja un gāja pa aizputinātiem celiņiem uz atraitnes dzīvokli.

Viņa stāvēja pie loga un gaidīja viņu.

Kad viņš iegāja istabā, viņa pagriezās un salti uzlūkoja viņu.

Viņa bija pa šo laiku palikusi vecāka un likās vēl garāka un tievāka, Viņas vaigi bija iekrituši un grumbaini.,. Pelēkā gaisma, kas no sāniem apgaismoja, vērta viņu krīta bālumā, kāds mēdz būt neveseliem cilvēkiem.

— Tad tu te dzīvo,— viņš teica un izlikās, it kā skatītos apkārt.— Viņš redzēja tikai balto krustā sisto tēlu stūrī ar lūgšanas solu tā priekšā un veclaicīgas istabas lietas. Nepatīkams gaiss žņaudza krūtis,

— Lūdzu, apsēdies,— Johanna teica, viņam roku nesniegusi. Viņas balss skanēja gurdi, maigi un raudulīgi; tas viņam bija kaut kas jauns, Arī visas viņas kustības atgādināja slimnieci.

— Es tevi lūdzu pie sevis,— viņa iesāka,— lai tu zinātu, ko mīļais Dievs par mums nolēmis.., Jo, kas tagad notiks, tas ir Dieva sods... Es nedarīšu vairāk, kā tikai to, kas man pavēlēts... Bet tev nebūs man pārmest, ka es to esmu ļaunā nolūkā slepus darījusi.

Viņa draudēja... Protams... Viņš jau nebija nekā labāka gaidījis.

— Kas tad nu atkal noticis?— viņš vaicāja, dusmas valdīdams.— Ko tu gribi?.. Un cik tad tas nu atkal maksās?.. Jums, dievbijīgiem, jau ir noteiktas cenas, ja no jums grib atpirkties!

Viņa zobošanās neradīja nekādu iespaidu,

— Redzi, Leon,— viņa teica, un viņas balss skanēja vēl vārgāk,— man tevis žēl... Es būtu daudz ko devusi, ja būtu

varējusi tevi izglābt.., tevi un mūs visus... Jo mēs visi ejam bojā... Bet Dieva spriedumam nedrīkst pretoties... Un Dievs ir runājis... Bērns ir miris... Vai tu zini, kādēļ bērns mira?

— Ļauj bērnam gulēt,— viņš stostījās, pēkšņu baiļu pārņemts.— Kas tev gar bērnu daļas?

— To es tev pateikšu, mīļais Leon,— viņa atbildēja, roku pret krustā sistā tēlu izstiepusi.— Tur viņa notiesāja bērnu uz nāvi!— Tevis dēļ viņa ļāva tam nomirt.

Viņš liecās atpakaļ, it kā tam kāds sistu ar roku pa pieri. Viņš gribēja runāt, bet viņa domas juka.— Tikai apspiesti smiekli vēlās pār viņa lūpām.

Vai tad viņa bija ar velnu sabiedrotā, ja viņa zināja to, kas bija noticis, nevienam nezinot?

Acumirkli valdīja dziļš klusums tumšajā, siltajā istabā.

Johanna stīvi lūkojās tajā kaktā, kurā krustā sistā tēls spīdēja tumsā.

— Tur viņa metās ceļos,— viņa turpināja,— un zvērēja... un es viņai ticēju, jo savu bērnu neviens nenodod par velti... Un jūs abi divi dzirdējāt biedinājumu... Pat pie dievgalda es jums liku iet, lai jūs būtu droši viens no otra... Tad es redzēju, ka tu panīki, un man radās bailes... Bet bērns dzīvo, es domāju, vēl nekas nav noticis... Dievs runās, kad būs laiks... Es sēdēju un gaidīju dienu no dienas, vai bērns nemirs... Un viņš nomira... Tad es zināju, kas man bija jāzin... Tev nevajag pretoties, mīļais Leon, tev nevajag liegties... Dievs ir runājis, un Dievam es ticu vairāk nekā tev.

Viņš sāka iekaist dusmās, bet vēl nezināja, kā lai tām ļauj vaļu.

— Tu sēdēji un gaidīji!— viņš teica.— Patīkams darbs — ļoti patīkams darbs — kā krusta zirneklim stūrī sēdēt un gaidīt nelaimīga bērna nāvi.

— Man jau nav cita nekā ko darīt virs zemes,— viņa atbildēja.— Es jau esmu nevajadzīga — gluii lieka.

— Man liekas gan, ka ne,— viņš zobojās.— Kādēļ tad tu liki mani atsaukt?.. Tāpēc sāc!.. Ko tad tu gribi darīt?

— Tu to varētu saukt par labdarību... labdarību, labdarību mums visiem... Es cietu klusu gadiem — un pa to laiku pazaudēju — lairni un jaunību, un visu... Bet tagad man jārunā... tā mīļais Dievs grib... Dievs grib, lai es runāju ar Ulrihu, lai viņa māja tiek atkal tīra —, lai viņš dabū zināt, kāda gara bērns ir viņa sieva... un viņa draugs... viens kā otrs.

Viņš bija piecēlies... Viņa rokas meklēja viņu... Viņa acis aizklāja migla.

— Padari viņu nekaitīgu!— kāda iekšēja balss tam čukstēja.— Labāk nosit viņu, lai viņa tevi nenodod!

Viņa acis maldījās, meklēdamas gar sienām. Viņš redzēja pušķi noputējušu zā|u... zilu porcelāna tasi... un Pestītāju, kas, saldi smaidīdams, nesa jēru rokā.

Tad viņš ar mokām savaldījās.

— Kad tu domā savu nolūku izpildīt?— viņš aizsmacis jautāja.

— Kad bus vajadzīgs,— viņa atbildēja.

— Kad tad būs vajadzīgs?— viņš ziņkāri jautāja.— Ulrihs ir projām... No Karaļaučiem viņš brauks uz Berlīni... Pirms pavasara viņš nepārnāks... Tik ilgi tev vēl vajadzēs paciesties.

— Es jau varu viņu arī atsaukt,— viņa domīgi atbildēja.

— Kad būs vajadzīgs, es jau. varu viņu arī atsaukt.

— To tu nedarīsi,— viņš kliedza, pieskriedams tai klāt un to sagrābdams.

Istaba griezās riņķī... Viņš redzēja atkal asiņainu miglu, un no tās divas acis bailīgi lūkojās uz viņu. Viņš sajuta vāju kaklu savos pirkstos raustoties. Kukainis, pelēka, bailīga kode, kuru nospiež, kad viņa top nepatīkama,— arī māsa nebija šajā mirklī vairāk nekas.

— Tu savaldīsi savu muti,— viņš teica,— citādi es tevi nožņaugšu.

Viņš mēģināja viņu piecelt. Viņas galva atsitās pret dīvāna stūri. Viņas seja sāpīgi raustījās, viņa noslīga ceļos.

Tad viņš drusku atjēdzās, atraisīja rokas no viņas kakla un atslēja viņas galvu pret dīvānu.

Viņš skraidīja pa istabu apkārt kā izmisis un lūkojās kā meklēdams pa kaktiem, it kā tur atrastos kas, ko viņam vajadzētu sagrābt, lai varētu sevi un Ulrihu glābt Viņš skatījās un meklēja... Krustā sistā tēlu apklāja vakara krēsla... Labais gans viņam uzsmaidīja... noputējušais puķu pušķis likās kustoties.

— Kā lai es sevi giābju? Kā lai es sevi glābju?— iekšēja balss arvien sauca. Viņš meklēja, un viņam likās, ka pār viņa galvu karātos cirvis, ar kuru ēnas milzis jau mēnešiem viņam sekoja.

Tad viņš ieraudzīja māsu nekustīgi pie dīvāna gujot, un viņš sāka pats par sevi kaunēties.

— Celies taču augšā, Johanna,— viņš lūdzās,— kaut arī es tevi gribēju nonāvēt, mocīt es tevi negribēju.

Viņš izstiepa roku, lai varētu viņai palīdzēt, bet viņa to atraidīja.

— Nabaga Leon!— viņa teica, un viņas balss skanēja līdzcietīgi,

— Jā gan — nabaga Leon, nabaga Leon!— viņš iesaucās un nostājās viņai priekšā.— Nožēlot tu mani vari,— bet samaitāt tu mani tomēr gribi.

— Tāds jau tu esi,— viņa teica.

— Un kad es ari esmu? Pieņemsim, es esmu tāds... Kas tad cits pie tā vainīgs, kā tu?.. Tu un mācītājs, tas suns, ar kuru es arī drīzumā gribu izrēķināties,.. Tagad tu gribi runāt,— tagad, kur mums ne nāve, ne velns nevar līdzēt!.. Bet toreiz, kad Ulrihs skrēja savā nelaimē un kad tu biji vienīgā pasaulē, kas nelaimi varēja novērst, toreiz — kādēļ tad tu toreiz nerunāji — ko?

Viņa to bailīgi uzlūkoja.

— Es jau visu esmu nožēlojusi,— viņa čukstēja.— Visu es esmu nožēlojusi, vai tu redzi, visu es esmu nožēlojusi.

— Nožēlojusi vai ne... Ar to tu vairs nesāc!.. Jau toreiz vasarā, kad es tev jautāju, tu izvairījies... Ja tev ir skaidra sirdsapziņa, kādēļ tu man neatbildi?

— Nemoki mani,— viņa bailīgi lūdzās un iespiedās dīvāna stūrī.

Un, kad Leons savu jautājumu vēl stingrāk atkārtoja, viņa sāka raudāt .. Nekustēdamās viņa sēdēja, un asaras ritēja tai pār vaigiem,

Viņš viņu vēl tādu nebija redzējis. Viņu pārņēma līdzjūtība un negribot viņš sāka runāt laipnākā balsi

— Redzi, Hanna, kad es šodien pie tevis ienācu, es tevi ienīdu... Daudz netrūka, un es būtu tevi... Bet tu neesi vairs tā, kas tu biji... visiem draudiem par spīti... Mēs esam abi nabaga lupatas... Tādēļ uzticies man!.. Teic man, ko es gribu zināt... Jo citādi varētu but par vēlu mums abiem,

Viņas asaras stāja ritēt, Viņa to uzlūkoja brīnīdamās — brīnīdamās par viņa laipno valodu. Kā likās, viņa tā bija ieradusi uzlūkot viņu par plēsīgu zvēru, ka viņa nevarēja noticēt viņa sirsnībai.

Tad viņas acis sāka atkal zvērot. Noslēpumaini smaidīdama, viņa palocīja galvu un rādīja uz krustā sistā tēlu kaktā.

— Aplūko viņu,— tā sacīja,— itin labi!

— Ko?

— Ko? Pestītāju!

Viņš piegāja pie lūgšanas sola un lūkojās krustā sistā baltajā sejā, kas mierā, nogurusi no visam sāpēm, bija noslīgusi uz krūtīm.

— Vai tu neredzi kādu līdzību?— māsa vaicāja.

— Nē, ar ko?

— Kaunies, Leon,— viņa sacīja.— Katrs bērns to var redzēt... Gluži tāds jau izskatās ari Ulrihs.

— Jā — tā*— Leons teica, gari vilkdams, un lūkojās viņas noliesējušā sejā. Ilgas ciešanas šajā brīdī parādījās viņa gara acīm,

— Hanna!— viņš tad teica,— ja tu viņu mīlēji, kādēļ tad tu precēji to lupatu?

Viņa sarāvās.

— Mīlēt?— viņa stostījās,— Kas tad runā par mīlestību?.. Ko lai es mīlēju?

— Lai paliek!— viņš atbildēja,— lai tu varētu man izlikties,— tādēļ jau tu mani nesauci šurp.

Tad viņa atkrita atpakaļ dīvānā un no jauna sāka raudāt — klusu, tāpat kā iepriekš, it kā viņas sirdssāpes nedrīkstētu gaismā rādīties.

Viņa gribēja runāt, bet skaņas nenāca pār lūpām, Ne tikvien, ka viņai viss mūžs bija jāpavada ciešanās,— visļaunākais bija: viņa kaunējās par izciesto.,

Beidzot viņa atrada vārdus, ar ko visu izteikt:

— Tas jau skan smieklīgi, ja es šodien saku, Leon.,, tu vari mani izsmiet, cik tev tīk... bet tev ir taisnība. Es viņu mīlu, un es viņu mīlēju, kamēr es tik vien atminu... Tā ir visa mana nelaime,., Un es biju viņam Dieva nolemta!.. Es vien; tik es vien... jo es viņu sapratu kā neviens cits pasaulē.,, ari tu nē, Leon, ar visu savu draudzību.,. Kad es būtu bijusi viņa sieva, cs viņam būtu kājas un rokas skūpstījusi,.. Es būtu rūpējusies par viņa slimajām miesām, kam tagad jānonīkst, jo neviens tās nekopj,— Bet tad nāca viņa,.. Es viņu negribu rit... viņa savu algu dabūs,.. Viņas dēl viņš mani aizmirsa un skrēja viņai pakaļ — tāpat kā tu... Tad mani sagrāba spītības gars, un es apprecēju to cilvēku tādēļ, ka viņš man gadījās... Un, kad es kā atraitne atgriezos, es sev jautāju: vai viņš tevi tagad ņemtu?.. Bet viņa ari bija atraitne,.. Tu, mīļais, Leon, biji par to gādājis,,. Un es biju sarūgtināta un nobēdājusies un vairs neticēju, ka man reiz var smaidīt laime... Bet viņa izlikās nokaunējusies un visa viņas sērošana bija tikai vilināšana: nāc jel — ņem taču mani — es jau te esmu!.. Es redzēju, ka viņš arvien biežāk brauca pie viņas, viņu vientulībā mierināt, kā ļaudis runāja.,, Un es biju kā sastingusi bailēs, ka tikai viņš man atkal nepazustu,.. Un es paslēpos no viņa, kad man viņa dēļ vajadzēja cīnīties... Un tad es viņu ari pazaudēju,..

Viņa klusēja un smaidīja. Leonu sagrāba pēkšņas dusmas. Viņam likās, it kā tam vajadzētu abām rokām turēties pretim

liktenim, zem kura kājām viņi abi — gandrīz satriekti — tagad

locījās.

Un māsa turpināja:

— Protams, kad pienāca tā diena, kur es jūsu noslēpumu dabūju no viņas zināt, tad viņa bija manās rokās... Bet tad ienaids un rūgtums bija tā izvērtušies, ka es sev teicu: «Tā — ja tu esi viņam tik slikta, ka viņš labāk ņem šo sievieti, tad lai viņš arī skrej savā nelaimē...» Un tu arī... Un Leons arī... Un tādēļ es klusēju... Tā — nu tu zini!.. Tas ir lielais grēks, kuru es esmu nodarījusi... Tas man jānožēlo... arvien jānožēlo, kamēr vēl mana galva ir vesela... Bet mana galva ir nogurusi... Un mani ceļi ir noguruši,.. Ilgi tā vairs neies, mīļais Leon!

Viņa piespieda rokas pie deniņiem, atslējās dīvāna stūrī un uzsmaidīja viņam.

— Ko tu domā par savu nāktoni, Hanna?— viņš satriekts vaicāja,

— Es?.. Es nokļūšu trako namā,— viņa mierīgi atbildēja.

— Hanna!— viņš iekliedzās.

— Jā, vai tad tu neredzi, ka es palieku vājprātīga?— viņa jautāja,— Ja tu zinātu, kas man jau viss parādījies, tad tu man gan neļautu brīvi apkārt staigāt... Vai tu zini, ko es nesen redzēju?.. Es redzēju četrus ugunīgus jātniekus... ar lielām, spožām izkaptīm ... Jeruzalemes degšanu es redzēju,., un lielo Molohu, kā jūs tam kvēlošā rīklē metāt mazo Paulu,.. Un Uriasa sievu es arī redzēju.., Tā viņa ir arvienu.Un katru nakti, vai zini —

Viņas acis kļuva plašākas un noslēpumu pilnas.

— Kairu nakti Pestītājs nāk un runā ar mani. Un es drīkstu pie viņa kājām sēdēt un likt pirkstus viņa rētās... Un visa istaba tad ir pilna ar viņa spožumu... Un simts tūkstošu eņģeļu lidinās apkārt... Tiem ir sarkani un zili spārni kā paradīzes putniem,,. Tas ir ļoti jauks skats, to tu vari man ticēt — bet, kad tu to izpaudīsi, mīļais Leon, tad nāks divi sveši vīri, sagrābs manī un aizvedīs uz trako namu. Un to taču tu negribi,— vai nav tiesa, mīļais Leon?

Viņa noliecās pie viņa un lūgdamās glaudīja viņa roku.

Viņas žēlabas Leonu tā nomāca, ka viņš gandrīz aizmirsa savu paša likteni... Viņam gan uznāca domas: «Ja tu viņu liec ieslodzīt, tad tu esi glābts!» Bet ar riebumu viņš tās atmeta... Arī viņš bija noguris.

— Nabaga sieva!— viņš teica, viņas priekšā nostādamies,

— nabaga sieva!— un uzlika savu labo roku uz viņas galvas.

Viņa to uzlūkoja kā nomocīts suns, nopūtās smagi un mēģināja piespiest savu galvu pie viņa.

■

Manīdams viņas kustēšanos, viņš nosēdās uz dīvāna un aplika savu roku ap viņas kaklu.

Tā viņi ilgi sēdēja, viens pie otra piespiedušies, un drūmi lūkojās zemē,

Tikai tagad viņš zināja, cik liela ienaidniece tā viņam bija, viņa, ko viņš savās rokās turēja, un tomēr no naida viņa sirdī nebija vairs ne vēsts»

Jo, kas tad vijņa bija, ja ne viņa paša daļa.— Viņa pa daļai vājprātīga, viņš pa daļai nelietis— Un postā viņi bija abi divil

Selentlnu asinis bija karsti plūdušas viņu dzīslās un viņus pašus pa dažādiem ceļiem pie viena mērķa aizvedušas.

Viņš saņēma Johannas galvu savās rokās,

Viņu skatieni sastapās un negribēja šķirties.

Lielākajās bēdās, viens pret otru trakodami, māsa un brālis bija atraduši viens otru.

Tad Leons viņu noskūpstīja uz pieres un piecēlās.

— Un tev ar viņu jārunā?— viņš vaicāja,— Tu esi nopietni apņēmusies to darīt

Viņas vaibsti savilkās, viņas acis atdabūja drudžaino spožumu.

— Nejautā!— viņa spītīgi atbildēja,— Dievs taču tā grib... Dievs taču pats to man pavēlēja... Vai man jābūt Dievam nepaklausīgai? Un man tas ari drīz jādara, jo vēlāk man nemaz vairs neticēs,

— Nu tad, manis dēļ,— viņš teica, cepuri galvā likdams.

— Dzīvo vesela, Hanna?

— Arī tu, Leoni

Ārā viņš sāka svilpot,,. Tā bija «Palomas» melodija! Viņš juta, ka bija noklausījies savu nāves spriedumu.

XVI

Mirt!

— Mirt, vecais puika — mirt — mirt!— viņam sauca kāda balss.

Likās, it kā viņa milzis smaidīdams kratītu galvu un teiktu: «Tā, nu taču es tevi tik tālu dabūju!»

Tomēr vēl varēja glābties ar bēgšanu.

Divdesmit četrās stundās Hamburgā un no turienes pār okeānu uz neatgriešanos.

Divi līdz trīs tūkstoši mārku viņš varēja sagādāt. Par to, kas te palika, lai Dievs gādā.

Vai, iabak sakot, Ulrihs! Kas gan nāktu uz izskatītu grāmatas, lai apmierinātu parādu devējus, piedzītu parādus un gādātu bez mitas, lai varētu glābt aizbēgušā godu?

Ulrihs, tikai viņš — un arvien viņš!

Šīs domas bija nepanesamas, tās nomāca katru apņemšanos. Atklāt visu ar vēstules palīdzību arī nebija iespējams, jo ko tad Felicita lai dara, palikusi viena Ulriha mājā?

Jā, vai tad viņš to maz drīkstēja atstāt, viņu, kas kā noziedzniece ta<Tļ pieķērās?

Un viņš ilgojās pēc viņas...

Katra dzīsliņa ilgojās pēc viņasViņš vairs nevarēja iedomājies dzīvi bez viņas,

Nākošajā pēcpusdienā viņš aizbrauca uz Ulenfeldu, Ziņkārība, kā viņa saņems vēsti par draudošo nelaimi, dzina Leonu beidzot pie viņas Ja viņa to atlaistu brīvībā, tad viņš vēl tajā pašā vakarā dotos tālumā,

Muižas pagalmā viņš dabūja zināt, ka baronese viena pati izgājusi.

Uz kurieni viņa aizgājusi?

To nezināja. Uz Minsterbergas pusi Vakar viņa esot tāpat darījusi un aizvakar arī — un mājās pārnākusi itin vēlu. Viņu saglāba greizsirdība.— Tad viņš to atkal atmeta.

— Uz Minsterbtrgu!— viņš uzsauca kučierim.

Kamanas izbrauca no muižas. Apsnigušie lauki aptvēra viņu. Bija ap to pašu laiku, kad viņš vakar gāja pie Johannas.

Kā brūni pelēka sega ar dzelteniem laukumiem debess apklāja laukus, Likās, ka snigs sniegs, bet vēl mākoņi nebija diezgan zemu, lai sāktu snigt.

Vakars jau tuvojās, Zvanu skaņas iztraucēja spiedīgo klusumu. Šad un tad kamanu slieces čirkstēdamas aizķēra zemi — citādi nebija dzirdama ne skaņa. No lazdu krūmiem, kas auga gar ceļmalu, izlaidās vārnu bariņš; tagad tās klusu lidinājās gaisā, it kā būtu tur piesietas,

Papeļu koki šosejas malā vērtās ar katru acumirkli lielāki un tumšāki

Tur viņš cerēja viņu atrast

Un tur viņš to atrada. Tiklīdz izbrauca uz lielceļa, viņš redzēja melnu stāvu soļojam uz Minsterbergu,

Viņš viņu drīz panāca,

Viņa apgriezās. Vaigi bija vējā piesarkuši,.. Zem melnās sēru cepures bija redzama viņas skaistā seja, tikai no zilganajiem riņķiem ap acīm varēja noskārst, ko viņa cietusi... Un tagad noskaidrojās ari viņas skatiens. Kaunīgi, kā toreiz, izstieptām rokām, viņa stāvēja, un viņa sirds tai uzgavilēja.

Viņš izkāpa no kamanām un lika kučierim lēni braukāt šurp un turp, kamēr viņš atnākšot, tad viņš klusēdams sniedza viņai roku un veda viņu atpakaļ uz vientuļā ceļa.

— Ko tu te dari, Felicita?— viņš jautāja.

— Es gaidu tevi,— viņa čukstēja.— Vai tu tādēļ dusmojies uz mani?

— Kādēļ?— viņš atbildēja,— es jau patlaban nāku no tevis.

— Beidzot reiz!— viņa nopūtās un pieglaudās viņam vēl ciešāk.— Visa mana dzīve ir tikai ilgas pēc tevis, Leon.— Es esmu slima aiz šīm ilgām, Leon!

— Un es — pēc tevis!— viņš iesaucās.

Viņas roka stipri trīcēja. Brītiņu abi cieta klusu.— Viņi zināja, ko viņi gribēja zināt.

Lazdu krūmi, kuriem viņi tuvojās, pieņēma brūnganu krāsu... Vārnas atkal bija nolaidušās un tupēja kā melnas pikas tievajos zaros.

No šosejas brīžiem atskanēja zvanu skaņas, kad kāds zirgs

pakustējās.

Leona sirds pukstēja. Viņš juta, ka nākamajās minūtēs izšķirsies viņu liktenis.

— Klausies, Felicita,— viņš iesāka,— mums abiem ies bēdīgi,

— Kas tad noticis?— viņa ievaicājās un bailīgi apstājās.

— Noticis nav nekas... Bet mums jāšķiras, pirms kas notiek.

Tad viņa sāka vaimanāt:

— Es jau paredzēju, ka tu mani atstāsi... Es to jau paredzēju.., Bet es gribu pie tevis palikt. Es gribu pie tevis palikt... Es nevaru bez tevis dzīvot.

Un viņa ķērās pie viņa rokas, it kā viņš jau šajā mirklī varētu pazust.

Viņš redzēja viņas bālo seju, viņš redzēja viņas mirdzošās acis, kas viņu padevīgi uzlūkoja, un domas par bēgšanu izzuda. Domas, ka viņam ari jāatbild par šo drebošo līdzdalībnieci, uzgūlās kā jauna nasta viņa izmocītajai dvēselei.

— Un uz kurieni tad tu gribi iet?— viņa bailīgi vaicāja.

— Nekur... Ko es zinu?— viņš stostījās.

— Tu gribētu atpakaļ uz Ameriku... Neliedzies... Es zinu... Es to redzu no tavām acīm,

Tad viņš atzinās, kāds nodoms viņam bijis.

— Bet kādēļ tad?— viņa vaicāja.— Ko es tev esmu nodarījusi?.. Kādēļ tik pēkšņi?

— Felicita, tu man nekā neesi darījusi. Bet Johanna grib runāt.

Iestājās klusums... Vējš šalca lazdu krūmos... Tuvākās vārnas ķērkdamas pacēlās gaisā un tos aplidoja. Arī tālākās gatavojās aizlaisties.

— Tātad Johanna grib runāt?— Felicita čukstēja un bailīgi lūkojās tālumā, it kā atriebēja tai jau būtu uz pēdām.

— Nāc krūmos!— viņa teica,— tur mūs neviens neredzēs un netraucēs.

Viņi nogāja no ceļa un brida pa dziļo sniegu.

— Viņa nedrīkst runāt!— Felicita iesaucās.— Nedrīkst, nedrīkst! Dzirdi, tev jāgāda par to, lai viņa klusē!

— Tas mums ir tuvāk, nekā tu domā,— viņš iesāka, atliekdams zarus, kas viņiem sitās seiā.— Johannu pierunāt būtu veltīgas pūles. Man varbūt būtu vēl viens līdzeklis padarīt viņu mēmu... Bet es negribu... Es negribu... Es gribu pats galu darīt,., jo tāda dzīve, kādu es tagad dzīvoju, nav nekā vērta... Tādēļ cs domāju iet projām... Bet, ja es gribu būt patiesīgs: man arī Саз īsti nepatīk... Es esmu par gļēvu,. Kas tur par gudrību, dauzīties ar blēžiem un zirgu zagļiem apkārt?.. Un beidzot pēc gadiem dabūt kaut kur krūmos lodi galvā kā kaķim?— Tad jau ātra nāve man mīļāka... Bēgt vai mirt... Trešā ceļa man nav... Tātad — mirt!

Viņi bija apstājušies un skatījās viens otram acīs.

— Ak jā, mirt!— viņa čukstēja, galvu atpakaļ atliekdama.

— Labāk mirt!

Viņam pārgāja karstums pār kauliem.

— Tu jau gribi steidzīgi tikt no manis vaļā,— viņš jokodamies teica.

— No tevis vaļā tikt?— viņa izbijusies iesaucās.— Vai tu domā, ka tu mirsi bez manis?

— Felicita!— viņš iesaucās, viņu aiz abām rokām saturēdams.

— Ai, mīļais, vai tad man būtu kas labāks,— viņa turpināja čukstošā balsī,— kā tavās rokās mirt?

— Bet vai manās rokās tam jānotiek?— viņš vaicāja, skaļi iesmiedamies.

Viņa klusēja un piespieda savu seju pie viņa krūtīm.

Viņas izturēšanās darīja viņu domīgu. Likās, ka viņa īsti nesaprot, par ko ir runa.

— Klausies!— viņš teica,— vai tu ari to nopietni vēlies, ko tagad runāt?.. Es tev saku: šoreiz tas nav joks... Zobu zāles mēs nedzersim.

— Ak, fū!— viņa teica;— tava cs gribu būt... tava gribu būt... Un, ja tas dzīvojot nevar notikt, tad vismaz mirstot.

Viņš spieda viņu pie savām krūtīm, savādas jūtas pārņe m а viņa dvēseli, jūtas, kuras viņš iztulkoja par ilgām pēc nāves, bet tad viņu pārņēma neuzticība*— neuzticība pret sevi pašu un vēl vairāk pret viņu.

— Pārbaudi sevi labi, Felicita,— viņš vēlreiz atgādināja.

— Te nav runa tikai par nāvi vien... Šo pasauli atstāt, kā mēs to nodomājuši, tur nav vērts runāt... Bet mēs tak atstājam arī visu to, uz ko cilvēks liek tik lielu svaru, kamēr viņam nav viss vienalga, vai viņu aprok kā suni, vai... Mēs būsim kā spitālīgie, vienalga, kur mūs atradīs... Un par mūsu kapiem viņi nospļausies.

— Kas tad mums tur par daļu?— viņa smaidīdama vaicāja.— Mēs jau to vairs nejutīsim?

— Tātad tu gribi?

— Tavās rokās es gribu mirt,— viņa čukstēja un, acis aizvērusi, atliecās tik tālu atpakaļ, ka viņas sejā atspīdēja gaisma.

— Tā viņa gulēs,— viņš domāja un noskūpstīja viņas acis.

Tomēr šoreiz viņa atvēra acis.

— Jā, jā es vēl dzīvoju,— viņa teica, uzminēdama viņa domas, un viņas lūpas meklēja viņa muti.

Un tad viņi norunāja, kā tam jānotiek.—

Rītdien viņi gribēja visu nokārtot, Ap pusnakti viņi tad gribēja satikties pie upes un kopēji uzmeklēt derīgu vietu, lai nākošās dienas gaisma tos atrastu nāvē vienotus.

Felicita drebēja.

— Vai tev jau paliek žēl?— viņš vaicāja, no jauna neticības samulsināts.

Viņa paslēpa galvu pie viņa krūtīm.— Un iepriekš?— viņa čukstēja.

Viņš meklēdams lūkojās tālumā... Viņam likās, ka viņš redzētu zilo spuldzīti Fihtkampenā, kurai spīdot viņa reiz apraka savu sirds šķīstību.

— Kā tu domā: iepriekš?— viņš vaicāja.

— Redzi, es esmu nespēcīga sieviete... Man varētu pēdējā acumirklī uznākt bailes vienai pašai turp iet, zinot, ka tur nāve mani gaida... Tādē| es tevi lūdzu, atvieglo man to un atnāc man pakaļ... Tad mēs pēdējo ceļu varēsim kopā staigāt.

Viņš satrūkās. Tā kā cerība pamodās viņa sirdī, bet tūlīt noslāpa bailēs.

Un viņa čukstēja tālāk:

— Vai ne, mīļais, tu taču nāksi?

— Ja tev bail, tad es iešu!— viņš teica un novērsās.

Ātri un bailīgi, it kā viņa solījums varētu atkal izgaist — viņa tam izskaidroja, kā viņš to varētu apmeklēt. Ap pusnakti Minna gaidīšot pie upes, tur, kur bija Iedus izcirtumi, atslēgšot vārtus un uzvedīšot viru pa jaunajām torņa trepēm augšā.

Kā sapni viņš klausījās.— Vēl vairāk viņa miesu un dvēseli aijāja noslēpumainais reibonis, kas gan cits nekas nevarēja būt — nedrīkstēja būt — kā ilgas pēc nāves.

Un tad viņi šķirās.

Viņa gāja pa ceļu uz Ulenfeldu, un viņš griezās atpakaļ pie kamanām.

Šoseju sasniedzis, viņš apstājās, atspiedās pie papeles un noskatījās viņai pakaļ.

Kā melna svītriņa viņa pacēlās no baltā lauka — palika arvien mazāka un beidzot pavisam pazuda.

Tad viņu pēkšņi pārņēma briesmīgs zaimu prieks, viņš nicināja pats sevi — viņu — un visu pasauli,

Tās bija beigas!— Tās bija beigas!

Viņš iesmējās tik skaļi, ka Jānis, kas netālu sēdēja uz bukas, bailīgi skatījās atpakaļ.

Zirgi palēcās. Zvani ieskanējās,

— Ko nu?— Leons domāja un lūkojās vecajam acīs.

Viņš gribēja braukt uz Minsterbergu... Ko tad viņš gribēja

Minsterbergā?.. Jā, pareizi, žīdam Jakobam vajadzēja pagādāt naudu ceļojumam uz Ameriku... Tas nu, zināms, vairs nebija vajadzīgs... Bet alga viena, to laiciņu līdz nāvei vajadzēja izlietot.

Tātad uz Minsterbergu!

— Ceļš ir labs!— viņš domāja, pret vēju vakara krēslā braukdams.

Viņam droši vien vēl bija arī citas darīšanas Minsterbergā. Viņš tikai nezināja, kādas... Varbūt kuļmašīnai vajadzēja iegadāties jaunas daļas? Lai velns parauj visu kuļamo mašīnu... Vai parādus samaksāt?.. Vismaz sīkos parādus, jo lielajiem vajadzēja palikt... Viņš atcerējās Dancigeru, tam pienācās piecdesmit markas... Viesmīlim Fricim «Prūšu kroni» nācās vēl par pēdējā vakara žūpošanu... Tāpat gaišmatei Idai!.. Gaišmate Ida bija pēdējo reizi izdzērusi uz viņa veselību trīs rūgtus šņabjus, un viņš bija aizmirsis par tiem samaksāt.

— Gaišmate Ida ir jauks kukainītis,— viņš domāja,— viņa nedrīkst ciest zaudējumu, man mirstot,

Pa labi no ceļa bija redzama Lubovenas muiža, kurā Nei-hauzu ģimene pūlējās izbēgt no ūtrupes,— pa kreisi, gabaliņu tālāk, Althofenas muiža, kur resnais Ansis izglītojās par sliktu laulāto draugu tikai tāpēc, ka viņam gāja pārāk labi.

Leons svilpoja... Viss jau bija tikai māņticība, un par dzīvību nebēdāt — tā vienīgā gudrība... Muļķības viss, pat Ulriha domas...

Klusu par Ulrihu!

Tas bija Ulriham nāves trieciens. To neviens cilvēks nevarēja izturēt...

Klusu par Ulrihu!

Viss, ko varēja darīt, bija: viņam nodarīto kaunu ar pāris atstātām rindiņām saldināt, kur būtu runa tikai par veco noziegumu un mīlestību.--Ar to tad viņam vajadzēja apmierināties.— Kādēļ tad viņš arī izdarīja to muļķību un precēja tādu sievu, kuru tikai Leons varēja savaldīt?!..

Klusu par Ulrihu! Klusu par Ulrihu!

Labi viņa izskatījās savās sēru drēbēs... Kā jauna mūķene, kādas tās reizēm apraksta romānos... Un cik gudri viņa zināja izsargāties no Ulriha vārda!.. It kā Ulriha nemaz nebūtu pasaulē... Klusu par Ulrihu!

Arī par puiku viņa nebija ne vārda minējusi.

Viņš jau bija aizmirsts savā svaigajā kapā!

Aizmirsts, tāpat kā drīzumā būs aizmirsts Leons Selentīns.

Nu — tas viņam būtu vienalga, ja tikai blondā Ida dabū naudu par saviem šņabjiem!

«Prūšu kronī» viņš atrada meklēto Dancigeru un vēl pāris citus, resno Ansi, zināms, viņu pulkā. Viņi nopietni nodarbojās, pie atvadējuša alus glāzēm kauliņus spēlēdami. Viņi spēlēja «pliko zvirbuli», «lielāko mājas numuru» un «slapjo grasi».

Viņu ar prieku apsveica un jautāja, vai viņš spēlēšot līdzi.

— Bērni,— viņš jautri teica,— es rīt nošaušos — un tāpēc es nezinu, vai tādas lietas man pieklājas.

Nopietni nolēma nobalsot. Lielākā daļa tam piekrita —, bet piebilda, ka drīkstot spēlēt tikai tādas spēles, kas nopietnam brīdim piemērotas... Tāpēc turpmāk izvēlējās «jautrās bēres», «krustu mežā» un, nezinādami vairs nekā bēdīgāka, arī «caurumu dīvānā».

Leons meta kauliņus un jokojās, bet kāda balss viņam arvien čukstēja: «Mirt, vecais puika — mirt — mirt!»

Paspēlējis un parādus samaksājis, viņš teica, ka viņam jāejot pie blondās Idas. Tā kā bija tumšs, neviens neatteicās viņu pavadīt.

Leons uzņēmās vadību.

Ieejot Engelmaņa lokālā, viņš atrada tur pie galda pulciņu inspektoru sēžot un žūpojot.

Gaišmate Ida gavilēdama apķērās viņam ap kaklu.

Tad viņš ieraudzīja galda galā — kandidātu Brenkenbergu.

Viņš nelaipni atstūma Idu.

— Nu reiz tevi atradu, puika!— viņš domāja. Viņš būtu tiešām aizceļojis uz otru pasauli, neatriebis to kaunu, kas viņa ģimenei bija nodarīts.

Inspektori, pārsteigti un baidīdamies par savām vietām, bikli piecēlās.— Kandidāts, manāmi nobālis, izlikās, ka viņš nevienu un nekā neredz.

Leons piegāja viņam klāt.

— Man ar jums jārunā, Brenkenberga kungs.

— Jūs zināt, kur es esmu atrodams, fon Selentlna kungs,— kandidāts atbildēja, nekustēdamies no vietas.

— Nu, paldies Dievam! Es jau jūs esmu atradis,— Leons atbildēja.

Kandidāts pūlējās izlikties vienaldzīgs.

— Atļaujiet, Selentīna kungs,— viņš teica, drebošiem pirkstiem Ūsiņas glāstīdams,— es esmu korporācijas students un domāju, ka zināšu, kas pieklājas... Jūs jau reiz izturējāties tā, kā smalkā studentu sabiedrībā nav pieņemts... Es lūdzu, lieciet man mieru. Man tagad nav vaļas!

Leonu pārņēma briesmīga līdzcietība. Smaidīdams viņš uzlūkoja nīkuli puiku, kas tur uzpūties sēdēja... Citā reizē viņš to būtu izaicinājis uz pistolēm, būtu ari varbūt to nošāvis —, bet tagad, kur nāves spriedums bija izteikts,— vairs nebija vēris to darīt.

Tomēr viņš apņēmās atstāt viņam piemiņu, lai mazā nepraša māsa būtu no viņa droša.

— Augšā!— viņš kliedza, to aiz rokas saķēris.

Kandidāts uzlēca stāvus uri pacēla dūri, lai triektu viņam

sejā.

Bet Leons jau bija saķēris abas viņa rokas un turēja tas sava kreisajā kā dzelzs knaiblēs.

Ida iekliedzās un aizskrēja projām... Inspektori bailīgi atkāpās... Ansis Zembrickis paskaidroja Leona pavadoņiem notiekošo un tā viņus atturēja.

Acumirklī valdīja dziļš klusums cilvēku pārpildītajās telpās, kuras apgaismoja patumša lampa,

Kandidāts, mēģinādams atbrīvot savas rokas, lēkāja kā cilpā sapinies kaķis.

— Nejēga puika!— Leons teica.— Vai tu labāk nevarētu sēdēt savā skolas solā, nekā dauzīties apkārt, lielīties un darīt neģēlības. Un, ja tavs tēvs tev kažoku neizģērē, tad es to darīšu.

Viņš lūkojās pēc kāda ieroča, kas viņa nolūkam derētu, un ieraudzīja pie sienas biezu lineālu, kuru viesnīcnieks laikam lietoja, savus rēķinus saskaitot.

Viņš to ātri noņēma no naglas.

Tad viņš atspiedās pussēdus pie tuvākā krēsla un pārstiepa kandidātu pār kreiso celi.

Tā kā kandidāts briesmīgi spārdījās, viņš piespieda viņa kājas ar savu labo kāju, savilka viņa bikses stingrāk un uzskaitīja viņam tik pamatīgi, kā tāds, kas pie normaņiem bijis otrs šaržētais un pie vestfā|iem trešais,— vai ari otrādi — ne sapņot nesapņoja,

— Tā, mans dēls,— Leons teica, kad bija beidzis,— tagad tava mijā dvēsele dabūja, ko viņai vajadzēja... Ej savu ceļu... un savam vecajam tēvam tu vari teikt, ka es lieku viņu sveicināt.

Bāls, ar stīvu skatienu, kandidāts atkrita krēslā.

Leons rūpīgi pakāra lineālu atkal uz naglas, Tad viņš dziļi paklanījās pret klātesošajiem, kas stāvēja kā sastinguši.

— Vēlu jums laimīgu dzīvi, mani kungi,— viņš teica, sniedza resnajam Ansim roku un aizgāja smiedamies.

Tikai kamanās iesēdies, viņš atcerējās, ka bija aizmirsis Idai samaksāt par trim rūgtajiem šņabjiem...

XVII

Bija tieši vakariņu laiks, kad Leons pārbrauca Halevicā.

Nepamanīts viņš iegāja mājā..: Koridors bija tumšs, tomēr Kristjānis, kas patlaban nesa šķīvju kaudzi uz virtuvi, atstāja durvis nedaudz va|ā, tā ka atspīdēja gaismas strēle.

Ne smiekli, ne jautri vārdi nebija dzirdami... Tagad bija skumji ēdienu laiki Halevicā.

— Vai es lai eju pie viņiem?— viņš sev jautāja, bet baidījās no šķiršanās domām, kas viņu varētu iekarsēt... Tikai slepeni viņš gribēja paskatīties — un tad iet savā istabā.

Viņš piegāja uz pirkstgaliem tuvāk.

Tur viņas sēdēja, visas trīs, lampas gaismā.

Kreisajā pusē māte.—«Ak Dievs, cik viņa veca palikusi,» viņš domāja, un sirds viņam iesāpējās... Vidū Ella — pa daļai lampas aizsegta., Un tā tur, labajā pusē...— Viņš to pazina un tomēr nepazina.— Viņas mierīgā izturēšanās, viņas rūpju pilnie skatieni un ciešanu pēdas brūnajos vaigos, cieši sakniebtās lūpas — viss viņam likās svešs.

Viņš redzēja, ka viņa bija pieaugusi un kļuvusi nopietna.

Cik ilgi viņš bija kā akls ar to kopā staigājis. Tikai tuvā nāve tam atkal atvēra acis.

Lai redzētu viņu — un visu apkārtni,

Kristjānis nāca atpakaļ,— Viņš ātri aizgāja uz savu istabu, pirms to pamanīja...

Viņš gribēja strādāt — pārskatīt grāmatas — gādāt par kārtību, cik nu tas bija iespējams. Kā palaidnis bankrotētājs viņš nedrīkstēja pasauli atstāt.

Viņš iededzināja lampu un sāka strādāt

Gads nebija bijis slikts. Vecie caurumi bija aizlāpīti, visur bija manāmas jaunas cerības,

Ļoti labus panākumus bija devusi biešu audzēšana. Ja viņš prātīgi biešu audzēšanu palielināja, nākamajos gados varēja daudz vairāk ieņemt... Un viņš gribēja izstrādāt izmaiņu plānu, bet tad atminējās, ka jau parīt būs miris.

Viņš aizvēra grāmatu un piecēlās. Tas viss bija nepanesams —, un ārprāts bija viņa dzīve — kā arī nāve.

Viņš zvanīja, jo viņam gribējās ēst. Viņš nebija no rīta ne kumosu baudījis.

Kristjānis streipuļoja aiz prieka, ka kungu atradis tik negaidīti mājās.

— Nu, nu vecais,— Leons teica,— vai tad vecās kājas vairs negrib klausīt?

Un, tā kā Kristjānis savā mulsumā sarunāja muļķības, viņš tam uzdāvināja desmit mārku gabalu un sacīja:

— Pēdējā laikā tu dažu labu nakti dabūji maz gulēt... No šīs dienas tev būs miers, vecais»

Kristjānis raudāja prieka asaras un steidzās gādāt vakariņas, Ko viņš virtuvē un ari kungu istabā ātrumā pastāstīja, tas skanēja pēc pazudušā dēla atgriešanās, jo visā namā bija manāma klusa, bet jautra rosība.

Durvis vārstīja uzmanīgi, čukstošas balsis skanēja koridorā, un brīžiem viņa istabas tuvumā bija dzirdami soļi, kas apstājās pie durvīm,

Viņš to visu dzirdēja un sakoda zobus.

«Mirt, vecais puika!» skanēja viņa ausīs, «mirt — mirt!»

Kristjānis atnesa dažādus garšīgus ēdienus, kurus, kā rādījās, mātes roka bija sameklējusi,

Viņš sāka ēst, Tur bija cepti kartupeļi, jaukti ar olām un ceptām šķiņķa šķēlēm, ēdiens, ko viņš jau no bērna dienām labprāt vakaros ēda.

«Labā māte!» viņš domāja, «liekaš, ka viņa mani gribētu lūgt: «Paliec pie mums.»»— Viņš smējās, bet viņam bija pilnas acis asaru.

Kristjānis gribēja zināt, ko viņš vēlētos dzert»

— Neprasi tik daudz, aitasgalva,— viņš smējās,— atnes labāko, ko mums nelaiķis kungs atstājis,— atnes tūlīt trīs pudeles.

Izbijies Kristjānis lūdza pagraba atslēgu, jo tās mantas tagad bija sevišķi ieslēgtas.

Atnesa vīnu. Tēva lepnums un tēva prieks.

«Kādēļ lai ļauju labo dzērienu izdzert svešiniekiem?..» Leons domāja un tukšoja pirmo pudeli.

Bet dzēriens viņam negaršoja, Viņš juta, ka vaigi sāka kaist un atgriezās nopietnība,

Viņš labprāt būtu ar jautrību atvadījies no pasaules: bet vecā nelaime sāka no jauna sūrstēt kā augonis, kas negrib sadzīt Viņš skraidīja pa istabu apkārt, attaisīja logu un skraidīja atkal,

Tās būtu beigas — šī ārprātība, neģēlība?

Viņam trūka biedra. Viņam vajadzēja cilvēka balss — cilvēka rokas, Mu)ķa viņam vajadzēja un Dieva.

Un viņa vēlēšanās pēc viņa gudrības, pēdējā šajā dzīvē, negaidot piepildījās.

īsi pēc desmitiem pie durvīm zvanīja,

Leona roka stiepās pret sienu, kur karājās ieroči,

«Tagad viņi nāk man pakaļ,» viņš domāja, pēkšņu izbaiļu pārņemts,

Viņš nostājās istabas vidū un lakojās uz nācēju.

Krist,jānis pieteica mācītāju Brenkenbergu; tas vēloties tūlīt ar viņu runāt

— Urrā!— Leons kliedza,— tā man trūka — lai viņš nāk? Visas dusmas, kas viņu mocīja, tagad pēkšņi uzliesmoja,—

Mācītājs bija viņa rokās, ar to viņš gribēja svinēt atvadīšanās svētkus, Nu gan viņš ko jutīs.

Viņš skaļi sveicināja vēlo viesi, kas, ar papēžiem sniegu no zābakiem nogrūdis, iesteidzās istabā, Viņam bija veci svārki mugurā un biezs brūns vilnas kaklauts ap kaklu.

Viņa treknā seja bija zili sarkana no aukstā vēja un no uzbudinājuma, sviedri pilēja pa vaigiem un mazās actiņas lūkojās kā izbijušās,

— Nu, vecīt,— Leons iesaucās,— tevi tiešām mīļais Dievs aiz deguna šurp atvedis... Te šodien notiek kas sevišķs*.. Atvadīšanās malks, vecīt

Tad viņš lika Kristjāmm uznest vēl pudeles un apgādāt ari vajadzīgo ledu,

Vecais mācītājs bija palicis pie durvīm stāvot un raustīja kaklautu, kas viņu siltā istabā gandrīz noslāpēja.

— Atģērbies, vecais, atģērbies,— Leons skubināja,

Viņš paklausīja, saglaudīja savus saeļļotos matus un elpoja vaļēju muti kā aizelsies lopiņš,

— Tu jau esi — paldies Dievam, it jautrs, mans dēls,— viņš tad teica,— kā jau tāds, kas varoņdarbu padarījis.

— Protams,— Leons atbildēja,— es jau katru stundu izdaru kādu varoņdarbu.

Viņš ielēja vīnu.

— Sveiks, vecīt.

Mācītājs bailīgi lūkojās uz glāzi.

— Vai tu arī zini, kādēļ es nakts laikā nācu pie tevis?— viņš teica, pie durvīm atspiezdamies.

— Sveiks, es teicu!— Leons uzbjāva.

Tad viņš aizstreipuļoja līdz galdam un kā apreibis pacēla drebošām rokām glāzi. Tomēr viņš to nolika atpakaļ uz galda.

— Es nevaru,— viņš stenēja un, aiz riebuma rīstīdamies, izstiepa apakšžokli.

— Ko?— Leons pukojās.— Manu labāko vīnu tu nicini? Kas tie par jokiem?

— Nē... nē... nē...— vecais iesaucās un pastūma glāzi bailīgi no sevis nost otrā pusē galdam.— Esmu tādā stāvokli, ka es apgānītu šo vietu un savu miesu, ja es viņu dzertu.

— Stāvoklī,— Leons zobojās.— Tu, smalkais kungs!.. Ko tad tu zini, kādā stāvoklī es esmu? Vai tu esi redzējis briedi purvā iedzītu un redzējis, kā viņš purva ūdeni dzer, kad to jau suņi gandrīz saplēsuši?.. Redzi, tādā stāvoklī arī es te dzeru!.. Es dzeru, it kā nekas nebūtu noticis. Sveiks, vecais!

Mācītājs brīnīdamies uzlūkoja viņu, tad viņš pacēla glāzi, izdzēra to un nopurinājās.

— Vai tu redzi, cik tas jauki iet?— Leons smējās.— Mēs abi te sēžam bezrūpīgi un jautri, kā vīna tārps ar trihīnu... Mēs viens otru mīlēsim un dziedāsim to dziesmu «Augsts un cienījams šis brīdis, brāļi, kas mūs savieno!»...— Un viņš dziedāja...— Varbūt tu zini kādu treknāku meldiju? Es šodien esmu gatavs visiem kauna darbiem!

Viņš no jauna izdzēra pāris glāzes auksta vīna, juzdams, ka viņa domas sāk jukt... Juceklīgas ainas parādījās viņa acīm un atkal nozuda, kad viņš tās gribēja tvert.

Vecais, kas visu laiku, galvu nodūris, lūkojās zemē, tagad lēni piecēlās, izstaipījās un pūlējās kaut ko izdabūt pār lūpām.

— Vai tu zini, kādēļ es atnācu?— viņš teica otrreiz.

— Varu jau tā puslīdz iedomāties,— Leons smējās,— es salāpīju tavam zēnam bikses — un tu nāc pateikties.— Nu, uz tava zēna veselību!— Lai viņam klājas labi, un lai viņš ilgi dzīvo uz zemes!

— Redzi, Fricīt!— mācītājs teica,— tu zobojies par vecu vīru, kuru bailes izdzinušas naktī no mājām... Tas nav labi no tevis, Fricīt... Tāda agrāk nebija tava daba... Bet es tev teikšu, kā manās mājās izskatās... Varbūt, ka tad tu iežēlosies...— Mēs ēdām vakariņas — mana sieva — un bērni — un es... Te zēns ieklupa pa durvīm — bāls — lūpas nokārušās un sakodītas asiņainas. Es teicu: dēls, Dieva dēļ, kas tev kait?.. Te viņš nokrīt manā priekšā zemē un plēš manus ceļus un kliedz: «Tēvs, sit mani nost! Sit mani nost!.. Es esmu bezgodis... Es esmu kā kraupains suns,,. Katrs godīgs cilvēks atstums mani ar kāju!..» Tad es viņu ievedu savā istabā un teicu: «Dēls, runā!»... Un tad es dabūju zināt.,, Fricīt, kāpēc tu liki manu miesu un asinis apsmieklā?.. Ko es esmu noziedzies, ka tu man to darīji?

— Nu, tu man esi diezgan noziedzies,— Leons atbildēja,

— bet pai to vēlāk! Kas attiecas uz tavu dēlu, tad viņš izturējās kā suns pret manu māsu un pret manu namu, un pret mani pašu,.. Un sodu vajag, vecīt, tas jau ir ari tavs princips.

— Kādēļ tu viņu neizaicināji uz divkauju,— vecais vaicāja,

— kā tas pie mums parasts?

Leons viņu izsmēja,

— Vai ne?— Izaicināt un arvien izaicināt! It. kā man būtu vaļas šauties ar katru muļķa puiku, kas vēl sēž tēva kabatā... Kas pats vēl nepelna sev maizi, tas arī nepelna, ka vīrs to sauc savas pistoles priekšā!.. Kad tāds izturas nepieklājīgi, tad tādam rīkste diezgan laba — vai, manis dēļ, arī lineāls, kas man tobrīd gadījās pie rokas.

Mācītājs klusās sāpēs palocīja galvu, un Leons to uzlūkoja ar atriebības kāriem skatieniem.

— Nu, jautri, jautri,— viņš to mudināja,— muti turēt un sausā sēdēt tu taču neatnāci.

— Redzi, Fricīt,— vecais beidzot iesāka,— tev jau varbūt taisnība, un, ka viņš palaidnis, tam es arī piekritu... Bet man nu reiz labāka nav.,. Jo, kamēr nākošais tiks par cilvēku, paies vēl desmit gadu... Un nu tev jānāk, tev, ko es tāpat mīlēju, it kā tu arī būtu no tā pulka, un jāsamaitā viņš uz visu mūžu?, Tas taču neiet, Fricīt, to tu pats ieskatīsi.

—• Ha-hā!— Leons iesaucās.

— Zināms, to tu esi izdarījis, Fricīt! Viņš arvien vēl būtu varējis saņemties, bet tagad viss pagalam Viņam jāiet projām kā noziedzniekam, jo, kur viņš parādīsies sev līdzīgos, tur daudzinās viņa negodu,,. Redzi, Fricīt, es pats esmu vecs korporācijas students un esmu kāvies ar nāvi un velnu.,. Es zinu, ko nozīmē, ja kāds dabū kāvienu un nedrīkst atgaiņāties.

— Iedomājieties, ka es esmu biēdis, vai arī ārprātīgs! Tad sitieni nevienu nevar apvainot,

— Bet, Fricīt, tāds jau tu neesi. Tu esi fon Selentīna kungs, un tevi katrs pazīst! Un, ja tu kādam liedzies dot gandarījumu, tad tev ari ir tam iemesls, teiks pasaule, un tā stāvēs kā viens vīrs tavā pusē.

— Pagaidi!— Leons teica, iedomādamies to kaunu, ko nākošā nakts viņam un viņa vārdam uzkraus. Tad viņš vaicāja;

— Ko tad tu īsti gribi? Ko lai es daru? Vai lai viņu nolūdzos un viņam apsolos, ka tā vairs nedarīšu?

— Nē, Fricīt,— bet, kad rit nāks viņa sekundants, tad neatraidi to, bet pieņem ieaicinājumu, ko viņš tev atnesis,

— Un tad?

— Jā, tad, Fricīt, tā tad būs jūsu darīšana.

— Tu!— Leons draudoši iesaucās,— tu zini, ka es nejokoju! Mana lode skrej arvien pa to ceļu, kuru es gribu... Vienu jau es nošāvu,— Es tev dodu padomu, uzmanies!

Vecais lēni piecēlās un, rokas izplezdams, teica:

— Es esmu vecs virs un nekam nederu. Viņš ir mans vecākais un mana cerība. Bet labāk es tev viņu nododu, lai tu dari ar viņu kā ar pirmo, nekā lai viņš apvainots staigā pa pasauli.

Leons sabijās, bet jau nākamajā acumirklī viņš juta gandarījumu, kas viņu atviegloja,

ViņS pats, slepkava un mirējs, kas grib slēpt nāves bailes, un viņa priekšā vecs tēvs, kas nāk lūgt sava dēla nāvi,

Starp abiem mirdzošas glāzes!

Tiešām viņi bija labi biedri! Neviens velns nevarēja labākus savest kopā.

«Sveiks, vecais!» viņš gribēja teikt, bet vārdi nenāca pār lūpām.

Un vecais, kas tikko varēja nostāvēt kājās, lēnām gāja ap galdu. Viņš nolika savas rokas smagi uz Leona pleciem un sacīja, viņam aiz muguras stāvēdams:

— Redzi, dēls, es tevi esmu audzinājis dažu labu gadu... Es tevi esmu mācījis cīnīties par godu un taisnību līdz pēdējam asins pilienam,,. Tu biji traks kungs, un varmācība tev bija mīļāka nekā taisnība... Bet mans spieķis tev stāvēja aiz muguras,., Tev bija jāpadodas, vai tu pretojies vai ne.— Un par to es tagad prasu no tevis pateicību.

— Ļoti pateicos,— Leons zobojās.— Ja tev vajag liecību, vari to dabūt. Tu biji stingrs audzinātājs.

— Nē, Fricīt, es nebiju stingrs... Jo es tevi mīlēju, un tu mani... Atminies, tikai to septembra vakaru, kad mēs abi izgājām pļavā? Mēs uzkāpām uz atāla stirpas, gulējām un skatījāmies, kā mākoņi staigāja... Vairāk gan nekas nenotika, bet tu pēkšņi piespiedies man klāt un sāki šņukstēt... Es domāju, to tu vēl zini, jo tajā vakarā mēs kļuvām īsti draugi... Un kad bijām pirmo reizi pilsētā un redzējām «Vilhelma Telia» izrādi? Tad tu naktī piecēlies, apsēdies uz manas gultas malas un zvērēji, ka tu arī gribot par brīvību un tēviju mirt.

— Ak Dievs,« ak Dievs!— Leons nopūtās, seju abām rokām aizsegdams.

— Redzi, Fricīt,— vecais turpināja — es jau varbūt arī toreiz bi ju palaidnieks un nolaidies kā tagad mans dēls.« Bet tavu jauno dvēseli es pareizi vadīju, tas tev jāatzīst.». Un, kā es kopu tavu draudzību ar Uirihu, vai to tu vairs nezini? Kā es negribēju būt nekas cits, kā tikai tiešais jūsu biedrībā, tur, kur jūs Johannu nevarējāt katrreiz pieņemt?.. Un tad tālāk, mans dēls, kad tava sirds sāka pirmo reiz citam pukstēt, Vai to tu arī vairs nezini?.. Tā bija Knueendorfas mežkunga vecākā meita, kas katru sestdienu atnesa nedējas pārskatu.,. Tu biji vienpadsmit un viņa trīspadsmit gadus veca.,. Es domāju, ka viņa nevarēs ne līdz trīs izskaitīt... Bet vēlāk viņa palika par īstu raganu, Un tomēr,.. Vai tu vēl atmini, kā tu slepeni atnāci pie manis un teici, tu esot tai nemanot mežā uzbrucis un to skūpstījis un viņa ļāvusies tev, lai tu viņu skūpsti, un tu esot laimīgs, Fricīt, neizsakāmi laimīgs!..

Iekliegdamies Leons atgrūda vecā rokas no saviem pleciem.

Tas bija garās ķēdes sākums, tagad bija gals.

Viņš piecēlās:

— Cilvēk, ko tu gribi,— viņš sauca,— kādēļ tu mani tā moki?

Vecais gandrīz pazemīgi nolieca savu vareno galvu:— Es tik gribēju atgādināt, ka tu esi man pateicību parādā,— viņš teica,— un ka tev jāatmaksā manam dēlam tas, ko es tev esmu darījis Še es stāvu — Dievs man piedos—, te es stāvu un lūdzos kā ubags: šaujies ar viņu un, ja tu citādi nevari, nošauj viņu!

Iestājās klusums,

Vecais pulkstenis kaktā sita pusdivpadsmit,

«Rīt ap šādu laiku es taisīšos pēdējā ceļā,» Leons domāja.

Un ar šīm domām pazuda viss, kas bija sācis viņa dvēselē modināt atmiņas.,, Visas jūtas, kas viņā verda, viņš būtu vēlējies izspļaut uz šī vecā vīra galvas, kas bija nācis izmisuma spēkiem cīnīties par sava dēla godu,

Viņš nostājās viņam priekšā, iespieda rokas sānos un smējās,

— Paskaties manī!— viņš sauca.

— Es skatos!— mācītājs atbildēja.

— Tu jau esi tik mīlīgs, vecais!.. Tu esi atvilcis savu fleites reģistri... Ko tu redzi manī?

— Zobgalību un apsmieklu,— mācītājs atbiidēja,— par mani un par Dievu debesīs. Vairāk es nekā neredzu.

— Nu, tad tu daudz neredzi!.. Ja tev būtu jausma, kas te tavā priekšā stāv, tad tu taisītos, ka tiec projām, cik ātri tik tavs resnais vēders atļauj!., Ar šaušanās lūgumu tu nāci pie manis... Pie manis, kas tikai vēl kā dzīvs līķis pa pasauli staigā?.. Tu gribi, lai es tavu zēnu tikai viegli ievainoju, lai viņš parīt, vai pēc četrpadsmit dienām atkal var no jauna lielīties!.. Jo tu jau to gribi panākt ar savu lūgumu... Nē, vecais, ar tādiem niekiem tu nenāc... Manā sirdī mīt slepkavība!.. Manām acīm rādās asiņains mākonis... Arī tevi es redzu tikai kā izdzisušu — lampu, visu,— sarkanu un tumšu kā asinīs mērktu... Redzi, tāds es esmu!.. Un kas es vēl esmu, to es tev pateikšu. Es esmu vārda lauzējs, bailīgs suns, kam savas kaislības un izmisuma dēļ jābēg no pasaules... Sava labākā drauga māju es esmu apgānījis... Un, ja nu es negribu būt nelietis, tad es to apgānīšu ar savām asinīm.., Skandālu uz skandāla es kraušu, tā, ka tu, vecais, kaunēsies, ka esi mani reiz pazinis. Un labākais vīns, ko tu pie manis dzēri, to atceroties, tev liksies rūgts... Tādēļ dzer vēlreiz!.. Sveiks, vecais,— sveiks!

Un viņš dzēra — izdzēra visu pudeli un iesvieda kaktā.

Mācītājs stāvēja kā stabs... Viņš gribēja runāt, bet vārdi neraisījās no viņa lūpām.

— Es tev šķietu muļķis, ka to visu izteicu,— Leons turpināja,— bet es arī tūlīt teikšu, kādēļ to daru... Es ļoti vēlējos reiz ar tevi izrēķināties... Vai tu zini, kas pie visa tā vainīgs?— Tu!— Jā, vispirms tu! Tu un Johanna! Jūs mani ietriecāt tajā purvā, kur man tagad jānobeidzas... Un tu iesāki! Es tev jau reiz rudenī teicu savas domas, bet toreiz es vēl biju jēriņš pret to, kas es tagad esmu, un nevarēju galu saredzēt. Nožēlot man vajadzējis — nožēlot — nožēlot — nožēlot!.. Es tam pretojos un jūs lūdzos izstieptām rokām: lieciet mani mierā — ļaujiet man dzīvot, kā es gribu... Bet jums nebija žēlastības — tev nē — un viņai nē — un tai arī nē, kas tagad tāpat kā es stāv savas dzīves galā... Par sievietēm mēs še nerunāsim, bet, kad tu toreiz par mani neapžēlojies, tad es šodien neapžēlošos par tevi!.. Lai tavs zēns dziedina savu sapērto pakaļu, kā viņš grib... Liec viņam dadžu lapas uz brūcēm — vai arniku, kā tev patīk... Bet tagad taisies, ka tiec ārā... Man nav vairs ar tevi nekādas darīšanas, tāpat tev ar mani... Kristjāni!

Viņš atrāva durvis.

— Kristjāni, palīdzi mācītāja kungam uzvilkt virssvārkus. Ar labu nakti!

Viņš izstiepās uz dīvāna un dauzīja papēžiem atzveltni.

Mācītājs izstreipuļoja ārā, labi nezinādams, kas ar viņu notiek.

Aukstajā gaisā viņš atjēdzās.

Pie vārtiem viņš apstājās un ilgi pārdomāja. Tad viņš negāja vis uz Vengernu, bet gar dārza sētu pa dziļo sniegu brida uz atraitnes dzīvokli, Tur viņš dauzīdamies uzmodināja dienest-nieci un teica, ka gribot tūlīt runāt ar grāfieni.

Otrā rītā mācītājs Brenkenbergs nodeva Minsterbergā šādu telegrammu:

Baronam Klecingam

Karaļaučos «Vācijas muižnieku» viesnīcā,

Brauc tūlīt mājās. Tavam namam draud nelaime,

Johanna.

XVIII

Felicita bija pārnākusi pēc pēdējās sarunas ar Leonu, nāves domu pārņemta. Mirt — pie viņa krūtīm — virfa lūpās izdvest pēdējo elpas vilcienu — kāda izskaņa, kāds beigu akords!

Viņa atcerējās kādu gleznu, ko reiz Karaļaučos bija redzējusi un kas vēlāk bija visā pasaulē slavena,.. To sauca «Dzīvi apnikušie», un tā tēloja kungu un dāmu, kas, ar virvi sasējušies kopā, grib gāzties ezerā... Toreiz viņa, gleznu redzot, nodrebēja,

Un tagad pēkšņi vecajam sapnim vajadzēja piepildīties?

Arī citādā ziņā bija labāk, ja viņi no šejienes aizietu... Ulrihs palika arvien slimāks un nevarēja vairs viņai dzīvi darīt patīkamu. No pasaules un no pilsgalma viņa nadabūja nekā redzēt,.. Sievas še viņu ienīda, vīri mocīja vinu ar savu mīlestību, un viens bija muļķīgāks par otru... Viņas nākotne solīja dzīvi starp rudziem un kumeļiem, starp kāpostiem un sierniecības ražojumiem — nesaprastai un pienācīgi necienītai,

Tad jau tūkstošreiz labāk — mirt!

«Jā, kad mans Paulītis vēl dzīvotu,» viņa domāja tālāk, «tad manai dzīvei vēl būtu kāds mērķis »

Un karstas asaras ritēja pār viņas vaigiem,

Tomēr viņu pārņēma pēkšņas bailes, iedomājoties, ka viņai pēc dažām dienām būs jālien tumšā kapā līdzi viņam.

Kā tas bija iespējams?.. Kā tas varēja būt?

Pēc gada, nu, manis dēļ — pēc desmit gadiem, vēl labāk — pēc ilga, nenoteikta laika, kad viņi jau būs diezgan izmīlējušies, jā —, bet tagad, kad vēl jaunā, karstā laime bija neizbaudīta?

Kas tur par jēgu?

Viņa atkal atcerējās «Dzīvi apnikušos» un mazliet nomierinājās.

Kungs nebūt nelīdzinājās LeonamCik viņa atcerējās, viņš valkāja samta svārkus, tātad bija mākslinieks vai kas tamlīdzīgs... Jā, mākslinieki, tie prot sievietes raut nāvē līdzi.,.

Varbūt, ka tie ari nebija samta svārki, Bet dāmai bija zīda kleita, to viņa labi atcerējās... Josta bija cieši savilkta,.. Tas, zināms, vairs nebija modē, bet kas tad bēdā par modi. ja grib mirt? Tikai skaistam jābut.

Tad viņa pārdomāja, ko apģērbt šajā gadījumā.

No rīta svārkiem viņai bija vieni no smalkāka krepdešīna, kuri bija šūti grieķu krokās un ar zelta jostu sajožami.

Viņa tos bija likusi sašūt savām otrajām kāzām un glabājusi kādam sevišķam gadījumam.

Šis gadījums tagad būtu pienācis, ja Leonam nebūtu muļķīgās iedomas kaut kur naktī paslēpties.

Katrā ziņā viņa gribēja svārkus pielaikot,— Viņa aizslēdza durvis, uzlika svecēm sarkanos abažūrus, lai būtu vienāda gaisma ar lampu, un pārģērbās.

Kad viņa, purpura sarkanas gaismas apspīdēta,- nostājās spoguļa priekšā, tā nevarēja beigt sevi apbrīnot.

Tādu viņam vajadzētu viņu redzēt — tikai vienu vienīgu minūti, gan tad viņam muļķīgās nāves 'domas izgaistu,

Laime vēl, ka viņš bija solījies pirms pēdējā gājiena uznākt pie viņas augšā.— Kad viņa tā nostātos viņa priekšā,— kas tad viņam vēl atlika, kā kopā ar viņu tālāk staigāt grēku ceļu un nevis mirt^7!

Bet nākošā nakts nebija tomēr nekāda mierīgā.

«Šoreiz nebūs joki,»— viņš teica,—«zobu zāles tnēs nedzersim!» Un kāds viņš pie tam izskatījās!.. Bet, pieņemot to, ka viņš nāktu pie prāta, vai tad nebija vēl Joliarma, it kā kāds spoks, gatava viņu jauno mīlestību iznīcināt?.»

Vai tad nebija nekāda glābiņa?

Viņa domāja un domāja — baiļu sviedri tai izspiedās uz pieres — viņa lūdzoši lūkojās tumsā — un tas, ko viņa beidzot atrada, līdzinājās uz mata tam līdzeklim, kuru Leons bija atmetis kā necienīgu.

Jau savā rītdienas vēstulē viņa gribēja darīt Ulriham zināmu par Johannas vājprātu — gribēja izdomāt dažādus stāstus — gribēja nelaimīgo aizstāvēt un nožēlot un norādīt uz draudošo katastrofu, lai viņš, kad viņa tiešām tos nodotu, būru pietiekoši sagatavots un zinātu, ka viņam darīšana ar ārprāiigu.

Tā bija labi,— Un viņa aizmiga apmierināta.

Nākamajā dienā viņa jutās ļoti laimīga. Tikai brižiem to pārņēma nepatīkamas jūtas, kad iedomājas Leoria draudus.

Bet nopietni viņa no tiem nemaz nebaidījās, jo uzticējas par daudz sava skaistuma varai, kas agrakos laikos bija atstajusi lielisku iespaidu uz viņa pratu,

«

Viņa sapņodama lūkojas pa logu uz Halevicas pusi un skaitīja stundas.

Vecā Minna, kurai viņa jau vakar bija teikusi par Leona nākšanu, viņai palīdzēja, caur istabu iedama, «Tagad vēl ir tikai astoņas, kundzīt.»— Un drīz pēc tam: «Tagad vēl septiņas ar pusi.»

Un tā laiks palika arvien īsāks.

Ar vakara krēslu sāka lēni snigt sniegs, kurš visu pārklāja ar jaunu baltu segu un ātri apsedza tumšos ceļus.

Laimīgi smaidīdama, viņa dziedāja kādu vecu dziesmu par mīļāko, kas, par vētru un lietu nebēdādams, pa sliktiem ceļiem un šaurām tekām steidzas pie savas mīļākās.

Tad viņa atkal drusku noraudājās, iedomādamās savu mirušo bērnu, un, rokas saņēmusi, sacīja: «Esi priecīgs, mans dēliņ, ka tu tik ātri atradi mūžīgo mieru.»

Tas viņu atkal uzjautrināja. Un tā viņai laiks pagāja patīkami un bez kādām bailēm.

Piecos ienesa lampu.

Ap astoņiem bija vakariņas.

Ap pusdeviņiem ieskrēja viena no istabas meitām un izbijusies ziņoja, ka kungs pārbraucis.

— Kāds kungs?— Felicita vaicāja.

Viņas sirds bija tik mierīga, ka viņa nesaprata, par ko runā.— Kalponei vajadzēja ziņojumu atkārtot, pirms viņa to saprata. Tad viņu nomāca dīvainas jūtas, it kā viņai būtu nodarīta netaisnība.— Vislabāk viņa būtu savam vīram žēlojusies un to lūgusi, lai ātri brauc atpakaļ.

Tikai pamazām viņa nojauta briesmas, kādās tā atradās.

Kā sastingusi viņa palika pie galda sēžot un satina savu salveti.

«To man Johanna izdarījusi,» viņa domāja, jo tik ļoti viņa ienīda savu agrāko draudzeni, ka katrā nepatikšanā, kas notika, viņa vainoja Johannu.

Bet jau nākamajā mirklī viņa bija pārliecinājusies par šo aizdomu nepareizību; jo nebija jau nemaz iespējams, ka Johanna zinātu to, kas šonakt notiks.

Sastapšanās ar Ulrihu viņu vēl vairāk apmierināja.

Pirmajā acumirklī viņu gan biedēja nemiers, ar kādu Ulrihs viņu uzlūkoja, bet šis nemiers zuda, kad viņš to redzēja it mierīgi pie vakariņu galda sēžot

Telegrammas iespaids bija gan sniedzies^ tik tālu, ka viņš ar īrētām kamanām un nepieteikts atbrauca Ulenfeldā; bet tagad, kad viņš uz Licitas jautājumu par savu pēkšņo pārnākšanu siēpa cēloņus, tad tas nenotika aiz neuzticības, bet vienkārši tādēļ, ka viņš gribēja savai sievai aiztaupīt bailes.

Johannu viņš pazina no sendienām un zināja, cik melnu viņa visu redz, bez tam viņas brīdinājums varēja zīmēties ari uz saimniecību,

Viņš apņēmās rīt agri braukt uz Halevicu, bet šovakar stingrāk pārraudzīt muižu un ļaudis, nekā viņš citām reizēm mēdza darīt.

Viņš jutās noguris. Viņa sievas uzbāzīgā pļāpāšana bija nepatīkama Cik ātri vien varēdams, viņš piecēlās no vakariņu galda, lai sāktu pārlūkot saimniecības lietas,

Tikko viņš bija aizgājis, vecā Minna, rokas lauzīdama; ienāca istabā,

— Ai, kundzīt, kundzīt,— viņa čukstēja,— tagad man vēl vajadzēs steigties uz Halevicu. Citādi vēl notiks briesmīga nelaime,

Fehcita pārdomāja,

Ja Leons dabūtu zināt par Ulriha pārnākšanu, tad varēja domāt, ka viņš, lai izbēgtu no tikšanās, varētu iedomāties aizbēgt viens.,, Tad viņa varētu kā atraitne un !īgava pēc viņa sērot līdz nāvei... No otras puses, ja viņa nākšana notiktu pietiekami uzmanīgi, tad nebūtu ne mazāko briesmu, Fihtkam-penā Minna ieveda viņu vēl daudzreiz grūtākos apstākļos viņas istabā,

Jā, tuvāk aplūkojot, ar Ulriha klātbūtni cēlās neatsverams labums.,. Kad labais Leons negribēja no savām nāves domām atkāpties, tad viņai tik vajadzēja klusi pastāstīt, kas šodien pārbraucis un tur aiz ģērbjamās istabas guļ, lai viņu padarītu mierīgu.

— Paliec te, Minna,— viņa teica,— tu jau pazīsti namu, un, ja viss izdosies labi, es tev atkal dāvināšu vecu zīda kleitu.--

Ap pulksten desmitiem pārnāca Ulrihs,

Viņš teica, ka esot noguris un iešot savā istabā,

— Ej tik pie miera!— Felicita teica.

Viņš palocīja galvu un pēc veca paraduma noskūpstīja viņai pieri un roku,

— Tev tik karsti vaigi,— viņš teica.

— Es priecājos, ka tu atkal esi mājās,— viņa atbildēja, lejup lūkodamās.

Un viņa nemeloja.

«Šoreiz nebūs joki,» viņš teica, «zobu zāles mēs nedzersim,»

Viņa rādīja vīram uguni, pa trepēm augšā ejot, attaisīja viņa istabā slēģus un paskatījās uz termometru, lai viņam nebūtu

«

nakti ne par siltu, ne par vēsu,— Tad viņa atvadījās un nogāja vēlreiz lejā pateikt Minnai, kas tai jādara.

Pusstundu vēlāk, ieejot guļamistabā, viņa dzirdēja Ulrihu vēl staigājam.

Tas bija nepatīkami, Tagadējā stāvoklī viņai gan nebija jābaidās, ka viņš to pārsteigtu ar laulāta vīra tiesībām, bet, ja viņš dzirdētu to gar spoguļiem darbojamies, tad viņš varētu kaut ko jautājot atvērt durvis un tā viņu pārsteigt savādajā apģērbā,

Tāpēc viņa tagad sasēja tikai matus grieķu mezglā un nopūderēja seju. Svārkus viņa nolika ģērbjamā istabā.

Ko lai dara, kā lai pavada šo stundu?

Viņa apsēdās pie rakstāmgalda un drebošām rokām sāka šķirstīt vecus papīrus.

Te viņai ienāca prātā laimīgas domas.

Ar šo stundu viņai vajadzēja sākties jaunai dzīvei — dzīvei, pilnai prieku un nekad nevīstošas jaunības, pavasara jaukumam, vasaras nakts sapnim un slepeni laimīgiem smiekliem. Tādēļ vajadzēja visu sadedzināt un izdzēst, kas viņai atgādinātu ciešanu laiku. Nekas vairs nedrīkstēja palikt, nekas, izņemot tikai viņu, kuru viņa beidzot — un Dievs zina, ar kādiem upuriem,— bija atdabūjusi.

Vienu vēstuli pēc otras viņa saplēsa smalkos gabaliņos. Tur bija dažādas mīlestības vēstules, sakot ar jauno Neihauzu un beidzot ar veco Stoltu.

Viņa vieglprātīgi pasmējās, tās lasīdama.

«Bet, ja viņš nebūtu pārnācis,» viņa domāja, «es taču būtu vienam vai otram no viņiem paklausījusi.»

Tad viņa uzgāja sava mirušā dēliņa vēstules.

Viņa nodrebēja, tām pieskaroties.

Bet viņa negribēja skumt. Viņa negribēja. Viņš jau tagad dusēja mierā — mīļais Pauiītis.

Kad viņa gribēja arī šīs vēstules saplēst, viņas roka drebēja. Bet tam vajadzēja notikt. Tas bija vajadzīgāks nekā viss cits.

Viņa noskūpstīja paciņu un tad lēni saplēsa vienu, tad otru loksni.

Puklstenis nosita pusdivpadsmit.

Viņa piecēlās un klausījās, smagi elpodama, tumšajā ģērbjamā istabā.

Vēl arvien klaudzēja Ulriha soļi.

Tap — tap... tap — tap... Arvien šurpu un turpu — šurpu un turpu.

Minūtes pagāja... Tur vēl arvien gulēja un viņu gaidīja grieķu rīta svārki.

Vai viņa tagad drīkstēja tos apģērbt?

Viņa gaidīja — viņa klausījās.,.

Atgriezties jau bija par vēlu.

Un tā iznāca, ka pusnaktī Leons Selentīns iegāja Ulriha Klecinga sievas guļamistabā, lai ar viņu kopā mirtu.

Kad aiz viņas muguras aizvērās durvis, viņa klusi aizšāva bultu.

Tikai tad viņa iedrošinājās apgriezties.

Leona sirdi smeldza sāpes, redzot viņu pie durvīm stāvot un iedomājoties, ka viņai vajadzēja to saņemt melnā apģērbā, Un šīs sāpes, kas cēlās no ievainotas lepnības, neļāva viņam šai acumirklī domāt par tuvojošos nāvi.

Viņam mugurā bija liels mētelis, kas pilnīgi apslēpa rokas, viņš bija gluži apsnidzis ar sniegu.

— Hū,— viņa teica,— vai tad ārā vēl snieg?

Tad viņa noslaucīja viņam ūsas ar melni apmaloto kabatas lakatiņu un sauca viņu par savu «nabaga mīluli», tādēļ, ka viņš bija tik slapjš.

Viņš nekustējās, pat cepuri nenoņēma no galvas,

— Tu jau stāvi kā stabs,— viņa teica,— kādēļ tu nenoģērbies?

Un, kad viņš vēl arvien nekustējās, viņa atpogāja mēteli un ļāva tam noslīdēt no viņa pleciem zemē.

Pie tam viņa dzirdēja, ka kas ciets mētelī atsitās pret grīdu,

— Kas tas bija?— viņa bailīgi vaicāja.

— Nekas,— viņš norūca,

Felicitu pārņēma saltums,

«Cik labi, ka Ulrihs mājā,» viņa domāja.

Ja viņa būtu bijusi viena, viņa šai brīdī būtu briesmīgi pārbijusies.

Tad viņa apskāva viņu abām rokās un spieda galvu pie viņa krūtīm.

Tā viņi stāvēja labu laiku.

— Tagad tu esi mans, tagad tu esi mans!— viņa čukstēja,

— Bet tev jārunā ļoti klusi,— viņa sacīja,— te blakus kāds guļ.

Viņš palocīja galvu.

— Vai tevi nekas neaizkavēja uznākot?— viņa vaicāja.

Viņš atkal palocīja galvu.

— Un vai tu mani mīli?

Viņa redzēja, ka viņa skatiens satumsa; viņa manīja, ka viss viņa stāvs trīcēja,.. Nopūtusies viņa spieda viņa rokas pie savām krūtīm.

«Tagad ir laiks,» viņa domāja.

Vai tas tur otrā istabā gulēja vai nē — vienalga!

Viņa paņēma sērkociņus no galda un smaidīdama teica:

— Pagaidi mazliet, mīļais, man vēl kas jāpadara.

Leons stāvēja vēl arvien pie durvīm.

Tad viņš ziņkārīgi aplūkoja istabu.

Pie griestiem dega maza lampiņa ar abažūru.

Fihtenkampenā tā bija zila, un te tā bija sarkana.

To viņš ievēroja.— Vairāk viņš nespēja domāt...

«Kaut viņa atkal būtu te!» viņš domāja, «lai man nevajadzētu vienam pašam tā stāvēt.»

Tad viņš atcerējās viņas daudzsološo smaidu, ar kuru viņa nupat atvadījās.— Viņu pārņēma baigas jūtas, jauktas ar gurdu cerību, kuru viņš nezināja nosaukt vārdā. Viņam likās, it kā viņa tam lauzītu locekļus un plosītu smadzenes.

«Ko tad es te īsti gribu?» viņš sacīja, un viņa skatiens maldījās apkārt pa istabu, «kas man te jāmeklē?»

Piecas, desmit minūtes pagāja; viņa vēl nenāca.

Viņš skatījās uz durvīm, pa kurām viņa bija izgājusi.

Viņai bija kaut kāds nolūks, tas bija joti ticams.

Kāds tas arī nebūtu, viņai tagad viss viegli izdotos.

Viņš bija noguris.

Viņš aizvilkās līdz krēslam, uz kura viņa agrāk bija sēdējusi, atspieda galvu abās rokās un lūkojās stīvi papīros, kas juku jukām gulēja uz rakstāmgalda.

«Mana mī|ā māmiņa!

Lielāka daļa zēnu brauks drīz uz māju. Erihs Frobeks paliks tepat, tāpēc, ka viņam nav mammas, un Fricim Lavskim ir tikai aizbildnis, un Ifs ir no vakara Indijas un dzeltens kā siers. Citi zēni brauks visi uz mājām.— Kāpēc man nav brīv uz mājām braukt? Daži dzīvo vēl tālāk un brauc tomēr uz mājām. Ak, es labprāt brauktu uz mājām.»—

Tik tālu Leons izlasīja, nekā nedomādams, it kā laikraksta sludinājumu lasot, tādēļ, ka tas bija viņa acu priekšā, tad viņš pēkšņi saprata, ko lasa.

Viņš saņēma lapu abās rokās un grieza to no vienas puses uz otru.— Smilkstoša skaņa izlauzās pār viņa lūpām. Un viņš lasīja tālāk...

Par dāvanām un svētku eglīti... Par skolas zvanu, kuru zvana, kad svinīgā stunda pienākusi... Un ko Ifs no Vakarindi-jas dabūs...

Viņš neizlaida nevienu bērna vēlēšanos, sākot no svina zaldātiem, slepenās tintes glāzītes un konfektēm.

Viņam patika, ka katrs vārds kā zobens dūrās viņam sirdī.

Viņam likās, ka viņš dzirdētu tālumā bērna balsi saucam: «Krusttēv Leon! Krusttēv Leon!»

Viņš piecēlās,

Viņa lēmums bija gatavs»

Viņš pacēla savu mēteli no grīdas, uzmeta to uz pleciem un aptaustīja dubultstobru, kas, turpmāko gaidot, gulēja viņa kabatā,

Viņš gaidīja —, pēc viņa domām, pilnīgi apbruņots un aizsargāts.

Un beidzot durvis pavērās.

Tumšajās durvīs parādījās puskails sarkanas gaismas apspīdēts stāvs. Apaļās rokas bija saliktas uz galvas. Baltais apģērbs daiļās krokās nokarājās no pleciem līdz sārtajām kājām,

Viņa stāvēja kā mīlestības dieviete, tikai apaļajā sejiņā ar smalko deguntiņu un kaislīgo muti nekas dievišķs nebija manāms,

Leons uzlūkoja viņu, Tur viņa stāvēja, miesā pārvērties grēks, viņa, kam viņš no paša sākuma bija atdevies un kas bezrūpīgi staigāja savu jautro ceļu pār līķiem.

Viņš nodrebēja bailēs.

Tādēļ, tikai — tādēļ!

Viņa domāja, ka viņš, aiz priekiem iekliegdamies, tai tuvosies, un, tā kā Ulrihs vēl arvien negulēja, viņa biedinādama iesaucās:— Klusu!

Tad viņa lēni aiztaisīja durvis.

Viņš vēl arvien nekustējās; Leona stingumu pārpratusi un gribēdama viņu iedrošināt, viņa tam smaidīdama tuvojās un čukstēja, pie viņa pieglauzdamās:

— Ņem mani — es visa esmu tava!

Viņa apskāva to savām kai'ajām rokām,

«Tu esi viņas varā,» kāda balss viņam čukstēja.

Asinis dūca viņa deniņos. Viņš gribēja mesties ceļos un izlūgties nāvi no viņas rckām.

Un, baidīdamies, ka nedara tai sāpes, viņš lēni atstūma viņas rokas.

— Klausies, Felicita!— viņš teica,— es patlaban izlasīju tava dēla vēstuli, Mīlestību es nekāroju... Un līdzi ņemt tevi es arī nevaru. Tas man tagad izliktos kā slepkavība.,. Mirsti, kur un kā tu gribi! Un piedod man... Man... man tagad jāiet.

Viņa gan satrūkās, vēstuli pieminot, bet tomēr smaidīdama spiedās tam klāt.

— Bet, mīļākais,— viņa čukstēja,— atstāj taču muļķīgās domas.

— Kādas muļķīgās domas?

— Nu, par navi un miršanu,

— Ko-o?

— Redzi,— viņa čukstēja, viņa vaigus glāstīdama,— kādēļ tad mums tagad jāmirst?.. Tā jau būtu tīrā muļķība!. Tagad, kad mēs esam viens otru atguvuši!« Es domāju, mēs tikai tagad sāksim dzīvot.

Viņš skatījās viņai acīs.

Tik pilnīgi viņš redzēja divus mirējus sevī un viņā, ka viņš pat pilnīgi nesaprata viņas izteiktos apvainojumus,

Un, kad viņš to saprata, viņu pārņēma neizsakāmas dusmas... Viņa acis aizklājās ar sarkanu miglu,, «Dari taču šai lietai reiz galu!» viņam čukstēja kāda balss,

— Tu taču esi nožēlojams radījums,— viņš teica un iegrūda roku krūšu kabatā.

Viņa redzēja viņa kustību, redzēja zilos stobrus uz sevi vērstus un bailēs iekliedzās:

— Palīgā!

Pirms viņš vēl paspēja uzvilkt gaili, viņa jau iebēga ģērbjamā istabā,

— Glābiet — slepkavas — palīgā!

«Tad tāda viņa ir!» viņš norūca un nolaida ieroci uz galda.

Acumirkli viņš šaubījās: bēgt vai ļaut sevi apcietināt?

Tad viņš pacēla acis.

Durvīs stāvēja garais Ulriha stāvs, līdzīgs spokam. Pie viņa kājām gulēja Felicita.

Leons neizbijās — viņš tikai brīnījās. Kā sastindzis stāvēja un domāja tikai vienu; «Kas viņam pateiks patiesību, kad es būšu miris?»

Viņa roka meklēja auksto pistoles stobru, bet tad palika nespēcīgi guļot.

— Runā! Saki!— Ulrihs teica balsī, kādu viņš vēl līdz šim nebija dzirdējis,— kā tu te tiki?

Likās, ka viņš arvien augtu un augtu.

— Viņš gribēja mani nogalināt,— Felicita šņukstēja, pie viņa kājām glauzdamās.— Tādēļ — ka es — viņam — negribēju — padoties — viņš mani gribēja nogalināt!

Leons saliecās, gribēja sakniebtām dūrēm mesties viņai virsū, bet tad sāka smieties.

— Tu jau dzirdi!— viņš teica.— Te es esmu!.. Nošauj mani!

Stāvs durvīs sagrīļojās... Gara, kaulaina roka izstiepās un

saķēra durvju stenderi.

— Te nē!— balss teica,— mēs tiksimies rīt.

— Labi... Kur?

— Draudzības salā, Leon.

Viņam likās, ka sirds lūztu. Viņš klusu vaimanāja,

— Labi... Draudzības salā,— viņš teica.

Viņš muļķīgi lūkojās apkārt, jo nezināja, kā tikt laukā. Tad viņš streipuļoja uz durvju pusi,

Ārā, tumsā, viņu gaidīja vecā Minna,

— Nāciet ātri!— viņš dzirdēja tās balsi,— apakšā ļaudis jau pamodušies.

XIX

Vāja rīta blāzma spīdēja pa logiem,

Leons piecēlās no gultas, kur viņš ar visām drēbēm četras stundas kā mironis bija nogulējis,

Viņš izdzēsa lampu, kas vēl dega uz galda.— Tagad gandrīz bija atkal nakts.

Pulkstenis rādīja ceturksni uz astoņiem.

«Astoņos būs gaišs,» viņš domāja, «ja es tad iešu, es nonākšu laikā, lai varētu mirt.»

Lēnām, pus pa miegam, viņš atcerējās nakts notikumus... Kādēļ viņa pie dārza vārtiem neteica, lai viņš iet atpakaļ, ja Ulrihs bija mājās? Acumirklī viņam uzmācās domas, ka viņa to gribējusi ievilināt slazdos, bet tad viņš tās atmeta,

Galva sāpēja, acis dega kā ugunīs.

Tomēr viņš bija mierīgs un vienaldzīgs pret visu, ko bija grēkojis un cietis, Sākumā viņam likās, ka pat tās sāpes, kuras Ulriham darījis, viņu vairs nevar aizskart, Viņš ļaus sevi nošaut, un ar to pietiek,

Bet pēkšņi viņu sāka plosīt neizsakāmas sāpes, iedomājoties, ka viņam vajadzēs Ulriha acīs palikt nelietim un vajadzēs no šejienes šķirties bez glābšanas un attaisnošanās,

Sieva jau būtu bijusi muļķe, ja viņa nebūtu izlietojusi nakts stundas, lai melos mazgātu sevi baltu un visu vainu uzkrautu viņam.

Kā lai Ulrihu pierunā, lai viņš uzklausītu? Un, ja viņš to nedarītu, kur ņemt vārdus, ar ko vainu un ciešanas, maldus un vājību kamolu atrisināt, lai patiesība,— bez nodevības un žēlastības lūguma — būtu redzama?

Vai tādēļ nebija labāk klusējot saņemt lodi, klusībā un pateicībā, ka tā vēl viņam ļāva godīgā nāvē mirt?

Viņš paņēma kastīti ar abām divkaujas pistolēm, aplūkoja gaiļus un ieskatījās stobros. Vienā bija ar nazi ieskrāpēts mazs krustiņš. Tā bija dažus gadus atpakaļ iezīmēta, lai varētu pazīt to pistoli, ar kuru viņš bija nošāvis Rādenu»

Tad viņš iebēra jaunu pulveri ragā un izbēra lodes saujā.

— Kura lemta man?— viņš domāja un glaudīja ar labo roku alvas graudiņus.

Pamazām ausa gaisma.

Viņš attaisīja logu un ieelpoja auksto gaisu.

Viņam bija tik mierīga sirds, it kā viņš būtu šajā baltajā sniegā miesu un dvēseli no grēkiem nomazgājis.

Sniega pārslas krita biezā kārtā uz zemi. Tās dzinās un steidzās, it kā katra gribētu sasniegt zemi pirmā.

Viņas ietina visu muižas pagalmu biezos mākoņos, tikai retumis bija redzama jumta kore vai skurstenis.

Reiz jau viņš bija atvadījies un iznīcībai atstājis visu, ko bija no tēviem mantojis.

Šodien viņš redzēja izzūdam visu, pie kā viņa sirds bija pieķērusies. Šodien viņš vairs neapgānīja seno vārdu un nebija savas cilts mantojuma nodevējs,— kā godīgs vīrs viņš cieta par saviem noziegumiem, kas jauca viņa prātus, un ar pilnām tiesībām viņš šķīrās no dzīves.

Bet vēl draudēja kaut kas grūtāks nekā bijušais: atvadīšanās no savējiem.— Vakar viņš bija izzadzies no mājām, priecādamies kā izbēdzis zaglis, šodien viņš vēlējās, kaut māte viņu pirms šķiršanās vēlreiz noskūpstītu.

Tikai Hertu viņš negribē ja redzēt, Savādas jūtas viņu mocīja šajā brīdī, kad viņš par viņu domāja, un pārmetums, it kā viņš būtu rotaļādamies šo jauno dzīvību sev līdzi ievilcis tumsā.

Bet taisni viņu tas sastapa,

Ejot ēdamistabā ko siltu iebaudīt, viņš to ieraudzīja pie kafijas galda stāvot. Viņa valkāja baltu priekšautu virs tumšas kleitas, un lampas gaisma atmirdzēja viņas gludi sasukātajos matos.

Viņam sveicinot, viņa satrūkās; sen nebija gadījies, ka viņš ēstu azaidu tik agri un pie galda.

— Jau augšā, Herta?— viņš vaicāja,

— Zināms,— viņa stostījās,— es jau tagad atkal eju pie govju slaukšanas.

Un tad — it kā par daudz izteikusi — viņa piespieda elkoņus pie sāniem un lūkojās no viena galda stūra uz otru.

— Skaties, tas ir krietni,— viņš teica,— vai tu neieliesi man arī tasi kafijas?

— Ūdens tūlīt vārīsies,— viņa atbildēja un darbojās gar spirta lampu.

Viņš apsēdās viņai pretim un lūkojās viņā.

— Tur sēž mana namamāte!— viņš nodomāja.

Savu jaunību, savas cerības, savus laimes sapņus un savas slepenās vēlēšanās pēc sievas un bērniem, visu, kas labs viņā bijis, viņš šajā acumirklī apraka — juzdams, ka viņa sirdī vēl bija dzīvība.

Viņa uzlēja kafiju, un porcelāna sietiņš drebēja viņas rokās. Tad viņa sniedza viņam kūpošu tasi.

Viņš dzēra; viņa gribēja iet ārā.

— Paliec te, bērns,— viņš iesaucās, gribēdams vēl atlikušās minūtes baudīt,— paliec pie manis!

Viņa bailīgi apstājās, tad, brītiņu padomājusi, apsēdās.

Viņš vairāk nerunāja ar viņu, un viņa, lai būtu ko darīt, uzgrieza sviestmaizes.

Pulkstenis sita astoņi.

Viņš piecēlās.— Uz priekšu! Mirt — vecais puika — mirt!

Pie durvīm viņš apstājās un skatījās apkārt.

Viņa sēdēja novērsusies, turēja galvu, klausīdamās uz sāniem paliektu, un viņas čaklās rokas lēni noslīdēja klēpī.

Viņu nomāca šķiršanās sāpes.

Viņš pagriezās atpakaļ, uzlika roku viņai uz pieres un atlieca lēnām viņas galvu atpaka].

Viņš redzēja, ka viņa nosarka, redzēja divas rindas baltu zobu mirdzam aiz bālajām lūpām un lūkojās jautājošās acīs.

— Mīļais bērns!— viņš teica,— mīļais, mīļais bērns!

Viņas acis aizēnojās un no krūtīm izlauzās klusa nopūta.

— Redzi, bērns!— viņš turpināja,— tu man dāvāji daudz mīlestības... un vēl vairāk gribēji dāvāt... Es biju slikts un rupjš... Piedod man! Es to labprāt gribētu labot.., bet es nevaru... Un paliec pie mātes!.. Tu jau esi vienīgā, kas nezaudē galvu.

Tad viņš lēni uzspieda savu muti uz viņas lūpām un izskrēja laukā.---

Sniegs sniga arvien biezāk.— Laukā nebija ne vēja pūsmi-ņas — viss klusu.

Kokus varēja ieraudzīt tikai dažu soļu attālumā, likās, ka tie būtu iebāzti baltos maisos.

Zemi klāja bieza sniega kārta, kas viņam lipa pie zābakiem.

Ceļš bija pazudis, viņam grūti nācās tikt uz priekšu.

Viņam palika karsti, arī ieroču kaste viņu kavēja. Viņš atvēra muti un iesūca skrejošas pārslas, cik tālu viņš tās varēja aizsniegt, jo viņa rīkle dega.

Tad viņš noņēma cepuri — ai, cik tas bija patīkami!

— Vai viņš jau būs tur?— viņš jautāja un izbijās; viņš bija gan domājis par nāvi, bet ne par satikšanos.

Viņš pārliecinājās, ka no kauna un bailēm viņā nebija nekā, jo viņš taču gribēja izlīdzināt, ja pat to, ka viņa mīlestība jau izdzisusi, viņš sev gribēja iestāstīt, bet no sarunas viņš tomēr

«

baidījās, Un runāt taču vajadzēja — kā divi indiāņi meža biezoknī viņi taču nevarēja viens otram uzbrukt,

Viņam ienāca prātā viltība, kā Ulriha lodi vadīt taisni krūtīs, Viņš negribēja gaisā šaut, kā sākumā bija nodomājis, bet mērķēt rūpīgi un tad pašaut lodi garām,— Tad Ulrihs iekaistu un viņa lode trāpītu mērķi.

Nu viņš stāvēja uz dambja un skatījās uz upi. Te viņš agrāk bija licis izcirst ceļu, tā ka tagad nevarēja apmaldīties, Ceļš gāja gar Draudzības salu.— No Ulenfeldas nekas nebija redzams. Viņš drebēja, ar acīm to meklēdams, un priecājās, kad nevarēja to atrast,

Un tad viņš steidzās, cik ātri vien jaudāja, uz to vietu, kur visam bija paredzams gals.

Mazajā līcī, no kura varēja vienīgi salā uzkāpt, viņš atrada pēdas, kuras likās vēl svaigas, kaut tās bija pa pusei piesnigušas.

Ieraugot pirmās zīmes no drauga, viņa sirds gribēja vai lūzt— Nāve bija tikai bērnu rotaļa, salīdzinot ar pēdējām minūtēm pirms divkaujas.

Viņš, ilgi nedomājis, steidzās uz priekšu pa pēdām, kuras netālu no klajuma pazuda sniegputenī.

Aiz bailēm no nākamā acumirkļa viņam reiba galva... Dziļi elpodams, viņš atspiedās pie koka.

Tad viņš atmeta bailes un izgāja klajumā, lai varētu draugam stāties pretim.— Tomēr tas nekur nebija redzams.

Visur tikai baltais sniegs... Tempļa tumšā iekšpuse bija vienīgais tumšais plankums šajā bālajā gaismā.,. No cilvēka stāva visā apkaimē ne vēsts.

Viņš gāja pār lauku un lūkojās visapkārt un pat aiz tempļa,— Nebūtu pēdas sniegā vēstījušas, ka Ulrihs atnācis, viņš būtu apsēdies un gaidījis. Bet tagad rūpes par drauga likteni viņu dzina meklēt no jauna,— Un beidzot viņš to atrada.

Vispirms viņa kāja atsitās pret kasti, kas līdzinājās viņa ieroču kastei. Tad viņš ieraudzīja pie upura akmens guļam cilvēku, gluži iesnigušu sniega kupenā.

Viņš iekliedzās un steidzās turp, pacēla viņu un noslaucīja sniegu no sejas.— Ulrihs līdzinājās mironim. Acis bija aizvērtas, lūpas bālas, visa miesa auksta.

Kā ārprātīgs aiz bailēm Leons spieda ausi pie viņa krūtīm. Lēni puksti vēstīja, ka miesās vēl bija dzīvība,

Un, kad pirmās bailes bija pārvarētas, viņu pārņēma maigums, kas grēkus un dusmas, un tieksmi pēc nāves pēkšņi aizdzina, it kā tās nekad nebūtu bijušas. Laime, ka draugs tagad atkal pieder viņam, guva pārsvaru... Rūpēties — kalpot — dzīvot drauga dzīvei,— smieties, lai viņš atkal mācās smieties,— pie viņa kājām gulēt kā suns — to viņš gribēja, tas viņam deva jaunus spēkus un jaunas cerības,

Tagad, vismaz tik ilgi, kamēr viņš nevarēja pretoties, kamēr viņš bija bez samaņas, tagad vismaz viņš piederēja viņam, tagad viņš drīkstēja viņu sildīt un kopt, un masēt viņam galvu kā agrāk.

Uz savām rokām viņš to aiznesa draudzības templī, izpleta savu mēteli, noguldīja viņu uz tā un salika mēteļa stūrus kā segu pār krūtīm, Un redzēdams, ka mētelis nesniedza, viņš norāva svārkus un ietina tajos Uiriha kājas.

Tad viņš apsēdās viņam pie galvas un savilka viņa apkakli pie zoda kopā, un, galvu klepī ielicis, sāka berzēt ar pirkstiem viņa deniņus un pieri, kā viņš jau no bērnības bija radis darīt, un ko tikai viņš īsti prata.

Pagāja ilgs laiks, kamēr seja sāka sārtoties, un vēl ilgāks laiks, kamēr viņš sāka elpot.

Bet ģībonis vēl arvien nezuda.— Brīžiem miesa nodrebēja, it kā drudzis to kratītu...

«Kad viņi sasils, viņš drīz atgūs samaņu,» Leons domāja un ietina viņu vēl ciešāk.

Viņš mierīgi sēdēja un gaidīja.

Sniegs sniga kā snidzis. Neviena vietiņa nepalika kaila. Arī šaurais tempļa jumts nespēja aizsargāt.., Sniega pārslas vairs neatvēsināja, viņas dūra un dedzināja ādu.., Un jaunas nāca arvien klāt... Plānās krekla piedurknes jau bija mitras.

Viņam sāka salt. Bet viņš tam nepievērsa uzmanību.

Viņa domas piederēja Uiriha atmodai, kas pamazām, bet droši tuvojās.

Un beidzot viņš atvēra acis.

Vispirms viņš palūkojās visapkārt, tad skatījās tikai uz baltajām krekla piedurknēm, kas bija redzamas viņam līdzās,

Pēc brīža viņš mēģināja pacelties sēdus.

— Paliec guļot, Ulrih!— Leons teica.

Likās, ka viņš vēl nebija pie samaņas; viņš paklausīgi atgūlās.— Acis gribēja no jauna aizvērties.

— Neaizmiedz, Ulij,— Leons teica.

Viņš palocīja galvu, Viņš elpoja smagi un ātri. Uz viņa vaigiem parādījās sarkani plankumi.

— Vai tev tagad ir silti?— Leons vaicāja.

Viņš atkal palocīja galvu. Divas, trīs reizes viņš savilka lūpas, it kā viņam gribētos dzert. Tad viņš nopūzdamies atkal atgūlās Leona klēpī,

Un pēkšņi viņa acis iepletās un stingri lūkojās Leona sejā.

«

Viņš mēģināja celties kājās, bet krita atpakaļ, Tikai viņa krūtis elpoja smagi un rokas meklēja atbalstu,

Leons juta, ka viņam trūka elpas, Lielais acumirklis bija pienācis,

— Apžēlojies,— viņš stostījās, tomēr nedrīkstēja pretoties,

— Es jau tev nekā nedarīšu,,. Paliec vien tepat... Es tev visu izstāstīšu. Bet tagad guli,.. Vēlāk, kad tev atkal būs spēks, tu varēsi mani nošaut,,. Bet, kamēr tev iet slikti, tik ilgi apžēlojies,.. Guli,..

Ulrihs nomierinājās.— Iestājās klusums.--

— Leon!

Leons kāri ieklausījās viņa balss skaņā

— Ko tu gribi teikt, vecais?

— Leon, kādēļ tev nav svārku mugurā?

— Ai, nerunā tagad par svārkiem,

— Leon, ja tu man tagad dari tik daudz laba — kādēļ —?

— Nejautā, cilvēka bērns, nejautā to tagad! Es jau tev visu izteikšu, Tagad guli mierīgi, kamēr es pagādāšu palīdzību,

— Nē, nē... Būs labāk, ja tu man teiksi tūlīt visu, kas tev sakāms,

— Un vai tu jūti, ka esi pie pilnas samaņas?

— Es domāju, ka esmu pie pilnas samaņas,

— Un vai tu sapratīsi, ko es tev teikšu?

— Es domāju — es visu sapratīšu!

— Tad klausies!.. Es negribēju runāt,,. Es turēju to par veltīgu... Tādēļ, ka domāju,— tu ticēsi viņai un ne man... Un tādēļ,— tādēļ — ka es viņu ari gribēju saudzēt.,. Bet, tici man, vai netici.., lai viņa zūd vai ne... tagad es runāšu... Un es negribu sevi baltu mazgāt,.. Par to tu vari būt drošs.

Un tad viņš sāka savu stāstu, sāka ar tiem meliem, kas bija visas nelaimes sakne... Viņš neslēpa neko, neko neizpušķoja,.. Slāpes pēc patiesības bija tik lielas, ka bailes no Ulriha sprieduma pazuda aiz tām,— Arī bailes viņu dzina uz priekšu un deva viņa vārdiem spēku,

Nekustēdamies un klusēdams, acis pievērsis griestiem, Ulrihs klausījās viņa atzīšanos.

Uz beigām viņa prāts atkal samulsa. Viņš murmināja dažādus vārdus, acis aizvērās.— Tomēr lēmumu kopēji mirt, viņš vēl saprata.

Un saprata ari tā nozīmi. Klusi smaidīdams, viņš meklēja Leona piedurkni un klusi teica:

— Nabaga zēn!

Kad Leons bija beidzis, viņš vēlējās dzirdēt savu spriedumu — piedošanu vai lāstu.

Bet Ulrihs vairs neatbildēja.

Sakarsušiem vaigiem un sausām lūpām viņš gulēja un lūkojās uz savām krūtīm,

Leons nebija redzējis nekādu zīmi, ka būtu piedots; viņš dzirdēja tikai vārdus «Nabaga zēni»,

Tiem viņš pieķērās — tagad un ari vēlāk dažā baiļu pilnā stundā, līdz viņš dabūja zināt, kāds liktenis viņam nolemts.

Drauga galvu klēpī turēdams, viņš tur sēdēja un nezināja, ko iesākt.—

Viņam sala... Viņa krekls bija slapjš... Rokas viņam sāka tirpt.

Uz kurieni vest slimnieku?

Ūlenfelda bija tuvu, bet ar riebumu sirdī viņš atmeta domas nodot viņu tās sievietes rokās.

Viņš pieder viņam —, un viņš to paturēs... Viņai un visai pasaulei par spīti.

Viņā modās jauns spars,— Viņš atslēja Ulriha galvu lēni pret sienu un tad piecēlās. Un, apkārt lūkojoties, viņā radās pārliecība:

— Tu dzīvo... tu drīksti dzīvot.

Viņš saķēra galvu abām rokām, streipuļoja ap gulošo un negribēja tam ticēt.

Tad viņš skrēja uz Halevicu pēc palīdzības.

XX

Pienāca grūti laiki.

Ulrihs saslima ar karsoni, kura dīgļus viņš varbūt bija dabūjis pie sava padēla slimības gultas.

Viņš gulēja Leona darbistabā un nedēļām svārstījās starp dzīvību un nāvi.

Pirmajā brīdī Leons baidījās, ka Felicita uzdrošināsies viņam slimnieku atņemt vai arī, ja ārsts neļaus viņu vest uz Ulenfeldu, nāks viņa mājās Ulrihu kopt.

Viņš bija apņēmies viņai to neļaut.

Tomēr viņa rūpes bija veltīgas.

Vēstnesis, kuru viņš aizsūtīja uz Ulenfeldu, ziņoja, ka kundze agri no rīta ar divām ceļasomām aizbraukusi uz dzelzceļa staciju. Adresi viņa neesot atstājusi.

Leons nedrīkstēja priecāties. No tā brīža, kad ārsts viņam bija izstāstījis, kādās dzīvības briesmās bija draugs, viņš redzēja, ka nāve stiepj savu roku pēc viņa,

Dzīvot viņam — mirt ar viņu, tās bija viņa vienīgās domas.

«

Viņš neatkāpās ne soli no Ulriha gultas,

Viņš gulēja gultas kājgali uz grīdas un stiprinājās ar konjaku un šampanieti, ja miegs gribēja viņu pārvarēt,

Viņš bija tā uztraukts, ka vēl neticēja cerībai, kad Zenftlē-bens noteikti apgalvoja, ka Ulrihs izveseļosies,

Radās jauna nelaime,

Kādu vakaru Johanna atnāca pie slimnieka istabas durvīm un paziņoja, ka esot pienācis laiks, viņai jāejot p;.e Ulriha, Dievs viņai esot pavēlējis ar viņu runāt, pirms viņš mirstot,

Veltīgi Leons centās iegalvot, ka slimais viņu nevar pieņemt; un, kad viņš to gribēja ar varu aizvest, viņa sāka trakot.

Nākamajā rītā viņa pati vēlējās, lai viņu ved uz zināmu iestādi, un tā arī notika,

Šajā pārbaudījumu laikā, kad pat vecmāmiņa nezināja, ko iesākt, un raudādama staigāja apkārt, Herta izrādījās par nenogurstošu palīgu tin glābēju. Tikai ar mokām to varēja atturēt, lai viņa neietu mātei līdzi, un katru dienu viņa uzskatīja par apvainojumu, ja viņai neļāva Ulrihu kopt,

Bet mājās un sētā viņa bija nepieciešama. Viņa gādāja, lai saimniecībā viss ietu parastā gaitā, viņa nodeva kunga pavēles ierēdņiem, pat līdz Olenfeldai sniedzās viņas rūpīgā saimnieces roka.

Pieri grumbās savilkusi, viņa gāja no vienas vietas uz otru, no agra rīta līdz vēlam vakaram rīkoja, kārtoja un reizēm arī sabāra gājējus, tieši kā no Leona bija mācījusies.

Starp viņiem radās klusa saprašanās, ko katrs sajuta kā vārdos neizteiktu vienību. Kad Leons manīja, ka viņa to jautājoši uzlūko, viņš domāja; «Tā ir līdzi cietusi — tāoēļ viņa arī varēs man piedot»

Vispirms drauga atveseļošanās? Cits jau viss tad nāks pats no sevis.

Un viņš atveseļojās

Februāra vidū Ulrihs atmodās no nemaņas Tomēr viņš vēl nedēļām bija pārāk nespēcīgs, lai varētu kārtīgi domāt, Viņš bija pa daļai zaudējis atmiņu un ļāva sevi kopt kā mazu bērnu, Gara spēkiem pieņemoties, viņā radās arī savāds nemiers, Likās, ka viņš gribētu jautāt un pētīt,— bet neiedrošinājās un gremdējās dziļās domās,

Leons viņu vēroja ar slepenēm bailēm. Par izskaidrošanos nebija ko domāt, un tomēr tā kļuva dienu no dienas nepieciešamāka.

Marta vidū ārsts, ar Ulrihu zem četrām acīm izrunājies, paziņoja Leonam, ka būtu ļoti labi, ja viņš uz sešām vai

astoņām nedēļām aizceļotu uz dienvidiem, un, galvenais, Ulen-feldu nemaz vairs neredzētu,

Pavadība?,, Varbūt viņš, Selentīna kungs?.. Nekādā ziņā... Tādai nabaga slimai galvai vajagot mieru« Sveši ļaudis būšot derīgāki.., Draugi — tas būtu nāvējoši.

Leons klusēja.

Nākamajā dienā no Karaļaučiem jau atbrauca jauns ārsts, kas uzņēmās pavadību un apkopšanu, lai uzlabotu savu finansiālo stāvokli, kā viņš pats teica,

Draugu atvadīšanās bija sirsnīga; tajā bija jaušams lūgums: «Piedod man» un mēma atbilde: «Es tev jau esmu piedevis» Pagāja nedēļa pēc nedēļas, Leons strādāja ar pārdabiskiem spēkiem; arī Ūlenfelda bija viņa rīcībā.

Savu kādreizējo mīļāko viņš atminējās bez naida jūtām, viņam tikai rūpēja, kas ar viņu noticis.

Kādu dienu viņš nejauši dabūja to zināt.

Viņš bija aizgājis pie Brenkenberga, kuram viņš gribēja izlūgties piedošanu par tā vakara notikumu, Tad mācītājs viņam stāstīja, ka viņa dēls, lielais palaidnis, esot saticis baronesi Berlīnē; viņa izskatījusies tāda pati kā agrāk, neesot nemaz kaunējusies, apbērusi viņu ar jautājumiem,

— Bet — zēnam,— viņš jautri turpināja,— tam tu tiešām esi labu darījis, Viņš ir kā atdzimis pēc pēriena, kuru tu viņam tik augstsirdīgi uzskaitīji,« Viņš neplātās vairs un netaisa parādus — pelna godīgi savu dienišķo maizi un mācās ari vēl augstskolā.., Piedod man, Fricīt... Es atkal reiz biju vecs ēzelis. Un pieņem manu pateicību!

Leons smiedamies spieda viņam roku un domāja: «Cerams, ka viņai nebūs atkal jauni romāni!»----------

No Ulriha katru nedēļu pienāca īss ziņojums. Sākumā rakstīja ārsts, tad arī viņš pats, Maz rindiņu, uz kurām viņam vajadzēja paļauties.

Pamazām no Leona dvēseles pazuda plosošais nemiers un baigās jausmas; bieži viņš atguva seno dzīves prieku un parupjo, ciniski veselīgo jautrību, kas tik raksturīga austrumu Elbas apgabalu lauku muižniekiem.

Bija jauks rīts maija sākumā. Leons bija agri no rīta izjājis un pārnācis iegāja ēdamistabā apmierināt izsalkumu.

Te viņš ievēroja, ka piederīgie to uzlūko savādiem skatieniem,

— Kādi savādi jūs šodien izskatāties?— viņš brīnījās.

Māte novērsās un smaidīja. Ella lūkojās klēpī un smīnēja. Herta lākcjās viņā; viņas acis spulgoja jautri un gaiši.

Apkārt skatīdamies, viņš pamanīja uz savas tases aploksni ar Ulriha rokrakstu, bet bez pasta zīmoga.

Viņa sirds sāka strauji pukstēt.

Viņš lasīja:

«Mīļais zēn! Es vakar vakarā pārbraucu un gaidu Tevi. Sveicini savējos.— Ulrihs.»

Negribēdams izrādīt satraukumu, viņš palika pie krēsla stāvot un saburzīja papīru rokās. Sievietes viena pēc otras tuvojās v?ņam un vēlēja laimes.

— Bērni,— viņš teica,— viņa mājas tagad ir tukšas. Bez mums viņam nav neviena. Vai jūs man gribat palīdzēt, lai viņš te pierod?.. Lai viņš mūs te uzlūko kā savu dzimteni? Vai gribat man palīdzēt — visas trīs?

— Tas jau pats par sevi saprotams, dēliņ,— māte teica un glāstīja viņa roku.

— Vai arī tev tas saprotams, Herta?— viņš vaicāja.

Viņa mierīgi palocīja galvu. Viņš spieda viņai roku un veda

to pie mātes.— Viņš ēda, dzēra un skaitīja sekundes.

Pa lietū izmirkušiem ceļiem viņš devās uz upi. Visapkārt laukos un ežās dīga un auga jaunā raža.

Viņa dvēsele gavilēja: «Tagad viņš pieder man! Tagad viņš pieder man!»

Bet, kad viņš uzkāpa uz dambja un ieraudzīja Olenfeldas pili, tomēr viņa sirdī iezagās bailes.

Tā bija būvēta viņai. Viņa tagad klejoja bez dzimtenes, varbūt arī pa pusei samaitāta, pa pasauli, bet viņš drīkstēja bez soda iet un nākt tajā vietā, kuru viņš tai palīdzēja apgānīt?

— Ak, ko!— viņš smējās.— Spēkam jābūt un laimei arī jābūt pasaulē. Mazai netaisnībai nav nekādas nozīmes.

Tad viņš sāka airēt.— Draudzības sala palika pa labi.

— Tā mūs izglāba,— viņš domāja un lūkojās uz draudzības tsmpli, kuru sīkās lapas vēl nespēja aizsegt.

Kad laiva piebrauca Olenfeldas malā, viņam no jauna uzmācās bailes. Muižas pagalmā ieejot, viņš smagi elpoja, kā piekusis ceļinieks. Aiz laimes vai aiz bailēm,— to viņš nezināja.

Tad viņš saņēmās un sakoda zobus.

Uz priekšu!

Priekšnamā stāvēja Ulrihs, viņš pats atvēra viņam durvis.— Eālā gaisma apspīdēja nopietnu seju, kas dienvidu saulē bija dabūjusi dzelteni brūnu krāsu.

Leons juta, ka dreb. Viņš gribēja to apkampt, bet neiedrošinājās; nopietnā seja viņu atturēja.

Viņš izstiepa abas rokas un klusi jautāja:— Vai tev labi?

Pār Ulriha seju pārlaidās laipns smaids.

— Mans puika!— viņš teica, zobus sakodis,— mans vecais puikai

Tad viņš to ieveda dārza istabā, kur uz galda stūra stāvēja vientu|a kafijas tase.

Leons bailīgi paskatījās uz kreiso pusi, kur agrāk bija Liciias istaba. Durvis bija aizslēgtas. Atslēgas nebija durvīs.

Vēl nerādījās neviens kalpotājs. Viss nams bija tik tukšs, tik izmiris, it kā bez kunga tur nebūtu neviena dzīva radījuma.

Vienā stūrī stāvēja dīvāns ar smēķējamo galdiņu un vienu krēslu. Tā bija vieta, kur Felicita bija pakritusi, kad viņa tajā rudens dienā bija sākusi cilāt vecās atmiņas.

Leons to atcerējās un vienu mirkli jutās neveikli, kad Ulrihs viņu lūdza tur apsēsties.

Visa māja likās pildīta ar nepatīkamām pagātnes ainām.

— Ziemājs ir labs,— Ulrihs iesāka.

— Jā, labs,— viņš pēc kāda laika atbildēja.

— Un par Olenfeldu tu arī esi gādājis,— Ulrihs turpināja.— Es tev pateicos, mījais draugs!

— Nav vērts,— Leons atbildēja, izstiepto roku nepieņemdams,— tavi (audis jau raduši paši saimniekot.

— Tā gan,— Ulrihs teica,— bet tomēr ir labi, ja katrs jūt pār sevi kungu.

— Ko viņš ar to grib teikt?— Leons domāja.

Un tad — viņa nopietnā seja.

Leons gribēja izdarīt ko neprātīgu, lai tikai tiktu laukā no šīs neveiklās situācija. Viņš gribēja gavilēt, diet vai krist viņam pie kājām un skūpstīt viņa rokas. «Piedod, piedod!» viņš gribēja saukt, bet viss jau bija piedots.

Ulriha mierīgajā skatienā nebija ne jausmas no pārmetuma. Drīzāk gan līdzcietība.

— Un tu pats, Ulrih?— viņš stostīdamies vaicāja.— Vai tu esi ar sevi mierā? Vai jūties vesels?

— Hm,— Ulrihs teica,— jā — es jūtos gluži kā vesels.

Iestājās klusums.

Laukā lija lietus... Koku zaros kā pērles karājās ūdens lāses,.. Pusplaukušās lapiņas mirdzēja lietū.

Svaigums un svētība visurl— Tomēr šos abus cilvēkus, kas viens otru tā mīlēja kā neko citu, apdvesa rudens vēsma

Un Ulrihs iesāka:

— Tu zini, mums abiem jāizrunājas... Mums jāzina, kas būs ar mums abiem — es domāju — ar mūsu draudzību.

Leons palocīja galvu, juzdams, ka paliek nemierīgs. Lai kas ari nenotiktu, šī izskaidrošanās viņiem, kā vienam, tā otram,bija nepieciešama,— to viņš zināja.

— Labi, ka tik ilgs laiks pagājis rio tās nakts,— Ulrihs turpināja.— Es esmu daudz ko pārdomājis*.. Un domāju, ka skaidri redzu pareizo ceļu mūsu priekšā... Tavu ciešanu stāstu, kā tu man to toreiz stāstīji, Felicita tagad ir apstiprinājusi.

Leons uzlēca kājās.

— Tu ar viņu runāji?— viņš stostījās.

Ulrihs palocīja galvu,

— Viņa man rakstīja... Dēļ — dēļ šķiršanās. To taču tu vari iedomāties. Un tad es viņu uzmeklēju... Es taču viņu nedrīkstēju tā atstāt vienu?..

Leons juta, ka viņu sāk mocīt it kā greizsirdība. Cik maigi viņš runāja par šo sievieti! Ko gan viņš teiks par viņu?

— Kad es viņu tagad atkal ieraudzīju — priecīgu un jautru, kā no lietuvēna atsvabinātu —

— Tad tādu tu viņu atradi?— Leons jautāja, gari vilkdams.

Ulrihs palocīja galvu, kamēr ap viņa lūpām savilkās ironisks

smaids,

— Tad tikai es redzēju, cik ļoti es pats biju noziedzies... Tāds kā es, slimīgs,— cilvēks, kas pats tikko ar mokām var vilkt dzīvību,— es nekad nedrīkstēju izstiept savu roku pēc jauna, vesela cilvēka, kurā katra dzīsliņa alkst mīlestības, Lai viņa dzīvo laimīga!,, Es esmu iekšēji ar viņu skaidrībā.., Jau biju no tās dienas...— nu, lai puika dus. Bet lai neviens neiedrošinās viņai ar akmeni mest.

Leons uzelpoja... Viņš neilgojās pēc viņas, viņš varbūt patiesībā tā nemaz nedomāja.,.

Tad arī šī ēna nestāvēja starp viņiem!

Ulrihs kā noguris atslīga krēslā.

— Nu par mums abiem,— viņš teica.

Viņa sejā nozuda stingrība. Viņa lūpas pavērās — pa labi un kreisi vaigos parādījās ciešanu zīmes.

— Vēl piecas minūtes,— Leons domāja, tagad jau drošāks,— tad starp mums atkal viss būs pa vecam.

— Vai tu atceries, mīļais,— Ulrihs turpināja,— kad tu pārbrauci un mēs «Prūšu kronī» sadzērām? Toreiz tu man teici; «Tava laulība prasa par upuri mūsu draudzību...» Es tev negribēju ticēt... Bet tagad es zinu, ka tev bija tūkstošreiz taisnība,

— Kā tu domā?— Leons teica; viņu atkal pārņēma bailes.

— Nepārmet man, mīļais. Un neatmaksā man to„. Es jau sevi vairāk nosodu, nekā tevi... Es tevi mīlu tāpat, kā arvien

esmu mīlējis.., Es vēlētos savas asinis par tevi atdot... Bet ar tevi satikties es vairs nevaru!..

Leons iekliedzās:

— Tad tu man neesi vēl piedevis, Ulrih?

Ulrihs sāpīgi pasmaidīja.

— .Kas ir piedot?— viņš teica.— Vienīgo sievieti pasaulē, kuru es nedrīkstēju aiztikt, ja gribēju būt tavs draugs,— to es apprecēju... Es domāju, māsu rēķini ir līdzīgi... Kad mēs toreiz būtu šāvušies, un tu ar mani būtu izdarījis tāpat, kā ar viņas pirmo vīru, tad es vēl mirdams tev būtu roku glāstījis... Un ru vēl man runā par piedošanu!

Leons bija piecēlies. Viņš izstiepa rokas pēc drauga, it kā gribētu viņu saķert un aizturēt, pirms tas viņam zuda uz visiem laikiem.

— Bet tad jau tas ir ārprāts?— viņš teica.

— Nē, mīļais... Es tev to labprāt izskaidrotu. Redzi pats Es sadomāju garu runu... Bet es to nevaru izteikt... Es gribēju — Dievs to zina!— visu uzlūkot kā apraktu... Bet es taču nevaru sevi pārvērst citādu, nekā es esmu... Tu gan skaties uz dzīvi droši un bez bailēm, bet saki, kā tu varēsi te staigāt? Pirmkārt, tev ienākot, es redzēju, kā tu lūkojies uz tām durvīm.,. Tev likās, it kā viņa tur varētu parādīties,., Es esmu ar viņu galā un cerams, tu arī... Bet viņas gars te staigā apkārt, to tu jūti tāpat kā es.

— Tas ar laiku pāries,— Leons teica.

— Neceri vis,— Ulrihs atbildēja.— Tad mūs vajadzēja citādi audzināt, nekā mēs esam audzināti... Mūsu vecākiem vajadzēja būt citādiem, jābūt citām asinīm. Bet tadi, kādi nu mēs reiz esam, mēs sistu savam godam un savai vīrišķībai pliķi sejā... Mēs paliktu ar katru dienu nolaidīgāki un beidzot viens otram pārmestu, ka esam zaudējuši pašcieņu... Nē — tas nedrīkst notikt... Un iedomājies tikai mūsu tēvus. Tie — Dievs to zina — tie arī viens otru mīlēja! Bet, ja viņiem būtu atgadījies tas, kas mums, viņi būtu viens otram kaklus apgriezuši... nemaz daudz neprātodami: kurš vainīgs, kurš ne?.. Saki pats, vai man nav taisnība?

Leons klusēja.— Tātad viņš mani tomēr atstās,— viņš domāja.

Viņam likās, ka viss sagrūst, Viņa priekšā atvērās nebūtības bezdibenis.

— Tad gan būs labāk, ja es došos atkal projām uz Ameriku,— viņš teica.

Ulrihs piegāja tam klāt un uzlika roku uz viņa pleciem.

— To tu gan nedarīsi, mīļais,— viņš teica.— Skaties pāri

f

pār upi!.. Tur ir tavi lauki... Rudzi aug labi... Bietes jāpārstāda... Vasaras kvieši arī jau sadīguši... Pie tam vēl lietus līst... Viss zaļo un stiepjas garumā. Grib ziedēt un augļus nest. Un tu, kam tas viss pieder, kas esi atbildīgs par katru stādiņu,— tu gribi kā tuksnesī aizpūsts grauds sakalst un sapūt — bez labuma, bez nākotnes sēklas?

— Ja tu mani atstāj,— Leons spītīgi teica,— tad tam visam nav nekādas vērtības.

— Bet es tevi neatstāšu. Es klusu noskatīšos no tālienes un priecāšos par visu, kas tev prieku dara.— Es domās skaitīšu stiebrus tavos tīrumos. Un tavus bērnus es kopšu savā sirdī, it kā tie būtu mani.

— Manus bērnus?— Leons iesaucās.

Ulrihs smaidīja.

— Vai tu domā, ka es esmu akls?— viņš vaicāja.— Es jau vēl nezinu, vai tu esi ar bijušo tik tālu skaidrībā... Bet, ja iespējams, tad neliec meičai pārāk ilgi gaidīt... Un nežēlojies!.. Jo tev iet labi... Tev zied pavasaris dvēselē un pasaulē.

Leons juta, ka viņam asaras sakāpa acīs... Viņš novērsās sāņus un aizklāja acis ar rokām.

— Un tu pats, Ulrih?— viņš saņēmies vaicāja.

— Ak, es!— viņš atteica,— man nav vairs daudz ko cerēt. Par mani nebēdā. Esmu par savu dzīvi gādājis, esmu darījis visu iespējamo... es uzlūkoju par dāvanu to laika sprīdi, kas man vēl ļauts... Un tagad dod man roku... Pateicos tev par visu... Un dzīvo sveiks!

Viņi apskāvās.

— Neraudi!— Ulrihs mierināja,— mēs esam nonākuši tikai tur, kur mēs bijām tajā dienā, kad tu pārnāci.

— Piedod man manu grēku,— Leons klusi lūdzās, it kā kaunētos par šo lūgumu.

Tad viņš steidzās ārā.

Lietus atkal bija sācis līt... Pūta silts vējš... Caur mākoņiem šur un tur paspīdēja saules stari... Zeme smaržoja... Dīķī pērās pīles un zosis... Pliederu krūmos svilpoja strazdi.

Visa pasaule gavilēja.

Kā no kapa atpakaļ svešā dzīvē — jaunas cerības un nodomus lolodams — grūtsirdīgs, bet tomēr laimīgs, Leons gāja uz priekšu. Sirds viņam pletās plašumā un smeldza.

Viņam visa laime, draugam visas sāpes.

Viņam uzmācās domas, ka pasaulē viss bez mērķa un nolūka; kā zem sloga cilvēce steidz atdzimt un sakrist pīšļos.

Viņa smadzenes nespēja šīs domas izskaidrot un tālāk risināt, bet viņam tomēr metās bail no šīm jausmām. Un pēkšņi viņš juta sevi mostamies netveramu protestu pret likteni, kuram viņš bija padevies,— kuram viņu pak|āva senā grēka apziņa.

Viņš tomēr vēl nebija no tā brīvs, un visu mūžu viņam šis grēks būs jānes līdzi kā smags slogs.

Tur bija laiva — pēdējo reizi viņas smailgals gulēja Ūlenfel-das krasta smiltis. Pēdējo reizi viņš to no šis vietas stūma viļņos.

Pēdējo reizil

Zvirgzdi nočirkstēja, laivai sakustoties... Priekšgals ienira dziļi ūdenī.

Pēdējo reizi viņš stāvēja uz Ulenfeldas zemes... Viņš vilcinājās, pie laivas stāvēdams. Saīdzis viņš šūpoja rokā airi.

Bija noticis neprāts, nejēdzīgs pārpratums. Noziegums pret viņu un sevi pašu!

Tad, laivā iekāpis un straumes vidū izbraucis, viņš palūkojās atpakaļ un ieraudzīja Ulriha galvu torņa istabas logā. Viņš skaidri redzēja viņa bārdu un iekritušās acis.

Leona sirds sarāvās.

Droši vien Ulrihs bija uzkāpis torni, lai sauktu viņu atpakaļ.

— Es eju! Es eju!— viņš gribēja uzgavilēt. Viņš jau satvēra airi, lai ar vienu cirtienu pagrieztu laivu atpakaļ.

Bet nē, viņš nekustējās, viņš nemāja ar roku. Viņš pat atkāpās no loga, lai Leons viņu neredzētu.

Vilies Leons brauca tālāk, bet viņa sirdī bija modies prieks.

Un šajā brīdi, kad viņš redzēja lielajā, klusajā un cēlajā mīlestībā iesilušo draugu aizkaros noslēpušos, viņam pakaļ nolūkojoties, no viņa dvēseles dziļumiem pēkšņi izvirda atdzimušais spēks un spars, prieks un starojošā uzvaras apziņa, kas viņā bija kvēlojusi visu mūžu kopš agrās bērnības un kuru sieviete tam bija uz laiku atņēmusi.

Viņš nosvieda airi, piecēlās laivas vidū kājās, izstiepa roku pret Ūlenfeldā palikušo draugu un kliedza, cik jaudas:

— Gan es tevi sameklēšu!.. To tu vēl redzēsi!

Stāvs torņa logā pazuda.

Leons apsēdās, paņēma atkal airi un ar lielu svētku sajūtu sirdi brauca atpakaļ uz Halevicu.

Beigas

Rūpju māte

Tulkojuši Anna un Valdis Grēviņi

Saviem vecākiem 1886c gada 16. novembri

Rūpju māti, kas pelēkā plīvurā iet,

Jūs, vecāki mīļie, pazīsiet;

Šodien trīsdesmit gadu jau mūžībā stīdz, Kopš viņa Jums svešumā devās līdz,

Kur novembra dienas mijkrēslis Pār silāju drūmo bij noslīdzis,

Un vītolu zaros dainoja vējš Jums kāzu mūzikas valsi spējš.

Kad garām bij baigo stundu nasta Un leišu mežā mājvietā rasta,

Par slieksni kad cēlāt gurušās kājas,

Jau Rūpju māte bij klāt pie majas Un izstiepa rokas svētījot,

Jums pašiem un mājai svētību dot,

Un svētīt ar tos, kas neziņā liegā Vēl dusēja dziļā nebūtes miegā,

Laiks gāja.— Un vecais šupulis,

Kas, pelnīto atpūtu ieguvis,

Stāv tagad tumsā aiz kāpnēm sliets,

Bij četras reizes pie griestiem siets.

Kad vakara blāzma jau debesīs dzisa, Kada pelēka ēna no kakta risa,

Ta auga un auga un izplētās,

Paceltu roku pār šūpuli noliecās.

Ko Rūpju māte tur saprast lika,

Tas ka uz burvja mājienu tika Gan raizēs, gan likstās, gan asaras,

Gan bēdu pārpilnās nedienas Un visā, ko tās atnes līdz,

Ai! vārdu vārdā piepildīts.

Jums mati ziedēja arvien sirmāk Tik Rūpju māte gāja kā pirmāk Ar stīvu skatu un paceltu roku Pa māju, mezdama baigu loku,

No tukšā skapja tīdz kailajam galdam Un šķita no sliekšņa līdz slieksnim valdām. Tā pavardā vērās un liesmas pūta,

Ik diena bij smaga, ik nakts bij grūta.

Nav, vecāki mīļie, ko izsamist!

Ja tādai bij visai dzīvei rist No dienas dienā, no gada gadā,

Tad ticiet, arī Jūs reiz skars No debesīm nākdams svētvakars.

Mēs esam jauni — mums spēki milst,

Par galvu tik kiāsņi debess zilsi,

Mēs protam karot un uzvarēt,

Mēs zinām, kur laimei uzziedēt;

Mēs nāksim mājās reiz dienā jaukā Un trieksim Rūpju mali lauka.

I

Tieši (ad, kad Meihēfera muiža nonāca ūtrupē, piedzima Pauls, viņa trešais dēls.

Tas tiešām bija grūts laiks!

Elzbetes kundze ar savu raižu pilno seju un sēro smaidu gulēja lielajā aizkaru gultā, viņai līdzās — jaunpiedzimušā šūpulis. Viņas acis nemierīgi klaiņoja apkārt, un viņa ieklausījās ikvienā troksnī, kas no pagalma un dzīvojamām telpām iekļuva viņas skumjajā nedēļnieces istabā.— Viņa sarāvās pie katras aizdomīgas skaņas, un ikreiz, kad atskanēja kāda sveša vīrieša balss vai, dobji ripodami, piebrauca ra'i, viņa jautāja, lielās bailēs apķerdamās gultas galam: «Vai jau tik tālu? Vai jau tik tālu?»

Neviens viņai neatbildēja. Ārsts bija stingri pavēlējis atvairīt no viņas ikvienu uztraukumu, bet viņš, šis labais vīrs, nebija apsvēris, ka šīs mūžīgās bažas un raizes viņu kveldēs tūkstoškārt aiāk nekā visbaigākā patiesība.

Kādā priekšpusdienā — piektajā dienā pēc dzemdībām — viņa dzirdēja savu vīru, kuru kopš šī ļaunā laika ttkko bija dabūjusi redzēt, ar smagiem lāstiem un nopūtām soļojam šurp un turp blakus istabā.— Ari vienu vārdu viņa varēja saprast, vienu vienīgu vārdu, ko viņš atkal un atkal atkārtoja, vārdu. «Trimdinieks!»

Tad viņa zināja: jau tik tālu,

Viņa uzlika gurdo roku uz galviņas jaurspiedzimušajam, kas nopietnu seju klusu snauduļoja, un šņukstēja spilvenos,

Pēc brītiņa viņa teica kalponei, kas auklēja mazo: «Pasaki kungam, ka gribu ar viņu runāt »

Un viņš nāca.— Viņš tuvojās ar saviem dārdošajiem soļiem nedēļnieces gultai un uzlūkoja viņu ar tādu sejas izteiksmi, kas savā mākslotajā nepiespiestībā bija divkārt sagrauzta un izmisusi.

«Maksi,» viņa bikli teica, jo viņai vienmēr bija no tā bail, «Maksi, nesiēp man neko— esmu jau tik un tā sagatavojusies visļaunākajam.»

«Vai tiešām?» viņš jautāja aizdomīgi, jo atcerējas ārsta brīdinājumu.

«Kad mums jāizvācas?»

Redzēdams, ka tā tik mierīgi raugās nelaimei acīs, viņš vairs nedomāja, ka jāklusē, it kā ūdeni mutē ieņēmušam, un lādēdamies laida vaļa: «Šodien — rīt — kā jaunajam kungam patīk!— Tikai viņa žēlsirdības dēļ vēl esam še,— un, ja viņam iepatīkas, varam šo nakti pavadīt uz ielas.»

«Tik ļauni jau nebūs, Maksi,» viņa sacīja, ar mokām saņemdamās, «kad viņš dabūs zināt, ka tikai pirms dažām dienām ieradies maziņais--»

«Tā — laikam, lai eju pie viņa ubagot — ko?»

«Ak, nē jel. Viņš to darīs pats no sevis. Kas tad viņš ir?»

«Viņu sauc Duglass — viņš ir no Insterburgas — uzstājās ļoti platīgi, šis kungs, ļoti plātīgi — vismīļāk es viņu būtu iztriecis ārā.»

«Vai mums kas palicis pāri?» Viņa to jautāja klusu un vilcinādamās un uzlūkoja jaunpiedzimušo, jo no šīs atbildes varbūt būs atkarīga viņa jaunā vārgā dzīvība.

Viņam izlauzās asi smiekli. «Jā, dzeramnauda — apaļi divi tūkstoši dālderu.»

Viņa atviegloti nopūtas, jo viņai bija tā ap sirdi, it kā jau dzirdētu no viņa lūpām švirkstam briesmīgo «Nekas».

«Ko mums nozīmē divi tūkstoši dālderu,» viņš turpināja, «kad piecdesmit iegrūsti purvā? Vai lai varbūt atveru pilsētā krogu vai tirgojos ar pogām un lentēm? Varbūt ari tu palīdzēsi, iedama lepnos namos šūt, un bērni pārdos ielās sērkociņus — ha-ha-hā!»

Viņš jauca savus jau iesirmos kuplos matus un paspēra ar kāju šūpuli tā, ka tas strauji salīgojās no vienas puses uz otru,

«Kādēļ gan piedzimis šis tārps?» viņš drūmi murmināja, tad nometās pie šūpuļa ceļos, ieslēdza niecīgās dūrītes savās lielajās sarkanajās plaukstās un runāja ar savu bērnu: «Ja tu būtu zinājis, zēn, cik ļauna un nekrietna šī pasaule, kā te uzvar nekaunība, bet taisnīgums aiziet bojā, tu tik tiešām būtu palicis tur, kur biji.— Kāds liktenis tevi gaida?— Tavs tēvs ir īsts klaidonis, nosaimniekojies vīrs, kas ar sievu un trim berniem blandās pa ielām, kamēr atrod kādu vietu, kur sevi un savējos galīgi iedzīt postā--»

«Maksi, nerunā tā — tu lauz manu sirdi,» raudādama iejaucās Eizbetes kundze un izstiepa roku, lai apliktu to vīram ap kaklu, bet šī roka nespēcīgi noslīga, iekams sasniedza mērķi.

Viņš uzlēca kājās.—«Tev taisnība — pietiek vaimanāt!— Protams, ja es tagad būtu viens pats, puiša cilvēks kā senās dienās, es dotos uz Ameriku vai krievu stepēm, tur cilvēks kļūst bagāts,— jā, tur kļūst bagāts,— vai arī spekulētu biržā,— šodien ceļas, rit krīt,— hei, tā varētu nopelnīt naudu, bet — saistīts kā tagad,,»---viņš uzmeta žēlu skatu sievai un bērnam,

tad norādīja ar roku laukā uz pagalmu, no kurienes atšalca divu vecāko zēnu smejošās balsis.

«Jā, zinu gan, ka tagad esam tev par nastu,» sieva pazemīgi teica.

«Nerunā par nastu';» viņš dārdēja tālāk, «Ko es sacīju, tas nebija [auni domāts. Jūs esat man mīļi — un ar to pietiek! Tagad tikai jāprasa: kurp? Ja vismaz nebūtu šā jaunpiedzimušā, tad varētu kādu latku izturēt. Bet tagad — tu slima — bērns jākopj — galu galā neatliek nekas cits, kā nopirkt kādu zemnieku māju un atdot šos divus tūkstošus dālderu iemaksai. Meijā, tā tik būs dsīve — es ar ubaga tarbu, tu ar somu — es ar lāpstu, tu ar slauceni.»

«Tas vēl nebūtu tas ļaunākais,» sieva klusu sacīja,

«Nē?» viņš rūgti smējās.—«Nu, tev var izlīdzēt. Te, piemēram., pārdodama Musaine, nožēlojamais kūdras purvs lauka silājā.»

«Ak, kādēļ tieši tas?» viņa jautāja nodrebēdama.

Viņam tūlīt iepatikās šī doma.

«Jā, tas nozīmētu tukšot kausu ar visām mielēm. Mūžīgi acu priekšā bijusi godība—jo tev jāzina, ka Helenentāles kungu māja atmirdz tur tieši logos — visapkārt purvs un ap divi simti morgenu papuves — varbūt kaut ko varētu padarīt lietojamu — mēs varētu kļūt par kultūras pionieriem. Un ko par to sacītu^1 ļaudis? Meihēfers ir īsts vīrs — viņi teiktu. Viņš nekaunās par savu nelaimi, viņš to zināmā mērā uzlūko ar ironiju.. Jā, tiešām; Jāironizē par tādu nelaimi — tas ir vienīgais pareizais pasaules uzskats — jāpasvilpo par to!»— Un viņš griezīgi iesvilpās, tā ka slimā sieva sarāvās gultā.

«Piedod, mīlulīt,» viņš lūdzās, glāstīdams tās roku, pēkšņi visrožainākajā omā, «bet vai man nav taisnība?— Jāpasvilpo par to. Kamēr vien ir apziņa, ka esi krietns vīrs, katru neveiksmi iespējams paciest ar zināmu baudu. Bauda ir īstais vārds.— Purvs pārdodams kuru katru dienu, jo īpašnieks nesen

•

ieprecējies bagātā saimniecība un pametis šo veco krāmu galīgi novārtā.»

«Apdomā to vispirms, Maksi,» sieva lielās bailēs lūdzās

«Ko tur vilcināties?» viņš iekaisis atbildēja «Šo Duglasa kungu mēs nedrīkstam apgrūtināt, un uz ko labaku mums ar saviem nožēlojamiem diviem tūkstošiem nav izredžu — tatad jāķer tikai ciet —»

Un, nemaz nepateikdams slimajai sievai ardievas, viņš aizsteidzās prom.

Nedaudz minūtes vēlāk viņa dzirdēja, kā pa muižas vārtiem izripoja vienjūgs.

Taja paša pēcpusdienā viņai pieteica svešu viesi,— Muižā esot ieradusies skaista smalka dama spožā kariete un gribot apraudzīt slimo kundzi,.

Kas tā tāda?— Savu vārdu viņa negribējusi minēt.

«Cik dīvaini!» Elzbetes kundze nodomāja, bet, ta kā viņa savās bēdās bija sakusi mazliet ticēt debesu davanām, tad neteica — ne.

Durvis atvērās. Nedēļnieces gultai piesardzīgiem soļiem tuvojās slaida trausla būtne smalkiem, maigiem vaibstiem. Daudz nedomādama, viņa satvēra tas roku un sacīja liegā, tikko sadzirdama balsī. «Es nokiuseju savu vārdu, Meihēfera kundze, jo baidījos, ka nepieņemsiet mani, ja to iepriekš minēšu Un vismīļāk es arī tagad paliktu nepazīta Man diemžēl ļadomā, ka jūs mani vairs neuzlūkosiet ar labpatiku, kad zināsiet, kas esmu.»

«Es nenīstu nevienu cilvēku pasaule,» atteica Elzbetes kundze, «kur nu vel ienīst vardu.»

«Es esmu Helēna Duglasa,» dāma klusu sacīja un saspieda ciešāk slimas roku.

Elzbetes kundze tūlīt sāka raudāt, bet viešņa, it kā sena draudzene, aplika roku viņai ap kaklu, noskūpstīja viņai pieri un teica sava klusajā mierinātājās balsī «Neturiet uz mani ļaunu prātu Liktenis gribējis, ka izdzenu jūs rio šīs mājas, bet manas vainas tur nav Vīrs vēlējies man sagādāt pārsteigumu, jo šis muižas nosaukums saskan ar manu priekšvārdu. Bet mans prieks tūdaļ izgaisa, kad dzirdēju, kādos apstākļos viņš to ieguvis, un ka tieši jums, mīļā Meihēfera kundze, bijis jacieš šajā divkārt grūtajā laikā. Tad jutos spiesta atvieglot savu sirdi un personīgi izlūgties, lai piedodat man tas sāpes, ko esmu jums sagadajusi un vel sagadāšu, jo jūsu ciešanu laiks jau vel nav garam.»

Elzbetes kundze, īl kā tā vajadzētu būt, bija piekļāvusi galvu svešās plecam un klusi raudāja.

«Un varbūt varu jums arī mazliet palīdzēt,» tā turpināja, «vismaz noņemt daļu rūgtuma jūsu dvēselei. Mēs, sievietes, mēdzam cita citu labāk saprast nekā cietsirdīgie, straujie vīrieši, Mūs tuvina kopējas ciešanas, kas tiz mums gulstas. Un par visām lietām esmu runājusi ar savu vīru un lūdzu jūs savā un viņa vārdā uzlūkot šo maju par savu īpašumu, cik ilgi vien tīk. Ziemu mēs lielāko tiesu pavadām pilsētā, un bez tam mums vel ir otra muiža, ko gribam likt apsaimniekot pārvaldniekam Tātad |iis redzat, ka nekāda ziņā mūs netraucējat, bet drīzāk izdarat pakalpojumu, ja gribai vel pusgadu vai vairak še rīkoties un valdīt kā līdz šim.»

Elzbetes kundze nepateicās, bet valgajā acu skatienā, ko viņa raidīja svešajai, bija diezgan pateicības.

«Tagad esiet atkal jautra, mīļa kundze,» ta turpinaja, «un, ja jums nākotnē vajadzīgs padoms vai palīdzība, tad neaizmirstiet, ka še ir cilvēks, kurš grib daudz ko vērst par labu— Un kas par lielisku bērnu'»— viņa pieversās šūpulim.— «Zēns vai meitene?»

«Zēns,» teica Elzbetes kundze ar vāru smaidu,

«Vai viņš jau atrod šaja pasaulē priekšā brāļus un māsas?— Bet ko es jauiaju! Abi brašie mazie puisēni lauka, kuri mani sagaidīja pie ratiem,— vai drīkstu ar tiem tuvāk iepazīties? — Nē, ne šeit,» viņa strauji noraidīja, «tas varelu jūs vel vauak uztraukt. Včlak! Velak!— Vispirms mūs interesē šis mazais pasaules pilsonis,»

Viņa noliecās pār šūpuli un sakārtoja autiņus.

«Viņš jau izskatās īsts vecs gudrinieks,» viņa jokodama sacīja.

«Pie viņa šūpuļa stāvējušas rūpes,» Elzbetes kundze klusi un grūtsirdīgi atteica, «tādēļ viņam veca vīra seja.»

«Ak, nevajag būt māņticīgai, mana mīļā,» viešņa atbildēja. «Esmu dzirdējusi, ka jaunpiedzimušo vaibstos bieži esot kaut kas vecīgs. Tas drīz izgaist »

«Jums taču arī ir bērni?» Elzbetes kundze vaicaja,

«Ak, es esmu tik jauna sieva!» viešņa atteica un nosarka. «Tikko sešus mēnešus precējusies.— Bet —» un viņa nosarka vel vairak.

«Lai Dievs stav jums klāt jūsu grūtajā stunda,» Elzbetes kundze sacīja, «es lūgšu Dievu par jums.»

Svešinieces acis kļuva valgas, «Pateicos, tūkstoškārt pateicos,» viņa teica. «Un būsim draudzenes! Es jūs sirsnīgi lūdzu!— Zināt ko? Ņemiet mani par krustmāti šim jūsu jaunākajam un izdariet man to pašu mīlas pakalpojumu, kad debesis mani svētīs--»

Abas sievietes klusēdamas spieda viena otrai roku. Viņu

draudzība bija noslēgta.---

Kad viešņa aizgāja, Elzbetes kundze biklu, skumju skatu pavērās apkārt. «Nupat vēl še bija tik gaiši, tik saulaini,» viņa murmināja, «un tagad atkal tik tumšs.»

Pēc maza brītiņa, par spīti aukies noraidījumam, slimnieces istabā, skaļi gavilēdami, iebrāzās abi vecākie zēni. Katram bija roka saldumu kārba,

«To mums uzdāvāja svešā dama,» viņi līksmoja.

Elzbetes kundze smaidīja. «Cst, bērni.» viņa sacīja, «pie mums bija eņģelis.»

Abi mazie puisēni bailīgi iepleta acis un jautaja: «Māmiņ, eņģelis?»

II

Tā Duglasa kundze kļuva par Paula krustmāti, Meihefers gan bija ne mazums saniknots par jauno draudzību, jo «laimīgo cilvēku līdzcietība man nav vajadzīga,» viņš mēdza izteikties, bst, kad maigā, laipnā sieviete otrreiz ieradās muižā un viņu ilgi pierunāja, viņš neuzdrošinājās ilgāk sacīt «nē».

Viņš piekrita arī — protams, ar pretestību —, ka joprojām paliek vecajā dzīves vietā. Musaine, ko viņš tiešām tajā pašā drenā bija ieguvis, atradās tik nožēlojamā stāvoklī, ka šķita bīdāmi dzīvot tur aukstajās dienās ar sievu un bērniem. Vispirms bija jārūpējas par nepieciešamākiem remontiem un jāataicina namdaris, mūrnieks un podnieks, iekams varēja domāt turp pārvietoties.

Un tomēr, vīra stūrgalvības dzīta, Elzbetes kundze bija spiesta pārcelties, kamēr jaunā mītne vēl nebūt nebija galīgi iekārtota. Jo, kad kādā dienā muižā parādījās jaunā kunga inspektors ar pulciņu strādnieku un viņa uzdevumā padevīgi lūdza mājokli, viņš apzīmēja tā rīcību par sev tīši nodarītu kaunu un nolēma nevienu dienu ilgāk nepalikt uz tās zemes, ko reiz bija saucis par savu īpašumu.---

Bija salta, drūma novembra diena, kad E'zbetes kundze ar saviem bērniem sacīja ardievas vecajai mīļajai mājai.— No debesim, visu samērcēdams, smidzināja smalks, sīks lietutiņš, Peleka miglā tīts, tukšs un bezcerīgs viņas priekšā izpletās silājs.

Ar jaunāko dēlu pie krūts, abiem vecākajiem raudošiem bērniem līdzās, tā viņa iekāpa ratos, kas veda viņu pretī jaunam un, ak vai, tik drūmam liktenim.

Kad rati izripoja pa muižas vārtiem un aukstais silāja vējš ledainām rīkstēm pātagoja viņiem seju, iesāka žēli raudat arī mazais, kurš bija tik ilgi un mierīgi gulējis. Viņa ietina to stingrāk savā mēteli un noliecās zemu pār mazo trīcošo augumiņu, lai neparādītu asaras, kas neatturami ritēja par vaigiem.

Pēc pusstundas brauciena pa mālainajiem pielijušajiem ceļiem rati sasniedza savu mērķi. Viņa gandrīz skaļi iekliedzās, kad ieraudzīja savu acu priekšā jauno mājokli visā bezcerīgumā un sabrukumā.

No māliem un viršiem celtas garas saimniecības ēkas — purvains pagalms — zema, koka dēlīšiem klāta dzīvojamā māja, no kuras sienām vietām bija nodrupuši kaļķi un rēgojas kails mūris,— aizaudzis dārzs, kur aizejošās bēdīgās vasaras liecinieces, asteres un saulespuķes, stāvēja līdzas pussatrūdējušiem dārzājiem, visapkārt spilgti nokrāsota sēta, visam, kā likās, bija sniegta pēdējā svētība — tāda bija tā vieta, kur turpmāk bija lemts mājot bankrotējušā muižas īpašnieka ģimenei.

Tāda bija tā vieta, kur uzauga mazais Pauls un kurai viņš veltīja savu bērnības mīlu, vesela pusmūža rūpes.----

Savos pirmajos mūža gadns viņš bija vārs, slimīgs radījums, un dažu labu nakti māte drebēja, ka viņa blāvā dzīvības liesmiņa varētu izdzist, pirms ataust rīts. Tad viņa sēdēja drūmajā zemajā guļamistabā, atbalstījusi elkoņus uz viņa gultiņas malas, un degošām acīm stingi vērās uz vājo augumiņu, ko sāpīgi raustīja krampji.

Bet viņš pārcieta visas pirmās bērnības krīzes un, kaut arī vārgiem locekļiem un bālu, gandrīz novītušu seju — viņš tiesām paturēja vecīgos vaibstus,— piecu gadu vecumā bija vesels puika, uz kura attīstību varēja likt cerības.

Ar šo laiku saistās viņa pirmās atmiņas.

Pašas pirmās, ko viņš vēlākajos gados daudzkart atcerējās, bija šādas.

Istabā valda puskrēsla. Logos zied leduspuķes, un caur aizkariem iespiežas iesārta vakara blāzmas vizma. Vecākie brāļi aizgajuši slidot, bet viņš guļ savā gultā, jo viņam jāiet agri gulēt, un līdzās sēž māte, ar vienu roku apskāvusi viņa kaklu, otru uz šupuļa malas, kur gu| abas mazas māsiņas, ko stārķis atnesis pirms gada, abas viena dienā.

«Māmiņ, pastasti man pasaku,» viņš ludz,

Un māte stāsta. Ko? To viņš tikai neskaidri atceras, bet tur bija runa par kādu pelēku sievu, kas apmeklējusi māti visos skumjajos brīžos, sievu ar bālu kalsenu seju un tumšām saraudātām acīm. Viņa kā ēna nākusi un kā ēna gājusi, izpletusi rokas par mātes galvu, nav zināms, vai ar svētību vai lāstu, un runājusi dažādus vārdus, kas zīmējušies arī uz viņu, mazo Paulu Tur bija runa par kādu upuri un atpestījumu, bet viņš atkal aizmirsa vārdus, laikam gan tāpēc, ka vēl bija par mazu, lai tos saprastu. Bet vienu lietu viņš atceras gluži skaidri: kamēr viņš, gluži bez elpas no šausmām un gaidām, klausījās mātes stāstos, viņš pēkšņi ieraudzīja pelēko tēlu, par ko viņa runāja, dzīvu pie durvīm slāvam — tieši to pašu ar paceltajām rokām un bālo skumjo seju. Viņš paslēpa galvu mātes rokās — sirds viņam sita, sāka aptrūkt elpas, un viņam bija jakliedz nāves bailēs: «Māmiņ, tur viņa ir, tur viņa ir!»

«Kas? Rūpju māte?» māte jautāja.

Viņš neatbildēja un sāka raudāt.

«Kur tad?» māie vēl joprojām jautāja.

«Tur, durvīs,» viņš atteica pieceldamies un apskaudams viņas kaklu, jo viņam bija ļoti bail/

«Ak tu mazo muļķīti!» māte teica. «Tas jau ir tēva garais ceļa mētelis.» Un viņa atnesa mēteli un lika tam aptaustīt oderi un virsdrēbi, lai viņš to pavisam skaidri zinātu, un viņš piekrita, bet iekšēji bija jo vairāk pārliecināts, ka redzējis pelcko sievu vaigu vaigā. Un nu viņš arī zināja, kā to sauc.

Viņas vārds bija «Rūpju māte».

Bet māte bija kļuvusi domīga un neļāvās pierunāties, lai izstāsta pasaku līdz galam, Ari vēlākajos laikos ne. Lai cik karsti viņš to lūdza.

Par tēvu viņš no tiem laikiem bija saglabājis tikai neskaidras atmiņas. Vīrs ar lieliem ūdens zābakiem, kurš bāra māti un pēra brāļus, un viņam pašam mēdza skatīties pāri. Tikai reizēm viņš uztvēra kādu greizu skatienu, kas nesolīja nekā laba. Dažreiz, sevišķi, kad tas atbrauca no pilsētas, viņa seja bija tumšsarkana kā pārkurināts katls, un soļi gāja krustām un šķērsām no vier.a dēļa uz otru. Tad norisinājās vienmēr viens un tas pats: vispirms viņš mīlinājās ar abiem dvīnīšiem, kurus bija jo sevišķi ieslēdzis savā sirdī, un šūpoja tos rokās, kamēr māte stāvēja cieši līdzās un baiļu pi!niem skatieniem sekoja katrai viņa kustībai; tad tas apsēdās pie azaida, pabakstīja mazliet bļodās un pabīdīja tās sāņus, nosaukdams ēdienu par nabadzīgu un negaršīgu, uzšāva pa reizei arī Maksim un

Gotfrīdam pa pakausi ar stibu, bija dusmīgs uz māti un, beidzot, izgāja ārā, lai sāktu ķildoties ai puišiem Tad viņa dāidošā balss skanēja tālu pāri pagalmam, tā ka pat Kāravs pie savas ķēdes ierāva asti kajslarpa un ievilkās būdas tālākajā kaktā.— Kad viņš pēc brīža atgriezās istabā, viņa noskaņa lielāko liesu no dusmām bija pārgājusi izmisumā. Viņš lauzīja rokas, žēlojās par postu, kādā viņam šc jādzīvo, un runāja pats ar sevi par visdažādākām lielām lietām, ko viņš uzsāktu, ja šis vai tas viņu nekavētu un ja debess un zeme nebūtu sazvērējušās viņu izpostīt. Tad viņš piegāja pje loga un kratīja dari uz «baltās mājas» pusi, kas no tāluma tik laipni vērās šurp Jā, šī «baltā māj?»!

Tēvs lādējās un rauca uzacis, kad vien viņa skatiens aizklīda tajā virzienā, bet Paulam, viņam tā bija tik mīļa, it kā tur mājotu daļa viņa dvēseles, Kāpēc? Viņš pats to nezināja. Varbūt tikai tādēļ, ka māte to mīlēja. Arī viņa ļoti bie£i stāvēja pie loga un lūkojās uz to, bet viņa nerauca uzacis, ai ne!— viņas seja kļuva maiga un sērīga, un no acīm staroja lādas ilgas, tik kvēlas ilgas, ka viņam, kurš stīvēja klusu līdzas, ļoti bieži noskrēja pār muguru karstas trīsas.

Jo viņa mazo sirdi jau pildīja gluži tās pašas ilgas! Jo viņam, cik vien viņš spēja atcerēties, šī māja izlikās visa daiļuma un varenības iemiesojums! Jo, kad viņš aizvēra plakstus, ta stāvēja ikbrīd viņa acu priekšā, pat iezagās viņa sapņos!

«Vai tu esi kādreiz bijusi baltajā mājā?» viņš jautāja kādā dienā mātei, kad nespēja ilgāk valdīt ziņkāri.

«Ak jā, mans dēls,» viņa atbildēja, un viņas balss skanēja skumji un nedroši,

«Bieži, māmiņ?»

«Ļoti bieži, manu zēn. Tur kādreiz dzīvoja tavi vecāki, un tur tu esi nācis pasaulē,»

Kopš tā laika «baltā māja» viņam bija tas pats, kas cilvēku

dzimumam pazaudētā psradize,---

«Kas tagad dzīvo baltajā mājā?» viņš citreiz vaicāia., «Skaista laipna kundze, kas mīl visus cilvēkus un it sevišķi tevi, jo tu jau esi viņas krustdēls,»

Viņam bija ap sirdi tā, it kā pār viņa galvu izplūstu bezgalīga laimes straume, Viņš bija tik uztraukts, ka trīcēja,

«Kāpēc tad rnes nekad neaizbraucam pie skaistās laipnās kundzes?» viņš pēc brītiņa jautāja,

«Tēvs to negrib,» mate atteica, un viņas balsij bija īpaša asa skaņa, kas to pārsteidza.

Viņš neprasīja vairāk, jo tēva griba bija likums, kura cēloņi nevienam nav jāpēla, bet šai dienā «baltas mājas» noslēpums radīja jaunu saikni starp māti un dēlu.— Atklāti nedrīkstēja par to runāt. Tēvs kļuva nikns, tiklīdz to kaut vai pieminēja, un ari brāļi negribēja labprāt ar viņu, jaunāko, par to runāt, tie laikam baidījās, ka viņš savā muļķībā to neatstāsta Bet māte, māte viņam uzticējās!

Kad viņi bija divi vien — un skolas laikā tie gandrīz vienmēr bija divatā —, viņai atdarījās mute un līdz ar muti ari sirds, un «balta māja» pacēlās viņas stāstos aizvien augstak un mirdzošāk viņa acu priekšā» Drīz viņš pazina katru istabu, katru lapeni dārzā, zaļiem krūmiem apaugušo dīķi ar spožo stikla bumbu priekšā un saules pulksteni uz terases, iedomājieties tikai, pulksteni, uz kura mīļajai saulei pašai jārāda stundas. Kas par brīnumu!

Aizvērtām acīm viņš spētu staigāt pa Helenentāli un tomēr neapmaldītos

Un, rotaļādamies ai klucīšiem, viņš uzcēla sev baltu māju ar terasēm un saules pulksteņiem — divus dučus uzreiz!—, raka smiltīs dīķus un piestiprināja uz maziem stabiņiem aplīšus, lai apzīmētu stikla bumbas. Bet, protams, spoguļoties tur nevarēja»

111

Ap to pašu laiku viņam radās nodoms apciemot «balto māju»» Pašam uz savu roku. Viņš atlika to uz pavasari, bet, kad pienāca pavasaris, viņam pietrūka drosmes Viņš atlika to uz vasaru, bet ari tad radās dažnedažādi šķēršļi. Reiz viņš bija redzējis lielu suni vienu pašu klaiņojam pa pļavu — kas var zināt, vai tas nav traks?—, un kādu citu reizi viņam bija uzbrucis vērsis nolaistiem ragiem»

«Jā, kad būšu liels, kā brāļi,» viņš sevi mierināja, «un iešu skolā, tad paņemšu nūju un nositīšu trako suni, un satveršu aiz ragiem vērsi, lai tas man nevar nekā padarit.»

Un viņš to atlika uz nākamo gadu; jo tad viņam vajadzēs sākt iet skolā, gluži kā lielajiem brāļiem

Lielos brāļus viņš taisni dievināja. Kļūt tādam kā tie viņam šķita cilvēka ilgu augstākais mērķis Jāt ar zirgu — lielu, īstu, nevis koka —, skriet ar slidām, peldēt bez. meldriem un cūku pūšļiem un valkāt kreklu priekšas, baltas, iestīvinātas, ko apsēja ap vidu lentītēm, ak, kas to spētu»

Bet tādēļ vajag vispirms būt lielam, viņš sevi mierināja Šīs domas viņš paturēja tikai pie sevis, tās mātei viņš nevarēja izstāstīt, un pašiem brāļiem,— ak, tie joti maz nodarbojas ar viņu Viņš bija to acis tikai tāds knauķis, un, kad māte noteica, lai tie viņu ņemot kaut kar līdzi, viņi bija saīguši, jo tad tiem vajadzēja viņu uzmanīt un viņa muļķības dēļ atmest visjaukākos nedarbus. Pauls to gan ļoti izjuta, un, lai izvairītos no viņu dusmīgajām sejām un vēl niknākajiem belzieniem, viņš lielāko tiesu teica, ka gribot JabP'k palikt mājās, lai arī kā viņam sāpēja sirds. Tad viņš uzsēdās 1.2 sūkņa roktura un, lēnam šūpodamies no vienas puses uz otra, sapņoja par tiem laikiem, kad varēs līdzināties saviem brāļiem.

Arī mācībās,— Un u«s nebija nekāds nieks, jo abi, kā Maksis, tā Gotfrīds, biia pirmie savā skolā un brīvdienās vienmēr nesa inajas ļoti skaistas ik. bas. Cik skaistas tās bija, varēja redzēt pēc tā, ka ti» Viņiem Lnesa katram pa sudraba grasim no tēva, no mātes — pa medus rikai.

Kādā no šādām prieka dienām viņš dzirdēja tēvu sakām: «Ja es varētu abus vecākos nodot labā skolā, no viņiem kas iznāktu, jo viņiem ir mana vē īgā galva, bet tādiem nabagiem kā mums vajaazēs tos ari par nabagiem izaudzināt.»

Pauls daudz domāja par to, jo viņš jau zinaja, ka Maksis ir dzimis felditr-trSals v.n Gotfrīds — galvenais intendants. Jo reiz silāja m!ā bija ier aidījusies Rupīnas attēlu loksne ar austriešu armijas uzņēriu.»-'. a, un šaja dienā brāļi vienojās abus augstos ģenerāļu a .ratus s'dalīt savā starpā, bet viņam, jaunākajam, a-stāt ap&kšiU'ikv vietu. Pēc tam gan nāca laiks, kad viens juta sevī aicināju nu kļūt par traperi, otrs — par indiāņu virsaiti, bet Paula domas palika kavējoties pie zeltā izšūtajiem formas tērpiem, k riem nevarēja līdzināties koka šķēpi un no lupatām pītās Jales, ko brāļi valkāja rotaļās, dēvēdami tās par «mokasīniem». Kāpēc tie vēlāk atkal gribēja kļūt viens par dabas pētnieka, otrs par superintendantu, tas palika viņam nesaprotams — Jaunrupīnas attēli taču bija tas labākais,

Ap to pr"’„i ,<;ku dvīnīši sāka mācīties staigāt. To uzsāka Katiņa, vecākā viņa bija trisceturtdaļstundas agrāk ieradusies pasaulē, un Grietiņa trīs dienas vēlāk darīja to pašu.

Tas bija ievērojams notikums Paula dzīvē. Pēkšņi viņš jutās iekļauts pienākumu lokā, kas viņu vairs tik drīz neatstāja.

Neviens nebija viņam uzdevis uzmanīt mazo māsu pirmos soļus; bet tāpat kā vienmēr bija pats par sevi saprotams, ka viņš jau vakarā uzspodrina savas un arī brāļu kurpes, ka viņš savus svārciņus, četrstūrī salocītus, noliek gultas galvgalī un abas

f

zeķes tiem pāri, ka viņš nekad nenotriepj galdautu un saņem no tēva dunku sanos, kad nelaime gadās kadam no brāļiem, tāpat bija pats par sevi saprotams ari tas, ka viņš turpmāk sāka interesēties par mazajam māsām un ar pieauguša cik eka rūpīgumu uzraudzīja viņu pārgalvīgos trikus, kad tas stāvēja un gāja.

Šai jaunaja amata viņš sev likās tik svarīgs, ka pat atslaba ilgas pēc skolas, un, ja viņš vēl būtu varējis svilpot, tad viņa iegribu mērs būtu piepildīts.

Jā, svilpot, kā svilpo puisis Jons, vai arī tikai tā, kā vecākie brā(i, tas nu bija viņa sapņu un nemitīgu studiju mērķis. Bet viņš varēja savilkt muti ka gribēdams un slapinat lupas, cik tīk, lai tās k[utu lokanas, nenāca arā ne skaņa. Jā, kad viņš ievilka gaisu, tad tā lieta gaja — reiz viņam pat bija izdevies izdabūt «Skroders sēž uz akas» pirmās četras skaņas, bet katrs topošais svilpotājs zina, ka gaiss jaizgrūž no mutes, un tieši to viņš nevarēja iemācīties.

Arī šai ziņā viņš sevi mierināja ar domu: «Kad reiz būšu liels.»

Ši gada Ziemassvētki atnesa prieka vēsti No «labās pilsētas krustmātes», kādas viņa matēs māsas, pienāca sūtījums ar dažnedažādām jaukām un derīgām lietām, tur bija grāmatas un kreklu drēbe brāļiem, kleitiņas māsām un viņam samta svārki, īsti samta svārki ar huzāru auklām un lielam spožām pogām,— Tas tik bija prieksl— Bet visjaukaka balva bija vēstulē, ko mate ar aizkustinājuma un prieka asarām lasīja priekšā. Labā krustmāte rakstīja, ka viņa 110 Elzbetes pēdējas vēstules nopratusi, ka viņas vīra lielākās ilgas esot dot abiem vecākajiem zēniem labāku skolas izglītību, un tādēļ nolēmusi uzņemt tos savā mājā un gādāt, lai tie var par viņas līdzekļiem pabeigt ģimnāziju. Brāļi gavilēja, māte raudaja, tēvs skraidīja apkārt pa istabu, ar roku jauca sev matus un murmināja satrauktus vārdus.

Viņš pa to laiku sēdēja pavisam klusu pie māsiņu gultiņas un iekšēji priecājās.

Tad pie viņa pienāca māte, paslēpa seju viņa matos un teica: «Vai arī tev kādreiz būs tik labi, manu puisēn?»

«Ak, ko tas!» tēvs sacīja, «tas jau neko nesaprot.»

«Viņš vēl tik jauns!» atteica māte, glāstīdama viņa vaigus, un tad uzvilka viņam skaistos samta svārkus; tā ka bija svētku diena, viņš drīkstēja tos paturēt mugurā lidz vakaram Un ari brāļi nāca un apmīļoja viņu, pa daļai tādēļ, ka tiem sirds bija tik pilna prieka, pa daļai skaisto samta svārku deļ. Vēl nekad tie nebija izturējušies pret viņu tik labi,

Jā, tie tik bija Ziemassvētki!

Un, kad tuvojās pavasaris, sākās liela šūšana un adīšana aizbraucējiem. Pauls drīkstēja palīdzēt piegriešanā — turēt olekti un pasniegt dzirkles, bet dvīnīši gulēja zemē un vandījas pa balto audeklu.

Brāļus uzposa kā divus prinčus. Nekas nebija aizmirsts. Viņi dabūja pat kaklasaites, tas māte bija uztaisījusi no veca tafta apmetņa.

Brāļi bija šaja laikā ārkārtīgi lepni. Viņi jau tēloja kungus, katrs sava veida. Maksis tina sev cigaretes, sabērdams tabaku no tēva karbas mazas papīra tūtītēs, kuras tad aizdedzmaja platajā galā, un Gotfrīds uzlika acenes, ko bija skolā ieguvis par sešām bikšu pogām.

«Vai es tev tāds patīku?» viņš jautāja, lepni soļodams garām Paulam no vienas puses uz otru, un, tā ka tas teica «jā», tad saņēma skūpstu; ja viņš butu sacījis «nē», tad saņemtu dunku.

Tūlīt pēc Lieldienām abi brāļi aizbrauca. Māja bija daudz asaru. Bet, kad rati bija izripojuši pa vārtiem, māte piekļava savu asarām pārplūdušo seju Paula vaigam un čukstēja: «Tu biji ilgi pamests novārta, mans nabaga bērns; tagad mēs atkal esam divatā kā pirms tam.»

«Mamiņ, ai bucī!» kliedza mazā Katiņa, izstiepdama rociņas, un viņas māsiņa darīja to pašu

«Jā, jūs jau arī vēl esat še!» iesaucās mate, un viņas bālajā sejā atvizēja gaišs saules spožums.

Un tad viņa paņēma katru uz vienas rokas, piegāja ar tām pie loga un ilgi vērās pāri uz «balto māju»

Pauls pabāza galvu no viņas tērpa krokām un darīja to pašu.

Māte nolaida skatienu lejup uz viņu un, kad tas sastapa viņa vecgudrās bērna acis, mazliet nosarka un pasmaidīja. Bet neviens neteica ne vārda.

Kad tēvs atgriezās no pilsētas, viņš pieprasīja, lai Pauls saktu iet skolā.—

Māte ļoti noskuma un lūdza to atstāt vēl kādu pusgadu mājās; lai viņai nebūtu tik daudz jāraizējas par abiem vecākajiem, viņa gribot pati ar to nodarboties un sagatavot tālāk, nekā spētu skolotājs. Bet tēvs negribēja par to neka zināt un sauca viņu par asaru Lizi.

Paulu parņēma bailes.— flgas pēc skolas, kas to vienmēr agrāk piepildīja, bija pavisam izgaisušas; protams, tagad še nebija ari brāļu, ar kuriem viņam vajadzētu sacensties.

Nākamajā diena tēvs paņēma viņu pie rokas un aizveda pāri uz ciemu, kura pirmās majas bija ap divi tūkstoši soļu atstatu no Meihēferu zemes.

Tomēr krietns ceļa gabals tik mazam zēnam.

Bet Pauls turējās braši, Viņam tikai bija bail no tēva sitieniem, bet citādi viņš būtu soļojis līdz pasaules galam,

Skola bija zema, salmiem klāta ēka, nedaudz citādāka nekā zemnieku māja, bet tai līdzās stāvēja dažadas augstas kārtis ar kāpnēm un sastatnēm.

«Pie tām pakar slinkos bērnus,» tēvs paskaidroja.

Paula bailes vēl pieauga; bet, kad skolotājs, laipns vecs vīrs ar baltiem bārdas rugājiem un taukainu vesti, paņēma viņu klēpī un parādīja skaistu raibu bilžu grāmatu, viņš atkal nomierinājās, tikai daudzās svešas sejas, kas no soliem blenza viņā, šķita nevēstām nekā laba.

Viņam ierādīja pēdējo vietu, un viņam vajadzēja divas stundas vilkt svītras uz šīfera tāfeles.

Starpbrīdī lielie zēni nāca viņam klāt un prasīja viņa brokast-maizi, un, kad viņi redzēja, ka tā aplikta ar dūmu desu, viņi atņēma viņam to. Viņš ļāva tam mierīgi notikt, jo viņam likās, ka tā jābūt. Mājās ejot tie viņu iepēra, un viens viņam aizbāza aiz apkakles nātres. Viņam likās, ka arī tam tā jabūt, jo viņš jau bija vismazākais; bet, kad ciema mājas palika jau aiz muguras un viņš vientuļš soļoja pa saules apspīdēto silāju, viņš sāka raudāt. Viņš nometās zem paegļu krūma un stingi lūkojas a gšup zilajās debesīs, kur no vienas puses uz otru šaudījās bezdelīgas.

«Ak, kaut arī tu varētu tā lidot!» viņš domāja,— te viņam iešāvās prātā «baltā māja».

Viņš uzslējās un meklēja lo ar acīm. Kā apburtā pils, par kuru māte zināja stāstīt savās pasakās, tā staroja šurp uz viņu, Lcgi zaigoja kā dimanti, un zaļie krūmi iekļāva to kā simtgadējs ērkšķu žogs.

Viņa sāpes jaucās ar lepnuma un pašapziņas izjūtu, «Nu tu esi liels,» viņš sev teica, «jo ej skolā. Un, ja tu tagad gribētu uzsākt ceļojumu, nevienam tur nebūtu ko iebilst.» Un tad viņu atkal pārņēma bailes. Niknais vērsis un trakie suņi — nevar jau zināt. Viņš nolēma apdomāt šo lietu lidz nākamajai svētdienai.

Bet «baltā māja» nedeva viņam arī turpmāk miera. Ikreiz, iedams pāri silajam, viņš sev jautāja, kas īsti ceļā uz «balto māju» varētu būt ļaunāks nekā ce|ā uz skolu. Protams, braucamais ceļš — tas aizvijās pa tumšu egļu mežu, un tādos mežos mājo visvisādi rūķi un raganas, tur gadās arī vilki, kā to pierāda stāsts par Sarkangalvīti, bet, ja viņš dodas šķērsām pāri pļavai, tad paša māja viņam paliek allaž acu priekšā un viņš var būt drošs par ceļu atpakaļ,

Šis gājiens viņam šķita kā goda pienākums, kas jāizpilda tagad, jo viņš ir «liels», un, kad viņa no jauna modās bailes, viņš norāja sevi par gļēvuli. Šis vārds bija skolā pazīstams kā vislielākais lamu vārds.

Kad pienāca svētdiena, viņš bija izlēmis uzsākt ceļojumu. Viņš aizlīda gar sēļu un skrēja, cik ātri vien varēja, pa tēva pļavām «balfas majas» virziena.

Tad nāca kāds žogs, kuram pāri nebija grūti pārrāpties, un tad gabals sveša silaja, kur viņš nekad vēl nebija bijis. Bet ari še nebija nekā bīstama Virši zaigoja saules mirdzā, vītušās kaķpēdiņas brikšķēja zem kājām, silis vējš plūda viņam pretim. Viņš mēģināja svilpot, bet viņam vēl aizvien bija jāievelk gaiss, lai radītu skaņu. Viņš kaunējās par to, un viņu pārņēma mazdūšība.

Tad nāca purvs, kas atkal piederēja viņa tēvam Tas bieži runaja par šo zemi. Viņam bija radusies doma griezt tur kūdru, bet viņš gribēja uzsākt šo lietu tikai lielā mērogā, un viņam trūka vajadzīgās naudas.

Pauls iegrima purvā līdz pat potītēm, un (ikai tagad viņam iešāvās prātā, ka viņš var notraipīt jaunos zābakus. Viņš nobijās, jo atcerējās mātes vārdus: «Saudzē tos ļoti, manu zēn, es tos ietaupīju no savas piena naudas.» Ari skaistie samta svārki bija viņam mugurā, jo bija svētdiena Viņš apskatīja spīdīgās zīda auklas un mirkli šaubījas, vai labāk negriezties atpakaļ, nevis samta svārku dēļ, nē, lai tikai neapbēdinātu māti.

«Bet varbūt tomēr tieku sveikā cauri,» viņš rmerinaja sevi un sāka skriet tālāk. Zeme līgojās viņam zem kājām, un pie katra soļa nošalca šļakstoša skaņa, kā kad izvelk menti no sviesta kubla.

Tad viņš pienāca pie melnā purva ūdens, kur malā ziedēja baltas spilvas un virs kura, spīguļodams kā vara vitriols, peldēja dzelzs šķīdinājums. Viņš piesardzīgi gāja tam apkart, tomēr nokļuva pitnīgi purvā, bet beidzot atkal iznāca sausumā. Zābaki gan bija cietuši, bet varbūt tos varēs paklusām pie sūkņa nomazgāt.

Viņš soļoja tālāk. Kāre svilpot bija pārgājusi, un, jo augstak no krūmiem pacēlās «baltā māja», jo vairāk viņam noplaka dūša. Viņš jau varēja atšķirt kaut ko līdzīgu valnim, kas iekļava kokus, un pa spraugu lapojumā redzēja garu, zemu ēku, ko no tālienes nebija ievērojis. Aiz tās vēl vienu, un melnā dobumā augstu liesmu, kas šaudījās no vienas puses uz otru. Tai vajadzēja būt kalvei — bet vai ta darbotos arī svētdienā?

Viņu pārņēma neizprotama vēlēšanās raudāt, un, kamēr viņš kā akls skrēja uz priekšu, viņam no acīm piūda asaras.

Piepeši viņš ieraudzīja priekšā platu grāvi, iīdz malām pilnu ar ūdeni. Viņš zināja, ka netiks pāri, bet spīts viņu spieda ieskrieties lēcienam, un nākamajā mirklī viņu ieskāva biezais netīrais ūdens.

Viņš nokļuva malā izmircis līdz adai, notriepts ar dubļu un aļģu kārtu.

Viņš mēģināja izžāvēt drēbes, nosēdās zālē un raudzījās pāri uz «balto māju». Viņš bija galīgi zaudējis drosmi, un kad sāka stipri salt, bēdīgs gāja lēnām uz. mājām.

IV

Vasara, kas tagad nāca, atnesa Meihēferu namam lielas raizes un postu.— Agrākais īpašnieks bija uzteicis savu hipotēku, un nebija nekādas izredzes, ka kāds aizdos vajadzīgo summu,

Meihēfers brauca ik nedēļas trīs četras reizes uz pilsētu un vēlu vakarā atgriezās mājās piedzēries. Reizēm viņš palika projām arī nakti,

Elzbetes kundze sēdēja savā gultā un stingi vērās tumsā. Pauls bieži modās, kad dzirdēja viņas klusās elsas. Tad viņš kādu brītiņu gulcja kluss kā pelīte, jo negribēja parādīt, ka tr nomodā, bet beidzot arī viņš sāka raudāt.

Tad savukārt apklusa māte, un, kad viņš nepavisam negribēja rimties, viņa piecēlās, skūpstīja to, glāstīja tam vaigu vai arī teica: «Nāc pie manis, puisīt.»

Tad viņš uzlēca, ieslīdēja gultā un, apķēries tai ap kaklu, atkal aizmiga.

Tēvs viņu bieži pēra. Viņš reti zināja, kādēļ, bet saņēma sitienus kā kaut ko, kas pats par sevi saprotams.

Kādā dienā viņš dzirdēja, kā tēvs rāja māti.

«Neraudi, tu, asaru vācele;» viņš sacīja, «tu esi te, lai manu nelaimi vēl tikai pavairotu»

«Bet Maksi,» viņa klusu atbildēja, «vai tu gribi savējiem aizliegt nest nelaimi kopā ar tevi? Vai mums nevajag vēl jo ciešāk turēties kopā, kad klājas ļauni?»

Tad viņš kļuva maigāks, nosauca to par savu krietno sievu un apkrāva pats sevi lāstiem.

Elzbetes kundze mēģināja viņu mierināt, lūdza viņai uzticēties un būt drošsirdīgam.

«Jā, drošsirdīgam — būt drošsirdīgam!» viņš kliedza, no jauna iedegdamies dusmās, «jums, sievām, labi runāt, jūs sēžat mājās un pazemīgi izplešat priekšautu, lai krīt klēpī laime vai nelaime, ka debesīm tīkas, bet mums, vīriem, jādodas naidīgajā dzīvē, jācīnās, jācenšas un jānokaujas ar visādiem niekiem,— Ejiet rala ar savām pamācībām! Drošsirdīgam, jā, ja — būt drošsirdīgam!»

Pēc tam viņš izgāja dārdošiem soliem no istabas un lika iejūgt ratus, lai dotos savā parastajā ceļojumā.

Atgriezies un izgulējis reibumu, viņš teica: «Tā — nu arī pēdējā cerība pagalam. Tas nol... žīds, kas gribēja man aizdot naudu par divdesmit pieciem procentiem, saka, ka negribot vairs ielaisties ar mani nekādos darījumos.— Nu, lai tad viņš vācas... es spļauju viņam virsū... Un uz Miķeļiem tiešām varēsim iet ubagot, jo šoreiz mums nepaliks pāri ne tik daudz kā melns aiz naga, Bet to es tev saku — šo triecienu es nepārcietīšu — goda vīram jābūt lepnam, un nebrīnieties, ja kādā jaukā rītā redzat mani karājoties augšā pie spāres »

Māte drausmīgi iekliedzās un sakļāva rokas viņam ap kaklu,

«Nu, nu, nu,» viņš to mierināja, «tik ļauni tas nebija domāts. Jūs, sievas, tomēr esat pārāk nožēlojami radījumi , Viens vārds gāž jūs gar zemi!»

Māte bikli atkāpās no viņa, bet, kad viņš bija izgājis, tā atsēdās pie loga un bailīgi raudzījās viņam pakaļ, it kā viņš jau tagad varētu sev ko ļaunu nodarīt.

Laiku pa laikam viņas augums noraustījās trīiās, it kā viņa saltu.

Nākamajā naktī Pauls pamodies pamanīja, ka viņa pieceļas no gultas, uzmet apakšsvārkus un pieiet pie loga, no kura redzama «baltā māja». Bija gaiša mēnesnīca — varbūt viņa tiešām lūkojās turp, Viņa sēdēja tur pāris stundas — neatlaidīgi stingi vērās laukā. Pauls nekustējās, un, k^d, rīta gaismai austot, viņa atgriezās no loga un piegāja pie savu bērnu gultām, viņš cieši aizdarīja acis, lai izliktos aizmidzis. Papriekšu viņa noskūpstīja dvīnīšus, kas apskāvušies gulēja blakus, tad tuvojās viņam, un, kad tā noliecās pār viņu, viņš izdzirda to čukstam: «Dievs, dod man spēku! Tam jānotiek » Tad viņš nojauta, ka gatavojās kaut kas ārkārtīgs.

Kad viņš nākošajā pēcpusdienā pārnāca no skolas, tad ieraudzīja māti cepurē un apmetnī, svētdienas tērpā, sēžam lapenē. Viņas vaigi bija vēl bālāki kā citkārt, rokas, kas dusēja klēpi, trīcēja,

«

Likās, ka viņa to gaidījusi, jo atviegloti uzelpoja, kad ieraudzīja to tuvojamies,

«Vai tu gribi kur iet, māmiņ?» viņš izbrīnījies jautāja.

«Jā, manu zēn,» viņa atteica, «un tev jānāk man līdzi.»

«Uz ciematu, māmiņ?»

«Nē, manu zēn--» viņas balss drebēja, «uz ciematu

nē — tev jāuzvelk svētdienas apģērbs — samta svārki gan ir sabojāli — bet pelēkajiem svārkiem esmu iztīrījusi traipus — ar tiem vēl var iet — un tev jānospodi ina zābaki — bet aši.»

«Kurp tad mēs iesim, māmiņ?»

Tad viņa apkampa to un klusi sacīja: «Uz balto māju!»

Viņš sajuta, ka nodreb kvēlā baismā; viņu gandrīz nosmacēja gaviles, kas gribēja izplūst no sirds, viņ.5 iclēca mātei klēpī un trauksmaini skūpstīja to.

«Bet tev nevajag nevienam to stāstīt,» viņa čukstēja, «nevienam — saproti?»

Viņš svarīgi pamāja. Viņš taču ir tik gudrs vīrs. Viņš zina, kas tā par lietu,

«Un nu pārģērbies — aši!»

Pauls lidoja pa kāpnēm augšup uz drēbju istabu — un pēkšņi!— nav noskaidrojams, uz kuras kapes tas notika,— no viņa mutes izplūda gari stiepta griezīga skar a; nebija vairs šaubu — viņš varēja svilpot, viņš mēģināja to otro, tiešo reizi — gāja lieliski!

Atgriezdamies pilnā ietērpā pie mātes, viņš gavilēdams sauca; «Māmiņ, es varu svilpot:» un brīnījās, ka tā piegriež tik mazu vērību viņa mākslai. Tā tikai mazliet sakārtoja viņa apkakli un teica: «Jūs, laimīgie bērni!»

Tad viņa paņēma to pie rokas, un ceļojums iesākās. Kad viņi sasniedza egļu mežu, kur mājoja vilki un rūķi, viņš tikko bija iestudējis dziesmu «uz mani putniņš skrien», un, kad viņi atkal iznāca klajumā, viņš bija drošs, ka vācu himna vairs neprasa ne mazāko pūliņu.

Māte vērās viņā skumju smaidu, katra griezīga skaņa lika tai satrūkties, bet tā neteica ne vārda,

«Baltā māja» nu bija viņiem pavisam tuvu. Viņš vairs nedomāja par jauno mākslu. Viņu pilnīgi pakļāva savā varā tas, ko viņš redzēja.

Vispirms augsts sarkans ķieģeļu mūris ar vārtiem, uz kuru stabiem rēgojās divas akmens bumbas, tad plašs zālājs pagalmā, kur bija veselas virknes ratu un ko milzīgā četrstūrī iekļāva garas pelēkas saimniecības ēkas. Vidū kaut kas līdzīgs purvam, ap ko pacēlās zems vilkābeļu žogs un kurā plunčājās un

pēkšķēja plies.

«Un kur ir «baitā māja», māmiņ?» jautāja Pauls, kam tas viss nemaz nepatika.

«Aiz dārza,» māte atbildēja. Viņas balsij bija savāda piesmakuši skaņa, un viņas roka tik stipri spieda Paula roku, ka tas gandrīz iekliedzās.

Tagad viņi iegriezās gar dārza žoga stūri, un Paula skatiem pavērās vienkārša divstāvu māja, ko apēnoja liepas un kurai bija maz vai nekā ievērojama. Tā arī neizskatījās tik balta kā no tālienes.

«Vai tā ir tā?» Pauls vilcinādamies jautāja.

«Jā, ta ir tā!» māte atbildēja,

«Un kur stikla bumbas'’ Un saules pulkstenis^7» viņš jautāja. Viņam piepeši gribējās raudāt. Viņš bija iedomājies visu tūkstoškārt skaistāku:, ja viņu piekrāpuši ari ar stikla bumbām un saules pulksteni,— nebūtu vairs nekāds brīnums.

Šajā mirklī viņiem, dobji riedami, metās virsū divi melni ņūfaundlendieši. Viņš paslēpās aiz mātes tērpa un sāka kliegt,

«Dmof Nero!» sauca smalka bērna balss no mājas durvīm, un abi briesmoņi, priecīgi kaukdami, tūdaļ aizjoņoja tajā virzienā, kur atskanēja balstiņa.

Mājas priekšā parādījās maza meitene, vēl mazāka par Paulu, sārti puķotos svārciņos, kts bija apsieti ar rūtainu lenti, Vi.ai bija garas zei’taindzeltenas sprogas, ko no pieres vairīja pu 'oka ķemme, un smalks ša urs rieguntiņš, ko viņa cēla mazliet par augstu.

«Jūs vēlaties runāt ar māmiņu?» viņa jautāja liegā, maigā balsī un smaidīja.

«Vai tevi sauc EJzbete, mans bērns?» māte atjautāja.

«Jā, niami sauc Elzbete.»

Māte sakustējās, it kā gribētu svešo bērnu apskaut, bet savaldījās un teica: «Vai nevari aizvest mūs pie savas mātes?»

«Māmiņa ir dārzā — viņa patlaban dzer kafiju,» mazā svarīgi sacīja, «es gribētu vest jūs apkārt, jo, ja atveram saules pusē istabas durvis, tūlīt saskrien tik daudz mušu,»

Māte smaidīja. Pauls brīnījās, ka viņam tas mājās vēl nekad nebija ienācis prātā.

«Viņa daudz gudrāka par tevi,» viņš domāja.

Tagad viņi iegāja dārzā. Tas bija daudz skaistāks un lielāks nekā Musaines dārzs, bet saules pulksteni nekur nevarēja

manil, Paulam par to bi ja nenoteikta izpratne, kā par hdu zelta torni, uz kura apaļa mirdzoša saules ripa veido ciparnīcu «Kur tad ir saules pulkstenis, rnāmiņ?» viņš jautāja «To es tev vēlāk parādīšu,» mazā meitene dedzīgi iesaucās. No lapenes iznāca gara, slaida dāma bālu vārgu seju, kuru apstaroja neizsakāmi maigs smaids.

Māte iekliedzās un, skaļi šņukstēdama, metās viņai pie krūts. «Paldies Dievam, ka nu reiz esat. pie manis,» sacīja svešā dāma un skūpstīja mātei pieri un vaigus, «Ticiet man, tagad viss būs labt, jūs man pateiksiet, kas jūs nospiež, un būtu savādi, ;a man nerastos padoms.»

Māte izslaucīja acis un smaidīja.

«Ak, tas jau tikai aiz prieka,» viņa sacīja, «man jau kļūst tik brīvi., tik viegli, kad esmu jūsu tuvumā,— man bija tādas ilgas pēc jums.»

«Un jūs tiešām nevarējāt atnākt?»

Māte skumji pakratīja galvu

«Nabaga kundze!» dāma teica, un abas ilgu skatu lūkojās viena otrai acis.

«Un tas laikam mans krustdēls?» iesaucās dāma, rādīdama uz Paulu, kurš bija ieķēries mātes tērpā un zīda īkšķi.

«Pē velc laukā pirkstu no mutes,» sacīja māte. un skaistā, laipnā dāma iecēla viņu sev klēpī, iedeva viņam pilnu tējkaroti medus —«lekārdmājumam,» viņa teica — un vaicāja viņam par mazajām māsiņām, par skolu un daždažādām citām lietām, uz ko nemaz nebija grūti atbildēt, tā ka viņš beidzot jutās tai klēpī gandrīz omulīgi

«Un ko tu jau visu proti, tu, mazo vīriņ?» viņa beidzot jautāja.

«Es protu svilpot!» viņš lepru atteica.

Laipnā Kundze skaļi smējās un sacīja:

«Nu, tad uzsvilpo mums kaut ko!»

Viņš savilka lūpas un mēģinaja svilpot, bet negāja — viņš bija to atkal aizmirsis,

Tad viņas visas smējās, laipnā kundze, mazā meitene un pat māte; bet viņam aiz kauna saskrēja acīs asaras, viņš spārdījās kāļām un rokām, tā ka dāma jāva viņam noslīdēt no klēpja, un māte norādama teica «Tu esi nerātns, Paul!»

Bet viņš aizgāja aiz lapenes un raudāja, līdz viņam pienāca klāt mazā meitene un sacīja.: «Ej nu, ta tev nevajag darīt,— Mīļais Dieviņš nemīl nerātnus bērnus » Tad viņam atkal palika kauns, un viņš ar rokām izberzēja acis sausas.

«Un tagad es tev parādīšu ari saules pulkstenī,» meitene turpināja.

«Ak jā, un stikla bumbas,» viņš teica.

«Tās jau sen sadauzītas,» viņa atbildēja, «vienā man pagājušā pavasari ielidoja akmens, un otru negāza vētra.» Un tad viņa tam parādīja, kur tas stāvējušas.

«Un tas ir saules pulkstenis,» viņa turpināja.

«Kur?» viņš jautāja un pārsteigts atskatījās. Viņi stāvēja pie pelēka neievērojama staba, uz kura bija uzlikts kaut kas līdzīgs koka plāksnei. Meitene smējās un sacīja, ka tas jau esot pulkstenis.

«Ak, kas par blēņām,» v;ņš nepatikā atteica, «tu gribi mani izmuļķot»

«Kāpēc lai tevi muļķoju?» viņa jautāja. «Tu tak man neesi darījis ncka ļauna.» Un fad viņa vēlreiz apgalvoja, tas esot saules pulkstenis un nekas cits, un viņa tam parādīja ari šautru, nožēlojamu sarūsējušu skārda gabalu-, kas pacēlās dēļa vidū un meta ēnu tieSi uz skaitli seši, kas bija tur uzkrāsots lidz ar citiem skaitļiem.

«Ak, tas ir tik muļķīgi,» viņš sacīja un novērsās.

Saules pulkstenis «baltās mājas» dārzā bija pirmā lielā vilšanās viņa mūža.---

Atgriezdamies ar savu jauno draudzeni lapenē, viņš ieraudzīja tur vēl lielu plecīgu kungu ar divām varenām bardas plūksnām; tas bija ģērbies zaļos mednieka svārkos, un tam no acīm it ka sprēgāja dzirkstis.

«Kas tas tāds?» jautāja Pauls, ba.ūīgt slēpdamies aiz savas draudzenes.

Viņa smējās un teica: «Tas ir mans papiņš; no tā tev nav ko baidīties.»

Un viņa, skaļi uzgavilēdama, ielēca svešajam vīram klēpī.

Tad viņš nodomāja pie sevis, vai gan kādreiz uzdrošinātos lēkt savam tčvani klept, un secināja no ta, ka ne visi tēvi ir vienādi. Bet v>rs mednieka svārkos glāstīja savu meitiņu, skūpstīja tai abus vaigus un šūpoja to uz ceļgaliem.

«Redzi — Elzbetei gadījies rotaļu biedrs,» sacīja svešā laipnā dāma un norādīja uz Paulu, kurš, krūmos paslēpies, bikli raudzījās lapenē.

«Viemēr braši uz priekšu, manu zēn!» vīrs priecīgi uzsauca un meta ar pirkstiem knipjus.

«Nāc — še uz otra ceļa ir vēl vieta tev,» meitene iesaucās, un, kad viņš ar jautājošu skatu bailīgi līda tuvāk mātei, svešais vtir saktra viņu, uzsēdīnaja flz otra ceļgala, un nu gaja va|a brašas sacīkstes,

Virtam bija izgaisušas visas bailes, un, kad galdā uzlika svaigus plāceņus, viņš dūSīgi ķērās pie tiem klāt.

Māte glaudīja viņam matus un brīdināja, lai nesabojā vēderu. Viņa runāja ļoti klusu un visu laiku skatījās sava priekšā zemē Un tad abi bērni drīkstēja iet krūmos un plūkt ērkšķogas, «Vai tevi tiešām sauc Eizbete?» viņš jautāja savai draudzene’, un, kad tā to apstiprināja, izteica savu izbrīnu, ka tai tāds pats vārds kā viņa mātei.

«Esmu tak kristīta viņas vārdā,» meitene teica, «viņa jau ir mana krustmāte.»

«Kāpēc tad viņa tevi neskūpstīja?» viņš jautāja,

«Nezinu,» Eizbete skumji atbildēja, «varbūt viņa mani negrib»

Bet, ka viņai pietrūcis drosmes, tas nevienam no viņiem

neienāca prātā.---

Sāka krēslot, kad bērnus sauca atpakaļ,

«Mums jādodas mājās,» māte teica.

Viņš bija ļoti apbēdināts, jo taisni tagad viņam sāka te patikt Māte sakārtoja viņam apkakli un teica «Tā, tagad skūpsti roku un pateicies.»

Viņš darīja, kā pavēlēts, laipnā kundze noskūpstīja viņam pieri, uri vīrs mednieka svārkos pacēla viņu augstu gaisā, ta ka viņam likās, viņš varētu lidot

Un nu māte saņēma Elzbeti rckās, noskūpstīja tai vairākkārt muti un vaigus un sacīja: «Lai debesis tev reiz atmaksā, mans bērns, ko tavi vecāki laba darījuši tavai krustmātei.»

Viņas dvēselei šķita novelta smaga nasta; viņa elpoja brīvāk, un viņai mirdzēja acis.

Eizbete un viņas vecāki pavadīja tos līdz pat muižas vārtiem. Kad matē tur velreiz atvadījas un čukstēja kaut ko par atmaksu un debesu svētību, Elzbetes tēvs pārtrauca viņas vārdus uri teica, ka par to nemaz neesot ko runāt un pateikties,

Un laipnā kundze sirsnīgi noskūpstīja viņu un lūdza labi drīz atnākt atkal vai vismaz atsūtīt bērnus.

Māte sāpīgi smaidīja un klusēja.

Eizbete drīkstēja nākt vēl dažus soļus tāiāk, tad viņa palocīdamās atvadījās.

Paulam kļuva grūti ap sirdi, viņš juta, ka viņam kaut kas vēl sakāms, tāpēc skrēja tai pakaļ r.n iečukstēja ausī: «Un es tomēr protu svilpot,» — — —

Kad māte un dēls iegāja mežā, iestājās nakts. Visapkārt bija melna tumsa, bet viņam nemaz nebija bail, Ja tagad pa ceļu nāktu vilks, viņš tam gan parādītu, kas viņš par vīru.

Māte nerunāja ne vārda; roka, kas bija satvērusi viņa roku, kvēloja, un elpa lauzās no viņas krūtīm skaļi kā vaidi.

Un, kad viņi abi iznāca silājā, pie apvāršņa pacēlās bāls un liels mēness. Tāli ieskāva zilgans plīvurs. Smaržoja timiāns un paegļi Šur un tur iečivinājās kāds putniņš.

Māte atsēdās grāvja malā un raudzījās pāri uz bēdīgo mitni, kurai bija veltītas visas viņas rūpes. Ēku apveidi tumši rēgojās pret nakts debesīm. No virtuves vientuļi mirgoja gaismiņa.

Piepeši viņa izplēta rokas un sauca klusajā silājā: «Ak, es esmu laimīga!»

Pauls bailīgi piekļāvās viņas sāniem, jo nekad vēl nebija dzirdējis no viņas šādu saucienu, Viņš bija tik ļoti pieradis pie viņas asarām un bēdām, ka šis gaviles viņam likās gluži baigas.

Un, starp citu, viņam iešāvās prātā: ko teiks tēvs, kad dabūs zināt par šo gājienu? Vai viņš nebārs māti un nebūs uz viņu dusmīgs vēl vairāk nekā citkārt? Viņu pārņēma ciešs spīts, viņš sakoda zobus, tad mierinādams glāstīja mātei rokas, skūpstīja tās un čukstēja: «Viņš nedrīkst tev neko darīt!»

«Kas?» viņa nodrebēdama jautāja.

«Tēvs,» viņš atbildēja klusu un vilcinādamies,

Viņa dziļi nopūtās, bet neko neatbildēja, klusēdami un raižu pilni viņi gāja tālāk

Viņu ceļam bija pārgājusi pāri pelēkā sieva un sabojājusi prieka mirkli. Un tas bija vienīgais, ko liktenis vēl dāvāja Elzbetes kundzei...

Otrā dienā viņai bija smaga saruna ar vīru. Viņš rāja to, ka tā aizmirsusī godu un pienākumu. Ar savu ubagošanu viņa esot pievienojusi nabadzībai arī kaunu.

Bet naudu viņš paņēma.

V

Gadi pagāja. Pauls izveidojās par klusu zēnu ar nelielām prasībām, biklu skatu un grūtsirdīgu dabu.

Lielāko tiesu viņš bija viens pats un, pieskatīdams dvīnīšus, varēja stundām ilgi sēdēt, nodarbodamies ar kādu kokgriezumu, neizdvesdams ne skaņas. Viņš bija tas, ko viņa dzimtenē mēdz saukt par «niekkalbi», ar mazumu pieticīgs, augstākā mērā rūpīgs, sevi klusi noslēdzies.

Viņš nesagājās ne ar vienu sava vecuma zēnu, pat skolā ne. Nevis, ka viņš ar nodomu vairītos no tiem, gluži otrādi, viņš labprāt tiem palīdzēja, un dažs labs mēdza rītos pirms lūgsnas norakstīt no viņa rēķinu uzdevumus vai vācu domrakstu, bet viņu interei.es bija dažādas, un tāpēc viņš nevarēja ar tiem iedraudzēties

Ari pērienu viņš dabūja pārpārēm. Tur bija brāli Erdmaņi, divi pārgalvīgi kvēlacaini puiši, kurus kā stiprākos un drošsirdīgākos visi mīlēja un no kuriem baidījās, no tiem viņam nācās daudz ciest Tie bija nenogurdināmi, izdomājot jaunus nedarbus, kas viņam .sabojāja dzīvi, Tie meta viņa burtnīcas uz krāsns, bāza smiltis viņa somā un aizlaida viņa cepuri kā laivu pa upi ar iedurtu spieķi trasta vietā. Lielāko daļu pārestību viņš izturēja pacietīgi, tikai vienu vai divas reizes viņu pārņēma neprātīgas dusmas. Tad viņš koda un skrāpēja kā traks, tā, ka pat daudz stiprākie biedri drošības dēļ atkāpās. Pirmoreiz viens no zēniem bija viņa tēvu nosaucis par «pļēguru», un otroreiz viņu gribēja kopā ar kādu mazu meiteni ieslodzīt govju kūtī.

Vēlāk Pauls nokaunējās un nāca no laba prāta nolūgties. Tad tik viņu sāka īsti izzobot, un tikko iegūtais respekts bsja atkal vējā

Mācības viņam padevās ar lielām grūtībām. Uzdevumu, ko biedri iemācījās piecpadsmit minūtēs, viņš veica tikai stundā un divās, Toties viņa rokraksts bija kā drukāts un rēķinu uzdevumos nebija atrodama visniecīgākā kļūda.

Tomēr neviens darbs viņam nebija diezgan labs, un visai bieži viņu pārsteidza māte, kad viņš naktī slepeni cēlās, jo baidījās, ka no galvas izmācītais varētu būt no atmiņas izgaisis.

Ka viņš līdzīgi brāļiem varētu apmeklēt kādu augstāku skolu, par to nebija ko domāt Māte gan kādu laiku loloja nodomu, ka Pauls sekos vecākajiem brāļiem, tiklīdz tie būs veikuši savu abiturijas eksāmenu, jo viņas mātes sirds sāpēja, ka viņš viens paliks citiem pakaļ, bet beidzot viņa piekāpās, Un tā arī bija vislabāk.— Pauls pats nebija ko citu gaidījis. Viņš sevi uzskatīja katrā ziņā par zemāku radījumu nekā brāļi un bija jau sen atmetis cerības tiem kādreiz līdzināties. Kad tie ieradās brīvdienās samta cepurēm plīvojošajos matos, raibām lentēm šķērsām pār krūtīm —, jo tie piederēja pie kādas aizliegtas skolnieku savienības —, viņš uzlūkoja tos kā kādas augstākas pasaules radījumus. Viņš kāri klausījās, kad tie sāka savā starpā sarunāties par Sallustu un Ciceronu, un Eshita drāmām,— un Ue runāja labprāt par tām lietām, jau tāpēc vien, lai viņam imponētu. Bet visvairāk viņš apbrīnoja biezo grāmatu, uz kuras pirmās lappuses bija rakstīti vārdi «Logaritmu tabulas» un kur no pirmās līdz pēdējai lappusei neietilpa nekas vairāk kā vienīgi skaitļi. Skaitļi garās, ciešās rindās, kuras uzlūkojot vien viņam jau noreiba galva.— Cik mācītam vajaga būt tam, kam tas viss galvā?— viņš sacīja pats sev, glāstīdams grāmatas vāku, jo domāja, ka visi šie skaitļi jaiemācās no galvas.

Brāļi bija ārkārtīgi laipni un vēlīgi pret viņu; kad tie kaut ko vēlējās saimniecībā, kad tie pieprasīja seglotu zirgu vai sevišķi stipru glāzi groka, tie draudzīgi griezās pie viņa, un viņš jutās augstākā mērā pagodināts, ka drīkst viņiem palīdzēt.

Jo saimniecību viņš pārzināja, it kā pats būtu mājas īpašnieks; tā saistīja visus viņa centienus un rūpes.

Kas bija tas, kas viņam hka tīk agri nobriest? Vai vientuļā nevarīgā māte, kura tik agri dalījās ar viņu visās raizēs? Vai viņa centīgais pētītāja gars, kas raudzījās nākotnē?

Visai bieži, kad viņš sēdēja domās iegrimis, atspiedies elkoņiem pret galdu — arī vaibsti viņam bija ka pieaugušam —, mate glāstīja ar savu cieto sastrādāto roku viņam pieri un vaigus un sacīja: «Rādi laipnu seju, manu puisēn,— esi priecīgs, ka tev vēl nav rūpju!»

Ai, viņam bija to diezgan! Rūpes viņam bija kā paša miesa un asins!— Vai vista, kas šodien noklīdusi, rīt atradīsies, kā Sainim palīdzēs spreiju ziede, ko tēvs vakar atveda 110 pilsētas? Vai siens bija pietiekoši sauss, kad to apgrieza, un kā strazdi zem jumta čukura uzaudzinās savus bērnus, lai tiem nepiekļutu kaķis?

Viņam bija jādomā par visu. Rūpes bija viņam iedzimušas, tikai par sevi pašu viņš nerūpējās nekad.

Jo vecāks un prātīgāks viņš kļuva, jo dziļāk izprata, cik nepareizi tēvs ievadījis saimniecību, un ļoti bieži viņam no krūtīm izlauzās nopūta. «Ak, kaut jel es būtu liels!»

Bailes no tēva dusmu lēkmēm, gluži dabīgi, neļāva viņa pārdomām izpausties skaļi, un, kad viņš kādreiz uzdrošinājās tas izteikt mātei, tā lūkojās izbiedētām acīm apkārt pa istabu un bažīgi iesaucās: «Ciet klusu!»

Un tomēr tēvs ļoti labi manīja, kurp vēršas viņa dēla prāts. Viņš bija tam iedevis palamu «podulaiža» un, tiklīdz ieraudzīja, āzēja viņu ar to. Savā labajā omā — pats par sevi saprotams, ļaunajā — viņš to pēra ar olekti, pātagas kātu, pajūga siksnu — kas nu gadījās pa rokai. Bet visvairāk Paulam bija bail no pašas rokas, kuras sitieni sāpēja vairāk nekā no visiem pasaules

spieķiem, Tēvam bija īpašs paņēmiens pliķēt. Viņš meta roku sejā ar skrimšļiem uz āru, tā ka nagi un pirkstu locītavas atstāja vaigos asins sarecējumus. Šo pliķu veidu viņš dēvēja par «vaigu glāstiem» un, kad bija nodomājis Paulu pērt, sauca to vislaipnākā veidā: «Nāc šurp., mans dēls, gribu tevi paglāstīt.»

Sitienus saņēmis, Pauls, trīcēdams aiz kauna un sāpēm, skrēja laukā silājā, viebdamies cīnījās ar asarām, vicināja apkārt dūres un uzsvilpoja sev kaut ko.

Svilpodams viņš izpauda savas ilgas, savus bērnišķos sapņus un arī savas dusmas, savu sašutumu. Sajūtām, kurām viņa nelokāmais gars nerada izpausmes, kurām viņam trūka vārdu, pat domu, tām viņš lika svilpojumā droši un neatturami izplūst vientulībā. Tā viņa nospiestā, kūtrā dvēsele prata atgūt elpu. Viņš uzveda veselas simfonijas — sākumā skaļas un griezīgas, tad tās kļuva maigākas un maigākas un beidzot aizsmeldza skumjās un atteikšanās jūtās.

Neviens nenojauta, kādu mākslu viņš vientulībā piekopj un cik daudz mierinājuma un pacilātības tā viņam sniedz, pat māte ne. Kopš tās reizes, kad kādā ziemas vakarā, māti neievērodams, Pauls klusi svilpoja savā nodabā un ieraudzīja viņu izplūstam asarās, viņš nedarīja vairs to viņai klātesot. Viņam šķita, ka viņš sāpina māti; kāda vara viņam dota ar šīm skaņām, to viņš nenojauta.

Tikai reizēm, kad lūkojās pāri uz «balto māju», viņš jutās lepns, ka tomēr iemācījies svilpot, un, ja viņam kāda fantāzija likās jo sevišķi izdevusies, tad viņš nodomāja pie sevis: «Kas zina, vai jūs mani izsmietu, ja to dzirdētu!»

Bet viņš vairs nebija nevienu no tiem saticis.

VI

Kopš kāda laika Meihēfera kungā brieda lieli nodomi. Viņš bija atklājis, ka purva kūdra, kas plašā lokā iekļāva silāja māju, var sagādāt krietnu peļņu. Jau divas vai trīs reizes, kad viņam bija kā nazis pie rīkles, viņš bija izmantojis šo ārkārtējo palīglīdzekli, licis griezt kūdru un ikreiz aizsūtījis uz pilsētu piecus vienjūgus. Slepeni, gluži slepeni — jo viņš bija pārāk lepns, lai viņu uzskatītu par «vienkāršu kūdras zemnieku». Viņa ļaudis bija tad ikreiz pārveduši mājās divdesmit līdz divdesmit piecas markas skaidras peļņas un stāstījuši, ka šādā veidā varētu nopelnīt vēl daudz vairāk, jo tirgū stipri pieprasot melnu stingru kūdru,

Tomēr Meihēfers nebija ierosināms, lai šādā veidā izmantotu kūdras purvu. «Neesmu nekad nodevies sīkumiem,» viņš teica, «gribu labāk iet bojā kā liels virs,»— un turklāt viņš sita sev pa krūtīm kā varonis»

Bet kūdra nedeva viņam miera — Tas bija septembrī pēc kādas sevišķi izdevīgas ražas, kad Lcbs Lēvijs, visu parādiem apkrauto muižas īpašnieku izpalīdzīgais draugs, divas trīs reizes nedēļā ieradās mājās un daudz sprieda ar kungu, Elzbetes kundze drebēja bailēs, kad šis vīrs savā paltrakā parādījās pie vārtiem; viņa atsēdās pie loga un nenovērsdamās sekoja runātāju kustībām, Kad viņa redzēja, ka vīrs rāda domīgu seju, viņai skrēja pār muguru salti šermuļi, un tikai tad, kad tas atkal smaidīja arī viņa uzdrošinājās atviegloti uzelpot.

Viņa neparedzēja nekā taba, tomēr neuzdrīkstējās apjautāties savam laulātam draugam, kādas Lietas viņam kārtojamas ai šo rīkļurāvēju.

Bet drīz vien v>ņa guva skaidrību Kādā pēcpusdienā Pauls pamanīja, ka pa ceļu no pilsētas ripo dīvaini rati, kas pa gabalu izskatījās kā milzīgs melns veļas katls uz riteņiem No tā pacēlās augšup it kā skurstenis un kā pieklājīgi sveicinošs vīrs locījās pa labi un pa kreisi, kad rati līgojās uz nelīdzenā ceļa,

Kādu brīdi viņš blenza šajā brīnumā un tad aizskrēja pie mātes, steidzīgi vilkdams to aiz svārkiem uz durvju pusi. Viņa pielika roku pie acīm un pētīdama vērās uz ceļu,

«Tā ir lokomobile,» viņa sacīja,

Pauis palika tikpat gudrs kā iepriekš. «Kas tas ir — lokomobile?» viņš jautāja.

«Tā ir tvaika mašīna, ar kuru var visur aizbraukt un ko lieto lielie muižas īpašnieki, lai dzītu savas kuļmašīnas,— ar to var arī ecēt un art, jo tai ir vairak speķa nekā desmit zirgiem,» «Bet kāpēc tad to velk zirgi?» viņš jautāja.

«Tāpēc, ka tā pati nevar nekur aizkļūt,» skanēja atbilde.

Tā viņš arī nesaprata; «bet katrā ziņā,» viņš domāja, «tai vajag būt lielai laimei, ja cilvēkam pieder šāda ierīce ar svešādo nosaukumu,— un kad mēs reiz būsim bagāti —»

Šajā mirklī tēvs lielā uztraukumā izbrāzās no mājas; vienā kājā viņam bija rīta kurpe, otrā zābaks un kaklasaite aizslīdējusi uz mugurpusi,.

«Tie ir klat, tie ir klāt!» viņš sauca, sizdams plaukstas, un tad apskāva māti un dejoja ar to ceļa vidū.

Viņa uzlūkoja tēvu lielām izbiedētām acīm, it kā gribētu sacīt' «Kādu jaunu muļķību tu esi izdarījis?» Bet viņš negribēja to laist vaļā, un tikai tad, kad no dārza atskrēja dvīnītes savās sārtajās kleitiņās un tumšajām peļastītēm pie galvas, viņš ķērās pie tām, ņēma tās rokās, sēdināja uz pleciem un gribēja sviest pāri grāvim, tā ka māte tikai gauži lūgdamās varēja apvaldīt viņa trakulību.

«Ta, jūs, diedelnieki,» viņš sauca, «gavilējiet nu un dejojiet, tagad visatn trūkumam gals — nākamaja pavasari mēs mērosim naudu trīspūru maisiem.»

Māte uzlūkoja viņu no sāniem, bet neteica nekā.

Nezvērs naca aizvien tuvāk un tuvāk. Pauls stāvēja nekustēdamies un tikai skatījās uz to. Tad viņš pavērās augšup uz māti, kuras sejā bija iegūlušas smagas rūpes, un viņu pārņēma bailes, it kā majā ierastos velns, bet tad viņš atminējās, ka nu piepildās viņa senās ilgas, un nolēma paļāvīgi sagaidīt melno viesi.

Pa to laiku no kūts un virtuves bija atsteigušies arī puiši un meitas. Visi silāja mājas iedzīvotāji stāvēja rindā gar žogu un raudzījās brīnumā, kas nāca arvien tuvāk.

«Bet saki, ko tu domā ar to iesākt?» Elzbetcs kundze beidzot jautāja savam vīram.

Tas uzmeta viņai līdzjūtīgu skatu, tad īsi iesmējās un iesaucās: «Braukšu vizināties.»

Elzbetes kundze vairāk nejautāja. Pagriezies pret priekšstrādnieku, viņas vīrs tam izklāstīja savus nodomus; viņš tagad sākšot lielā mērogā griezt kūdru, arī griežamā un spiežamā mašīna jau esot ceļā, un rīt agri darbs varot sākties. Tad viņš tam uzdeva doties uz ciemu un salīgt vajadzīgos strādniekus. Sakumā pietikšot ar desmit vīriem, bet viņš cerot šo skaitu palielināt līdz divdesmit un trīsdesmit.

Elzbetes kundze klusēdama kratīja galvu un iegāja mājā — tieši tad, kad lokomobile ieradās pie vārtiem.— Paulam neapnika skatities un brīnīties. Aiz dzeltenajām skrūvēm un kloķiem it kā mājoja noslēpumu pilna pasaule, aprūsējusī krāsns un pelnu kaste zem tās likās kā ieeja tajā ugunīgaja krāsnī, kur zināmie trīs vīn reiz bija skandinājuši savas slavas dziesmas,— un vēl skurstenis, kas tik draudīgi pacēlās ar savu sodrēju vainagu un rīkli, kas šķita vedam lejup melnā bezdibenī--!

Pauls neievēroja nelielos atsperu rateļus, kas ripoja aiz briesmoņa un kur sēdēja Lebs Lēvijs ar savu gaišsarkano pinkaino bārdu un jautri mirkšķinošajām acīm, viņš neievēroja vedēju kliedzienus un abu mazo māsu gaviles, kas kā apsēstas dejoja ap riteņiem. Viņš stāvēja sastindzis izbrinā, it kā vēl aizvien nesaprastu, kas ap viņu norisinās.

Kad viņš vēlāk iegāja lielajā istabā, viņš atrada māti iespiedušos dīvāna stūrī — raudam.

Viņš aplika rokas viņai ap kaklu; bet viņa maigi atstūma to prom un sacīja: «Ej uzmani mazās, lai tās nepakrīt zem riteņiem.»

«Bet kādēļ tu raudi, māmiņ?»

«Tu jau redzēsi, manu puisēn,» viņa teica, glaudīdama tam matus, «tur ir klat Lebs Lēvijs — gan tu redzēsi.»

Tad viņš pavisam sapīka uz savu māti. Kāpēc viņai jāsēž tur kaktā un jāraud, kad visi priecājas? Bet nu arī viņa prieks bija vējā, un, kad viņš ieraudzīja Lebu Lēviju garajā melnajā paltrakā, kas viņam sniedzās līdz papēžiem, slaistoties pa pagalmu, viņš vismīļāk būtu uzrīdījis Karavu, lai ieķeras tam ikros.

Dvinītes bija gluži bez prāta aiz prieka. Viņas paņēma grožus un klaigādamas trakoja pa dārzu. Viena bija lokomobile un otra zirgs, bet katra gribēja būt lokomobile, jo tad ta dabūja galvā Ieva cepuri — skursteņa vietā.

Pirms gulētiešanas tās jau bija devušas jaunajam nezvēram arī vārdu.

Tās apgalvoja, ka mašīna līdzinoties resnajai kalponei ar garo kaklu, kas nesen bija atlaista netīrības dēļ, un nosauca mašīnu tas varda par «melno Zūzi».

Šo vārdu lokomobile paturēja Meihēferu mājā uz visiem laikiem.

Olra rītā atkal no jauna iesākās gaviles. Desmit salīgtie strādnieki stāvēja pagalmā un nezināja, ko iesākt. Meihēfers gribēja likt mašīnu iekurināt, bet Lebs Lēvijs, kas bija pārgulējis šķūnī, lai būtu tūlīt pie rokas, sacīja, ka vēloties vispirms saņemt samaksu, kā kontraktā salīgts, jo labībai vajagot jau pusdienas laikā būt nogādātai pilsētā.

«Kādai labībai?» māte nobālēdama jautāja.

Ja, tas nu vairs nebija noslēpjams. Meihēfers par veco nolietoto tvaika mašīnu bija atdevis Lēvijam gandrīz visu ražu, izkultos graudus, ka arī vēl nekulto labibu. Žīds līksmodams aizbrauca ar skaistajiem piebāztajiem maisiem. Un tā bija tikai iemaksa, ap Ziemassvētkiem viņš gribēja ierasties pēc pārējās ražas.

Uz mirklī pat vieglprātīgajam Meihēferam uzmācās mazdūšība, kad viņš ieraudzīja augstu piekrautos vezumus izgaistam ak meža, bet jau nākamajā brīdī viņš spītīgi iebāza rokas bikšu kabatās un pavēlēja tūlīt sagatavot mašīnu.

Līdz ar briesmoni mājā bija ieradies kāds vīrs zilā blūzē un ar dzērāja degunu, kas sauca sevi par «kurinātāj'.'» un atšķīrās ar to, ka nepārtraukti ēda sīpolus. Tas esot labi kuņģim, viņš tei::a š*s vīrs pa+s sev likās īsts dienas varonis, Kājas izpletis, viņš stāvēja l'dzās mašīnai, sauca to par savu audžubērnu un £ āsSja ar savu melno rupjo roku sarūsējušās dzelzs sienas Tas skansja tā, it kā divas dzelzsberzes brauktu pāri viena otrai, Ka-ram, kas tuvojās, viņš ar daudziem svešvārdiem paskaidroja, kā iekārtota «iukmobiie», kā viņi sauca savu audžubērnu, tiicai viņam vajadzēja dot dzert, citādi viņš lamājās, Bet, dabūjis kāroto degvīni j, viņš jutās aizkustināts un apgalvoja, ka ļaušot sev drīzāk nocirst rokas un kājas nekā jebkad šķiršoties no sava audžubērna. Viņš esot to iemīļojis kā s*.vu miesu un asinis un turot to tūkstoškārt vērtīgāku par visiem cilvēkiem pasaulē.

Meihēfers staigāja lepns ap viņu, jo arī šī pērle nu bija viņa īpašums, un viņš skaidroja atkal un atkal» ko nozīme vācieša uzticība.

Bet, kad viņš gribēja, lai sāk kurināt, ļoti uzticamais vīrs nebija nekur atrodams. Beidzot viņu atrada siena gubenī — guļot. Kad viņu modināja, viņš nosauca šādu rlcībit par cilvēka mocību un tikai ar pūlēm bija pierunājams līst ārā ro sava midzeņa

Mašīnas iekurināšana bija jauni svētki, Pauls stāvēja krāsns priekšā un blenza sapņainām acīm liesmojošā rīklē, kas žāvā-cuma atpletās, it kā gribētu aprit visu dzīvo radību. Viņš atcerējās veco pagānu elku Molohu, ko pazina no Bībeles stāstiem, un iedomājās ik mirkli redzam, kā izstiepjas pāris kvēisarkanu roku. — Un tad briesmoņa iekšienē atskanēja noslēpumaina dūkoņa, gan dobja kā tālas meža šalkas, gan smalka un augsta kā klusas eņģeļu balsis. Ventiļos sākās šņākoņa — augšup šāvās tvaika stari — dzelzs lāpsta šķindēja, un kvēlē rībēdamas nogrima jaunas ogļu kaudzes. Visapkārt bija tāds troksnis, ka nevarēja sadzirdēt pats savus vārdus. Kurinātājs ar sarkano degunu stāvēja tur kā karalis, dzēra no plakanas pudeles un laiku pa laikam darbojās ap ventiļiem, izgrūzdams skaļu pavēlnieka saucienu kā zvēru dīdītājs. Un tad lielais ritenis sāks kustēties — zurr, zurr, zurr — aizvien ātrāk, aizvien ātrāk. Cilvēks noreiba, jau skatoties vien,— un tad piepeši brīkšķis — džinkstoņa, šņākoņa — lielais ritenis apstājās uz visiem laikiem.

Kurinātājs sākumā bija ļoti drošs un apgalvoja, ka pusstundā vaina būšot pilnīgi izlabota, bet, kad Meihēfers pēc divu dienu darba uzstājas, lai taču reiz beidz labot, viņš palika rupjš un paskaidroja, ka pie šīs vecās grabažas vispār neesot ko labot, to derot tikai pārdot krāmu tirgotājam par vecu dzelzi.

«Audžubērns?» Viņš pateicoties par lādu audžubērnu. Viņš tiešām esot pārāk labs, lai koptu šādu rūsas kaudzi. Un te nu atklājās patiesība: Lebs Lēvijs viņu pirms trim dienām atradis kāda dzertuvē un jautajis, vai viņš gribot vienu nedēļu dzīvot kā Dievs Kungs Francijā, ilgāk š:s joks laikam nevākšoties. Un tikai tāpēc viņš nācis līdzi, jo ilgāk par nedēļu tupēt vienā vietā esot pret viņa principiem.

Pēc tam viņu padzina no mājas.

Otrā dienā Meihēfers lika atvest no ciema atslēdznieku, lai tas apskatot vainu Arī tas noņēmās dažas dienas ap mašīnu, ēda un dzēra par trim un beidzot paziņoja: ja nu tā negribot darboties, tad tur esot velna pirksts.— Kurināja atkal, bet melnajai Zūzei vairs neizdevās iedvest dzīvību.

Kad ap Ziemassvētkiem ieradās Lebs Lēvijs, lai aizvestu atlikušo labību, Meihēfers viņu sapēra pats ar savu pātagas kātu Žīds brēca nebalsī un žigli aizbrauca prom. Bet drīz pēc tam ieradās tiesas ziņnesis ar lielu sarkanu laku aizzīmogotu vēstuli.

Meihēfers lādējās un dzēra vairak nekā jebkad, bet gala iznākums bija tas, ka viņam piesprieda samaksāt visu un vēl sāpju naudu. Ar lielām mokām viņš tika vaļa no cietumsoda.

Kopš šīs dienas viņš vairs negribēja «melno Zūzi» ne acīs redzēt, To aizveda dziļi šķūņa nojumē, un tur tā stāvēja paslēptuvē dažu labu gadu, nost no visu acīm.

Tikai Pauls laiku pa laikam slepeni paņēma šķūņa atslēgu un iezagās pie melnā nezvēra, kas viņam kļuva aizvien mīļāks un beidzot šķita kā mēma, stipri pārprasta draudzene. Tad viņš aptaustīja skrūves un ventiļus, uzrāpās pa skursteni augšā un uzsēdās jāšus uz katla vai iekārās lielajā dzinējratā un mēģināja to iedarbināt ar savu roku spēku. Bet tas kustējās tikai tik tālu, cik to pastūma, un tad atkal apstājās.

Un, kad viņš bija nostrādājies līdz nogurumam, tas salika rokas un, bēdīgi uzlūkodams nedzīvo ratu, murmināja: «Kas tevi atkal atdzīvinās?»

Kad Pauls bija četrpadsmit gadu vecs, tēvs nolēma viņu sūtīt iesvētes mācībā.

«Kaut ko kārtīgu viņš tomēr skolā neiemācīsies,» viņš teica, «mēs tikai izšķiežam laiku un naudu. Tāpēc vajag viņu drīz iesvētīt, lai viņš var kļūt derīgs saimniecībā, Nekas labāks par zemnieku no viņa tik un tā neiznāks.»

Pauls bija mierā ar to, jo viņš alka nest uz saviem pleciem daļu rūpju, kas nospieda māti Viņš nodomāja izveidot no sevis kaut ko līdzīgu inspektoram, kas katrā latkā atvieto trūkstošo kungu un pats pieliek roku, kur puišiem vajadzīgs labs paraugs. Viņš solīja sev, ka ar viņa darbību sāksies jauns svētīgs laikmets, un, nakti gulēdams gultā, sapņoja par viļņojošām kviešu druvām un spodriem masīviem labības šķūņiem, Aizvien vairāk viņā nobrieda nodoms izmantot visu savu spēku, lai celtu godā nolaisto silāja māju. Lai brāļi reiz varētu par viņu sacīt: «Viņš taču kaut kam noderējis, ja arī nav varējis sekot mums mūsu spožajās gaitās.»

Jā, brāļi! Cik lieli un smalki tie bija kļuvuši šai laikā! Viens studēja filoloģiju, otrs bija iestājies par mācekli ievērojamā bankā. Neraugoties uz labo krustmāti, abiem bija vajadzīga nauda, daudz naudas, daudz, daudz vairak, neka tēvs varēja viņiem sūtīt. Arī par viņiem Pauls sev solījās gādāt, kad iestāsies saimniecībā un sāksies bezrūpīgs laikmets. Visu pārpalikušo naudu sūtīs tiem, un viņš, ak, viņš jau taupīs un gādās, lai tie, brīvi no trūkuma un spaidiem, varētu soļot tālāk uz saviem cēlajiem mērķiem.

Ar šīm svētajām domām Pauls devās ceļā uz pirmo dievvārdu stundu,— Tas bija kadā saulainā pavasara rītā apriļa mēneša sākumā.

Jaunā zāle siiājā zaigoja zaļganā vizmā, paegļi un virši dzina jaunas mīkstas atvases, mežmalā ziedēja anemones un gundegas.— Silts vējš pūta pār silaju viņam pretī, viņš būtu varējis skaļi uzgavilēt, bet sirds viņam kļuva smaga aiz prieka pārpilnības.

«Vajag nākt kaut kam bēdīgam,» viņš sacīja pats sev, «jo cilvēks virs zemes nedrīkst justies tik priecīgs.»

Pie mācītājā dārza stāvēja pajūgu rinda, viņš pazina no tiem tikai niecīgāko daļu. Tur bija ari smalkas karietes. Kučieri, lepni smaidīdami, sēdēja savos spožajos svārkos uz bukas un raidīja visapkārt nicīgus skatus.

Dārzā bija sapulcējies licis bars bērnu. Zēni atsevišķi un meitenes atsevišķi Zēnu vidū bija abi brāļi, no kuriem viņam agrāk b;;a nācies tik daudz ciest un kuri kopš gada vairs neapmeklēja skolu. Tie tuvojās viņam ļoti laipni, un, kamēr viens viņam sniedza roku sveicienam, otrs aiz muguras aizlika kāju pnekiā.

Dažas meitenes roku rokā pastaigājās pa dārza celiņiem. Tās bija apskāvušās ap vidu un smējās savu starpā- Lielāko tiesu tās bija viņam svešai, dažas šķita sevišķi lepnos, tām bt.ja smalki pelēki lietus mēteļi un galva cepures ar spalvām. Tām droši vien piederēja karietes tur ārpusē»

Viņš pavērās uz saviem svārkiem, lai pārliecinātos, ka nav jākaunas. Tie bija smalkas melnas v idmAis, pagatavoti no vecas studenta frakas un izskatījās tikpat kā jauni, tikai šuves mazliet spīdēja, Visā visumā: viņam nebija jākaunas.

Atskanēja zvans. Iesvētāmos iesauca baznīcā.— Pauls jutās brīvs un dievbijīgs, kad viņu iekļāva dievnama svinīgā krēsla.— Viņš vairs nedomāja par saviem svārkiem, zēnu stāvi visapkārt likās kā ēnas,

Abās pu&5s altānm bija nolikti soli. Pa labi vietas bija domātās zēniem, pa kreisi — meitenēm.

Paulu aizspieda pēdējā rindā, kur sēdēja mazie un trūcīgie. Viņš novietojās starp diviem baskājainiem iebūviešu bērniem, kas b«ja ģērbušies rupjos caurumainos vamžos. Pāri priekšā sēdētāju pleciem viņš redzēja otrā pusē kārtojamies meitenes, lepnākās priekšā, tad nabadzīgi ģērbušās.

Viņš sāka pārdomāt, vai debesīs būs tā pati kārlība, un viņam iešāvās prātā: «Kas pats pazemojas, tas tiks paaugstināts.»

Nāca mācītājs.

Tas b ,a padrukns vīrs ar dubultzodu un gaišu vaigu bārdiņu, Viņa virslūpa spoži spīdēja no biežas skūšanas. Viņš nebija tērpies talārā, bet vienkāršos melnos svārkos, tomēr izskatījās ļoti cienīgs un svinīgs.

Viņš norunāja vispirms garu lūgsnu par vārdiem; «Laidiet tos bērniņus nākt p:e manis» un pievienoja tai pamācību, lai uzlūkojot nākamo gadu par iesvētības laiku, netrakojot un nedejojot, jo tas nesaderoties ar dievvārdu skolēna cieņu.

«Es neesmu nekad trakojis un dejojis,» domāja Pauls, un viņa sirds tajā mirklī bija pilna lepnuma par savu Dievam tīkamo dzīves gailu, «Bet tomēr žēl,» viņš vēlāk nodomāja.

Tad mācītājs slavēja visaugstāko kristīgo tikumu: pazemību. Nevienam šai bērnu pulkā nevajagot justies pārākam par otru, ja viņa vecāki varbūt bagātāki un smalkāki nekā citiem. Jo Dieva troņa priekšā visi esot vienādi.

«Ahā, te nu biji» domāja Pauls un mīlīgi satvēra sava skrandainā kaimiņa roku. Tas domāja, ka viņš grib kniebt, un teica: «Vai, tā nē!»

Pēc tam mācītājs izvilka no kabatas papīra lapu un sacīja: «Tagad gribu nolasīt Kārtību, pēc kādas jums būs turpmāk sēdēt.»

«Kāpēc tad noteikta kārtība,» Pauls domāja, «ja Dieva troņa priekšā visi vienādi?»

Mācītājs teica: «Vispirms nāk meitenes un tad zēni,»— un iesāka lasīt

Jau pirmais vārds lika Paulam aptnu!>t, jo tas bija — Elzbete Duglase. Viņš ieraudzīja paceļamies un aizsoļojam uz pirmo vietu izstīdzējušu baiu meiteni ar dievbijīgu seju un vienkārši atglaustam gaišiem matiem.

«Tad lā esi tul» Pauls domāja, «un mūs iesvētīs kopā.» Sirds viņam pukstēja priekā un ari bados, jo viņš baidījis, ka liksies tai pārak neievērojams. «Varbūt viņa mani nemaz vairs neatceras,» viņš domāja tāiāk.

V-ņš vēroja, kā tā nodurtām aclrn atsēdās savā vietā un laipni smaidīja.

«Nē, viņa nav l.’pna,» viņš klusi sacīja pie sevis, bet drošības pēc apskatīja savus svārkus.

Tad izsauca zēnus. Pirmie bija abi brāļi Erdmaņi. Tie jau tāpat bija iepletušies pirmajās vietās, bet tad sauca viņa paša vārdu.— Šai mirkli Elzbete Duglase darīja uz mata tāpat kā viņš bija pirmāk darījis. Viņa ātri pacēla galvu un lūkojās pāri uz zēnu rindām.

Nosēdies savā vietā, ari viņš raudzījās uz zemi, jo gribēja būt viņai līdzīgs pazemībā, un, kad pēc tam pacēla acis, redzēja viņu zigkāri raugāmies uz sevi. Viņš nosarka un noņēma spalviņu no savu svārku piedurknes.

Un tad sākās mācība. Mācītājs izskaidroja Bībeles pantus un atprasīja dziesmas. Elzbeti izsauca pirmo. Viņa mazliet pacēla galvu un izteica mierīgi un nepiespiesti savus pantus.

«Pie joda, tam skuķim ir dūša,» murmināja jaunākais Erd-manis, kas sēdēja viņam kreisajā pusē.

Pauls sajuta, ka viņu sagrābj pēkšņas dusmas. Viņš būtu varējis to baznīcas vidū piekaut. «Ja tas viņu vēlreiz nosauks par «skuķi», es tam vēlāk sadošu.» To viņš sev svinīgi apsolīja. Bet jaunākais Erdmanis nedomāja vairāk par viņu, tas nodarbojās ar to, ka dūra tiem, kas sēdēja viņam aiz muguras, ar kniepadatām kāju ikros.

Kad stunda bija galā, meitenes pirmās pa pāriem izgāja no baznīcas. Tikai kad pēdējās bija ārā, zēni drīkstēja tām sekot. Laukumā viņš sastapa EIzbeti, kas devās uz saviem ratiem. Abi mazliet no sāniem pavēris viens otrā un pagāja garām.

Pie viņas ratiem stāvēja veca dāma pelēkām matu sprogām un persiešu lakatu ap pleciem, tā laikam bija mācītāja mājā viņu gaidījusi. Vecā dāma noskūpstīja Elzbetei pieri, un abas iesēdās ratos. Tie bija skaistākie rati visā rindā, kučierim galvā melna kažokādas cepare ar sarkanu pušķi, arī spožas treses uz apkakles un piedurkņu ielokiem.

Tikko rati bija aizbraukuši, Paulam uzbruka abi Erdmaņi un viņu piekāva,

«Pē, kā jums nav kauna, divi pret vienu,» viņš teica, un tad tie ļāva viņam iet.

Viņš gāja līksms uz savām mājām. Pusdienas saule mirdzēja virs plašā silāja, un miglainajā tālē viņam priekšā brauca rati, tad kļuva aizvien mazāki un beidzot izgaisa kā melns punkts priežu silā.

Kad viņš ieradās mājās, māte noskūpstīja viņam abus vaigus un vaicāja: «Nu, kā bija?»

«Gluži jauki,» viņš atbildēja, «un, māmiņ, arī baltās mājas Elzbete bija tur »

Tad māte piesarka no prieka un prasīja, kā viņa izskatoties, vai esot kļuvusi skaistāka un ko ar viņu runājusi.

«Nekā,» viņš apkaunots atteica un, kad māte viņu pārsteigta uzlūkoja, aši piemetināja: «Nē, bet lepna viņa nav...»

Nākamajā pirmdienā, ieiedams baznīcā, viņš atrada EIzbeti jau sēžam savā vietā. Viņai klēpī bija Bībele, un viņa mācījās uzdotos pantus.

Vēl nebija ieradies daudz bērnu, un, kad viņš nosēdās tai pretī, viņa sakustējās, it kā gribētu piecelties un doties pāri pie viņa, bet tad atkal atsēdās un mācījās tālāk.

Māte bija, viņam aizejot, piekodinājusi, lai vienkārši uzrunā EIzbeti, Viņa bija likusi nodot daudz sveicienu meitenes mātei, bija ari jāapjautājas, kā viņai pašai klājas. Ceļā viņš bija iestudējis g3ru runu — tikai nebija vēl skaidrībā, kā to uzrunāt, ar «tu» vai «jūs».—«Tu» būtu visvienkāršāk. Mātei tas šķita pats par sevi saprotams, bet «jūs» skanēja noteikti smalkāk — tas skanēja tik glīti kā pieaugušiem. Un, tā kā viņš nevarēja izšķirties, tad atmeta uzrunu pavisam.— Arī viņš paņēma savu Bībeli, un abi atspieda elkoņus pret ceļgaliem un mācījās, it kā gribētu sacensties.

Bet tas neko daudz nelīdzēja, jo, kad vēlāk stundā mācītājs uzdeva viņam jautājumu, viņam vairs nebija ne jausmas, kā būtu jāalbild,

Iestājās nepatīkams klusums, Erdmaņi smējās ļaunā priekā, un viņš, kvēli sarkans no kauna, bija spiests atka! sēsties savā vietā. Viņš nedrīkstēja vairs skatīties uz augšu un, kad, iziedams no baznīcas, ieraudzīja Elzbeti stāvam pie durvīm, it kā viņa ko gaidītu, nolaida acis un gribēja ātri paiet tai garām,— Bet tā spēra soli uz viņa pusi un uzrunāja viņu «Mana māmiņa lika, lai pajautājot — kā klājoties tavai mātei »

Viņš atbildēja, ka tai klājoties labi «Un viņa liek to ari mīļi sveicināt,» Elzbete turpināja «Ari mana māte liek tavu māti miji sveicināt,» viņš atteica, grozīdams pirkstos Bībeli un Dziesmu grāmatu, «un lai arī es pavaicājot, ka viņai Klājoties.»

«Māmiņa liek sacīt,» viņa atbildēja, kā mēdz norunāt no galvas iemācītu uzdevumu., «viņa bieži esot savārgusi un viņai ļoti bieži jāpaliek istabā, bet tagad — pavasari — viņai iabāk, un vai tu negribot braukt līdzi mūsu ratos līdz savai mājai, Lai es tevi uzaicinot, viņa teica.»

«Rau, Meihēfers laizās pie medus poda,» iesaucās vecākais Erdmanis, kurš bija paslēpies aiz baznīcas durvīm, lai pa spraugu kutinātu savus biedrus ar kociņu

Elzbete un Pauls pārsteigti raudzījās viens otrā, jo nesaprata šā izteiciena nozīmi, bet viņi juta, ka tam jānozīmē kaut kas ļoti nelāgs, nosarka un izšķīrās

Pauls noskatijas, kā viņa iekāpa savos ratos un aizbrauca, Šoreiz vecā dama viņu negaidīja Tā esot viņas guvernante, kā viņš bija dzirdējis, Jā, viņa ir tik smalka, ka viņai pat pašai sava guvernantei

«Bet nu Erdmaņi dabūs pērienu,» tā viņš nobeidza savas

pārdomas.-----

Nākamās nedeļas aizritēja, un viņš ne reizes nebija sarunājies ar Elzbeti. Kad viņš iegāja baznīcā, tā gandrīz vienmēr jau. sēdēja savā vietā Tad tā viņam laipni pamāja, bet tas arī bija

ViSS.

Un lad kāda pirmdienā viņu vairs negaidīja rati. Pauls pamanīja to tūlīt, kad tuvojās baznīcas laukumam, un atvieglots uzelpoja, jo viņu allaž nomāca lepnais kučic-ns ar savu kažokādas cepuri, ko tas valkāja pat vasaras vidū. Viņam vajadzēja tikai iedomāt šo kučieri, kas sēdēja tai pretī, un viņa tam izlikās kā pavisam citas pasaules radījums.

Šodien viņš uzdrošinājās Elzbeti gandrīz sirsnīgi sveicināt, un viņam likās, it kā arī tā atbildētu uz šo sveicienu laipnāk nekā citkārt.

Un, kad stunda bija galā, viņa gluži atklati tuvojās Paulam un sacīja: «Man šodien jāiet mājās kājām, jo visi mūsu zirgi ir uz lauka. Māmiņa teica, tu varētu kādu gabalu nākt ar mani kopā, jo mums taču ir viens ceļš.»

Viņš jutās joti aplaimots, bet neuzdrošinājās iet tai blakus, kamēr viņi gāja pa ciemu Laiku pa laikam viņš ari atskatījās, vai kaut kur neglūn abi Erdmaņi ar savām dzēlīgajām mēlēm.

Bet, kad viņi gaja pa klaju lauku, iznāca pats par sevi, ka viņi soļoja līdzās.

Bija saulaina jūnija priekšpusdiena.. Ceļa baltā smilts mirdzēja., Visapkārt ziedēja dzeltenas kaķpēdiņas, un skarenes plīvoja silta jā vējā. No ciema puses skanēja pusdienas zvani... Neviens cilvēks nebija redzams plašā apkaimē .. Silājs šķita kā izmiris.

Elzbeiei galvā bija plaia salmu cepure pret saules stariem. To viņa tagad noņēma un šūpoja, turēdama aiz gumijas lentes, no vienas puses uz otru.

«Tev būs par karstu,» Pauls teica, bet, tā kā viņa to izsmēja, viņš norāva arī savu cepuri no galvas un uzsvieda to augstu gaisā.

«Tu jau esi gluži jautrs zēns,» viņa sacīja, atzinīgi pamādama.

Viņš purināja galvu, un viņa piere atkal savilkās nopietnās grumbās, kas viņu allaž darīja vecu.

«Ak nē,» viņš teica, «es neesmu vis jautrs,»

«Kāpēc ne?» viņa jautāja.

«Man vienmēr ir tik daudz ko domāt,» viņš atteica, «un, kad es gribu būt īsti priecīgs, man kāds aizliek kāju priekšā »

«Par ko tad tev vienmēr jādomā?» Elzbete jautāja.

Viņš kādu bridi to apsvēra, bet viņam pašlaik nekas neienāca prātā. «Ak, nkai tādi nieki,» viņš sacīja, «gudras domas man vispār negadās.»

Un tad Pauls stāstīja viņai par brāļiem, pa' biezām grāmatām, kas visas pierakstītas skaitļiem,— nosaukumu viņš esot aizmirsis — un tās tie zinājuši no galvas jau tad, kad bijuši tik jauni kā viņš tagad.

«Kāpēc tad tu ari nemācies, ja tas tev dara prieku?» viņa jautāja.

«Ne, (as man nedara nekada prieka,» viņš atbildtja, «man tik grūta galva.»

«Bet kaut ko tu tak spēj?» vīna jautāja tālāk,

«Es nespēju gluži nekā,» viņš bēdīgi atbildēja, «es esot tik muļķis, tēvs saka »

«Klausies — nepiegriez tam vērību,» viņa mierināja, «mana Rātmeijera jaunkundze arī izsaka dažādas piezīmes. Bet es — pā, es —» Viņa apklusa un izrāva no mutes skābeņu stiebru, ko košļāja,

«Vai tavam tēvam vēl aizvien tādas zibošas acis?» viņš jautāja.

Viņa pamāja, un viņas seja apskaidrojās.

«Tu laikam viņu ļoti mīli — savu tēvu?»

Elzbete pārsteigta uzlūkoja viņu, it kā nesaprastu viņa jautājumu, bet tad sacīja: ak jā — tēvu viņa ļoti mīļot.

«Un viņš tevi arī?»

«Un kā vēl!»

Pauls tagad noplūca arī sev skābenes kātu un nopūtās.

«Kāpēc tu nopūties?» viņa jautāja.

Viņam kaut kas nejauši esot ienācis prātā, viņš sacīja un lad smiedamies jautāja, vai viņas tēvs to arī tagad ņemot klēpī kā toreiz «baltajā mājā».

Aiī viņa smējās un iebilda, ka esot jau liela meitene un lai viņš tik muļķīgi nevaicājot, bet vēlāk iznāca, ka viņa tomēr vēl sēžot tēvam klēpi, «protams, ne vairs uz ceļgala,» viņa smiedamās piemetināja.

«Jā, tā bija skaista diena,» viņš teica, «un es sēdēju uz otra ceļgala. Cik mazi gan mēs toreiz bijām!»

«Un tādi muļķi, lai Dievs pasargā!» viņa atbildēja, «kad es vēl iedomājos, kā tu gribēji svilpot un nevarēji.»

«Tu to vēl atceries?» viņš prasīja, un viņa acis iemirdzējās savas tagadējās mākslas apziņā.

«Protams,» Elzbete sacīja, «un, iedams projām, tu vēlreiz atskrēji atpakaļ un — vai zini vēl?»

Viņš to skaidri zināja.

«Tagad tu laikam gan proli svilpot,» viņa smējās, «mūsu vecumā tas vairs nav nekāds varoņdarbs — pat es to protu!»— un viņa ļoti jocīgi savilka lūpas.

Paulam iesāpējās sirds, ka viņa tik nicīgi izsakās par tā mākslu, un viņš pārdomāja, vai labāk turpmāk pavisam neatmest svilpošanu.

«Kādēļ tu esi tik nerunīgs?» viņa jautāja. «Vai arī tu esi noguris?»

«Ak, nē, bet tu — ko?»

Jā,— ceļš kājām pa smiltīm un pusdienas tveicē esot viņu piepūlējis.

«Tad ienāc pie mums mājās un atpūties,» viņš iesaucās starojošām acīm, jo iedomājās to prieku, ko izjutīs māte, viņu ieraugot.

Bet viņa pateicās. «Tavs tēvs neturot uz mums labu prātu, māmiņa sacīja, un tāpēc jūs arī nedrīkstat nākt uz Helenentāli ciemos. Tavs tēvs mani varbūt aizraidītu projām,»

Viņš atbildēja nosarcis: «To tēvs gan nedarītu,»—un ļoti nokaunējās.

Viņa uzmeta skatu siiāja mājai, kas bija tikko trīs simti soļu atstatu. Sarkanā sēta mirdzēja saules zaigā, un pat peiēkie sagruvušie šķūņi vērās laipnāk nekā citkārt.

«Pie jums ir gluži ghri,» Elzbete teica, pārlikdama kreiso roku kā aizsargu pār acīm.

«O jā,» viņš atbildēja un sirds viņam lepni saviļņojās priekā,

«un pie vienam šķūņa durvīm pienaglota pūce.---Bet pie

mums būs vēl daudz, daudz skaistāk.» Pauls pēc maza brītiņa nopietni piemetinaja. «Lai tikai es sāku reiz rīkoties,»— un tad viņš mēģināja tai izklāstīt savus nākotnes nodomus. Viņa uzmanīgi klausijas, bet, kad tas bija beidzis, sacīja vēlreiz: «Esmu nogurusi — man jāatpūšas,»— un viņa taisījās atpūsties grāvmalā.

«Ne te, saules tveicē,» viņš brīdināja, «nāc uzmeklēsim kādu kuplāku paegļa krūmu.»

Viņa sniedza tam roku un gurdi ļāvās vilkt sevi pa silāja zālāju, kas kā viļņojoša jūra bija apklāts kurmju rakumiem un kur pret mežmalu pacēlās atsevišķi paegļu krūmi, kas kā pulciņš melnu rūķīšu rēgojās līdzenajā klajumā.

Viņa nometās zem pirmā no šiem krūmiem, un ēna gandrīz pavisam iekļāva viņas trauslo šauro augumu.

«Te vēl ir taisni vieta tavai galvai,» viņa teica, rādīdama uz kurmja rakumu, kas vēl atradās ēnas joslā.

Pauls izstiepās visā garumā zāļājā, nolikdams galvu uz kurmja rakuma, un tā pieri sedza viņas tērpa mala.

Elzbete gurdi atspiedās krūma biezoknī, lai rastu atbalstu tā zaros.

«Adatas nemaz nedur,» viņa sacīja, «tās tur labu prātu uz mums; man šķiet, mēs varētu iziet cauri arī ErkŠķrozītes žogam.»

«Tu — ne es,» viņš atbildēja, paceldams acis uz viņu, «mani dur katrs dzelonis — es neesmu nekāds pasaku princis, neesmu pat nožēlojamais Ansis laimē.»

«Viss vēl nāks,» viņa mierināja, «tev nevajag vienmēr ļauties tik skumjām domām.»

Viņš gribēja tai kaut ko atbildēt, bet trūka īsto vārdu, un, kad viņš pārdomās vērās augšup, augšā zilajās debesīs aiztrauca garām bezdelīga. Tad viņam neviļus izspruka svilpiens, it kā viņš gribētu to atvilināt, un, kad tā nenāca, viņš iesvilpās otro un trešoreiz,

Elzbete smējās, bet viņš svilpoja tālāk — sākumā nezinādams, kā, un nedomādams, kādēļ, bet, kad viena skaņa pēc otras plūda no viņa lūpām, viņam izlikās, it kā viņš būtu paticis ļoti runīgs un it kā šādā veidā varētu izteikt visu, kas viņam nospiež sirdi un ko nekad nepietiktu drosmes izpaust vārdos... Izlauzās ārā tas viss, kas vigu darīja bēdīgu un par ko viņš raizējās. Viņš aizvēra acis un pats klausījās, kā skaņas runā viņa vietā. Viņam likās, ka mīļais Dievs debesis ņēmis vārdu viņa vietā un izrtāsta visu par viņu, par to, par ko viņš pats nekad nav ticis skaidrībā.

Kad Pauls atdarīja acis, viņš nezināja, cik ilgi tā gulējis un svilpojis, bet redzēja, ka Elzbete raud.

«Kāpēc tu raudi?» viņš jautāja.

Viņa neatbildēja nekā, izslaucīja mutautiņā acis un piecēlās. Klusēdami viņi abi soļo;a kādu brīdi — Kad viņi aizsniedza mežu, kas biezs i:n tumšs stāvēja priek'jā, viņa apstājās un jautāja: «Kas tev to mācīja?»

«Neviens,» viņš atbildēja, «tas min nācis pats no sevis» «Vai tu proti arī flautu spēlēt?» viņa jautāja tālāk.

Nē, to viņš neprata, nebija ari nekad dzirdējis, viņš tikai zināja, ka tā biju-,i vecā Fri>i!a mīļākā izprieca.

«Tas tev jāiemācās!» viņa teica. «Tev jātop māksliniekam — lielam māksliniekam,»

Viņš izbijās, kad viņa to pateica, Viņš tikko uzdrošinos risināt tālāk viņas domu.

Sasnieguši meža otru malu, tie šķīrās.— Viņa soļoja tālāk uz «baltās mājas» pu:i —Pauls griezās atpakaļ Kad viņš atkal ieraudzīja paegļa krūmu, zem kura tie abi bija sēdējuši, viņam

viss šķita kā sapnis, un tā palika arī turpmāk.---

Pagāja divas trīs dienas, iekāms viņš uzdrošinājās kaut ko pastāstīt par savu piedzīvojumu mātei, bet tad viņš vairs ilgāk neizturēja un atklāja viņai visu.

Māte ilgi uzlūkoja viņu un izgāja ārā, bet rio tā laika slepeni klausījās, vai neuztvers kādu skaņu, ko viņš svilpo,

Abi bērni vēl bieži gāja kopā mājās, bet tāds brīdis kā zem paegļu krūma viņiem nekad vairs neatkārtojās,

Kad viņi gāja tam garām, tie uzlūkoja viens otru un smaidīja, bet neviens neuzdrošinājās piedāvāt vēlreiz apsēsties zem tā.

Ari flautas spēli viņi vairs nepieminēja, tomēr Pauls slepeni diezgan bieži domāja par to, Tā viņam likās kaut kas dievišķīgs, nedzirdēts, līdzīgs zinātnei, ko māca logaritmu tabulās, Jā, ja viņš būtu gudrs un apdāvināts kā abi brāļi!— Bet viņš ir tikai vientiesīgs muļķa zēns, kas var priecāties, ka viņam ļauj rūpēties par citiem.

Diezgan bieži viņš jautāja sev, kā gan skanētu tāda flautas spēle un cik gan apdāvināti ir tie, kas to prot. Viņam bija ļoti augsts spriedums par tiem, un viņš domāja, ka tiem jālolo tik augstas un svētas domas, kādas viņam pašam rodas tikai retajos mirkļos, kad viņš krietni iedziļinās savā svilpojumā.

Un tad nāca tā diena, kad viņam bija lemts skatīt vaigu vaigā šādu flautas spolētāju.

Tas bija kādā drūmā vētrainā pēcpusdienā novembra mēnesī. Sāka jau tumst, kad viņš izgāja no skolas un lēnām soļoja pa ciema ceļu, lai dotos mājās. Te no dzertuves, kur mēdza iegriezties apkārtnes vazaņķi, viņa ausis skāra dīvainas skaņas. Viņš nekad nebija tās dzirdējis, bet zināja tūlīt; tam jābūt flautas spēlētājam. Klausīdamies viņš apstājās pie dzertuves durvīm. Viņa sirds pukstēja pavisam skaļi, locekļi drebēja. Skaņas bija līdzīgas viņa svilpojumam, bet daudz pilnīgākas un maigākas. «Tā vajag spēlēt eņģeļiem pie Dieva troņa,» viņš domāja pie sevis.

Tikai viens viņam bija neizskaidrojams: kā šī flautas spēle, kas skanēja tik dziļu želu un ilgu pilna, varēja nokļūt tik šaubīgā vietā. Klaigas un brēcieni, un glāžu šķindoņa, kas skanēja visur, dziļi smeldza viņa dvēselē. Viņu sagrāba pēkšņs īgnums. Ja viņš būtu liels un stiprs, viņš ieskrietu iekšā un izmestu uz ceļa visus trokšņotājus un dzērājus, lai tie neapgāna svētās skaņas.

Šajā mirklī durvis atrāva vaļā, viņam garām aizstreipuļoja piedzēries strādnieks — nelabi smirdoši garaiņi plūda viņam pretī... Troksnis kļuva vēl skaļāks... Flautas spēle tikko spēja to pāršalkt.

Tad Pauls saņēma dūšu un, iekams durvis vēl nebija aizdarītas, iespiedās pa šauro spraugu dzertuvē... Tur viņš stāvēja, aiz tukšas degvīna mucas... Neviens neievēroja viņu.

Pirmajos mirkļos viņš neizšķīra it nekā... Tvaiki un troksnis bija pavisam pārņēmuši viņa jutekļus, flautas skaņas kļuva griezīgas un nelabskanīgas, viņam sāka pat sāpēt ausis.

Dzērāji klaigaja un mīņājās, bet vidū uz apgāztas mucas sēdēja noskrandis tēviņš ar uzpūstu pūtainu seju, žūpas degunu un melniem taukainiem matiem — tēls, kura izskats lika Paulam nodrebēt... Tas bija vīrs, kas spēlēja flautu.

Šausmās sastindzis viņš blenza uz to. Viņam bija ap sirdi tā, it kā debesis grimtu lejā, it kā pasaule ietu bojā.— Tagad spēlētājs nolika savu flautu, izgrūda asā piesmakušā balsī pāris neķītru vārdu, kān iegāza rīklē degvīnu, ko viņam pasniedza tie, kas stāvēja apkārt, un iesāka, sizdams kājām takti, spēlēt kādu ielas grāvēju, ko klausītāji pavadīja rēcieniem.

Tad Pauls izbēga no kroga un skrēja, un skrēja, nekā nedzirdēdams un neredzēdams, it kā viņam būtu bail atjēgties.—

Kad viņš bija viens pats silājā, pār kuru joņoja vētra un no kura malas viņam mirdzēja pretī skumjā dzeltenā vakarblāzmas svītra, viņš apstajās, aizsedza rokām seju un rūgti raudāja —

Ziemā, kas tagad nāca, Pauls galīgi atmeta svilpošanu, un vēl vairāk viņam derdzās flautas spēle. Kad viņš par to domāja, viņam acu priekšu stāvēja tā paklīdušā vīra tjīls, kas bija apgānījis viņa ilgas. r

Elzbeti viņš vairs neredzēja. Kad iestājās auksts laiks, dievvārdu stundu pārcēla no baznīcas uz mācītāja māju, un, tā kā tur nebija telpu, kur uzņemt visus iesvētāmos, zēnus un meitenes mācīja atsevišķi. Reizēm viņš redzēja pabraucam garām Elzbetes ratus, bet viņa bija tā ievīstīta kažokos un lakatos, ka no viņas sejas nebija nekas saskatāms. Viņš pat nezināja, vai tā viņu ieraudzījusi.

Ap to pašu laiku viņam bija daudz sadursmju ar brāļiem Erdmaņiem, kas prata viņu mocīt līdz pat asinīm. Viņš bija pavisam nevarīgs pret tiem, jo katram no tiem bija otrtik spēka nekā viņam; bez tam tie uzbruka viņam vienmēr abi kopā, un, kamēr viens viņu turēja, otrs spīdzinaja. Tie nebija gluži tik ļauni radījumi, gluži otrādi, citiem tie prata izrādīt labvēlību un augstsirdību, bet tieši viņa kluso, sevī noslēgto raksturu nīda līdz pašiem sirds dziļumiem. Tie lamāja viņu par svētuli, par liekuli un piekāvuši teica: «Tā, tagad ej un apsūdzi mūs, tas tev lieliski piestāvētu.»

Viņa īgnums pret uzbrucējiem auga arvien lielāks un lielāks. Bieži viņš sev pārmeta, ka uzvedas gļēvi un negodīgi, un apvainoja sevi, ka tam esot verdzisks kalpa gars. Kādā dienā, kad viņš skraidīja no vienas puses uz otru pa apsnigušo pagalmu, viņš sevī uzkurināja tādas dusmas, ka nolēma atbrīvoties no abiem ļaunajiem brāļiem, kaut ari tas maksātu viņam pašam dzīvību.— Viņš aizskrēja uz kūti, kur bija tecīla, atkausēja sasalušo ūdeni un uzasināja savu kabatas nazi, kamēr tas viegli grieza vissmalkāko zīda papīru. Bet, kad viņu nākamajā 374 pirmdienā atkai no jauna piekāva, viņam nebi ja drosmes izvilkt to no kabatas un nācās atkal pārmest sev gļēvulību, Viņš atiika to uz nākamo reizi, bet — pie tā arī palika.

Ari no tēva viņam bija daudz jācieš. Tas atka! staigāja apkārt, lielu nodomu vadīts, u«i, kad viņš tā darīja, tad jutās ļoti pacilats un izturējās sevišķi ļauni pret Paulu, ko nevarēja viņa sīkmanības dēļ ne acu galā ieredzēt.

«Kāpēc šis puika nav mantojis ne vismazāko mana ģēnija d^irkslelīci?» viņš jautāja. «Cik jauki tad es varētu viņu ievadīt savos plānos! Bet viņš ir pāiak stulbs — neder ne pīpē, ne ragā,»

Tagad viņš bija nodomājis dibināt akciju sabiedrību, kas iZiTtan lotu viņa kūdru, sagādāt lielus kapitālus un sevi iecelt par direktoru ar tīk un tik tūkstošiem dālderu algas. Viņš brauca ik nedēļas divas vai trīs reizes uz pilsētu un bieži vien vēl otrā dienā nebija mājās.

«Grūti .jau iet,» viņš sacīja, kad bija. savu reibumu izgulējis, «bet gan tos Ķimus piedabūšu pie darba. Ari Duglass, šis lielības gailis, man svīdīs. Ka tikai es zinātu, kā viņu reiz noķert! Helenentāiē ts vairs nesperšu savu kāju, jau tādēļ vien, lai neredzētu, Kā šis tēviņš to nolaidis,— jo to viņš katrā ziņā būs izdarījis — un pilsētā nekad viņu nesatieku. Bet svīst — svīst viņam vajadzēs. Ja viņš neparaksta žūksni akciju, lai viņu parauj velns,»

Elzbetes kundze, nebilzdama ne vārda, skumji noklausījās to visu, btt Pauls mēdza pēc tam slepeni paņemt no dēļu šķūņa atslēgu, lai divatā mēmi sarunātos ar «melno Zūzi». Viņam tomēr bija ticība, ka taisni no tās nāks glābiņš.

Kad Lieldienu brīvlaiks bija garām, dievvārdu mācību atkal pārcēla uz baznīcu. Zēni un meitenes pēc pusgada atkal sastapās.

Elzbete pa ziemu bija ļoti pārvērtusies. Viņa tagad izskatījās gandrīz Kā pieaugusi dāma, Viņa bija ģērbusies pusgara tērpā un sasprogojusi uz pieres matus.

Pauls sveicināja viņu ļoti nomākts; viņam likās, ka viņš vairs nesaderas ar to, bet viņa piecēlās, pagājās tam trīs soļus pretī un visu acu priekšā sirsnīgi spieda roku.

Nākamajā stundā pēc tam zēni laida apkārt kādu lapu, kas sacēla lielu jautrību. Tur, visādu ķeburu iekļauti, bija rakstīti šādi vārdi;

«Pauls Meihēfers,

Elzbete Duglase saderinājušies.»

Tas bija jaunakā Erdmaņa rokraksts. Paula roka meklēja nazi; vienu mirkli bija tā, it kā viņš varētu še, baznīcas vidū, uzbrukt savam kaimiņam; viņš izrāva tam lapu no rokām un saplēsa gabalos.

Elzbete izbrīnījusies pavērās viņā, un mācītājs sauca viņu pie kārtības. Viņš satrūkās pats par savu drosmi. Erdmaņi laikam bija ievērojuši, ka viņš neļauj sevi šajā ziņā izjokot, un turpmāk nemēģināja vairs viņu ar Elzbeti vilkt uz zoba...

Iesvēte notika pēdējā svētdienā pirms Vasaras svētkiem. Pauls nevarēja to nakti gulēt, viņš klusi piecēlās pirms saules lēkta, apvilka jaunās melnas vadmalas drēbes, ko laba krustmāte bija viņain uz šiem svētkiem uzdavājusi, un aizgāja pa kluso sētu un rasainajiem laukiem līdz pat purvam, kas savā puķu tērpā svinīgi izpletās viņa priekšā. Ieraudzījis uzlecošo sauli, viņš salika rokas un skaitīja sirsnīgu lūgsnu. Ar šo dienu viņš gribēja uzsākt jaunu labāku dzīvi, piedot visas pārestības un mīlēt savus ienaidniekus, kā pavēlējis Jēzus Kristus... Te viņam ienāca prātā nazis, ko viņš reiz bija trinis Erdmaņiem; viņš izrāva to no kabatas un iesvieda purvā, kur tas burbuļodams nogrima dūksnajā.— Kvēlas asaras izlauzās viņam no acim. Viņš izlikās sev ļauns un nekrietns, un pavisam necienigs stāties Dieva altāra priekšā... Viņš tikko uzdrošinājās atgriezties mājās. Tikai kad dvīnītes gavilēdamas metās viņam virsū savās gluži jaunajas muslina kleitiņās, viņam kļuva brīvāk un vieglāk... Viņš apskāva māsas un klusībā sev solījās but tām uzticīgs palīgs un draugs.

Tad nāca māte apdiluša zīda tērpā, skūpstīja viņam pieri un vaigus un ilgi turēja viņa seju savās rokās, neatlaidīgi raudzīdamās viņain acīs.— Viņa gribēja kaut ko sactt, bet nespēja vairāk izteikt kā tikai: «Manu zēn, manu mīļo zēn.»

Pat tēvs bija šodien visrožainākā omā. Viņš satvēra abas dēla rokas un turēja garu runu, ka tam jāmācās vērst savu skatu uz to, kas liels cilvēka dzīvē, un jacenšas sekot viņam, savam tēvain, ko gan pastāvīgi vajājusi nelaime un izpostījis cilvēku ļaunums, bet kas nekad nav zaudējis drosmi tiekties augšup uz zvaigznēm pat no tās nožēlojamās alas, kur viņu nogremdējis naidīgais liktenis. Un viņš sarauca uzacis un jauca matus, īsts cēluma un gara cildenības iemiesojums.

Pauls skūpstīja viņam abas rokas un apsolīja visu.

Pulksten astoņos viņš ieraudzīja uz braucumā ceļa, kas vijās pāri silājam, aizripojam karieti, kuras sudraba izgreznojumi vizuļoja rīta saulē.

Ilgi viņš noskatījās pakaļ šiem ratiem. Viss viņam šķita kā sapnis... Viņš jutās tik bezgala labi, ka gluži apmulsa lielajā laimē. «Ar ko esmu to pelnījis?» viņš sev jautāja un sāka pēc tam pētīt, kādas gan būs pirmās bēdas, kas viņu izraus no šīs svētlaimes.— Kad dvīnītes paziņoja, ka rati baznīcas braucienam gatavi, viņš jutās skumjš un nomākts,

Mācītāja dārzā, kur ziedēja jasmīni un ceriņi un zālājā mirdzēja saules stari, stāvēja divi cilvēku pulciņi, viens melns un viens balts, katrs savrup. Pirmaja bija zēni, otrajā meitenes.

EIzbete savā sniegbaltajā muslīna tērpā ar mežģīņu lakatiņu pār krūtīm izskatījās balta un viegla kā zieds.

Viņas vaigi bija ļoti bāli, viņa turēja acis visu laiku nodurtas un rotaļājās brīžiem ar Dziesmu grāmatu, brīžiem ar ceriņu pušķi, kas bija viņai rokās.

Pauls ilgi vērās viņā, bet viņa to neredzēja. Viņa laikam negribēja, ka kāda pasaulīga doma iztraucē viņas svinīgo sajūtu.

Un tad nāca mācītājs. Zvani skanēja, un ērģeles šalca, un pāros sastādītais gājiens lēnām virzījās uz altāri.

Pauls gāja cieši aiz abiem Erdmaņiem, kas savos melnajos garajos vadmalas svārkos izskatījas visai nopietni un cienīgi. Piepeši viņu ar atjaunotu speķu pārņēma vainas apziņa. Viņš paliecas mazliet uz priekšu, klusu piebikstīja tiem no muguras un čukstēja valgam acīm: «Piedodiet man! Esmu darījis jums daudz ļauna!»

Tie grūda viens otram elkoņus sānos un blēdīgi smīnēja. Viens pa pusei pagriezās pret viņu un čukstēja ar cietēja seju, kas bija gluži liekulīgas nevainības pilna: «Mans dēls, mēs tev piedodam.»

Pauls juta gan, ka tie viņu izzobo, bet viņa sirds bija tik pilna pacilatības un mīlas, ka nekāds pasaules izsmiekls nespēja viņam ko nodarīt.

Bērnu pulciņi sakārtojās abās altāra pusēs.

Pauls raidīja biklu skatu lejup uz baznīcas vidu, kas bija cilvēku parpildits, bet nespeja neviena pazīt.

Sprediķa stunda pagāja. Viņš stingi lūkojās savā priekšā. Viss viņam šķita kā sapnis.

Brīdi vēlāk viņš juta savus ceļgalus uz mīkstās drēbes un mācītāja roku uz savas galvas... Ko tas uz viņu runāja, viņš nedzirdēja. Viņš dzirdēja Elzbeti otrā pusē klusi raudam mutautiņā un domāja. «Raudi vien, raudi vien, drīz tu atkal smiesies.»

f

Un tad viņš sev jautaja, kāpēc gan visi cilvēki tik daudz smej, kad patiesībā zemes virsū tik maz smieklīga,

Ērģeles uzsāka dziesmu: «Teici to Kungu, to godības ķēniņu svētu»— gaiši gavilēja draudzes koris — tad viņa skats pacēlās uz sauli, kas varavīksnes spožumā ielauzās pa krāsainajiem baznīcas logiem,

Un, stingi raugoties krāsu rotaļā, viņš pēkšņi izbijās. Tieši viņā pusē krustam, kas pacēlās pāri altārim, stāvēja milzīgi liela drūma pelēka sieva un lielām tukšām acīm vērās lejup uz viņu,.. Tā bija grēku nožēlniece Magdalēna,

Viņš juta, ka to pārņem salti drebuļi,

«Rūpju māte,» viņš murmināja un nolieca galvu, it kā gribētu pazemībā saņemt to, ko tā viņam dzīvē piešķirs,

Un, kad viņš atkal pacēla acis, saule mirdzēja vēl krāšņāk nekā iepriekš,

Sarkankvēlas un zaļas kā smaragdi vizēja un zaigoja liesmas un auda star a vainagu ap pelēkās sievas galvu..

Bet tā stāvēja skumja krāsainajā krāšņumā un blenza lielām

tukšām acīm lejup uz viņu,----

Tad ērģeles ar brāzmainu akordu ievadīja pēcspēli,». priecīga

šalka gāja pār draudzi..,, bērnu bars trauca savējo skavas,--

un viņu sveica Elzbetes valgo acu laipnais skats,

VIII

Pauls tagad sāka saimniekot. Viņš cītīgi pildīja savā īesvētes rītā doto zvērestu,— Viņš strādāja kā puisis, un, kad māte lūdza, lai saudzē sevi, viņš skūpstīja tai roku un teic3: «Tu zini, mums daudz kas jāgriež par labu,»

Vakaros, kad saime bija devusies pie miera un dvīnītes plosīdamās ieslīgušas miegā, māte un dēls bieži sēdēja stundām ilgi kopā un kala plānus, un lēsa, bet, ja viņos bija nobriedis kāds lēmums un acīs smaidīja cerību atspulgs, bieži gadījās, ka viņi piepeši sarāvās un nopūzdamies nokāra galvu —, bet neviens neizpauda, kas tam nospiež sirdi,..

Ap šo laiku Elzbetes kundze sāka stipri novecot. Garas, šauras rievas iegūlās viņai vaigos, zods izliecās uz priekšu, un matos iestīdza sudrabota vizma. Tikai viņas sāpju piino acu tumšajās dzelmēs vēl varēja saskatīt, cik daiļa viņa reiz bijusi.

«Jā, redzi, nu es esmu veca sieva,» viņa sacīja kadā rītā savam dēlam, sukādama pie spoguļa matus, «un laime aizvien vēl nav nākusi.»

«Nerunā, māt, kādē| tad es esmu še?» viņš atbildēja, lai gan viņam nemaz nebija tik priecīgi ap sirdi.

Tad viņa sēri pasmaidīja, noglaudīja tam vaigus un pieri un teica'. «Jā. tu man izskaties tieši tāds, it kā būtu notvēris aiz spārniem laimi... bet es negribu tā runāt,» viņa turpināja, «ko gan es iesāktu, ja man nebūtu tevis?»---

Ar tādu pārplūstošas laimes mirkli vajadzēja iztikt krietni ilgi, jo bieži aizritēja mēneši, kad māte un dēls sirds nomāktības dē| neuzdrošinājās sacīt viens otram kādu maigāku vārdu.—

No dvīnītēm pa to laiku bija izkūņojušies divi trakulīgi mežonēni apaļiem vaigiem, kuriem neviens koks nebija par augstu, neviens grāvis par dziļu. Cirtainie brūnie mati vijās tām tūkstoš nepaklausīgās sprogās gar deniņiem uz leju, un nc tām dzirkstīja divi acu pāri, tik pilni šķelmības, tik ugunīgi biklumā un nebedībā uzreiz, it kā no dziļas meža tumsas smietos nomaldījušies saulstari.

Abu meiteņu smiekli skanēja agrā rītā un vēlā vakarā vientuļajā silāja mājā, un jo nepanesamāks šķita klusums, kad tās bija skolā vai klīda apkārt pa plašo klajumu.

Dvīnēm bija vienalga. Vai spīdēja saule vai plosījās negaiss, galva viņām vienmēr bija pilna nedarbu, un, ja tēvam kādreiz šķita, ka dauzīšanās kļuvusi par traku, tā ka tās turēja par labāku paslēpties aiz krāsns, meitenes atalgoja tur sevi ar to, ka slepeni knieba viena otrai kājās.

Paulu tās bezgalīgi mīlēja, kas tomēr tām nekavēja uzlūkot par savu īpašumu labākos kumosus no viņa šķīvja, baltākās papīra strēmeles no viņa mapes un skaistākās pogas no viņa biksēm, jo tās zaga kā žagatas.

Viņam bija lielas rūpes par tām, jo viņš baidījās, ka tās kļūs aizvien mežonīgākas, jo sevišķi tādēļ, ka māte kļuva aizvien gurdāka un nevarīgāka un ļāva visam iet, kā pagadās. Bet viņš uzsāka savus audzināšanas mēģinājumus no nepareizā gala. Viņa pamācības nenesa nekādus augļus, un reiz, kad viņš bija pašā sprediķa vidū, notika tā, ka viena māsa piepeši ielēca viņam klēpī, saķēra viņu aiz deguna un uzsauca māsai: «Klausies, viņam aug bārda.»

Pēc tam otrā darīja tāpat kā pirmā, un abas gribēja cita par citu plucināt pūciņas ap viņa lūpām.— Bet, kad viņš nu tapa nopietni dusmīgs, tās uzmeta lūpu un sacīja: «Pē — mēs vairs nerunājam ar tevi.»

Elzbeti viņš nebija redzējis kopš iesvētes dienas, lai gan bija jau pagājis vesels gads.

Bija dzirdams, ka viņa aizsūtīta uz pilsētu, lai tur baudītu «sabiedrisko izglītību».— Šis vārds viņam bija iedūris sirdī, viņš tikko saprata, ko tas nozīmē, tomēr dziļi sirdī nojauta, ka viņa tagad aizvien vairāk un vairāk attālinās no tā.

Te kādu dienu ap Lieldienu laiku gadījās, ka viņš devās apstrādāt kādu tīrumu, kas, atdalīts no pārējā īpašuma, atradās tālu mežmalā.— Viņš pats sēja, un puisis, ar diviem zirgiem ecēdams, gāja viņam pakaļ.

Viņš bija apmetis ap plecu lielu balta sējamo palagu un klusā līksmē vēroja, kā sēklas graudi krizdami vizuļo kā zelta strūklas Tad viņam šķita, it kā viņš iedzēlu starp tumšajiem koku stumbriem kaut ko gaiši zaigu šūpojoties augšup un lejup — ka šūpotnes, kas lido gaisā, Tomēr viņš piegrieza tam mazu vērību, jo sēšana ir darbs, kas prasa uzmanību.

Tā pienāca brokastlaiks. Puisis apsēdās uz graudu maisa, bet viņš pats devās melā, lai uzmeklētu ēnu, jo bija stipri sakarsis.

Viņš uzmeta paviršu skatu lidojošajām šūpotnēm un domāja: «Tas laikam ir šūpuļtīkls,»— bet nemaz neinteresējās par to, kas tur gulēja.

Te pēkšņi viņam likās, it kā viņš dzirdētu saucam savu vārdu.

«Paul, Paul!» Tas skanēja gluži mīļi un sirsnīgi gaiSā maigā balsī, kas viņam šķita labi pazīstama.

Satrūcies viņš pavērās augšup,

«Paul, nāc jel šurp!» balss sauca vēlreiz. Viņam pārskrēja karsts un auksts pār muguru, jo tagad viņš zināja, kas viņu sauc.

Viņš parlaida kaunīgu skatu savām darba drēbēm un grasījās atraisīt palaga mezglu, bet tas bija aizgriezies pakausi un viņš nevarēja to aizsniegt.

«Nāc taču tāds, kāds esi,» sauca baiss, un nu viņš redzēja, kā viņas augums uzslienas tīklā, bet grāmata sarkanzelta iesējumā izslīd viņai no rokām un nokrit zemē.

Vilcinādamies viņš nāca tuvāk, slepeni mēģinādams noslaucīt sūnās zābakus, pie kuriem bija pielipusi valgā tīruma zeme,

Viņa savukārt bija vēl pēdēja acumirklī pamanījusi, ka zem tērpa redzamas viņas kājas baltajās zeķēs, un pasteidzās apsegt tās ar lakatu, kuru bija apmetusi ap pleciem. Bet viņa nepaguva lakatu izraut un, nezinādama cita padoma, aši saritinājās kā perētāja vistiņa, kamēr šūpuļtīkls strauji līgojās no vienas puses uz otru.

Varbūt viņai bija nolūks tam mazliet patikt ar savu drošo stāju un jauniegūto sabiedrisko izglītību, bet liktenis bija lēmis, ka Elzbete skatījās viņa ne mazak piesarkusi uri samulsusi kā Pauls viņā.

Viņš gan nepamanīja viņas garastāvokli, tikai redzēja, ka tā kļuvusi ļoti daiļa, ka viņas mati savīti skaistā mezglā un krūšu lente lēni trīs uz viļņojošā apaļuma. Pēdējais novērojums viņam skaidri lika saprast, ka tā šajā laikā kļuvusi dāma,

Pagāja labs laiks, iekams pirmais no viņiem attapās, lai runātu-

«Labdien — tu,» Elzbele beidzot sacīja, klusu iesmiedamās, un stiepa viņam pretī labo roku, jo manīja, ka ir situācijas valdniece

Viņš klusēja un uzsmaidīja tai,

«Palīdzi man izvilkt lakatu,» viņa turpināja.

Pauls darīja to.—«Tā, tagad aizgriezies.» Ari ar to viņš bija mierā, «Nu ir labi » Viņa bija atkal apgūlusies, ātri pārmetusi lakatu pār kājām un tagad šķelmīgi skatījās uz to caur šūpuļtīkla cilpām.

«Tiešām liels prieks, ka esmu atkal pie tevis,» viņa teica, «tu taču esi labāVais no visiem, Vai tu ari ilgojies pēc manis^7» «Nē,» viņš atbildēja, un tā fcija patiesība,

«Ak, ej nu — tu,» viņa atteica un mēģināja, uzmezdama lūpu, pagriezties uz otru pu'ji, bet šūpuļtīkls atkal sāka stipri līgoties, viņa palika guļot un smējās.

Viņš iekšēji brīnījās, ka viņa tik jautra. Viņš bija redzējis tā smejamies tikai dvīnīšus. Bet tie jau ir bērni.

Šie smiekli viņam tomēr atgrieza dabiskumu, jo viņš instinktīvi sajuta, par cik šajā laikā kļuvis vecāks nekā viņa,

«Tev gan ļoti labi klājies — visu šo laiku?» Pauls jautāja. «Paldies Dievam—jā,» viņa atbildēja, «Māmiņa mazliet slimo, bet tas arī ir viss.»— Viņas sejai pārlaidis ēna, bet nākamajā mirklī atkal izgaisa, un tad viņa tērzēja tālāk; «Es biju pilsētā — ak, klausies — ko visu neesmu tur piedzīvojusi — tas man tev kādreiz j ipastāsta. Es ņēmu dejas stundas. Arī pielūdzēji man bija — vari ticēt. Tie staigāja gar maruem logiem, sūtīja man anonīmus puķu pušķus, arī dzejas, paši savas dzejas, Starp tiem bija kāds students baltiem svārkiem ar tresēm un zaļi baltsarkanu cepuri — ai, tas prata to lietu! Ko gan visu viņš nevarēja cilvēkam sastāstīt;— vēlāk viņš saderinājās ar Betiju Širmaheri, manu draudzeni, tas ir liels noslēpums, bez manis to neviens nezina,»

Pauls atviegloti uzelpoja, jo students bija jau paguvis sakarsēt viņam galvu.

«Un tu nedusmojies?» viņš jautāja.

«Par ko?»

«Ka viņš palika tev neuzticīgs.»

«

«Nē, tādām lietām mēs stāvam pāri,» EIzbete atteica un paraustīja plecus. «Ai, klausies — tie visi tak ir zaļi zēni, salīdzinot ar tevi!» Viņu pārņēma kvēlas bailes, iedomājot, ka studentu var nosaukt par zaļu zēnu, turklāt vēl salīdzinot ar viņu pašu,

«Mans brālis nav nekāds zaļš zēns,» viņš atteica,

«Es nepazīstu tavu brāli,» EIzbete sacīja filozofiskā mierā,

«varbūt viņš nav tāds.--Jā, esmu kļuvusi daudz vecāka,»

viņa turpināja. «Es ņēmu literatūras stundas — iemācījos tajās daudz skaista.»

Paulu sāka kveldēt skaudība.

«Pacel šo grāmatu!»— Viņš darīja to —«Vai tu to pazīsti?»

Viņš izlasīja uz sarkanā vāka zeltā iespiestos vārdus «Heines dzejas» un skumji pakratīja galvu,

«Ak, tad tu nezini nekā.— Kas viss te nav iekšā! Klausies, es tev aizdošu šo grāmatu! Lasi to — tur var kaut ko mācīties! Un, kad cilvēks kādu laiku to lasījis,— tad viņam lielāko tiesu gribas raudāt.»

«Vai tad tā tik bēdīga?» viņš jautāja un ar nomāktu ziņkāri apskatīja sarkano vāku.

«Jā, ļoti bēdīga, tik skaista un skumja kā — kā — tur dzejots tikai par mīlu, vairāk ne par ko, un tu jūti, kā tevi pārņem tādas ilgas, ka gribētos lidot uz Gangu, kur zied lotospuķes un kur —»

EIzbete aprāvās, tad gaiši iesmējās un teica: «Ak, tas ir pārāk muļķīgi — vai ne?»

«Kas?»

«Ko es te melšu.»

«Nē — man gribētos visu mūžu klausīties tevi tā runājam.»

«Jā — vai tu gribētu?— Ak. tu — še ir tik jauki! Es liekos sev tik droša, kad tu esi še.»— Un viņa izstiepās tīklā tā, it kā gribētu piekļauties ar galvu tā plecam.

Paulu pārņēma dīvaina laimes un miera sajūta, kādu viņš sen nebija pazinis

«Kāpēc tu lūkojies projām?» viņa jautāja...

«Es nelūkojos projām.»

«Tomēr ., Tev vajag raudzīties manī. Man tā patīk... Tev ir tik nopietnas uzticīgas acis.... Dzirdi, tagad es arī zinu, ar ko man jāsalidzina tās dzejas!»

«Nu, ar ko?»

«Ar tavu svilpojumu. Tas ari ir tāds — tāds--nu, tu jau

zini.. Vai tu vēl reizēm svilpo?» «Reti!»

«Un arī flautu tu laikam neesi iemācījies spēlēt?»

«Nē.»

«Ai!— Ja esmu tev mīļa, lu darīsi to... Nākamajā reizē es tev

uzdāvināšu skaistu flautu'»

«Man nav nekā, ko tev dāvāt'»

«Tomēr — tu dāvāsi man visas tās dziesmas, ko spēlēsi. Un, kad tev būs ļoti skumji ap sirdi.,, nu, palasi vien šo grāmatu — tur ir viss iekšā.»

Pauls apskatīja to no visām puclm. «Kādai savādai grāmatai gan tai jābūt!» viņš domāja.

«Un nu pastāsti man par sevi!» viņa teica. «Ko tu dari? Ko strādā? Ko dara tava mīļā māmiņa?»

Pauls pateicīgi uzlūkoja viņu. Viņš juta, ka varētu šodien runāt tieši tā, kā viņam ap sirdi,— te pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka brokastlaiks sen jau garām un ka viņu gaida puisis ar zirgiem. Līdz pusdienlaikam viņam jātiek galā, jo pēc azaida jābrauc uz pilsētu ar kūdras vezumu, ko viņš slepeni licis sagriezt.

«Man jādodas pie darba,» viņš neveikli teica.

«Ak, cik žēl! Un kad lu būsi galā?»

«Ap pusdienas laiku.»

«Tik ilgi es nevaru gaidīt, citādi māmiņa baiļosies. Bet nākamajās d;enās atnāc kādreiz paraudzīties — varbūt tu mani atradīsi, Tagad es gribu vēl kādu stundu še gulēt un lūkoties tevī. Izskatās lieliski, kad tu ar savu balto segu soļo no viena gala uz otru un graudi šķiļas ap tevi.»

Viņš, neteikdams ne vārda, sniedza Elzbetei roku un aizgāja

«Gramatu es atstāšu šeit,» viņa sauca tam pakaļ, «paņem to, kad būsi beidzis darbu...»

Puisis blēdīgi smīnēja, kad redzēja Paulu nākam Un Pauls tikko uzdrošinājās pacelt uz to acis.

Ikreiz, kad viņš, ejot uz darbu, gāja garām tai vietai, kur Elzbete mežā atpūtās, viņa pacēlis uz elkoņa un māja tam ar mutautiņu. Ap pulksten divpadsmitiem viņa saritināja savu šūpuļtīklu, iznāca mežmalā un, roku pie mutes pielikusi, uzsauca tam ardievas...

Viņš pateikdamies noņēma cepuri, bet puisis vērās uz otru pusi un svilpoja, it kā negribētu nekā ievērot...

Šis dienas pusdienas azaida laiki māte nenovērsa acu no sava dēla un, kad bija ar to divatā, tuvojās tam, satvēra abām rokām viņa galvu un jautāja: «Kas tev noticis, manu zēn?»

«Kāpēc?» viņš apjucis vaicāja,

«Tavas acis tik bīstami zaigo.»

Viņš skaļi iesmējās un aizbēga; bet, kad tā viņu vakariņās vēl aizvien uzlūkoja — reizē jautājoši un skumji,— viņam sāpēja, ka viņš nav bijis vaļsirdīgs pret māti, viņš sekoja tai un atzinās, kas viņam gadījies,

Tad viņas sērīgajā seja atspīdēja kā saules stars, un, kad Pauls kvēlojošiem vaigiem nekautrējies aizzagās projām, viņa pavadīja to valgām acīm un salika rokas kā lūgsnā,

Viņš sēdēja gandrīz līdz pusnaktij savā istabā, atspiedis galvu rokās. Noslēpumainā grāmata bija viņam klēpī, bet viņš nevarēja to lasīt, jo tēvs bija aizliedzis vakaros dedzināt uguni. Viņam bija jāgaida līdz svētdienai.

Viņš domāja par to, cik stipri Elzbete pārvērtusies,— Kaut tikai viņa nebūtu tik bieži smējusies. Tās priecīgais prāts atsvešināja to no viņa, un pilnīgā ziedošā dzīve, kas trauca to uz priekšu, aizvirzīja to tālu, tālu prorn tajā tālajā zemē, kur dzīvo laimigi cilvēki, Un, ja ari tā ir tikpat mīļa un laipna kā senāk, tai vajadzēs viņa nicināt, viņš taču ir tikai zemnieka puika un muļķis, un neveikls, un sērīgs turklāt.

Viņa galvā viļņoja sarežģīts laimes, kauna un pašpārmetumu jūklis, jo šķita, ka viņš būlu varējis izturēties daudz cienīgāk un cildenāk.— Te vēl klāt jaucās mīklainas bailes, kas viņam gandrīz aizžņaudza kaklu,— lai gan viņš veltīgi pētīja savā sirdi, no kā gan tās varēja rasties.

Nākamajā priekšpusdienā viņš redzēja no savas rnājas pagalma, kur zemē raka stabus, mežmalā kaut ko baltu šūpojamies no vienas puses uz otru,— Viņš sakoda zebus sāpēs un dusmās, bet nespēja pamest darbu.

Vēl divas dienas parādījās baltais tēls — tad tas izgaisa. Svētdienas priekšpusdienā Pauls izņēma no šķirsta dzeju grāmatu un aizgāja ar to uz mežu, uz azaida h.ku viņš neieradās, un vakarā dvīni .*, ķerdami viens otru s.lājā, atrada viņu guļam zem paegļu krūma un svilpojam, bet pār vaigiem viņam ritēja asaras.

Tā viņš pārtulkoja Hcines dzeju savā valodā,

Drīz pēc tam viņš dzirdēja, ka ārsti ieteikuši Duglasa kundzei pavadīt ilgāku laiku dienvidos un Elzbete viņu pavadīšot.

«Tas ir gluži labi,» viņš sev sacīja, «tad viņa vairs tā nenodarbinās manas domas.» Ilgi viņš nespēja izšķirties, vai lai sūta tai atpakaļ paņemto grāmatu vai ne; viņš būtu labprāt

paturējis, bet sirdsapziņa viņam to neatļāva. Viņš gaidīja izdevīgu gadījumu — kamēr dabūja zināt, ka Eizbete aizceļojusi. Tad viņš likās mierā

IX

Pagāja pieci gadi — pieci rūpju un pūļu pilni gadi. Pauls padarīja sev dzīvi gluži sūru: viņš strādāja no agra rīta līdz vēlai naktij, viņa čaklā roka pieskaras katram darbam, un, kam viņš ķērās klāt, tas izdevās. Bet viņš tikko manīja to, jo ik stundas viņa gars tiecās nākotnē.

Viņa pierē bija arvien tās pašas grumbas, viņa acis arvien vērās smagās domās uz zemi, arvien sevī uz iekšu, un bieži pagāja dienas, kad viņš neizrunāja ne vārda pie galda un darba.

Viņam bija pārliecība, ka viņa rīcība pašos pamatos ir bez izredzēm Uz tēva pateicību viņš nekad nebija varējis cerēt un iemācījās to viegli laist pār galvu, bet viņam bija grūtāk pacietīgi padoties, kad tēva untums vienā stundā iznīcināja to, ko viņš ar lielām pūlēm bija nedēļās uzcēlis.

Kad tēvs atgriezās no saviem ceļojumiem, nereti gadījās, ka viņš puišu klātbūtnē nolamāja dēlu par nejēgu, par muļķi un rūgiī žēlojās, ka esot spiests pamest saimniecību tik nespējīgās rokās, kad pienākums — neviens nezināja, kas tas par pienākumu,— viņu aicinot projām,

Pauls tādās reizēs klusēja, jo viņam dziļi sirdī bija iegūlis bauslis: «Tev būs savu tēvu un māti godāt.»—«Tēvu mātes dēļ,» tā viņš bija to pārveidojis —, bet viņa acs ar drūmi pētījošu skatienu slīdēja no viena puiša uz otru, un, kad viņš redzēja kādu pasmaidām vai slepenā ļaunā priekā piebikstām kaimiņa elkonim, viņš to nākamajā rītā atlaida.

Viens puisis gandrīz vjsu laiku bija nostrādājis silāja mājā. Viņu sauca Miķelis Raudzus, viņš bija leitis. Viņš mita silājā netālu no Helenentāt.es nožēlojamā sagruvušā būdā, kuras sienas bija izliktas ar kūdru, lai to nesagāztu vētra Viņam bija paklīdusi sieva, kas mācīja bērnus ubagot un kas jau divas reizes bija sēdējusi cietumā.

Tas bija nerunīgs, drūms vīrs, kas veica savu darbu priekšzīmīgi un, ne vārda nebilzdams, gāja projām, kad vairs nebija vajadzīgs, bet atkal kārtīgi ieradās, kad gadījās jauns darbs.

Pauls sākumā nevarēja to ieredzēt, jo tā nerunība, noslēgtība un biklie drūmie skatieni atstāja nepatīkamu iespaidu, bet tad pēkšņi viņam radās doma, ka viņš pats neizturas daudz labāk, un kopš tā brīža viņš ieslēdza to savā sirdī.

•

Tēvs savukārt šķita sajūtam zinānui respektu pret to, jo, lai gan dzērumā mēdza puišus iekaustīt, vēl nekad nebija šo puisi aizticis.— Likās, it kā skatiens, ko šis cilvēks uzmeta viņam no savu kuplo uzacu apakšas, turētu to grožos.

šis kalps bija Paula uzticamākais palīgs. Tam viņš pat varēja uzticēt labības pārdošanu tirgū, un tas prata allaž izsist visaugstākās cenas.----

Klusajā silāja mājā šajos piecos gados bija lēnām un nemanāmi norisinājusies liela pārvērtība, Aizvien vairāk un vairāk izgaisa nabadzības pēdas, retāk un retāk pie galda bi ja vērojams trūkums.— Dārzā parādījās gleznas puķu dobes, garās rindās stiepās pākšaugu un sparģeļu sžādf, un sakritušā dēļu žoga vietā sen jau bija pacēlies jauns.— Ganāmpulks ik gadus pieauga par divām trim vērtīgām govīm, v n p eņa rau, kas ik rītus devās uz pilsētu, atveda mēneša pirmajā dienā dažu labu grasi mājis.

Un tomēr, ja nevarēja Gūt runas par jaunas labklājības sākumu, tad pie ta bija vainīgs tikai tēvs, kas lielāko daļu ienākumu izputināja, ja neiegāza sev rīklē.

Aiz viņa muguras Pauls rūpējās, lai vismaz brāļiem un māsām varētu ik mēnesi atlicināt da2us dālderus.

F V,iem vajadzēja vau āk naudas nekā jebkad. Maksis bija nolicis valsts eksāmenu un tagad pavadīja bez atlīdzības savu pārbaudes gadu kādā ģimnāzijā; kantorists Gotfrīds ik gadus dažus mēnešus bija bez vietas. Abi rakstīja vēstules ar lūgumiem visdažādākās toņkārtās, iesākot ar prasību. «Aizpumpē man uz vietas trīdesmit dālderu»— un beidzot ar šādu lūgumu: «Apžēlojies, ja negribi, lai eju bojā»— un tā tālāk.

Pauls pavadīja dažu kbu bezmiega nakti pārdomās, kā tiem līdzēt, un nereti notika, ka viņš šo naudu atrāva pats savām vajadzībām,

Reiz Gotfrīds rakstīja viņam, ka esot pavisam noplīsis un viņam nepieciešams vasaras uzvalks. Pauls tieši tad gribēja likt darināt sev svētdienas svārkus, jo no vecajiem bija izaudzis; nopūzdamies viņš ielika šim olūkam dom -to naudu aploksnē un aizsūtīja brālim, bet pavadvēstulē lika tam manīt, ka viņa paša garderobe neesot labākajā kārtībā. Brālis izrādījās augstsirdīgs, atsūtīja viņam divas nedēļas vēlāk saini ar drēbēm un vēstuli, kur bija rakstīts: «Ar šo nosūtu Tev savu novalkāto uzvalku. Tu ar savām ne visai augstajām prasībām droši varēsi vēl to lietot.»

Ari dvīnītēm Pauls bija pavēris spožāku nākotni, nekā šaurie mājas apstākļi ļāva to šags.dī^ Viņš bija parūpējies, ka mācītāja kundze, agrākā skolotāja, uzņem meitenes savā privātskolā, ko bija iekārtojusi apkārtnes turīgo īpašnieku meitām.

Skolas nauda nebija šai lietā tas ļaunākais — arī grāmatas un burtnīcas yarēja sagādāt — bet grūti, ļoti grūti nācās sagādāt vajadzīgos tērpus, jo viņa lepnums necieta, ka māsas atpaliktu no savām draudzenēm un tiktu uzlūkot as kā nabagu bērni. Viņš pats bija pārāk labi iepazinis sajūtu,, kāda ir, kad cilvēku uzskata no augšas, lai to novēlētu savām māsām.

Mātē viņš pat sāļā«, tieši sievietei saprotamajās rūpēs nerada nekāda atbakia, Viņa tik ļoti bijās vīra bardzības* ka tai nebija pat drosmes nopirkt gabalu lentes uz savu atbildību»

«Kā tu darīsi, mans dēls, tā būs labi,» viņa teica; un Pauls brauca uz pilsētu un ļāva audumu tirgotājam un šuvējai sevi apkrāpt,

Dvīnītes uzziedēja bezrūpīgi un pārgalvīgi, bez mazākās jausmas par to, kāda traģēdija norisinās viņlji tik tuvu.

Savā desmitajā dzīvības gadā meitenes kāvās ar ciema puikām, divpadsmitajā gāja kopā ar tiem zagi bumbierus, bet piecpadsmitajā — pieņēma no tiem dāvanai vijolīšu pušķus...

Viņas nu bija tālu izslavētas kā visdaiļākās meitenes apkaimē, Pauls jau zināja to un bija ne mazumu lepns, bet viņš nezināja, ka tās nolika satikšanos aiz dlrza sētas un puse iesvētāmo jaunekļu varēja lielīties, ka skūpstījuši viņu saldās sarkanās lūpas.

X

Tas bija jūnija mēnesī kādā saulainā svētdienas pēcpusdienā.

No meļa atskanēja klusas trompetes mūzikas skaņas. Tur šodien svinēja lielus svētkus. Kāda pilsētas mūzikas kapella bija pieņēmusi uzaicinājumu nospēlēt koncertu. Lauku iedzīvotāji bija pulcējusies no plašas apkārtnes, pat muižu īpašnieki nebija turējuši zem sava goda ierasties, jo tamlīdzīgi notikumi nebadījās bieži šajā klusajā aiz mežā.

Kopš pusdienas laika silāja mājai garām brauca garas ratu rindas, un vecais Meihēfers, kas nelabprāt sēdēja mājās, ja kaut kur kas norisinājās, piepeši kļuva vēlīgs un uzsauca sievietēm, lai tās steidzīgi sagatavojas, viņš gribot uzupurēties un vest tās uz svētkiem

Dvīnītes, kas jau sen kāri mirdzošām acīm vērās pa logu Jaukā, sāka skaļi gavilēt, Elzbetes kundze klusi uzsmaidīja tāin un tad griezās pie Paula, kas sēdēja kaktā un mierīgi drāza tālāk savus puķu mietiņus, it ka viņam nebūtu nekādas daļas gar visu to,

«Vai tu negribi braukt līdzi?» viņa jautāja.

«Pauls var kučierēt,» Meihēfers nevīžīgi sauca.

Viņš pateicās uri aizrādīja, ka viņa svārki esot pārāk nodiluši, viņš gribot arī uzraudzīt algādžus, kuriem jāierodas pirms saulrieta. Rīt vajadzēja sākt pļaut stenu

Dvīnītes uzlūkoja viņu, sabāza galvas kopi un smējās; kad viņš gāja pa durvīm laukā, meitenes uzkārās viņam kaklā, un Katiņa čukstēja: «Klausies, mēs kaut ko zinām!»

«Nu, ko tad jūs zināt?»

«Ko jauku!» Grietiņa noslēpumaini teica.

«Nu, tad laidiet vaļā!»

«Elzbete Duglase atkal mājās.»

Un, gaiši smiedamās, tās aizbrāzās projām.

Sākumā Paulam uzmācās lielas dusmas, ka tās uzdrošinās viņu izsmiet, tad viņš nopūtās un pasmaidīja, un brīnījās, ka viņam sirds pēkšņi sākusi tik skaļi pukstēt.

Pusstundu vēlāk viņa piederīgie aizbrauca.

«Seko murns drīz!» māte uzsauca viņam no ratiem, un Katiņa iekāpdama iečukstēja ausī. «Man šķiet, viņi arī būs tur.»

Nu viņš stāvēja viens pats vientuļajā sētā... Meitas bija aizrijušas uz ganībām slaukt govis — visapkārt nevienas dzīvas dvēseles.

Piles savā dūkstā bija pabāzušas galvas zem spārniem, ķēžu suns miegaini tvarstīja mušas.

Pauls apsēdās uz dārza žoga un stingi vērās pāri uz mežu, kura malā te vienā, te otrā pusē pavīdēja pa gaišam tērpam, kamēr šur un tur uzliesmoja gaiša vizma, kad saules stari atspoguļojās pajūgu apkalumos.

Tuvojās vakars. Vtņš vēl nespēja izšķirties, vai sekot savējiem.

Viņam ienāca prātā tūkstoš iemeslu, kāpēc katrā ziņā jāpaliek mājās, un, kad viņam b>ja gluži skaidrs, ka viņš iederas mājās un nekur citur, viņš apvilka savus svētdienas svārkus un devās uz svētkiem.

Sāka tumst, kad viņš soļoja pa smaržojošo silāju. Sirds viņam dziļi sažņaudzās slepenās bailēs. Viņš neuzdrošinājās pētīt cēloņus, tomēr, ejot garām paegļu krūmam, zem kura viņš reiz bija Elzbetei svilpojis savu skaistāko dziesmu, viņa krūtīs iesmeldzās sāpes, it kā tur būtu kas iedūries.

Viņš apstājās un pārdomāja, vai negriezties labāk atpakaļ.— — «Mani svārki pārāk veci,» viņš sacīja pats sev, «es nevaru rādīties pieklājīgā sabiedrībā.» Viņš novilka tos un vēroja no visām pusēm. Muguras šuves atšķīrās kā pelēkas svītras, elkoņi

uzrādīja blāvi sidrabotu spīdumu, un krūšu atloku malās bija redzamas pat nelielas bārkstis.

«Pie vislabākās gribas nav iespējams,» viņš teica un tad atsēdās zem paegļa krūma un sapņoja par to, cik veikls un elegants izskatītos, Ja būtu ticis pie jauniem svārkiem «Tas tomēr vilksies vēl ilgi,» viņš turpināja, «vispirms Maksim un Gotfrīdam jāsēž stingri savās vietās, un Grietiņai un Katiņai jādabū balles tērpi, ko <ās vēlas, un mātes atzveltnes kiēs'ls par

jaunu jāpārveik,»--un, jo ilgāk viņš domāja, jo vairāk lietu

atcerējās, kam bija priekšroka

Pēc tam viņš atkal redzēja sevi gluži jaunā melnā uzvaikā, lakādas zābakiem kājās, modernu kaklasaiti, lepni uz augšu paceltu galvu, nevīžīgi cēlā gaitā ieejam balles zālē, kur dziļā cieņā viņam uzsmaidīja Elzbete.

Pēkšņi viņš atžilba no saviem sapņiem—«Esmu īsts nelga,» viņš rājās, «ko lai iesāku ar lakādas zābakiem un modernām kaklasaitēm? Un tagad došos uz mežu tieši savos vecajos svārkos.--Turklāt jau gandrīz tumšs,» viņš uzmanīgi piebilda,

Trompetes skanēja gaišāk Gaviles un smiekli atskanēja caur egļu zariem līdz viņa ausim.

Apaļā meža pļava bija pārvērsta svētku laukumā, Vidū pacēlās paaugstinājums muzikantiem, pa labi no tā stāvēja ciema krodzinieka būda, kur pārdeva novadējušos alu un sausus cepumus, un kreisajā pusē bija iežogots deju laukums, kur ieeja maksāja desmit feniņu no katra, kā bija lasāms uz lielas baltas izkārtnes.

Visapkārt plašā lokā bija salikti galdi un soli, kur ģimenes iebaudīja līdzatnestas vakariņas, un vidū drūzmējās gavilējošs, ņirdzīgs, glūnošs pūlis, kas alka mīlas vai kautiņa

Koncerts bija jau beidzies, deja sākusies; uz cieši nomīdītās sūnas elsdami un klupdami griezās pārīši.

Pār izcirtumu dzisa vakara blāzma, bet meža valstība, kas visgarām tam piekļāvās, bija jau iegrimusi tumsā. Še klejoja apkārt puiši un meitas, pat kučieri bija pametuši savus pajūgus, jo nespēja noraudzīties pa gabalu mīlas rotaļā. Katrs krietns šķita dzīvs, un no nakts tumsas skanēja klusi mīlas pilni smiekli.

Bikli kā noziedznieks Pauls staigaja ap svētku laukumu. Viņam vienmēr bija bail no svešiem cilvēkiem, bet nekad vēl viņa sirds nebija tik bailīgi sažņaugusies kā tagad

«Vai Elzbete ir še?»— Nekur burzmā nebija manāmi «baitās mājas» iemītnieki, bet arī viņa ļaudis likās bez vēsts pazuduši,

Reiz viņam šķita, ka viņa ausis skartu dūdojošie dvīnīšu smiekli, bet jau nākamajā mirkli tos bija apklusinājis troksnis.

Jau divas reizes viņš bija apgājis apkārt, te pēkšņi — sirds draudēja apstāties bailēs un svētlaimē — viņš ieraudzīja gluži tuvu savā priekšā tēvu uri māti vismierīgākā kārtā sēžam pie viena galda ar Duglasu ģimeni.

Tēvs bija atspiedis elkoņus uz galda un iekarsis kaut ko skaidroja Duglasa kungam. Plecīgais milzis ar kuplo sirmo bārdu klusēdams klausījās viņā, brīžiem pamāja un smaidīja pie sevis. Kalsnā, vārā būtne iekritušajiem vaigiem un zilajiem lokiem ap acīm, kas bija gurdi atspiedusi galvu pret koka stumbru un vājajiem baltajiem pirkstiem satvērusi mātes roku, bija viņa krustmāte, kas viņam allaž bija likusies kā aizsaules vēstnese, Bet viņai blakus — viņai blakus dāma vienkāršajā pelēkajā tērpā, gludi atglaustajiem gaišajiem matiem--

«Elzbete, Elzbete,» viņā gavilēja kāda balss, bet tad piepeši it kā mākoņu siena noslīga starp viņu un jaunavu, salti iekļāva viņa dvēseli un valgi aizplīvuroja viņam acis.

Viņai pretī sēdēja kāds kungs ar izaicinošu gaišu bārdiņu un vēl izaicinošākām zilām acīm, sirsnīgi liecās viņai klāt, un viņas klusajai sejai pārlaidās smaids.

«Viņa to precēs,» viņš sev teica noteiktībā, kas bija vairāk nekā greizsirdības jausma. Mīlas gaišredzībā viņš bija sapratis, ka šiem abiem raksturiem vajag vienam otru papildināt un meklēt.— Un varbūt, varbūt tie jau atraduši viens otru, kamēr viņš pats izšķiež savas dienas veltīgos sapņos.

Kā sastindzis viņš palika stāvot un vēroja šo vīrieti, kas viņam piepeši skaidri parādīja, ko viņš zaudējis,— zaudējis gan to, kas viņam nebi ja nekad piederējis.

Kā viņš arī būtu varējis jebkad sacensties ar to! Tāds — uz mata tāds — bija tas vīrieša ideāls, par ko viņš aizvien sapņoja.

Drošs, enerģisks, ar uzvaras apziņu — tads ari viņš gribēja reiz kļūt — uz mata tāds kā svešais jauneklis, kas, vieglprātīgi smaidīdams, vērās Elzbetei acīs. Viņam bija ari lakādas zābaki un kaklasaite modes krāsā, un vissmalkākās melnas spožas drēbes uzvalks.

Pauls stāvēja tur droši vien kādu stundu, neuzdrošinādamies pakustēties no vietas, apbrīnodams Eizbeti un viņas pretī sēdētāju.

Iestājās nakts, viņš tikko manīja to.

iededza garas lampionu virknes, k.as raidīja nenoteiktu vizmu raibajā cilvēku jūkli.

«Cik jauki esmu paslēpies!» Pauls domāja un priecājās par tumsu. Viņš neievēroja, ka viņam tuvojas divi vīri un kaut ko rīko zemē viņa tuvumā.— Te pēkšņi tikko trīs soļus atstatu uzliesmoja sarkana bengāliska uguns, kas iekļāva visu ap sevi žilbinošā gaismas jūrā.

Viņš gribēja ātri nebēgt koka stumbra ēnā, bet bija jau par vēlu,

«Vai tur nestāv Pauls?» māte iesaucās.

«Kur?» Elzbete jautāja, ziņkāri apgriezdamās,

«Puika, ko tu ložņā pa tumsu?» tēvs kliedza.

Viņam gribot negribot vajadzēja nākt ārā, un sarkans kā uguns aiz kauna, cepuri rokā turēdams, viņš stāvēja Elzbetes priekšā, kas bija atspiedusi galvu pret roku un smaidīdama skatījās viņā.

«Jā — tāds viņš vienmēr — gatavais līdējs,» sacīja tēvs, uzsizdams viņam uz pleca, un svešais jaunais kungs atglauda sev no pieres matus un labsirdīgi, ironiska smaidīja.

Tad piecēlās vecais Duglass, tuvojās viņam un satvēra abas viņa lokas «Galvu augšā, jaunais draugs, un krūtis uz priekšu » viņš sauca savā Lauvas balsī, «Jums nav nekāda iemesla nodurt acis — jums vismazāk visā pasaulē, Kas ar saviem divdesmit gadiem veic to, ko jūs veicat, ir īsts vīrs, un tam nav jāsīapstās. Negribu jūs padarīt iedomīgu, bet pajautājiet vien, kas spēj ar jums sacensties! Varbūt tu, Leo?» viņš griezās pie jaunā franta, kas, jautri iesmiedamies, atbildēja: «Mani jāpieņem, kāds nu esmu, krusttētiņ »

«Ja tevī vispār ir kas pieņemams, tu, palaidni,» Duglass atteica.—«šīs te ir mans krustdēls, Leo Hellcrs, īsts plānā

galdiņa urbējs---»

«Krusttēv, es tev sakuršu pirti'»

«Mierā, tu, nelieti»

«Krusttēv — divdesmit glāžu — kas pirmais būs zem galda —»

«To tas sauc par respektu.»

«Krusttēv — tu knieb»

«Mierā — apskati tikai šo jauno lauksaimnieku — divdesmit gadu un tur rokās visu saimniecību.»

«Nu, Duglasa kungs, es jau arī vēl esmu pasaulē,» iesaucās Meihēfers, rādīdams mazliet garu seju.

«Negribu nemaz jūs apvainot,» tas atbildēja, «bet jums jau tik dauuz ko darīt savās akciju sabiedrības — jūs, protams, nevarat rūpēties par tādiem niekiem.»

Meihēfers glaimots palocījās, un Pauls nokaunējās viņa vietā, jo loti labi saprata šo vārdu ironiju.

Duglasa kundze smaidīdama pieaicināja ar rokas mājienu sev klāt Paulu, satvēra viņa roku un glaudīja to. «Liels un glīts jūs esat Kļuvis,» viņa teica savā gurdajā laipnajā balsī, «un skaista bārda jums izaugusi —»

«Uzrunājiet tak viņu ar tu,» pārtrauca māte, kas šodien atkal

šķita, brīvāka nekā citkārt «Paul, lūdz savu krustmāti---»

«Jā, es — lūdzu to,» Pauls stomīdamies teica, no jauna nosarkdams.

«Dievs tevi svētīs, mans dēls,» Dugtasa kundze sacīja, «Tu esi to pelnījis,»— un tad viņas galva atkal atslīga pret koka stumbra

Pauls tagad stāvēja aiz sola un nezināja, ko iesākt. Tā bija pirmā reize, kad viņš kā pieaudzis atradās svešā sabiedrībā Viņa skats krita uz Elzbeti, kura, atbalstījusi galvu uz elkoņiem, vērās viņā,

«Man tu laikam nemaz neteiksi labdienu?» viņa mazliet šķelmīgi jautāja.

Sirsnīgais «tu» deva viņam drosmi, Viņš sniedza tai roku un jautāja, kā viņai klājies visā šajā ilgajā laikā.

Skumja ēna pārlaidās viņas sejai. «Nebija labi,» viņa klusu teica; «bet par to vēlāk, kad būsim vieni.»

Viņa pavirzījās mazliet sāņus un sacīja «Nāc » Un, sēžoties viņai blakus, Paula elkonis pieskārās viņas pakausim. Tad viņa augumam pārskrēja tādas trīsas, kādas viņš nekad mūžā nebija sajutis

Leo Hellers sniedza viņam roku pāri galdam un smiedamies teica «Uz labu draudzību, jūs, paraugzēns, jūsi»

«Diemžēl neesmu cienīgs, ka mani uzskata par paraugu,» viņš savā nevainībā atteica,

«Tad jūs esat laimīgs — es arī ne,— Nekas man nav pretīgāks par šādu paraugzēnu--»

«Kāpēc tad jūs mani tā nosaucāt?»

Leo samulsis uzlūkoja viņu, «Ak, šķiet, ka jūs visu ņemat par pilnu,» viņš sacīja,

«Piedodiet — esmu tik maz pieradis pie jokiem,» viņš atbildēja, un kauna sārtums sakāpa viņam sejā. Kad viņš pievērsās Elzbetei, tad ievēroja, ka tā raugās viņam acīs dīvaini dziļu nopietnu skatienu Tad viņa dvēselē iekvēlojās pēkšņa laimes sajūta. Viņš nojauta, ka še ir kāds, kas neuzskata viņu par muļķi un smieklīgu, kas saprot viņa dabu un tos likumus, pēc kuriem tā darbojas.

Kamēr šie trīs klusēja, tēvs galda otrā galā Duglasa kungam stāstīja tālāk savas akciju sabiedrības plānu,

«Un, ja jūs man uzticaties, kungs,— bet nē! to jums nemaz nevajag darīt — es gnbu sacīt, ja negribat vieglpr ātīgi aizlaist pats savu laimi,— nevajag stāvēt savai laimei ceļā, kungs!— ja jūtat sevī tikai vienu kripatu uzņēmības — ai tad, jā tad — Jūs zināt, te var nopelnīt simtiem tūkstošu, kūdras purvs ir neizsmeļams — kādēļ jūs gribat ļaut citiem palikt bagātiem savā vietā, kungs? Uz, priekšu — cauri naktij uz gaismu, tā skan mana devīze» Es gribu censties un cīnīties līdz pēdējam elpas vilcienam,— tās nav manas personīgās intereses, kas še liktas uz kārts, man tās liekas kā jautā ļums, kas skar visu cilvēci* Tas nozīmē iegūt šos tuksnešainos apgabalus kultūrai, tas nozīmē pievadīt visai šai apkaimei ļaunas asinis, tas nozīmē pārvērst apkārtējo nabadzību pārticībā — palikt par cilvēces labdari, kungs!»

Un šādā noskaņā viņš turpināja tālāk.

Tad pēkšņi viņš pievirzījās Duglasam pavisam klāt un, it kā gribētu likt tam pistoli pie krūts, kliedza: «Tātad jūs piedalāties, kungs?»

Duglass uztvēra savas sievas skatienu, kas slepeni norādīja uz Elzbetes kundzi un lūdzot mirkšķināja viņam, tad sacīja pa pusei uzjautrināts, pa pusei sakaitināts; «Manis dēļ.»

Pauls aikai nokaunējās, jo lasīja Dugiasa sejā, ka viņam tas nav vauāk nekas kā tikai joka pēc izsviest pa logu pāris simtu dālderu Viņš pats zināja pārāk labi, ka neviens prātīgs cilvēks nevar nopietni uztvert viga tēva plānus.

«Vai tu neesi redzējis mūsu meitenes, Paul?» jautāja māte, kas tagad šķita ne mazāk nomāktā omā ka viņš Nē, viņš nebija tās nekur redzējis.

«Tad ej — pameklē viņas — tās aizgāja uz deju laukumu — pasaki, lai pārāk netrako — citādi saaukstēsies,»

Pauls piecēlās,

«Es tevi pavadīšu,» Elzbete teica,

«Vai ari es drīkstu iet līdzi, māsīciņ?» jautāja brālēns Leo, «Paliec vien še,» viņa viegli atteica, uz ko tas apgalvoja, ka būšot spiests aiz bēdām doties nāvē,

«Jautrs putns,» Pauls sacīja, skaudībā nopūzdamies, kamēr drūzmā soļoja viņai blakus,

«Jā — bet vairāk arī nekas,» viņa atbildēja.

«Vai viņš tev patīk?»

«Protams — ļoti.»

Viņa tomēr precēs to, Pauls domāja.

Visapkārt pūlis kliedza un gavilēja. Vienu lampionu bija skārušas liesmas, un pulciņš jaunu zēnu pūlējās to noraut no auklas. Gaisā lidoja liesmojošās papīra strēmeles, un visapkārt šļācās šķidrais stearīns,

Elzbete ielīka savu roku viņa rokā un pieglauda galvu viņa plecam. Atkal viņu pārņēma tās svētlaimīgās trīsas, kuras viņš nespēja sev izskaidrot.

«Tā — tagad esmu drošībā,» viņa čukstēdama teica. «Nāc vēlāk mežā. Paul, man tev tik daudz ko stāstīt — tur būsim netraucēti.»

Un, kad viņa to pasacīja, tam kļuva gluži bail no prieka.

Nu viņi bija nokļuvuši līdz deju laukumam, Trompetes rēca, un dejotāji virpuļoja.

«Vai arī mēs dejosim?» viņa smaidīdama jautāja.

«Es jau nevaru,» viņš atbildēja.

«Nekas,» viņa sarija, «tādiem gadījumiem jau še ir Leo,»

Viņam ienāca prātā aušīgie sapņi, ko viņš bija šodien sapņojis zem paegļa krūma—«Tā iziet ar visu, ko sev iztēlojas,» viņš domāja.

«Man vēl ir viena tava grāmata, Eizbet.» viņš teica.

«Es zinu, es zinu,» tā atbildēja uri smaidīdama pavērās viņā.

«Piedod, ka es —»

«Cik tu sīkumains!» viņa jokoja, «Leo pa to laiku iznīcinājis visu manu bibliotēku un tagad prasa, lai viņam to atjaunoju,— viņam neesot nekā vairs ko lasīt.»

Leo — un atkal mūžīgi Leo!—

«Vai grāmata bija skaista?» viņa tad jautāja.

«Es reiz pratu to visu no grīvas.»

«Un tagad?»

«Tagad, ak tu mīļais Dievs! Man jādomā par tik daudz ikdienišķām lietām — tā vairs neiederas man galvā,»

«Man arī ne, Paul!— Tas nozīmē, mēs esam pārāk daudz pieredzējuši dzīvē — dzeja mums izgaisusi.»

«Tev arī?»

Viņa nopūtās, «Nabaga māte!» viņa tad sacīja.

«Kas tad ir?»

«Redzi, kopš pieciem gadiem esmu slimnieku kopēja.,» viņa teica, «tad gadās daža laba bēdīga stunda, un, kad deg nakts spuldze un tev sāp acis no ilgās nomodas, un vētra ārā rausta slēģus,— tad nāk galva dažādas domas par dzīvību un nāvi, par mīlu un atstātību — nu, skaidri un gaiši —, tad rodas gaivā pašam sava dzeju grāmata un nav vairs jāiasa sveša. Bet iesim projām rio šī trokšņa — es gribētu tev tik daudz jautāt — un še nav iespējamā saprast paSam savus vārdus.»

«Tūlīt,» viņš teica, «es tika* gribu —»

Viņa acis pētīdamas slīdēja pāri laukumam, te viņš izdzirda aiz muguras smejošu vīrieša baisi: «Klau — paskaties tur tās abas' puišu kārās mazās trakules.»

Viņš neviļus apgriezās un pamanīja brāļus Erdmaņus, ko nebi ja gadiem ilgi redzējis, Tie bija pa to laiku apmeklējuši lauksaimniecības skolu un kļuvuši lieli kungi.

«Ar tām mēs paflirtēsim,» otrs teica. Pēc tam viņi smiedamies nozuda dejotāju barā,

Tūlīt pēc tam ari Pauls pamanīja savas māsas. Brūnais cirtu mežs sajaucies slīga viņām sejā, vaigi kvēloja, krūtis viļņojās, un acis vērās iemīlējušās un mežonīgas.

«Cik laimīgas viņas izskatās — šīs jaukās būtnes.» Elzbete sacīja

Pauls noturēja tām mazu sprediķi, tās tikko uzklausīja viņu, dūdodamas smējās un skatījās garām viņa pleciem.. Un, kad viņš apgriezās, tad pamanīja abus Erdmaņus, kas bija paslēpušies aiz muzikantu paaugstinājuma un māja no turienes slepenas zīmes.

Pa to laiku no viņa uzmanības loka bija izsprukušas dvīnītes, un nu ari Erdmaņi nozuda.

«Iesim projām no šejienes,» Eizbete teica

Viņš piekrita, bet palika kā pienaglots stāvam.

«Kas tev kait?» viņa jautāja.

Viņš pārbrauca ar roku pār pieri — ļaunie vārdi, ko viņš bija dzirdējis, negribēja iziet no prāta.

Māsas ir vēl jaunas — pārgalvīgas — nepiedzīvojušas — neviens neuzmana tās — kā būtu, ja tām paslīdētu kāja?— ja tās--? Salti šermuļi pārgāja viņam pār augumu.

Un viņš, kas sev zvērējis būt tām par labu sargu, viņš še dzenas pakaļ pats saviem priekiem, viņš —

«Iesim uz mežu.» Elzbete vēlreiz lūdza.

«Es nevaru.» viņš izgrūda...

Izbrīnā viņa uzlūkoja to...

«Man vajag--māsas — pie viņām nav neviena — nedusmo.»

«Aizved mani atpakaļ pie galda,» viņa sacīja.

Viņš darīja to. Neviens no viņiem vairs nerunāja ne vārda.

Piecas minūtes vēlāk viņš pārsteidza māsas, kad tās roku rokā ar Erdmaņiem gribēja ieslīdēt mežā.

«Uz kurieni?» viņš jautāja, nostādamies starp tām

Viņas mulsi nodūra acis, un Katiņa stomījās: «Mēs gribējām iet drusku pastaigāties,,.»

Brāļi Erdmaņi uzstājās kā goda vīri, sirsnīgi kratīļa viņam roku un karsti vēlējās atjaunot jaunības gadu draudzību,— Vēlāk tie viņam rādīja dūres.

«Tagad jūs iesit pie mātes,» viņš teica dvīnītēm, un, kad meitenes uzmeta lūpu, aizvilka lās sev līdzi,,.

Galds bija pa pusei tukšs Duglasu ģimene bija atstājusi svētkus

Tad viņš iegāja mežā un pārdomāja, ko visu būtu varējis Elz.betei sacīt — Bet tam jau nebija lemts notikt — vienmēr kaut kas gadi jās cejā.

XI

Bija Jāņu nakts. Smaržoja ceriņi,— Mēnessgaisma kā sudraba plīvurs slīga pār zemi Ciemā bija lielas gaviles.— Dega darvas mucas, un uz mauriņa dejoja puiši un meitas Liesmas plandīja tālu pāri silājam, un vijoles spiedzīgās skaņas melanholiski aizplūda naktī.

Pauls stāvēja pie dārza žoga un raudzījās tālumā Puiši bija devušies uz jāņugunīm, un arī māsas vēl nebija mājās. Tās bija izlūgušās atļauju apciemot savu rotaļu biedreni, mācītāja Hedvigu, vienkāršu, klusu meiteni, kurai viņš tās labprāt uzticēja. Tagad viņš gribēja gaidīt, kamēr visi būs atgriezušies mājās. Mēnesnīca izvilināja viņu silājā.— Tur tas dusēja pusnakts klusumā; tikai viršu ceros brīžiem it kā pa miegam iesaucās kāds ķauķis. Dzeguzenes nolieca savas iesarkanās galvas, un deviņvīru spēks tā zaigoja, it kā gribētu sacensties ar mēnesi Lēnām, šļūcošiem soļiem viņš gāja tālāk, brīžiem klupdams pār kādu kurmja rakumu vai sapīdamies lapu vītnēs. Kā vizošas dzirkstelītes viņa priekšā mirgoja rasas lāsītes — Tā viņš nokļuva paegļu krūmu valstībā, kas tur izskatījās vēl līdzīgāki rūķiem nekā citkārt

Mežs kā melns mūris pacēlās viņa priekšā, un mēness gaisma dusēja uz ta kā tikko uzkritis sniegs, Viņš atrada vietu, kur pirms gadiem bija karājies šūpuļtīkls,— spokainajā krēslā cauri melnajiem zariem vizēja klajums.— Viņu vilka tālāk un tālāk.— Kā zaigojoša marmora pils viņa acu priekšā izauga «baltā māja» Muižas sētā valdīja dziļš klusums, tikai šad un tad ierējās suns, lai tūdaļ apklustu.

Viņš stāvēja pie treliņu vārtiem, pats nezinādams, kā tur nokļuvis.— Viņš satvēra abām rokām treliņus un vērās iekšpusē. Mēnessgaismā vizošs viņa priekšā izpletās plašais muižas pagalms — pie kūtīm kaitīgā virknē stāvēja darba rati melnām kontūrām — balts kaķis aizlīda garām dārza sētai — citādi viss dusēja miegā.

Viņš devās tālāk gar sētu. Pelnu kaudzē aiz kalves bija kaudzīte kvēlošu ogļu, kas kā degošas acis vērās tumšā. Nu sākās dārzs. Augstas liepas lieca savus zarus pāri viņam, un zelta lietus un agto rožu smarža reibinādama viļņoja pāri treliņiem. Cauri zariem kā sudraba lentes vizēja grantētie celiņi, un aiz tiem drūmi rēgojās viņa bērnu dienu sapnis, saules pulkstenis.

«Baltā māja» nāca tuvāk un tuvāk. Tagad vmš varēja gandrīz ieskatīties pa logu. Arī še viss šķita guļam.

Viņš bija šur un tur — ari Heines dzejās — lasījis, ka mīlētājs mēnessnaktīs mēdz dziedāt sirdsdāmai serenādi — ģitāras un mandolīnas pavadījumā, ja iespējams. Tā bija jaukajos bruņinieku laikos un Spānijā vai Itālijā varbūt vēl šo baltu dienu. Tad viņam icnāca prātā, un viņš sev iztēlojās, ka gan tas būtu, ja viņš, muļķa Pauls, še kā klejojošs bruņinieks sāktu spēlēt kokli, ķērkdams ilgu pilnas dziesmas.

Viņam bija skaļi j nesmejas, to iedomājoties, bet tad atausa atmiņā, ka viņš taču allaž nēsā savu mūzikas instrumentu sev līdzi. Viņš atsēdās uz grāvja malas, atspieda muguru pret sētas stabu un sāka svilpot — sākumā bikli un klusu, tad aizvien drošāk un skaļāk un, kā vienmēr, kad bija pilnīgi ļāvies savām jūtām, galu galā aizmirsa it visu.

Viņš uzmodās kā no dziļa sapņa, kad izdzirda viņpus sētaj zarus šalcam un brikšķam.— Izbijies viņš pagriezās.

Otrā pusē stāvēja Elzbete baltā nakts ģērbā — uzmetusi tam tumšu lietus mēteli.

Pirmajā mirklī viņam bija tā, it kā vajadzētu trūkties kājās un bēgt projām, bet locekļi bija kā pamiruši.

«Elzbet — ko tu še dari?» viņš murmināja,

«Jā, ko tad tu še dari?» viņa smaidīdama atjautāja.

«Es — es — drusciņ svilpoju »

«Un tādēļ atnāci šurp?»

«Kādēļ lai to nedarītu?»

«Tur tev taisnība — es tev to neaizliegšu.»

Viņa bija piespiedusi pieri pie treliņiem un uzlūkoja to. Abi klusēja.

«Vai nenāksi tuvāk?» viņa vaicaja — laikam nebūdama skaidrībā par to, ko saka,

«Vai lai kāpju pāri žogam?» viņš gluži nevainīgi atjautāja.

Viņa pasmaidīja. «Nē,» viņa teica, purinādama galvu, «mūs varētu ieraudzīt pa togu, un tas nebūtu labi.— Bet man jārunā ar tevi — pagaidi — es iznākšu pie tevis un pavadīšu tevi kādu gabaliņu»

Viņa pastūma pie malas kādu vaļēju treliņu un izslīdēja Jaukā, fad sniedza tam rcku un sacīja: «Tas ir labi, ka tu atnāci. Man bieži gribējās ar tevi parunāties, bet tevis nekad nebija.» Un viņa smagi nopūtās, it kā viņu nomāktu smagas atmiņas.

Viņš viss trīcēja. Jaunavīgais tēls, kas naktsģērbā tik šķīsti un’ brīvi stāvēja viņa priekšā, gandrīz laupīja viņam elpu. Deniņos dauzījās — viņa skati meklēja zemi.,

«Kāpēc tu neko nerunā ar mani?» viņa jautāja.

Mulss smaids pārlaidās viņa sejai.

«Nedusmo man,» viņš izdvesa.

«Kādēļ iai tev dusmotu?» viņa jautāja, «Es priecājos, ka nu reiz esi pie manis. Bet tas ir dīvaini — gluži kā pasakā. Es stāvu pie Icga un raugos mēnesī—mām ņa t «ko kā aizmigusi, un domāju savā prātā, vai ari drīkstu doties pie miera — bet inana galva tik nemierīga un piere kvēlo — tik satraukts mans prāts. Te uzreiz dzirdu aiz dārza kāda svilpojam, tik skaisti, tik žēli, kā tikai reiz esmu dzirdējusi, un tas bija tik sen, «Tas var būt vienīgi Pauls,» es saku sev, un, jo ilgāk klausos, jo man tas top skaidrāks. «Bet ka viņš še nekļuvis?» jautāju sev, un, tā kā gnbu katrā ziņā tikt pie skaidrības, uzmetu savu mēteli un žogos lejā — fā nu esmu še — un tagad nāc — iesim uz mežu — tur neviens mūs neredzēs.»

Viņa ieķērās tam rokā. Klusēdami tie soļoja pa pļavām, kas mirdzēja mēness vizmā,

Un tad pēkšņi viņa aizsedza abām rokām seju un sāka rūgti raudāt,

«Elzbet, kas noticis?» viņš izbijies iesaucās.

Viņa sagrīļojās, trauslais augums nodrebēja neskanīgās elsās.

«Elzbet, vai nevaru tev palīdzēt?» viņš lūdzās.

Viņa strauji purināja galvu, «Lai paliek,» viņa izdvesa, «tūlīt pāries,»

Viņa mēģināja iet tālāk, bet spēki neklausīja. Ievaidēdamās viņa noslīga uz ežas valgajā zālē.

Viņš palika stāvot pie viņas un vērās lejup uz lo, «Ļau izraudāties»— tas bija likums, ko viņš jau daudzkārt bija izmēģinājis,— Uzreiz izgaisa visas bailes.. Te bija jāmierina, un to lietu viņš prata.

Kad viņa bija mazliet nomierinājusies, viņš apsēdās tai blakus un klusu teica: «Vai tu neatklāsi man savu sirdi, Elzbet?»

«Ja, labprāt,» viņa iesaucās, «esmu to gaidījusi veselus trīs gadus. Tik ilgi esmu to nesusi sevī, Paul, un gandrīz noslāpusi zem šīs nastas, un nav bijis neviena cilvēka, kam varētu to uzticēt. Itālijā, skaistajā Kapri salā, kur viss smej un gavilē, esmu bieži vien nakts vidū aizzagusies lejā pie jūras un kliegusi savās mokās, un no rīta atkal atgriezusies un smējusies, vēl vairāk nekā citi, jo māte — ai māte — māte!» viņa sauca, no jauna skaļi iešņukstēdamās.

«Esi mierīga, tagad tev esmu es, kam tu vari to izteikt,» viņš tai čukstēja.

«Jā, tu — man esi tu,» viņa dvesa un piekļāva galvu Paula plecam. «Redzi, es to vienmēr zināju, bet ko tas man līdzēja?— Tu biji tik tālu projām — un bieži vien gribēju tev rakstīt, bet baidījos, ka būsi kļuvis man svešs un nezin ko iedomāsies... Un, kopš esam atkal mājā, man ir tikai viena doma: «Tev vajag uzticēties viņam, viņš ir vienīgais, kas pazīst sāpes,— viņš tevi sapratīs.»

«Saki, kas ir, Elzbet?» viņš lūdzās.

«Viņai jāmirst!» tā skāņi izkliedza,

«Tavai mātei?»

«J ā!»

«Kas tev to teica?»

«Vīnes profesors, kas viņu izmeklēja. Viņai pašai tas rādīja līksmu seju un sacīja: «Ja saudzēsit sevi, varat dzīvot simts gadu,»— bet pēc tam lika pasaukt mani un jautāja: «Vai jūs esat stipra, jaunkundz, vai varat izturēt patiesību?»—«Lūdzu, runājiet,» atbildēju.—«Esmu spiests jums to uzticēt,» viņš teica, «jo jūs esat vienīgā, kas še viņu kopj » Un tad viņš man pateica, ka viņa varot nomirt kuru katru dienu,— jā,— un tad minēja man veselu rindu noteikumu, kas viņai jāievēro, par ēdienu un dzērienu, un klimatu, un uzbudinājumiem, un vēl daudz ko citu Redzi, kopš tās dienas es drebu par viņu no agra rīta līdz vēlam vakaram un rūpējos, un sargāju viņu, un nerodu miera. Reizēm man uznāk noskaņa, kad sev saku: «Tu esi jauna un gribi dzīvot,»— un tad es mēģinu gavilēt un dziedāt, bet skaņa aizžņaudzas man rīklē, un es atkal sabrūku. Protams, mātei mari jārāda pnecīga seja un tēvam arī.»

«Bet kādēļ tu neuzticies viņam? » viņš pārtrauca to.

«Vai ari viņa dzīvei jātop saindētai? » viņa atteica. «Nē, labāk nesu to viena pati nekā redzu ari viņu ciešam, Viņš ir jautrā omā un pieķēries mātei ar visu sirdi — citādi v tš gan brīžiem straujš un nesavaldīgs, bet viņai tas nav sacīts neviena ļauna vārda — lai viņš cerē, cik ilgi spēj, — es viņam to neatklāšu. »

Viņa atspieda galvu abās rokās un stingi vērās riekšā.

Paulam ienāca prātā mātes pasaka. «Rupju māte, Rupju māte,» viņš murmināja p'e sevis,

«Ko tu tur saki?» viņa jautāja un uzlūkoja to lielām, mierinājuma tvīkstošām acīm.

«Ak, neko,» viņš atbildēja, skumji smaiJīdams, «man gribētos, kaut varētu tev palīdzēt.»

«Kas gan to spētu?»

«Un varbūt tomēr es to varu,» viņš teica, «tev tikai trūcis cilvēka, ar ko tu spētu izrunāties. Tev nemaz nekJājas iik ļauni, kā tu domā,— lai gan arī tevi svētījusi Rūpju māte —»

«Ko tas nozīmē?» viņa jautāja.

Un tad viņš tai pastāstīja pasakas sākumu, cik nu labi bija to saglabājis atmiņā.

«Un kā var tikt vaļā no Jās svētības?» viņa jautāja.

«Nezinu,» viņš atteica, «māte nekad negribēja man stāstīt pasakas beigas. Es ari nedomāju, ka tas iespējams. Tādiem cilvēkiem ka mums labprātīgi jāatsakās no laimes, un, lai cik tuvu tā būtu, viņi neredz to — viņiem vienmēr atgadās kas bēdīgs. Viņi var vienīgi būt nomodā par citu laimi un rūpēties, lai tiem klātos tik labi, cik vien iespējams »

«Es arī gribētu mazliet laimes,» Elzbete sacīja, vaļsirdīgi paceldama uz viņu acis.

«Es vēlētos, kaut būtu tik laimīgs kā tu,» viņš atbildēja.

«Kaut man nebūtu vienmēr tik bail,» viņa sūrojās.

«Bailes — ar tām tev jānosiēdz draudzība — esmu jutis tās visu mūžu, un, kad nezināju, kāpēc, ātri izgudroju iemestu. Nav ari nemaz tik ļauni ar tām — ja nebūtu šo baiļu, cilvēks nemaz nezinātu, kādēļ dzīvo.— Bet padomā tikai, cik apmierināta tu vari būt: tu redzi ap sevi vienīgi priecīgas sejas, māte jūtas laimīga, par spīti visām ciešanām,— vai tā nav?»

«Jā, paidies Dievam,» viņa sacīja, «viņa nemaz nenojauš, cik viņas stāvoklis bīstams.»

«Nu redzi!— Un tēvs nojauš to tikpat maz; nekādas raizes nenomāc tos, viņi mīl viens otru uri ari tevi, neviens Jauns vārds neatskan jūsu starpā — un, kad māte reiz aizdarīs acis, varbūt viņa darīs to smaidīdama un varēs sacīt: esmu vienmēr bijusi

laimīga!— Saki — Vo tu vēl vari vēlāties?»

«Bet viņa nedrīkst m-rl!» Eizbete iesaucās.

«Kāu-ļ ne?» viņš ; «Vai tai nāve tik ļauna?»

«Vi7a< r;e — bet man.»

«Cilvēks nedrīkst daudz domāt par sevi,» viņš atbjldtja, cieši

sakniebdams lūpas, «viņam jātiek ar sevi galā.--Nāve tikai

tad ir kad esi vira mūžu gaidījis laimi un <a nav atnākusi.

Tad cilvēkam jābūt ap sirdi iā, kā izsalkušam pieceļoties no bagātīgi klāta gaida, un to es gribētu aiztaupīt katram, kas man mīļš,— Redzi, man arī ir māte — tā ari re z gribēja kļūt laimīga un labprāt vēlētos to vēl tagad — es esmu vienīgais, kas varētu no viņas atvairīt rūpes, bet neesmu spējīgs to izdarīt. Kā tev šķiet, kā gan man var būt ap sirdi? Es redzu, kā viņa noveco bēdās un raizēs... es varu mkaitīt grumbas viņas pierē un vaigos., viņas mute iekrīt, un z;>ds izstiepjas garš... viņa sen vairs neizrunā neviena skaļa vārda, top diendienā klusāka... un tik klusu viņa kādā dienā izdzisīs... un tad es stāvēšu un teikšu: tu esi vainīgs, tu nevarēji viņai sagādāt nevienu vienīgu laimes dienu »

«Nabaga draugs,» viņa čukstēja, «vai es nevaru tev palīdzēt?»

«Neviens nevar man palīdzēt — kamēr tēvs —» viņš aprāvās, izbijies pats par savām domām.

Abi klusēja,— Ilgi viņi sēdēja nekustēdamies, atspieduši rokās savas divdesm it gadus vecās galvas. Sudrabota mēnessgaisma stīdza vivju matos, ko rotaļādamies plivināja liegais silāja vējiņš.

Tad viņiem pārlaidās mākoņu ēna.

Abi nodrebēja.

Viņiem bija tā, īl kā skumjā feja, ko viņi sauca par Rūpju māti, izplestu pār viņiem savus drūmos spārnus.

«Man gribas uz mājām,» Eizbete pieceldamās teica.

«Ej ar Dievu,» viņš svinīgi atbildēja.

Viņa satvēra tā abas rokas. «Pateicos,» viņa klusu sacīja, «tu mani ļoti, ļoti atveldzēji.»

«Un kad būšu tev atkal vajadzīgs,—»

«Tad r.ākšu pie tevis uzsvilpot,» viņa smaidīdama piebilda.

Un tad viņi šķīrās.

Kā sapnī Pauls soļoja pa drūmo mežu.

Egles klusu šalca... pelēkajās sūnās dejoja mēnesstari.

«Tas ir tik dīvaini,» viņš domāja, «ka v:ņi visi man sūdz savas bēdas,»— un secināja no tā, ka ir laimīgākais no visiem.

«Vai ari nelaimīgākais,» viņš domīgi piemetināja, noslēpumaini iesmējās un uzmeta cepuri gaisā.

Izgājis gaišajā siiājā, viņš pamanīja, ka divas ēnas aizlidoja viņam pa priekša un izgaisa miglainajā tālē.

Tūlīt pēc tam viņš dziidēja brikšķam aiz muguras paegļu krūmos.

Viņš ātri pagriezās un ieraudzīja vēl divas ēnas, kas aiz krūma it kā iegrima zemē,

«Viss siiājs šķiet šodien dzīvs,» viņš murmināja un smaidīdams piebilda:: «Protams, ir taču Jāņu nakts!»

Drīz pēc viņa pārradās mājās dvīnītes izspūrušiem matiem un sakarsušām sejām. Viņas stāstīja, ka mācītājs lidz pusnaktij licis viņām kārtis» Viņas drīz dabūšot vīrus.

Smiedamās viņas ieslīdēja savā guļamistabā,

XII

Vecais Meihēfers peldēja laimē. Bagātā Duglasa solījums piedalīties viņa uzņēmumā bija piepeši pacēlis viņa izredzes reibinošā augstumā. Ausis, kas līdz šim bija viņa runām slēgtas, tagad saka kāri klausīties viņa savārstījumos, un viesnīcās, kur viņu iīdz šim saņēma ar zobgalīgu, līdzcietīgu smīnu, viņu tagad uzskatīja par Lielu vīru.

«Viņš grib likties iekšā ar pusi sava īpašuma,» tā viņš stāstīja, «esam jau stājušies sakaros ar Borzigu Berlīnē, tas grib mums piegādāt vajadzīgās mašīnas; no Oideriburgas jau izrakstīts tehniskais direktors, un ik dienas nak pieprasījumi, par kādu cenu vararn pārdot miljonu kūdras ķieģeļu.»

Sekas bija tādas, ka viņu spieda uzsākt akciju emisiju, Un, kad ap viņu pulcējās pircēji un lūdza, lai tiem nodrošinot zināmu daudzumu, viņš augstprātīgi sita sev pie krūtīm un izteicās, ka tās laikam palikšot drošās rokās.

Mājās viņš nodarbojās ar to, ka zīmēja nākamās firmas vēstuļu papīru galvas, un vuīs viņa kabatās šķindēja aizņemtā nauda.

Četras nedēļč-s bija aizritējušas kopš tās Jāņu nakts, kad no Helenentālcs pienāca divas ielūgumu kartes, viena Meiliēferam juniora kungam un otra jaunajām dāmām.

«Uz dār?a svētkiem»— tur bija rakstīts.

«Ahā, tur jau tīko pēc mūsu labvēlības,» vecais iesaucās, «žurkas saož gaļu »

Pauls aizgāja ar savu karti, kas bija rakstīta ar Elzbetes rokrakstu, aiz siena kaudzes un vientulībā veselu stundu pētīja burtus.

Tad viņš uzkāpa savā jumta istabā un nostājās pie spoguļa.

Viņš konstatēja, ka barda uzaugusi lielāka un tikai vaigos vēl saskatāmas kailākas vietas.

«Gan būs labi,» viņš sacīja sev lepnības uzplūdā, bet, kad ieraudzīja sevi siraidām, izbrīnījās par dziļajām skumjajām rievām, kas vilkās no acīm uz lūpu kaktiņiem, garām degunam.,

«Grumbas dara cilvēku interesantu,» viņš mierināja sevi.

No šis stundas sakot, viņu vienīgi nodarbināja doma, kada loma viņam iekritīs svētkos.— Viņš vingrinājās pie spoguļa pareizi palocīties, apskatīja ik ritu savas svētdienas drēbes un mēģināja samazināt svārku nodilumu, pārsukājot to ar melnu krāsu.

Ielūgums bija sacēlis viņa garā veselu revolūciju. Tas bija sveiciens no apsolītās zemes, ko viņš kā Mozus bija skatījis tikai pa gabalu Un ne par velti viņš bija divdesmit gadus vecs.

Pienāca svētku dtena.

Māsas bija apvilkušas savus baltos muslīna tērpus un iespraudušas matos tumšas rozes.. Tās dejoja spoguļa priekšā no vienas puses uz otru un jautāja viena otrai:: «Vai esmu daiļa?»— Un, lai gan viņas labprāt apstiprināja šos jautājumus, tomēr nenojauta, cik daiļas tās it.— Māte sēdīja kaktā, raudzījās viņās un smaidīja.

Pauls nomākts skraidīja šurp un turp — iekšējā izbrīnā, ka tik priecīgs netikums var cilvēkam sagādāt tik lielas bailes.— Beidzamajā stundā viņš bija iestudējis dažādas skaistas runas, ko domāja teikt svētkos: par cilvēku labklājību, par kūdras kultūru un par Heines dzejām, Lai redz, ka viņš spējīgs laipni tērzēt ar dāmām,

Vaļējā puskariete, pagājušās godības palieka, aizveda māsas un brāli uz svētkiem, Mājās viņi gribēja nākt kājām.--

Piebraucot Pauts pamanīja aiz dārza žoga zibam gaišus tērpus un dzirdēja jautrus meiteņu smieklus. Tas ievērojami palielināja viņa neomulīgo jutoņu.

Verandā viņus, jautri smiedamies, saņēma Duglasa kungs. Viņš knieba māsām vaigos, uzsita Paulam uz pleca un teica: «Nu, jauno bruņiniek, šodien izpelnīsimies piešus»

Pauls grozīja cepuri rokā un muļķīgi iesmējās, par ko pats dusmojas.

«Tagad allons pie dāmām^1’» iesaucās Duglasa kungs, paņēma māsas zem rokas, un Paulam vajadzēja čāpot aiz muguras.

Smiekli nāca tuvāk un tuvāk — arī jautras vīriešu balsis šalca starpā — viņam bija tā ap sirdi, it ka viņu vestu uz soda vietu. Un tad viņa acīm aizklājās priekšā it kā plīvurs — viņš neskaidri vēroja daudz svešu seju, kas it kā no mākoņiem vērās viņā.— Viņam ienāca prātā runa par kūdras kultūru, bet ar to šai mirklī nebija nekas iesākams.

Tad viņš ieraudzīja no migtas iznirstam Elzbetes seju. Tai bija sakta ar ziliem dārgakmeņiem, un tā laipni uzsmaidīja viņam Un tomēr tā viņam nekad nebija izlikusies tik sveša kā šajā miiklL

«Pauls Meihēfera kungs, mans jaunības draugs,» viņa sacīja, ņemdama to aiz rokas un vadīdama apkārt. Viņš locījās uz visām pusēm un nenoteikti sajuta, ka kļūst smieklīgs.

«Rau — tur jau ir mans paraugzēns,» iesaucās brālēna jautrā balss, un visas dāmas smējās.

Pēc tam viņu aicināja apsēsties un piedāvāja tasi kafijas.

«Māmiņa mazliet atgūlās,» Etzbete pačukstēja viņam, «viņa šodien nejūtas labi.»

«Tā,» viņš teica un pie tam muļķīgi pasmaidīja,

Brālēns Leo bija sapulcējis ap sevi jaunas dāmas un stāstīja tām par kādu jaunu advokātu, kas tik labprāt ēdīs saldumus, ka, ieraugot kārbu šokolādes konfekšu, ko nav varējis dabūt, sastindzis par cukurgalvu. Par to viņas vai plīsa aiz smiekliem.

«Ai, kaut arī tu spētu stāstīt šādus stāstus!» Pauls domāja un, tā kā viņam nekas labāks nenāca prātā, ēda vienu cepumu pēc otra.

Māsas tūdaļ bija apcēluši daži sveši kungi, kuriem viņas pārgalvīgi smējās acīs, kamēr no mutes viņam dznkstīja visasprātīgākās atbildes.

Māsas viņam piepeši šķita kā augstākas pasaules radījumi,

«Spēlēsim tagad jauku rotaļu, dāmas,» sacīja brālēns Leo, pārtikdams vienu kāju pār otru un nevīžīgi atslīgdams sēdeklī. «Šo rotaļu sauc «dabūt garu degunu», Dāmas iet pa vienai pastaigāties un kungi arī. Kungs prasa pretimnācējai: «Est-ce que vous m'aimez?», un dāma atbüd vai nu «Je vous adore», tad tā kļūst viņa sieva, vai klusēdama parāda tam garu degunu.— Kas saņem visvairāk garo degunu, tam uzliek cepuri ar pušķi, kura jāvalkā visu vakaru »

Dāmām rotaļa šķita ļoti jautra, un visi piecēlās, lai to tūdaļ uzsāktu. Arī Pauls piecēlās, lai gan vismīļāk bulu palicis sēžam savā tumšajā kaktā.

«Kā gan skanēja tie svešie vārdi?» viņš sev jautāja; viņš būtu labprāt apjautājies kādam no kungiem, bet kautrējās atklāt savu neziņu un tā nodarīt kaunu māsām, Eizbete ar dažām citām meitenēm bija piecēlusies un aizgajusi, tai viņš būtu vismīļāk uzticējies.

Tā viņš skumīgi gāja citiem līdzi, bet, kad ieraudzīja pirmo dāmu nākam pretim, viņam bija tik |oti bail, ka viņš ātri novirzījās no taciņas un paslēpās visbiezākajā krūmājā.

Tur bija tik biezs kā dziļā mežā. Nātres un papardes cēia augšup slaidos cerus, un nemīlīgās vilkpiene? cīnījās ar platla-painajiem dadžiem. Šai fapu biezokni viņš nometās zemē, atspieda elkoņus pret ceļgaliem un nogrima domās.

Tad tā cilvēki izklaidējas? Labi, Ika viņš to zina., bet patikt tas viņam nepatīk. Mājās katrā ziņa ir jaukāk — un turklāt — kas var zināt, vai meitas laikā tikušas galā ar ravēšanu — vai kūdra nav pārāk mitra sakrauta kaudzē?.... Mājās tik daudz, ko darīt, bet viņš klīst apkārt uri kā āksts ielaižas aušīgās rotaļas... Ja nebūtu Elzbetes. bet tomēr, kas viņam no tās?.. Tapai kā viņam, lā uzsmaidīja ikvienam, un kad vēl brālēns Leo uzsāka savus jokus... Cik droši viņš uzvedās, kā glaimoja tām visām! Ai, pasaule ir ļauna, un viņas visas, visas ir viltīgas!

Viņš dzirdēja no celiņiem saucam savu vārdu, bet vēl ciešāk ierāvās savā paslēptuvē. Še viņš vismaz pasargats no izsmiekla— Gaiss bija pilns spiedīgas tveices — pa zemi ložņāja miegaini dūcošas kamenes — debesīs brieda negaiss..

«Man tas var nākt par labu,» Pauls domāja, «man nav ko zaudēt, un — ziemas rudzi ir ievesti.»

Ara bija viss apklusis — no tālienes skanēja stikla šķīvju un tējkarošu šķindoņa, un laiku pa laikam tur atskanēja apslāpēti smiekli.

Pauls aizturēja elpu. Jo ilgāk viņš kavējās savā paslēptuvē, jo nomāktāks kļuva viņa prāts — galu gala viņš sev izlikās ka skolas puika, kas slēpjas no skolotāja soda. Stādu smarža kļuva asāka un smeldzošāka, no valgās zemes cēlās tvaiki — it kā bāla migla aizsedza viņam acis,— Zili mākoņi kapa augšup debesīs, tālumā sāka dunēt pērkons.

«Tā tik nu būs izprieca,» Pauls domāja.

Zaros sacēlās šalkoņa. Smagas lāses krita lapās, un Pauls bailīgi kā noziedznieks izlīda no savas paslēptuves»

Smiekli un gaviles sagaidīja viņu veranda.

«Tur nak Augustiņš,» klusu iesaucās viens no kungiem. Tas bija redzējis Berlīnē cirku. Un cili piebalsoja.

«Cienījamie kungi,» kliedza Leo, uzrāpdamies krēslā, «šis paraugzēns, saukts Pauls Meihēfers, bezatbildīgā kārtā izvairījies no sabiedrības sprieduma, Viņš jau iepriekš paredzējis, ka viņa necienīgā persona iegūs vislielāko skaitu garo degunu, un tāpēc augstākā mērā nosodāmā gļēvulībā —»

«Nezinu, kāpēc jūs manī pataisāt tik nelāgu,» Pauls sarūgtināts teica, jo uzskatīja to visu par nopietnību,

AtkaJ nošalca skaļi smiekli.,

«Es lieku priekšā viņam par sodu piespriest cepuri ar pušķi un dibināt šim nolūkam desas iestādi.»

«Lūdzu — es pieņemu cepuri tāpat,» Pauls iekaisis atbildēja — Viņam tagad vajadzēja tikai atvērt muti, lai rastos jautrība.

Viņu svinīgi vainagoja ar naktscepurL. «Es laikam gan tagad izskatos jocīgs,» viņš domāja, jo visi locījās smieklos. Tikai māsas nesmējās, bet nosarkušas aiz kauna vērās lejup, un Elzbete mulsi uzlūkoja viņu, it kā gribētu nolūgties. «Augustiņš,» atkai klusu atskanēja vīriešu pulciņā.

Tūlīt pēc tam sākās negaiss.— Gaišā jūkli visi bēga mājā.— Jaunās dāmas sarka un bālēja, lielākai daļai bija bail no pērkona, un viena pat paģība.

Leo lika priekšā apsēsties lokā, un katrs lai pastāsta kādu notikumu... kam nekas neienāks prātā, būs jādod ķīla,

Visi bija ar mieru. Kārtību noteica ioze, un kāds kungs uzsāka ar ļoti jautru studentu stāstu, ko pats teicās piedzīvojis. Tad nāca dažas jaunas meitenes, kas labāk bija ar mieru dot ķīlu, un tad izsauca viņu.

Kungi zobgalīgi nospraustajās, un meitenes piebikstīja cita citai un smējās. Tad viņu pārņēma īgnums, un, pieri saraucis, viņš uzsāka uz labu laimi: «Reiz dzīvoja kāds cilvēks, kas bija tik smieklīgs, ka vajadzēja tikai uz viņu paskatīties, ja gribēja kārtīgi izsmieties. Bet viņš pats nezināja, kā tas notiek, jo nebi ja nekad vēl savā mūžā smējies,,.»

Visapkārt palika pavisam klusu. Smaidi sastinga sejās, un viens otrs raudzījās zemē,

«Tālāki» sauca Elzbete, viņam viegli pamādama..

Bet viņu pārņēma kauns, ka viņš uzdrošinājies atklāt šiem svešajiem cilvēkiem savu dvēseli

«Tālāk es nezinu,» Pauls sacīja un piecēlās.

Šoreiz, nesmējās neviens, brīdi valdīja smags klusums, tad viņam tuvojās meitene, kas bija izraudzīta par mantzini, un teica, rātni kniksēdama: «Tad jums jādod ķīla »

«Labprāt,» viņš atbildēja un atraisīja pulksteni no saites. «Neomulīgs cilvēks,» viņš dzirdēja kādu jaunekli sakām savam kaimiņam. Tas bija tas, kas viņu vēl nesen nosauca par Augustiņu.

Pēc tam nāca Leo kārta, un viņš sniedza ļoti pārgalvīgu anekdoti, bet prieks vairs negribēja afgriezties.

Lietus dobji sitās pret logiem... melnas mākoņu ēnas pildīja istabu... bija tā, it kā gaisā lidinātos pelēkā sieva, Rūpju māte, un skartu ar savu drūmo spārnu jaunās smejošās sejas, lai tās kļūst nopietnas un vecas.,.

Tikai kad Elzbete atvēra klavieres un uzspēlēja jautru deju, atkal atplauka gaviles.

Pauls stīvēja kaktā un neskatījās. Viņu lika pilnīgi mierā, tikai šad un tad viņu skāra bikls skats.

Dvīnītes virpuļoja dejā — viņu cirtas lidoja, acīs iegailējās valga vizma,

«Lai viņas trako,» Pauls domāja, «drīz viņām jāatgriežas postā.» Pet, ka viņām nav nekāda posta, tas viņam neienāca

prāiā.

Kad kāda cita sāka spēlēt Elzbetes vietā, viņa tuvojās tam un teica: «Tu laikam ļoti garlaikojies?»

«Nē,» viņš sacīja. «Tas viss man jauns.»

«Esi pt lecīgs,» viņa lūdza, «mēs taču dzīvojam tikai vienreiz'»

Šajā mirklī viņai pieskrēja Leo, apskāva viņu ap vidu un aizjoņoja ar to.

«V ņa tomēr man sveša,» Pauls domāja.

Dejodama tam garām, viņa pačukstēja: «Ej blakus istabā, grību tev kaut ko pateikt»

«Kas gsn viņai varētu būt man sakāms?» viņš domāja, bet darīja, kā pavēlēts,

Viņš gaidīja, aizslēpies aiz aizkara, bet tā nenāca, Ar katru brīdi viņam dvēselē pieauga rūgtums, Viņam atausa atmiņā skaistās runas par kūdras kultūru un Heines dzejām, un viņš zobgalīgi paraustīja plecus pa-s par savu muļķību. Viņam bija ap sirdi tā, it kā viņš šr.jā pēcpusdienā būtu kļuvis vecāks.

Un tad pēkšņi viņam iešāvās prātā jautājums: ko tu te meklē? Kāda tev daļa gar šiem priecīgajiem cilvēkiem, kas smej un grib cits citam patikt, un, neko nedomādami, dzīvo no dieaas dienā? Tu biji nožēlojams nelga, kad cerēji, ka arī tev ir tiesības būt priecīgam, ka arī tu varētu kļūt tāds pats kā viņi.

Zeme dega viņam zem kājām, Viņam bija tā, it kā viņš apgrēkotos, ja vēl vienu vienīgu mirkli kavētos šajā vietā.

Viņš izzagās priekšnamā, kur karājās viņa cepure.

«Pasakiet manām māoim,» viņs lūdza kaiponf, kas tur gaidīja, «ka eju mājās, lai atsūtītu viņām pretī ratus,»

Kā atvieglots Pauls uzelpoja, kad aiz viņa aizdarījās durvis.

Negaiss bija rimis — smidzināja sīks lietutiņš, vētra veldzēdama trauca pāri silājam, un apvāršņa malā, kur tikko dzisa

•

pēdējā vakarblāzma, no kvēli sarkanajiem mākoņiem dzirkstīja aizejošā negaisa stari,

it ka viņam dzītos pakaļ-, ta viņš skrēja pa izlijušajiem ceļiem uz mežu, kas, mierīgi šalkdams, sakļāvās viņam pār galvu.— Valgās sūnas smaržoja, no egļu skujām pilēja mirdzošas lāsītes.

Iznācis silājā un ieraudzījis priekšā savas mājas drūmos apveidus, viņš izpleta rokas un sauca vētrā. «Te ir mana vieta — tai es piederu — un lai esmu nelietis, ja vēlreiz meklēju priekus svešumā. Zvēru, ka gribu atmest lepnību un atsacīties no visa. Tagad es zinu, kas esmu, un, kas man nepiederas, lai paliek tālu no manis. Āmen!»

Tā viņš atvadījās no savas jaunības un sava jaunības sapņa.

XIII

Otrā rītā pamodies, viņš ieraudzīja, ka blakus viņa gultai sēd māte,

«Tu jau augšā?» viņš izbrīnījies jautāja,

«Es nevarēju gulēt,» viņa teica savā klusajā balsī, kas vienmēr skanēja tā, it kā viņa izlūgtos, lai piedod to, ko saka, «Kādēļ ne?» viņš jautāja.

Viņa neatbildēja, bet glaudīja tam matus un skumji uzsmaidīja; tad viņš zināja, ka dvīnītes izpļāpājušās un māte neguļ, raizēdamās par viņu,

«Nebija tik ļauni, māt,» viņš mierinādams teica,«viņi tikai mazliet izzoboja mani, vairāk nekā —»

«Elzbete arī?» viņa vaicāja lielām, bailīgām acīm.

«Nē, viņa nē,» Pauls atbildēja» «bet—» Viņš apklusa un pagriezās uz sienas pusi,

«Bet?» jautāja māte.

«Es nezinu,» viņš atbildēja, «bet tur ir viens b e t.»

«Tu varbūt esi netaisns pret viņu,» māte sacīja «un redzi, to viņa tev atsūtījusi ar meitenēm,» Viņa izvilka no kabatas garenu priekšmetu, kas bija rūpīgi iesaiņots zīda papīrā,

Tur bija melnkoka flauta ar spožām sudraba mēlītēm, Pauls nosarka ai^ kauna un prieka, bet prieks izgaisa, un, brīdi uzlūkojis instrumentu, viņš klusi jautāja: «Ko lai ar to iesāku?»

«Tu mācīsies spēlēt,» māte teica ar zināmu lepnumu,

«Par vēlu,» viņš atbildēja, bēdīgi kratīdams galvu, «man

jādara kas cits,»— Viņam bija tā, it kā viņš būtu atkal spiests izraut no kapa kaut ko mirušu.--

«Nu, liekas, ka tu vakar esi smalki izgāzies,» tēvs sacīja, kad sastapās ar viņu pie kafijas galda.

Viņš klusu pasmīnēja pie sevis, un tēvs murmināja kaut ko par goda izjūtas trūkumu.

Dvīnītēm bšja lielas, sapņainas acis, un, kad tās pavērās viena otra, sejām pārlidoja svētlaimes zaiga. Vismaz tās bija laimīgas.--

Nedēļas aizritēja.— Pauls gādāja, lai raža neskarta nokļūst šķūņos« Bija ī ažens gads. kāds sen nebija piedzīvots. Bet tēvs jau aplēsa, kā vislabāk izmantot ienākumus savai kūdras spekulācijai

Viņš trieca tālāk pēc vecā paraduma, un, jo mazāk tagad Duglasa kungs deva ziņu par sevi, jo vairāk viņš plātījās krogos

par tā svētīgo līdzdalību.

Ja viņš reiz bija sācis blēdīties, tad ikvienus melus vajadzēja pārspēt ar jauniem.— Lai cik pacietīgs bija Duglasa kungs, viņam beidzot vajadzēja apnikt nelietībām, ko dzina viņa vārdā.

Kāda priekšpusdienā augusta beigās Pauls strādāja pagalma kopā ar Miķeli Raudžu un ieraudzīja kanniņa garo augumu nākam pa laukiem tieši uz silāja māju

Viņš izbijās — tas nekādā ziņā nevarēja nozīmēt ko labu.

Duglasa kungs laipni sniedza viņam roku, bet zem sirmajām kuplajām uzacīm šaudījās zibeņi, kas vēstīja nelaimi.

«Vai tēvs mājās?» viņš jautāja, un viņa balss skanēja sakaitināta un īgna..

«Viņš ir dzīvojamā istabā,» Pauls nomākts atbildēja, «ja atļaujat, es jūs aizvedīSu pie viņa.»

Ieraugot negaidīto viesi, tēvs, mazliet samulsis, pielēca no krēsla; bet viņš tūlīt saņēmās un iesāka savā varonīgajā noskaņā; «A, labi, ka esat še, kungs,— man steidzīgi jārunā ar jums.»

«Man ar jums ne mazāk!» atbildēja Duglasa kungs, nostādamies ar savu masīvo augumu cieši viņam priekšā, «Kā jums nak prātā, miļais draugs, nelietīgi izmantot manu vārdu?»

«Es — jūsu vārdu — kungs — ko jūs atļaujaties — Paul, ej

ārāi»

«Lai viņš paliek vien iekšā,» atteica Duglass, pievērsdamies Paulam,

«Nē, viņam jāiet ārā, kungs^1» vecais kliedza. «Es tak vēl varēšu pavēlēt pats savā mājā?»

Pauls izgāja no istabas.

Tumšajā priekšnamā viņš atrada māti, kas bija salikusi rokas un stingu skatu raudzījās uz durvīm, Ieraugot viņu, tā sāka raudāt un lauzīja rokas.—

«Viņš atņems vēl vienīgo draugu, kas mums ir virs zemes,» viņa šņukstēja un tad sabruka dēla rokās, drudžaini saraudamās, kad vīriešu balsis skaļāk skāra viņas ausis.

«Iesim projām, māt,» viņš lūdza, «tas tevi pārāk uztrauc, un mēs tomēr nevaram palīdzēt.»

Viņa nevarīgi ļāva Paulam ievilkt sevi guļamistabā,

«Dod man drusciņ etiķa,» viņa lūdza, «citādu es pakritīšu.»

Viņš atnesa etiķi un, berzēdams tai deniņus, runāja pārmērīgi skaļā balsī, lai viņa nedzirdētu vīriešu kliedzienus.

Piepeši aizcirtās durvis--brīdi iestājās klusums — baigs

klusums—tad nožvadzēja važa, un tevs dusmās piesmacis kliedza: «Sultān — ķer!»

«Dieva dēļ, viņš rīda suni uz to!» Pauls iekliedzās un metās pagalmā.

Viņš atskrēja vēl īstā Laikā, (ai redzētu, kā lielais niknais Sultāns uzlec Duglasam mugurā, kamēr tēvs ar augstu paceltu pātagu skrien pakaļ.

Miķelis Raudzus bija sabāzis rokas bikšu kabatās un noskatījās.

«Tēvs, ko tu dari?» Pauls kliedza, izrāva tam no rokas pātagu un gribēja skīiet sunim paka], bet, iekams to paguva, mlia varenās dūres pievārētais lopiņš gulēja zemē un notirināja visas četras kājas.

Duglasam tecēja asinis pa rokām un muguru Viņa dusmas šķita pavisam izgaisušas. Viņš palika stāvot, slaucīja mutautā rokas un teica ar labsirdīgu smaidu: «Nabaga lopiņam vajadzēja ciest par to.»

«Jūs esat ievainots, Duglasa kungs,» Pauls, rokas salikdams, iesaucās.

«Tas noturēja manu sprandu par teļa cisku,» viņš sacīja. «Nāciet man gabaliņu līdzi un palīdziet nomazgāties, lai mani stevieši pārāk nenobīstas.»

«Piedodiet viņam,» Pauls lūdzās, «viņš nezināja, ko dara.»—

«Vai nāksi atpakaļ, zeņķi,» tēva balss kliedza no pagalma, «tu laikam gribi rīkoties kopā ar to tēviņu, kas lauž vārdu?»

Kaimiņa dūres noraustījās, bet viņš savaldījis un, piespies-ti smaidīdams, teica: «Ejiet atpakaļ — dēlam jāpaliek pie tēva,»

«Bet es gribu griezt visu par labu —» Pauls stostījās.

«Krāpnieks, blēdis!» skanēja aiz muguras.

«Ejiet atpaka|,» Duglass teica sakostiem zobiem, «gādājiet par mieru — citādi vigam var iziet plāni!»

Tad viņš sāka pilniem vaigiem svilpot marša, lai nedzirdētu lamas, un lieliem soļiem devā;; projām...

Vecajs trakoja pa pagalmu kā ārprātīgs, svieda akmeņus, pacēla gaisā ratu ilksi un spārdīja kājām pa labi uri pa kreisi.

Sastapis Paulu, viņš gribēja to sagrābt aiz rīkles, bet šajā mirkli, griezīgi iekliegdamās, pa durvīm izskrēja māte un metās starpa. Viņa apskāva abām rokām Paulu, gribēja arī kaut ko sacīt, bet bailes no vira paralizēja viņai mēli. Viņa varēja to tikai uzlūkot,

«Sieviešu brunči!» viņš iesaucās, nicīgi paraustīdams plecus, un novērsās, bet, tā kā viņam vajadzēja pret kādu izgāzt dusmas, viņš piegāja pie Miķeļa, kas patlaban mierīgi ķērās pie darba

«Ko tu, suns, te slaisties?» viņš tam uzkliedza.

«Es strādāju, kungs,» tas atteica un pavērās viņā asu skatu zem melnajām uzacīm.

«Kas mani attur, suns, lai tevi samaļu miltos?» kliedza vecais, turēdams tam zem deguna dūres.

Puisis saliecās, bet šai mirklī abas kunga dūres iebrauca viņatn sejā. Viņš atstreipujoja atpakaļ — viņa drūmajā sejā bi ja zudusi ikviena asms lāse — bez vienas skaņas viņš tvēra pēc cirvja----

Bet šai mirklī Pauls, kas pieaugošās bailēs bi ja noskatījies šai ainā, satvēra no muguras puses viņa rokas, izrāva viņam ieroci un iemeta to akā.

Tēvs atkal gribēja klupt puisim krūtīs, bet Pauls ātri izšķīrās, sagrāba viņu ap vidu, un, lai gan vecais vīrs sitās ar rokām un kājām, viņš, visus spēkus saņēmis, ienesa to dzīvojamā «stabā un aizslēdza no ārpuses durvis..

«Ko tu izdarīji ar tēvu?» vaimanāja māte, kas, šausmās sastingusi, bija noraudzījusies šajā varas darbā, jo, ka dēls spēj pacelt roku pret tēvu, to viņa nepavisam nevarēja aptvert. Viņas skats bikli slīdēja uz. to, un viņa žēli atkārtoja: «Ko tu izdarīji ar tēvu?»

Pauls noliecās pie viņas, noskūpstīja viņai roku un sacīja: «Nerunā, māt, man taču vajadzēja glābt viņam dzīvību,»

«Un tagad tu viņu ieslodzīji? Paul — Paul!»

«Kamēr Miķelis nav aizgājis, viņam jāpaliek iekšā,» tas teica, «neslēdz vajā durvis — citādi notiks nelaime.»

Tad viņš izgāja pagalmā. Košļādams savu melno bārdu, puisis bija atspiedies pret kūts durvim un viltīgi glūnēja uz viņu.

«Miķel Raudzus!» Pauls sauca.

Puisis nāca tuvāk. Dzīslas viņa pierē bija uztūkušas zilās svītrās, Viņš neuzdrošinājās to uzlūkot

«Tava pārpalikusī alga ir piecas niarkar. četrdesmit feniņu. Te tā būs.— Piecās minūtēs tev jāats'.āj šī māja.»

Puisis uzmeta viņam tik baigu skatu, ka Pauls satrūkās, iedomājot,, ka, nekā nenojauzdams, tik >!gi cietis šo cilvēku sev blakus, Viņš nenovērsa acu no tā, io sagaidīja tk mirkli, ka tas viņam uzbruks.

Bet puisis klusēdams novērsās, devās uz kūti, sasaiņoja savu nastiņu un pēc divām minūtēm izgāja pa vārtiem — Pa visu šo laiku viņš nebija izdvesis ne skaņas

«Tā— tagad pie tēva,» Pauls sacīja, stingri nolēmis mierīgi paciest visus sitienus un lamas.

Viņš atslēdza durvis un gaidīja, ka tēvs metīsies viņam virsū. Tas sēdēja dīvāna stūrī gluži sabrucis un truli blenza savā priekšā Viņš ari nepakustējās, kad Pauls piegāja pie viņa un nolūgdamies teica: «Es to nedarīju labprāt, tēvs, bet tā vajadzēja.»

Viņš uzmeta dēlam tikai ciklu skatienu no sāniem un tad rūgti sacīja «Tu jau vari darīt, ko gribi.,, es esmu vecs vīrs, un tu esi stiprāks.»

Tad viņš atkal sabruka

Kopš šīs dienas Pauls bija mājā kungs

XIV

Bija pagājušas trīs nedēļas kopš tā laika. Pauls strādāja kā vergu laikos, Un tomēr viņu bija pārņēmis dīvains nemiers Kad viņš drīkstēja sev atļauties mirkli atpūtas, viņš nespēja vairs mājās rimties. Viņam bija ap sirdi tā, it kā mūriem vajadzētu sabrukt pār viņu, Tad viņš klaiņoja pa silāju vai mežu vai arī staigāja gar Helenentāli Viņš neuzdrošinājās pats sev atzīties, ko tur vēlas, «Ja sastaptu Elzbeti, man šķiet, es iegrimtu aiz Kjuna zemē,» tā viņš teica sev un tomēr visur meklēja viņu un drebēja bailēs un priekā, kad redzēja no tālienes nākam kādu sievietes stāvu»

Arī naktsmieru viņš sāka pamest novārtā. Tiklīdz vis? bija aizmiguši, viņš aizzagās prom un bieži vien atgriezās tikai gaišā rītā, lai ar truJu galvu un salauzītiem locekļiem dotos pie darba.

«Es gribu griezt par labu — griezt par labu,» viņš bieži vien murmināja pie sevis un, izkaptij labībā šņācot, taktī runāja līdzi: «Griezt par labu — griezt par labub— Bet par to, kāda veidā, viņš bija galīgā neskaidrībā, viņš pat nezinaia, vai Duglass cietis no suņa kodieniem,

Reiz, kad viņš krēslā klaiņoja viņpus meža, viņš ieraudzīja Miķeli Raudžu nākam no Helenentāles. Viņš nesa pār plecu lāpstu, pie kuras karājās sainis— Pauls stingru skatu raudzijas tam pretī — viņš sagaidīja, ka tas viņam uzbruks, bet puisis tikai bikli uzlūkoja viņu no malas un gāja ar lielu līkumu apkārt.

«Šis tēviņš izskatās tā, it kā tam būtu kas ļauns padomā,* viņš nodomāja, noskatīdamies tam pakaļ.

Duglass bija pieņēmis padzīto pie sevis darbā, tā kāds algādzis zināja stāstīt, un, kad tēvs to dabūja zināt, viņš iesmējās un teica «Tas izskatās pēc šī līdēja, tas savārīs man jauku putru,»

Viņš bija stingri pārliecināts, ka Duglass nodevis lietu prokuroram, ja, viņš pat rada zināmu baudu tajā domā, ka viņu notiesās —«netaisni», pats par sevi saprotams — un, tā ka sūdzība vēl arvien nenāca, viņš ar izsmieklu izteicās; «Cienījamam kungam tik cilvēku pamocīt,»—

Bet Duglass likās galīgi aizmirsis viņam nodarīto kaunu, viņš pat neuzteica aizdoto kapitālu.

Paula sirds bija pateicības pārpilna, un. jo mazāk viņš prata to parādīt, jo karstāk viņu kveldēja kauns, jo niknāk viņu trenca apkārt nemiers.

Kādā naktī viņš atkal stāvēja pie Helenentāles dārza žoga. Pār zemi slīga agrā rudens migla, un vīstošā zāle klusu drebēja. «Baltā māja» gaisa nakts ēnā, tikai no viena loga mirgoja skumja tumšsarkana gaisma.

«Tur viņa nomodā pie slimās mātes,» Pauls domāja. Un, nezinādams citas iespējas, kā to pasaukt, viņš saka svilpot.— Divas trīs reizes viņš apstājās, lai klausītos.— Neviens nenāca,

un viņa sirdī modās bailes.--

Taustīdamies viņš meklēja vaļējo treliņu, ko Elzbete viņam bija toreiz parādījusi, un, to atradis, ielīda dārzā.— Zari plosīja viņam drēbes, viņš līda pa zemi kā pa biezokni, meklēdams taciņu. Beidzot viņš iznāca klajumā. Balta grants izplatīja nenoteiktu krēslu, spuldzīte saimnieces istabā spīdēja gaišāk. Viņš atsēdās uz sota un stingi vērās turp. Viņam likās, it ka aiz aizkara kustētos ēna.

Tad pēkšņi viss ap viņu kļuva gaišāks... Rožu krūmi iznira no nakts... Grants mirdzēja, un dzīvojamās mājas ģevele, kas vel tikko bija pacēlusies ka melna masa, zaigoja tumšsārtā gaismā, it ka uz tās būtu kritis rīta blāzmas stars.

t

Izbrīna viņš pagriezās--asinis viņam saslinga dzīslās,--

augstu pie nakts debesīm pacēlās asiņaina ugunsblāzma. Melnajiem mākoņiem bija radušās liesmainas maliņas, starp tiem augšup mutuļoja bālgana liesma, un augstu uzšāvās ugunīgi stari, it kā pie debesīm būtu ziemeļblāzma,

«Tava teva māja deg!»-----------

Viņa galva smagi atkrita pret sola atzveltni — nākamajā mirklī viņš saslējās — viņa ceļi ļodzījās, asinis mutuļoja deniņos.— «Uz priekšu, glāb, kas vēl glābjams!» viņā kliedza kāda balss — un mežonīgā trauksmē viņš izlauzās cauri krūmiem, pārrausās pāri dārza sētai un noslīdēja viņpus tās grāvī.

Kā uzlecoša saule degošā māja apstaroja plašo silāju, Rugāji mirdzēja, rr.einais mežs grima iesarkanā kvēlē —

Dzīvojamā ēka stāvēja vēl neaizskarta — tās mūri vizēja kā marmors, logi zaigoja kā sarkans dārgakmens.— Sētā bija gaiss kā dienā,— Dega šķūnis, līdz čukuram piebāztais šķūnis. Viņa darbs, viņa laime, viņa cerība, viss tas izkūpēja dūmos un liesmās.--

Atkal viņš saslējās---mežonīgā steigā viņš brāzās pa

silāju,— Kad viņš trauca garām mežam, viņam šķita, it kā viņš redzētu aizslīdam garām kādu ēnu, kas, viņam tuvojoties, pieplaka zemei. Viņš tikko ievēroja to.

Tālāk — glāb, kas vēl glābjams!—

No sētas viņam skanēja pretī mulsi kliedzieni.— Puiši trauksmaini skraidīja apkārt, meitas lauzīja rokas,— māsas skraidīja un kliedza viņa vārdu.—

Ciems bija tikko modies... Lielceļš pildījās cilvēkiem ... Atstiepa ūdens toverus, atkūņojās arī izburbējusi šļūtene —

«Kur kungs?» viņš kliedza kalpiem.

«Patlaban viņu nes iekšā — lauzis kāju,» skanēja atbilde.—

Nelaime pēc nelaimes!

«Lai šķūnis deg!» viņš uzkliedza citiem, kas galīgi apmulsuši lēja ugunī dažus niecīgus ķipjus»

«Glābiet lopus — uzmaniet, ka tie neskrien liesmās!»

Trīs četri vīri steidzās uz kūti.

«Jūs citi uz dzīvojamo ēku — nenesiet nekā ārā.»

«Nekā nenest ārā!» viņš atkārtoja, izraudams dažiem svešiem cilvēkiem no rokām lietas, ko tie patlaban stiepa no iekšas.

«Bet mēs gribam izglābt.»

«Glābiet māju!»---

Viņš trauca uz kāpnēm. Steigdamies garām, viņš ieraudzīja māti mēmu un bez asarām sēžam līdzās tēvam, kas vaimanādams gulēja uz dīvāna.

Pa lūku viņš uzlēca uz jumta.

«Šļūteni šurp!»

Uz siena dakšas uzdurtu viņam pasniedza metala šļūteni. Šņakdama slīdēja ūdensstrūkla pār sakaitušajiem ķieģeļiem.

Viņš sēdēja jāteniski uz jumta čukura, drēbes sakarsa., matos viņam krita kvēlojoši graudi, kas atsprāga no šķūņa, uz sejas un rokām radās mazas deguma brūces. Viņš nejuta nekā, kas notika ar viņa miesu, tomēr redzēja un dzirdēja visu ap sevi —

viņa prāts likās divkārt ass.--

Viņš redzēja kūlīšus ugunīgās liesmās uzšļācam augstu debesīs un krāšņā lokā krītam lejup — viņš redzēja, kā zirgus un govis izdzina ganītās, kur tie bija drošībā starp žogiem,— viņš redzēja pusnosvilušu suni kaucot raustām važu.—

«Atraisiet suni'» viņš kliedza lejup.—

Viņš redzēja mazas spožas liesmiņas zilgā vizmā lēkājam no

šķūņa ģēveles uz tuvo nojumi.--

«Nojume deg,» viņš kliedza uz leju. «Glābiet, kas tur iekšā.»—

Daži ļaudis aizsteidzās turp, lai izvilktu ratus.—

Un pa to laiku ūdens strūkla šļāca un šņāca pāri jumtam, urbās iekšā spārēs un taustījās zem ķieģeļiem — Mazi balti mākonīši pacēlās viņa acu priekšā un izgaisa, lai atkal paradītos citā vietā.

Te pēkšņi viņam iešāvās prātā «vecā Zūze», kas stāvēja nojumes attālākajā kaktā starp vecām grabažām. — Viņam iesmeldzās krūtis.— Vai jāaiziet bojā ari tai, uz ko no laika gaia cerējusi viņa sirds?—

«Glābiet lokomobili!» viņš kliedza lejup.

Bet neviens nesaprata viņu.

Viņu tik spēcīgi sagrāba alka sniegt palīdzību «melnajai Zūzei», ka mirkli bija tā, it kā vajadzētu ziedot pat dzīvojamo ēku.

«Nāciet kāds augšā!» viņš kliedza lejup cilvēku barā, kas lielāko liesu stāvēja, bezdarbībā žāvādamies.

Plecīgs ciema mūrnieks uzrāpās augšā, nojuma dakstiņus un izlauza sev tādā kārtā ceļu līdz pat jumta čukuram. Pauls pasniedza viņam šļūteni un noslīdēja lejā — iekšēji izbrīnījies, ka nav pārlauzis ne rcku, ne kāju.

Tad viņš trauca uz nojumi, no kuras jau mutuļoja pretī smacīgi dūmi,

«Kas nāks līdzi?» viņš kliedza,

Pieteicās divi ciema algādži.

«Uz priekšu!»

Viņi devās iekšā svelmē un liesmās.

«Te tā ir — tveriet ciet — aši laukā!»

Grabēdama un dārdēdama lokomobile izlīgoja pagalmā Aiz tās iebruka nojumes jumts.-----

Ausa pelf ks rīts Zilganā krēsla jaucās ar dūmiem, kas cē!ās no gruvešiem, kur šad un tad uzšāvās liesmas, lai atkal gurdi sabruktu.

Pūlis bija izklīdis. Baigs klusums bija noslīdzis pār sētu, tikai ugunsgrēka vietā dzirdēja klusu čirkstoņu un šņākoņu, it kā liesmas izdziestot vēl murminādamas sarunātos savā starpā.

«Tā,» Pauls teica, «nu mēs būtu tik tālu!»

Dzīvojamā ēka un kūts ar visu dzīvo radību bija glābtas. Šķūnis un nojume gulēja pelnos.

«Tagad roes esam taisni tikpat nabagi kā pirms divdesmit gadiem,» viijš domāja, glaudīdams savas brūces, «un, ja es nebūtu blandījies apkārt, tas viss varbūt nebūtu noticis.»

Lieveni viņš atrada māti saliktām rokām sakņupušu kāda kaktā.— Pār viņas vaigiem stiepās dzijas rievas, un viņas acis stingi vērās tukšumā, it kā viņa vēl aizvien redzētu plīvojam liesmas.

«Māt!» viņš baiļu pilns iesaucās, jo baidījās, ka viņa ir tuvu ārprātam.

Tad viņa dažas reizes pamāja un sacīja «Jā, jā, tā iet!»

«Ies atkal iahāk, māt!» viņš iesaucās.

Viņa uzlūkoja to un pasmaidīja. Šis smaids iedūra viņam sirdī.

«Tēvs mani nupat izdzina,» viņa teica, «sirsnīgi lūdzu nepadzen ari tu mani.»

«Māt, Kristus dēļ, nerunā tā!»

«Redzi, Paul, es tiešām neesmu vainīga,» viņa sacīja un lūgdamas vērās augšup dēlā, «es neeju nekad ar sveci šķūni.»

«Bet. kas tad to saka?»

«Tēvs saka, es esot pie visa vainīga, lai ejot pie velna---

Bet nedari viņam nekā, Paul,» viņa lūdzās piina baiļu, kad redzēja to uzlecam, «nesagrāb viņu atkal, viņam tik ļoti sāp.»

«Pēc stundas būs klāt ārsts, es jau aizsūtīju tam pakaļ.»

«Ej pie tēva, Paul, un mierini viņu... es to labprāt pati darītu, bet viņš mani izdzina,»— un, atkal sakņupdama, viņa murmināja pie sevis: «Viņš mani izdzina — izdzina.»

Neizsakāmo posts bija ieviesies silāja mājā. Dzīvojamā istabā sāpju cisās gulēja tēvs un vaimanāja un lamājās, un lādēja to stundu, kad piedzimis. Maigākos brīžos viņš satvēra savas sievas roku, 1 idza to asarām acīs, lai piedod, ka viņš saistījis tās likteni pie savas samaitātās dzīves, un apsolīja nākotnē darīt to bagātu un laimīgu. Bagātu — par visām lietām bagātu!

Bet bija jau par veļu, Viņa maigie vārdi vairs nespēja to ietekmēt, tās baiļu mocītā sirds jau dzirdēja dārdam rājienus, kam, kā vienmēr, bija tiem sekot Novītušiem vaigiem un izdzisušām acīm viņa tur siīdēja apkārt, neizdvešot nevienas žēlabu skaņas, divkārt nožēlojama savā klusībā.

Bel viņu nežēloja neviens, pat Dievs un mūžīgais liktenis ne Viņa palika diendienā gurdākā, uz viņas bālās zili dzīslotās pieres jau likās uzspiests nāves zīmogs, un laime, visu mūžu ilgota laime, b>. ja tālāk nekā jebkad.

Vienīgais, kas būtu spējīgs viņu atbalstīt, bija Pauls, bet tas zagās ap viņu kā noziedznieks, tas tikko uzdrošinājās sniegt viņai roku rīta sveicienam, un, kad viņa to uzlūkoja, tas nodūra acis. Ja viņa būtu mazāk trula un sāpiu apkrauta, dēla dīvainā izturēšanās modinātu vitjā aizdomas, bet viss, ko viņa sava posla izjuta, bija tikai tas, ka viņai trūkst tā mierinājuma.

Reiz krēslā, kad viņš, kā parasti brīvlaika, rakņājās pa gruvešiem ugunsgrēka vieta, tā aizgāja pie viņa, atsēdas līdzās uz sagruvušā ēkas pamata un mēģināja uzsākt ar viņu sarunu, bet Pauls izvairījās, kā bija darījis ari citkārt.

«Paul, neesi tik ciets pret mani,» viņa lūdza, un viņas acis pildi jāt; asarām.

«Es tev nska nedaru, māt,» viņš teica un sakoda zobus.

«Paul, tev ir kas pret mani!«

«Nē, māt!»

«Vai tu domā, ka esmu vainiga pie ugunsgrēka?»

Tad viņš skaļi iekliedzās, apskāva tās ceļgalus un raudāja ka bērns, bet, kad māte gribēja glāstīt viņa matus — vienīgais mīlinājums, kas bija parasts viņu starpa,— viņš uzlēca, atgrūda to un sauca: «Neaiztiec mani, māt,— neesmu tā cienīgs!»

Pēc tam viņš pagrieza lai muguru un aizgaja silājā.

Kopš ta mirkļa, kad viņš pirmoreiz pamodās pēc ugunsgrēka, viņu bi|a pārņēmusi uzmācīga ideja, kas viņam vairs nedeva miera, uzmācīga ideja: ka viņš, vienīgi viņš pie visa vainīgs.

«Ja es nebūtu blandījies apkart,» viņš sacīja sev, «ja būtu

apsargājis māju, kas bija mans'pienakums, nelaime nemūžam nebūtu varējusi notikt.»

Visas viņa slepenās ilgas nu šķita kā noziegums, ko viņš pastrādājis pie savas tēva mājas.

Kā Jēzus Ģertzemānē, tā viņš cīnījās ar savu sirdi, lai rastu nožēlu un grēku piedošanu.— Bet bailes nedeva viņam nekur miera. Vienmēr liesmas dejoja viņam acu priekšā, un, kad viņš vakaros iciikās gultā un nemākts vērās tumsā, viņam bija tā, it kā viņš redzētu no visām šķirbām izšaujamies ugunīgas mēles, it kā nakts ērtu vietā viņu ietītu melnu dūmu mākoņu.

Par ugunsgrēka cēloni viņš vēl nebija paguvis domāt, rūpes, kas no jauna viņam uzbruka, bija pārāK lielas, lai viņš būtu drīkstējis atvē'ēt vietu atriebībai — Trūka visnepieciešamākā, tikko bija sagādājama naida zālēm» Viņš domāja un lēsa dienām un naktīm, un kala lielus plānus, kā sadabūt vajadzīgo naudu. Viņš rakstīja arī brāļiem, vai tie nevarētu pigūdāt viņam dažus simtus dālderu pret mēreniem procentiem Tie atbildēja dziļi noskumuši pa& esot tā apkrauti parādiem, ka nekādā ziņā vairs nespējot cerčt uz kredītu Gotfrīdi, skolotājs, b»ja nesen saderinājies ar pārtikušu jaunu dāmu, un Pauls bija pārliecināts, ka tam nevarētu būt grūti izlūgties no viņas ģimenes nelielu aizdevumu, bet brālim bija tāds ieskats, ka tas varētu nākt par ļaunu viņa cieņai’ viņam esot jābaidās, tā viņš izteicās, ka tas viņu kompromitētu sievas tēva acīs, ja viņš priekšlaikus atklātu savus patiesos apstākļus.

Vienīgā laime bija tā, ka rapšu raža jau bija pārdota un aizvesta un kartupeļi lielāko tiesu vēl zemē — Tā varēja iegūt ne'ielas summas, ar kurām pietika, lai segtu visspiedīgākos izdevumus. Protams, par jaunu Šķūni nebija ko domāt

Bēdīgo drupu vidū, pārogļotu baļķu un sagruvušu mūru iekļauta, augstu izslējusies ar savu norūsējušo stāvu un slaido kaklu stāvēja «melnā Zūze», vienīgā manta, kas — dažus nožēlojamus darba ratus atskaite — bija glābta no bojāejas.

Dvīnītes, kas šajā skumu ;ā iaikā b;.ja stpri zaudējušas savu žirgtumu un tikai slepenos stūnios mīlinājās un smējās, bikli staigāja ap to, un, kad tēvs pirmoreiz piecēlās no savas guļas un pa logu ieraudzīja melno nezvēru, viņš vīstīja dūres un kliedza. «Kādēļ neļāva tas maitai sadegt?»

Bet Pauls to ieslēdza vēl dziļāk sirdī. «Tagad būtu laiks tev atkal atdzīvoties,» viņš teica, paraustīja ratu un ieskatījās katlā; viņš sāka vakaros izgriezt no liepu koka mazus modeļus un kādā dienā rakstīja Gotfrīdam: «Atsūti man no savas skolas bibliotēkas dažas grāmatas par tvaika mašīnu ierīci Man šķiet,

ka tas būtu ļoti svarīgi māsu tēva mājai,»— Gotfrīds lika sevi veltīgi lūgties; pirmkārt, tas esot pret viņa principiem — ņemt no bibliotēkas grāmatas, ko pats nelietojot, un, otrkārt, Paulam tās nekā nepalīdzēšot, Jo viņš neesot spējīgs orientēties teorētiskajā fizikā.— Tad viņš griezās pie Makša. Tas vigam atsūtīja ap desmit mārciņu sop sūtījumu ar gluži jauniem sējumiem, kam bija pievienota aplēse par piecdesmit tnarkām. Viņš nelēma gi Cinatas paturēt un tās piecdesmit markas pamazām iekrāt «Melnajai Zūzei nekas nav par dārgu,» viņš domāja,

Bet viņam uzbruka jauns nemiers.

Kādā priekšpusdienā pagaLrii iebrauca rati, kur līdzās žandarmam sēdēja divi sveši kungi, no kuriem viens, drukns, gadus četrdiJ^it vecs vīrs ar zelta bnili uz deguna, stādījās priekšā kā izmeklēšanas tiesnesis,

Pauls satrūkās, jo lati zināja, ka viņam šis tas slēpjams.

Izmeklēšanās tiesnesis vispirms apskatīja ugunsgrēka vietu, uzskicēja to un prasīja, kur bijušas durvis un logi, tad lika sasaukt kalpotājus un uz sīkāko izklaušināja, ko tie darījuši dienu iepriekš un līdz pat ugunsgrēka mirklim.

Pauls stāvēja blakus bāls un drebēdams, un, kad tiesnesis atlaida kalpotājus, lai nopratinātu viņu pašu, viņam bija tā ap sirdi, it kā būtu pastardiena klāt.

«Vai dienu pirms ugunsgrēka bijāt šķūnī?» tiesnesim jautāja.

«Jā.»

«Jūs smēķējat?»

«Nē.»

«Vai atceraties, ka būtu darbojies ar uguni, sērkociņiem un ko tamlīdzīgu?»

«Ai nē — esmu pārāk uzmanīgs.»

«Kad biļāt pēdējo reizi šķūnī?»

«Pulksten astoņos vakarā.»

«Ko jūs tur darījāt?»

«Biju savā kārtējā vakara apgaitā, iekams aizslēdzu vārtus.»

«Vai jūs pats aizslēdzat vārtus?»

«Jā — vienmēr.»

«Vai tai vakarā ko novērojāt?»

«Nē-»

«Vai neredzējāt nevienu ložņājam apkārtnē?»

Viņš sarāvās kā zibens ķerts. Tikai šajā acumirkli viņš atcerējās ēnu, ko, ugunsgrēkam sākoties, bija redzējis pazūdam mežā. Bet tas jau nebija šai apkārtnē. Un, dziļi uzelpodams, viņš atbildēja: «Nē.»

«Tā, tagad nāks!» viņš domāja.— Jau nakamajam jautājumam vajadzēja celt dienas gaismā viņa nakts klejojumu, vajadzēja izpaust noslēpumu, ko viņš līdz šim bija glabājis pašos sirds dziļumos.

Tomēr nē. Izmeklēšanas tiesnesis piepeši apstājās un pēc maza brītiņa teica: «Pirms neilga laika pie jums kalpoja puisis, vārdā Raudzus?»

«Ja,» viņš atbildēja un lielām acīm blenza tiesnesī. Tātad tas bija Raudzus, pret ko vērsās aizdomas.

«Kādē| jūs viņu atlaidat?»

Viņš sīki atstāstīja briesmīgo notikumu, bet uzmanījās, lai epizode ar Duglasu, kas to ievadīja, paliek pēc iespējas apslēpta. Nu bija atsistas pirmās briesmas un arī viņš atkal atradis mieru.

Protokolists visu atzīmēja, un izmeklēšanas tiesnesis savilka uzacis, it kā jau būtu pavisam skaidrībā. Kad Pauls bija beidzis, viņš pamāja žandarmam, kas klusēdams pagriezās un devās uz priekšu pa ceļu uz Helenentāli.

«Tagad pie jūsu tēva kunga!» tiesnesis teica. «Vai viņš ir tādā stāvoklī, ka viņu var nopratināt?»

«Ļaujiet man apskatīties,» Pauls atbildēja un iegāja slimnieka istabā.

Viņš atrada tēvu augstu saslējušos gultā, acis viņam zibēja, un vaibstos vīdēja ar mokām apvaldīts naids.

«Lai tikai viņi nāk!» tas sauca pretī Paulam. «Tas viss ir kumēdiņi — īstajiem viņi nedrīkst ķerties klat—, bet lai viņi nāk vien!»

Arī viņš atstāstīja izmeklēšanas tiesnesim cīņas norisi, bet tieši to, ko Pauls bija kaunīgi noklusējis, ķildu ar Duglasu un suņa rīdīšanu, viņš platīgā pļāpība izklastīja svešajiem. Tiesnesis domīgi kasīja galvu, un rakstvedis cītīgi visu atzīmēja.

Kad Meihēfers nokļuva līdz tam mirklim, kur vajadzēja tēlot dēla lomu šai lietā, viņš apklusa. Viņa acīs pēkšņi paradijas stars, kur kvēloja spīts un īgnums pret dēlu.

«Un kas bija tālāk?» tiesnesis jautāja.

«Esmu vecs vīrs,» viņš murminaja caur zobiem, «nespiediet mani atzīties manā paša kaunā.»

Tiesnesis bija apinierinats. Kad viņš jautaja vecajam, vai tā aizdomas jau agrāk nav vērsušās pret Miķeli Raudžu, tas m .lēpumaini iesmējās pie sevis un čukstēja: «Roku, nožēlojamo roku viņš varbūt pielika, bet —» viņš aprāvās.

«Bet?»

«Žēl, tiesneša kungs, ka taisnībai aizsietas acis,» viņš atbildēja, zobgalīgi smīnēdams, «man nav vairāk nekā, ko sacīt.»

Tiesnesis un protokolists, galvu kratīdami, saskatījās, un tad pratināšana beidzās.

«Vai Miķeli Raudžu apcietinās?» Pauls jautāja kungiem, iekams tie kāpa ratos,

«Cerams, ka tas jau noticis,» tiesnesis atbildēja, «Viņš dzērumā izmetis dažādus aizdomīgus vārdus, un, ko dzirdējām no jums, ar to vairāk kā pietiek, lai ievadītu pret vigu izmeklēšanu. Protams, šis tas vēl būs jānoskaidro,»

Un tā viņi aizbrauca.

Pauls ilgi raudzījās pakaļ aizbraucošajiem ratiem.

Tiesneša pēdējie, vārdi bija no jauna modinājuši viņā bailes, un, kamēr pagāja nedēļa un iepriekšējā izmeklēšana ritēja savu gaitu, viņš sēdēja mājas baiļodamies un trīcēdams, it kā tiesas spriedums varētu iznicināt viņu, vienīgi viņu,

Pauls līdz ar māti un māsām saņēma uzaicinājumu ierasties zvērināto tiesā, tikai tēvam bija atļauts beidzamo liecību un zvērestu nodot mājās. Bet viņš paskaidroja, ka gribot labāk saļimt tiesas zalē nekā sēdēt mājās un atļaut, ka viņa mantas iznīcinātāju laiž sveikā cauri. Viņš noklusēja, ko ar šiem izteicieniem domā, tikai to, ka tas nav apsūdzētais kalps, to

viņš lika gluži skaidri nojaust,---

Tuvojās tiesas diena, Pauls bija uztaisījis tēvam nesamo krēslu, kas tam aiztaupīja ikvienu soli. Taja viņu iecēla ratos un mīksti novietoja sienā.

Tā bija visai nožēlojama ore, kas Meihēferu ģimeni aizveda uz pilsētu, jo visi labikic rati bija sadeguši Redeles Pauls bija licis noņemt un to vietā iebūvēt koka šķirstu; pāri salmu maisiem, kas noderēja par sēdekļiem, viņš bija uzklājis vecās noskrandušās un krāsu zaudējušās zirgu segas šis nabadzības vidū vaidēdams un lamādamies gulēja vecais kungs; viņa sieva sēdēja augšā bāla un nežēlojama, un nobēdājusies, tt kā būtu pie šī sabrukuma vainīga; mūžīgi ziedošā jaunība, kas plaukst pat uz drupām, smējās no diviem valšķīgiem acu pāriem ratu vidū, bet priekšā kā ši bēdīgā vezuma vadītājs sēdēja Pauls un norūpējies vērās lejup, jo kaunējās, ka nevar savējiem, pirmoreiz tos visus kopā izvedot pasaulē, piesolit lepnāku pajūgu.

Pār palso silāju slīga novembra saules gurdie stari, starp dzeltenajām plānajām zālēm strupi rēgojās viršu ceri, šur un tur zaigoja lietus ūdens peļķes, un kroplo ceļmalas vītolu zaros kā nedzīvi vasaras putni karajas dažas lapiņas.

«Vai vēl atceries, kā pirms divdesmit viena gada braucām pa šo pašu ceļu?» Elzbetes kundze jautāja savam vīram un uzmeta •_:*atu Paulam, ko toreiz bija turējusi pie krūts.

_ _ •

Meihefers ņurdēja kaut ko pie sevis, jo viņš nebija nekāds atmiņu draugs, šādu atmiņu draugs, Bet Elzbetes kundze satika rokas un domāja daždažādas domas; tās nevarēja būt bēdīgas, jo viņa smaidīja.

jo vairāk rati tuvojās ceļa mērķu«, ļo nomāktāks kļuva Paula prāts. Viņš staipījās uz sava sēdekļa, un viņa locekļus skāra saltas trīsas.

Baigā skaidrībā atausa viņa acu priekšā trakā ugunsgrēka nakts, un līdz ar bailēm, ka būs jāstāv un jārucā svešu cilvēku priekšā, viņu pārņēma laimes sajūta, kad viņš iedomāja, kā viens vienīgs bija rīkojies un pavēlējis dūmos un liesmās augstu no stāvā jumta, kā visi bija viņam klausījuši, kā viņš bija vienīgais, kas šajā sajukumā palika ar skaidru galvu. «Varbūt taču spēiu uzstāties kā vīrs, kad būs vajadzīgs!» viņš teica, mierinādams se*i, bet pēc tam vēl dziļāk ieslīga savas nožēlojamās, nomāktās, nevarīgās un vienmuļās dzīves apcerē,— «Nekad nebūs citādi — gadu no gada var kļūt vēi ļaunāk,» viņš sacīja, bet tad izdzirda aiz muguras māti nopūšamies, un viss, ko viņš tikko bija domājis, nu šķita viņam nicīga, cietsirdīga paimīla.

«Par mani nav ko runāt,» viņš murmināja — te rati iebrauca pa pilsētas vārtiem.

Tie apstājās pie sarkanās tiesu ēkas ar augstajām akmens kāpnēm un spraišjotajiem logiem. Netālu stāvēja labi pazīstamā kariete, un kučierim uz bukas bija pie cepures vēl tas pats pušķis, kas tik ļoti bija imponējis Paulam kā iesvētāmajam jauneklim.

Kad tēvu pacēla, arī viņa acs to ievēroja, «Nu tas plukata arī ir klāt,» viņš iesaucās, «gribu redzēt, vai viņš izturēs manu skatienui»

Pēc tam Pauls ar tiesas sulaiņa palīdzību uznesa viņu pa kāpnēm līdz pat liecinieku istabai. Māte un māsas sekoja viņiem, un ļaudis apstājās un apskatīja bēdīgo gājienu.

Liecinieku uzgaidāma istaba bija pilna cilvēku, lielāko tiesu Helenentāles ļaužu. Kādā kaktā stāvēja pulciņš nabaga ļaužu, sieva ar uzpūstu seju, apsējusi ap vidu sarkanraibu palagu, kur gulēja zīdainis. Viņas svārku krokās bija iekāries bars noskran-dušu bērnu, kas kasīja galvas un grūda slepeni cits citam dunkas sānos Tā bija apsūdzētā ģimene, kas gribēja apliecināt, ka tēvs tajā naktī bijis mājā,

Meīhēfers grozījās un staipījās savā krēslā un raidīja ļaunus skatienus visapkart Viņš likās sev šodien vairāk nekā jebkad liels vīrs, varonis un moceklis reizē.

Durvis atvēras, un uz sliekšņa paradījas Duglass ar EIzbeti.

Meihēfers uzmeta viņam indīgu skatienu un tad zobgaligi

nosmējās pie sevis, Duglass neievēroja viņu un atsēdās pretēja stūrī, aizvilkdams Elzbeti līdzi. Viņa izskatījās bāla un savārgusi un izturējās bikli, bailīgi, laikam gan svešās, nelīksmās apkārtnes dēļ.

Viņa, viegli pasmaidīdama, pamāja pāri mātei un māsām un uzlūkoja Paulu domīgu skatienu, kas šķita kaut ko jautājam.

Viņš nolaida acis, jo nespēja izturēt šo skatienu,— Māte sakustējās, lai dotos pāh pie viņas, bet Meihēfers satvēra viņu aiz svārkiem un sacīja skaļāk, nekā būtu vajadzīgs; «Ko tu iedomājies!»

Pauls bija kā triekas ķerts. Viņam trīcēja ceļi, pieri spieda smaga nasta, kas paralizēja ikvienu domu.

«Tu darīsi viņai kaunu,» viņš vienā laidā murmināja pie sevis, pats nezinādams, ko saka.

Tiesas zālē sāka nopratināt lieciniekus. Citu pēc cita sauca iekšā. Vispirms bija algādžu kārta, tad krodzinieka, kura kroga Raudzus bija izrunājies, tad noskrandušais pulciņš tur kaktā.— Istaba sāka tukšoties.— Pēc tam nosauca Duglasa kunga vārdu. Viņš iečukstēja savai meitai ausī dažus vārdus, kam bija sakars ar Meihēferiem, un izgāja saviem lielajiem soļiem.

Rokas klēpī salikusi, viņa nu sēdēja vientuļa pie sienas. Dziļš saviļņojuma sārtums kvēloja viņai vaigos. Viņa izskatījās gluži mīlīga un apjukusi, un katrā viņas vaibstā atplaiksnījās viņas vienkāršā, patiesā būtība.

Māte nenovērsa skatu no viņas, un brīžiem viņa raudzījās pāri uz Paulu un pie tam smaidija kā sapni.

Pagāja ceturtdaļstunda, tad nosauca arī Elzbetes vārdu Viņa uzmeta vēl laipnu skatu mātei, tad nozuda aiz durvim. Viņu nepratināja ilgi.—«Meihēfera kungs seniors!» sauca sulainis no zāles un pieskrēja klāt, lai palīdzētu Paulam nest krēslu.

Vecais sprauslāja un piepūta vaigus, tad atkal ar vīrišķi klusu vaidu atspiedās krēslā, iekšēji ārkārtīgi iepriecināts, ka drīkst tēlot tik efektīgu lomu.

Plašā tiesas zāle peldēja Paula acu priekšā iesarkanā nuglā, viņš neskaidri redzēja sejas citu pie citas stingi veramies sevī vai tēvā, tad viņam bija atkal zāle jāatstāj.

Māsas, kas līdz tam bija ziņkāri skatījušās visapkārt, sāka baiļoties. Lai aizdzītu bailes, viņas ēda līdzpaņemtās sviestmaizes. Pauls drošināja viņas un atteicās no desas, ko tās viņam augstsirdīgi piesolīja.

Māte bija ierāvusies kaktā, viegli drebēja un sacīja laiku pa laikam: «Bet ko gan viņi var gribēt no mans s?»

«Meihēfera kungs juniors!» skanēja no durvīm.

Nākamajā mirklī viņš stāvēja augslajā cilvēku pārpilnajā telpa pie paaugstināta galda, kur sēdēja vairāki vīri stingrām un nopietnām sejām, tikai viens, kas bija novietojies mazliet malā, pastāvīgi smaidīja. Tas bija prokurors, no kā baidījās visa pasaule. Zāles labajā pusē, arī paaugstinātās vietās, sēdēja pulciņš cienīgu pilsoņu, kas likās ļoti garlaikojamies un mēģināja kavēt sev laiku ar spalvas nažiem, papīra strēmelēm un tamlīdzīgām lietām, Tie bija zvērinātie, Kreisajā pusē slēgtā solā sēdčja apsūdzētais. Viņš glūnēja skatītāju telpā un rādīja tādu seju, it kā kuram katram būtu kāda daļa gar šo lietu, tiKai ne viņam, Pauls nekad vēl nelija redzējis šo drūmo cilvēku tik laipnu,

«Jūs sauc Pauls Meihēfers, esat dzimis tad un iad, evaņģēliskas ticības,» un tā tālāk jautžja vidējais tiesnesis, vīrs ar īsi nocirptiem matiem un stūrainu degunu, nolasīdams datus no lielas burtnīcas. Viņš darīja to tiksmā pusbalsī, bet piepeši viņa balss kļuva asa un griezīga kā nazis un acis šaudīja uz Paulu zibeņus..

«Pirms nopratināju ma, PauI Meihēfer, vēršu jūsu uzmanību uz to, ka liecība vēlāk, jāapstiprma ar zvērestu.»

Pauls nodrebēja. Vārds «zvērests» kā dūriens izšāvās cauri viņa dvēselei, Viņam bija tā, it kā vajadzētu mesties zemē un paslēpt seju visiem skatieniem, kas vērās viņā,

Un tad viņš pamazām sajuta sevī norisināmies dīvainu pārmaiņu. Glūnošās acis izgaisa — zāle nogrima miglā, un, jo ilgāk tiesneša skaidrā, asā baiss runāja uz viņu, jo uzmācīgāk viņš dzirdbja sevi apdraudam debesu un zemes sodiem, toties jo vairāk viņam izlikās, it kā viņš būtu gluži viens ar šo vīru plašajā zālē, un v:ss viņa prāts gatavojās tam atbildēt tā, lai Elzbete paliktu neskarta «Tagad ir laiks — tagad parādies kā vīrs,» kāda balss sauca viņā. Tā bija tāda pati sajūta kā toreiz, kad viņš sēd; ja augšā uz jumta; viņa gars tapa asāks, un novēlās smagā nasta, kas visu laiku viņu nomāca, it kā raisītos važas, kas viņu saistījušas.

Mierīgiem, skaidriem vaidiem viņš izstāstīja, ko zināja par apsūdzēto, un tēloja tā raksturu; arī to, ka juties tam iekšēji radniecīgs.

Kad viņš to pateica, zālei .pārskrēja šalkas, zvērinātie nolaida papīra strēmeles, un ar troksni aizcirtās divi vai trīs spalvu naži.

«Kas notika tad, kad Duglasa kungs nonāca ķildā ar jūsu tēvu?» prezidents jautāja.

«To cs nevaru sacīt,» viņš atbildēja stingrā balsī.

«Kādēļ ne?»

«Man vajadzētu runāt ļaunu par savu tēvu!» viņš atbildēja,

«Ko nozīmē: ļaunu?» prezidents vaicāja. «Jūs gribat ai to sacīt, ka baidāties nodot tēvu tiesas vajāšanai?»

«Jā,» viņš klusu atbildēja,

A'kal zālei pāršalca čuksti un viņš dzirdēja aiz muguras sava tēva griezīgo balsi: «Nelga tāds!» Tomēr viņš neļāvās apmulsināties.

«Likums atļauj jums šādā gadījumā liecību nenodot,» prezidents turpināja, «Bet kā tas notika, ka jūsu tēvs vērsās pret Raudžu?»

Bez stomīšanās viņš izstāstīja, kā tas noticis, tikai fad; kad viņam vajadzēja atzīties, kā viņš ienesis savu tēvu mājā, viņa balss trīcēja, un viņš pagriezās, it kā gribētu izlūgties, tai tas piedod.

Vecais vīstīja dūres un grieza zobus. Viņam bija jāpiedzīvo, ka paša dēls norauj tam no galvas varoņa spožumu.

«Un pēc tam, kad bijāt puisi atlaidis, jūs vairs neredzējāt un nedzirdējāt nekā par to?» prezidents jautāja.

«Nē,..»

«Kad uzmodāties ugunsgrēka naktī, ko ieraudzījāt vispirms?»

Ilgs klusums. Pauls satvēra abām rokām pieri un atstreipu-ļoja divus soļus atpakaļ,

Līdzcietības kustība neviļņojās zālē. Visiem, likās, ka viņu pievārējusi atmiņa par briesmīgo mirkli.

Vēl arvienu klusums.

«Atbildiet jel.»

«Es — negulēju »

«Tātad bijāt vēl nomodā?... Jūs bijāt savā guļamistabā, kad pamanījāt pirmo uguns blāzmu?»

«Nē?»

«Kur jūs bijāt?»

Ilgs klusums. Zā‘ē bija tik klusu, ka varētu dzirdēt lapu nokrītam zemē.

«Jūs nebijāt savā mājā?»

«Nē.»

«Kur tad?»

«Helenentāles dārzā.»

Nošalca dobja dūkoņa, kas pieauga līdz troksnim, kad vecais Duglass, kas biļa uzlēcis no sava sēdekļa, dārdošā baisi sauca: «Ko jūs tur meklējāt?» Vecais Meihēfers izgrūda iār.tu, Eizbete nobāla un sinag! atkrita ar galvu pret sola atzveltni.

Prezidents satvēra zvanu.

«Es lūdzu liecinieku palikt mierā,» viņš runāja, «es pats uzstādu jautājumus. Ja vēlreiz traucēsit tiesas gaitu, likšu jūs izraidīt no zāles.— Tātad, Paul Meihēfer, ko jūs gribējāt Hele-nentāles dārzā?»

Tai pašā mirklī zāles otrā galā sacēlās jauna šalkoņa, un liecinieku telpā ļaudis pulcējās ap Elzbeti.

«Kas tur ir?» prezidents jautāja.

Prokurors, kura acij r.e puteklītis nebija aizgājis secen, pārliecās pie viņa un čukstēja, izteiksmīgi smaidīdams: «Lieciniece zaudējusi samaņu.»

Tad smaidīja arī prezidents un visa tiesnešu kolēģija.

Tēva atbalstīta, Elzbete izgāja no zāles...

Tagad piecēlās mazs vīriņš asi veidotu seju, kas sēdēja apsūdzētajam priekšā un visu laiku bija rotaļājies ar atslēgu saišķi, un teica: «Es lūdzu prezidenta kungu pārtraukt uz piecām minūtēm sēdi, jo liecinieces klātbūtne ir svarīga »

Pauls uzmeta šim vīram biklu skatu, Sēdi pārtrauca.

Šīs piecas minūtes šķita vesela mūžība. Pauls drīkstēja apsēsties uz liecinieku sola. Tēvs neatlaidīgi uzlukoja to niknām acīm, bet nedeva nekādu mājienu, ka grib ar to runāt,

Elzbeti, bālu kā mironi, ieveda atpakaļ zālē, un Pauls stājās no jauna tiesas priekšā,

«Atgādinu jums vēlreiz,» prezidents iesāka, «visās lietās turēties tieši p>e patiesības, jo jūs zināt, ka katrs vārds jāapstiprina ar zvērestu.»

«Es to zinu,» Pauls sacīja,

«Tomēr jums tiesības atteikties no liecības, ja domā jat, ka tā var sagādāt sodu jums vai kādam jūsu piederīgajam. Vai gribat arī tagad izmantot šo tiesību?»

«Nē,»

Viņš sacīja to stingrā, skaidrā balsī, jo viņā bija radusies pārliecība, ka Elzbetes gods neglābjami zaudēts, ja viņš tagad cieš klusu,

«Bet ja nu mans zvērests ir nepatiess zvērests^7» atbalsojās viņa sirdsapziņā. Bet bija jau par vēlu,

«Tātad — ko jūs gribējāt dārzā?» prezidents prasīja.

«Es gribēju — griezt par labu visu to, ko mana tēva mājā bija noziegušies pret Duglasa kungu.»

Vilšanās un neticības čuksti pāršalca zālei.

«Un tādēļ jūs ložņājāt pa svešu dārzu?»

«Man gribējās satikt kādu, ko varētu nolūgties.»

«Un šim nolūkam jūs izvēlējāties nakts laiku?» «Es nevarēju gulēt.»

«Un jūsu nemiers dzina jūs turp?»

« J ā.»

«Jūs saslapāt kādu dārzā?»

«Nē,»

«Vai arī sērāk kādreiz bijāt tur tāda pašā stundā?»

Ilgs klusums; tad no viņa mutes atskanēja vēlreiz «Nē», tomēr šoreiz klusu un vilcinādamies, it kā sirdsapziņai izcīnīts...

Sasprindzinātība, kas bija pārņēmusi prātus, sāka atslābt, prezidents šķirstīja savus aktus, un Elzbete lielām nespodrām acīm stingi vērās viņā.

«Kur jūs bijāt, kad vispirms pamanījāt ugunsblāzmu?»

«Apmēram divdesmit soļu no Heienentāles dzīvojamās ēkas.»

«Un ko jās tad darījāt?»

«Es biju ļoti izbijies un tūlīt steidzos atpakaļ uz savām mājām.»

«Pa kādu ceļu jūs atstājāt dārzu?»

«Pāri žogam »

«Tātad jūs neatvērāt vārtus, kas ved no dārza pagalmā?»

«Nē,»

«Un negājāt gar mājas galu?»

«Nē,»

Jauns nemiers bija sajūtams zālē. Mazais vīriņš ar atslēgu saišķi piecēlās un teica: «Es lūdzu prezidenta kungu vēlreiz nopratināt Duglasa jaunkundzi par to, ko viņa it kā dzirdējusi tajā naktī.»

«Duglasa jaunkundz, es lūdzu,» prezidents sacīja,

Viņa iznāca priekšā, veltīdama ilgu skatienu Paulam, Viņi nu stāvēja līdzās plašajā, cilvēku pilnajā zālē, it kā saderētu kopā.

«Uz kuru pusi aizskrēja soļi, ko jūs dzirdējāt, kad jūs modināja ugunsblāzma?»

«Uz pagalmu,» viņa atbildēja klusu, tikko sadzirdami,

«Un jūs skaidri dzirdējāt noklaudzam dārza vārtu kloķi?»

«Jā.»

«Apdomājiet labi, vai nevarat būt maldījusies?»

«Es neesmu maldījusies,» viņa atteica klusu, bet noteikti,

«Pateicos, Jūs varat sēsties,»

Nedrošiem soļiem viņa atgriezās atpakaļ savā vietā. Kopš Paula liktenīgā «Nē» viņas skatiens kā saistīts kavējās pie tā. Viņa likās visu citu piemirsusi.

«Kad bijāt pārkāpis darza žogam, pa kādu ceļu jus devāties uz priekšu?» prezidents jautāja tālāk Paulam,

«Pāri silājam!»

«Vai bijāt arī mežā?»

«Nē — aizskrēju divi lidz trīs simti soļu tam garām.»

«Vai satikāt kadu ceļā?»

«Es redzēju ēnu, kas virzījās uz meža pusi un tad pēkšņi nozuda.»

Zālē bija labu bridi ilgstoša kustība, apsūdzētais sarka un bālēja, un viņa acis ieguva stingu, glunošu izteiksmi— Prokurors nenovērsa no viņa acu.

Vēl daži papildu jautājumi, tad Pauls drīkstēja apsēsties.

Izsauca māti un māsas, bet tas, ko viņas varēja liecināt, nebija nekas svarīgs» Māsas skatījās ziņkāri, gandrīz pārdroši visapkārt. Māte raudāja, kad viņai bija jātēlo atmodas mirklis.

Pauls jutās lepns un laimīgs, ka nav nodevis Elzbeti Viņš raudzījās smaidīdams lejup savā priekšā un priecājās par savu drosmi. Tomēr, kad lieciniekus izsauca pie zvēresta un vajadzēja pacelt roku, viņam bija tā, it kā pie tās karātos centneru smaga nasta, it kā klusa skumja balss viņam čukstētu ausī; «Nezvērē.»

Bet viņš zvērēja.

Kad viņš bija atsēdies savā vietā, balss teica no jauna: «Varbūt tu nodevi nepatiesu zvērestu?»— Neviļus viņš pacēla galvu,. Tad viņata šķita, ka gaiātn aizlido pelēka ēna un viegla dvesma skar viņa pieri.

Viņš spītīgi sarauca uzacis. «Un, ja pat es būtu nepatiesi zvērējis, vai tas nenotika viņas dēļ?» Uz mirkli mežonīgs prieks pildīja viņa sirdi, bet jau nākamajā smaga nasta uzgūlās viņa krūtīm, aizžņaudza kaklu un saistīja rokas un kājas, tā ka viņam likās, viņš vasrs nemaz nevar kustēties.

Viņš dzirdēja, kā runātāji vienmuļi iesāka savas runas, bet nepiegrieza tām vērības.— Tikai reiz viņš sarāvās, kad aizstāvis rādīja ar savu atslēgu saišķi uz viņu un savā smalkajā, ķērcošajā balsī sauca pa visu zari: «Un tas liecinieks tur, zvērināto kungi, kas nakti noslēpumainā kārtā blandās apkārt pa svešiem dārziem un meklē daždažādus psiholoģiski mākslotus aizbildinājumus, lai apslēptu savas nakts dēkas maigos cēloņus, vai jūs drīkstat dāvāt tam uzticību, kad viņš liecina, ka redzējis pēkšņi iznirstam un izgaistam ēnas — ēnas, kas, mīksti izsakoties, varēja rasties vienīgi viņa pārkarsētajās smadzenēs?— Ko viņš gri'irja dārzā, zvērināto kungi? Lai jūsu asprātība un cilvēku atbIM uz šo jautājumu, >'rf, I-;-*s z'mējas i šo ,'ieci-nieku, tā ir viņa darīšana, kā viņš saskaņo savu zvērestu ar savu sirdsapziņu...»

Tad viņš galīgi sabruka...

Zvērinātie paziņoja: «Vainīgs.» Miķeli Raudžu notiesāja uz pieciem gadiem pārmācības namā.

Tajā pašā mirklī, kad prezidents paziņoja tiesas spriedumu, zālē atskanēja zobgalīgi smiekli.— Tie nāca no Meihēfera mutes. Viņš bija saslējies krēslā un izstiepa rokas pret Duglasu, it kā gribētu tam ķerties pie rīkles.

Kad viņu nesa laukā, viņš bez apstājas kliedza: «Mazos dedzinātājus kar, lielos atstāj brīvībā.»

Baigi dārdēja nevarīgā vīra smiekli plašajos gaiteņos.---

XVI

Ziema atnāca un aizgāja... Silājs iesniga un atkal zaļoja,,. Gundegas cēla savas zelta galvas... paeg|i dzina maigus asnus, un no zilajām debesīm skanēja lejup cīruļu gaviles.

Tikai drūmajā silāja mājā vēl aizvien negribēja atausi pavasaris. Pauis bija gan radis iespēju iegādāties sēklu sējai, gruvešu vietā jau arī pacēlās koka celtne, bet aizvien vēl nebija cerības uz labākiem laikiem. Truli un bez prieka viņš pildīja savu pienākumu, un dziļāk un dziļāk iegulās grumbas viņa pierē. Vairāk nekā jebkad viņš gremdējās sevī, un viņu smagi nospieda raizes, ka viņš nepatiesi zvērējis.

Pagāja mēneši, iekams viņš nāca pie skaidrības, ka viņa bēda nav nekas vairāk kā veltīga prātošana, kas radusies viņa galvā. Viņš no visām pusēm apsvēra jautājumu, ko viņam bija uzstādījis prezidents, un atzina, ka nav varējis citādi atbildēt, Ta tiešām bija pirmā reize, kad viņš bija ielauzies svešajā dārzā. Kas bija norisinājies reiz svētlaimīgā mēnessnaktī šaipus žoga, kada tur daļa tiesas kungiem?

«Nē, es neesmu lauzis zvērestu,» viņš runāja pie sevis, «esmu tikai gļēvulis, auša, ko baida katra ēna. Vai man nebūtu Elzbetes dēļ lepni un priecīgi nepatiesi jāzvēr? Tad es taču būtu kaut kas, tad es būtu kaut ko darījis, kamēr tagad tikai truli un mazdūšīgi velku dzīvību, kalps un vairāk nekas.»

Un šā paraugzēna smadzenēs modās kvēla tieksme būt lielam noziedzniekam tikai tādēļ vien, ka viņš juta dziņu nodarbināt savu «es». Abas stundas, ko viņš bija nostāvējis uz jumta un tiesas priekšā, tagad šķita viņam zemes laimes augstākais jedziens, un, jo vairak viņš strādāja un palejas, jo kūtrāks un nederīgāks šķita pats sev,.

Tēvs vēl aizvien bija saistīts pie sava nesamā krēsla, ko viņam, pēc visām zīmēm spriežot, vairs nebija lemts atstāt, jo kājas lūzums bija nelāgi saaudzis, Saīdzis un dīks viņš sēdēja savā kaktā, tiul« šķirstīja vecu kalendāra un norāja ikvienu, kas viņam gadījās ceļā. Vienīgi pret Paulu viņam, pašam negi/dot, bija radies savā ziņā respekts, viņš rūca pie scv«j. tiklīdz ieraudzīja to, bet neuzdrošinājās vairs atklāti runāt tara pretī.

Un māte!

Mazliet gurdāka viņa bija kļuvusi, vēl mazliet kluiāka, citādi viņā nebija novērojama liela pārmaiņa, bet, Kas asāk ieklausījās, tas dzirdēja gaisos šalku, it kā pāri s»īJja mājai no vienas puses uz otra lidotu ērglis un vilktu ciešāk un ciešāk savus lokus, lai kādā dienā mestos lejup savam laupījumam virsū.

Viņa pati dzirdēja gan šo šalku, zifiSja arī, ko tā nozīmē, bet klusēja, kā bija klusējusi visu mūžu.

Un laime vēl aizvien nebija nākusi..

Aprīļa sakumā viņa likās guhā. «Vispārējs vājums,» konstatēja ārsts un ieteica viņai dzelzūdeņu peldes. Viņa pasmaidīja un lūdza, lai nesaka nevienam par dzelzūdeņu peldēm, jo zināja, ka Pauls nostrādātos līdz pēdējam, lai dotu viņai iespēju ārstēties.

Ārstēties, kas tomēr nekā nelīdzēsi Viņa zināja gan, kā viņai trūkst: saules gaismas! Pārāk bieži Rūpju māte bija izpletusi pār viņu drūmo plīvuru., un neviens stars nespēja vairs iespiestas viņas dvēselē.

Dvīnītēm nu vajadzēja rūpēties par saimniecību. Un viņām vareni šķīrās darbs, pat Paulam tas bija jāatzīst. Kaut ko sadauzījušas, tās smējās, un, kad viņām noliedza pastaigu, tās raudāja, bet raudas drīz vien atkal pārgāja smieklos, un galds nekad nebija tik lietiski uzklāts, piena trauki nekad tik mirdzoši spodri.

Māte redzēja to pa savu logu un sacīja: «Ir labi, ka aizeju,— es jau ari nekam vairs nederēju.»

Ap Vasarsvētkiem viņai sāka nenākt miegs, uznāca arī drudzis.,.

«Ak, cik dārgs tagad bmīns!» nopūtis Pauls, kad puisis jāja uz aptieku, un, palīga meklēdams, vērās «melnajā Zūze», bet tā nekustējās. Bieži vien vajadzēja pārtraukt lauku darbus, iai ar kūdras griezumu saimniecībā ieplūstu daži graši..

Mātei sāka uzmākties bailes, un viņa ļoti vēlējās, lai kāds paliek naktīs pie viņas nomodā. Bet dvīnītes, kas bija nogurušas pa dienu darbā, aizmiga vakaros pie slimnieces sāniem un noslīga šķērsām pāri tās gultai,, tā ka vecajai vārgajai sievietei bieži vien bija jālīkst z.em jauno augumu ziedošā smaguma,

Pauls raidīja māsas pie miera un palika nomodā pats.

«Ej gulēt, mans dēls,» māte teica, «tev no visiem mums visnepieciešamāka atpūta.»

Bet viņš palika — un visās tajās maija naktīs, kad laukā dārzā sačukstējās ziedi un mājā ieplūda ceriņu smarža, tie abi bieži sēdēja stundām ilgi roku rokā un skatīps viens otrā, it kā tiem būtu b rram daudz ko sacīt Tādas attiecības bi ja vienmēr valdījušas starp māti un dēlu. Mīlas pārpilnība meklēja vārdu, bet rūpes bija viņiem laupījušas valodu.,

Rītos, kad bija uzlēkusi saule, viņš iegrūda galvu saltā ūdenī un devās Ļie darba.

Viņa klātbūtne deva mātei tik daudz miera, ka tā varēja šad un tai gulēt.. Tad viņš aizzagās uz. pirkstgaliem savā istabā un nonesa lejā fizikas grāmatas, kur tik mācīti un nesaprotami bija tēlota tvaika mašīnu konstrukcija. Viņa galva, nogurusi no ilgā nomoda un atradusi no jebkādas gara darbības, tikai ar mokām aptvēra tum':o vārdu nozīmi — bet — viņam jau bija daudz laika, un viņš neatlaidīgi urbās tālāk, lappusi pēc lappuses, ka arāj?, kas ar akmeņainu papuvi.

Kad māte atvēra acis, viņa jautāja: «Cik tālu tu esi, mans dēls?»

Un tad tam vajadzēja viņai stāstīt, un viņa izlikās, it kā kaut ko saprastu.

Ect, kad viņa jautāja: «Un kādēļ tu to dari?»— tas rādīja viltīgu seju un teica: «Es mācos taisīt zeltu.»

«Manu nabaga sēn,» viņa atbildēja un glāstīja tam roku.

Tas bija kāda nakti — tūlīt pēc Vasarsvētkiem — viņa atkal nevarēja aizmigt.

«Palasi man priekšā no savām gudrajām grāmatām,» viņa sacīja, «tās ir tik jauki garlaicīgas. Varbūt tad man aizvērsies acis.»

Un viņš darīja, kā tā vēlējās, bet, kādu stundu lasījis, pamanīja, ka tā stingi lūkojās viņā lielām drudžaini mirdzošām acīm un ir tālāk miegam nekā jebkad.

«Tātad tu gribi no tā taisīt, zeltu?» viņa jautāja.

«Jā, māt,» viņš nomākts atbildēja, jo viņu biedēja, ka atgriežas drudzis.

«Kā tu to domā darīt?»

«Gan jau redzēsi,» viņš teica kā parasti.

f _ _

Bet Šoreiz viņa nelikās mierā «Pasaki labak, manu zen,» viņa lūdza, «pasāk' tūlīt.., kas zma, kas var notikt?... Man gribētos vismaz kādu nieciņu apmierinājuma, iekams aizmiegu.» «Māt,» Pauls izbijies iesaucās.

«Esi mierīgs, manu zēn,» viņa sacīja, «kāda tam nozīme? Bet stāsti man — stāsti!» Viņa lūdzās pieaugošās bailēs, it kā nākamajā brīdī jau varētu būt psr vēlu.

Aprautu elpu un mulsiem vārdiem viņš runāja par to, kas tēlojās viņa priekšā, kā viņš grib uzmodināt «melno Zūzi», lai varētu izsmelt purvu līdz pat dziļākajai dzelmei,— bet runas vidū viņu pārvarēja bailes, viņš šņukstēdams nometās pie gultas ceļos un paslēpa seju pie mātes krūtīm,

Viņa lika tam piecelties un teica: «Nav labi, ka sagādāju tev bailes, Ja Dievs gribēs, viss vēl var kļūt citādi,— Tas, ko tu teici, darīja man lielu prieku.— Es zinu, ja tu ko ņem rokās, tad tik drīz neatmet. Es tikai vēlētos, kaut varētu to vel piedzīvot» Tā viņa klusu un nemanot atkal iedvesa tam drosmi, jo pašai sev viņai vairs nebija uz ko cerēt.

Kādā citā nakti, kad viņš pārguris bija aizmidzis, tā sauca viņa vārdu

«Ko vēlies, māt?» Pauls uztrūkdamies jautāja.

«Neko,» viņa teica «Piedod, tr.an vajadzēja ļaut tev atdusēties— Bet, kas zma, cik ilgi vēl abi sarunāsimies,— man gribētos izmantot šo laiku,»

Viņš bija šoreiz pārāk samiegojies, lai saprastu mātes vārdu nozīmi. Viņš nosēdās ciešāk pie tās un satvēra tās roku, bet viņam tūlīt atkal aizvērās acis.

Viņa šķita to nomodā un sāka runāt: «Reiz es biju ļoti jautra un jauna, nedaudz citāda kā tavas māsas... Sirds gribēja vai pušu pSst aiz gavilēm, un acis man mūžam vērās tālē, it kā no turienes vajadzētu atbraukt kam ārkārtīgi daiļam — kādam princim vai kam tamlīdzīgam. Reiz es s».ku ari mīlēt — ar to lielo brīnišķo mītu, kas nāk cilvēkam kā liktenis. Bst viņš manis negribēja — viņš bija slaids un gaišmatains, un viņam bija uz zoda kārpa. Man vienmēr gribējās skūpstīt šo kārpu, bet es

nekad netiku pie tā,--Viņš redzēja gan manu mīlu un kādā

drenā, kad bija sevišķi pārgalvīgs, ņēma mani rokās un mitināja

un tad palaida atkal vaļā.---Bet es biju līksma un priecājos,

jo viņš taču reiz bija turējis mani rokās.»

Viņa apstājās, Viņas acis staroja, vaigus klāja sārta, gandrīz jaunavīga vizma — viņa bija brīnišķi atjaunojusies, Tad viņa redzēja, ka Pauls aizmidzis, un skumji apklusa.

Uzmodies viņš sacīja: «Man bija tā, māt, it kā tu būtu man ko stāstījusi.»

«Tu laikam tikai sapņoji,» māte teica un smaidīja, bet viņas domas bija klīdušas arvien tālāk un tālāk pa viņas dzīvi un vilkušas no visiem kaktiņiem laukā paslēptas prieka atliekas.

«Es patiesībā nezinu,» viņa sacīja, «kāpēc esmu bijusi visu mūžu tik bēdīga. Kad griežos domās atpakaļ, īsti lieia nelaime man nekad nav gadījusies. Jaukt jau nu nebija, kad mums bija jānāk no Helcnentāles te lejā, un, kad ieraudzīju istabu sarkanā ugunsgrēka blāzmā, bailes man diezgan nelāgi pārņēma locekļus, bet visā visumā man tomēr allaž klājies gluži labi,— Esmu jūs visus izaudzinājusi lielus un nevienu pašu neesmu zaudējusi nāvē, ko ēst un dzert munis arī vienmēr bijis.— Tēvs gan brīžiem rūca, bet lauUbā jau citādi nevar būt, tu pats kādreiz to

piedzīvosi.--Jums visiem esmu bijusi mīļa māte.— Jūs, zēni,

esat kjuvuši krietni vīri, un meitenes kļūs krietnas sievietes, ja Dievs gribēs un tu neizlaidīsi tās no acīm. Ko tad īsti vēl gribu?»

Un tā šī pamazām līdz nāvei nomocītā nabaga sieviete spīdzināja sevi, lai izpētītu, kas to nomocījis līdz nāvei. Rūpju māte pamazām noņēma viņai no galvas plīvuru, lai nāve varētu iedvest sejā.

Un kādā vakarā viņa nomira... viņa pati nezināja, kā aizvērās viņas acis. Ārsts, ko vēl atsauca, runāja par nespēku, anēmi ju; tikai jūtīgi cilvēki saka šādos gadījumos «Viņa mira lauztu sirdi.»

Dvīnītes, rūgti raudādamas, metās ceļos pie viņas gultas, tēvs, kas bija ienests savā krēslā, skaļi šņukstēja un gribēja viņu ar varu atgriezt dzīvei Pauls stāvēja gultas galvgaļa un koda sev lūpās.

«Man tomēr bija taisnība,» viņš domāja, «viņa nomira, iekams atnāca iaime. Viņai vajadzēja piecelties no dzīves azaida izsalkušai, gluži kā es teicu.»

Viņš brīnījās, ka nesajuta tik lielas sāpes, kā bija iedomājies. Tikai mulsās domas par daždažādiem muļķīgiem niekiem, kas kā sikspārņi krēslā nemitīgi Šaudījās pa galvu, rādīja viņam, kas notiek ar viņa jutekļiem

Nosita pusnakti, un tad tēvs sacīja — Iesim pie miera, bērni,.. Kas var gulēt, lai guļ, , Mūs sagaida smagas dienas.—

Viņš apskāva dvīnītes, kratīja Paulam roku un lika sevi ienest savā istabā.

«Cik tēvs šodien labs!» Pauls domāja. «Kamēr viņa dzīvoja, tas nekad nebija tāds,» Māsas šņukstēdamas ķērās viņam ap kaklu un prasīja, lai viņš paliek pie tām nomodā. Tām esot tik bail.

Pauis mierināja viņas, aizvadīja viņu istabā un apsolīja pēc stundas apraudzīt

Kad viņš noteiktā laikā ar sveci rokā klusu piegāja pie viņu gultas, viņš atrada tās cieši aizmigušas, Viņas bija cieši apskāvušās, un uz sārtajiem vaigiem vēl zaigoja asaras.

Tad viņš devās paklausīlies pie tēva istabas durvīm, un, kad arī tur nedzirdēja ne skaņas, aizzagās uz pirkstgaliem pie mātes. Viņš gribēja pēdējoreiz būt pie tās nomodā.

Māsas, gulēt aizejot, bija pārsegušas viņas sejai baltu lakatu, viņš noņēma to, salika rokas un noskatījās, kā sveces plīvas rotaļājas viņas vaskam līdzīgajos vaibstos. Viņa bija nedaudz pārvērtusies, tikai zilais dzīslu zarojums stiprāk izcēlās deniņos, un acu skropstas meta dziļākas ēnas uz novājējušiem vaigiem.

Viņš aizdedza naktsspuidzi, kas slimības laikā ik nakti bija degusi pie mātes gultas, atsēdās krēslā, kur bija citkārt sēdējis, un nolēma pavadīt klusu piemiņas nakti

Rftt pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka viņš aizmirsis aizsūtīt pēc galdnieka, lai tas ierodas laikā noņemt mēru.— Tam bija jabūt vienkāršam egļu šķirstam — melni krāsotam — un visapkārt ar vi vītni; jo šo kluso, maigo stādu viņa bija mīlējusi vairāk pa- visiem citiem,

«Cik gm maksās šķirsts?» viņš domāja tālāk un piepeši izbijās foz sirds dziļumiem, jo viņam nebija nekā, ar ko nelaiķi apglabāt, Viņš sāka skaitīt un aplēst, bet nevarēja tikt ne pie kāda slēdziena,

«Tā n pirmā reize, kad kaut kas vajadzīgs viņai pašai,» Pauls klust- sacīja pie sevis uri iedomāja noplukušo ģērbu, ko viņa valkāja no gada gadā.

Viņš saskaitīja kopā visu, ko varēja ārpusē sagādāt, bet šī summa bija maza un ne tuvu nesedza bēru izdevumus, Ari tie trīs kūdras vezumi, ko viņš rit un parit var sūtīt uz pilsētu, nespēja nekā grozīt

Tad viņš paņēma papīra iapu un sāka skaitīt kopā izdevumus; Šķirsts „ „ o o o . . 15 dālderu Kapa vieta . „ . . . , 10 »

Ķesterim ....... 5 »

Audekls mirējas kreklam 2 »

Tad izdevumi bēru svinībām, kuras tēvs laikam gribēs rīkot pēc iespējas lieliskas:

10 pudeļu portvīna „ < 10 dālderu

1 kaste cigāru 2 »

2 muciņas alus . . . . 2 »

Garšvielas cepumiem,., kviešu milli gan bija mājā, bet cukuru, rozīnes, mandeles, rožūdeni un tā joprojām vajadzēja iegādāt no jauna. Cik gan tur iznāktu? Viņš cītīgi skaitīja, bet iznākums negribēja saskanēt «Māte jau zinās,» viņš domāja uti tikko gribēja prasīt tai padomu, kad — ieraudzīja, ka viņa mirusi.

Viņš stipri sabijās.. Tikai tagad, kad viņa fantāzija bija to atkal atdzīvinājusi, viņš saprata, ka to zaudējis,— Viņš gribēja skaļi iekliegties, bet savaldījās, jo viņam vajadzēja skaitīt tālāk.

«Piedod, māmulīt,» viņš teica, ar labo roku glāstīdams tās aukstos vaigus, «es nevaru vēl sērot pēc tevis, man vispirms jāgādā, ka tevi guldina zemes klēpī.»

Pēc trim dienām vajadzēja notikt bērēm.

Ka Pauls b’ja paredzējis, tēvs giibēja sarīkot lielas svinības. Viņš bija izsūtījis ielūgumus vītiem saviem draugiem pilsētā — uz skaista spoža papīra ar sēru malu pirksta platumā. Tur viņš bija radis izpausmi savām sāpēm skaistos, labi izmeklētos vārdos, neaizmirsdams arī piekabināt savam parakstam krietnu asti.

Bēru priekšvakarā, kad māte tikko bija guldīta šķirstā, ieradās abi brāļi. Daudz gadu tie nebija redzēti mājās, un Pauls gandrīz nebūtu tos pazinis. Gotfrīds, ģimnāzijas skolotājs, cienīgs vīrs ar stingru sejas izteiksmi un tieksmi uz vēderiņu, veda zem rokas jaunu melni plīvurotu dāmu, savu līgavu, kas izbrīna pilnu skatu vēroja zemās nabadzīgās telpas un pūlējās rādīt tikpat laipnu, cik sāpju aizkustinātu seju, jo apstākļi prasīja no viņas tiklab vienu, kā otru... Tirgotājs Maksis nāca aiz. tiem. Viņš izskatījās mazliet vaļīgs, viņa brašās ūsas veltīgi mēģināja pieskaņoties tikko māti zaudējuša dēla garastāvoklim, un viņa sēras izpaudās mazāk sāpēs, vairāk nepatikā.

Abi brāli svinīgi apskāva tēvu, un svešā jaunā dāma noliecās un skūpstīja tam vispirms roku un tad pieri,— Tad tie apsveica dvīnītes, kas savos sēru tērpos izskatījās svaigākas un piemīlīgākas nekā jebkad.— Paulu, kas stāvēja pie durvīm un mulsi grozīja cepuri, viņi nemaz nepamanīja.

Beidzot Gotfrīds jautāja:: «Kur mūsu brālis?» Tad viņš kautri iznāca priekšā un sniedza tam roku...

Trīs acu pāri pārbaudīdami vēroja viņu,

«Kaut es būtu jau laukā!» viņš domāja un, tiklīdz bija iespējams, devās uz kūti.

Gotfrīds sekoja viņam turp.. Pauls sabijās, kad redzēja to nākam, jo nezināja, ko ar šo smalko vīru lai runā.

«Mīļo brāli,» tas teica, «man ir kāds lūgums. Vai tu nevari manai līgavai sagādāt tīkamāku mītni? Viņa jūtas mazliet neērti meiteņu istaba.»

«Es viņai iekārtošu savu jumta istabu,» Pauls sacīja.

«Būtu tev pateicīgs, ja tu tā izdarītu.»

Tad viņš pajautāja brālim vēl vairākus jautājumus par mātes ciešanām, par lopu stāvokli un hipotēkām, kas apgrūtina zemes gabala izmantošanu.

«Jums nabadziņiem bijušas gan dažādas rūpes,» viņš teica. «Bet vai tu ari papūlējies pēc iespējas atvieglot mūsu nelaiķa mātes pēdējās dienas?»

Pauls apgalvoja, ka darījis visu, kas bijis viņa spēkos.

«Man prieks par to,» brālis stingri atbildēja, «tas būtu smags pārkāpums pret pienākuma apziņu, ja tu būtu to nokavējis.— Un tagad nāc, dosimies kopīgi pie apskaidrotās līķa, lai viņa no debesim skatītu visus savējos kopā.»

Viņš sniedza Paulam roku un ievilka to istabā, kur māte mierīgi atdusējās puķēs un svecēs un kur visi citi jau bija kopā.

Pauls palika nomākts pie durvīm stāvam. Viņš būtu daudz devis, ja varētu kaut vienu mirkli būt viens ar mirušo; bet, tā kā tas nebija iespējams, viņš klusu izzagās laukā un raudzījās pa logu no ārienes, kur stāvēja svešie ziņkārīgie ciema ļaudis, it kā būtu viens no tiem...

Brītiņu vēlāk pie viņa iznāca Maksis un draudzīgi noveda viņu sāņus.

«Man ir kāds lūgums, mīļo zēn,» viņš teica, «man no ceļa putekļiem un raudām pavisam izkaltusi rīkle. Vai nevari pagādāt malku alus?»

Pauls atbildēja, ka esot gan divas muciņas alus, bet tās taisīšot vaļā tikai rīt, bēru svinības.

«Dod tik šurp krānu,» Maksis atbildēja, «es labi protu to lietu. Alus muciņā būs rīt tikpat svaigs ka šodien.»

Un, kad Pauls bija izpildījis viņa gribu, viņš pagrieza tam muguru un aizgaja.

Pulksten vienpadsmitos izdzēsa sveces pie šķirsta, visi devās pie miera.

Pauls redzēja, ka viņam nav vairs nevienas gultas, un uzrāpās sienaugšā, kur visu nakti sēdēja, pārdomās nogrimis...

Pulksten desmitos ieradās pirmie viesi un, proti, tādi, kas nebija ne solījušies ierasties, ne vispār gaidīti. Kad Pauls redzēja tos nākam, viņam pirmā doma bija: «Vai esmu apgādājis diezgan ēdiena un dzērienu?»— un, jo vairāk pajūgu ieripoja sētā, jo vairāk galīgi svešu vīru stiepa viņa piederīgiem 436

savas melni cimdotas rokas, jo auga augumā viņa bailes, jo skaļāk skanēja ausīs vārdi; «Nepietiks!»

Tēvam šodien atkal reiz bija lielā diena. Viņš sēdēja savā nesamā krēsiā kā tronī — abi vecākie dēli kā vasaļi stāvēja pie sāniem —, un tēvs lika sevi apbrīnot savās sāpēs.

Kad viņam tuvojās kāds jauns viesis, viņš abārn rokām spieda pasniegto roku, it kā būtu tas, kas izteic līdzjūtību, skumjās nolieca galvu un sāpēs aizlūzušā balsī runāja aprautus vārdus,

kā; «Jā, viņa ir aizgājusi^1'— Kas aizgājis, tas aizgājis!---Nav

nekāda balzāma sirds brūcēm!— Lai debesis atmaksā viņai to, ko zeme noziegusies,» uti tamlīdzīgi.

Pa starpām viņš sauca pāri Paulam; «Mans dēis, tu negādā par vīnu!— Mans dēis, Vcgmaņa kungs vēias cigāru!— Mans dēls, gādā par to, lai mūsu viesi atspirdzinās.»

Pauls skrēja kā viesmīlis no viena uz otru, bailēs skaitīja pudeles, kas lielā steigā saruka, un apskauda māsas, kas drīkstēja savos skaistajos melnajos tērpos mierīgi sēsties kaktā un no sirds izraudāties, kamēr svešā svainiene tās mierināja.— Sēru ģērbus māsām viņš savā aplēsē nemaz nebija iedomājis, un tā bija laime, ka tirgotājs viņam tos deva uz kredīta, citādi māsas nemaz nedrīkstētu rādīties.

Viņš pats savā vienkāršajā pelēkajā uzvalkā nemaz neizskatījās pēc sērotāja, un lielākā daļa viesu, kas viņu nepazina, pagāja viņam mierīgi garām un ievēroja viņu tikai tad, kad viņš tiem piesolīja vīnu un cigārus.

Sētā bija ieradies pulciņš svešu sievu, kas bija turējušas māli mīļu tās klusās., vienkāršās dabas dēļ un gribēja pievienoties gājienam, lai gan nepiederēja pie bēru viesiem.

Tēva karavadoņa skatiens bija tās drīz vien ievērojis.

«Paul, mans dēls,» viņš sauca, «ej laukā un lūdz dāmas sēru namā,»

Pauls vilcinādamies paklausīja pavēlei, jo nezināja, kā lai šo ielūgumu ietērpj vārdos. Kad viņš izgāja uz sliekšņa, viņa pirmais skatiens skāra Elzbeti, kas vienkāršā sēru tērpā stāvēja pie ciema sievietēm utt turēja baltu rožu vainagu. Un, kad tā viņu ieraudzīja, tās acis pildījās asaram.

Vienu mirkli viņam bija ap sirdi tā, it kā vajadzētu paslēpt galvu viņas tērpa krokās. lai tut izraudātos, bet blakus stāvēja citas sievietes un skatījās viņā. Viņš neveikli palocījās un teica: «Tēvs lūdz — vai jūs negribētu redzēt mirušo.»

Sievietes lēni virzījās iekšā, tikai Elzbete vel vilcinājās.

«Vai arī tu neienāksi?» viņš jautāja,

. f _

«Manu nabaga mīļo Paul,» viņa sacīja un satvēra ta roku»

Viņš aizvēra acis un atstreipuļoja pāris soļus.

«Nāc jel,» viņš teica, atkal saņemdamies, «apskati viņu, tu viņai biji vienmēr tik mīļa.»

«Paul, mans dēls, kur tu esi?» no iekšas skanēja tēva balss.

«Paul,» viņa aizraudamās teica, asarām plūstot, «tev nav jākrīt izmisumā, ir vēl citi, kam tu esi — mīļš.»

«Ak jā,» viņš sacīja, «es zinu gan — bet nāc — man jāielej vīns.»

Viņa dziļi nopūtās, tad bikli sekoja tam iekšā un atkal iejaucās svešo sievu pulciņā.

«Paul, nāc šurp!» sauca mājas tēvs, kas šodien šķita aizsapņo-jies atpakaļ savā vecajā godībā, un, kad Pauls pielieca viņam galvu, iečukstēja tam ausī: «Es dzirdu, vairs neesot vīna? Ko tas nozīmē? Vai tu gribi mūs gāzt negodā?»

«Man liekas, ka dažas pudeles vēl ir,» Pauls atbildēja.

«Gādā, lai ar tām iztiek, kamēr ierodas mācītājs; bet svešajām sievietēm arī jādod pa glāzei, vai dzirdi?»

«Ai, kaut jel drīzāk ierastos mācītājs!» Pauls nopūtās un pūlējās pildīt glāzes tikai līdz pusei.

Un beidzot mācītājs bija klāt. Viesi drūzmējās aiz viņa istabā, kur šķirstā dusēja aizgājēja,— visa telpa bija saules vizmā, un viņas bālajā sejā jautri rotaļājās lauztie stari, kas bija izspraukušies cauri liepu zariem, kas viegli līgojās vējā.

Pauls palīdzēja aiznest tēva krēslu šķirsta galvgalā, tad atkāpas klusā stūri, kur sēru viesi bija viņam aiz muguras, un varēja mazliet atpūsties, jo viņš bija ļoti noguris.

Bet viņam neļāva tur palikt. «Kur ir jaunākais dēls?» jautāja mācītājs, kas gribēja, lai visa ģimene pulcētos ap viņu,

«Paul, mans bērns, kur tu esi?» sauca tēvs.

Viņam bija jāiznāk priekšā un jānostājas pašā šķirsta galā līdzās tēva krēslam.

Sēru sabiedrībai pāršalca čuksti, un daži domīgi saskatījās, it kā gribētu cits citam sacīt; «Tātad ir vēl viens dēls?— Tad jau mēs esam pārskatījušies.»

Arī mācītājs bija ievērojis saules staru rotaļu un ņēma to par tēmu savai runai. Šīs zemes saule mirdzot gan gaiši un priecīgi, bet tas vēl neesot nekas — tā esot īstā tumsa, salīdzinot ar debesu saules gaismu. Tad viņš slavēja aizgājēju un slavēja arī palicējus, vispirmā kārtā uzticīgo laulāto draugu un abus vecākos dēlus kā ģimenes lepnāko pamatu; tāpat kāda drusciņa atkrita Paulam kā nama turētājam, ko viņa kungs atradis uzticīgu līdz nāvei.

Žēl £ikai; ka viņš nedzirdēja šo saldo uzslavu! Neko nedomādams, viņš stingi vērās savā priekšā. Viņa skats kavējās pie zīda lentes, kas rēgojās no mātes galvas segas un lēnām plandīja, kad tai slīdēja pāri vēja elpa, kas radās no mācītājā roku kustībām.— Tā līdzinājās baltam tauriņam, kas plivina spārnus, lai paceltos gaisā.

Tad dziedāja korāli un uzlika šķirstam vāku.— Šai mirklī no pēdējām rindām atskanēja sirdi satriecošs kliedziens: «Māt, māt!»

Izbijušies un izbrīnījušies visi pagriezās.. Tā bija Eizbete Duglase, no kuras mutes bija atskanējis ksiedzjens» Tagad viņa gulēja nesamaņā savas kaimiņienes rokās.

Pauls saprata viņu. Viņa bija iedomājusies to mirkli, kad viņas pašas mātei liks melno vāku pār nedzīvo seju, Un viņš zvērēja sev, ka tad uzticīgi un mierinādams stāvēs tai pie sāniem. Arī tēvs palūkojās uz augšu, un viņa sejā skaidri atptaiksmjās jautājums: «Vai ari tā ir še?»

Elzbeti ienesa blakus istabā, un divas sievietes palika pie viņas, kamēr viņa atžirgs. Bet augstu paceltais šķirsts līgojās pa durvīm laukā, līdz rada mieru līķratos.

Pauls tvēra cepuri. Tad Gotfrīds izspiedās cauri pie viņa un iegrūda viņam rokā kaut ko melnu, mīkstu.

«Apsien vismaz ap roku šo sēru lenti,» tas viņam čukstēja,

«Kādēļ?»

«Varētu domāt, ka tu negribi valkāt sēras.»

Paulu izbiedēja šī doma, lin viņš darīja, kā pavēlēts. Vēlāk viņš bēdājās, ka ļāvis brālim sevi apkaunot, un tikai daudz vēlāk viņam kļuva skaidrs, kurš no viņiem abiem vairāk sērojis.

Kapsēta bi ja vientuļā vietā silāja vidū. Trīs atsevišķi stāvošas priedes rādīja to tālai apkārtnei, un pie sētas visapkārt ziedēja biezi rožu krūmi.

Bēdīgais gājiens devās turp. Dēli sekoja tūlīt šķirstam, tēvs ar dvīnītēm drusku nopakaļ ratos.

Pauls stingi raudzījās lejup; viņš domāja par smiltīm, kurās brida... par vīnu... par Elzbeti... par tēva nesamo krēslu... un par viršu vainagu, kas bija pa pusei no šķirsta atraisījies un karājās aiz ta. Viņš apņemas labi uzmanīt, lai to nenolaiž līdzi bedrē.

Pie kapa viņš nejuta nekā cita kā spēju kveldi deniņos, un, kamēr mācītājs runāja svētības vārdus, viņam pēkšņi iešāvās prata, ka vīna vietā viņš gluži mierīgi būtu varējis ieliet alu. Tad viņam vajadzēja pieskatīt dvīnītes, kas savas sāpēs darīja muļķības un gribēja lēkt šķirsfam pakaļ, Viņš apkampa tās, skūpstīja un teica, lai liek galvu uz viņa pleciem. Viņas darīja tā, aizvēra acis un elpoja kā miegā.

Kad pirmās velēnas krita lejā uz šķirsta, viņam bija briesmīga sajūta, it kā viņa galvā grūstu ķegļu bumbas, un, kad sāka pacelties pelēkā kailā kapa kopa, viņš domāja: «Jau rīt še jāapliek zaļas velēnas,..»

Pūlis izklīda, tēvu aiznesa atpakaļ ratos, un trīs dēli taisījās doties kājām mājās. Maksis un Gotfrīds klusi, svinīgi cilāja savas agrākās atmiņas par aizgājēju, bet Pauls cieta klusu un domāja: «Paldies Dievam, ka varēju guldīt viņu zemes klēpī!»

Vēl vienmēr viņa smadzenēs trauca slimīgā rosība, vēl

vienmēr viņš nebija sapratis, nebija gribējis saprast--tomēr,

kad viņš tagad ienāca pagalmā, kas ar savu kārniņiem segto kūti un ugunsgrēka pēdām pelēks un nožēlojams stavēja viņa priekšā, viņam piepeši kā zibens atmirdzēja it kā gluži jauna atziņa: «Mātes vairs nav!»

Viņš pagriezās, tvēra rokām gaisu un, kā zibeņa ķerts, nokrita zemē...

XVII

Vasara pagāja, pāri silajam savā miglas tērpā atnāca rudens,— Sarkani saules stari gurdi klejoja gar mežmalu, un virši lieca savas sārtās galvas.— Ap šo laiku silāja mājā, kas bija kļuvusi klusāka nekā jebkad, sākās dīvainas skaņas. Kā vesera sitiens un zvanu skaņas reizē tas aizplūda talu pār silāju stingri ieturētās taktīs, drīz griezīgāk, driz dobjāk, bet nekad bez melodiskas izskaņas, kas lēni aiztrīsēja gaisā.

Ciema iedzīvotāji palika izbrīnā slāvam uz ceļa Kāds jautāja; «Kas gan notiek pie Meihēferiem^9»

Un otrs sacīja; «Izklausās gandrīz, it kā viņš būtu uzcēlis kalvi,»

«Savu Eamū viņš nekals,» teica trešais, un tie smiedamies izklīda.

Tēvs, kas kā parasti žāvādamies un saīdzis sēdēja savā kakta, uztrūkās, atskanot pirmajai skaņai, un pasauca dvīnītes, lai tās viņam izstāsta patiesību. Tomēr arī meitenes nezināja vairāk neko, kā tikai to, ka šorīt agri no pilsētas ieradies amatnieks ar vīlēm un veseriem un liedējamiem rīkiem un Pauls dažādiem plāniem un zīmējumiem rokās ilgi sarunājies ar to. Viņas 440

aizskrēja steidzīgi paskatīties un ko tur atrada---! Aiz

nojumes stāvēja «melna Zūze», koka sastatnēs ka dāma krinolīnā, un pa sastatnēm rosīgi rāpoja Pauls un amatnieks, dauzīja, vēroja un grozīja kniedes.

Dvīnītes izbrīnā vērās viena otrā, jo nojauta, ka še gatavojas kas liels, tomēr neturēja par vajadzīgu to ziņot tēvam; meitenes atcerējās, ka steidzīgi un slepeni jāaizsūta ar kalponi uz pastu divas mazas vēstulītes, ko viņas bija uzrakstījušas.

Pauls stāvēja augšā uz «melnās Zūzes» apaļā stāva, atspiedies pret slaido skursteni, un ilgu pilns skatījās uz purvu kā Kolu mbs, kas grib atklāt jaunu pasauli.

Bija sperts pirmais solis uz drosmīgā ceļa.— Garajās bezmiega naktīs pēc mātes nāves, kad sāpes stiprām ķetnām žņaudza viņa sirdi, viņš bēga no nelaiķes žēlā tēla savās grāmatās. Ka kurmis viņš raka ceļus cauri tumšajām teorijām, un, kad galva viņam dūca, kad miesa gribēja pagurt pārliecīgā garīgā darbā, viņš sev uzsauca: «Viņas pēdējai cerībai nebūs palikt novārtā.»— Tad viņa locekļi sasprindza, galvā šaudījās enerģijas zibeņi, un darbs nsa tālāk un tālāk, kamēr mīklainas dzelzs jūklis pārvērtās saskanīgā rotaļā, kamēr katra svira izveidojās muskulī, katra caurule dzīsliņā pēc visgudrākā plāna, tāpat kā cilvēka miesa un gars no mūžīgā Radītāja rokas.

Darbā pagāja nedējas un mēneši. Viņa prāts tā iegrima atziņu alkās un radīšanas dziņā, ka viss, kas viņu citādi nodarbināja, kā ēna izgaisa tālumā. Mātes tēls kļuva klusāks un mierīgāks un sāka smaidīt; kā neredzamu garu nesta, raža krājās šķūnī, un, kad kādā dienā pie kaudzes nokrāva pēdējo auzu vezumu, viņš kā sapņotājs sita sev ar roku pa galvu un teica: «Man ir tā, it kā tikai vakar būtu redzējis pirmo vārpu.»

Bet, jo vairāk nobrieda viņa atziņas, jo vairak viņa dvēseli sagrāba bailes, vai viņa darbs izdosies. Kad viņš rakstīja atslēdzniekam, sirds viņam sita ka kandidātam pirms eksāmenā. Viņa darbs bijās gaismas, it kā tas būtu noziegums, jo viņam bija bail izsmiekla, Tikai vesera klaudzieni pauda šo ziņu pasaulei.

Svešajam meistaram bija jāsēd pie kungu galda, un tevs viņam parādīja savu nelabvēlību ar to, ka nesveicini a viņu un murmināja šķīvī kaut ko par ākstiem un liekēžiem.

Bet neviens nepiegrieza tam vērību, un darbs mierīgi gāja uz priekšu.

Pēc Paula norādījumiem mašīnu izjauca un parbaudīja līdz vissīkākām daļiņām. Vainas, ko īsts tehniķis būtu ieraudzījis ar pirmo acu uzmetienu, abiem vīriem vajadzēja ilgi meklēt un pārrunāt. Bieži viņu starpā norisinājās stundu ilgi disputi.

Reiz meistars nepacietīgi jautaja: «Kāpēc, pie velna, jus neaizsūtījāt šo mašīnu salabot uz darbnīcu?»

Pauls satrūkās. Protams, tā ir ideja! Tā viņam šķita gluži jauna un tomēr bija jau agrāk daudzreiz ienākusi prātā. Bet viņš nebija gribējis piegriezt vērību šai domai, tā viņam šķita pārdroša, pat smieklīga: viņam bija bail, ka tikai «melno Zuzi» neafsūta atpakaļ kā nelabojamu krāmu Viņam klājās ka tai vienkāršajai sievai, kas labāk gribēja savu vīru ar pašas zālēm iedzīt kapā nekā ļaut, lai ārsts tai pasaka: «Viņš nav glābjams.»

Kad bija satumsis un meistars ar puišiem uzsāka svētvakaru, viņš mēdza vēl kādu stundiņu jaukties pa darbnīcu bez kāda nolūka un mērķa, tikai tādēļ, ka viņam negribējās pamest «melno Žūsi». Vismīļāk viņš būtu stāvējis pie tās kā sargs līdz ritam. Labprāt virts še būtu paņēmis padusē kādu zīmējumu vai dažas savas grāmatas, ari bez nolūka, jo bija jau tumšs — viņš gribēja tikai, ka viņam būtu visas šīs lietas klāt. Tas notika vislielākā slepenībā, jo nevienam nebija stingrākas pārliecības par to, ka Pauls ir gatavais nelga, kā Paulam pašam.

Kādā vakarā, kad viņš tumsā meklēja grāmatu, ko varētu paņemt līdzi, viņa roka atdūrās atvilktnes attālākā stūrī pret kaut ko garenu, apaļu, kas bija ietīts smalkā zīda papīrā.

Viņš sajuta tumsā, ka nosarkst. Tā b:ja Elzbet.es flauta.. Kā gan viņš to un tās devēju bija tik reti iedomājis? Viņa ēnu valsts sāpes bija aprijušas gaišo parādību, kas tam pavīdēja pēdējoreiz tai vistumšājā dienā un tagad viņa rūpēs un pūlēs bija pati kļuvusi par ēnu. Pirmajā mirklī viņš tikko spēja atskārst tās vaibstus, tikai pamazām tās tēls no jauna atausa viņa dvēselē.

Viņš paņēma flautu grāmatas vietā, aizzagās aiz nojumes un atsēdās uz tvaika katla — Ziņkārīgi viņš taustījās gar mēlītēm, pielika ari pie lūpām, bet neuzdrošinājās izpūst skaņas, jo negribēja nevienam traucēt miegu»

«Būtu gan skaisti,» viņš teica pie sevis, «ja es varētu spēlēt dažādas jaukas melodijas un domāt par Elzbeti, Es tad varētu atkal izrunāties pats ar sevi un zināt, ka esmu arī pats sev šajā pasaulē! Bet vai es e s m u pats sev pašam šajā pasaulē?» viņš jautāja, pārdomās satverdams kādu kloķi. «Kā šis kloķis griežas un griežas, pats nezinādams, kāpēc, un pats par sevi nav vairāk nekas kā nedzīvs dzelzs gabals, tā ari man jāgriežas un jāgriežas

un nav jāprasa: kāpēc?--Pasaulē gan esot cilvēki, kuriem

tiesības dzīvot pašiem sev un veidot pasauli pēc savas gribas, bet tie ir citādi nekā es, tic ir skaisti un lepni un drošsirdīgi, un ap tiem vienmēr dzirkst saule. Tie drīkst sev arī atļaut to prieku, ka tiem ir sirds, un var rīkoties saskaņā ar šo sirdi . Bet es — ak

tu mīļais Dievs!» viņš norima un skumjās pārdomās vēroja flautu, kuras mēlītes vizēja krēslas nespodrā gaismā.

«Ja es tāds būtu,» viņš turpināja pēc brītiņa, «es būtu kļuvis slavens mūziķis — es zinu gan, tur iekšā ir daudz melodiju, ko vēl neviens nav svilpojis — un, savu mērķi sasniedzis, es būtu apprecējis Elzbefi — un tēvs būtu bagāts un māte laimīga. Bet tagad māte ir mirusi — tēvs nabaga kroplis — Elzbete aizies pie cita — un es uzlūkoju flautu un nevaru to spēlēt.»

Viņš skaļi iesmējās un. tad aizvirzījās uz priekšu, ka varēja aizsniegt skursteni, Viņš glāstīja to un sacīja: «Bet šo flautu es gribu iemācīties spēlēt tā, lai prieks klausīties.»

Kad viņš tur tā sēdēja, viņam izlikās, it kā dzirdētu no dārza pusapspiestus smieklus un čukstus. Viņš klausījās. Bez šaubām: tur lakstojās mīlas pārītis vai vairāk nekā viens, jo skanēja daždažādas balsis kā no zvirbuļa bara.

«Meitām būs kavalieri, man šķiet,» viņš teica, «es tiem parādīšu ceļu.»

Viņš paņēma pātagu, kas karājās pie kūts durvīm, un klusi pārrāpās par attālāko dārza žogu, lai aizsprostotu svešajiem runčiem ceļu.

Te piepeši viņš palika kā pienaglots stāvam, viņam acis izspiedās uz āru, un pātagas kāts trīcēja rokās. Viņš bija pazinis māsu balsis.

Viņš atspiedās pret koka stumbru un klausījās.

«Vai viņš tagad liek jūs mierā?» viens no pielūdzējiem patlaban čukstēdams jautāja.

«Tagad viņam daudz darba ar savu mašīnu,» Grietiņas balss atbildēja, «pa* savus sājos sprediķus viņš mums nelasa...»

«Jūs tak nekad tiem nepievērsāt lielu uzmanību?»

Grietiņa smējās. «Lai arī ļoti cienīgs, viņš tomēr ir un paliek tikai muļķa zēns. Un no mīlas viņš nesaprot nekā Cik vien spēju atcerēties, viņš staigā ap šo Elzbeti Duglasi, bet vai tu domā, ka viņš uzdrošinājies tai uzmest acis? Tā, protams, ilgi domās, iekams ies pie tāda mīkstčauļa,— tur jau ir viņas brālēns Leo, pavisam cits puisis.»

Sirds viņam draudēja apstāties, tomēr viņš klausījās tālāk.

«Nesaprotu, kāpēc jūs viņam vispār klausāt, «pielūdzēja balss teica,» mēs viņu mūžīgi piekāvām un tad laidām, lai skrien, un pateicībā par to viņš lūdza, lai piedodam. Tādam zaķpastalam vienkārši jāparāda zobi.»

«Nu pagaidi, tu kūditāj!» Pauls domāja, jo tagad zināja, kas viņa priekšā.

Bet Grietiņa dedzīgi atbildēja: «Nē, to viņš nav pelnījis. Viņš tik ļoti mūs mīl, ka mums patiesībā vajadzētu kaunēties viņu krāpi; ko viņš mums nolasa no acīm, to uzdāvā, un es gribētu zvērēt, ka viņš tikai mīlas dēļ vienmēr tik bēdīgs. Tad jau šad un tad jāņem par labu kāds morāles sprediķis, sevišķi, ja pēc tā tomēr nerīkojas.»

«Labi, ka ?o zinu,» Fau*s domāja un līda pusloka tiem apkārt, kamēr nokļuva Līdz lapenei, kur sēdēja otrs pārītis,

Tur bija daudz klusāk, tikai laiku pa laikam no tumsas atskanēja skūpsts vai smiekli. Tad viņš dzirdēja Katiņas balsi: «Un kādēļ tu pagājušo svētdien dejoji tik daudz ar Matildi?»

«Tas ir neģēlīgs apmelojums,» atbildēja otrs brālis, «Kāda tenku vācele tev to stāstīja?»

«Mācītāja Hedvigai»

«Tā nu ir īstā — viņa tevi apskauž, tas ir viss, Kā viņa mani uzlūkoja pagājušo svētdien — man hkās, ka sāks mati svilt,»

«A, tā viltniece!»

«Nu, nebēdā par to! Viltīgas jūs esat visas! Mazo jauko cīrulīti, saulstanņ, karstgalvī! — liec galvu man klēpī — gribu tevi paplucināt,»

«Tā?»

«Nē., tu guli uz manas pulkteņsaites! Tā ir- labi!— Padziedi man kaut ko!»

«Par ko lai dziedu?»

«Par mīlu!»

«Papriekš nopelni to — tu palaidni!»

Pēc tam uz brītiņu iestājās klusums, tad Katiņa sāka klusu tralli nāt.

Dzied lakstīgala ceriņos,

Līdz pulkstenis pustrīs,

Te, ļogani plīstot, uztriikstos —

Ak vai, kā sirds man trīs!

Glābt nelaimi man jāsteidzas,

Kad pulkstenis pustrīs.

Ko redzu? Kāpnes pieslietas,

Kāds mani apkampj drīz — lalala!

«Dziedi jel tālāk*»

«Ai nē! Patiesībā tas ir nepieklājīgi.»

«Kāpēc tad tu iesāki?»

Viņa smējās un cieta klusu, «Dziedi ko citu!»

«Iekams dziedu, sniedz man skūpstu!»

īsa cīņa, tad viņa balss: «Ko, vispirms lu gribi un tad pretojies, kaķīt?»

«Te es esmu!»

«Laid vaļa!— Deviņi pērkoņi — tu skrāpē!»

«Ja tu ņemsi citu, es tev izskrāpēšu acis!»

«Vairāk nekā?»

«Nē, es nolikšos zem paegļu krūma un nomiršu badā. Tev būs jānāk uz manām bērēm. Ai! Tas būs skaisti!— Paklau, es zinu skaistu dzeju:

Vai zini, cik tu man mīļš un labs?--

Stav silājā vientuļš aizmirsts kaps,

Tur aprakts miris dziesminieks,

To raidīja mīla, kur mūža miegs.

Viņš tumšajā kapā dus un dus,

Savā dziļajā mīla stings un kluss.

Pār silāja kapu kad pusnakts ies,

Es gaidīšu, lidz viņš piecelsies.

Viņš skūpstīt prot un dziesmas min,

Viņš visu zin.---

Vai tā nav skaista?»

«Ļoti skaista!— Kā tu to zini, kaķīt?»

«Atradu kādā āriju grāmatā, kas piederēja mātei! Man pat šķiet, ka viņa pati to sadzejojusi.»

Visu šo laiku Pauls bija tur stāvējis moku pilnā mulsa, bet, kad izdzirda matēs vārdu, viņu parņēma dusmas, un viņš cirta ar pātagu virs pārīša galvām, ta ka lapenes vīstošās lapas, skaļi čaukstēdamas, bira uz visām pusēm.

Visi uzlēca, skaļi iekliegdamies.— Tikko brāļi bija viņu pazinuši, tie grasījās laisties lapās, bet meitenes vaimanādamas turējās pie tiem. Viņas meklēja glābiņu no pašu brāļa,

«Šurp!»— viņš tām uzsauca.— Tad viņas atrāvās no saviem mīļākiem un bēga viena pie otras, lai kopā aizsargātos.

Abi Erdmaņi atkapas aizvien tālāk.

«Jūs paliksit še!» viņš kliedza.

«Ko tu gribi no mums?» jautāja vecākais, kas pirmais bija atguvis savu nekaunību.

«Jums jaatbild par saviem darbiem.» «Tu taču zini, kur esam atfodami,» teica jaunākais un raustīja brāli aiz svārku stērbeles, lai tas beg kopā ar viņu Bet šajā mirklī Pauls bija viņu sagrābis aiz krūtīm...

«Laid vaļā!» viņš sauca.

«Jūs nāksiet līdzi uz mājām.»

«Ai nē, labāk nē,» vecakais sacija.

«Es nemaz nezinu, ko tu gribi no mums,» teica jaunākais, kam bija kļuvis krietni bail no Paula duru dzelžainā tvēriena. «Mēs mīlam tavas māsas — kas mums ar tevi?»

«Ja mīlat tās, vai tad nezināt, kur durvis, pa kurām varējāt ienākt, lai tas bildinātu? Jūs esat kā laupītāji!»

Šaja mirklī Ulrihs bija izrāvis brāli no Paula dūrēm, un, iekams tas paguva atjēgties, abi metās cauri dārzam, pārlēca pāri žogam un nezuda siiāja tumsā.

Gluži apmulsis, viņš apgriezās un ieraudzīja māsas paslēpušās aiz koka stumbra.

«Nāciet!» viņš sacīja, rādīdams uz māju, un šņukstēdamas tās viņam sekoja.

Kad tās gribēja iesprukt savā istabā, viņš teica, atvērdams dzīvojamās istabas durvis: «Te iekšā!» Drebēdamas tās ielīda kaktā, jo nezināja, kādu sodu viņš tām spriedīs.

Viņš pats aizdedza sveci, satvēra ģimenes albumu un izņēma no tā kādu ģīmetni.

«Tagad nāciet savā istabā.»— Divas grēku nožēlnieces ielīda aiz viņa istabā.

«Kas tā tāda?» viņš jautāja stingrā balsī, rādīdams uz ģīmetni. Tas bija mātes jaunības portrets, gandrīz izdzisis gadu gaitā. Bet viņas pazina to, rokas lauzīdamas nokrita ceļos pie gultas un vaimanādamas šņukstēja spilvenos...

Un tad viņas tam atklāja visu. Bija ļaunāk, nekā viņš būtu jebkad iedomājies,-----

Iestājās briesmīgs klusums. Pauls piegāja pie loga un raudzījās ārā naktī.

«Paldies Dievam, ka tu esi mirusi, māt,» viņš teica, salikdams rokas.

Tad meitenes skaļi ieraudājās, nokrita viņa priekšā ceļos un gribēja viņam skūpstīt rokas— Viņš glaudīja tām matus. Viņš pārāk mīlēja tās.

«Bērni, bērni!» viņš sacīja un sabruka krēslā tikpat nevarīgs kā tās.--

«Bar mūs, Paul,» Katiņa šņukstēja.

«Nē, labāk sit mūs,» Grietiņa lūdzās, «esam to pelnījušas.»

Viņš berzēja sev pieri. Viņam viss vēl šķita ļauns sapnis.—

«Kā tas varēja notikt?» viņš murmināja. «Vai es tik maz jūs uzmanīju?»

«Viņi — teica, viņi — gribot mūs — precēt!» Katiņa izdabūja pār lūpām,

«Kad sēru gads būšot pagājis, rīkošot kāzas,» Grietiņa piemetināja.

«Un, ja viņi tā sacīja, viņi ari to darīs!» viņš iesaucās, pats sevi mierinādams..—«Krītiet ceļos, bērni, krītiet ceļos mīļā Dieva priekšā, jums tas vajadzīgs.— No šis dienas ši ģīmetne stāvēs ik nakti uz jūsu naktsgaldiņa,— Vai arī tad jums vēl būs drosme staigāt kauna ceļu? Ar labu nakti »

Viņas metās tam pakaļ un lūdza, lai tas paliek pie viņām, viņām esot tik drausmi; bet viņš lēni atraisījās no māsām un uzkāpa augšā savā jumta istabā un tumsa nogrima domās» Viņam bija tik liels kauns, ka tam šķita, viņš nespēs vairs izturēt dienas gaismu...

Otrā ritā viņš pasauca meistaru un izmaksāja tam algu.

Krietnais virs gluži izbijies vērās viņa sejā. «Bet tagad, Meihēfera kungs, kad biedzot esam uz pareizā ceļa?» viņš jautāja.

«Jā, uz pareizā ce|a,» viņš domīgi murmināja pie sevis. Šis kauns nāk par nelaimi — meistaram taisnība.

«Kaut kas aizvilcis baļķi priekšā,» viņš teica, «tas man sabojā darba prieku.— Atstāsim to pagaidām, un, kad pienāks laiks, es atkal aizbraukšu jums pakaļ,»

Tēvs rūgti žēlojās par nakts traucējumu. «Ko tu tā trakoji pa dārzu?» viņš jautāja, «Es dzirdēju tavu balsi!»

«Tur bija ābolu zagļi,» Pauls atbildēja.

Dvīnītēm bija saraudātas acis, un viņas neuzdrošinājās tās pacelt.

«Tad tādas izskatās divas kritušās,» Pauls domāja un apņēmās būt pret tām stingrs kā cietumsargs. Bet, kad viņš pirmoreiz izturējās pret tām kundziski un tās skatījās viņam acis no lejas uz augšu sāpīgiem skatiem kā īstas Madaļas, viņu pārņēma liela līdzjūtība. Viņš raudādams apskāva tās un sacīja: «Esiet mierā, bērni, viss būs labi.»

Viņš loloja pārliecību, ka nepaies ne diena, kad abi Erdmaņi ieradīsies silāja mājā. «Sirdsapziņa dzīs tos,» viņš sev sacīja. Viņš bija tik stingri pārliecināts par to, ka pēc pusdienas piespieda tēvu, kas savā kūtrībā bija kļuvis ļoti nekārtīgs, apvilkt jaunus svārkus, jo gaidāmi ievērojami viesi. Tēvs īgni padevās un bija vēlāk divkārt nesavaldīgs, kad redzēja, ka lielais darbs bijis veltīgs,

«Viņi nāks rīt,» Pauls teica sev, gulēt iedams, «todien viņiem nebija drosmes.»

Bet pagāja arī nākamā diena, un neviens nerādījās, tapāt pagāja visa nedēļa,

Pauls skraidīja pa māju kā pr ātu zaudējis. Ik desmit minūtes viņu redzēja stāvam pie sētas vārtiem un raugāmies siiājā, tā ka puiši slepeni piegrūda cits tītam sānos un sāka niekoties, ., «Zel,» viņš sev sacīja, «ka esmu vēl tik nevainīgs un man nav ne mazāko piedzīvojumu mīlas lieta«, citādi es gan zinātu, kas darāms,» Viņu sāka pārņemt moku pilnas bailes, un viņš bez miega valstījās pa gulto.

«Man jāatvieglo viņiem šī lieta,» viņš kādā rītā teica, lika iejūgt zirgu dzeltenajos ratos, ko nesen tūja ieguvis kādā ūtrupē, un brauca uz Lolkeimu, Erdmaņu muižu, ko tie kopš vecāku nāves kopīgi apsaimniekoja»

Sirdi viņam sažņaudzās kaunā uti īgnumā, kad viņš kā lūdzējs ieradās to cilvēku mājokli, kas viņam jau bija tik daudz ļauna darījuši.. Daudz netrūka, ka viņš aiz vārtiem būtu atkal griezis zirgu atpakaļ, bet dūre satvēra ciešais grožus, un lupas murmināja: «Par sevi te nav ko domāt.»

Viņš brauca pār sazēlušo pagalmu, kur vietām auga augsti ērkšķu krūmi un ko iekļāva plašas, bet stipri nolaistas saimniecības ēkas, un apstājās pie dzīvojamās mājas, kur uz logu slēģiem bija melnbalti loki, laikam gan tādēļ, ka tos brīžiem izmantoja pat šaujamo mērķi

«Nav nekāds gods ieprecināt še savas māsas, bet daudz goda viņas vairs nevar prasīt,» viņš domāja, piesiedams zirgu pie kāpņu margām, jo nebija redzama neviena dzīva dvēsele, kas varētu no viņa saņemt grožus, tikai no kāda attāla šķūņa skanēja spriguļa četrtakts,

Tajā pašā mirklī, kad viņš iegāja priekšnamā, viņam šķita, it kā atskanētu klusas balsis un atvērtos un aizvērtos sētas durvis, Tad piepeši palika klusu

Viņš iegāja dzīvojamā istabā, kur uz galda atradās azaida trauki un kura vēl bija cigāru dūmu pilna. Brīdi viņš stāvēja gaidīdams. Tad no blakus istabas durvīm, mulsi smīnēdama, ielīda veca izkaltusi sieva,

«Kungu nav mājās,» viņa teica,, nemaz negaidīdama jautājumu, «viņi aizbrauca agri no riia un tik drīz nebūs atpakaļ.» «Nekas, es pagaidīšu!»

Vecā uzsāka garas valodas, ka esot gluži veltīgi gaidīt, nekad nevarot noteikt, kad tie atgriezīšoties, bieži vien tie paliekot projām visu nakti, un tamlīdzīgi. Pa to laiku viņš izdzirda, ka no pagalma puses strauji aizrīb kādi rati. Izbijies viņš piesteidzās pie loga, .jo domāja, ka sācis trakot viņa zirgs, bet, kad viņš redzēja to mierīgi stāvam tajā pašā vietā, kur tas btja atstāts, viņam radās a»zdomas, ko vēl pirms maza brīža viņš būtu sašutumā noraidījis.

Vecā saimniece neuzdrošinājās viņam parādīt durvis, un, neviena netraucēts, protams, ari neēdas un nedzēris, viņš la sēdēja gaidīdams līdz pat vakaram.— Kad bija satumsis, viņš, zaudējis drosmi un pazemots, devas atpakaļ

Otrā rītā viņš ieradās atkal — un atkal veltīgi. Trešajā dienā viņš atrada muižas vārtus stingri aizbultētus. Pie tiem karājās gluži jauna atslēga.. Tā likās iegādāta tieši viņa dēļ.

Nu vairs nerareja būt šaubu, ka brāļi tīšām vairās no viņa, «Tie baidās skatīties man acis,» viņš sev saoja, «es tiem rakstīšu,»

Bet, kad viņš ķērās pie spalvas, lai izspiestu laipnus vārdus, viņu pārņēma tāds riebums par savi» necienīgo rīcību, ka viņš salauza spalvu pret galdu un vaimanādams skraidīja pa istabu.

«Vispirms jāsakrāj spēki,» viņš teica un klusu aizzagās uz meiteņu istabu. Tas sēdēja pie loga, nerunāja ne vārda un

bālām sejām stingi vērās tālumā------tad viena ļāva galviņai

noslīdēt uz otras pleca un sacīja klusi un bēdīgi «Viņi vairs nenāks!»

«Tiem bail rio v*ņal»māsa nopūtās.

Un pēc tam viņas atkal iegrima domās.

«Tā,» viņš sacīja, dziļi uzelpodams, kamēr zagās atpakaļ uz savu istabu, «es jau zināju, ka tas lidzes.» Pēc tam viņš paņēma jaunu loksni un uzrakstīja skaistu vēstuli, kur paskaidroja brāļiem, ka nedusmo vairs uz tiem, ka grib tiem visu piedot, ia tie atdod māsām zaudēto godu,

«Rīt viņi būs klāt,» Pauls teica,, atviegloti nopūzdamies, kad iemeta vēstuli pastkastītē.— Atlikušo dienas dalu viņš klaiņoja pa siiāļu, jo neuzdrošinājās nevienam cilvēkam skatīties acis, tik ļoti viņš kaunējās,

Bet Erdmaņi nenāca.-------------------

Tas bija Ziemassvētku vakarā, īsi pirms krēslas Siiājs dusēja dziļā sniegā un no pelēkajām debesim atkal virpuļoja pāislas, kad Pauls pamanīja, ка māsas slepeni paņēmušas mēteļus un grib izšmaukt pa sētas durvīm.

Viņš trauca tām pakaļ un jautāja «Kurp^7»

Tad viņas sāka raudāt, un Katiņa sacīja: «Lūdzu, lūdzu, neprasi mums.» Bet viņš juta sevi mostamies smagas izbailes, satvēra tās aiz rokam un teica: «Es sekošu jums, ja neatzīsities.»

Tad Grietiņa šņukstēdama izdabūja pār lūpām: «Mēs ejam pie mātes kapa.»

Viņam pārskrēja trīsas, ka meitenēm tādā veidā jātuvojas svētajai vietai, bet viņš sargājās viņām to izrādīt, «Nē, bērni,» viņš sacīja, glāstīdams iām vaigus, «es to nepieļaušu, tas jūs pārāk satrauktu, silājā aiī (oti dziļš sniegs, un tūlīt būs tumšs.»

«Bet kādam vajadzētu turp aiziet,» Katiņa bikli teica, «šovakar taču Ziemassvētku vakars.»

«Tev taisnīoa. māsiņ,»— viņš atbildēja, «es iešu pats Palieciet jūs pie tēva un aizdedziet viņam dažas svecītes. Ja Dievs gribēs, es jums pārnesīšu apmierinājumu,»

Viņas ļāvās pierunāties un iegāja atpakaļ mājā.— Bet Pauls apvilka siltus svārkus, uzlika galvā cepuri un devās ārā krēslā.

«Aizslēdziet šovakar vārtus,» viņš sacīja, iekams izgāja no mājas, jo viņam bija tumša nojauta, ka viņš atgriezīsies tikai vēlu naktī. Un ja viņš klīstu apkārt sniega putenī--

Klusu pletās baltais silājs... Dziļi sniega klēpi dusēja vītušās puķes, un, kur bija stāvējis paegļa krūms, tagad pacēlās balta kaudzīte, tīri kā kurmja rakums. Pat kroplo vītolu stumbri bija baltā segā, tomēr tikai tajā pusē, no kuras to bija atpūtis vējš.

Ar pūlēm viņš soļoja uz priekšu pa aizsnigušo silāju, pie katra soļa iegrimdams pāri potītēm. Gaisā šur un tur ar dobju spāniu vēzienu aizlaidās vārna, grūti cīnīdamās ar sniega puteni.

Nebija ne ceļa, ne taciņas... Trīs vientuļās priedes kā melni spoki rēgojās pret debesīm un bija vienīgā zīme, kas norādīja, kurp jāiet.

Izdzisa zeltdzellenā svītra, kas uz nedaudz mirkļiem bija uzliesmojusi apvāršņa malā; aizvien dziļāk slīga ēnas, un, kad Pauls sasniedza kapsētas valni, kas kā spokains mūris pacēlās viņa priekšā, bija jau pavisam satumsis, tomēr svaigi uzkritušais sniegs izplatīja zināmu krēslu, un viņš cerēja drīz vien atrast mātes kapu.—

Vārti bija aizsniguši un aizputināti; nekur nevarēja atrast ieeju.

Viņš ar pūlēm taustījās gar žogu, kur vietām kāds nomelnējis zariņš izbāza no baltās segas savas ērkšķainās smailes, kamēr viņa roka dziļāk ieslīga sniegā, nesastapdama pretestību.

Tā viņš izraka sev ceļu uz kapsētas iekšitni

Dobji šalkdamas, viņu apsveica priedes, un krauklis, kas bija tupējis sniegā, ķērkdams uzlidoja augšup un nemierīgi meta lokus ap koku galotnēm kā nabaga dvēsele, kas nerod miera.

Ieraudzīdams bālo apsnigušo vienmuļo klajumu, viņš sarāvās baiLēs, jo neredzēja nekādas zīmes, pēc kuras varētu atrast mātes kapu. Pie kapa nebija krusta, jo viņam nebija pieticis naudas, ar ko to iegādāt, bet pats kapa kalniņš atradās zem nolīdzinātā sniega klāja.

Mokošas bailes sagrāba viņu. Viņam bija ap sirdi tā, it kā viņš būtu zaudējis arī pēdējo, kas viņam vēl ir pasaulē.

Un trīcošām rokām viņš sāka jaukt sniegu, no vienas kopas uz otru — gar takas maļam šur tur krēslā parādījās pa kapa stūrim, pa vainagam vai dzīvības kociņam,

«Še gu| tas, še tas,»— viņš zināja gandrīz par katru kapu, kas zein tā atradis miera vietu.

Un beidzot viņa roku uzplēsa kāda sltkla šķemba, kas iznira no dziļuma... Viņš aizturēja elpu un uzmanīgi taustīja visapkārt... Tā laikam bija glāze, ko Grietiņa bija atnesusi agrā rudenī, lai tur ieliktu astras; zaļa pudeles šķemba asām, smailām maļam — jā, tā pati. Tur bija vēl iekšā novītuSie kāti., Un līdzās vainags, viršu vainags., kas sasalts izlikās kā akmens gredzens, to viņš pats bija še nolicis, kad pēdējo reizi ieradās kapos.

Kad nu viņš redzēja sniega kopu, kas glabāja viņam visdārgāko, tik baltu un mierīgu dusam savā priekšā, viņš nokrita ceļos un iespieda savu kvēlošo seju vēsajās mīkstajās pārslu putās,

«Es esmu pie visa vainīgs, māt,» viņš sūdzējās, «es viņas neuzraudzīju, es ļāvu viņām paklīst. Netiesā viņas, māt, viņas nezināja, ko dara!,.. Bet es ludzu tevi, māt, saki, kā man jārīkojasL.. Sūti vienu vienīgu vārdu no kapa.,, redzi, esmu še ceļos nometies un nezinu, ko lesāKt.»

Un tad pēkšņi bija tā, it kā viņam nebūtu tiesību mesties šajā vietā ceļos, it kā kauns, kas piemeklējis māsas, būtu uzvelts viņam pašam Viņš nosauca sevi par gjēvu, savtīgu un laisku, ka tik ilgi palicis dīkā, nesperdams pēdējo soh.

«Gribu to darīt, māt, vēl šajā pašā naktī,» viņš, pielēkdams kājās, sauca, «Par mani nevar būt runa, gribu atdot savu pēdējo lepnumu, lai tikai māsas būtu glābtas.»— Viņš zvērēja to paceltām rokām un tad trauca projām uz silāju,---

Ne mazāk kā trīs stundas viņš steidzās pa aizsnigušajiem ceļiem. Pulkstenis varēja būt astoņi, kad viņš noguris un aizelsies apstājās pie Lotkeimas vārtiem.,

«Šodien tie neizbēgs,» viņš teica un, tā kā atrada vārtus

aizslēgtus, izlīda uz vēdera cauri pavārtei--kā bija redzējis

darām suņus.

Kungu mājas logi bija gaiši apgaismoti, bet aiz nolaistajiem aizkariem iekšpusē nevarēja neko saskatīt; vienīgi aprautas dziesmas un īsi smiekli izlauzas uz āru.

Mājas durvis bija vaļā, Viņš apstājās brīdi tumšajā priekšnamā, lai klusinātu savus sirdspukstus, tad pieklauvēja.

Ulriha balss sauca: «Iekšā!»

Abi brāļi gulēja izstiepušies uz gara dīvāna, viena kāja blakus otra galvai, vispilnīgākā mierīgas sirdsapziņas un jautras omas ainava. Katrs šūpoja rokā lielu groka glāzi, un viņu priekšā uz galda stavēja kūpoša punša trauks.

Ieraugot viņu, tie bija tā pārbijušies, ka aizmirsa piecelties. Kā parakmeņoti tie palika guļam un blenza viņā.

«Nanū!» iesaucās Ulrihs, kas pirmais bija atguvis valodu, un Friča glāze šķindēdama nokrita uz grīdas. Pēc tam viņš noliecās un cītīgi uzlasīja drumslas.

«Jūs varat gan iedomāties, kādēļ nāku,» sacīja Pauls, lēnām tuvodamies savās apsnigušajās drēbēs galdam.

«Nē,» Ulrihs teica, lēni uzsliedamies.

«Ne jausmas,» apstiprinaja Fricis, kas gudrā kārtā aizvirzījās brālim aiz muguras.

«Jūs taču saņēmāt manu vēstuli?» Pauls jautāja.

«Mēs nezinām neka par vēstuli,» atbildēja vecakais, nekaunīgi lūkodamies viņam acīs.

«Ta būs pazudusi pasta,» jaunakais steidzīgi piebilda.

«Padomajiet vien. Tas bija 16 novembrī,» Pauls sacīja.

Tad viņi kā pa miglu atcerējās, ka viņiem nodota gan vēstule.

«Bet mēs nevārējām tur nekā saprast un iesviedām to ugunī,» Ulrihs teica,

«Lai paliek runas,» Pauls atbildēja. «Jūs zināt gluži labi, kas jums jadara.»

Tie raustīja plecus un vērās viens otrā, it kā viņš runātu spāniski.

«Neesmu nācis spēlēt ar jums komēdiju,» Pauls turpināja, «jūs esat laupījuši godu manam māsām, un jums tas viņām atkal jāatdod.»

Ulrihs kasīja galvu un sacīja: «Mīļo Meihefer, tā ir nelāga lieta — un tā ne tev, ne man to nav iespējams atrisinat.— Sēdies un iedzer ar mums glāzi punša — tad mēs ātrāk tiksim pie mērķa.»—

«Jā, atri un omulīgi,» piebilda Fricis pieceldamies, lai atnestu divas jaunas glāzes.

«Pateicos,» Pauls sacīja, «neesmu izslāpis,» Viņu mocīja tumša nojauta, ka brāļi arī tagad, kā vienmēr, ņirgājas par viņu»

Viņa locekļi bija kā dzelzs važām saistīti. Viņš šķita sev gluži nevarīgs.

«Jā, kad tu tā nāc pie mums,» Ulrihs atbildēja, šķietami apbēdināts, «tad mēs nemaz nerunāsim ar tevi. Man nav nekādas patikas sabojāt sev Ziemassvētku vakaru.»

«Un ļaut atdzist punšam,» Fricis piebilda

Pauls raudzījās stingu skatu drīz vienā, drīz otrā. Kā tas iespējams, ka tie, kas sev uzkrāvuši tik smagu vainu, stāv viņa priekšā lepni un pārgalvīgi, kamēr viņš, kas prasa tikai savu taisno tiesu, trīc un dreb kā noziedznieks?

«Un ja tu atgriezīsies bez mierinājuma?» kliedza viņā baiļu pilna balss.—«Nekaitini tos — doraā par to, ko zvērēji mātei! Par sevi tev nav ko domāt!»

«Nu—vai tu tagad dzersi vai nedzersi?» Ulrihs saīdzis iesaucās.

«Pat se« tu nedrīksti domāt!» balss atkal sauca, tad viņš nodūra galvu un sacīja aizsmakušā balsī: «Nu tad — laipni lūdzu.»

Abi brāļi uzmeta viens otram smaidīgu skatu, Fricis pacēla glāzi un teica: «Sveiks svētkos!»

«Sveiki svētkos!» viņš stostījās un ar mokām izdzēra karsto dzēnenu, lai gan viņu pārņēma riebums līdz pat kaklam.

Tagad viņš sēdēja kā labs biedrs ar abiem brāļiem pie viena galda, yiņš, kam bija jānāk kā atriebējam,

«Tātad, (ai izbeigtu šo lietu, mīļo Meihēfer,» Ulnhs no jauna iesāka, «Kas noticis, tas noticis un nav vairs grozāms. Negribu te izmeklēt, kas kam vairāk skrējis pakaļ, mēs tavām māsām vai tavas māsa;« mums, katrā ziņā viņas tikpat vainīgas kā mēsi Mēs viņas mīlam no visas sirds, viņas ir visjaukākās meitenes visā apkārtnē, un mums patiesi žēl, kad padomājam, ka esam viņas zaudējuši, bet---tu taču neprasīsi, lai mēs viņas tagad precētu,»

Pauls uz&eta viņam biklu skatu un satrūcies sacīja: «Tas ir

vismazākais, ko---» Tālāk viņš netika, viņam bija tā, it kā

asinis sastingtu dzīslās.

«Neesi taču komisks,» Fricis piezīmēja, un Ulrihs turpināja: «Redzi, mēs jau arī to darītu, mēs sagaidām no viņām lielas lietas, lai gan viņas stipri izlaidušās.»— Paula smadzenēs sāka dūkt, bet viņš savaldījās —«mēs uz vietas darītu pēc tava prāta, bet vispirms pasaki, ko dosi viņām pūrā?»

«Man nav — nekā,» Pauls stostījās.

«Redzi nu,» Fricis atbildēja.

«Un mums vajadzīga nauda — daudz naudas,» Ulrihs turpināja. «Es esmu vecākais, un, ja viens pats pārņemu muižu, man jāizmaksā Fricim tik daudz, ka tas var nopirkt pats savu.»

«Es — gribu — strādāt,» Pauls izdabūja pār lūpām un ar pazemīgu lūgumu noskatījās brāļos.

«Tu esi jau desmit gadu strādājis un neesi nekā ieguvis.»

«Mani izpostīja ugunsgrēks,» Pauls stostījās, it kā atvainotos par nelaimi, kas viņu piemeklējusi.

«Un nākamā gadā gadīsies kas cits. Nē, mīļais draugs, uz to mēs nevaram ielaisties.»

Bailes, ka būs jāatgriežas pie māsām bez mierinājuma, cēlās viņam dvēselē augstāk un augstāk. Tās pārņēma viņu tik ļoti, ka viņa mēle atrai<ūjās, un viņš iesaucās: «Bet, mans Dievs, nāciet jel pie prāta!... es tak nevaru vairāk, kā strādāt... Es gribu strādāt kā zvērs... strādāt dienu un nakti... es gribu taupīt un ciest badu, un viss, ko nopelnīšu, piederēs jums... Redziet.,, man tiešām ir labas izredzes... lokomobile būs drīz kārtībā... un purvs ir ļoti ienesīgs... tas ir piecpadsmit pēdu dziļš... tiešām, jūs varat izmērīt!... Vezums kūdras ienes desmit markas... es jums piesūtīšu pūra daļas maksājumus ik gadu līdz beidzamajam feniņam.»

Plaši ieplestām acīm viņš lūkojās tiem sejā, jo sagaidīja, ka tie tūlīt piekritīs. Un, kad tie klusēja, viņš gluži bez jēgas vilka ar roku sev pār pieri, pa kuru plūda auksti sviedri, un murmināja: «Jā — ko tad es vēl varu?... Pareizi — gribu darīt vēl vairāk.., gribu prasīt, lai tēvs atdod māju man, un tad norakstīt to jums... un, kad tēvs mirs, viens no jums kļūs tur saimnieks... Es gribu aiziet un nepaņemt līdzi ne tik daudz, kā melns aiz naga.— Vai nu jums pietiek?»

Bet viņi klusēja.

Tad Paulam kļuva ap sirdi tā, it kā grimtu viss, pie kā turējusies viņa ticiba, it kā zeme grūtu viņam zem kājām, it kā viņu pašu sviestu kaut kur tukšumā. Viņš salika rokas — viņam klabēja zobi — un kā nemaņā stingi raudzījās abos brāļos.— «Vai tas iespējams? Jūs negribat? Tiešam negribat? Vai jūs nemaz neapjēdzat, ka jūsu pienākums ir griezt par labu to, ko esat grēkojuši?,.. Vai jūsu goda jūtas nesaka, ka jūs nedrīkstat laupīt citiem godu?... Vai jūsu sirdsapziņa ļauj jums gulēt?...»

«Beidz jel,» sacīja Ulrihs, kam kā šermuļi skrēja pār muguru netīksma sajūta.

«Nē, es nebeigšu! Es nevaru tā iet mājās... Tiešām, es nevaru!... Vai jums nav ne jausmas, ko esat nodarījuši?.,, kāds posts valda pie manis mājā?» Un viņš nodrebēja, atceroties, ko atstājis mājās. «Ja jūs to zinātu, jūs nebūtu tik cieti!. . Redziet, Frici un Ulrih,... es jūs pazīstu jau ilgu laiku... mēs sēdējām jau kopā skolas solā. . un esam kopā.,, gājuši pie altāra.,, Jūs man vienmēr vēlējāt ļaunu, un man bijis daudz jācieš no jums, bet... es gribu visu aizmirst, ja jūs tikai to vienu vēršat par labu. Jūs esat vieglprātīgi, bet ne ļauni.., jūs nevarat tādi būt.., jums tak arī bijusi māte..., esmu viņu redzējis., — iesvētē viņa stāvēja pie trešā staba pa kreisi un... raudāja tāpat., kā raudāja mana māte.— Un mana māte — tomēr nē,» viņš sevi pārtrauca, jo viņu pārņēma kauns, ka ņēmis mutē apskaidrotās vārdu šo pavedēju klātbūtnē, tomēr bailes, ka būs jāatgnešas bez mierinājuma, pieauga līdz ārprātam, viņš norija ari to un iesāka no jauna, kamēr viņa domas jau mulsi kiīda juku jukām: «Iedomājiet vien, jūs ejat tagad laukā uz kapsētu... un jums ir māsas..,, tās ir pavestas,,, un jās neesat savas māsas labi uzmanījusi... un jūs neuzdrošināties pissfcar+ies sniegam uz kapa... un es esmu šis pavedējs... ko... ko jūs tad daritu?»

«Mēs tevi nosistu,» tsica Ulrihs, uzmezdams viņam nicīgu skatu.

Viņš griezīgi iekliedzās, jc tikai tagad viņam visā spilgtumā uzausa apziņa, cik dziļi viņš pazemots, kā vazājis pa dubļiem savu lepnumu, savu godu... Dūres vīstīdams, viņš metās virsū Ulriham. Bet tas aizbēga aiz galda, un Fricis ieskrēja blakus istabā, lai pasauktu kalpotājus.

Tad viņš izstreipuļoja ārā,

Vārti bija aizslēgti kā iepriekš.— Viņš neuzdrošinājās atgriezties, lai liktu tos atvērt, viņš izlīda laukā uz vēdera — kā suns.--

Kā suns!-------------------

XVIII

«jaunais kungs pēkšņi sācis jautru dzīvi,» puiši teica, un, tā kā nu viss gāja juku jukām, tie zaga vienu mēru labības pēc otra.

Bet Pauls blandījās pa izpriecām un deju svētkiem visā apkaimē.— Kas ieraudzīja viņu ar drūmajām grumbām pierē un biklo pētītāja skatu parādāmies priecīgajā drūzmā, tas

455

jautāja sev: «Ko tas te grib?» Un dažs gāja viņam apkārt ar līkumu, it kā priekam būtu pārlaidusies ēna.

Pauls bija gan skaidrībā par ceļu, ko staigāja.— Viņš bija dzirdējis, ka Erdmaņi nepalaižot garam nevienus svētkus, lai tur nepiedalītos— tik traki, cik vien spēja.—«Es sastapšu tos,» viņš teica, «nakts ir tumša un silājs vientuļš. Zem brīvās Dieva debess tie vērsies sejā man un nāvei.»

Trīs dienas pēc sava pēdējā Lotkeimas apciemojuma viņš bija aizbraucis uz pilsētu un nopircis revolveri, skaistu seššāvienu revolveri ar garu slaidu stobru. Kā mežonīgs zvērs viņš tagad naktīs glūnēja silāja krūmos un ielejās, kad iedomāja, ka tie nāks garām.

Bet tie nenāca. Tie šķita kļuvuši aizdomīgi un tādēļ uzturējās mājās, vai, kas bija ticamāk, viņiem bija aptrūcies naudas.—«Es varu gaidīt,» viņš sacīja un rīkojās tāpat tālāk.

Un, kad viņš kādu vakaru palika mājās un sēdēja kopā ar māsām pie vakariņu galda — pie klusa, bēdīga azaida —, viņš sabijās ikreiz, tiklīdz paskatījās un ieraudzīja mātes vaibstus divās bālās nomocītās sejiņās.— Tad viņu no jauna kaut kas dzina laukā.--

Tas bija meteņa vakarā, pilsoņu biedrības zālē apkārtnes lauksaimnieki rīkoja lielu balli.

«Tur es tos notveršu,» Pauls teica sev, jo bija dzirdējis, ka abi brāļi piederot pie svētku rīkošanas priekšniecības.

Kad tuvojās krēsla, viņš lika iejūgt kamanas, paslēpa revolveri kastē un posās ceļam uz pilsētu.

Dienā bija spīdējusi saule, tagad debess kvēloja vakarblāzmas liesmās. Silājs dusēja zilganos plīvuros tīts, un dzidrajā ziemas gaisā dzirkstīja ledus kristāli.

Braukdams garām Helenentālei, viņš ieraudzīja divas egļu zariem piekrautas kamanas, kas iegriezās pa muižas ceļu.

«Man šķiet, tur svin kādus svētkus,» viņš murmināja, lūkodamies paka) kamanām, un drūmi smaidīdams piebilda: «Man nevajag būt skaudīgam, es jau arī svinu šodien svētkus!»

Pulkstens sešos viņš ieradās pilsētā, iegādājās ieejas biļeti un nosēdēja gandrīz līdz deviņiem kādā kroga kaktā, drūmi nogrimis sevī.

Ieradies svētku zalē, kur šalca mulss mirdzošs jūklis, viņš bikli paslēpās kādas kolonnas ēnā, jo viņam bija ap sirdi tā, it kā uz viņa pieres būtu lasamas slepkavības domas, kas pildīja viņa dvēseli.

Un piepeši viņam kā nazis iedūra krūtīs.— Viņš bija atradis brāļus.— Tie lepni un starodami stāvēja zāles vidū zīda lentēm

pār pleciem, maijpuķītēm pogcaurumā un uzvaras apziņā smaidīdami raudzījās balti tērpto meiteņu virknē gar zāles malām.

«Tā — tagad tie ir man rokās,» viņš, dziļi nopūzdamies, murmināja. Viņš juta, ka nav vairs ceļa atpakaļ. Un tad viņš ielīda kādā klusā stūri, kur varēja ar acīm sekot saviem upuriem. Sveču gaisma saulaini zaigoja pār viņu, bet viņš neredzēja to, mūzika tīkamos akordos šalca viņam ausīs, bet viņš nedzirdēja tās, visus viņa jutekļus bija sagrābusi mežonīga asiņaina versme.

Kad viņš tā vērās drūzmā, tas izdzirda cieši aiz sevis divu omulīgu vīru sarunu: «Vai tu ari brauksi rit uz bērēm?»

«Jā, būšot lielas svinības. Tur nedrīkst nebūt.»

«Vai viņa ilgi slimojusi?»

«Ai, ļoti ilgi-, Mūsu vecais ārsts atzinis viņu par neārstējamu jau pirms vairākiem gadiem. Tad tiņa bija ar savu meitu dienvidos un atgriezusies turējās — nezinu, cik ilgi vēl.»

Viņš klausījās.— Viņā atausa tumša nojauta. Egļu zari! Egļu zari!

Un balss turpināja: «Saki man: meitai tak jābūt īstos precību gados — vai tad viņa vēl aizvien nav saderinājusies?»

«Viņa jau slavena ar to, ka visus atraida,» otra balss atbildēja, «daži saka, viņa tā darījusi, lai neatstātu slimo māti, citi, ka viņa slepeni mīlot savu brālēnu, Leo Helleru, tu jau to pazīsti.»

«Ai, šis vēja grābslis,» pirmā balss atkal teica, «pagājušā nedēļā viņš kāršu spēlē zaudējis astoņus simtus mārku, viņš ir līdz kaklam augļotāju rokās, un viņam ir ari mīļākā. Bet viņš ir jautrs, brašs zēns, gluži kā radīts, lai ķertu zelta zivtiņas.» Un abas baķis smiedamās attālinājās.

Paulam bija sajūta, it kā vajadzētu mesties zemē un iespiest seju pīšļos,— rīklē sažņaudzās kamols — sarkani plīvuri līgojās viņa acu priekšā augšup un lejup .. Tātad viņa mitējusies ciest, bālā laipnā kundze, kas kā eņģelis sargāja silāja sētu un kurai visu mūžu bija pieķērusies viņa sirds.

Tagad, kad viņa mirusi, ceļš uz pagrimumu un noziegumu ir brīvs.

Un EIzbete? Kā viņa bija drebējusi no šīs briesmīgās stundas, kā viņš bija zvērējis tad stāvēt tai līdzās! Bet viņš nav vis tur, viņš glūn še kā plēsīgs zvērs, asiņainām domām galvā, viņš, vienīgais, kam tās skaidrā sirds reiz uzticējusies...

Viņu parņēma drebuļi. «Bet kas par to? Viņai jau diezgan mierinātāju — tur ir jautrais Leo, ko viņa «slepeni mīlot»,— lai

nu tas parāda savas mākslas.» Viņā skaļi un zobgalīgi iesmējās, un, kad bija noskaidrojis, ka Erdmaņi nevar viņam izbēgt, ja viņš gaida tos ceļā, izgāja no zāles.

Kad viņš izbrauca gaišās ziemas nakts klusumā, arī viņa dvēsele kļuva klusāka un klusāka, un, kad pāri sudrabotajam silājam kā marmora kapa piemineklis lēnām pacilās «baltā māja», viņš sāka rūgti raudāt.

«Pinkšķi vien, pinkšķi kā veca sieva,» viņš murmināja un uzšāva zirgam, lai. zvārguļi skan gaišāk. Tie skanēja viņam ausī kā kapa zvans, kas apraud visu krietno un labo.

Mežā, aiz kura atzarojās sānu ceļš m Lotkeimu, viņš apturēja, piesēja zirgu pie attālākā koka stumbra un atsprādzēja zvārguļus, lai to skaņa viņu priekšlaicīgi nenodotu. Tad viņš izņēma nc sēžamās kastes revolveri un pārbaudīja patronas.— Seši šāvieni — katram divi — lai iet divkārt.

Bi ja stipri auksts, un viņa kājas stinga. Viņš notupās kamanu dibenā, tā ka viņu pavisam aizsedza ādas sega. Zem tās bi ja silti un patīkami, un viņš pamazām juta, ka viņu pārņem liels gurdums, it kā varētu aizmigt. Bet tad viņš atkal saslejas.

«Tu jau nemaz nedomā tos nogalināt,» viņš murmināja. «Citādi Sev būtu savādāk ap sirdi...»

Tad viņš uzlēca un kliedza naktī; «Es gribu, zvēru tev, māt... es gribu,,»— Un lai to apstiprinātu, viņš izšāva vienu lodi gaisa, tā ka atbalss drausmi aizviļņoja tumsā un kraukļi ķērkdami uzspurdza no savām vietām...

Jo tuvāk nāca stunda, kad brāļiem vajadzēja atgriezties, jo arvien pieauga Paula bailes; bet šīm bailēm nebija nekāda sakara ar asiņaino darbu.— Viņš trīcēja aiz bailēm, ka pēdējā mirkli viņa roka varētu pagurt un. drosme izgaist, jo viņu taču mūžīgi bija dēvējuši par «gļēvuli».

Varēja būt ap pulksten četriem rītā, un mēness jau bi ja tuvu rietam, kad tālumā bija dzirdamas zvārguļu skaņas, sākumā klusas, tad aizvien skaļākas un skaļākas. Viņš ielēca plaisā, ko bija radījis sniegputenis, un nometās garšļaukus zemē. Kamanas tuvojās mežmalai. Tur sēdēja divi kažokos ģērbušies cilvēki — tie bija viņi.— Bet cik ilgi tas vilkās!

Kamanas brauca lēni, soli pa solim Zvārguļi skanēja kūtri, un groži nokarājās vaļīgi zirgam gar sāniem. Brāļi krāca... tie bija neapbruņoti viņa priekša.

Viņš skrēja ātri uz priekšu, satvēra zirga pavadas un atraisīja ilkšu atsējas. Kamanas apstājas — un kungi gulēja tālāk.

Viņš nostājās tiem priekšā un stingi vērās tajos lejup. Roka, kas turēja revolveri, stipri drebēja.

«Ko lai daru ar tiem?» viņš murmināja, «miegā es nevaru tos nonāvēt.— Piedzēruši arī tie būs, jo citādi sen jau būtu pamodušies..— Labāk laidīšu, lai tie brauc, un gaidīšu nākamo reizi.»

Viņš jau gribēja jūgt zirgu atkal ilksīs, kad viņam iešāvās prātā, ka viņš zvērējis mātei tos nogalināt.

«Es jau zināju, ka esmu nožēlojams gļēvulis,» viņš domāja pie sevis, «un man nekad nebūs vajadzīgās drosmes,— Pat slepkavībai es nederu.»

«Bet es to tomēr izdarīšu!» viņš murmināja, atkāpās divus soļus un tēmēja Ulriham krūtīs, bet nenospieda gaili, jo iekšēji baidījās, ka varētu gulētāju ievainot,

«Vai es to izdarīšu?» viņš domāja, kad bija brītiņu stāvējis šajā pozā. Un tad sāka sev iztēlot, kas notiktu, ja viņš būtu to izdarījis un tie abi gulētu še beigti viņa priekšā, «Vai nu tad nošaujos pats un pametu tēvu un māsas postā, vai nenošaujos, bet dodos rīt tiesai rokās, tad posts mājās tikpat liels.— Ārprāts tas ir katrā gadījumā,» viņš beidza savas pārdomas, «bet es to tomēr darīšu.»

Un pēkšņi viņš pamanīja Ulriham zem kažoka, kas bija virs krūtīm mazliet pavēries, zibošas ordeņa zvaigžņu bruņas, zvaigžņu, kādas mēdz piespraust dāmas kungiem kotiljona dejā,

«Tātad tie ļauj citām greznot sevi ordeņiem,» viņš domāja, «un māsas tajā laikā ir postā!»

Viņu sāka kveldēt naids, un viņš sajuta, ka galu galā tomēr to izdarīs,

«Bet vispirms gribu ar tiem parunāt kādu vārdu vāciski,» viņš murmināja, sagrāba aiz pleca Ulrihu, kas sēdēja viņa pusē, un kratīja to tik pamatīgi, tā ka tam mētājās galva no vienas puses uz otru,

Ulrihs tūdaļ uztrūkās no miega un, ieraudzījis Paula tumšo stāvu ar revolveri rokā sev tieši priekšā, sāka skaļi un nežēlīgi kliegt. Tagad pamodās arī otrs un nožēlojamā pretestībā stiepa viņam pretī rokas,

«Ko tu gribi darīt?» kliedza viens,

«Nenogalini mūsl» kliedza otrs,

«Liec revolveri nost, Apžēlojies par mums — apžēlojies!»

Viņi salika rokas un būtu krituši ceļos, ja tos netraucētu ādas segas.

Pauls izbrīna pilns vēroja tos. Viņš bija tos visu mūžu redzējis tikai pārgalvīgus un cīņas kārus, tagad savās vaimanās tie viņam šķita galīgi sveši ļaudis. Iekšēji viņš vēlējās, kaut tie viņam stātos pretī ar nažiem rokā, lai viņš varētu izmantot savu revolveri godīgā cīņā. Un tad piepeši viņam ienāca prātā doma:

«Ja tu zēna gados būtu ar tiem vienu vienīgu reizi apgājies tā kā šodien, tev paliktu aiztaupīts dažs labs smags sarūgtinājums — un māsām pār visām lietām,»

Ulrihs mēģināja apskaut viņa ceļus, un Fricis kliedza vienā laidā; «Apžēlojies par mums — apžēlojies!»

«Jūs zināt ļoti labi, ko no jums gribu,» atbildēja Pauls, kas tagad jutās atbrīvots no visām šaubām un saltā nosvērtībā tiecās pretī savam mērķim.

«Ko tu gribi? Saki, ko gribi, Mēs darīsim visu, ko tu gribi,» sauca Ulrihs, bet Fricis, kas mēģināja paslēpties aiz, brāļa muguras, šķita pēkšņi galīgi zaudējis valodu,

«Jums jātur vārds, tāpat kā es turēšu savējo,» Pauls sacīja, «Man gribētos, kaut jums rastos drosme pretoties, lai mēs beidzot gūtu skaidrību™ Bet varbūt tā labāk... un tagad atkārtojiet to, ko jums teikšu «Mēs zvēram pie Dieva un savas mātes piemiņas, ka triju dienu laikā izpildīsim to solījumu, ko esam devuši tavām māsām'»»

Trīcēdami un šļupstēdami iie atkārtoja viņa vārdus.

«Un es zvēru jums pie Dieva un savas mātes piemiņas,» viņš atbildēja, «ka nošaušu jūs, kad vien un kur vien sastapšu, ja svēti nepildīsiet zvērestu. Tā, tagad jūs varat braukt Palieciet sēžam! Es pats iejūgšu zirgu,.. Palieciet sēžam!»— Viņš atkārtoja, kad tie viņam tomēr gribēja sniegt palīdzīgu roku.

Tie nekustējās vairs, tik paklausīgi bija kļuvuši Un, kad viņš bija ar savu darbu galā, tie sacīja viņam vislielākā pieklājībā «Ar labu nakti!» un aizbrauca.

«Tad tā jārīkojas!» viņš murmināja, iesviezdams revolveri sniegā un saliktām rokām nolūkodamies pakaļ kamanām. «Ja 5u cerē uz taisnīgumu un goda jūtām un gribi ar labu visu vērst par labu, tevi nosauc par gļēvuli un ar tevi apietas kā ar suni.— Bet, ja tu izturies pret citiem kā pret suņiem, tūlīt no paša sākuma, neapdomādams, vai tev uisnība vai ne, tevi sauc par drosmīgu un tev viss izdodas, un tu topi par varoni. Ak tad tā

jārīkojas--tā jārīkojas!»

Viņš nopurinājās, un viņu pārņēma riebums pret sevi un visu pasauli. Viņš likās sev tik netīrs., it kā nekas vars zemes vairs nespētu viņu nomazgāt tīru.

Nākamajā priekšpusdienā viņš stāvēja aiz nojumes sniegā un raudzījās pāri «iz Helenentāli, kur tumša sēru procesija rīkojās skumjajam gājienam.— Divas reizes viņš bija iegājis stallī, lai pateiktu puišiem, ka jājūdz kamanas, un abas reizes vārdi bija iespiedušies viņam rīklē.

Tagad viņš stāvēja tur, salicis rokas, un noskatījās, kā pa balti mirdzošo silaju virzījās gara melna svītra, kas kļuva arvien mazāka un mazāka un beidzot nozuda aiz meža, jo Helenentā-les kapi bija tālu projām, pa ceļam uz pilsētu.

«Cik jauki būtu,» viņš domāja, «ja tie arī viņu gribētu paglabāt zem trim priedēm!—Tad mātei būtu labi kaimiņi un--»

Viņš satrūkās, jo viņa smadzenes bija zibeņātrumā iztēlojušās, kā skaistā pavasara vakarā viņš varētu tur sastapties ar Elzbeti, kas nāktu pasēdēt pie savas mātes kapa tāpat ka viņš pie savējās.

«Bet ir labi tā, kā ir,» viņš runāja pie sevis, «kā gan es varētu

rast drosmi vērties viņai atkal acīs?--Es, kas pa naktīm

mētājos pa lielceļiem, lai apgādātu vīrus savam paklīdušajam māsām!»

Te piepeši bez elpas atskrēja dvīnītes — tās drebēja visā augumā un tām trūka vardu.

«Kas jums ir, bērni?»

Grietiņa paslēpa galvu viņam pie pleca, un Katiņa ieelpoja un izelpoja gaisu caur degunu kā bērns, kas atvaira raudas.

«Viņi ir klāt,» tā stostījās, un tad abas iesāka šņukstēt.

«Tas ir labi,» Pauls atbildēja un noskūpstīja meitenes.

«Vai tu nenāksi iekšā?» jautāja Katiņa, košļādama priekšautu.

«Kur tad jūs viņus atstājāt?»

«Viņi runā ar tēvu.»

«Ahā — tas jau izklausas citādi.— Skrejiet sava istaba — es tūlīt nākšu.»

«Un par kādu maksu tas viss!» viņš murmināja, nolūkodamies tam pakaļ, tad uzmeta vēl skatu Helenentālei un devās uz nojumi, kur stāvēja «melna Zūze».—«Ir laiks tev atdzīvoties,» viņš teica, glastīdams tās melno augumu, «mums būs krietni jānoņemas, tev un man, ja gribam meitenēm sagādat puru.»

Iegājis mājā, viņš izdzirda tēva skaļo balsi.

«Esmu tomēr ziņkārīgs, kā tie uzvedas,» viņš sacīja un klausījās.

«Jā, viņš ir un paliek nelga, mani kungi! Ko esmu plašā mērogā izgudrojis, to viņš īsteno tikai sava šaura, sīkmanīga veidā. Man gribēja sirds apgriezties krūtīs, kad ieraudzīju viņu grābstāmies ap mašīnu, it kā tā būtu kāda kārklu svilpe. Un saimniecība pie tam iet aizvien uz leju.— Ai, mani kungi, jūs redzat mani še kā kropli, kā nožēlojamu, posta iedzītu kropli, bet, kad manās rokās vēl būtu vara, mani kungi, es izrautu no zemes tukstošus, ne mazak ka Vand'erbilts, tas amerikanis, kura dzīves stāsts tik pamācoši attēlots šajā kalendārā.»

«Vai jūs nevarat vadīt saimniecību no sava krēsla?» Ulriha balss jautaja.

«Ai, mani kungi, redziet manas asaras!— Es leju tās par visnepateicīgāko, visnerātnāko bērnu, kāds ir virs zemes. Šajā kalendarā iespiests stāsts par kādu dēlu, kas saviem tuksnesī slāpstošiem vecākiem, riskēdams ar dzīvības briesmām, atnes malku ūdens, iegūdams to no laupītāju rokām... Bet ko dara viņš? Kā es še sēšu, mani kungi, neesmu spējīgs juras piesolīt kaul vienu šņabī ti, ķimeļa vai ingvera šņabīti, kādu pats tik labprāt iedzertu.»

«Mēs ļums turpmāk to atnesīsim,» Fricis apgalvoja,

«Ai, kāpēc Dievs man nav dāvājis divus tādus dēlus, kādi esat jūs? Un iedomājiet, nekad viņš man neko neprasa — virtuvi viņš man noslēdz — taisni brīnums, ka neesmu vēl badā nomiris.— Nu, jūs jau pazīstat viņu no bērnības — vai viņš nebija mūžīgi rupjš un viltīgs?»

«Ai, jā, viņam vienmēr piemita kaut kas varmācīgs,» Ulrihs izteicās.

«Un viņš darbojās ar pistolēm un pātagām, it sevišķi aiz muguras,» Fricis piemetināja.

«It sevišķi aiz muguras--ha-ha-hā, tieši tā, tas ir viņa

paņēmiens, Ai, mani kungi, «slepeni zaimi nenes laimi», tā skan kāds sakāmvārds šajā kalendārā, un, ja debesis man ļaus vēlreiz kļūt veselam, jūs redzēsiet, kā es atriebšos, vispirms tam nelie tim, tam dedzinātājam, tam nekrietnajam tēviņam, kam man jāpateicas par visu manu pestu, un tad arī dēla kungam, kas tik nelāgi apietas ar savu tēvu. Es izslēgšu viņu no mantojuma! Padzīšu viņu r.o mājām!— Vai man nav taisnība, ja tā daru, mani kungi?»

«Pilnīga taisnība,» abi piekrita,

«Nu labdien!» Pauls teica ienākdams.---

Visi trīs satrūkās. Tēvs bikli saduga sēdeklī kā suns, kas baidās sitienu, brāļi ļoti samulsuši un ļoti pazemīgi stiepa viņam pretī rokas un lūdza, lai viņš visu aizmirstot.

«Kādēļ ne?» viņš atbildēja, apvaldīdams savu pretīgumu, «Tagad jūs jau zināt pareizo ceļu.»

Kad abi izteica savu bildinājumu, vecajā spēcīgāk nekā jebkad pamodās lieluma mānija. «Mani kungi.,» viņš sacīja, spiezdams balsi rīklē, lai tā skanētu cienīgāk, «jūsu bildinājums mani, protams, pagodina, bet neesmu spējīgs uz to atbildēt «jā». Vispirms lūdzu pilnīgu drošību, lai zinātu, kāda nākotne sagaida manas meitas, kas daiļumā un piemīlībā, kā arī nevainojamā tikumībā radītas spožam liktenim. Esmu viņas tik rūpīgi audzinājis un ar tādu mīlu uzraudzījis, ka mana tēva sirds nespēj izšķirties viņas tik vienkārši aizdot prom.»

Šādā noskaņojumā viņš runāja tālāk, kamēr Pauls mierīgi sacīja: «Lai paliek, tēvs, tā lieta jau ir kārtībā »— Tad viņš klusēja, iekšēji augstākā mērā apmierināts, ka noturējis tik spožu runu,--

Pēcpusdienā Pauls iegāja māsu istabā un teica:

«Bērni, noskaitiet tēvreizi — šodien apglabāja Duglasa kundzi!»

Tās uzlūkoja viņu lielām, priekā mirdzošām acīm, un tām ap lūpām rotājās sapņains smaids,

«Vai jūs mani nesapratāt?»

«Jā,» viņas sacīja klusu un bailīgi un piekļāvās viena otrai, it kā baidītos žagara.— Viņš atstāja tās vienas viņu laimē un devās laukā dzidrajā saltajā ziemas dienā, «Kā tas gan ir,» viņš domāja, «ka tagad visiem bail no manis un neviens mani nesaprot?»

Tajā pašā dienā viņš aiztrieca puišus un aizrakstīja meistaram, lai tas ierodoties rīt atkal uzsākt darbu.—

Vēl tajā pašā nedēļā sākās atkusnis; darbs tagad ritēja raiti, un kādā piektdienas vakarā marta sākumā «melna Zūze» stāvēja mirdzoši spodra savā jaunsalāpītajā tērpā.— Nākamajā rītā vajadzēja izmēģināt katlu, un malka un ogles bija jau sakrautas gar nojumes sienām,

Bezmiegā Pauls valstījās pa gultu. Stundas vilkās kūtri — pusnakti no rīta ausmas šķīra vesela mūžība moku pilnu gaidu...

«Vai tā atdzīvosies? Vai jā?»

Pulkstenis nosita viens — viņš nespēja vairs ilgāk izturēt, apģērbās un ar mirgojošu laternu rokā izzagās ārā valgi saltajā marta naktī. Vējš raustīja viņam drēbes, un ledains sīkais lietus pātagoja seju.

No tumšās nojumes viņā īgni blenza «melnā Zūze»v it kā negribētu ciest, ka traucē tas pēdējo naktsmieru.. Laterna raidīja spokainu gaismu pār nemājīgo telpu, un mašīnas ēnas pie ikvienas plīvas dejoja mežonīgos lēcienos pa dzelteno dēļu sienu,

«Vai lai modinu meistaru?» Pauls domāja. «Nē, lai viņš guļ, pirmās sāpes vai pirmo prieku gribu gūt sev viens pats»

Švirkstēdamas lidoja ogļu kaudzes melnajā rīklē Saceļas zila liesmiņa, plīvoja visapkārt, un drūmo telpu drīz vien

piepildīja iesarkana kvēle,., Drūmi mirkšķināja laterna lejup no sienas, it kā apskausta silto, priecīgo uguns spīdumu,

Pauls atsēdās uz ogļu kaudzes un noraudzījās liesmu rotaļā,.. Krāsns durvis kļuva sarkanas, un pa restēm apakšā, dzirkstis šķiļot, krita lejā pusizdeguši sārņi,

Pauls dzirdēja savu sirdi pukstam un, kad mierinādams spieda pret to roku, sajuta krāšu kabatā Elzbetes flautu. Tajā dienā, kad atkal atjaunojās darbs, viņš bija to atradis uz lokomobiles un kopš tā laika nēsājis sev līdzi.

«Vai es iemācīšos ari to?» viņš jautāja līksmē par līdz šim sasniegto.— Viņš pielika flautu pie mutes un mēģināja pūst — minūtes vilkās lēnām, viņam vajadzēja nosist laiku.— Bet skaņas, ko viņš radīja, bija tukšas un saspiestas — vel mazāk bija iespējams veidot melodiju.

«Es to tomēr vairs neiemācīšos,» viņš domāja, «Ko es daru sev pašam, tas neveicas — tāds nu reiz ir manas dzīves likums. Man jāsēj citiem, ja gribu pļaut»

Viņš tomēr lika alkal flautu pie lūpām,

«Skaisti bulu,» viņš domāja, «ja es būtu kļuvis mākslinieks, kā Elzbete man pareģoja, nevis krāsns kurinātājs,»

— Viņu pārņēma satraukuma drebuļi.

«Vai tā atdzīvosies? Vai jā?..»

Flautai izlauzās jauna spiedzīga skaņa,

«Brr,» viņš teica, «tā griež ausīs, Mila un flautas spēle man gan būs jāatstāj citiem.»

Un šajā mirklī «melnās Zūzes» iekšienē atskanēja tā noslēpumainā dūkoņa, k?»s visus šos gadus bija neatvairāmi palikusi viņam atmiņā, Tas skanēja tā, il kā likteņa dieves dziedātu zem oša koka,

«Hei, tā ir visskaistākā mūzika!» viņš iesaucās, uzlēkdams kājās, un aizsvieda flautu projām.Dzelzs durvis nošķ indēja... Kvēlošā rīkle aprija jaunas ogļu kaudzes... Lāpsta rībēdama nokrita zemē.

«Mājā uzmodīsies,» viņš domaja, mirkli izbijies, «bet lai mostas, lai mostas?» viņš turpināja, «Tā tak būs viņu laime, viņu nākotne,»

Dūkoņa kļuva aizvien skaļāka un skaļaka, tad viņu pēkšņi pārņēma pārgalvība, un viņš sāka skāņi svilpot.—«Cik labi tas skan! Jā, mēs protam taisīt mūziku — esam pamatīgi muzikanti, Zūze,— ko?»

Pa skursteni vēlās vareni melnu dūrnu mākoņi, kas kā baldahīns izplatījās zem griestiem, tie viļņoja un līgoja, it ka viesu ļvējš raustītu baldahīna krokas,,, No viena ventiļa bija dzirdama klusa šņācoša skaņa, un balts tvaika mākonītis uzšļāca augšup, ātri sajaukdamies ar melnajiem tvaikiem... Šņākoņa kļuva skaļāka, un manometra rādītājs virzījās arvien tālāk un tālāk...

«Tagad ir laiks!»

Trīcošām rokām viņš taustīja pēc sviras... viens rāviens... viens vēziens.., un virpuļodams, kā garu rokam traukts, saka griezties rats.

«Slava tai — tā dzīva — tā dzīva!»

«Lai viņi tagad dzird, lai nāk!» Viņa roka rausta svilpes vārstuli, un tās kliedziens sauc griezīgi laukā, naktī: «Es dzīvoju, es dzīvoju!»

Tad viņš salika rokas un klusi murmināja: «Ai, māt, to tev vēl vajadzēja piedzīvot.» Un, tikko viņš to izteica, viņam piepeši izlikās, ka arī tas ir veltīgi, it kā arī viņam mugurā sēdētu nāve un sauktu ausī: «Tu mirsi, tu mirsi — un nebūsi dzīvojis.»

«Man vēl jāstrādā,» viņš sacīja valgam acīm, «vispirms gribu pārliecināties, ka māsas laimīgas,— jo, ja viņas paliks nabagas, ar viņām apiesies rupji — vispirms gribu redzēt savu māju paceļamies krāšņumā, tad lai tā nāk.»

Un, tāpat kā melnie mākoņi visapkārt, viņa acu priekšā no jauna pacēlās kalpības gadi, cīņās, rūpju gadi.

Samiegotām acīm nojumes durvīs pulcējās mājas ļaudis, ierādās arī māsas un stāvēja dūmos un ugunsgaismā bailīgi viena otrai pieglaudušās un izskatījās savos baltajos naktsģērbos ka divas bālas rozes pie viena kāta.

«Še briest jūsu nākotne, jūs, nabaga bērni,» viņš murmināja, tām pamādams.

Kad meistars bija klāt, Pauls iegāja tēva guļamistabā, un tēvs saīdzis stingi vērās no savas gultas dēlā.

«Tēv,» viņš kautri teica, lai gan sirds viņam gribēja pārplūst cēlā lepnumā, «lokomobile ir kārtībā; tiklīdz zeme būs atkususi, purvā varēs sākties darbi.»

Vecais sacīja: «Liec mani mierā!»— un pagrieza galvu pret sienu.

Kad otrā rītā lokomobili vilka laukā, uz nojumes sliekšņa atskanēja dīvaini čīkstoša, spiedzīga skaņa,

«Tur kaut kas pakļuvis zem riteņiem,» meistars teica. Pauls paskatījās. Tur bija maza drumslu kaudzīte, salauzta un plakana saspiesta — Elzbetes flauta.

Rūgts smaids atplaiksnījās viņa seiā; it kā viņš gribētu sacīt: «Tagad esmu tev ziedojis ari savu pēdējo, nu taču tu vari justies apmierināta. Rūpju māt?»

Kopš tās dienas viņam bija ap sirdi tā., it kā starp viņu un Elzbeti būtu sarauta pēdējā saile. Viņš bija to zaudējis kā savus sapņus, savas cerības, savu cieņu, savu es,..

Ar gavilēm «melnā Zūze» aizceļoja uz purvu.—

XiX

Gadi aizritēja. Māsas jau ilgi dzīvoja kā laimīgas namamātes, pūra nauda bija izmaksāta, un svaiņi jau sāka no Paula aizņemties.

Cik klusu tagad bija vientuļajā silāja mājā! Tēvs gan kliboja ar spieķi pa māju un dārzu, bet bija pārāk kūtrs, lai vēlreiz ņemtu vadību savās rokās Pauls nezināja nekā cita, ko darīt viņa labā, kā likt pagatavot viņa mīļākos ēdienus, ne pārāk skopi izsniegt viņam dienišķo ķimeļa un ingvera devu un uzdavāt ik Ziemassvētkus jaunu kalendāru. Ar to vecais būtu varējis apmierināties, jo viņam tiešām vairāk nevajadzēja — pat braucieniem uz pilsētu viņš bija par kūtru —, bet, jo vairāk atkopās viņa miesa, jo derdzīgāks un īgnāks kļuva viņa gars. Stundām ilgt viņš varēja kūkot pie sevis, un bija baismi noraudzīties, kā viņš tad grieza zobus un vīsiīja dūres. Viena no viņa uzmācīgajām idejām bija tā, ka dēls viņu apspiežot ar nodomu, lai varētu izmantot viņa lielās idejas, ko viņš pats izauklējs, un, jo vairāk ienesa purvs, jo niknāk viņš lēsa, cik būtu ienesusi akciju sabiedrība Viņš neskopojās miljoniem, viņam tas nebija vajadzīgs.,—

Bet sirds vistumšākajās dzīlēs viņam brieda vēl kas cits, ka savu dziļāko noslēpumu viņš slepeni loloja plānu, kā atriebties Duglasatn Pat znoti, kuriem viņš citādi labprāt izkratīja sirdi, nezināja neko par to Ulrihs reiz izteicās Paulam: «Uzmanies, vecais perina kaut ko pret Duglasu.»

«Kas gan tas varētu būt?» viņš atbildēja šķietami bezrūpīgi, la« gan jau dažu labu reizi bija par to lauzījis galvu.

Bezjūtīgi un truli ritēja Paula dienas.— Visu viņa iekšējo dzīvi piepildīja rūpes par māju un naudu, bet viņš nekad nejuta prieku par saviem sasniegumiem, Viņam vairs nebija neviena, ko darīt laimīgu, un viņš strādāja, nezinādams, kādēļ,— kā arklā iejūgts zirgs velk savas atsējas, nezinadams, ko dara arkL« kuru viņš sriepj pa ērkšķiem,— Reizēm pagaja mēness, kad viņš pat nebija palūkojies savā dvēselē, Viņš arī vairs nesvilpoja. Viņš baidījās no tām mokām, ko radīja pārplūstošā jūsma, un vērās kā sen zaudētā paradīzē atpakaļ tajos teikos, kad vēl bija vatējis sarunāties ar sevi skaņās._

Reizēm viņu pārņēma dziļš rūgtums, kad viņš salīdzināja sava darba, savu rūpju, savu negulēto nakšu mērķi ar to, ko bija tam visam ziedojis.— Viņam tikās, ka tas atdevis kaut ko ārkārtīgi lepnu, bagātu, kaut ko tādu, kas nes laimi, viņš tikai neprata tam dot pareizo nosaukumu.

No šādām pārdomām viņš visvieglāk atbrīvojās, ja metās ar visu galvu jaunā darbā, un pagāja ilgs laiks, kamēr viņu alkal sagrāba šī kaite,

Silāja māja tikmēr ik gadu no gada plauka aizvien krāšņāk: parāds Duglasam bija nolīdzināts, lauki zēla, un pļavās ganījās stalti tirasiņu lopi Visai sētai vajadzēja gūt jaunu izskatu. Dzīvojamo ēku, kūti un šķūni, visu vajadzēja celt piln īgi no jauna,— Un kādā pavasari mājas sēta bija pārpildīta daždažādiem darba ļaudīm. Dzīvojamo ēku noplēsa, un, kamēr Pauls sev izraudzījās par mītni koka baraku, tēvs viegli ļāvās pierūdāties pārcelties pie viena rio znotiem,

«Es vairs neatgriezīšos,» viņš atvadīdamies teica, «nespēju vairs noskatīties tavā trakajā rīcībā.» Bet pirmais, kas rudeni atkal ieradās, bija vecais. Viņš omulīgi atsēdās savā atzveltnes krēslā, un turpmāk viņa lamu reģistrā ietilpa ari znoti.— Tie, protams, nebija viņam pieskārušies pat ar cimdiem.

«Tagad nav vairs nevienas vietas virs zemes, kur es varētu mierīgi nelikt savu sirmo galvu,» viņš ņurdēja, laiski izstiepdamies mīkstajā sēdeklī.

Nākamajā pavasarī pienāca kārta saimniecības ēkām, sev . ķi šķūnim vajadzēja izveidoties par paraugceltni, atzīmējot to briesmīgo nakti, kas bija devusi nāves triecienu mātei.

Lauku vīrs, kas tagad brauca pa silāju, bieži vien apstājās, tai apbrīnotu krāšņās ēkas, kas jau pa gabalu mirdzēja pretī ar saviem sarkanajiem kārniņu jumtiem, un dažs domīgi grozīja galvu un murmināja veco parunu.

Ja tu jaunas ēkas cel,

Rūpju nastu plecos vel.

Ārā purvā «melnā Zūze» spļaudīja savas melnās dūmu grīstes, griežamās mašīnas naži dziļi urbās sīkstajā zemē, un lēni un klusi kā padevīgs mājas kustonis darbojās spiede. Jaunuzceltā nojume ar baltām sienām mirdzēja saules gaismā, un visapkārt pacēlās saspiestās kūdras garās melnās grēdas. Kūdras ķieģeļi bija cieti un smagi, tajos bija maz ūdens, bet daudz ogļu. Bez grūtībām tie izturēja konkurenci un iemantoja labu slavu līdz pat Karaļaučiem.

Paulam, kas savos veikala darījumos satika daudz svešu cilvēku, tagad uzsmaidīja arī tā laime, ka viņu apsveica kā cienījamu vīru un ievērojami muižnieki uzskatīja viņu par sev līdzīgu. Bet viņam par to vairs nebija ne mazākā prieka.

Kad viņam draudzīgi kratīja roku, apsveica viņu ar panākumiem vai uzlūdza viesos, viņš klusībā jautāja sev: «Vai tas grib mani izsmiet?» Un, lai gan viņš labi redzēja, ka šie kungi nejoko, viņš tomēr jutās vienmēr kā no lielas nastas atbrīvots, kad varēja atkal iet savu ceļu.

«Kāpēc viņi nenāca agrāk, šie laipnie ļaudis?» viņš sev jautāja. «Toreiz, kad man tas bija vajadzīgs, kad vēl varēju no katra laba vārda ko iemantot. Tagad esmu nokaltis kā koks — tagad par vēlu.»

Tomēr viņa godkāre gāja tālāk un tālāk.

' Un, it kā pati debess gribētu svētīt svētkus, tā lika šajā gadā, septītajā pēc mātes nāves, tādā pilnībā briest labībai un tik izšķērdīgi dāvāja lietu un sauli, katru savā laikā, ka ļaudīm kļuva tieši neērti 110 visas šīs svētības un tie bailīgi vaicāja cits citam, «Vai tas var būt uz labu?»

«Gan vēl kas gadīsies, krusa vai kas tamlīdzīgs,» sacīja Pauls, kas vienmēr bija sagatavojies visļaunākajam. Bet nē, šķūņos ielīgoja viens augstu piekrauts vezums pēc otra, un zeltdzeltenā vārpu svētība, kaisīdama graudus ap sevi, nogrima plašajos pantos, kamēr viss bija piebāzts līdz pat čukuram.

Paulam nebija prieka arī par to,— Jo bagātīgāk viņš redzēja vairojamies savu mantu, jo lepnāk viņu apsveica viņa darba augļi, jo smagākas kļuva viņa rūpes. Kas viņu redzēja dziļi sarauktu pieri un nokārtu galvu lēnām klaiņojam pa sētu, tas varēja viņu noturēt par parādnieku, kam jau nazis pie rīkles.

Ap šo pašu laiku viņš izlasīja avīzē, ka Elzbete saderinājusies. Elzbetes Duglases un Leo Hellera vārdi bija iespiesti cieši viens zem otra skaisti veidotiem burtiem. Viņš nesajuta dzēlīgas sāpes, viņš pat nesatrūkās, tikai sāpīga gandarījuma smaids atplaiksnī-jās ap viņa muti, kad viņš nomurmināja pie sevis: «Es jau tūlīt to teicu.»

Un tad viņš atcerējās to zīmīti, ko reiz baznīcā bija laidis apkārt jaunākais Erdmanis, lai viņu kaitinātu, gluži tādu pašu zīmīti, tikai ar viņa vārdu svešā vārda vielā, Un tā tomēr bija starpība.

Viņš nebija gadiem ilgi redzējis Elzbeii. Kaut arī viņu mā jas atradās tik cieši līdzās, viņi nebija ne reizes tikušies. «Baltā māja» mirdzēja vēl tikpat gaiši pāri silājam kā toreiz, kad Paula bērna dvēselē bija modušās ilgas doties turp, bet maģiskā vizma, kas to iekļāva toreiz un iekļāva arī vēl pēc piecpadsmit gadiem, tagad bija izgaisusi, izdzisusi ikdienas ēnās,

«Lai viņa kļūst laimīga!» viņš teica un iedomājās, ka šis vēlējums viņu apmierina.—

Nākamā svētdienā baznīcā svinēja pļaujas svētkus. Pauls sēdēja savā kaktā, dzirdēja ērģeles dūcam un mācītāju raidām slavu un pateicību debesīm.. Līksmi zaigoja saule pa izgleznotajām rūtīm — tieši kā viņa un Elzbetes iesvētes dienā —, bet drūma un skumja savās pelēkajās drānās, vē! aizvien staveja pelēkā sieva un skatījās viņā savam lielajām tukšajām acīm.----

«Arī es svētu šodien pļaujas svētkus, savas jaunības pļaujas svētkus,» viņš domāja, «bet pārāk priecīgi tie nav...»

Dievkalpojums tuvojās beigām, Ar gaviļu dziesmu ērģeles izvadīja priecīgi aizkustinātos dievlūdzējus, kas drūzmējās ozolu apēnotajā laukumā, lai, laimes vēlēdami, spiestu cits citam roku.

Kad Pauls soļoja pa kāpnēm lejā, viņš ieraudzīja apmēram piecus soļus sev priekšā Elzbeti savam saderinātajam pie rokas.

Viņa šķita novecojusi, izskatījās bāla un slimīga.— Kad viņas skatiens sastapās ar Paula skatienu, viņa kļuva vēl bālāka, Viņš drebēja, bet viņa acis nenovērsās no Elzbetes sejas. Samulsis viņš tvēra cepuri, un tajā pašā vietā, kur viņi bija teikuši viens otram pirmos vārdus pirms piecpadsmit gadiem, tie abi klusēdami un sveši pagāja viens otram garām,---

XX

«Ko gan tēvs tur dara?» Kate Erdmaņa kundze jautāja Grietai Erdmaņa kundzei, kad abas brauca apciemot dzimtās mājas, lai pie viena izkratītu brālim sirdi.

Vecais stāvēja saliecies stūri aiz šķūņa un rīkojās pie salmu kaudzēm, kas bija tur sakrautas. Kad viņš izdzirda ratus rībam, tas izbijies aprāvās un berzēja rokas kā cilvēks, kas cenšas izlikties nesamulsis.

Abas māsas saskatījās, un Grietiņa teica: «To vajadzētu pateikt Paulam.»

Ai, viņas bija kļuvušas ļoti nopietnas, šie abi mežonēni, tiklīdz iekšēji, kā ārēji; viņu izpūrušās brūnās cirtas bija gludi sasukātas aiz ausim, un kvēlajās acīs spīdēja valgs mirdzums, it kā viņas tagad zinātu, kā ir, kad no sirds jāizraudas klusā istabā. Kates kundzei, protams, bija trīs braši puisēni, Grietas kundzei pat radās cerības uz ceturto, un katram zināms: mātes rūpes nogurdina!

Paula nebija mājās, viņš strādāja purvā, bet tēvs nāca pretī ar viltīgu smīnu un, spieķī vicinādams, sauca «Vai es atkal neskrienu kā jauneklis?»

Kates kundze izteica savu izbrīnu, un Grietas kundze piebalsoja,

«Iet kā pa taukiem,» viņš smējās, «aizvakar pat devos pastaigā līdz Helenentālei.»

Pārsteigtas, gandrīz izbijušās viņas uzlūkoja tēvu, jo kopš tā laika, kad tas atstāja «balto māju», viņš nebija tur bijis.

«Kā tevi uzņēma?» Grietas kundze jautāja.

«Kas? Kā?— Ak, jūs domājāt, ka esmu bijis pie kaimiņiem viesos? Jūs nu gan esat gudras! Es drīzāk ietu viesos pie jūsu sētas suņa un apgrauztu viņam domāto auna kaulu'»

«Bet ko tu tur darīji?»

«Es paglūnēju pa vārtiem, apskatīju pulksteni un tad atkal nācu mājās. Kā jums liekas, cik ilgs laiks man bija vajadzīgs, lai tur nokļūtu —? Nu, uzminiet!»

Viņām nebija ne jausmas.

«Pusotras stundas, uz mata kā gargabalskrējējam... Protams,»— un viņš domīgi raudzījās savā priekšā, «ja kaut ko nes, var paiet visas divas.»

«Un tikai, lai to aplēstu, tu...?»

«Tikai tādēļ, manu sirsniņ, tikai tādēļ!» Un viņa acis baigi dzirkstīja.

Pēc tam viņi apsēdās verandā, ko Pauls bija licis uzcelt durvju priekšā pēc «baltās mājas» parauga Vecā saimniece, kas agrāk bija vadijusi Erdmaņu saimniecību un pēc brāļu precībām pārcēlusies no turienes uz silāja māju, devās uz virtuvi, lai uzvārītu kafiju un izceptu plāceņus, un, tā kā tēvs nezinaja nekā labāka ko runāt ar savām meitām, viņš lamāja Paulu un znotus, Šodien viņš darīja to mazāk aiz patikas uz pašu lietu kā aiz veca paraduma, viņa domas šķita kavējamies pavisam kur citur, un viņš runādams nemierīgi grozījās krēslā.

«Iesim iekšā!» Katiņa teica, «Mums jāapskatās mazliet saimniecība, mēs varam še arī uzlaisties gaisā, tā mums pūš svārkos vējš.»

«Naktī būs negaiss,» Grietiņa sacīja. Un tad piepeši abas izbijušās apgriezās, jo smiekli, kas skanēja no vecā lūpām, bija tik dīvaini

«Lai nāk vien negaiss,» viņš, mazliet apjucis, teica, «tas nemaz nekaitēs, Vai tad jūsu laulībā ari kādreiz neplosās negaiss?»

Katir?as sejā pazibēja kaut kas no senās valšķības, bet Grie-tšņa nolaida lūpu kaktiņus uzleju, it kā gribētu raudāt. Viņa, kā likās, vēl nebija gluži pārcietusi pēdējo negaisu,

«Jā; šogad būs agrs rudens,» viņa skumji sacīja. «Bezdelīgām aizejot,» vecais pūta, un Katiņa teica: «Lai nāk vien rudens, šķūņi jau ir pilni,»

«Paldies Dievam,» vecais ņirdza, «de ir pilni.»

Māsas bija apskāvušās un, atspiedušas pieres pret rūtīm, vērās ārā saules apspīdētajā pagalmā, kur augstu virpuļoja pret debesīm smilšu mākoņi,,,

Kad satumsa, pārnāca Pauls, melns kā moris, jo kūdras putekļi, ko vējš dzenāja apkārt, bija sametušies viņam bārdā un seja.

Viņš mēmi sniedza māsām roku, cieši pavērās tām acīs un teica: «Vēlāk jūs man izsūdzēsit savas nedienas,»

Grietiņa uzlūkoja Kātiņu, un Katiņa pavērās Grietiņā, tad abas pēkšņi gaiši iesmējās, satvēra viņu aiz pleciem un sāka ar viņu griezties pa istabu,

«Jūs notraipīsit drēbes, bērni,» viņš sacīja,

«Mans mīļais slauka skursteņus,» trallināja Grietiņa, un Katiņa dziedaļa otru pantu: «Mans mīļais nāk no Āfrikas,»

Tad viņas skūpstīja to un skrēja pie spoguļa skatīties, vai skūpsts tās ir nosmulējis.

Kad viņš bi ja izgājis ārā nomazgāties, Grietiņa teica: «Jocīgi, viņam tikai vajag uzlūkot cilvēku, un viss atkal labi.»

Un Katiņa piebilda: «Bet viņš pats šodien klusāks nekā jebkad.»

«Paul, esi labsi» viņas labinājās tam klāt, kad visi kopā sēdēja pie vakariņu gaida, «Mēs drīkstam še ierasties tikai retu reizi!,. Rādi mums laipnu seju,»

«Vai esat aizmirsušas, kas šodien par dienu?» viņš atbildēja, glāstīdams tām matus.

Viņas satrūkās, jo iedomāja vispirms mātes nāves dienu, bet tad uzelpoja atvieglotas — tā jau bija ap Jāņiem.

«Nu?» viņas vaicāja.

«Šodien paliek astoņi gadi, kopš nodega mūsu šķūnisi»

Visi klusēja —tikai tēvs smīnēja pie sevis.---

Sāka tumst, silājā vēl zaigoja kvēlsarkana svītra, kas meta ugunsblāzmu pari balti klātajam galdam,.. Logu slēģus raustīja vētra,

Labi, ka istabā ienāca saimniece. Pļāpīgā vecene, kas ailaž prata pakalpot ar jaunam ziņām.

«Nu, Jankas kundze, kas pasaule no jauna?» Katiņa sauca tai pretī, priecādamās, ka tiek vaļa no atmiņu nastas,

«Ai, kundzīt,» sauca vecā sieva, «vai tad jūs vēl nezināt?— Baznīcā šodien lielas lietas. Viss ciems pin vainagus — ap altāri vītne no rozēm vien un abas pusēs visskaistākie oleandra koki.»

«Kas tad tur?»

«Kāzas! Duglasa jaunkundzei rīt kāzas!»

Abas māsas saravas, uzmeta ašu skatu viena otrai un tad paraudzījās Paulā.— Bet tas virpināja pirkstos maizes drupatu un izturējās, it kā viņam gar to nebūtu ne mazākās daļas.

Māsas atkal uzlūkoja viena olru 1111 saprazdamās pamāja. Tad tās pēkšņi satvēra viņa abas rokas.

«Bērni, jūs mani saplosīsit!» viņš teica, vārgi smaidīdams.

«Tad jau šodien tur kāzu priekšvakars?» jautāja tēvs, kas piepeši bija kļuvis ļoti rosīgs

«Laikam, laikam!» saimniece atbildēja. «Pirmīt redzēju bērnu baru garām ejot, tie bija apkravušies veciem podiem un citādiem krāmiem, ar ko taisīt troksni.»

«Mūsu kāzas tik traki negāja,» Grietiņa sacīja, un abas māsas pavērās viena otrā un sapņaini smaidīja.

«Tas jau lieliski sagadās,» vecais čukstēja un berzēja rokas.

«Kāpēc lieliski?» Pauls jautāja.

«Ak, tapat vien.,. Redzi — tā pati diena, kad viņi nodedzināja mūsu šķūni. Saki — Paul, tu taču biji nomoda — cik varēja būt pulkstenis, kad tu ieraudzīji paceļamies liesmu?»

«Varēja būt viens.»

«Nu, tev jau vajag zināt. Kas tev īsti bija jameklē Helenen-tālē, man gan vēl šodien nav skaidrs, bet tas ir labi — pavisam labi —, tagad zinu gluži skaidri, cikos tas notika!»

«Tad tu gan zini ko svarīgu,» Grietiņa smiedamās teica.

«Un zinu ar!» viņš spītīgi atteica. «Gan jau redzēsi, manu meitiņ, gan jau redzēsi!»

Katiņa gribēja iet māsai talkā, bet Pauls slepeni pamāja, lai liek tēvu mierā.

Drīz pēc tam māsas atvadījās

«Tu taču gribēji Paulam pasacīt, ka tēvs slepeni kaut ko rīko aiz šķūņa,» Katiņa teica, kad abas sēdēja ratos,

«Jā, pareizi!» ta atteica, lika kučierim apstaties un pamāja Paulam ar roku, lai panāk šurp. Bet vecais, kas savā aizdomībā mēdza visu noklausīties, iespiedās vidū, 1111 tā tai sarunai bija jāizpaliek,

Kad Pauls savā vakara apgaitā iegāja virtuvē, viņš pamanīja, ka tēvs kaulējas ar saimnieci par māla podu.

«Kam jums vajadzīgs šis pods, MeLhēfera kungs?» vecā prasīja.

«Es ari gribu iet svinēt kazu priekšvakaru, Jankas kundze!» viņš atbildēja tukšiem smiekliem. «Varbūt man tur uzdāvā gabalu kāzu tortes.»

Vecā gribēja gandrīz vai pārsmieties, un tēvs ar savu podu iekli-boja guļamistabā, rūpīgi aizslēgdams durvis...

Visa māja bija devusies pie miera, tikai Pauls vēl klaiņoja pa tumšo pagalmu.,

«Tātad rīt viņai kazas,» viņš sacīja, salikdams rokas. «Ja es būtu krietns kristietis, man tagad vajadzētu noskaitīt tēvreizi viņas laimei Bet tik gļēvs es vēl neesmu... Man šķiet, ka esmu viņu reiz ļoti mīlējis, vairāk mīlējis, nekā pats atskārtu... Kā gan varēja notikt, ka kļuvu viņai tik svešs?» Viņš domāja un domaja, bet nevarēja tikt ne pie kādas skaidrības.

Par silaju pacēlās mēness — liela sarkana ripa, kas izplatīja pagalma nenoteiktu mirdzu... Vētra šķita kļuvusi vēl stiprāka... Tā gaudoja ēku stūros un brāzās pār koku galotnēm...

«Ja šodien sāktos ugunsgrēks, tas gan neapmierinātos ar šķūni vien,» domāja Pauls, un viņam ienāca prātā, ka jāaizsūta aģentam atgādinājums, lai tas pasteidzina apdrošinājumu. «Jo nevar zināt, kas naktī notiek... Bet tagad jāiet gulēt,» viņš nobeidza savas pārdomas, «rīt arī ir diena un — kāzu diena turklāt.»

Uz pirkstgaliem viņš ieslīdēja savā guļamistabā, ko bija iekārtojis blakus tēva istabai, lai varētu sniegt palīdzību, ja vecajam vīram kas gadītos. Viņš neaizdedza sveci, jo istabā gaiši iespīdēja pilnais mēness,

«Vai tu aizmigsi šonakt?» viņš domāja pēc stundas.— Vētras raustīto lapu ēnas griezās uz gultas segas mežonīgā dejā, un tām pa vidu kā baltas liesmiņas zibsnīja mēnesstari.

«Tajā Jāņu naktī mēness spīdēja tikpat gaiši,» viņš domāja, un viņam ienāca prātā, cik balts bija vizējis Eizbetes naktsģērbs zem tumšā mēteļa.

«Ta tomēr bija visjaukākā nakts manā mūžā,» viņš murmi-naja nopūzdamies, tad nolēma aizmigt un pārvilka segu pār galvu...

Pēc brīža vigam likās, it ka dzirdētu blakus istabā tēvu klusu pieceļamies un izklibojam pa durvīm... Viņš skaidri dzirdēja, kā spieķis klabēja uz priekšnama akmens grīdas.

«Viņš droši vien tūlīt atgriezīsies,» Pauls domaja, jo bieži vien gadījās, ka tēvs naktī cēlas augša.

Pec tam viņam uznāca nemierīgs pusmiegs, kad drausmīgi sapņi trauca cits pār citu. Kad viņš atkal pilnīgi pamodās, mēness jau stāvēja augstu pie debesīm; istabā vairs tikko iespīdēja kāds stars. Tomēr dārzs un pagalms vizēja tā gaisma.

«Savādi — man ir tā, it ka nebūtu dzirdējis tēvu atgriežamies,» viņš sacīja pie sevis. Viņš pacēlās uri pavērās kabatas pulkstenī, kas karājās pie gultas.

Bez astoņām minūtēm viens!.. Bija pagājušas divas stundas,

«Es laikam būšu cieši gulējis,» viņš domaja un gribēja atkal likties un auss, kad dardedamas aizkrita vētras triektas durvis, ta ka visa māja nodrebēja.

izbijies viņš uztrūkās... «Kas tad tas?.. Mājas durvis vaļā... tēvs nav vēl atgriezies?» Nakamaja mirklī viņš bija uzrāvis svārkus un bikses un kailām kājām, kailu galvu izbrāzās laukā...

Durvis, kas veda no tēva guļamistabas priekšnamā, bija vajā. - Bals aiz bailēm viņš tuvojas gultai... Ta nebija aizskarta, tikai kājgaļa mīkstajā sega bija iespiests dobums.— Tātad te bija sēdējis tevs, ne pirksta nekustinādams, vairāk kā pusotras stundas — acīm redzot, gaidīdams, kamēr viņš bus aizmidzis.

Dieva deļ, ko tas viss gan nozīmē?—

Viņa skatiens meklēdams klida pa istabu... Tur kaktā bija vilnas kurpes, kurās tevs parasti visu dienu šļūca, bet zābaki, kas mēnešiem stāvēja nelietoti,— to vairs nebija..

Kā - vai klibais tēvs nakts laika būtu devies cetei? Sirds viņam draudēja apstaties... Viņš izskrēja pagalma.

Tas bija gaišs ka dienā, tikai šķūņa ēnā valdīja nakts..

Vētra plosījās kokos — smiltis zaigodamas virpuļoja pa gaisu, citādi viss kluss, viss tukšs...

Viņš devās dārza — ne vēsts.— Aiz kūts ne vēsts... Kas tas? Sētas vārti vaļā?— Kurp viņš devies?..

Viņam blakus smilkstēja suns — viņš ātri atbrīvoja to.—

«Meklē kungu, Turk, kungu!»

Suns ošņaja zemi un skrēja uz šķūņa galu, tur. kur kā pelēki smilšu kalni pacēlās salmu kaudzes. Žilbinādama zaigoja mēnessgaisma uz baltās sienas un vizuļoja uz gaišdzeltenās grīdas... Varētu atrast pat spraudīti.., Nekas nebija manāms, tikai vienā vieta salmi likās izvandīti...

Bet pag!— Kā šeit tikušas kāpnes, kas pieslietas sienai? Kāpnes, kas vel pirms divām stundām bija žoga iekšpusē zemē?

Kas tās atnesis šurp?

Un Dieva dēļ, kas tad tas?------------

Kas atvēris augšā lūku? Lūku, ko viņš pats bija no iekšpuses

aizbultējis, kopš šķūni piepildīja kūlīši?-----

Lejā pie kāpnēm zeme laistījās valga, it kā tur būtu izliets kāds šķ'drums... No peļķes cēlās petrolejas smaka.

Trīcošām rokām viņš tvēra salmus, kas sedza zemi, Jā, tie bija slapji, un nelaba smaka palika pie pirkstiem, kas bija tiem pieskārušies,

Viņš juta, kā ceļgali ļodzās» viņam apmigloja prātu neskaidra briesmīga nojauta — ai mokām viņš saņēmās un kāpa augšā pa kāpnēm, līdz bija sasniedzis lūku,

Lejā smilkstēja suns...

«Meklē kungu, Turk, kungu;»

Suns sāka priecīgi kaukt un skraidīja ošņādams apkārt, kamēr šķita usgājis pēdas.

Pauls lūkojās tam pakaļ. Viņa augums drudžaini drebēja moku pilnās gaidās»

Suņa ceļš veda uz vārtiem.— Tātad tiešām? Tas bijis tēvs, kas tos atdarījis!

Bet tad — tad! Kurp tas griezīsies?

«Meklē kungu, Turk, kungu!»

Suns vēlreiz īsi iekaucās un tad skrēja tieši prom uz — Hele-nentāles ceļu

Uz Helenenfāli — kas tad tēvam darāms Helenentālē? Jā, vai tad viņš nesen neizmeta vārdus, Ika esot pēcpusdienā tur bijis, «izmēģinājumā», kā pats teica,— Izmēģinājumā!—— Un cik dīvaini, cik baigi viņš turklāt ņirdza,

Un vēl šodien — cik mīklaini viņš izturējās? Un, kad runāja par šķūņa degšanu, ko gan nozīmēja viņa vārdi, ka šodien lieliski sagadoties?— Kāpēc tieši šodien?

Jāatrisina mīkla, kamēr nav par vēlu!

Palīdzību meklēdams, viņš stingi raudzījās apkārt Viņa roka nevilšus taustījās lūkas cauruma tumsā uri satvēra — zem kūlīšiem paslēptu skārda kannu,.. Tas bi ja petrolejas trauks, ko viņš vakar bija licis par jaunu piepildīt, Un kas

viņam to ieteica darīt? Kas bija nācis un sacījis —---?

«Tēvs, tēvs, Kristus dēļ, ko tu meklē Helenentālē?»

Un tagsd — cik vēl tur iekšā? Tikko puse, tikko puse!

Un, kad viņš neprātā taustījis tālāk, tad atrada sērkociņu turziņas, kas bija izkaisītas ap kannu...

Tad viņam atvērās acis! Izlauzās moku pilns kliedziens;— «Viņš grib aizdedzināt Helenentāli!»

Viss ap viņu virpuļoja un līgojās, rokas drudžaini satvēra malas dēli, citādi viņš būtu uz muguras nogāzies zemē.

Tagad viss skaidrs.,, tēva mulsā valoda, viņa smiekli, viņa draudi!

Bet vēl ir laiks.— Vecais taču iet ar spieķi.— Ja viņš mestos zirgam mugurā — auļotu tam pakaļ...

«Zirgu no staļļa!» viņš kliedza vētrā un nolēca no kāpnēm... Te pēkšņi viņam pazibēja smadzenēs: «Kāpēc tēvs tik sīki izprasīja par laiku, kad pirms gadiem —? Vai atriebes darbam nav jānorisinās tajā pašā brīdī? Kungs Jēzu, tad viss pagalam! Stunda, ko viņam minēju, bija pulksten viens,— un pulkstenis tagad i r viens...»

Viņu sagrāba ārprātīgas bailes — viņš metās atpakaļ pa kāpnēm augšā.

Nākamajā mirklī tur pāri vajadzēja pacelties liesmām.

Vai tur jau neliesmo? Nē, tas tikai mēness, kas vizuļo «baltās mājas» logos... Debesu tēvs, vai tad nav nekāda glābiņā, nekādas žēlastības? Kaut būtu spēks lūgsnai, kaut lāstam, lai paceltā roka sastingtu!.. Kas viņu brīdinās, kas dos zīmi, (ai viņš griežas atpakaļ?

Bet nu liesmo!— nē... Vēl varbūt viens mirklis, tad pie debesīm kvēlos ugunsblāzma... «Elzbet, mosties!»

Liesmos tāpat kā toreiz pirms astoņiem gadiem, kad viņam Helenentāles dārzā asiņainā gaisma stindzināja locekļus!— Ja šodien, tāpat kā toreiz, pāri silājam paceltos blāzma? Tad tēva roka sastingtu noziedzīgajā darbā.

Dievs debesīs, liec notikt brīnumam!— Liec pāri silājam pacelties blāzmai, kā toreiz — kā toreiz!

Vajadzētu liesmot — še vajadzētu liesmot! Zibenim vajadzētu iespert mājas čukurā, lai liesmu kvēle kliegtu tur pāri tēvam: «Apstājies, apstājies?»— Vai tad viss ir dzidrs un zvaigžņu apmirdzēts? Vai neviens pērkona mākonis nepaceļas par silāju?— Varbūt tēvs jau sniedzas pie salmu jumta! Varbūt tas jau velk sērkociņu! Nākamajā mirklī brīdinājums būs par vēlu.

Vajadzētu liesmot — še vajadzētu liesmot!

Vai nav nevienas lāpas, ko es varētu vicināt, lai viņu brīdinātu?

Vajadzētu, liesmot — še vajadzētu liesmot!

Un, kad viņš stingām acīm, glābiņu meklēdams, blenza sev apkart, viņa mulsajās smadzenēs piepeši iedegās tā liesma, kuras viņš alka.

Viņš skaļi iegavilējās,

«Jā, tas ir tasi Bailes tiks viņam sastingt,»

Glābiņš? Glābiņš, lai maksā ko maksādams!

Viņš satvēra abām rokām kannu un plašā vēzienā izlēja tās saturu uz sakrautās labības...

Roka tver sērkociņu — klusa šņākoņa — vētra dobji šalc — un — liesma šaujas uz augšu viņam sejā...

Mežonīgs, griezīgs kliedziens... Viņam acis satumst.,. Viņš meklē balstu un akli ķer uguni... tomēr tas, ko viņš satver, padodas, un--nākamajā mirklī viņš krīt, drudžaini skaudams liesmojošu kūlīti, kopā ar kāpnēm uz muguras salmos...

Jau gaiši uzliesmo viņa cisas — viņam ir vēl tik daudz spēka, lai paveltos sāņus,— nākamajā mirklī viss ap viņu jau liesmu varā...

Un vētra nes uguni augslu gaisos, svelpj, šņāc, dzied... ugunsmēles jau pie čukura.

Viņš skrien alpakaļ uz māju, kas vēl mēma stāv viņam priekšā. «Uguns — uguns — uguns!» griezīgi skan viņa sauciens, lai modinātu gulētājus...

Atdzīvojas staļļi, kur guļ puiši, istabās kliedz...

Jumts jau uguns skavās. Kārniņi sāk sprāgt un grabēdami krīt zemē. Kur rodas caurums, tur tūlīt šļāc pret debesīm liesmu kūlis.

Līdz šim viņš gluži viens stāvējis pagalmā un saliktām rokām noskatījies drausmīgajā ainavā, tagad atraujas durvis, puiši un meitas kliegdami metas pagalmā.

Tad viņš dziļi un atvieglots nopūšas, kā pēc padarīta dienas darba, un lēnām dodas uz dārzu, iekams kāds viņu saslapis... «Esmu diezgan ilgi strādājis,» viņš murmina, aizsizdams aiz sevis dārza vārtus, «šodien gribu atpūsties.»

Kājas vilkdams, viņš kā līdz nāvei noguris cilvēks dodas pa grantēto celiņu uz leju un nemitīgi saka pie sevis: «Atpūsties — atpūsties.»

Viņa skats gurdi slīd visapkārt, , Mēness gaismas un liesmu kvēles iekļauts, ap viņu izplešas dārzs, un spokaini skraida vēlras raustīto lapu ēnas, Šur un tur kā jāņtārpiņi viņa ceļa nokrīt pa dzirkstelei Viņš uzmeklē vistumšāko lapeni un ielien vistālākajā kaktā. Tur viņš atsēžas uz velēnu soia un aizsedz rokām seju, Viņš negrib vairak nekā redzet un dzirdēt...

Bet trula ziņkāre liek viņam pēc brītiņa pacelt acis. Un, kad viņš paceļ acis, tad ierauga, ka liesma kā sarkar s baldahīns ar baltām malām paceļas pār dzīvojamo ēku, jo vētra nes to turp.

Tad viņš zina, ka viss pagalam.

Viņš saliek rokas Viņam ir tā, īi kā vajadzētu Dievu lūgt.

«Māt, māt!» viņš sauc asarām acīs un izstiepj rokas pret debesīm.--

Un pēkšņi viņā norisinās dīvaina pārmaiņa. Viņam kļūst pavisam brivi uri viegli ap sirdi, nozūd smagā nasta, kas visus šos gadus spiedusi viņam plecus, un, dziļi uzelpodams, viņš

f

pārvelk roku sev pār pleciem, it kā gribētu nokratīt atraisītās

važas...

«Tā,» Pauls saka kā cilvēks, kam nokrīt smaga nasta, «tagad man vairs tiekas nepieder, man arī nevajag vairs rūpēties! Esmu brīvs, brīvs kā putns gaisa!»

Viņš sit sev ar dūrēm pa pieri, viņš raud, viņš smejas. Viņam ap sirdi ir lā, it ka piepeši butu nokritusi no debesim nepelnīta, nedzirdēta laime.

«Māt! Māt!» viņš sauc mežonīgas gavilēs, «Tagad es zinu, kā beidzas tava pasaka,— Esmu atpestīts — esmu atpestīts!»

Šaja mirklī viņa ausis skar baiļu pilni lopu māvieni un ved viņu atkal pie apziņas—«Nē, jums, nabaga lopiņiem, nebūs aiziet bojā manis dēļ,» viņš uzlēkdams iesaucas, «drīzāk lai man pašam gals...»

Viņš trauc atpakaļ uz virtuves durvīm, kur puiši un meitas rauj ara istabas lietas

«Redziet, kāds kungs!» lie raudadami sauc un rada cits citam viņa kailās kajas...

«Lai stav!» viņš kliedz, «Glābiet lopus!»

Pa ceļam ir cirvis. Ar lo viņš sacērt kūtij otras durvis, kas ved uz laukiem, jo pagalms jau pārvērties liesmu jūrā.

Kā sapnī viņš redz dārzu un pļavu pildāmies cilvēkiem. Rībēdama piebrauc ciema šļūtene, arī pa Helenentāles ceļu trauc cilvēki

Trīs četras reizes viņš metas liesmās, puiši viņam līdzi, tad sabrūk sāpēs un nesamaņā degošās kūts vidū...

Kliedziens, sirdi satriecošs sievietes kliedziens, liek viņam vēlreiz atvērt acis.

Tad viņam liekas, it ka viņš redzētu virs savas galvas kā migla Elzbetes seju, pēc tam ap viņu atkal satumst nakts.———

XXI

Agrā rītausmā visai bēdīga procesija devās pa rudenīgo silāju uz Helenentali Divas garas ores, kas lēnām kustējās viena aiz otras. Tur bija vielas visam, kas palicis pari no silaja majas..

Pirmajā atradas salmos noguldīts, segām apsegts mājas kuugs — brūcēm klāts, bez samaņas.. Balā trīcoša sieviete, kas baiļu pilna liecās pār viņu, bija viņa jaunības draudzene.

Tā viņa veda to uz savu māju

«Nogādāsim to pie vienas no māsām,» bija sacījis Duglasa kungs, bet viņa uzlika rokas Paulam uz krūtīm, no kurām nokarājas sasvilušās apģērba skrandas, it kā gribētu to uz

visiem laikiem paturēt sev, un atbildēja; «Nē, tēvs, viņš brauks pie mums!»

«Bet tavas kāzas, bērns,— viesi!»

«Kas man daļas gar kāzām!» viņa teica, un apjukušais līgavainis stāvēja blakus.

Otros ratos bija nedaudzās izglābtās istabas lietas, veca kumode, dažas atvilktnes ar veļu, grāmatām un lentēm, māla bļodas, piena spainis un tēva garā pīpe,--

Bet kur tad tēvs pats palicis?

Vienīgais, kas varbūt varēja dot paskaidrojumus, gulēja še bez samaņas, varbūt jau ar nāvi cīnīdamies.

Vai viņš aizbēdzis? Vai gājis liesmās bojā? Meitas bija atradušas guļamistabu tukšu, no viņa paša ne vēsts.

«Es neparedzu nekā laba.» sacīja vecais Duglass, «viņš jau sen likās prātā jucis, un, ja rit atrodam gruvešos viņa kaulus, būšu pārliecināts, ka viņš pats aizdedzinājis šķūni un tad meties liesmās.»

Bet, tiklīdz viņi gribēja iebraukt pa Helenentāles vārtiem, tie izdzirda no šķūņa puses žēlus suņa kaucienus un ieraudzīja svešu sētas suni, kas bija priekškājām atspiedies pret kādu tumšu masu un laiku pa laikam raustīja kaut ko, kas izskatījās kā apģērba gabals.

Duglass izbijies lika apturēt un devās turp. Tur viņš atrada pazudušo mirušu guļam zemē. Viņa vaibsti bija briesmīgi pārvērsti un rokas vēl pa pusei paceltas, it kā viņš būtu pēkšņi sastindzis. Viņam blakus bija sadauzīts pods, un petrolejas peļķē peldēja sērkociņu kārba Petroleja bija tecējusi pa mālainajām ratu pēdām kā pa noteku,

Tad sirmais milzis salika rokas un murmināja lūgsnu Atgriezies pie ratiem, viņš drebēja, un acis tam bija pilnas asaru

«Elzbet, veries turp,» viņš teica, «tur guļ vecā Meihēfera līķis. Viņš gribējis aizdedzināt mūsu muižu, un Dievs viņu sodījis,»

«Dievs nemēdz dedzināt šķūņus,» sacīja Elzbete un lūkojās atpakaļ uz degošo sētu, no kurienes drūmaja rīta krēslā cēlās tumšzili dūmi.

«Bet vai tas nav Dieva pirksts, ka esam glābti?»

«Ja mūs kāds izgiābis, tad to izdarījis šis!» Elzbete teica,

«Kā? Viņš būtu ziedojis visu, tapis par dedzinātāju — vienīgi lai —?»

«Pajautā viņam!» tā neskanīgi sacīja un tad augošās sirdsbai-lēs sita rokas pret krūtim un skaļi vaimanāja.

«Lai Dievs dod, ka viņš spētu kādreiz atbildēt,» Duglass murmināja, Tad viņš pavēlēja dažiem puišiem, lai ienes vecā līķi dzīvojamā mājā. Pēc ārsta bija jau aizsūtīts, viņš pats gribēja braukt pie māsām, lai tām paziņotu, kas noticis.

Satrauktām sejām viesi metās pretī ratiem, kas apstājās pie puķēm greznotās verandas.

«Elzbet, kā tu izskaties? Elzbet, saudzē sevi!» sauca krustmātes un grasījās ņemt viņu savā aizgādībā.

«Ejiet projām,» viņa teica un ar riebumu atvairīja rokas, kas gribēja viņu glāstīt.

Pienāca arī jautrais līgavainis, kas šajā naktī bija tēlojis visai nožēlojamu lomu, un mēģināja pierunāt, lai viņa atkāpjas no nevarīgā ķermeņa. Bet viņa mulsu skatu apskatīja to no galvas līdz kājām, it kā neatcerētos kādreiz redzējusi.— Līgavainī modās mazvērtības sajūta,— Apjucis un nomākts viņš aizgāja projām.

Krustmātes, rokas lauzīdamas, trauca pie vecā Duglasa, kas, gaidīdams pajūgu, soļoja gar staļļiem no vienas puses uz otru. Viņa varenās krūtis smagi cilājās, kuplās baltās uzacis savilkās, un acis šaudīja zibeņus,— Viņa dvēselē šķita plosāmies negaiss.

«Apžēlojies!» sievietes sauca. «Sūti Elzbeti pie miera — viņai jāatpisas — liekas, ka viņa zaudē prātu,»

«Ja ir tā, kā viņa saka,» viņš murmināja pie sevis, «ja viņš

ziedojis visu savu mantu!---Deviņi pērkoni, lieciet mani

mierā!» viņš uzkliedza sievietēm, kas apstāja viņu no visām pusēm.

«Bet padomā par Elzbeti,» viņas iesaucās, «divpadsmitos

ieradīsies mācītājs — kā viņa izskatīsies?»--

«Tā viņas darīšana?» viņš kliedza. «Ļaujiet viņai rīkoties! Viņa skaidri zina, ko dara*»

Tajā pašā mirklī, kad izcēla no ratiem Paulu, pa vārtiem

nāca pulciņš kalpu, kas nesa viņa tēva līķi.---

Abus cieši vienu aiz otra ienesa «baltajā mājā», un tiem smilkstēdams un ošņādams sekoja suns. Tas bija bēdīgs gājiens---

Elzbete lika Paulu ienest savā guļamistabā, aizslēdza durvis un apsēdās pie gultas.

Veltīgi krustmātes lūdzās, lai laižot iekšā.

Vienpadsmitos ieradās ārsts un sacīja, ka palikšot pie slimnieka līdz nākamajam rītam. Viņš bija tā iekārtojies, jo bija vecs ģimenes draugs un piederēja pie kāzu viesiem. Pa to laiku vajadzēja telegrafēt kopējai,

«Vai e s nedrīkstu pie viņa palikt?» Elzbete jautāja,

«Ja jūs varat!» viņš izbrīnā atbildēja.

«Es varu!» tā, mīklaini smaidīdama, atteica.

Atkal klauvēja krustmātes. «Apžēlojies, bērns!» viņas sauca pa durvju spraugu. «Tev jāģērbjas, tev jādodas uz dzimtsarakstu nodaļu. Mācītājs jau klāt.»

«Viņš var braukt projām!» tā atbildēja.

Aiz durvīm sačukstējās vairākas balsis, arī līgavainis piedalījās apspriedē.

«Ko jūs gribat darīt, mans bērns?» vaicāja sirmais ārsts un pētīdams raudzījās tai acīs. Tad viņa raudādama noslīga pie gultas ceļos, satvēra Paula nevarīgo roku un spieda to pie acīm un lūpam.

«Vai tā tiešām ir jūsu griba?» vecais vīrs jautāja.

Viņa pamāja.

«Un ja viņš mirst?»

«Viņš nemirs,» Elzbete sacīja, «viņš nedrīkst mirt,»

Ārsts skumji pasmaidīja. «Labi;» viņš teica, «palieciet kādu brīdi viena pie viņa un mainiet apliekamo ik divas minūtes. Es pa to starpu gādāšu par mieru,»

Drīz vien ārā dzirdēja piebraucam un atkal aizbraucam ratus. Pēc stundas ārsts atkal ienāca slimnieka istabā. «Māja drīz būs tukša,» viņš sacīja, «svinības ir atliktas.»

«Atliktas?» viņa izbailēs jautāja.---

Vecais vīrs vērās viņā un kratīja galvu. Cilvēka sirds viņam

šķita ik dienas jo dziļāka mīkla,----

Nedējām ilgi slimais bija starp dzīvību un nāvi,

Elzbete neatgāja no viņa gultas, neēda, negulēja, visu viņas dzīvi pildīja rūpes par savu mīļo.

Tēvs ļāva viņai vaļu. «Viņai vajag to izārstēt,» viņš teica, «lai varu tam pajautāt,»

Jautrais brālēns sāka atskārst, ka viņa stāvoklis nav nekāds apskaužamais, un, kad tēvocis bija samaksājis visus viņa parādus, aizbrauca no Helenentāles.

Jau otrā dienā pēc ugunsgrēka abas dvīņu māsas bija aizvedušas vecā Meihēfera līķī. Viņa mīklainā nāve vērsa uz sevi lielu vērību, par to vēstīja galvaspilsētas laikraksti, un, ko viņš visu savu mūžu nebija sasniedzis— lai viņu sumina kā varoni, to viņš piedzīvoja tagad nāvē.

Bet tiesu iestādes iztālēm gaidīja, kad atveseļosies Pauls.

XXH

Aizstāvis beidza savu runu,— Plašajai zvērināto tiesas zālei, kuras galerijā rēgojās galva pie galvas, pārgāja šalka.

Ja apsūdzētais ar neapdomātu vārdu nesabojā spožā aizstāvja ietekmi, tad viņš ir glābts.

Prokurora iebildumiem neviens nepiegrieza vērību.

Un nu nošķinda lornetes un tālskati Visas acis pievērsās bālajam., vienkārši ģērbtajam cilvēkam, kas sēdēja uz tā paša noziedznieku sola, kur pirms astoņiem gadiem bija sēdējis ļaunprātīgais kalps.

Prezidents bija jautājis, vai apsūdzētajam esot vēl kas sakāms, lai pierādītu savu nevainību.

«Klusu, klusu!» atskanēja zālē.

Pauls piecēlās un runāja, sākumā klusi un stomīdamies, bet tad ik mirkli drošāk «Man tiešām žēl, ka aizstāvja kunga pūles mani glābt bijušas veltīgas» Bet es neesmu tik nevainīgs, kā viņš apgalvo.»

Tiesneši saskatījās, «Kas tad tas?— Viņš grib runāt pats pret sevi.»

«Viņš teica, ka es esot bijis aiz bailēm tikpat kā nesamaņā. Es esot darbojies it Ikā ārprāta, kas rnan tai mirklī atņēmis iespēju atbildēt par savu rīcību.— Bet tā nav »

«Viņš lauž sev kaklu,» čukstēja klausītāji.

«Visu savu mūžu esmu dzīvojis kautrīgi, nomākti un domājis, ka nevaru raudzīties nevienam cilvēkam acīs, lai gan man nebi ja nekā ko slēpt; bet, ja es šoreiz izturēšos gļēvi, tad nekad vairs nevarēšu raudzīties cilvēkiem acīs, un šoreiz ne bez iemesla.— Aizstāvja kungs tēloja manu agrāko dzīvi kā visu tikumu paraugu — Bet tā nav. Man trūka cieņas un pašapziņas — es biju pat gļēvu pret cilvēkiem un sevi pašu.— Un tas mani mūžīgi grauza, lai gan nekad nevarēju gūt īstu skaidrību par to — Mani spieda pārāk smaga nasta, lai spētu jebkad brivi uzelpot, kā vajag cilvēkam, ja tas negrib panīkt un palikt truls.

Bet šis darbs mani atbrīvoja un dāvāja man to, kā tik ilgi trūka,— tas man deva lielu laimi; un lai es būtu tik nepateicīgs, ka šodien to neliegtu?— Nē, es to nedarīšu.— Jūs varat mani ieslodzīt, cik iigi tīk, gan es izcietīšu šo laiku un sākšu jaunu dzīvi.— Un tātad man jāsaka: es aizdedzināju savu māju, esot pie pilnas apziņas* neesmu nekad bijis pie tik pilna prāta kā toreiz, kad ī/iēju savā labība petrolejas kannu, un, ja šodien

nokļūtu tajā pašā stāvoklī, Dievs sodi, darītu atkal tāpat,---

Kāpēc lai arī tā nedarītu?— Es iznīcināju to, kas bija manu roku darbs,— biju to sagādājis ilgos gados, grūtā darbā un varēju darīt ar to, ko gribu. Es zinu gan, ka tiesa ir citādās domās, un par to ari mierīgi nosēdēšu savu laiku, Bet kas vēl cieta zaudējumus bez manis?— Mani brāļi un māsas visi ir labi

apgādāti, un mans tēvs»--viņš mirkli klusēja, un viņa balss

trīcēja, kad viņš turpināja: «Jā, vai nebūtu labāk, ja mans tēvs pavadītu savus pēdējos mūža gadus mierā un klusumā pie vienas no savām meitām nekā tur, kur man tagad jāiet?

Liktenis to tomēr nevēlējās. Viņu ķēra trieka, un mani brāļi saka, es esot viņa slepkava.— Bel maniem brāļiem nemaz nav tiesību spriest par to, tie nepazīst ne mani, ne tēvu. Visu mūžu tie rūpējās tikai paši par sevi un lika man vienam pašam gādāt par tēvu un māti, un masam, un maju, un sētu, un es biju tiem diezgan labs tikai tad, kad tiem vajadzēja kaut ko no manis.— Šodien lie novēršas no manis, bel nākotnē nemaz nevar kļūt man svešāki, kā jau ir.»

«Manas masas,»— viņš pagriezās pret liecinieku solu, kur raudādamas aizsegtām sejām sēdēja Grietiņa un Katiņa, un viņa balss kļuva maiga, it kā asaras valdot, «arī manas māsas negrib nekā vairs par mani zināt — bet viņām es labprāt piedodu, viņas ir sievietes un veidotas no trauslākas vielas — aiz viņām arī stāv divi sveši vīri, kam ļoti viegli būt sašutušiem par manu drausmīgo darbu. Tie visi tagad novērsušies no manis — nē, ne visi,»— viņa sejai pārlaidās mirdza, «bet tas neattiecas uz šo lietu. Vienu tomēr es vēl gribu sacīt, un lai mani uzskata par slepkavu. Es nenožēloju, ka tēvs miris manas rīcības dēļ. Man viņš bija mīļāks, kad to nonāvēju, nekā ja būtu viņam ļāvis dzīvot. Viņš bija vecs un vārgs, un viņu sagaidīja negods un kauns — tagad viņš dzīvoja mierīgu dzīvi, bet tad viņam būtu tik nožēlojami jānomirst. Bija labak, ka nāve nāca par viņu ka zibens, kas nosper cilvēku pašā laimē. Tādas ir manas domas, ar savu sirdsapziņu esmu skaidrībā, un man nav jādod paskaidrojumi nevienam kā tikai Dievam un sev pašam. Un tagad jūs varat mani notiesāt.»

«Bravo!» zālē atskanēja dārdoša balss no liecinieku sola.

Tas bija Duglass.

Sirmais milža stāvs bija augstu saslējies, acis zibsnīja zem kuplajām uzacīm, un, kad prezidents viņu sauca pie kārtības, viņš spītīgi apsēdās un teica savam kaimiņam: «Uz to es varu būt lepns, ko?»

XXIII

Tas bija pēc diviem gadiem kādā līksmā jūnija rītā, kad atdarījās sarkanie cietuma mūru vārti un izlaida kādu cietumnieku, kas smaidošu seju lūkojās pret sauli, it kā gribētu

mācīties no jauna izturēt tās spožumu.--Viņš vicināja sainīti,

ko nesa roka, un nevīžīgi vērās pa labi un pa kreisi kā cilvēks,

kas vēl nav skaidrībā par sava ceļa virzienu, bet kam patiesībā vienalga, kurp iet,—

Nokļuvis līdz tiesu nama galam, viņš ieraudzīja tur karieti, ko laikam gan pazina, jo apjuka un šķita apspriežamies pats ar sevi. Tad viņš griezās pie kučiera, kas ar savu izpušķoto kažokādas cepuri augstprātīgi raudzījās lejup no bukas.

«Vai še ir kāds no Helenentāles?» viņš jautāja.

«Jā, kungs un jaunkundze. Tie ieradušies pakaļ Meihēfera kungam, Un tūlīt pēc tam atskanēja no lieveņa: «Hē, hallo, tur jau viņš ir — Elzbet, redzi, tur jau viņš ir!»

Pauls uzlēca pa kāpnēm, un abi viri metās viens otram pie krūtīm.

Tad klusi un bikli atdarījās smagās divviru durvis un parādījās slaida sieviete melnā tērpā, kas, skumji smaidīdama, atbalstījās pret sienu un mierīgi gaidīja, kamēr vīri palaiž viens otru vaļā.

«Te viņš ir, Elzbet!» vecais sauca.

Rokās saķērušies nu viņi stāvēja viens otram pretī un lūkojās acīs, tad viņa piekļāva galvu tam pie krūtīm un čukstēja: «Paldies Dievam, ka atkal esmu pie tevis.»

«Un, lai jūs varētu piederēt tikai stv, bērni,» vecais sacīja, «brauciet mierīgi divatā uz mājām, es pa to laiku tukšošu pudeli sarkanvīna uz sava pēcnācēja veselību. Man jau labi, es šodien dodos pie miera.»

«Duglasa kungs!» Pauls izbijies iesaucās.

«Sauc mani par tēvu, saprati! Liec pret vakaru atbraukt man pakaļ! Tagad jau tu esi mājā kungs! Ardievu »

To teicis, viņš aizdimdināja pa kāpnēm lejā.---

«Nāc,» klusi teica Pauls nodurtam acīm,

EIzbele sekoja viņam, kautri smaidīdama, jo tagad, kad viņi bija vieni paši, tie neuzdrošinājās viens otram tuvoties.

Un tad viņi klusēdami izbrauca laukā, saulainajā, puķēm

klātajā silājā.-----Neļķes, zvaniņi uri ūdrenes bija saaudušās

krāsainā paklājā, un dažas baltas puķes cēla savus plīvojošos pušķus, it ka par ziediem būtu izkaisītas sniega pārslas, Sudrab-vītolu lapas klusu šalca, un zem vitolu zariem kā mirdzošas lentes stiepās grāvji.— Siltais gaiss trīsēja, un dzelteni tauriņi pāriem lidinājās no vienas puses uz otru.

Pauls bija dziļi atzvēlies mīkstajā sēdeklī un puspievērtām acīm lūkojās brīnišķīgajā pasaulē.,

«Vai tu esi laimīgs?» jautāja Elzbetc, viņam pieliekusies.

«Nezinu,» viņš atbildēja, «laime spiež man sirdi.»

Viņa smaidīja, viņa labi saprata to.

«Redzi., tur ir mūsu dzimtenei» viņa teica, rādīdama «balto māju», kas mirdzēdama pacēlās tālumā.— Viņš spieda tai roku, bet balss viņam neklausīja.

Mežmalā ratiem bija jāapstājas.— Abi izkāpa un devās kājām tālāk. Tad viņš redzēja, ka Elzbete nes padusē baltu sainīti, ko pirmāk nebija pamanījis.

«Kas tur ir?» viņš jautāja,

«Gan jau redzēsi,» viņa atteica, un nopietns smaids pārlidoja viņai pār seju.

«Pārsteigums?»

«Piemiņa!»

Kad viņi iegāja mežā, viņš ievēroja starp iesarkanajiem stumbriem kaut ko melnu, kas bija apkārts vainagiem.

«Ko tas nozīmē?» viņš jautāja, izstiepdams roku.

«Vai tu vairs nepazīsti savu draudzeni?» viņa atjautāja. «Tā gribēja būt pirmā, kas tevi apsveic.»

«Melnā Zūze,» viņš uzgavilēja un sāka skriet.

«Ņem mani līdzi,» viņa elsodama smējās «tu aizmirsti, ka turpmāk būsim divi.»

Viņš satvēra Elzbeti aiz rokas, un tā viņi nostājās uzticīgā nezvēra priekšā, kas stāvēja sardzē pie ceļa.

«Veco lopiņ,» viņš sacīja un glāstīja norūsējušo katlu. Un, kad viņi gāja tālāk, Pauls atskatījās ik pa trim soļiem, it kā nespētu šķirties no «melnās Zūzes».

«Es labi sargāju to,» Elzbete teica, «parasti tā stāv tieši zem mana loga, jo mēs to ieguvām līdz ar tava tēva pārējo mantu, lai tu to nezaudētu.

Kad tie tuvojās meža otrai malai, viņš rādīja uz diviem koku stumbriem, kas stāvēja soļu divdesmit no ceļa, un sacīja: «Te ir tā vieta, kur atradu tevi guļam šūpuļtīklā>

«Jā,» viņa teica, «te arī pirmoreiz jutu, ka nekad nespēšu tevi atstāt.»

«Un te ir paegļu krūms,» viņš turpināja, kad tie izgāja klajumā, «kur mēs»— un tad pēkšņi skaļi iekliedzās un izstiepa abas rokas.

«Kas tev ir?» viņa iesaucās, bailīgi noraudzīdamās Paulā. Viņš bija bāls kā nāve, viņam drebēja lūpas.

«To vairs nav» viņš stostījās.

«Kā?»

«Manu — manu — manu māju.»

Kur reiz bija pacēlušās silāja sētas ēkas, tagad izpletās kla js līdzenums, tikai atsevišķi koki slēja gaisā savus kroplos zarus.

Viņš nespēja pierast pie šī skata un aizsedza seju rokām, kamēr viņa augumu kratīja trīsas.

«Neesi bēdīgs,» viņa lūdzās. «Tēvs negribēja celt ēkas, kamēr tu neesi devis savus rīkojumus...»

«Iesim turp,» viņš teica,

«Lūdzu, lūdzu, nē;» viņa atbildēja, «tur nav nekā ko redzēt — izņemot dažas gruvešu kaudzītes — citreiz, kad tu nebūsi tik uztraukts,..»

«Bet kur es gulēšu^7»

«Tajā pašā istabā, kur piedzimi... Es liku to tev iekārtot un novietoju tur tavas mātes mēbeles. Vai tu vari vēl sacīt, ka esi zaudējis dzimteni?»

Viņš pateicīgi spieda tai roku, bet tā norādīja uz paegļa krūmu, kas pirmāk bija saistījis viņa uzmanību.

«Nāc labāk turp,» viņa teica, «noliec galvu uz kurmju rakuma un uzsvilpo man Vai atceries vēl?»

«Vai es atceros!»

«Cik gadu jau pagājis?»

«Septiņpadsmit!»

«Ak tu mīļais Dievs, un tik ilgi jau tevi mīlu un esmu kļuvusi par vecu meitu.., Un gaidīju tevi gadu pēc gada! Bet tu negribē ji to redzēt. Beidzot tak viņam jānāk, es domāju sevī, bet tu nenāci Un tad es zaudēju drosmi un domāju: uzmākties jau tu viņam nevari, galu galā viņš nemaz tevis negrib.. Tev jātiek skaidrībā ar sevi,.. Un, lai darītu galu visām ilgām, es devu jāvārdu brālēnam, kas jau gandrīz desmit gadus slaistījās ap mani, Viņš bieži smīdināja mani, un es cerēju, ka viņš — bet ne vārda vairs par to,»— un viņa nodrebēja. «Nāc, noliecies — svilpo!»

Viņš pakratīja galvu un klusēdams rādīja ar roku pāri silājam, kur pie apvāršņa trīs vientuļas priedes stiepa pret debesīm savas kraupās rokas,,

«Iesim turp!» viņš teica. «Man nav miera, kamēr neesmu bijis tur,»

«Tev taisnība,» viņa sacīja, un tie soļoja roku rokā pa ziedošajiem viršiem, ap kuriem, miegaini dūkdamas, lidinājās meža bites.

Kad viņi iegāja kapsētā, no «baltās mājas» atskanēja pusdienu zvans. Tas zvanīja divpadsmit reižu īsiem, asiem sitieniem, gaisā ietrīcējās klusa atbalss, un tad atkal palika klusu, tikai silājs lēni dūca un sanēja.

Mātes kaps bija biezi apaudzis efejām un lauku mirtēm, un galvgalī deviņvīru spēks stiepa augšup savu starojošo ziedu vainagu Starp lapiņām ložņāja rūsganas skudras, un zaļajā zelmenī īespurca ķirzaka

Viņi abi slavēja tur klusēdami, un Pauls drebēja. Neviens neuzdrošinājās traucēt svēto klusumu.

«Kur viņi apraka tēvu?» Pauls beidzot jautāja,

«Tavas masas aizveda liķi uz Lotkeimu,» Elzbete atbildēja.

«Tā ir labi,» viņš atteica, «viņa bija vientuļa visu mūžu, lai paliek tāda ari nāvē. Tomēr rit aiziesim ari pie viņa.»

«Vai tu gribi iegriezties ari pie māsām?»

Viņš skumji pakratīja galvu.— Tad tie atkal nerunāja ne vārda Viņš iespieda galvu abās rokās un raudāja.

«Neraudi,» viņa sacīja «tagad jau jums katram sava dzimtene.» Un tad viņa paņēma sainīti, kas bi ja viņai padusē, attina balto iesaiņojama papīru un izņēma no turienes vecu burtnīcu ar saburzītu vāku un nodzeltējušām lapam

«Redzi, to viņa tev sūta,» Elzbete teica, «un liek tevi sveicināt.»

«Kur tu to ņēmi?» viņš izbijies jautāja, jo bija pazinis mātes rokrakstu.

«Tā bija vecaja kumodē, ko izglāba ugunsgrēkā, iespiedusies starp atvilktni un dibensienu. Tur tā šķiet stāvējusi kopš viņas

nāves.»

Tad viņi atsēdās lidzās pie kapa, nolika burtnīcu sev vidū uz ceļgaliem un sāka to lasīt Tagad viņš gan atcerējās, ka Katiņa toreiz, kad viņš to pārsteidza ar mīļāko, bija runājusi par kādu āriju grāmatu, kas piederējusi mātei, bet viņam sirds nekad nebiia atļāvusi tai par to jautāt, jo viņš negribēja nekad vairs atdzīvināt atmiņā to ļauno brīdi.

Tur bija vecas giiti norakstītas dziesmas, tām līdzās citas pusizsvītrotas un labotas. Šīs pēdējās viņa šķita rakstījusi pēc atmiņas vai varbūt pati dzejojusi.— Tur bija ari tā par dziesminieku, ko toreiz minēja Katiņa.

Un tad nāca viena, tā skanēja:

Dusi, bērniņ, dusi jel!

Galviņu vairs nepacel,

Māmiņa sēž klusi.

Dusi jel!

Zvaniņš, kas no meža skan,

Sen jau svētvakaru zvan Šurp uz mūsu pusi.

Dusi jel!

Dusi bērniņ, dusi jel!

Mēness, stariem tumsu šķel,

Liepiņ, ausmu šalko —

Dusi jel!

Kā gans silājā ies rit,

Baltā mājā lauma mīt,—

Vējš dzied dziesmu smalko.

Dusi jel!

Dusi, bērniņ, dusi jel!

Rožukrūm, mums smaržu smel,

Lej pa logu iekšā.

Dusi jel!

Putniņ, jautri spārnus sit,

Tev jau dziesma raiti rit,

Dziedi bērnam priekšā.

Dusi jel!

Dusi, bērniņ, dusi jel!

Galviņu vairs nepacel,

Miedziņš tevi svētīs.

Dusi jel!

Māmiņa sēž vienuviet,

Stundas nāk, un stundas iet,

Varbūt pārnāks tētis.

Dusi jel!

Un tad nāca cita dzeja:

Kur izplešas silājs zaļš un zvīļš,

Reiz bija meitenīts jauks un mīļš Un alka mīlas;

Dienu, nakti tai logā raudzījās acs,

Līdz satumsa dzidrais zilais skats, Jo tā alka mīlas---

Tad atjāj jauns dižens tautu dēls

Uri prasa: «Kam skats tev tik ļoti žēls?»

«Es alkstu mīlas!»

Viņš smejas: «Niekkalbīt, rokās man nāc,

Es skauju tik kvēli, ka samulst prāts,

Un tā būs mīla.»--

«Ak, mīļais, tik ļoti vientuļa es!

Ved mani projām no šejienes Un dod man mīlu!»

Pie viņas krūtīm jauneklis slīgst

Un tad saka. «Vai tiešām kāds šaubīties drīkst,

Ka tā ir mīla?»---

«Ja mana mīla tev prieku dar’,

Tavs meitens tev līdzi doties var,

Jo tai bail par tavu mīlu.»

Tad smejas brašais tautu dēls,

Lec zirgā, dzied dziesmu un aizjāj cēls,

Atstāj viņu sērās un mīlā!

Un, kad pienāk laiks, tas baigais laiks,

Tad ierodas pasaulē puisēniņš maigs,

Ko deva mīla.

Viņa nakti vētrā to silājā nes.

«Tev jānoslāpst skūpstā, to darīšu es,

Tev jamirst mīlā!»

«Nu, tiesnesi, spried, ko sirds tev liek,

Manai dvēselei ļaunāk vairs nepaliek,

Jo tai nav mīlas!»

Baltā līgavas tērpā tā nāvē iet.

«Gari, mūžībā mani uzņemiet,

Jo man alkst mīlas!»

Tad viņam ienāca prātā abas māsas un bija tāda sajūta, it kā māte būtu visu paredzējusi un viņam iepriekš visu piedevusi.

Un turpat tālāk bija rakstīts lieliem burtiem:

Pasaka par Rūpju mati.

Reiz dzīvoja kāda māte, kurai mīļais Dievs bija dāvājis dēlu, bet viņa bija t; k nabaga un vientuļa, ka neatradās neviena, kas tam stāvētu kūmās. Un viņa nopūtās un domāja: «Kur gan lai ņemu kūmu?»— Tad vakara mijkrēslī pie viņas ieradās kāda sieva, tai bija mugurā pelēkas drānas un pelēks lakats ap galvu; ta teica; «Es iešu tavam dēlam kūmās un gādāšu par to, lai viņš izaug par labu cilvēku un neliek tev nomirt badā. Bet tev jādāvā man viņa dvēsele.»

Māte raudāja, bet, tā kā viņa cieta briesmīgu badu, tad atdeva šai sievai sava dēla dvēseli, un tā stāvēja viņam kūmās.

Un viņas dēls pieauga un grūti strādāja, lai sagādātu viņai maizi, Bet, tā kā tam nebija dvēseles, viņam nebija arī prieka un jaunības, un bieži vien viņš uzlūkoja māti pārmetuma piinām acīm, it kā gribētu jautāt: «Māt, kur palikusi mana dvēsele?»

Tad māte noskuma un gāja viņam meklēt dvēseli.

Viņa vaicāja zvaigznēm debesīs: «Vai nedāvāsit viņam dvēseli?» Bet tās sacīja. «Tam viņš par zemu,»

Un viņa vaicāja puķēm laukā; tās teica: «Viņš par neglītu» Un viņa vaicāja putniem kokos; tie sacīja: «Viņš par skumju,» Un viņa vaicāja augstajiem kokiem; tie teica: «Viņš par pazemīgu.»

Un viņa vaicāja gudrajām čūskām; tās sacīja: «Viņš par maz gudrs.»

Tad viņa raudādama gāja savu ceļu. Un sastapa mežā jaunu daiļu princesi ar daudziem pavadoņiem.

Redzēdama māti raudam, tā nokāpa no zirga un paņēma viņu līdzi savā pilī, kas bija celta no zelta un dārgakmeņiem,

Tur viņa jautāja: «Saki, kāpēc tu raudi?» Un māte sūdzēja princesei savas bēdas, ka nevarot sagādāt savam dēlam dvēseli un prieku, un jaunību.

Tad princese teica: «Es nespēju redzēt cilvēkus raudam! Zini ko?— Es viņam dāvāšu savu dvēseli,»

Tad māte nokrita pie viņas ceļos un skūpstīja viņai rokas. «Bet pati no sevis es to nedalīšu,» princese sacīja, «viņam vajaga man ko lūgt.»— Tad māte gāja ar viņu pie sava dēla, bet Rūpju māte bija uzsegusi tam galvā savu pelēko plīvuru, viņš bija akts un nevarēja princesi redzēt.

Un māte lūdza: «Mīļā Rūpju māt, atbrīvo viņu,»

Bet Rūpju māte smaidīja — un kas redzēja viņu smaidām, tam bija jāraud — un viņa teica: «Viņam pašam vajag sevi atbrīvot,»

«Kā viņš to var?» māte jautāja,

«Viņam jāziedo man viss, kas tam mīļš,» Rūpju māte sacīja.— Tad māte ļoti noskuma, likās gultā un nomira.— Bet princese vēl šodien gaida viņu.-----

X

«Māt, māt!» viņš iesaucās un nokrita pie kapa.

«Nāc,» teica Ēlzbete, cīnīdamās ar asarām, un uzlika roku

viņam uz pleca «Lai nu paliek matē, viņa jau ieguvusi mieru, un tava ļaunā Rūpju māte nevarēs mums nekā vairs padarīt.»

Līksmi ļaudis

Ziemsvētku eglīte kas stāvēja kaktā, bija manāmi noliekusies uz priekšu, jo tās puses, kas bija pievērstas sienām un grūtāk aizsniedzamas, nebija tik bagātīgi rotātas, lai spētu noturēt līdzsvarā mantām apkārtos priekšpusējos zarus.

Tēvs ievēroja to un rājās:

— Ko teiktu māte, ja to redzētu? Tu taču zini, Brigita, ka māte necieš šādu nolaidību. Ja nu kociņš apgāztos — kur tad mēs liktu savas acis no kauna?

Un Brigita nosarkusi kāpa atpaka| pa stāvtrepītēm un, rokas pār galvu izstiepusi, ātri pārvietoja daļu rotājumu no egles priekšpuses zariem; aizmugurējos viņa tiešām bija atstājusi maz ievērotus.

Un tikai tad varēja aizdegt svecītes,

— Nu, aplūkosim vēlreiz dāvanas,— tēvs sacīja.— Kurš ir mātes šķīvis?

Brigita parādīja,

Šoreiz tēvs bija apmierināts.

— Labi, ka esi iebērusi tajā tik daudz marcipāna,— viņš sacīja,— jo viņai vienmēr vajadzīgs liels krājums, ko izdalīt citiem.

Tad viņš aplūkoja skaisto, spožo patentatslēgu, kas gulēja līdzās šķīvim, un maigi noglāstīja palmas lapas, kas apēnoja mātei domātās dāvanas.

— Vai puķu vāzi tu apgleznoji?— viņš jautāja,

Brigita pamāja ar galvu.

— Tā ir speciāli rozēm,— viņa paskaidroja.— Krāsas ir iededzinātas, un laika pārmaiņas neatstāj uz tām nekādu iespaidu.

— Zēni paši varēs aiznest viņai savas dāvanas,— tēvs piebilda.— Tu taču noliki ari mātes dāvanas?

Protams, viņa bija tās nolikusi, Fricim zvejas tīklu ar koka dakšiņām zivju uzķeršanai un desmitasmeņu universālnazi, Arturam — ēveļu solu ar paminu un pārmaināmām dzelzīm, kā arī skaistu Hanzas kuģi ar zeltmatainu nāru priekšgalā.

Brigitai vēl kas bija uz sirds. Aizlikusī mazo, sastrādāto roku aiz priekšauta, viņa nepacietīgi mīņājās uz vietas,

— Nu, vienalga — varu pateikt arī tūliņ,— viņa beidzot nenocietās.— Arī tev viņa ko dāvina.

Tēvs kļuva ļoti uzmanīgs.

— Ko tad?— viņš jautāja, uzmezdams skatienu savam šķīvim, kurā, atskaitot Brigitas rokdarbu — par to jau bija ticis runāts — nekā ievērojama neredzēja.

Brigita aizskrēja zāles viņā kaktā un izvilka no klavieru apakšas apmēram divas pēdas augstu, papīrā ietītu kasti, kas šķita savam lielumam nepiemēroti viegla

Un, kad papīru attina, kļuva redzams koka būris ar lielu, raibu putnu, kura spalvas laistījās debeszilā un sauleszeltotā krāsā.

— Mandeļvārnal— tēvs iesaucās, sasizdams rokas, un viņa lūpas trīsēja priekā.— Tāds rets putns! Un to viņa dāvina mani

— Jā,— Brigita atbildēja»— Rudenī tas kādu rītu bija iekļuvis strazdu cilpās Veikala pārvaldnieks apņēmās viņu tik ilgi paturēt pie sevis. Un tādēļ, ka viņš ir tik skaists, māte to dāvina tev.

Tēvs noglāstīja Brigitas gaišo galviņu, un viņa atkal pietvīka līdz pat matu saknītēm.

— Tā, un nu sauksim zēnus,— viņš sacīja,

— Vispirms ļauj man noņemt priekšautu!— viņa iesaucās, noraudama melno priekšautu un nomezdama to zem klavierēm, kur nupat vēl bija stāvējis būris

Tagad viņa stāvēja savā baltajā iesvētāmā tērpā, mīļi saviebusi sejiņu.

— To tu darīji pareizi,— tēvs piemetināja.— Māte nemīl tumšas krāsas. Kur viņa, tur visam jābūt gaisam un līksmam.

Un tad varēja ienākt zēni.

Viņi bailigt turēja savas Ziemsvētku dzejoļu loksnes abām rokām uri kautri spiedās pie durvju stenderēm.

— Drošāk, drošāk!— tēvs tiem sauca.— Vai domājāt, ka kāds šodien noraus jums galvu?

Tad viņš mazliet pabužināja tos, tā, ka Artura dzejoļu loksne nedaudz ieplīsa.

Zināms, tā bija liela nelaime, tomēr tēvs mierināja, ka viņš pats uzņemšoties vainu uz sevis.

Pabāza degunu durvīs arī Birgemaņa kungs, garais mājskolotājs. Viņš bija tērpies svinīgajos sprediķa svārkos, ik uz soļa māja ar galvu kā pats bēru gars un trīs reizes no vietas sacīja:

— Jā, jā... jā, jā... jā, jā,

— Ko jūs tik smagi pūšat, vecais asaru vīto!?— tevs smējās.— Mēs šeit esam līksmi ļaudis. Vai ne, Brigita?

•

— Protams, tie mēs esam,— Brigita smiedamās atbildēja.— Un te, kandidāta kungs, ir ari jūsu šķīvis.

Viņa pieveda to pie galda, kur no piparkūku apakšas kautri lūkojās ārā mazs teļādas portmonejs.

— To jums dāvina māte,— viņa turpināja, pasniegdama tam grāmatu melnos vākos un ar zeltītu apgriezumu.— Tā ir «Trīs ceļi uz mieru», kas jums vienmēr tik ļoti patikusi.

Kandidāts izspieda aizkustinājuma asariņu, bet tūliņ viņa skats atkal pievērsās mazajam portmonejam. Šis bija ceturtais ceļš uz, mieru, jo viņam bija veci krogus parādi.

Nu ienāca ari kalpotāji. Priekšgalā Pensgena kundze, saimniecības vaditaja, ar milzīgu Alpu vijolīšu podu rokās.

— Tas māmiņai,— viņa sacīja Brigitai, un Brigita, novietojusi puķu podu, pieveda arī viņu pie galda. Tur bija daudz labu lietu, starp citu brūns, adīts ņiebunņš, pēc tā viņa sen bija ilgojusies, jo virtuvē plosījās caurvējš.

Pensgena kundze ieraudzīja to tikpat aši, ka Brtgemeņa kungs saskatīja savu portmoneju. Un, kad Brigita teica:— Tas no mātes,— viņa nebija pārsteigta. Savā piecdesmit gadu ilgajā dienesta laikā viņa jau bija nākusi pie atziņas: pats labākais vienmēr bija no mātes.

Abi zēni, kas dega nepacietībā drīzāk nokratīt savas sirds nastu, nostājās tēva priekšā, lai nolasītu savus dzejoļus.

Sākumā viņš, aizņemts ar kalpotājiem, tcs nepamanīja, Bet tad viņš smaidīdams paņēma no viņu rokām papira loksnes ar glīti pārrakstītajiem dzejoļiem

Fricis nostājās svinīgā pozā, un tēvs darīja to pašu. Kad nolasīja virsrakstu «Saviem mīļajiem vecākiem Ziemsvētkos», viņam ienāca kas prātā, un viņš sacīja:

— To atstāsim vēlākam laikam, kad būsim pie mātes.

Tagad zēni tuvojās saviem Ziemsvētku šķīvjiem, Un, tā kā

viņu prieks vēl slēpās svētlaimīgā sastingumā, tad tēvs piegīja, sapurināja tos pie apkaklēm un sacīja:

— Vai būsit līksmi, zēni!... Ko gan māte domās, redzot jūs tik klusus?

Beidzot atraisījās tik ilgi valdītais prieks. Fricis uzkāra tīklu dakšiņu galā, un, kad Arturs atrada, ka viņa kuģim ir arī «barkass» un «pinass»,— abu laime izšalca skaļās gavilēs.

Bet tā jau tas mēdz būt. Kad tie bija aplūkojuši visas savas bagātības, viņu iekāre jau pievērsās ari tam, kas tiem nepiederēja,

Arturs pamanīja skaisto, spožo atslēgu, kas gulēja starp mātes un viņa paša šķīvi. Diezgan droša nojauta viņam gan teica, ka tur nekas tam nevar iznākt; bet no otras puses: ko gan māte 494 iesāks ar šadu drošības atslēgu? Pārējais, bez šaubām, bija radies no viena «Bramas modeļa». O! Ne par velti visdziļākā būtība zēns bija kaislīgs mehāniķis ar lielu darbošanās kāri.

Tad kā otrs lietpratējs pienāca Fricis, Tas savukārt dāvanu noturēja par kombinētu «Čabas patentatslēgu»*. Tas, protams, bija neprāts. Bet Fricis jau dažreiz savus spriedumus tvēra no zila gaisa,

Kā tas ari nebūtu, šī atslēga bija noteikti no visām tā skaistākā. Kad atslēgai ļava slēgties atpakaļ, radās maiga, lēnām gaistoša skaņa, it kā tur tērauda ķermenī sēdētu viens gars un spēlētu arfu.,

«Šnap — tmg! Šnap — ting!»

Te pienāca tēvs un ātri izbeidza viņu priekus.

— Kas jums ienācis prātā, palaidņi?— viņš jokodamies rājās,— Kur jums pašiem būtu vajadzējis mātei ko dāvināt, jūs vēl gribat atņemt viņai arī to mazumiņu, kas viņai dots.

Zēni nokautrejās, Arturs mulsi paskaidroja; pats par sevi saprotams, ari viņiem esot kas priekš mātes, bet viņi atstājuši savas dāvanas koridorā līdz brīdim, kad bus pienācis laiks iet pie viņas.

— Nesiet tik iekšā,— tēvs sacīja,— lai viņas šķīvis izskatās bagātāks.

Zēni izskrēja un ienesa savas dāvanas.

Fricis bija izzāģējis no sešām dajām puķu poda apliekamo. Bet tas jau nebija nekas, salīdzinot ar Artura gaisa lodziņu, kas bija rūpīgi pīts no zirga astriem un viegli pielaikojams katra loga rāmim,

Tēvs ļoti priecājās

— Nu jau mēs varam iet pie viņas,— viņš sacīja,. Un tad viņš paskaidroja zēniem atslēgas mehānismu un ka tās uzdevums sargāt mīļās mātes puķes, jo jau vairākkārt nozudušas dažas no viņam mīļākajām rozēm, kas izskaidrojams ar pielāgotas atslēgas pielietošanu

— Tā — riu iesim taču reiz pie viņas,— viņš nobeidza — Viņa jau sen mūs gaida. Un līksmiem mums pie tam jābūt! Jo līksmība ir pats svarīgākais, māte saka.... Atnes mums, Brigita — vārtiņu un kapelas atslēgas-------------

Un Brigita atnesa vārtiņu un kapelas atslēgas.

8 Caba, angliski Chubb, slavens Londonas alslēdznicks.

SATURS

Reiz bija I daļa II daļa

Rūpju māte . . .

Līksmi ļaudis . . .

Hermanis Zūdermanis REIZ BIJA

rOpju māte līksmi ļaudis

Redaktore R. Zvaigznona.

Maksi, redaktore A. Mciere.

Tehn. redaktore A. Svilpe.

Korektore R. Zveja.

Vāku zīm. V, Grants.

Valsts izdevniecība «Zvaigzne», LV1013, Rīga, K. Valdemāra iela 105. Reģistr. Nr. 000304J86. Izdcvn. Nr. 8244/KS-319. Formāts 84X108/32. 26,04 uzsk. iespiedi., 32,23 izdevn. 1. Salikts valsts uzņēmumā «Poligrāfijas skaitļošanas centrs», LV1018, Rīgā, PuSkins iela 12. Vāks iespiests valsts uzņēmumā «Rīgas Paraugtipogrāfiji.*, LVJ004, Rīgā, Vienības gatvē II. Iespiests valsts uzņēmumā «Tipogrāfijā «Rota»», LV1011, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 613.

Content

Zūdermanis Hermanis Reiz bija. Rūpju māte

REIZ BIJA

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

Rūpju māte

Līksmi ļaudis

SATURS