Hilpatrika Džūlija

Rets Batlers

Džūlija Hilpatrika

Rets Batlers

Dž. Hilpatrika

Rets Batlers

Katastrofa

.

1. nodaļa

Lielā, senlaicīgā pulksteņa tikšķi uz kamīna un svaigi iccietināto salvešu iegurkstēšanās bija vienīgās skaņas, kas traucēja ēdamistabas klusumu, kaut gan pie galda sēdēja astoņi cilvēki. Gaisotnes klīrīgumu vēl vairāk pastiprināja aukstums, kas, šķiet, spiedās ārā pat no drūmi pelēcīgā sienu drapējuma, saltumu atstaroja ari masīvie bronzas kroņlukturi, blāvi spīgojot nespodrās rīta saules staros.

Ellas Lorčnas pirksti bija nosaluši un tik tikko kustējās, acis neviļus uztvēra saderināšanās gredzena atspulgu, un lūpās iegūla laimīgs smaids, bet skatiens aizslīdēja tālāk otrpus galdam.

Rets Batlers bija noliecies pār šķīvi, taču pat tādā stāvoklī varēja pamanīt šķelmīgo smaidu, kas slēpās viņa zobgalīgās mutes kakliņos. Ella Lorēna nešaubījās, ka zem galda viņš tur Skārletas roku.

Skārleta O'Hāra Hamiltone Kenedija Batlera visiem spēkiem centās uzturēt svinīgo noskaņu, kas valdīja pie galda, tomēr tas viņai tikai ar grūtībām izdevās. Viņas zaļās acis dzirkstīja tik tikko apvaldāmā jautrībā.

Šarlotes Montegjū pūles nav bijušas veltas. Visi, kas kādreiz pazinuši untumaino Skārlctu O'Hāru, tagad šajā iekšējā spēka pārpilnajā sievietē ar smaragdzaļo acu noslēpumaino skatienu viņu varēja atpazīt vienīgi pēc ārējām pazīmēm. Taču visvairāk Skārletu bija pārvērtusi mīlestība pret Retu. Tā kļuvusi par viņas eksistences, visas viņas dzīves saturu, un pārliecība, ka arī Rets viņu karsti mīl, pildīja viņu ar bezgalīgu laimi, kuru Skārleta nemaz necentās slēpt.

Pirmajos gados pēc atgriešanās no Īrijas Skārleta bieži sajuta sev pievērstu vīra tumšo acu aizdomīgo skatienu. Retu neatstāja sajūta, ka abu gaišajai laimei kādā jaukā dienā pienāks gals. Viņš pārāk labi pazina Skārietas raksturu, lai nešaubīgi noticētu pārmaiņai viņā. Panākusi savu, Skārleta tagad mierīgi varēja atgriezties pie agrākajiem ieradumiem. Un Rets Batlers vienmēr turēja acis vaļā. Taču Skārleta viņu atbruņoja ar savu neviltoto maigumu. Allaž, kad viņa lūkojās Retā, acīs staroja tāda laime, ka drīz visas Reta bažas izgaisa.

Tā nu Batleru ģimene, šajā agrajā rita stundā sēžot pie ēdamgalda lorda Lcstera aukstajā, drūmajā mājā, bija īsts laimīgas ģimenes paraugs.

Rets patiešām zem galda spieda sievas roku un nespēja valdīt šķelmīgu smīnu, vērojot bērnu gari izstieptās sejas, jo viņiem šī kfīrīgā gaisotne bija īstas mocības. Vienīgi Ella Lorēna, iegrimusi laimīgos sapņos, kā likās, neievēroja neko sev apkārt. Rets pacēla galvu, un viņa acis sastapās ar Ellas Lorēnas silto, sevī vērsto skatienu. «Es ļoti vēlos, lai tu būtu laimīga, meitenīt,» viņš lai ar acīm atbildēja.

Kādreiz Ella Lorēna bija pārsteigusi visus, kas viņu pazina kopš bērnības. No mazas raudulīgas neglītenes, īstas sava tēva Frenka Kenedija kopijas, viņa negaidīti pārvērtās brīnumdaiļā, graciozā būtnē. Ella Lorēna aizvien vairāk kļuva līdzīga mātei, tam velnēnam, tai Skārletai, kuras spulgās, smaragdzaļās acis kādreiz laupīja prātu visiem Kleitonas novada vīriešu kārtas iedzīvotājiem. Ar gadiem tēva vaibsti no Ellas Lorēnas sejas izzuda pavisam, un parādījās jauna Skārleta O'Hāra: tumšiem matiem, zaļām acīm, slaidu, it kā meistarīga skulptora veidotu augumu.

Tomēr šī līdzība bija tikai ārēja. Izrādījās, ka pēc rakstura viņa ir pavisam citāda: savaldīga, mierīga, ļoti, ļoti ģimeniska, un tas ārkārtīgi iepriecināja Retu. Ella Lorēna dievināja ģimeni, kuru ieguva tikai pirms dažiem gadiem, kad Skārleta kopā ar Retu un mazo Ketu Ketiju atgriezās no Īrijas un viņus abus ar Veidu no Taras paņēma pie sevis.

Rets ieraudzīja, ka Ella Lorēna ir pamodusies no saviem laimīgajiem sapņiem un tagad tik tikko valda smieklus, vērojot Bo, kas jokaini izvalbītām acīm izpūš garaiņu mākonīšus ledaini aukslajā telpā, jo tēvocis Lcslers, lords Meisons, uzskatīja, ka ēdamistabā labākā temperalūra ir tāda kā Ziemeļpolā.

Balleri nebija pieraduši pie tik spartiskiem dzīves apstākļiem.

Viņi dzīvoja brīnišķīgā mājā karstajā Kalifornijā un tikai pirms mēneša bija atbraukuši no Sanfrancisko uz šejieni, lai paciemotos pie radiniekiem. Tomēr viņu atbraukšanas īstais iemesls bija Ellas Lorēnas saderināšanās. Iesākumā Skārleta uztraucās: vai meitai nav par agru precēties, taču, atcerējusies sevi un jauniņo Čārlzu Hamiltonu, nomierinājās.

Skārleta bija ar mieru braukt uz Angliju tikai meitas dēļ. Viņa ilgi nevarēja aizmirst tās šausmas, ko bija pārdzīvojusi, glābdamās no satracināto īru pūļa, kad tie postīja Skārletas īpašumus Balihārā un grasījās nogalināt viņas mazo meitiņu. Nav zināms, kā tas viss beigtos, ja laikā neierastos Rets. Pēc visa tā viņa pilnībā atbrīvojās no ilūzijām, tā ka īru asinis vairs netiecās sabangot viņas patriotisma jūtas. Un Reta mīlestība ļāva viņai ātri atkopties no pārciestā.

Šeit Anglijā dzīvoja Reta māsa Rozmarija. Nesen viņa bija apprecējusies ar lordu Lestcru un atbraukusi šurp, lai kļūtu par vikontesi — otro pēc skaita — un saimnieci Heivermūras muižā. Tas visiem, kas pazina Rozmariju, likās negaidīts pārsteigums. Skārleta pat sāka smieties, izdzirdējusi jaunumu.

—      Šīs vecmeitas to vien zina, kā sagādāt pārsteigumus. Vispirms Indija Vilksa, šī Mis Konfederācijas Taisnīgās Lietas Aizstāve, izgāja pie vīra — simtprocentīga jenkija, kaut gan agrāk jenkijus sev nelaida ne tuvumā. Un tagad nu Rozmarija! Tu taču sacīji, ka viņa nolēmusi pārspēt Džūliju Ešliju un nodoties risa lauku atjaunošanai Danmorā. Kāds te centās pierādīt, ka viņa vīriešus neciešot ne acu galā.

—    Beidz tenkot, Skārlet. Neaizmirsti, ka pati arī tikai nesen kļuvi tik prātīga un tikla, — Rets zobgalīgi piemiedza aci. — Tu no dzīves esi paņēmusi savu dalu pārpārēm. Ļauj arī citiem to izbaudīt, kaut vai vecuma galā.

Rets līksmoja, kaut gan arī pats nespēja slēpt izbrīnu par šādu negaidītu notikumu pavērsienu.

Čārlstonar? augstākajā sabiedrībā klīda baumas, ka šo lēmumu Rozmarija esot pieņēmusi ne jau tāpat vien un ne jau vilšanās plantatora darbā kļuvusi par iemeslu šādam lēmumam. Runāja pat, ka te esot iejaukts vīrietis, tika nosaukts Rona Hantera, — Reta sena drauga — vārds. Rozmarija it kā esot Ronu mīlējusi, taču bezcerīgi. Lai nu būtu kā būdams, bet bija nolicis tā, ka reiz Sallijas Brūtonas mājā Rozmarija satika lordu Meisonu, kas kopā ar draugiem bija atbraucis uz Čārlstonu, un, par spīti lielajai gadu starpībai, pieņēma viņa bildinājumu.

Tā Rozmarija nonāca Anglijā. Viņas negaidīto rīcību Sallija Brūtona komentēja ar sev raksturīgu dzēlīgu tiešumu: «Tā Elinoras meitai nav labākā izvēle. Tomēr es cienu enerģiskus cilvēkus.» Tas |āva secināt, ka Sallija nebūt neatbalsta mūžīgo jaunavību. Pēc vairākiem gadiem visiem bija redzams, cik Sallija pareizi vērtējusi.

Izrādījās, ka lords Meisons ir smaga rakstura un ārkārtīgi noslēgts cilvēks, turklāt visai neviesmīlīgs. Tagad arī Batleri nelaimīgā kārtā dabūja izbaudīt viņa drūmo raksturu.

Skārleta uzstāja, ka jāapmetas viesnīcā, bet Rets viņu pierunāja padzīvot pie māsas. Viņš cerēja Rozmarijas pelēkajā dzīvē ienest kaut mazliet gaismas. Drīz vien kļuva acīmredzams, ka viesu klātbūtne sagādā Rozmarijai vēl vairāk grūtību. It sevišķi lordu Lesteru kaitināja bērni, kaut gan Rozmarija, juzdamās neveikli, centās brālim paskaidrot: tas esot tāpēc, ka viņiem pašiem nav bērnu, tāpēc ari viņas vīrs cieš.

—     Sākumā viņš par bērniem negribēja ne dzirdēt, kamēr apjēdza, ka tieši Heivermūrai, tāpat kā visiem citiem īpašumiem, nepieciešams mantinieks, — viņa Retam stāstīja.

—     Kas tad par vainu? — brālis painteresējās, — kāpēc tu viņam nedāvā mantinieku? Vēl taču esi pilnā plaukumā, Tiesa, viņš gan jau tāds pavecāks. Žēl, ka viņa dzimta spiesta palikt bez mantinieka.

Rets apsolījās parunāt ar lordu Lesteru, lai viņš Rozmarijai dotu mazliet lielāku brīvību, bet viņa brāli palūdza to nedarīt, lai viņas dzīve nesarežģītos vēl vairāk. Rozmarijai jau tāpat tik tikko izdevās piedabūt vīru, lai viņš atļautu brāļa ģimenei pie viņiem apmesties: «Kā?! Ar visu bērnu varzu!» viņš satriekts iesaucās, kad viņa pie brokastu galda par to piesardzīgi ieminējās. «Bet dārgā, tu nemaz mani nežēlo!»

Rozmarija aizsvilās. Lorda untumi viņu bija pārvērtuši īstenā Heivermūras gūsteknē. Agrāk viņi, kaut reti, tomēr kaut kur izbrauca, bet ar laiku šādi ceļojumi beidzās. Virs bieži slimoja un beigu beigās paziņoja, ka esot pārāk vecs, Reimatisms, podagra un gluži vienkārši lielais vecums — viņam jau bija ap septiņdesmit — atņēma Lesteram jebkādu vēlēšanos ceļot. Un sieva kļuva par viņa kopēju. Dienu un nakti viņu pieskatīja. Vai patiesi Lesters nesaprot, cik svarīga viņai ir brāļa ģimenes ierašanās!

Lords Meisons, redzot, kā sieva to uztver, ari pats jutās neveikli sava izsauciena dēļ. Viņam gan nekas nebija pret Retu Batleru, bet tie bērni… Lordam Lesteram šķita, ka viņš savus bērnus būtu audzinājis labāk, nekā to dara Rets Batlers un viņa sieva. Viņš uzskatīja, ka amerikāņi vispār ir vieglprātīgi audzināšanā, ka tiem nav priekšstata par stingrību un disciplīnu. To bērni ir tik nekulturāli un neizglītoti.

Jau piekāpdamies, lords visai labvēlīgi uzņēma Rozmarijas paziņojumu, ka Ella Lorēna taisās precēties ar jauno Ričardu Kaupervīldu. Viņš tikai piebilda, ka šajā laulībā Skārletas meitai paveras kaut jel kāda cerība.

Rozmarija bija guvusi necilu uzvaru un pavēstīja brālim, ka viņi ar lordu Meisonu gaida Batlerus pie sevis Heivermūrā.

Tomēr Rozmarija Skārletas atbraukšanu gaidīja ar zināmām bažām. Tā viņas atmiņā bija palikusi kā patmīlīga, egoistiska tukšgalve, kura reiz Čārlstonā bija iztraucējusi viņas ģimenes mieru. Un, iekāms abas nebija satikušās šeit, Anglijā, viņa nekādi nespēja ticēt, ka Rets ir laimīgs ar Skārletu. Toties tagad Rozmarija itin kā no jauna Skārletu iepazina un iemīlēja. Sievietes sadraudzējās un daudz laika pavadīja milzīgajā dārzā, vienīgajā skaistajā vietā lorda Meisona drūmajā muižā.

Reiz, kad viņas iekārtojās atpūsties kuplo platānu ēnā, Rozmarija smiedamās pastāstīja, ka savā laikā angļu sabiedrību sabangojusi Skārletas O'Hāras, daiļās īru izcelsmes atraitnes, pazušana tieši tajā dienā, kad bija pasludināta viņas saderināšanās ar grāfu Lūku Fentonu.

Šokam, ko radīja vēsts, ka pats augstdzimušākais līgavainis Anglijā saderinājies ar nedižciltīgu amerikānieti, uz karstām pēdām sekoja ne mazāks šoks, kad viņa noslēpumaini pazuda. Daudzi gan bija vienisprātis, ka Balihāras apburošā saimniece kļuvusi par sacēlušos īru negantā niknuma upuri, jo tie viņai nespēja piedot draudzību un pēc tam ari gaidāmās precības ar ienīsto angli, Adamstaunas īpašnieku.

Toreiz grāfs Fentons izsūtīja veselu karaspēku, lai atrastu pazudušo līgavu un viņas mazo meitiņu. Viņš ari pats izjāja vienības piekšgalā, kā melns sātans drāzās pa laukiem un mežiem, iedvešot šausmas īriem, kas slēpās no viņa, kamēr beidzot kāds viņam pastāstīja, ka redzējis Skārletai O'Hārai līdzīgu sievieti, kura ar mazu meitenīti kāda vīrieša, pēc izskata amerikāņa, pavadībā no Golvejas aizbraukusi ar kuģi.

Drīz pēc tam grāfs Fentons devies uz ārzemēm.

Stāstīdama visus šos aizraujošos nolikumus, Rozmarija vērīgi ielūkojās Skārletā, cenzdamās atklāt brāļasievā tās grimases, kas kādreiz viņā bija radījušas sašutumu, proti, tīksmināšanos par savu varu pār vīriešu sirdīm, Un ar lielu prieku redzēja, ka viņas stāstījums Skārletā izraisījis tikai vieglu smaidu.

—    Viņš manī nebija iemīlējies, Rozmarij. No viņa puses tas bija tikai darījums, un es aiz izmisuma piekritu tajā piedalīties.

Rozmarija paraustīja plecus. Viņa no šis atbildes nekā nesaprata, bet Skārletā nu jau kuro reizi sev jautāja: kas būtu noticis, ja Lūks izturētos savādāk un piedāvātu viņai nevis darījumu, bet mīlestību. Vai stiprais, izaicinošais, zobgalīgais grāfs Fentons spētu gūt uzvaru pār viņas jūtām pret Retu. Varbūt, jā. Bet… Viņa bija pārliecināta, ka pat viņas vislaimīgāko laulību ar grāfu vienmēr aptumšotu domas par Retu. Un patlaban viņa atcerējās Lūku ar vieglām skumjām un žēlumu, kādu mīlošs cilvēks izjūt pret tādu, kam svešas šīs jūtas.

—    Tagad tevi nepieņems pieklājīgā angļu sabiedrībā, jo visi taču zina, ka aizbēgi nevis no īriem, bet no laimīga līgavaiņa, — Rets smējās. Rozmarija nelokāmi nostājās Skārletas pusē:

—    Man te^ jāaizrāda, ka radniecība ar lordu Meisonu atver viņai jebkuras pils durvis.

Rets aušīgi palocījās māsai: — Ak, lēdij Meisona, lūdzu augstsirdīgi piedot manu alošanos. Biju piemirsis, cik dižciltīgos rados esmu iedzīvojies.

—   Ret, nemuļķojies. Turklāt Skārletā par sabiedrības attieksmi var neuztraukties arī cita iemesla pēc. Sabiedrības domas dalās. Vienu daļu patiešām šokēja Skārletas rīcība, un viņi to uzskatīja par izaicinājumu visai Londonas augstākajai sabiedrībai, bet otra daļa to uztvēra kā taisnīgu atmaksu grāfam par visām atraidītajām sievietēm. Kāds pat šai sakarā ļauni priecājās.

—     Ai, mīļās dāmas, kā gan jūs maldāties attieksmē pret sabiedrību. Viņi var ļauni priecāties cits par citu, taču nepieļaus, ka no malas tiek apvainots pat necilākais viņu sabiedrības pārstāvis, bet grāfs, protams, pie tādiem nepieder.

Skārletā sarauca pieri.

—   Es vēl vairāk apvainotu grāfu tādējādi, ka nevarētu izpildīt darījuma noteikumus. Tu taču zini, Ret. Tāpēc nejūtos viņa priekšā vainīga, tiesa gan, viņš to nekad neuzzinās, — viņa skumji piebilda.

Rets bažīgi noraudzījās sievā. — Tu tikai tāpēc aizbēgi no grāfa, ka nevarēji izpildīt viņa noteikumus? Bet varbūt bija ari cits iemesls? — Skārleta ar mīlestību nolūkojās vīrā: — Šis iemesls tagad vienmēr atrodas man blakus, un es esmu pavisam laimīga.

Rets mīļi apskāva Skārletu un pievilka sev klāt.

Drīz pēc ierašanās Batleri devās pirmajā vizītē pie Kaupervīidiem. Tagad Skārietai vajadzēja uzņemties citu lomu, kura viņai ļoti patika. Jauna, skaista māte ieved sabiedrībā savu pieaugušo meitu. Skārlelas daiļajā sejā neatspoguļojās nekas cits kā vien laipns smaids, taču sirds dziļumos viņa līksmot līksmoja, atminēdamās Reta vārdus:

—   Mana dārgā, tu vienkārši esi dzimusi, lai pārsteigtu pasauli.

—    Ko tu, tā teikdams, domā?

—   Itin neko, atskaitot to, kas lasāms tavu agrāko angļu paziņu sejās. Viņu vietā es pavaicātu: Kas tu esi, Skārlet? Kvēla patriote, kura ieradusies atmodināt Īriju… gauži noskumusi, burvīga atraitne, kura pakļāva pat nerimtīgo grāfu Fentonu? Brīžiem tu mīklaini pazudi, brīžiem no jauna parādies, pie tam nevis viena, bet kopā ar augšāmcēlušos vīru un jau pieaugušiem bērniem…

Skārleta nesatricināmā mierā viņam atbildēja: — Domāju, ka tieši tāpēc tu mani mīli. — Rets vērīgi viņā palūkojās, taču neiebilda. Droši vien viņai daļēji bija taisnība.

Pēc saderināšanās pasludināšanas jaunie daudz laika pavadīja kopā, cik iespējams, izvairoties no biežām svinībām viņiem par godu. Ellu Lorēnu, tāpat ari Ričardu, augstākās sabiedrības dzīve maz interesēja, tāpēc viņi, tikko parādījušies ballē, aši vien nozuda un viesu pilnajās zālēs meklēja vientuļu kaktiņu, uzticot vecākiem pieņemt apsveikumus, noklausīties vēlējumus un visu pārējo, kas piederas šādos gadījumos.

Mēnesis aizskrēja nemanot, un Batleri posās mājup, lai gatavotos kāzām. Ričards brauca uz Savienotajām Valstīm viņiem līdzi, viņš nevēlējās šķirties no līgavas pat to īso laiku, kas atlicis līdz kāzām. Rets viņu uzaicināja šajā laikā padzīvot Ballēm mājā Sanfrancisko.

Kāzas bija noliktas Ziemassvētkos, un tagad jau tuvojās rudens, tā ka palicis visai maz laika. Skārleta un Ella Lorēna veda līdzi veselu lēveni plāna auduma ziloņkaula krāsā, kas Londonā nopirkts kāzu tērpam.

Skārleta kleitu gribēja uzšūt Sanfrancisko un izrotāt ar sīku pērlīšu izšuvumu. Plīvuru pasūtīja šeit, Londonā, to darināja franču meistars, kas atbrauca no Parīzes. Lēdija Kaupervīlda plīvuru apsolīja atvest jūlija beigās.

Rūpju bija bez gala. Kāzu viesu sarakstu vien Skārleta un Ella Lorēna sastādīja veselu mēnesi. Tā kā Rets Batlers bija viens no ievērojamākajiem cilvēkiem Kalifornijā, Sanfrancisko visvairāk lasītās avīzes īpašnieks, vairāku sudraba raktuvju līdzīpašnieks jaunajā Kolorado pavalstī, viesu salasījās ap piecsimt.

Ričards tikai pasmaidīja, kad Ella Lorēna viņam sūdzējās, cik grūti izraudzīties viesus, lai nevienu neapvainotu. Tā ka var atnākt arī vairāk, nekā sarakstā paredzēts.

— Londonā būtu bijis vēl sliktāk. Pirms diviem gadiem māsīcas kāzās bija septiņsimt viesu. Par laimi, es tad atrados Deli.

Pāris pēdējos gadus Ričards bija klīdis pa pasauli. Divi gadi aizritēja karadienestā Indijā, pēc tam viņš devās uz Keniju, kur pavadīja vienu gadu, ceļodams un apciemodams draugus. Ellai Lorēnai patika klausīties Ričarda nostāstos par saviem piedzīvojumiem. Viņa lūgšus lūdza līgavaini kāzu ceļojumā braukt uz Āfriku, bet viņš vēlējās darīt kaut ko banālāku, tāpēc bija iecerējis dažas nedēļas pavadīt Itālijā un Francijā, pēc tam atgriezties Londonā. Ella Lorēna slepenībā cerēja, ka uz to laiku jau gaidīs bērnu. Meitene neprātīgi mīlēja Ričardu un sapņoja par lielu ģimeni, tādu kā viņas pašas ģimene, par siltām, laimīgām savstarpējām attiecībām, kas būtu līdzīgas tām, kādas valdīja viņu mājā.

Tas nenozīmē, ka Batleru dzīve bija pilnīgi mierīga, bez jebkādām ķildām. Laiku pa laikam tās izcēlās, un sveču liesmas viņu mājā Sanfrancisko tā vien raustījās, kad Skārleta zaudēja savaldību. Tomēr mīlestība guva virsroku, dusmas nomija maigums, piedošana, līdzcietība, savstarpējā saprašanās — jūtas un attiecības, kādas Ella gaidīja no savām laulībām. Tas bija vienīgais, ko viņa vēlējās, nevis ietekmīgu vīru, viņa titulus, fantastiski lepnu muižu. Viņu nesaistīja tas, kas reiz iedzina postā Rozmariju, kura nelaimīgi bija savienojusi savu dzīvi ar tēvoci Lesteru. Ella Lorēna cerēja, ka viņas dzīve veidosies gaiša. Ričards aizrāvās ar sportu, viņam bija labi draugi, viņš nemēdza iekrist parādos, pareizi prata izsvērt dzīves vērtības. Ella Lorēna cienīja savu līgavaini un bija pārliecināta, ka pienāks laiks, kad viņš augstākajās aprindās ieņems nozīmīgu vietu.

Tāpat kā Ella Lorēna, ari Ričards sapņoja par vismaz pusduci bērnu. Viņš ģimenē bija vienīgais dēls un, nokļuvis trokšņainajā un jautrajā Batleru mājā Sanfrancisko, ar prieku iek|āvās šajā nemierīgajā dzīvē.

Skārletas vecākais dēls Veids togad bija pabeidzis Hārvarda universitāti. Pašlaik viņš atradās Anglijā kopā ar viņiem, pēc tam taisījās doties uz Taru, sava vectēva Džeralda O'Hāras lauku īpašumu. Veids bija nolēmis kļūt par fermeri, to neatlaidīgi vēlējās ari tēvocis Vils, jo viņam jau pietrūka spēka vadīt saimniecību. Tā kā Veidam bērnībā bija liegti mātes glāsti, viņš tagad izbaudīja mātes klātbūtni, centās pēc iespējas vairāk būt viņai blakus. Viņš bija labsirdīgs, lēnīgs jauneklis ar romantiskām tieksmēm. Ielūkodamās savā pieaugušajā dēlā, Skārleta aizvien vairāk un vairāk jauneklī saskatīja viņa tēva Čārlza Hamiltona vaibstus. Skārleta tagad jau pavisam citādi, ar skumjām un maigumu atcerējās Čārlza aizkustinošo mīlestību.

Veidu pievilka arī Rets, kurā viņš saskatīja uzticamu gados vecāku draugu, un Rets savukārt centās Veidam būt tēva vietā.

Jokdaris Bo Vilkss, Melānijas un Ešlija dēls, viņu ģimenē gadījās pilnīgi negaidīti, Retam un Skārletai par lielu prieku. Viņam tika pareģota izcila zinātnieka nākotne, jo viņš jau skolā bija bijis neparasti apdāvināts skolnieks. Zēnam bija labas sekmes mācībās, un jau skolas laikā viņš ieguva pirmo godalgu par sacerējumu latīņu valodā. Taču pēc skolas beigšanas Bo kategoriski atsacījās turpināt mācības, apgalvodams, ka viņam vēl neesot skaidrs, par ko kļūt. Veltīgi Ešlijs asarām ads lūdza viņu iestāties universitātē, taču Bo izrādīja tādu stūrgalvību, kādu neviens nebija gaidījis.

Bo bija īsts brīnums. Par viņu nekādi nevarēja teikt, ka viņš ir savu vecāku, smalko un romantisko cilvēku — Melānijas un Ešlija — dēls. Šķita, ka viņa dzīves jēga ir iepriecināt un pārsteigt apkārtējos. Reiz Bo, jautrais, enerģiskais, uz neparastu, pat visai negaidītu rīcību gatavais jauneklis, atbrauca pie Batleriem ciemos un palika viņu draudzīgajā ģimenē. Ešlijs, kurš ilgi šaubījās, tomēr bija spiests pakļauties sava spītīgā dēla vēlmēm.

Toreiz Ešlijs atbrauca pie viņiem uz Sanfrancisko. Viņš bija ārkārtīgi nomākts, kad ar Skārletu runāja par dēlu. Rets izgāja, atstādams abus vienatnē. Viņš saprata, ka nav iemesla būt greizsirdīgam, pret Ešliju viņš tagad neizjūta naidu. Un tomēr nezin kāpēc Rets Ešliju nicināja. Viņš nesaskatīja Ešlijā tās īpašības, kuras aizvien cienīja vīriešos: gribasspēku, apņēmību, uzticamību. Rets nespēja tam piedot Skārletas meitenīgos maldus, Melānijas nāvi. Ešlijs nespēja nevienu aizstāvēt, viņam pašam allaž bijusi vajadzīga aizstāvība. Varbūt tāpēc arī Bo viņu pameta.

Ešlijs sēdēja Batleru mājas viesistabā, vēl joprojām tāds pats slaids, izsmalcināti aristokrātisks, kaut gan kopš viņu pēdējās tikšanās brīža Atlantā viņa mati bija kļuvuši manāmi retāki un tajās ievijies vairāk sirmu pavedienu. Skārleta laipni pieskārās Ešlija plaukstai. Viņš maigi pacēla viņas roku un pielika pie lūpām.

—    Tu joprojām esi brīnišķīga, Skārlet. Laikam pār tevi nav varas. Taisni otrādi, ar gadiem tu kļūsti vēl daiļāka. Uztici man savas mūžīgās jaunības noslēpumu.

—   Tu ari neizskaties slikti, Ešlij. Liecies tāds vīrišķīgāks. Man patīkami dzirdēt, ka esi laimīgs ar Keitiju.

—      Es gan nepieminētu laimi, kad runa ir par rnani. Un galvenais nav Kcitija. Viņa ir ļoti jauka un godājama sieviete. Taču man ir sajūta, ka es nevis dzīvoju, bet eksistēju. Dzīve aizgājusi man garām. Es zaudēju Melāniju, nevarēju paturēt tevi. Vispār esmu sapratis, ka tu mani nemīlēji, tikai vienmēr žēloji. Un tev patiešām nebija vērts saistīt savu dzīvi ar manējo. Tu esi uguns, bet es vārgi plēnoša oglīte, drīzāk gan pelni. Labi, ka tu toreiz, mūsu pēdējā tikšanās reize, man atsacīji. Tā tu izvairījies no vilšanās manī.

—      Nu, ko tu runā, Ešlij, dārgais. Kāpēc esi tik drūmi noskaņots? Laikam tavā ģimenē, tavā dzīvē kaut kas noticis. Es tev palīdzēšu.

—     Nekas konkrēts nav noticis. Gluži vienkārši man beidzot nācās apjēgt, ka visu mūžu esmu dzīvojis zem tava spārna. Pat Bo to ir apjautis. Jauneklim patīk stipri un apņēmīgi vecāki Tāpēc viņš ir vienīgais, kas man palicis.

—    Mīļo Ešlij, neuztver Bo lēmumu tik traģiski. Viņš taču ir un paliek tavs dēls. Un nekas nemainīsies, ia zēns padzīvos pie mums. Acīm redzot viņu pievelk liela ģimene, — Skārleta iesmējās, lai Izkliedētu saspringumu un palīdzētu Ešlijam pārvarēt smago grūtsirdību. — Turklāt mēs abi par viņu pilnībā atbildam. Tu taču zini, kāda bija Melānijas pēdējā vēlēšanās. Viņa mani lūdza pieskatīt Bo un uzticēja viņu man. Es ļoti mīlēju Melāniju un visu mūžu turēšu svētu viņas piemiņu, tāpēc nedomā, ka Bo mūs apgrūtinās. Es solīju Melānijai, ka izturēšos pret Bo kā pret

pašas dēlu. Nekrīti izmisumā, Ešlij. Lai viss iet savu gaitu. Tu zini, ka tā nav mana devīze, tomēr ari man dzīve šo to iemācījusi. Visvieglāk būtu piespiest Bo pakļauties, bet vai tad mēs viņu nesalauzīsim? Es domāju, ka drīz vien viņš sev izvēlēsies dzīves

ceļu.

>

—   Skārlet, tu visu mūžu esi par mums rūpējusies, bet tagad, kad es arī pats varu gādāt par savu dēlu, viņš dod priekšroku tev, tavai mājai, tavai ģimenei. Viņš tev vēl sagādās liekas rūpes.

—  Ai, Ešlij, par to neraizējies. Bo klātbūtne mums tikai sagādās prieku.

Tā Bo ari palika Skārletas un Reta ģimenē. Viņi jutās laimīgi, ka ieguvuši vēl vienu dēlu, turklāt mī|ās Melānijas dēlu, un dievināja viņu, kaut gan dažkārt viņiem ar Bo nebija viegli. Kad viņam gribējās padraiskoties, viņš varēja pazoboties par Ketiju, padarīt krāsaināku sava brālēna Veida askētisko dzīvi, tā gultas palagus sasienot mezglos, ielaižot kurpēs zalkšus, vienā vai otrā vietā iebāžot peles, rīta kafijai pieberot piparus, lai izrautu Veidu no mūžīgās nopietnības. Kaut gan Veids ļoti mīlēja savu nemiera pilno brālēnu, tomēr brīžiem viņam šķita, ka Dievs sūtījis Bo, lai apgrūtinātu viņa dzīvi, radītu papildu sarežģījumus. Tajos retajos gadījumos, kad Veids izrādīja kaut mazāko interesi par pretējā dzimuma personām, bet tas notika ārkārtīgi reti, Bo tūdaļ bija klāt kā eksperts, viņš neizjūta ne mazākā mulsuma meiteņu sabiedrībā, kā arī apspriežot jautājumus, kas skāra viņu intīmos noslēpumus. Viņa sabiedriskums nepazina robežu.

Kad viņi ar kuģi ceļoja uz Angliju, lai kur Skārleta un Rets parādījās, sajūsmlga apsveicināšanās neļāva viņiem aizmirst, ka Bo atrodas šeit: «A, jūs esat šī patīkamā jaunekļa vecāki!»

Dažkārt Skārletai uzmācās bažas, ka jauneklis ir pārlieku izlutināts, turpretī Rets tikai smējās par Bo jokiem. Viņš pat priecājās, ka jauneklis nav līdzīgs savam melanholiskajam tēvam.

Tomēr augstākā mērā neizdibināma būtne bija Skārletas un Reta meita Ketija: zaļām acīm, melnām matu cirtām, kas ieskāva viņas smulgano sejiņu. Viņa bija debešķīga, burvīga kā dzīvs, eksotisks ziediņš.

Savās laukmājās Balihārā Ketija varēja staigāt, kur vien tīk, viņa pazuda mežos un laukos, pazina tur visas slepenās takas. Lielpilsēta nespēja sniegt tādu plašumu. Visi Ketijas ceļojumi aprobežojās ar mājas apkārtni un lielo, ēnaino dārzu, tomēr viņa ari šeit reizēm pazuda, un neviens nekad nezināja, kur meitene

varētu atrasties. Taču pēc kāda laika viņa atkal parādījās, it kā atlidoja neredzamiem spārniem un nezin no kurienes. Ketija bija tēva acuraugs un mātes mīļotais bērns. Bet auklei Morinai ar savu nemitīgo nozušanu Ketija sagādāja krietni daudz rūpju. Morina visu laiku skrēja pie Skārletas sūdzēties par mazo meitēnu: — Jūs atkal būsat dusmīga uz mani, kundze, bet viņa tak piepeši kā zemē iekrita, — vientiesīgā meiča nevarēja vien nobrīnīties.

Morina bija īriete, ļoti patīkama un jauka meitene, kas pametusi Īriju, tikko viņai bija palikuši četrpadsmit gadi. Un pēc kāda laika Skārletai ieteica šo nopietno, kārtīgo meiču ņemt Ketijai par aukli. Skārleta labprāt to darīja un ne reizi nebija nožēlojusi. Morina iemīlēja Batleru ģimeni, un viņi tai atmaksāja ar to pašu. Meičai par bērnu audzināšanu bija savi ieskati, kas izveidojušies kopš agras bērnības vecāku mājā: — Jūs, kundze, abi ar misteru Retu sabojājat Ketiju, tālab, ka nekad nesodāt. Bērni jāaudzina stingrībā, — viņa rāja Skārletu. Skārleta smiedamās viņai piekrita.

Pienāca Batleru aizbraukšanas diena. Viņi norunāja tajā rītā satikties ar Ričardu White Star krastmalā Sauthemptcnā. Bet patlaban visi sēdēja Heivermūras ēdamistabā. Bērnus bija pārņēmis satraukums, ko radīja gaidāmā aizceļošana. Viņi sēdēja kā uz adatām, vairs nevarēdami izturēt atvadu brokastu salto gaisotni. Skārleta centās pēc iespējas stingrāk paraudzīties uz mazo Ketiju, kurai Bo kaut ko čukstēja ausī, un meitene jau grasījās laist vaļā skaļu smējienu.

—   Š-š-š! — Skārleta pačukstēja, sazvērnieciski viņiem pamirkšķinot ar acīm uz Lesteru. Kad viņi savās mājās sasēdās pie galda, tas vairāk atgādināja austrumu tirgus kņadu, bet šeit viņiem vajadzēja ievērot pieklājību, sekot Lestera mājas tradīcijām, un tas bērniem nemaz nebija pa spēkam.

Ketija tomēr nenovaldījās un skaļi iesmējās, izpūzdama milzīgu garaiņu mutuli. Rets steidzās bērniem palīgā un jau gatavojās noslēgt apgrūtinošo brokastu procedūru, taču tajā brīdī Lesters pats cēlās no galda, un visi atviegloti uzelpoja Rets apgāja apkārt galdam, lai atvadītos un māsas vīram paspiestu roku. Negaidīti Lesters izteica nožēlu, ka radinieki brauc projām. Rets viņam patika, bet pret Skārletu un bērniem viņš izturējās ar iecietību kā pret neizbēgamu ļaunumu, bez kura diemžēl vīrieši nevar iztikt.

—            Vai tiešām esmu jau tik veca, ka vīrietis manā tuvumā paliek auksts, kaut viņš būtu tikai Lesters, — Skārlcla gremzās.

—    Nē, Ret, tavā paspārnē esmu galīgi zaudējusi formu. Steigšus kaut kas jāuzsāk.

—         Neuztraucies, dārgā, ar tevi viss ir kārtībā. Gluži vienkārši Lesters nav vīrietis.

—         Velns ar ārā, tev mūždien taisnība. Man tāda doma nudien neienāca prātā.

—         Ciemošanās pie jums, Lester, mums sagādāja prieku, — Rets sacīja, pūlēdamies, lai vārdi skanētu pēc iespējas sirsnīgāk.

—    Atbrauciet pie mums uz Sanfrancisko.

—          Baidos, ka tas būtu pāri maniem spēkiem. — Un visi piekrita, ka Rozmarija uz kāzām aizbrauks viena pati kopā ar Ričarda vecākiem.

Rozmarija atviegloti nopūtās, viņa baiļojās, ka vīrs iebildīs pret braucienu, kaut gan jau agrāk abas ar Skārletu viņai kāzu svinībām Londonā bija izvēlējušās greznu tērpu.

—          Ja jutīsities labāk, atbrauciet. — Vīrieši vēlreiz paspieda viens otram roku.

Lcsteram iepatikās Reta sabiedrība, un viņš atzina, ka radinieku ierašanās viņa vienmuļo dzīvi tomēr bija padarījusi daudzveidīgāku, taču patlaban viņš priecājās, ka viņi brauc projām.

—        Atrakstiet mums, kāds īsti ir šis kuģis, ar kuru aizceļosiet. Vai tas patiesi tik lielisks kā izdaudzināts. — Šķita, ka Lestcru arī pašu aizrāvis radinieku gaidāmais ceļojums. Viņš apskāva Retu ap pleciem un pavadīja līdz durvīm.

Bija vēl ļoti agrs, bet saule jau pacēlusies diezgan augstu. Bija laiks doties ceļā. Līdz Sauthemptonai, no kurienes atiet viņu kuģis, vajadzēja braukt stundas piecas. Lesters jau bija nosūtījis trīs ekipāžas ar mantām un diviem nesējiem. Pārējās ekipāžas šobrīd stāvēja gatavībā, gaidot pasažierus.

Rozmarija visu rītu likās gaužām nomākta. Viņai negribējās šķirties no brāļa un viņa ģimenes. Arī patlaban viņa jau nez kuro reizi spieda sev klāt Keliju, apskāva Skārletu, un tā iesmējās, sakārtodama savu ārkārtīgi moderno cepuri, kuru Rets bija nopircis Londonā.

—          Drīz būs Ziemassvētki, Rozmarij, — Skārleta viņai mīļi iečukstēja ausī, — un tu atkal būsi Amerikā.

Skārleta Rozmariju noskūpstīja uz vaiga, atstūma no sevis un nebeidza brīnīties, kā pārvērtusies allaž tik apņēmīgā un neatkarīgā sieviete. Vai patiešām angļu vīrieši vienmēr tā paverdzina savas sievas? Un viņa negaidot iedomāja meitu. Vai liktenis Ellai nav lēmis to pašu? Taču Ričards rādās ļoti sabiedrisks un mūsdienīgs jauns cilvēks. Lai gan notiks tas, kam jānotiek. Skārlcta nav radusi ilgi prātot par likteņa untumiem.

Lesters skubināja viņus baukt prom, viņš baidījās, ka radinieki nokavēs tvaikoni, līdz kura atiešanai nemaz nav palicis tik daudz laika.

—    Kuģis atiet ap pusdienu, vai ne? — Lesters izvilka kabatas pulksteni, atgādinot Retam, cik tas rāda.

—    Jā, bet laika mums ir pietiekami.

—      Veiksmīgu ceļojumu! — Lesters pamāja ar roku, kad ekipāžas cita pēc citas sāka braukt. Rozmarija stāvēja blakus vīram un neatraudamās lūkojās uz brāli. Rets atgriezās pret viņu un pacēla roku atvadu žestā.

—   Es jūs mīlu, — Rozmarija iesaucās, bet viņas vārdi saplūda ar pakavu klaboņu. — Es jūs mīlu, — viņa atkārtoja, slaucīdama asaras un nesaprazdama, kāpēc Izjūt tādu nemieru. Jau Ziemassvētkos taču atkal redzēs savus radiniekus.

2. nodaļa

Kad ekipāžas, kurās brauca Batleru ģimene, sasniedza Sauthemptonu, piestātnē jau pulcējās pasažieri, kas gatavojās kuģot ar pirmo reisu. Bo bez mitas izzoboja radiniekus, tā ka Skārletai pat nācās viņu apsaukt, iekams viņš nav Skārletu un Veidu padarījis traku. Taču jauneklis arī pēc viņas aizrādījuma nevarēja rimties.

— Paskaties, paskaties uz to, Ellij, — Bo, rokas vēcinādams, rādīja uz četriem iespaidīga apmēra tvaikoņa dūmeņiem.

Atšķirībā no sava nevaldāmā brālēna Veids bija daudz izlasījis par tvaikoni, uz kura viņiem vajadzēja doties šai ceļojumā. Līdzīgs tvaikonis ar nosaukumu «Neapole» sāka šķelt okeāna viļņus pirms gada. Un kaut gan «Neapole» bija pats lielākais no jebkad uzbūvētiem kuģiem, «Hermejs» tomēr apmēru ziņā arī to pārspēja. Šis tvaikonis divkārt pārspēja visus tajā laikā zināmos kuģus. Tāpēc nebija ko brīnīties par Bo sajūsmu, kad viņš pirmo reizi ieraudzīja tādu milzeni. Pat vecāka gadagājuma pasažierus šī aina-vai apbūra.

Laikraksti šo unikālo darinājumu dēvēja par «Brinumkuģi» un savās slejās to daudzkārt aprakstīja. Tāpēc doties ar šo tvaikoni tā pirmajā reisā tika uzskatīts par sevišķi lielu godu.

Rets Batlers no divdesmit astoņām speciālajām kajītēm uz B klāja pasūtīja piecas, tās bija paredzētas bagātiem pasažieriem, un to priekšrocība bija atrašanās vieta — nomaļus no visām telpām, kuras nodrošināja tvaikoņa spēju funkcionēt.

Kompānija AB Star, lai izdabātu saviem klientiem, centās pārspēt pati sevi. Kajītes apgaismoja liels daudzums iluminatoru, tās rotāja greznas franču, dāņu un britu antikvāras lietas. Batleru kajītes atradās lielā nodalījumā, atšķirtas no visām pārējām.

Bo vēlējās apmesties vienā kajītē ar Veidu, bet Ella Lorēna iekārtojās kopā ar Ketiju. Skārieta un Rets izvēlējās vislielāko kajīti kaimiņos savam nākamajam znotam Kaupervīldam.

Ceļojums solījās būt patīkams, un Bo nevarēja sagaidīt to brīdi, kad kāps uz klāja, tāpēc, izsteidzies no ekipāžas, viņš metās pie trapa, taču Veids viņu laikā apstādināja, noveda sāņus, kur pulcējās pārējie ģimenes locekļi.

—          Uz kurieni tu steidzies? Vai tev neliekas, ka jāpagaida, kamēr vecāki uzkāpj augšā? — Veids nošņāca, zaudēdams pacietību, un tika apveltīts ar nicinājuma pilnu Bo skatienu.

—    Tu atdarini tēvoci Lesteru, vai?

—         Nekas tamlīdzīgs. Tikai tu te stāvēsi tik ilgi, kamēr tēvocis Rets atļaus spert kāju uz trapa!

Veids paskatījās pār Ellas Lorēnas plecu un ieraudzīja, ka Ketija ir noslēpusics mātes brunčos, bet Morīna noņemas ar mantām.

—    Ej, palīdzi mātei. Morīna ir aizņemta.

Rets atvadījās no lorda Mcisona kalpotājiem. Piestātnē viss gāja juku jukām. Šāda gaisotne, kas valda pirms aizbraukšanas, Bo ļoti patika, piepildot viņa sirdi ar piedzīvojumu gaidām.

—         Kāpēc tad es? — Izredzes pildīt kādu pienākumu tajā laikā, kad visapkārt tik daudz jauna un interesanta, darīja viņu grūtsirdīgu un iedvesa šausmas,

«Hermejs», šis varenais milzenis, pacēlās viņu priekšā pie muliņa, un vienīgais, ko jauneklis vēlējās, bija jo ātrāk nokļūt uz klāja un sākt šī grandiozā brīnuma apskati. Vai drīkstēja zaudēt kaut minūti?

—          Ketija Ir par kaut ko satraukusies. Viņa negrib kāpt uz kuģa. Ej viņiem palīgā! — Veids atkal norūca un pats devās pie Reta.

Ella Lorēna, tērpusies jaunā, elegantā vilnas kostīmā, notupās Ketijas priekšā un mēģināja viņu pierunāt:

—    Muļķīte. Te galīgi nav no kā baidīties. Paskaties! — Viņa ar žestu norādīja uz majestātisko kuģi. — Tas izskatās līdzīgs peldošai pilsētai. Un pēc dažām dienām mēs jau būsim Ņujorkā, tad iesēdīsimics vilcienā un nonāksim Sanfrancisko. — Ella Lorēna centās nomierināt meitenīti.

Taču ceļojuma romantika Ketiju nesaistīja, viņu nezin kāpēc bija ļoti nobiedējuši kuģa apmēri. Meitenīte slēpās mātes brunčos un ņēmās kliegt ik reizi, kad Ella Lorēna pūlējās mazo izvilkt no paslēptuves.

—   Kas noticis? — Skārleta palūkojās uz vecāko meitu, pūloties uztvert viņas vārdus, bet tos apslāpēja orķestra skaņas. — Kas noticis? — Skārleta noliecās pie Ketijas un mēģināja viņu nomierināt. Dīvaini, ka allaž tik drošā Ketija baidās no ūdens. Skārleta to bija pamanījusi jau agrāk, kad viņi pirmo reizi brauca ar tvaikoni uz Ameriku. Skārleta toreiz to daudz neievēroja, uzskatot, ka meitene vēl ir pārāk maza un tāpēc baidās no ūdens. Tomēr arī pirms mēneša ceļā uz Angliju meitenīte tāpat baidījās kāpt uz kuģa «Mauritānija» klāja un nemitīgi jautāja mātei, kas notikšot, ja viņa iekritīšot ūdenī. Skārleta noglaudīja meitas tumšmataino galviņu un kaut ko iečukstēja tai ausī. Vārdi izraisīja smaidu smulganajā meitenes sejiņā, jo māte atgādināja, ka drīz Ketijai būs dzimšanas diena, un šo notikumu viņi atzīmēs pēc atgriešanās Sanfrancisko.

—   Labi? — Skārleta čukstēja ausī pārbiedētajam bērnam, bet Ketija tikai purināja galvu, glauzdamās klāt mātei.

—     Es nekur negribu braukt, — taču, iekāms meitenīte vēl kaut ko pateica, Rets saķēra viņu stiprajās rokās un uzsēdināja uz pleciem.

—    Un tomēr vajadzēs, mana odziņa. Tu taču negribi palikt Anglijā bez mums. Skaidrs, ka negribi, dumiķīt. Mēs visi tagad brauksim mājās ar visbrīnišķīgāko tvaikoni. Vai zini, ko es nupat satiku? Smuku meitenīti tavā vecumā. Varu saderēt, ka uz to laiku, kad ieradīsimies Ņujorkā, jūs jau būsiet sadraudzējušās. Iesim nu uz klāja un paskatīsimies mūsu kajītes.

Rets, stingri turēdams meitu uz pleciem, paņēma sievu zem rokas un veda ģimeni augšā pa trapu. Tiklīdz viņi nonāca uz kuģa, viņš Ketiju nolaida zemē, bet meitene tūlīt pieķērās tēvam pie rokas un nelaida to vaļā visu laiku, kamēr viņi kāpa uz augšējā klāja.

Visur pa kuģi staigāja cilvēki, aplūkodami brīnišķīgos rotājumus, grezno sienu apdari, skaistos daudzžuburu svečturus, gaumīgi izveidoto drapējumu, lieliskās klavieres. Pat Ketija pieklusa, kamēr viņi pastaigājās pa kuģa klāju.

—           Grandiozi, vai ne? — Rets sievai jautāja, liekot viņai pasmaidīt. Doma par gaidāmo ceļojumu iepriecināja Skārletu. Bija tik omulīgi, mierīgi un romantiski atrasties starp divām pasaulēm kopā ar visu ģimeni bez lielām problēmām.

Rets nopriecājās, ieraudzījis uz kuģa sporta zāli, taču Skārlcta saīga un piedraudēja viņam ar pirkstu.

—         I nedomā! Es visu laiku uz kuģa gribu būt kopā ar tevi, — viņa aši apskāva Retu, un viņš pasmaidīja.

—         Tu uzskati, ka Ričards un Ella Lorēna šeit nav vienīgais iemīlējies pāris? — Rets čukstus jautāja sievai, ncaizmirsdams Ketiju cieši turēt aiz rokas.

—          Man šķiet, ka ne, — Skārleta zīmīgi uzsmaidīja Retam, maigi ar pirkstu galiņu pieskardamās viņa vaigam.

—         Nu labi. Vai mums nebūtu laiks iet augšā kajītēs, izsaiņot mantas un pēc tam turpināt šī unikālā kuģa apskati?

—         Es gan laikam aplūkošu visu tūlīt. — Šķita, ka Bo būtu ar mieru pārsprāgt aiz emociju pārpilnības, bet Rets neatlaidās: visiem jāiet uz kajītēm un tur jāiekārtojas, pēc tam viņš pats pavadīs Bo ceļojumā pa klājiem. Tomēr jaunekļa vēlmes bija tik nepārvaramas, ka viņš nespēja aiziet līdz vajadzīgajai vietai un nozuda pa ceļam. Skārleta sāka uztraukties, bet Rets viņu nomierināja.

—         Neuztraucies, dārgā. Viņu pārlieku uzbudinājis viss notiekošais, tas nav nekāds brīnums, es pats ari izjūtu to pašu.

Retu sajūsmināja jaunekļa neizsīkstošā enerģija, viņš augstu vērtēja tā neatkarīgo raksturu un jaunekli mīlēja kā paša dēlu.

Driz vien viņiem pievienojās Ričards, ielūkojies mazajā viesistabā, kuru Skārleta un Rets bija atstājuši sev, lai viņiem būtu vieta, kur palikt divatā.

Ričarda acis iedegās, kolīdz viņš ieraudzīja līgavu, kura savukārt, pamanījusi līgavaini, palēcās un metās viņam pretī.

—          Ričard… — Ella Lorēna tumši pietvīka, nokļuvusi viņa skaujās. Viņas mati bija tādā pašā krāsā kā Ričardam, tikai acis zaļas, nevis zilas. Viss vēstīja nākotnes laimi, un mīlētāji nemaz necentās slēpt savas jūtas. Vienīgi Kctijai pret to bija kritiska attieksme, un viņa nosodoši smīnēja ari patlaban.

—   Kas tur smieklīgs, mazā knīpa? — Ričardam patika rotaļāties ar Ellas Lorēnas mazo māšeli. Viņš sadraudzējās ar Veidu, un pat zobgalis Bo rēķinājās ar jaunā cilvēka domām. Visa Batleru ģimene Ričardam likās brīnišķīga, un viņš pateicās liktenim, kas dāvājis viņam tādu līgavu.

—  Vai redzēji zirdziņus? — viņš jautāja Ketijai, un šis jautājums meitenē modināja dzīvu interesi.

—    Zirdziņus? — Meitenei iemirdzējās acis. — Tie arī brauks kopā ar mums?

—    Nu protams. Starp citu, tie nebaidās. Stāv mierīgi. Vakarā varēsim tos apciemot.

Ella Lorēna aizveda māsiņu pie Morīnas, bet pati steidzās pie Ričarda. Rets bija rezervējis viņam lielisku kajīti, tālāk no citu bērnu ziņkārīgajām acīm.

Kad viņi palika divatā, Ričards beidzot varēja apskaut līgavu, sirsnīgi noskūpstīt, pasacīt visus maigos vārdus, kuri lauzās ārā no sirds. Bet meitene aizturēja elpu, aizmirsa visu, atskaitot tuvības sajūtu ar savu nākamo vīru. Šādos brīžos abi apzinājās, cik vēl ilgs laiks līdz kāzām. Taču par to, ka robežu varētu pārkāpt agrāk, nevarēja būt ne runas, pat tik romantiskā ceļojuma atmosfērā. Ričards to stingri nepieprasīja, kaut gan viņam nācās grūti sevi apvaldīt vēl līdz Ziemassvētkiem.

—  Vai jums nelabpatiktu pastaigāties, mis Kenedija? — Ričards pasmaidīja, sniegdams līgavai roku.

—     Ar lielāko prieku, mister Kaupervīld. — Ričards nolika guļvietā smago, silto mēteli, kurā viņam jau kļuva karsti, protams, vajadzēja to novilkt agrāk, taču, ieraugot līgavu, viņš aizmirsa visu uz pasaules. Mīlētāji nebija redzējušies tikai dažas dienas, bet ari viena stunda viņiem likās kā mūSba. Ella Lorēna bija bezgala laimīga, ka izredzētais kopā ar viņas ģimeni brauc uz Sanfrancisko.

Meitene smagi pārdzīvoja viņa prombūtni.

—      Esmu šausmīgi noilgojusies, — Ella Lorēna čukstēja, kļaudamās klāt līgavainim, kad viņi kāpa augšā uz pastaigu klāja tieši virs savām kajītēm.

—    Es tāpat, mana mīļotā. Bet drīz pienāks laiks, kad mēs nemaz vairs nešķirsimies.

Meitene, laimīgi smaidīdama, pamāja ar galvu. Saķērušies rokās, viņi pagāja garām kafejnīcai franču stilā, kur savā ātrrunā valodoja franču viesmīļi, ar apbrīnu noraudzīdamies uz Ellu Lorēnu. Krodziņš ieintriģēja un pievilka pirmās klases pasažierus. Tas bija jaunums, kādu nevarēja atrast uz citiem tvaikoņiem. Un «Hermejs» piedāvāja ļoti daudz šādu jaunumu.

Ričards un Ella Lorēna pārgāja uz pastaigu klāja aizstikloto pusi, kur jebkuros laika apstākļos varēja priecāties par ainavu.

—    Man ir tāda sajūta, ka mēs uz šā kuģa atklāsim daudz klusu, mājīgu stūrīšu, mana mīļā, — jaunais cilvēks pasmaidīja, cieši saspiezdams izredzētās roku, un ari viņa iesmējās.

—   Tāpat kā Bo, kurš jau paguva pazust, tiklīdz spēra kāju uz trapa. Šis jauneklis ir bezcerīgs, nesaprotu, kāpēc māte pret viņu izturas tik iecietīgi. — Iedomājusi brālēnu, Ella Lorēna sadrūma.

—    Viņa nespēj turēties pretī Bo valdzinājumam, — Ričards pajokoja, pēc tam pavisam nopietni turpināja: — Pie tam viņa laikam puisi žēlo, viņš taču nav redzējis savu māti. — Meitene piekrītoši pamāja. Tam bija grūti iebilst.

—     Drīzāk fā ari ir. Un tomēr taisni apbrīnojami, ka viņš nepavisam nav līdzīgs saviem vecākiem. Es taču mazliet atceros krustmāti Melāniju un pazīstu krusttēvu Ešliju. Veids ari iznāk viņam tuva rada no tēva puses. Viņi abi ir Hamiltoni. Bet Veids liekas pavisam citāds, viņš vienmēr turas rāmjos.

—   Kā es bērnībā. Varbūt tāpēc Bo tagad mani sajūsmina. Viņš nekad nākotnē nenožēlos, ka aizlaidis garām kaut ko, kas varēja tikt izdarīts. Viņš nepalaidīs garām savas iespējas. — Ričards iesmējās. — Man liekas, viņu gaida spoža nākotne.

Ričards apņēma meiteni ap pleciem, un viņi apskāvušies vēroja, kā okeāna milzenis atiet no krasta. Ella Lorēna pieķēra sevi klusībā lūdzam Dievu, lai ceļojums būtu veiksmīgs. Ričards un Ella Lorēna no klāja lūkojās lejup mutuļojošā ūdenī, un tajā brīdī «Hermejs» satricināja gaisu ar tik griezīgu svilpienu, ka jebkuras sarunas uz klāja kļuva neiespējamas. Tik un tā neko nevarēja dzirdēt. Visapkārt valdīja sajūsmas un izbrīna gaisotne; Ričards, ļaudamies šai noskaņai, ciešāk apskāva līgavu un noskūpstīja, tvaikoņa svilpei skanot tieši viņiem virs galvas.

Divu velkoņu pavadībā milzenis «Hermejs» aizslīdēja pa kanālu ceļā uz Šerbūru, lai tur uzņemtu pasažierus, pēc tam dotos uz

Kvīnslaunu, izietu atklātā jūrā un peldētu Ņujorkas virzienā. Izrādījās, ka atiešanas brīdis saistījās ar kādu notikumu, kuru augšā stāvošie nepamanīja. Bet visi, kas atradās uz apakšējā klāja, aizturēja elpu, kad milzīgais kuģis tuvojās amerikāņu un angļu laineriem, kuri stāvēja pietauvoti. Amerikāņu kuģis «Bostona» tauvās bija pievilkts pie kompānijas AB Star tvaikoņa «Neapole», lai palaistu garām milzeni «Hermeju». Taču, lai kā kuģcļi pūlējās, izeja tik un tā palika ļoti šaura. Pārtrūkušas tauvas plīkšķis noskanēja kā pistoles šāviens, un «Bostona» sāka lēnām kustēties uz «Hermeja» pusi. Bija palikušas dažas pēdas, un šis kuģelis nenovēršami būtu ietriecies pasakainajā tvaikonī. Sekoja strauju manevru sērija, un velkonim, kas «Hermeju» vadīja līdz ostas izejai, izdevās apstādināt «Bostonas» patvaļīgo kustību, iekāms notika avārija. Amerikāņu tvaikonītis tika atvilkts sānis, un «Hermejs» guva iespēju laimīgi pamest ostu un uzņemt kursu uz Šerbūru. Tie, kas bija visu vērojuši, saprata, ka «Hermeja» un «Bostonas» sadursme būtu varējusi kļūt par realitāti. Un to glāba tikai izšķirīgā un ātrā velkoņa manevrēšana. Nejaušie skatītāji sastinguši vēroja un novērtēja notiekošo kā apbrīnojami augstas meistarības un veiklības demonstrējumu. Kaut ari bija grūti ticams, ka mazais kuģelis varētu nodarīt postu tādam milzenim, kas likās tik neuzvarams un neievainojams.

—   Tas patiešām bija bīstami? — Ella Lorēna nopūtās, redzētā apstulbināta, bet viņas līgavainis atbildot tikai pamāja ar galvu.

—  Visai bīstami. Varbūt mūsu sekmīgajai aizceļošanai par godu franču kafejnīcā izdzersim pa glāzei šampanieša? — Ella Lorēna ar prieku piekrita, un laimīgais pārītis mājīgi iekārtojās klusās kafejnīcas vientulā stūrītī, kur viņus pēc dažām minūtēm atklāja Bo.

—     Interesanti, ko jūs te darāt? — viņš dzēlīgi jautāja, uz kafejnīcas sliekšņa parādīdamies līdz galam atpogātā virsjakā. Nekad mūžā jauneklis nebija izskatījies tik laimīgs.

—   To pašu es varu jautāt ari tev. Māte visur tevi meklē. Kur tu biji visu šo laiku? — Ella Lorēna viņam uzbruka.

—     Ellij, vajadzēja taču visu apskatīt! — jauneklis raudzījās meitene, it kā viņa būtu bezcerīgi stulba, pēc tam uzmeta acis līgavainim.

—    Sveiks, Ričard! Kā klājas?

—   Lieliski, paldies, Bo. Kā tev patīk tvaikonis? Augstākā klase, vai ne?

—    Esmu sajūsmā! Zini, šeit ir sporta laukumi, peldbaseins. Kravas telpās tiek vesti sacīkšu zirgi, un virtuve apgādāta ar fantastiskām ierīcēm. Es nevarēju iekļūt mašīntelpā, bet otrās klases klāju gan appētīju, tur nav slikti, un kādas meitenes! — Bo atskaitījās, kā pavadījis laiku.

—    Bo, es tev ieteiktu lieki nevilcināties un visu kā pienākas nopētīt vēlreiz. Dodies aši! — Ričards iedrošināja jaunekli. — Vai uz komandtiltiņa jau biji?

—   Vēl ne, — Bo atbildēja. — Aiziet līdz komandtiltiņam man pietrūka pacietības. Sāku kāpt augšā, bet tur bija tik daudz ļaužu, ka nekādi nevarēja izspraukties cauri. Vēlāk turp aizskriešu vēlreiz. Vai pēc pusdienām neaiziesim uz baseinu?

—    Ar prieku, ja tas neizjauks tavas māsīcas plānus.

Ella Lorēna jau dusmās vārījās.

—    Man šķiet, ka tev vajadzētu likt mūs mierā. Ja tu domā, ka varēsi mūždien vazāties pa kuģi un visiem uzbāzties, tad dziļi maldies. Tādā gadījumā mēs sanāksim ragos.

—  Ai, Lorij, — jauneklis ar nožēlu izsaucās, — vai tu nesaproti, cik šeit ir interesanti! Kaut mazdrusciņ atraujies no sava līgavaiņa.

—    Bet tu uzvedies pieklājīgi!

—    Kas noticis? — Ellai Lorēnai aiz muguras atskanēja Reta balss. — Sveiks, Ričard-, sveiks, Bo! Redzu, jūs esat aizņemti. — Bo virsjaka bija notraipīta ar kādu smērvielu, bet viņš jutās tik apmierināts ar dzīvi kā vēl nekad. Arī Rets uz jaunekli skatījās ar acīmredzamu izbrīnu un pat prieku.

—    Krusttēv Ret! Te ir tik brīnišķīgi!

—     Prieks to dzirdēt! — Taču tajā brīdī kafejnīcas durvīm tuvojās Skārleta un, ieraudzījusi Bo un Retu, abus nostrostēja.

—    Tu dzirdi, Bo? — Rets pielaidīgi jautāja. — Es sacītu, ka tev jāpārģērbjas. Varu ieteikt aiziet uz kajīti un uzvilkt mugurā kaut ko pieklājīgāku, kamēr neesi galīgi sarūgtinājis krustmāmiņu. — Reta laipnā balss uzmundrināja jaunekli, tas viņu uzlūkoja, priecīgi smaidīdams. Toties Skārleta nebija tik labvēlīgi noskaņota, tāpēc viņa, paķērusi Bo zem rokas, aizveda puisi uz kajīti pie Veida, kurš tobrīd pētīja pasažieru sarakstu cerībā satikt paziņas. Uz kuģa atradās Lestori, misters Izidors Štrauss un misis Štrausa no firmas Taisy īpašnieka ģimenes. Sarakstā bija daudz pazīstamu vārdu, to vidū daži jauni cilvēki, bet Veids viņus nepazina, tiesa gan, tas viņu sevišķi nesarūgtināja, jo viņš bija paguvis ievērot vairākas jaunas meitenes, kas viņam pievērsa uzmanību, un cerčja pastaigās šīs meitenes sastapt vēlreiz. Viņš jau gandrīz bija pabeidzis sarakstu izskatīšanu, kad ieradās Bo un Skārleta. Viņa lika Bo apsolīt, ka viņš līdz vakariņām vairs nekur nenozudīs, un Bo tādējādi atkal zaudēja brīvību. Bet viņam tā gribējās nokļūt mašīntelpā, uz kapteiņa tiltiņa, vēlreiz aiziet uz kambīzi, kur tik brīnišķīgas virtuves ierīces!

— Būtu brīnišķīgi, ja tevi no kājām nogāztu jūras slimība, — Veids pamācoši bilda, tiklīdz Skārleta bija atstājusi kajīti.

Drīz pamodās Ketija, un Morīna viņu izveda uz klāja. Meitene vairs nelikās izbijusies un ziņkārīgi lūkojās apkārt. Kuģis viņai tagad nešķita tik baigs. Cilvēki pastaigājās pa klāju, un viņu vidū Ketija ieraudzīja meitenīti, kuru tētis bija pieminējis. Tā pastaigājās kopā ar māti un aukli, kas uz rokām turēja mazu puisīti. Šī ģimene brauca uz Monreālu. Lorānai bija tāda pati lelle kā Ketijai, šī lelle atgādināja pieaugušu lēdiju, un Ketija to bija nosaukusi par misis Džeinu. Šo lelli Ketijai pagājušā gada Ziemassvētkos bija dāvinājusi krustmāmiņa Rozmarija, un kopš tā laika Ketija nekad nešķīrās no misis Džcinas. Lorānas lelle pēc sejas izskatījās līdzīga misis Džeinai, tomēr tai nebija tik eleganta mēteļa un cepures, kādu izvēlējās krustmāte Rozmarija. Turklāt Јiia Lorēna no sārta zīda lellei bija pašuvusi neparasti skaistu kleitu, virs kuras tika uzvilkts silts samta mētelis. Misis Džeina valkāja arī brīnišķīgas kurpes ar augstiem papēžiem. Un, protams, šī pasakainā lelle todien pastaigājās pa klāju kopā ar saimnieci un viņas vecākiem.

Kuģis pietauvojās Šerbūrā, kad Ketija jau gulēja, bet Bo pastaigājās pa klāju. Skārleta un Ella Lorēna ģērbās, lai ietu vakariņās, bet Ričards, Veids un Rets viņas gaidīja uz klāja.

Tovakar Batleri ēda vakariņas galvenajā salonā uz apakšējā klāja. Vīrieši, bez šaubām, bija uzsējuši baltas kaklasaites, sievietes uzvilkušas greznus tērpus, kas pirkti Londonas, Parīzes vai Ņujorkas labākajos veikalos. Skārleta bija aplikusi pērlēm un briljantiem rotātu apkaklīti, kas nāca no ģimenes dārglietu pūra un agrāk piederēja Reta mātei. Ēdamistabas salons laistīties laistījās neatkārtojamā krāšņumā, interjeru rotāja kokgriezumi, mirdzošs varš, kristāla kroņlukturi, tomēr telpas galvenā rota bija pirmās klases pasažieri, kuri kā teiksmaini pasaku tēli sēdēja ap galdiem spoži apgaismotajā zālē. Lūkodamās apkārt, Ella

Lorčna nodomāja, ka nekad agrāk nav redzējusi tādu greznību; cik brīnišķīgi iesākas viņas kopējā dzīve ar Ričardu.

Pēc vakariņām pasažieri sēdēja blakuszālē, klausoties mūziku kuģa orķestra izpildījumā. Vakara noslēgumā Skārleta sajuta briesmīgu nogurumu. Izrādījās, ka diena bijusi bezgalgara, un viņa lūdza Retu pavadīt viņu uz kajīti.

Nākamās dienas vidū tvaikonis piestāja krastā pēdējo reizi, lai Kvīnstaunā uzņemtu pasažierus. Batleri vēroja, kā cilvēki kāpj uz kuģa, kad Morīna negaidot iekliedzās un ieķērās pastaigu klāja reliņos.

—    Ak Dievs! Misis Batlera, tā tak ir mana māsīca!

—     Kā no šejienes vispār kaut ko var saskatīt? — Skārleta i šaubīdamās iebilda. Morīna bija emocionāla meitene ar bagātu

iztēli. — Tas nevar būt!

—     Es viņu varu pazīt starp tūkstošiem. Viņa ir divus gadus par mani vecāka un bija man kā māsa. Viņai tādi sarkanīgi mati, un viņa gāja kopā ar mazu meitēnu. Es redzēju viņas abas. Varu zvērēt, misis Batlera. — Pa Morīnas seju sāka ritēt asaras. — Kā lai viņu atrod uz tik milzenīga kuģa?!

—   Ja tu nekļūdies un tā patiešām ir tava māsīca, mēs palūgsim pārvaldnieku, lai tas pārbauda pēc trešās klases saraksta. Kā

vinu sauc? >

—   Alise. Un meitenīti sauc par Mēriju. Viņai tagad kādi pieci gadi. — Morīnas paziņojums Skārletu ieinteresēja. Tādā vecumā Morīnas māsīcai ir piecgadīga meita? Skārleta prātoja, vai kundzei ir arī vīrs, tomēr Morīnai to nevaicāja, lai ar šādu jautājumu viņu neaizvainotu, turpretī pie sevis nosprieda, ka diez vai.

—      Es drīkstēšu rotaļāties ar šo meitenīti? — Ketija klusi jautāja. Šodien viņa jutās jau labāk. Pēc mīkstā gultā pavadītās nakts «Hermejs» nemaz nelikās biedējošs. Apkalpojošais personāls bija tik labs pret viņu, ka ceļojums sāka meiteni iepriecināt. No rīta viņa ierāpās Ellas Lorēnas gultā, pēc tam uz viņu kajīti atnāca Bo. Viņiem kopā bija tik jautri, ka ar saviem smiekliem un klaigām viņi uzmodināja Morīnu. Meiča basām kājām metās uz Ellas Lorēnas istabu, kur tika sagaidīta ar smieklu šaltīm. Irietes seju apstaroja plats smaids, tieši tāds pats, kāds parādījās viņas sejā, kad meiča pasažieru sarakstā atrada savas māsīcas vārdu. Bez šaubām, tā bija viņas radiniece Alise. Morīna to izstāstīja Ellai Lorēnai, kamēr viņa ģērbās, lai kopā ar vecākiem un Ričardu ietu brokastīs pirmās klases restorānā uz A klāja.

—   Mis Ella, man izrādījās taisnība. Tā bija Alise. Es nekļūdījos, kaut gan neesmu viņu redzējusi četrus gadus, tomēr viņa nemaz nav mainījusies.

—   Kā tad tas kļuva zināms? — Ella Lorēna jautāja ar smaidu. Viņa mīlēja Morīnu par labsirdību un atklātību.

—    Es palūdzu vienai no stjuartēm pasēdēt pie Kelijas, kamēr viņa dienā gulēja, nokāpu lejā, lai satiktos ar Alisi, jo pārvaldnieks viņu bija atradis pasažieru sarakstos. Es nevarēju nesatikties ar māsīcu. — Un kā atvainodamās meiča piebilda: — Misis Batlera to zina. Viņa pati atļāva aiziet.

—     Viss kārtībā, Morīn. Māsīca laikam ļoti priecājās, tevi ieraugot? — Ella Lorēna jautāja. Morīnas saspringums atslāba, viņa pasmaidīja.

—    Brīnišķīga meiča, un tik jauka meitiņa. Ļoti līdzīga Alisei bērnībā. Mati sarkani kā uguns. — Morīna laimīgi iesmējās. Ella Lorēna, pielaikodama mātes briljanta auskarus, atbildot arī iesmējās.

—    Viņa dodas uz Ņujorku?

Iriete pamāja ar galvu, pateikdamās liktenim par šo dāvanu.

—    Jā. Alisei tur ir krustmāte, māsīcas En brālēni. Es vinu

7 >

uzaicināju uz Kaliforniju, viņa teica, ka pacentīšoties atbraukt. Es noteikti viņai palīdzēšu, darīšu visu, cik būs manos spēkos. — Ella Lorēna atkal pasmaidīja. Meiča šķita sasniegusi laimes kalngalus, cik brīnišķīgi, ka viņa uz kuģa satikusi radinieci.

—    Mēs esam tik laimīgas, mis Ella. Atrasties uz viena un tā paša kuģa… tas ir fantastiski… liktenis. Nekad nebiju domājusi, ka man tā var veikties. — Morīna vēlreiz uzsmaidīja Ellai Lorēnai un gāja uz savu istabu, bet Ella Lorēna piebiedrojās vecākiem un Ričardam kopējā viesistabā. Batleri todien ēda vakariņas izmeklētā restorānā uz A klāja. Iegājusi zālē, Ella Lorēna atcerējās Morīnas vārdus par likteņa dāvanām un Dieva svētību. Tieši tāds Ellai Lorēnai likās šis ceļojums kopā ar cilvēkiem, ko viņa tā mīlēja, uz kuģa, par kuru var tikai sapņot un kas veda viņus uz dzimteni Ella Lorēna maigi zila zīda kleitā, eleganti sakārtotiem matiem, ar mirdzošu saderināšanās gredzenu pirkstā stāvēja pieķērusies Ričardam zem rokas, zinādama, ka nekad mūžā nav bijusi tik laimīga, apzinādamās, ka šis cc|ojums ir tikai viņas pasakainās nākotnes brīnišķīga prelūdija.

3. nodaļa

Laiks uz «Hermeja» aizskrēja nemanot. Pasažieriem bija patīkami pienākumi un rūpes un pārāk maz brīvu brīžu, lai pagūtu izbaudīt visu, sākot ar izmeklētām pusdienām un vakariņām un beidzot ar skvoša spēli, peldēšanu baseinā un atpūtu turku pirtīs.

Veids un Ričards spēlēja skvošu, bet Bo katru ritu turpināja apskatīt kuģi, iepazinās ar ceļabiedriem. Ģimene pusdienas ēda pilnā sastāvā. Pēc tam Ketija un Morina devās gulēt, bet Skārleta un Rets īsināja laiku uz pastaigu klāja, apspriežot problēmas, kuru risināšanai viņiem aizvien pietrūka laika. Stundas aizritēja tik ātri, ka viņi nepaguva ievērot, kā saruka diena pēc dienas.

Vakarus Batleri pavadīja ēdamistabas salonā vai pirmās klases restorānā, kur ceļojuma otrajā dienā kapteinis Smits viņus iepazīstināja ar Lestoriem. Misis Lestora Skārletai pastāstīja par savu apbrīnojamo ģimeni, un no dažām jaunās paziņas frāzēm Skārleta secināja, ka Lestori gaida ģimenes pieaugumu, cerēdami, ka būs maza meitiņa. Misis Lestora likās daudz jaunāka pa vīru, taču viņus saislīja maiga mīlestība. Skārleta dzīvesbiedrus allaž redzēja divatā klusi tērzējam vai saķērušos rokās un reiz arī skūpstāmies uz kāpnēm netālu no kajītes.

Štrausu laulātais pāris ari Skārletai iepatikās. Agrāk viņa nebija sastapusi tik sabiedriskus cilvēkus kā šis pāris. Turklāt viņi pēc daudzajiem laulībā nodzīvotajiem gadiem nebija viens otram apnikuši. Vairākas reizes patērzējusi ar misis Strausu, Skārleta šai sievietē atklāja vienreizēju humora izjūtu.

Pirmās klases kajītēs brauca ap divsimt pasažieru. Visi viņi bija ievērojami, sabiedrībā pazīstami cilvēki.

Skārletu sevišķi ieinteresēja pazīšanās ar Helēnu Kendiju. Viņa bija rakstniece un varēja runāt par visu uz pasaules. Skārletai tūlīt iekrita acīs, ka misis Kendiju reti kad bija ielencis mazāk nekā pusducis vīriešu, turklāt tie bija vispievilcīgākie uz kuģa, ja neskaita Skārletas pašas viru.

— Skādes, cik jautri tu būtu varējusi pavadīt laiku, ja ceļotu vienatnē, — Rets piezoboja sievu, kad viņi gāja garām pielūdzēju ielenktajai misis Kendijai. Vīrieši ar sajūsmu tvēra katru vārdu, ko izteica Helēna, un viņas smiekli trizuļoja kā skanīgi zvaniņi.

Reta vārdi lika Skārletai pasmaidīt. Viņai tagad līdzīgas domas nenāca ne prātā. Bet ja nu šo neciešamo Retu Batleru viņu mierīgās un nosvērtās dzīves vienveidība ir saskandinājusi, viņa var Retu uzjautrināt.

Rets sajuta, ka Skārieta noskaitusies: «Atkal viņš ķeries pie sava vecā paņēmiena. Kas tas ir par neprātu, kas viņu dīda mani ķircināt, lai lieku reizi pārliecinātos par uzticību un mīlestību!»

—   Nu, ja jau tu tik ļoti vēlies, — viņa skaļi sacīja un iesmējās samtainiem, valdzinošiem smiekliem. Vairākas vīriešu galvas tūdaļ pagriezās uz viņu pusi; un Rets ieraudzīja, ka vīrieši aizvien pieaugošā ziņkārē raugās uz Skārletu. Rets arī pavērās viņā ar to pašu viņai pazīstamo skatienu, kurā jautās saspringtas gaidas.

—   Starp citu, man pietiek, ka tu mani pielūdz, Ret Batler. Un vairāk man neviens nav vajadzīgs. — Skārieta pacēlās pirkstgalos un visu acu priekšā noskūpstīja savu vīru.

—     Tas man dara godu, — Rets pasmaidīja, cenzdamies neizrādīt, ka jūtas atvieglots. Dzīve kopā ar Skārletu viņam bija daudz ko iemācījusi. Un pirmām kārtām to, ka ģimenes laime nemēdz būt bez savstarpējās uzticēšanās.

4. nodaļa

Kaut gan jūras gaiss, kas vēsmoja uz klāja, bija dzestrs, Rets un Skārieta nolēma vēl kādu brīdi pastaigāties. Rets sievas roku pacēla pie lūpām.

—   Ja tu zinātu, kā es tevi mīlu, — viņš čukstēja, bet Skārieta tikai smaidīja. Rets bija daudz nopietnāks nekā parasti. Skārieta glāstīja viņa seju un apbēra to skūpstiem.

—   Vai tu jūties laimīga? — Rets šķita saspringts, un tas pēdējā laikā viņam nebija raksturīgi.

Skārieta pamāja ar galvu.

—     Protams… bet dažkārt jūtas var ari neietērpt vārdos, viss tāpat acīm redzams, — Viņi pastaigājās, rokās saķērušies. Laiks bija kluss, toties auksts, tāpēc vairums pasažieru slēpās kajītēs. Batleri ielūkojās sporta zālē, kur ieraudzīja misis Kendiju kopā ar jauno Hjū Vulneru, pēc tam abi nolēma izdzert pa tasei tējas, jo kļuva neciešami auksts un pastaigāties nebija iespējams. Kafejnīcā viņi sastapa Džonu Džeikobu Lestoru un viņa jauno sievu Madelēnu, abi bija noslēpušies pašā tālākajā stūrītī, Sev par lielu brīnumu, Skārieta šeit ieraudzīja Bo un Ketiju divu pieaugušu meiču sabiedrībā.

—     Paskaties uz Ketiju! — Rets izsaucās. — Dievam vien zināms, kas ar viņu būs, kad izaugs liela, to pat grūti iedomāties. — Rets pavadīja Skārletu pie galdiņa, bet pats nolēma stādīties priekšā divām glītām lēdijām, kurām Bo kavēja laiku. Ļoti atvainodamies, tēvs aizveda meitenīti pie galdiņa, kur viņus gaidīja Skārleta. Bo palika kopā ar jaunajām meičām.

—  Ko jūs te darāt? — Rets pa ceļam jautāja, sevišķi brīnīdamies par to, ka Ketija jutās ļoti omulīgi divu pilnīgi nepazīstamu cilvēku sabiedrībā, jo tā ar viņu reti kad notika. — Kur tad Morīna?

Ketija labprāt atbildēja:

—    Viņa aizgāja apciemot māsīcu, bet es viņai teicu, ka iešu pastaigāties kopā ar Bo. Viņš man parādīja sporta zāli, baseinu, — meitene lepni pavēstīja. — Pēc tam mēs atnācām patērzēt ar šīm lēdijām. Viņas patiešām ir ļoti jaukas, — to viņa piebilda ar eņģeļa izteiksmi sejiņā, apmierināta, ka viņai bijis tik liels piedzīvojums. — Es viņām teku, ka man drīz būs dzimšanas diena.

Tā bija taisnība. Skārleta šim gadījumam par godu bija pasūtījusi jubilejas pīrāgu, un Čārlzs Jūdžins, galvenais pavārs, apsolīja izcept torti ar lielām, salkanām rozēm, un tas būtu pārsteigums gaviļniecei.

—   Ko lai saka? Priecājos, ka jūs tik brīnišķīgi pavadījāt laiku, — Rets smaidīdams secināja, un Skārleta iesmējās, klausīdamās Ketijas stāstījumā par viņu gaitām. — Nākamajā reizē tev gan būtu labāk nākt kopā ar mums, nevis apgrūtināt Bo ar savu klātbūtni.

Ketija iesmējās un, apmierināta ar radīto iespaidu, uzrāpās tēvam uz ceļiem. Viņš maigi noskūpstīja tās smulgano vaidziņu un pieglauda meitu sev klāt. Meitenei patika atrasties blakus tēvam, viņa ari mājās mūždien staigāja tam nopakaļ kā valgā piesieta. Rets lika viņu gulēt, lasīja viņai priekšā iemīļotās pasakas, pirka visu, ko viņa iekāroja. Skārleta nc reizi vien aizrādīja Retam, ka viņš pār mēru izlutina meiteni. Taču Rets ari pats to zināja un tur neredzēja nekā ļauna.

—    Toties, kad mūsu meita izaugs, viņa vienmēr varēs īstu mīlestību atšķirt no viltus mīlestības, — Rets sprieda. Skārleta ar viņu nestrīdējās, viņa arī neprātīgi mīlēja savu bērnu.

33

Drīz vien uz sliekšņa parādījās Ella Lorēna un Ričards. Meitene rozīja plecus, bezcerīgi pūlēdamās sasildīt rokas.

2-336

—   Drausmīgi auksts, — un tomēr, par spīti tam, viņa smaidīja.

Pēdējā laikā smaids nenozuda no Ellas Lorēnas sejas. Skārleta

domāja, ka nav sastapusi par meitu laimīgāku cilvēku, atskaitot sevi tajā laikā, kad saprata, ka Rets viņu mīl. Jaunie likās viens otram radīti. Arī misis Strausa atzīmēja šo faktu. Vairākas reizes sastapusi jauno pāri, vērīgā sieviete secināja, ka viņi, jādomā, kļūs par laimīgiem laulātajiem.

—   Taisni brīnums, kāpēc ir tik auksti. — Ella Lorēna pagriezās pret Ričardu pēc tam, kad viņi bija pasūtījuši tēju un grauzdētas maizītes. — Pašlaik ir pat aukstāks nekā no rīta.

—    Tvaikonis aizgājis tālu uz ziemeļiem. Ja ieskatās, ūdenī var saskatīt milzīgus ledus blāķus — Rets paskaidroja.

—     Vai tas nav bīstami? — Ella Lorēna satraucās, bet Rets, viņu mierinot, papurināja galvu.

—    Tādam kuģim ne. Tu taču esi dzirdējusi par «Hermeju» sakām, ka tas negrimstot.

5. nodaļa

Tajā vakarā Skārleta pati Ketiju lika gulēt, jo Morīna atkal bija nokāpusi lejā pie māsīcas. Stjuarte apsolīja pieskatīt meitenīti, kamēr Morīna atgriezīsies, bet Skārletai pašai iegribējās parūpēties par meitu, tas viņai sagādāja prieku. Viņa manīja, ka kļūst aukstāks, tāpēc paņēma vēl vienu segu, lai ievīstītu Ketiju.

Vēlu vakarā pa ceļam uz restorānu, kādu bridi pakavējoties svaigā gaisā, pasažieri sajuta stipru salu. Skārleta sāka raizēties; viņi ar Retu iepriekšējā dienā bija pārsprieduši jaunumu, kas šoreiz attiecās uz Veidu. Jaunekli bija savaldzinājusi kāda meitene, un jau vairākas dienas viņš par šo meiteni izrādīja īpašu interesi, cītīgi to vērodams no augšējā klāja. Viņa brauca otrajā klasē un bija visai pievilcīga, taču Veidam pagaidām neradās iespēja ar viņu satikties. Vairākas reizes viņa bija bikli pacēlusi acis augšējā klāja virzienā, uzmetusi Veidam skatienu, un jauneklis katru dienu nāca uz vienu un to pašu vietu cerībā atkal viņu ieraudzīt. Un šodien Skārleta uztraucās, ka tik Veids nesasaldējas, stāvēdams uz klāja tik briesmīgā salā. Izrādījās, ka meitene ir daudz prātīgāka, varbūt ari vecāki viņu nelaida bet viņa uz klāja neparādījās. Veidu tas sarūgtināja, viņš satraucās un nolēma nemaz neiet vakariņās.

—         Nabadziņš, — Ella Lorčna līdzjūtīgi teica mātei, kad viņi apsēdās pie galda.

Rets pārmija pāris vārdu ar misteru Braitenheimu, pēc tam apstājās, lai parunātos ar Viljamu Stedu, pazīstamu žurnālistu un rakstnieku, kurš bija uzrakstījis vairākus rakstus Batlera avīzei, ko viņš izdeva Sanfrancisko. Šajā ceļojumā Rets atkal satika

vinu.

»

—        Ar ko tu sarunājies, dārgais? — Skārleta ieinteresējās. Stedu viņa bija redzējusi, bet otru vīra sarunu biedru nepazina.

—         Tas ir Hovards Braitenheims. Es ar viņu pirms daudziem gadiem iepazinos Ņujorkā. — Rets paskaidroja, neielaizdamies sīkumos, jo saprata, ka Skārletas ziņkārību modinājusi žilbinošā gaišmate, kura pavadīja Braitenheimu un, pēc visām pazīmēm spriežot, nebija viņa sieva. Lakoniskā atbilde lika Skārletai noprast, ka nav jēgas uzdot šo jautājumu, tas paliks bez atbildes, tomēr viņa pavaicāja:

—    Un viņam Edži ir misis Braitenheima?

—        Nedomāju vis. — Un šis temats bija izsmelts. Rets pagriezās pret Ričardu, jautāja, vai viņš pareizi noteicis kuģa noieto attālumu. Šis attālums bija četrsimt trīsdesmit piecas jūdzes, un Rets šoreiz zaudēja derības, bet Ričards bija trāpījis naglai uz galvas un vinnējis nedaudz naudas.

Šāda derību slēgšana pa jokam deva brīnišķīgu iespēju tuvāk sapazīties ar nākamo znotu. Viss, ko Batleri uzzināja par jauno cilvēku, viņiem ļoti imponēja, un viņi atkal un atkal guva pārliecību, ka meita izvēlējusies sev cienījamu vīru.

—        Kas riskēs ar mani doties nelielā pastaigā? — Rets ierosināja, kad zālē beidzās nakts koncerts un visi izgāja ārā, kur aukstums bija vēl pastiprinājies, kļuvis vai stindzinošs. Pie debesīm spoži mirdzēja zvaigznes.

—         Mans Dievs, kāds sals! — Skārleta trīcēja, kaut gan viņai ap pleciem bija zvērādas. — Šodien ir neciešami auksts. — Nakts bija kristālskaidra.

Izmantodams to, ka Skārleta ir nosalusi, Rets aizveda viņu uz kajīti, lai netraucētu jaunos, bet Ričards un Ella Lorēna pie šampanieša pudeles palika runājamies mājīgajā viesistabā, kas arī bija Batleru rīcībā.

2*

Tobrīd kuģis «Kolorado», kas gāja garām, sūtīja «Hermejam» sveicienu, un tas nesatricināmā mierā svinīgi turpināja reisu Amerikas virzienā.

35

Jaunie vēl aizvien tērzēja, kad kuģis viegli nodrebēja, sāka vibrēt, šķita, ka dziji tā iekšienē kaut kas nobūkšķ, bet pēc tam vairs nekas nesekoja, tāpēc Ričards pārliecināja meiteni, ka satraukumam nav pamata. Viņi joprojām jauki valodoja vēl labu bridi, taču piepeši Ella Lorēna sajuta, ka ar kuģi tomēr kaut kas noticis, tas atkal sāka tik tikko manāmi vibrēt. Tad kuģis apstājās, un tagad Ričardu pārņēma nemiers.

—   Tev liekas, tā ir avārija? — Ella Lorēna satraucās, vērodama, cik raižpilnu skatienu viņas līgavainis mēģina palūkoties pa iluminatoru, aiz kura neko citu nevarēja redzēt kā vien spoži mirdzošās, mēmās zvaigznes.

—   Nedomāju. Tu taču dzirdēji, ko šodien sacīja misters Batlers. «Hermejs» ir negrimstošs kuģis. Apkalpe droši vien dod mašīnām iespēju atpūsties vai kaut ko nomaina, varbūt labo. Esmu pārliecināts, ka nav nekā briesmīga. — Tomēr Ričards uzmeta plecos mēteli.

—    Aiziešu paskatīties un pēc brīža būšu atpakaļ ar kādām ziņām.

—    Es iešu tev līdzi.

—    Lorij, ir pārāk auksts, paliec siltumā.

—     Muļķības. Tēvoča Leslera mājā, ēdot brokastis, ir vēl aukstāks. — Ričards neko nevarēja iebilst, viņš palīdzēja līgavai aplikt zvērādas. Sirdī viņš bija pārliecināts, ka nekas sevišķs nav noticis, un, lai kas būtu atgadījies, drīz vien visu salabos un kuģis netraucēti turpinās ceļu.

Hallē viņi satika citus pasažierus — vienu otru redzēja naktstērpā, vienu otru dārgās zvērādās, daži vēl nebija noraisījuši baltās kaklasaites, dāmas novilkušas vakara tualetes, citi bija frotē auduma halātos, mājas tupelēm basā kājā, Kāds simts cilvēku bija sajutuši kaut ko nelāgu un tagad steidzās uzzināt, kas atgadījies. Viņu vidū arī Džons Džeikobs Lestors. Tomēr klāja apskate nedeva jaunu informāciju, nepapildināja to, kas jau tāpat acīmredzams: kuģis ir apstājies, un trīs no tā četriem skursteņiem izpūš tvaika mutuļus saltās, naksnīgās un apbrīnojami zvaigžņotās debesīs. Ar acīm saskatāmu briesmu iemeslu nevarēja novērot. Mīklu atminēt neizdevās, nekas nebija zināms līdz tam brīdim, kad stjuarts paziņoja, ka notikusi neliela kļūme, bet uztraukumam nav pamata. Misters Lestors atgriezās pie sievas. Ričards un Ella Lorēna, lai paglābtos no aukstuma, devās uz kajīti, kur viens otram atzinās, ka ne no kā nebaidoties.

Kajītē jaunos gaidīja uztrauktais Rets.

—     Kas noticis ar kuģi? — viņš pusbalsī jautāja, jo Skārleta joprojām gulēja, bet Rets pamodās tūlīt, kad mašīnas apstājās.

—       Nav nekas nopietns, — Ričards pārliecināti atbildēja, nomezdams uz krēsla smago mēteli un palīdzēdams Ellai Lorēnai noņemt zvērādu apmetni. — Neliels bojājums, bet nav vērts uztraukties. Komanda droši vien jau ķērusies pie darba, vismaz uz klāja neviens nav redzams. — Ričards nelikās uztraucies, un viņa izskats Retu nomierināja. Viņš klusībā nosmīnēja, ka tā bija bažījies, taču viņam, ģimenes cilvēkam, jāzina kāds ir stāvoklis un vai viss kārtībā. Rets jaunajiem novēlēja arlabunakti, lūdza meiteni nesēdēt līdz rītam un gāja gulēt. Tajā laikā pašā apakšā, zem visiem klājiem mašīnisti izmisīgi cīnījās ar milzīgām liesmām katlos, bet pa izsisto caurumu apšuvumā ūdens nevaldāmi plūda kuģa. «Hermejā» radās nopietns bojājums, eksplodējot vienam no katliem, pieci apakšējie nodalījumi pildījās ar ūdeni. Uz komandtiltiņa kapteinis Klārks, Toms Kendijs, kompānijas AB Ster galva, Čārlzs Sorss, viens no milzīgā kuģa radītājiem, nespēja ticēt notiekošajam un mēģināja noteikt, vai situācija varētu būt bezcerīga.

Secinājums Sorsu neiepriecināja. Izejas nebija. Ja pieci «Hermeja» nodalījumi pieplūduši pilni, kuģis nevar noturēties virs ūdens. Negrimstošais kuģis nenovēršami grima. Kādu laiku tvaikonis varēja turēties virspusē, taču neviens nezināja pateikt, cik ilgi tas vilksies. Rets Batlers, likdamies gultā, uz bridi sajuta, ka grīda zem kājām mazliet sašķiebusies, tomēr viņš nosprieda, ka tas būs tikai izlicies.

Piecas minūtes pēc pusnakts kapteinis Klārks, paklausot Čārlza Sorsa prasībai, no kapteiņa tiltiņa virsniekiem deva komandu laist ūdenī glābšanas laivas. Tomēr izrādījās, ka tas nav tik vienkārši. Apkalpei trūka jebkādu iemaņu, matrožiem nebija ne jausmas, kas darāms ar šiem kuģīšiem. Turklāt viss, kas patlaban notika ikvienam nāca tik negaidīti. Šis taču bija kuģis, kuram nevajadzētu sagādāt nekādas bažas. Tobrīd stjuarti jau klauvēja pie pirmās klases kajīšu durvīm, un Rets, izdzirdējis balsis, atkal uzlēca kājās. Ričards viesistabā sarunājās ar kādu, bet vārdus nevarēja saklausīt. Tikai piegājis tuvāk durvīm, Rets visu skaidri sadzirdēja. Stjuarts smaidīja, laipni runāja ar pasažieriem, it kā tie visi būtu bērni, bet stjuartam ļoti gribas, lai bērni viņu klausītu, klausītu apzināti, nevis bai|u mudināti. Stjuarti nepārprotami vēlējās, lai pasažieri darītu tā, kā viņi saka, turklāt lai pasteidzas.

—     Lūdzam visus uz klāja glābšanas vestēs. Esiet tik labi, pasteidzieties. — Nebija nedz zvanīšanas, nedz sirēnas gaudu, nedz vispārējas trauksmes. Šķita, ka valdošais klusums vēsta nelaimi, kuras jausma bija nepārprotami lasāma stjuartu skatienos. Ella Lorēna nodomāja, ka viņai vajadzētu uzvilkt citas drēbes un to izdarīt pēc iespējas ātrāk, lai palīdzētu mātei saģērbt Ketiju.

—     Vai ir vēl laiks pārmainīt apģērbu? — viņa paguva uzdot jautājumu kuģa stjuartam, kamēr tas gāja Edz nākamai kajītei. Stjuarts tikai noraidoši papurināja galvu un pār plecu izmeta: — Labāk pasteidzieties. Palieciet tajās drēbēs, kas mugurā, tikai uzvelciet virsū glābšanas vesti. Tā pasargās jūs no aukstuma. Tas ir drošības labad, pēc tam steidzieties augšā. — Stjuarts aizgāja, bet Ella Lorēna jautājoši uzlūkoja Ričardu, un viņš atbildot tikai cieši saspieda meitenes roku. Rets metās kajītē, lai uzmodinātu Skārletu. Viņš pūlējās sevi pārliecināt, ka viss labi beigsies. Viņiem ar Skārletu ne reizi vien uzbrukušas nedienas. Un tomēr viņš apzinājās, ka patlaban notiekošais ir kas daudz nopietnāks. Šeit taču okeāns. Drūms un nežēlīgs.

—   Es jums palīdzēšu uzmodināt pārējos, — Ričards piedāvājās un devās pie Veida un Bo, sagatavoja viņiem glābšanas vestes un skubināja jaunekļus, cenzdamies viņus nenobiedēt, kaut gan tas nenācās viegli.

6. nodaļa

Visi bija satraukušies, vienīgi Bo mēģināja jokot, lai kaut cik kliedētu sasprindzinājumu.

Ella Lorēna pamodināja Ketiju, viegli sapurinādama viņu aiz pleca, un paraustīja aiz rokas Morīnu, kura jau tāpat platām acīm vērās jaunajā saimniecē.

—      Kur māmiņa? — Ketija izbijusies jautāja, grasīdamās paslēpties gultā. Skārleta tajā brīdī, atstājusi apakšā naktskreklu, steigšus vilka mugurā kleitu. Viņa izskatījās samiegojusies, tomēr pūlējās sakopot domas. Ketija metās pie mātes, lai tā paņemtu viņu uz rokām.

—    Kas noticis? — Skārleta bija neizpratnē, lūkodamās te uz vīru, te meitu. — Vai, kamēr gulēju, esmu palaidusi garām kaut ko pārsteidzošu? — Viņai radās iespaids, it kā viņa būtu pamodināta drāmas vidū, bet šīs drāmas saturs viņai nav zināms.

—        īstas skaidrības man nav, — Rets sievai teica, un tie nebija meli, — vienīgais, ko zinu, ir tas, ka kuģim sprādziena dēj izsists neliels caurums. Runā, neesot nekas nopietns. Vismaz pirms pusstundas tā esot sacīts Ričardam. Tiesa gan, tagad viņi lūdz iet augšā uz klāja glābšanas vestēs un pulcēties pie glābšanas laivām.

—        Skaidrs, — Skārleta paskatījās apkārt, pameta acis uz Ellas Lorēnas kājām, kurās bija uzautas sudrabotas augstpapēžu siksniņkurpes no smalkas ādas. Aukstajā vējā uz klāja šādos apavos meitenes kājas būs nosalušas pēc piecām minūtēm.

—         Lorij, pārauj kājas. Morin, uzvelc mēteli, — Skārleta kā aizvien prata nezaudēt drosmi pat vissarežģītākajās situācijās.

—          Ret, arī tu ej pārģērbties. Uzvelc svīteri un siltu mēteli, tikai tad velc virsū glābšanas vesti, — viņa izrīkoja.

Kad Rets atgriezās kajītē, kur atradās Skārleta ar bērniem, viņš sajuta, ka grīda zem kājām jau krietni sašķiebusies.

—          Pasteidzieties! — Veids un Bo bija gatavi. Ella Lorēna u/āvusi sporta saišzābakus un virs gaišzilās vakarkleitas uzvilkusi mēteli. Tikai Morīna bezjēdzīgi skraidīja rītakleitā un basām kājām. Skārleta veltīgi pūlējās uzdabūt meitenei mugurā silto ceļojuma tērpu. Morīna vienīgi apāva kurpes un dzīrās uzraut kažoku.

—        Vajag apģērbties, — Skārleta Morinai uzkliedza, pūlēdamās pārbiedēto meiteni dabūt pie jēgas.

—        Un Alise? Man jānokāpj lejā pie māsīcas un mazās Mērijas! — Morīna, skraidīdama pa kajīti, kliedza, raudāja, lauzīja rokas.

—          Tu to nedarīsi, Morin. Tu apģērbsies un nāksi kopā ar mums, — Skārleta nošņāca. Viņa joprojām turēja Ketijas roku, ar otru kārtodama viņas glābšanas vesti. «Mans Dievs, atsacīdamās kāpt uz kuģa, meitene it kā paredzēja nelaimi,» Skārleta piepeši atcerējās. Visi bija gatavi, atskaitot Morīnu, kuru māca lādas bailes, ka viņa atteicās iet līda Batleriem.

—    Es nemāku peldēt… es nemāku peldēt, — Iriete kliedza.

—         Tas ir smieklīgi! — Skārleta satvēra Morinas roku un ar žestu palūdza Ellu Lorēnu un Veidu iet ārā kopā ar bērniem.

—         Tev nevajadzēs peldēt, Morin. Tikai nāc man Edži. TūEt mēs uz kādu bridi uzkāpsim augšā. Bet vispirms apģērbies. — Viņa meitenei pāri galvai uzvilka savu vilnas kleitu, lika tai uzaut kurpes, uzmeta uz tās pleciem siltu mēteli, virs tā aplika glābšanas vesti, un pēc mirkļa abas sievietes panāca pārējos. Izrādījās, ka gaitenis ir pieblīvēts ar cilvēkiem, kuri steidzās uz klāju, visiem apvilktas glābšanas vestes, visiem rūpju pilnas sejas, kaut gan gadījās ari tādi, kuri smējās par visu notiekošo un uzskatīja to par muļķību. Taču «Hermejs» jau raidīja pirmo signālu, saukdams pēc palīdzības. Ūdens līmenis zem klājiem bija cēlies ļoti augstu, un celšanās ātrums, kā izrādījās, bija lielāks, nekā kapteinis Klārks paredzējis. Kopš sprādziena brīža taču bija aizritējusi tikai pusstunda, bet skvoša spēles laukumu jau Bdz griestiem pārplūdinājis ūdens.

—    Varbūt vajadzētu atgriezties un paņemt līdzi dārglietas? — Skārleta pēkšņi iedomājās un apjautājās Retam, Pirmo reizi šajā laikā viņai tas ienāca prātā, tomēr griezties atpakaļ ļoti negribējās. Viņai klāt bija tikai laulības gredzens, un tieši par šo dārglietu Skārleta uztraucās visvairāk.

—   Neraizējies, — Rets atbildēja, pasmaidīdams un paspiezdams sievas roku. — Es nopirkšu jaunas, ja tu… ja mēs izķepurosimies no šīs likstas. — Piepeši viņš sajuta ārkārtīgi lielas bažas par sievu un bērniem. Batleri jau bija nogājuši pusceļu līdz glābšanas laivu atrašanās vietai, kad Rets ielūkojās sporta zālē un ieraudzīja Džonu Džeikobu Lestoru ar sievu, kuri mierīgi sēdēja uz trenažieriem, mehāniskiem zirdziņiem. Vīrs misis Lestorai lika kustēties, baiļodamies, ka aiz aukstuma un bailēm viņa var zaudēt bērnu. Pēc tam Rets ieraudzīja, ka kuģa apkalpe steidz atraisīt astoņas koka glābšanas laivas — četras kuģa pakaļgalā un četras priekšgalā. Šo bēdīgo ainu vērojot, Rets samiedza acis un stipri saspieda Skārletas roku. Visa ģimene stāvēja ciešā pulciņā, nespēdama noticēt, ka tā ir realitāte, ka uz šā milzīgā, pasakainā kuģa tiek atsietas glābšanas laivas. Pūlis dūca apslāpētās balsīs, šeit jau bija sapulcējušies visi pirmās klases pasažieri. Skārleta redzēja, ka Veids uzsāk sarunu ar jaunekli, ar kuru viņam gadījās sadraudzēties ceļojuma sākumā. Tas bija Džeks Teijers no Filadelfijas. Viņa vecāki šodien piedalījās svinībās, kuras par godu kapteinim rīkoja Vinderi, kas ari dzīvoja Filadelfijā. Džeks neaizgāja tiem Bdzi uz šīm svinībām, tāpēc tagad viņam nācās meklēt vecākus un, parunājies ar Veidu, viņš devās tālāk tos meklēt. Kādu gabaliņu nostāk Skārleta pamanīja Elisonus no Monreālas kopā ar mazo Lorānu, kas, ieķērusies mātei rokā, spieda sev klāt mīļoto lellīti. Pati misis Elisonc cieši tvērās vīram

pie elkoņa, bet uz rokām turēja mazu puisīti, ietītu segā, lai pasargātu viņu no Atlantijas okeāna ziemeļu ledainā vēja.

Kapteiņa palīgs Teilors bija atbildīgs par glābšanas laivu nolaišanu ūdenī tajā pusē, kur atradās Batleri. Šeit, tāpat kā visur, valdīja lielas nekārtības un sajukums.

Glābšanas laivas nekad agrāk netika izmantotas, tāpi3c apkalpe nezināja, kur tai jāatrodas šādā situācijā un kas jādara.

7. nodaļa

Neliela vīriešu grupa uz labu laimi sēja vaļā laivas, tās apgaismojot ar lukturiem. Pūlis vēl aizvien turējās malā, kaut gan daļa no laivām jau bija nolaista.

Orķestris spēlēja regtaimu.

Kctija pa brīdim satrūkās, un Skārleta turēja meitenīti aiz rokas, atgādinādama viņai, ka ar katru mirkli nāk arvien tuvāk viņas dzimšanas diena, kas ir jau rīt, un viņu gaida dāvanas, iespējams, ka pat torte.

— Dienā, kad mēs visi atkal būsim drošībā, sarīkosim tev krāšņus svētkus, — Skārleta pievilka sev klāt Ketiju un palūkojās uz vīru, kurš ieklausījās valodās visapkārt, lai iegūtu kaut jel kādu pārliecinošu informāciju. Tomēr, kā šķita, neviens nezināja, , kas īsti atgadījies, izņemot to, ka sievietes un bērnus ved projām

ar glābšanas laivām, bet par vīriešiem nevar būt ne runas. Orķestris sāka spēlēt skaļāk, cenšoties ar jautru mūziku apslāpēt tās šausmas, kas visus pārņēma. Orķestra mūzikas skaņas mazliet nomierināja Skārletu. «Nevarētu būt nekā briesmīga, citādi orķestris nespēlētu tik brīnišķīgu mūziku.» Skārleta uzlūkoja Retu. Viņš saspringti miedza acis, it kā novērtējot situāciju. Bet notikumi risinājās pārsteidzoši strauji.

Ella Lorēna un Ričards sarunājās ar kādiem jauniem cilvēkiem. Ričards pūlējās sasildīt meitenes rokas, jo aukstums kļuva aizvien negantāks, bet viņa bija aizmirsusi uzvilkt cimdus. Kapteiņa palīgs pie sievietēm un bērniem vērsās ar lūgumu kāpt glābšanas laivās. 1 Taču klātesošie vēl aizvien nespēja noticēt tam, kas īstenībā

notika, un nesaprata, kādas briesmas viņiem draud. Sievietes vēl vilcinājās, bet vīrieši izrādīja lielāku apņēmību, un daži jau savas sievas pavadīja uz laivām. Sievietes raudāja un lūdzās vīrus neraidīt viņas vienas jūrā

—    Dāmas, neuztraucieties, — kādas sievas vīrs sacīja, lai visi dzirdētu, — mēs brokastlaikā atgriezīsimies uz kuģa. Lai arī kādas būtu briesmas, tās ir novēršamas, un mēs ilgi atcerēsimies, ko esam piedzīvojuši.

Viņa balss skanēja tik pārliecināti un optimistiski, ka viens no klātesošajiem pat iesmējās, un vēl dažas sievietes nokāpa lejā y

laivās. Daudzām bija līdzi kalpotājas, tomēr vīriešiem kāpt laivās neļāva. Glāba tikai sievietes un bērnus. Teilors brīdināja, lai vīriešiem nenāk pat prātā sēsties laivās, Kaut gan sievietes izvirzīja argumentus, ka vīrieši var airēt, Teilors palika nepielūdzams. Tikai sievietes un bērni. Kad kapteiņa palīgs vēlreiz atkārtoja šos vārdus, Morina negaidīti sāka kliegt:

—    Es nemāku peldēt… es nemāku… es nemāku peldēt… un kā tad Alise?… Un Mērija? — Morina sāka attālināties no Batleriem, grasīdamās aiziet pavisam. Skārleta uz brīdi atrāva no sevis Ketiju, lai nomierinātu Morīnu, bet tā kliegdama metās skriet, cik ātri vien varēdama. Meiča skraidīja, meklējot durvis, pa kurām agrāk bija gājusi lejā, kad devās apciemot māsīcu.

—    Varbūt man iet viņai līdzi? — Veids jautāja mātei, kura arī jautājoši paskatījās uz Retu. Taču Rets neatļāva nevienam no bērniem skriet pakaļ Morīnai. Ja viņa ir tāda muļķe, lai kāpj glābšanas laivā citā kuģa daļā, Viņš nevēlējās, lai kāds no viņa aiziet, jo visiem ir jāturas kopā.

Skārleta pagriezās pret vīru.

—    Varbūt pagaidīt? Es negribu pamest tevi. Iespējams, viss noskaidrosies, un mums nevajadzēs veltīgi satraukt bērnus?

Kad viņa teica šos vārdus, klājs sasvērās vēl vairāk, un Rets saprata, ka, viņu cerībām par spīti, trauksme nav bez pamata. Viss ir ļoti nopietni, un mazākā vilcināšanās no viņu puses var , izrādīties liktenīga. Retam vienīgi palika nezināms, ka šajā laikā uz komandtiltiņa Čārlzs Sorss ziņoja kapteinim Klārkam: kuģis noturēsies uz ūdens ne ilgāk par stundu, bet glābšanas laivu pietiks labi ja pusei no pasažieriem. Kuģa ļaudis izmisīgi mēģināja sazināties ar «Kolorado», kas peldēja desmit jūdzes no «Hermeja», taču viss veltīgi,

—      Tagad jāiet, Skārlet, — Rets klusām sacīja. Skārleta palūkojās vīram acīs un neviļus nodrebēja, izbijusies no tā, ko ieraudzīja mīļajā skatienā. Tas bija izmisums savas bezspēcības dēļ. Šeit, uz ūdens, viņš jutās kā slazdā. Un tās bija bailes par Skārletu un bērniem. Ketija…

Novērsusi acis no vīra, Skārleta instinktīvi paraudzījās lejup, kur nupat bija atradusies Ketija. Māte atcerējās, ka vieglītēm bērnu bija atstūmusi, kad metās pierunāt Morinu. Un tagad nu meitas vairs blakus nav. Skārleta vērās apkārt, skatīdamās, vai meitenīte nestāv līdzās Ellai Lorēnai. Taču ne… vecākā meita mierīgi sarunājās ar Ričardu un blakus bija vienīgi Eo — noguris, nosalis un vairs ne tik satraucies kā pirms pusstundas. Jauneklis kļuva daudz dzīvāks, kad naksnīgās debesis apgaismoja signālraķešu sprakšķi. No sprādziena brīža mašīntelpā bija aizritējis nedaudz vairāk par stundu, un tajā mirklī tam netika pievērsta uzmanība.

—   Ret, ko tas nozīmē? — Skārleta čukstus vaicāja, lūkodamās apkārt un meklēdama Ketiju, cerēdama ieraudzīt, ka meitenīte tērzēs ar draudzeni, tāpat kā agrāk, abas salīdzina savas lelles.

—     Nu vairs nav labi, Skārlet, — Rets skaidroja raķešu parādīšanos pie debesīm, — tev un bērniem nekavējoties jādodas prom.

—    Es nezinu, uz kurieni aizgājusi Ketija, — Skārleta sacīja, un viņas balsī jautās aizvien lielākas izbailes.

—  Ak Dievs, tā tikai mums vēl trūka! — Rets skadri paskatījās uz viņu un, spēji pagriezies, ar acīm meklēja pūlī, taču meita nekur nebija redzama.

—    Man šķiet, ka viņa ir paslēpusies. Es taču visu laiku viņu turēju aiz rokas līdz tam brīdim, kad metos pakaļ Morīnai. — Pa Skārletas seju sāka plūst asaras. — Ak Dievs! Ret! Kur viņa ir? Uz kurieni varēja aiziet?

—   Neuztraucies, es viņu atradīšu. Stāvi šeit kopā ar pārējiem. — Rets šāvās prom pa klāju, pašķirot pūli, viņš Ketiju meklēja ikvienā cilvēku pulkā, ielūkodamies katrā kaktiņā uz klāja. Ketijas nekur nebija. Rets steidzās atpakaļ pie sievas, cerēdams, ka meitenīte atgriezusies pie Skārletas, tomēr izrādījās, ka viņas nav arī te. Skārleta cieši ieķērās Bo rokā, baidīdamās noticēt, ka meita pazudusi. Viņa uzlūkoja vīru, pauzdama mēmu jautājumu, uz kuru viņš atbildēja:

—     Pagaidām neesmu atradis. Bet viņa nevarētu būt tālu aizgājusi. Viņa nemēdz no mums aiziet pārāk tālu…

Viņš runāja pārliecinātā tonī, tomēr viņa acis nespēja Skārletu maldināt. Tajās viņa ieraudzīja šausmas.

—            Mēs esam viņu pazaudējuši.» — Skārletai teju, teju mācās virsū histērija, viņa skatījās apkārt, un spožie uzliesmojumi viņai lika nodrebēt kā lielgabala šāvieni.

Rets cieši sažņaudza Skārletas rokas.

—          Neuztraucies, es viņu atradīšu. Sūti projām Ellu Lorēnu, bet tev kopā ar Ketiju būs jābrauc nākamajā laivā.

—          Un tu? — Skārletas seju pārklāja nāves bālums. Gaisā uzlaistās raķetes spilgtā gaisma visapkārt blāzmoja palsā spīdumā, un orķestris tobrīd no regtaima pārgāja uz valsi.

—         Un Veids? Un Ričards? Un Bo? — Skārleta jautāja, vairs ne uz ko necerēdama.

—        Vīriešus uz laivām nelaiž. Tu taču dzirdēji, ko teica kapteiņa palīgs, vispirms brauks bērni un sievietes. Veids, Bo un mēs ar Ričardu jums pievienosimies vēlāk.

Viņiem aiz muguras stāvēja liels pulks vīriešu, kuri savas ģimenes jau bija aizsūtījuši un tagad māja tām ardievas, bet laivas lēnām īrās projām.

Bija piecas minūtes pāri vieniem. Nakts gaiss kļuva aizvien aukstāks. Sievietes lūdzās kapteiņa palīgu, lai ļauj braukt ari viņu vīriem, bet viņš palika nelokāms: tikai sievietes un bērni.

Visi paklausīgi izpildīja kapteiņa palīga komandas. Klīda valodas, ka viņš varot laist darbā pat šaujamos ieročus, ja kaut viens no vīriešiem uzdrīkstēsies viņam mest acis izaicinājumu.

—    Laivā vajadzīgs jauns cilvēks, — kapteiņa palīgs iesaucās,

—    kurš varētu airēt.

Rets acumirklī reaģēja uz šo aicinājumu. Viņš satvēra Bo aiz rokas un izstūma priekšā.

—     Bet… — Bo pūlējās izraut roku, viņš izmisīgi pretojās.

—    Bet vai nedrīkstu pagaidīt jūs… Bez jums es negribu… Gribu palikt kopā ar jums.»

—        Nē. Vai tad nedzirdēji, ka tur vajadzīga tava palīdzība? Nav neviena, kar. varētu airēt. Es tevi lūdzu! Krustmāte kopā ar Ellu un Ketiju brauks nākamajā laivā.

Tā bija vienīgā iespēja aizsūtīt Bo. Rets un Skārleta jutās atbildīgi par viņu Ešlija priekšā, viņi nevarēja Bo atstāt uz klāja. Un pašu Bo citādi arī nevarēja pierunāt. Tikai tā: laivā vajadzīga viņa palīdzība.

Bo vēl pūlējās izrauties, bet Rets aši viņu piestūma pie laivas.

—           Neuztraucies, — viņš uzsauca jauneklim, kurš lūdzoši raudzījās viņā, — Neuztraucies, mēs drīz būsim kopā…

Rets vairs lāgā neticēja izglābšanās iespējai. Galvenais tagad bija atrast Kctiju un izglābt ģimeni. Visus kaut vai pa vienam iesēdināt glābšanas laivās.

8. nodaļa

Laiva, lēni šūpodamās, pieskārās okeāna virsmai. Tic bija smalki izslīpēti manevri, un Teilors atgādināja ķirurgu, kas veic sarežģītu operāciju: viena neprecīza kustība, viens nepareizs žests, un laiva var apgāzties, iemetot pasažierus ledainajā ūdenī. Bet no augšas skanēja kliedzieni, izmisuma pilni vārdi, pēdējie norādījumi, agrāk neizteikta atzīšanās mīlestībā. Kad laiva bija nolaista līdz pusei, Skārleta pamanīja, ka Bo māj viņai, aicinādams skatīties. Viņš enerģiski māja ar galvu, pacēlis pirkstu. Skārleta paraudzījās tajā virzienā, kurp Bo rādīja, proti, uz laivas priekšgalu, un visu saprata. Tumšmataina galviņa grozījās uz visām pusēm, nevarēja būt nekādu šaubu: laivas priekšgalā atradās Ketija. Skārleta sajuta uzvilnījam atvieglojumu un uzsauca, lai Bo dzirdētu:

—    Es viņu redzu! Redzu!

Kāda laime, ka meitenīte atradusies, ka viņa ir izglābta. Tagad Skārletai atlika tikai viens: izkļūt no kuģa kopā ar vīru, pārējiem bērniem un Ričardu, kurš, piespiedis sev klāt Ellu Lorēnu, mierīgi tērzēja ar citiem jauniem cilvēkiem. Tie jau bija sasēdinājuši laivā savas sievas un tagad mierināja cits citu, ka viss būs labi un viņi ari laimīgi pametīs grimstošo kuģi.

—     Paldies Dievam, Ret, Bo ir viņu atradis, — Skārleta tā priecājās, it kā arī visiem citiem tagad briesmas būtu garām. — Bet kāpēc gan viņa ir nolēmusi kāpt laivā bez mums?

—     Varbūt kāds viņu tajā iesēdināja, redzot, ka viņa viena pastaigājas pa klāju? Varbūt viņa bija tik pārbiedēta, ka neko nespēja pateikt citiem cilvēkiem, kuri iesēdināja viņu laivā. L^i nu būtu kā būdams, Ketija ir glābta. Un tagad es gribu, lai jūs ar Ellu ari atstātu kuģi. Vai skaidrs? — Rets runāja pārliecināti un mierīgi Taču Skārleta labi pazina savu vīru un saprata, ka aiz šī mierīguma slēpjas aizvien pieaugoša briesmu nojauta…

—     Nesaprotu, kāpēc mēs nevaram pagaidīt tevi, Veidu un Ričardu. Ketija un Bo ir drošībā. Tāpēc mums tagad rodas iespēja mēģināt izkļūt no šejienes visiem kopā. — Skārleta nevarēja pat pieļaut domu, ka vajadzētu Retu pamest vienu, taču tobrīd tika izziņota iekāpšana nākamajā laivā, un Rets apņēmīgi iestūma Skārletu sieviešu pulkā, kuras jau sēdās laivā. — Ella, aši ej pie mātes! Ričard, saki Ellai, lai viņa nekavējoties dodas uz laivu!

—        Nē, nē, es palikšu kopā ar Ričardu! — Ella Lorēna izmisīgi iekliedzās un no visa spēka ieķērās līgavaiņa drēbēs.

Pārbiedētās, apstulbušās sievietes ar bērniem klēpī, atskatīdamās uz vīriem, kāpa laivā, cita citai piepalīdzot. Laiva ātri pildījās, un Rets sāka bažīties, ka Skārletai un Ellai tajā vairs neiznāks vietas

—         Ātrāk laivā! — Viņš pastūma Skārletu un pagriezās pret Ellu Lorēnu, lai beidzot viņu aizvestu projām. Taču tā vēl ciešāk piespiedās klāt Ričardam, un arī viņš nespēja tās rokas atraut no sevis,

—         Es tevi mīlu! Un palikšu kopā ar tevi! — viņa bez mitas atkārtoja sev neraksturīgā neatlaidībā un dedzībā.

—          Ret, es nebraukšu bez tevis! — arī Skārleta izsaucās, bet viņš sparīgi piegrūda viņu pie laivas:

—          Tu esi prātu zaudējusi, padomā par Ketiju! Kā tad viņa paliks gluži viena!

Skārleta vēl nebija paguvusi apjaust Reta vārdu šausminošo jēgu, kad spēcīgas rokas pacēla viņu un pārnesa pāri bortam.

Un to pašu brīdi kāda sieviete viņai iespieda rokās mazu puisīti, kas skaļi brēca un izmisīgi spirinājās.

—    Fredijs! Viņu sauc Fredijs! Ļoti lūdzu, izglābiet viņu!

Skārleta, neapzinādamās, ko dara, paņēma puisēnu uz rokām

un instinktīvi piespieda sev klāt. Tad pēkšņi ienāca prātā doma, ka viņa vēl var izkļūt no šejienes un palikt kopā ar Retu. Lai tālāk notiek, kas notikdams, viņai katrā ziņā jāpaliek kopā ar Retu!

Skārleta sāka laivā šaudīties uz visām pusēm, mēģinādama tikt atpakaļ, bet šeit jau bija tik daudz ļaužu, ka viņai neizdevās pat tuvoties bortam.

—         Iekāpšana noslēgusies. Vairāk vietu nav! — kapteiņa palīgs iekliedzās.

Laivu lēnām sāka tauvā laist lejup, un tad tā jau pieskārās ūdens virsmai.

—         Esi vīrišķīga, mana mīlestība! Drīz mēs atkal būsim kopā! — Rets iesaucās tieši tajā brīdī, kad laiva pieskārās ūdenim. Viņš pats jau vairs neticēja tam, ko teica, taču viņam vajadzēja uzmundrināt Skārletu un kliedēt to šausmīgo saspringumu, kuru viņš Skārletā sajuta, kad pār viņa lūpām izlauzās vārdi par Ketiju un meitiņas iespējamo sērdienību.

Bet Skārleta, spiezdama sev klāt raudošo puisīti, vēl aizvien pūlējās saskatīt uz klāja palikušo tuvinieku stāvus. Pa viņas seju bez mitas plūda asaras, kā ar plīvuru aizsegdamas acis.

Mazliet agrāk ūdenī nolaistā laiva atradās jau samērā tālu no «Hermeja». Airēt nebija viegli un Bo visiem spēkiem centās noturēt rokās smagos airus. Līdzīgā situācijā atradās ne tikai viņš vien. Pie airiem bija ķērušies tādi paši trausli jaunekļi un bezpalīdzīgas sievietes. Bo tikai šobrīd sāka skaidri apzināties, cik nopietni ir tas, ko viņi piedzīvojuši un ka, iespējams, viņš jau vairs nekad neredzēs viņam tuvos cilvēkus. Viņš sajutās vientuļš šajā okeānā noklīdušajā laivā: «Labi, ka Ketija arī atrodas šeit.»

Viņam gribējās paiet uz priekšu, nomierināt meiteni, sacīt, ka viņš ir šeit, viņai blakus. Tomēr nekāda pārvietošanās nebija iespējama.

Beidzot Bo iedomājās palūgt kādu sievieti pateikt Ketijai, ka viņa nav viena, ka arī viņš atrodas laivā. Šis Bo lūgums tika nodots pa ķēdīti, kamēr nonāca līdz meitenei. Viņa pagrieza galvu uz Bo pusi. Taču, kolīdz viņš ieraudzīja tumšmatainās meitenītes seju, viņu sagrāba šausmas…

Tā bija jauka sejiņa, gluži slapja no asarām tāpēc, ka viņas māte palikusi uz tvaikoņa.» bet… Tā nebija Ketijas seja!

Bo saprata, ka noticis nelabojamais. Viņš bija pavēstījis meitenes vecākiem, ka viņa ir laivā, un tagad viņas meklēšana uz grimstošā kuģa tiks pārtraukta.

Bo rokas sastinga aiz šausmām un pārstāja klausīt. Blakus sēdošā sieviete vērīgi palūkojās viņa nobālušajā sejā un, neteikdama ne vārda, paņēma airus no viņa.

Tajā laikā Ketija mierīgi sēdēja savā kajītē. Viņa aizlavījās uz turieni, kad māte palaida vaļā roku, pūlēdamās noturēt Morīnu. Meitenītei gluži vienkārši ļoti vajadzēja te atgriezties, jo viņa šeit bija atstājusi lelli un negribēja bez tās pamest tvaikoni. Vēlāk viņa vairs nevēlējās atgriezties uz klāja Šeit, kajītes klusumā, bija daudz mierīgāk un nemāca tādas bailes kā tur augšā. Turklāt, ja viņa paliks kajītē, nevajadzēs kāpt laivā, no kuras var iekrist aukstajā, tumšajā, briesmīgajā ūdens dzelmē.

Un viņa nolēma kajītē mierīgi gaidīt, kamēr viss beigsies un visi atnāks atpakaļ, Viņai tikai šeit jāpasēž kopā ar savu lelli, misis Džemu.

Viņa dzirdēja, kā orķestris spēlē regtaimu. Tā skaņas plūda iekšā pa atvērtajiem logiem un līdz ar tām arī satrauktas balsis, kliedzieni, raudas. Vairs nebija dzirdama nekāda skraidīšana pa gaiteni.

Visi atradās uz klāja, atvadīdamies no saviem mīļajiem, dārgajiem, tuvajiem. Un pāri šai murdoņai cita pēc citas uzliesmojot augšup traucās signālraķetes. Radists izmisīgi pūlējās dabūt sakarus ar citiem kuģiem, kuriem vajadzēja būt netālu.

Pirmais atbildēja kuģis «Frankfurte», pēc tam ari «Virdžīnija», tomēr no «Kolorado», kas atradās vistuvāk, atbildes nebija. Kopš tā brīža, kad kuģis «Kolorado» pagāja garām «Hermejam», tā radiostacija apklusa, to ņēma un izslēdza.

Neviens nezināja, kādā veidā vēl varētu paziņot par nelaimi. Izrādījās, ka signālraķetes tiek laistas gaisā velti. To spilgtos uzliesmojumus uz «Kolorado» klāja, protams, pamanīja, taču visi nosprieda, ka tā ir svētku uguņošana par godu apbrīnojamā kuģa pirmajam reisam. Nevienam neienāca prātā, ka unikālais tvaikonis gluži vienkārši grimst.

Beidzot uz pirmo SOS signālu atsaucās kuģis «Alpi» un solīja pilnā gaitā iet palīgā. Atsaucās arī kuģis «Neapole», «Hermeja» priekšgājējs, bet tas no avārijas vietas atradās vēl tālāk nekā «Alpi», tāpēc cerēt uz tā palīdzību nekādi nevarēja.

Kapteinis Klārks staigāja šurpu turpu pa radiokabīni, vērodams, kā radists periodiski raida trauksmes un «Hermeja» pazīšanas signālus, tomēr bez kādiem rezultātiem. Tad viņš deva komandu tagad jau nepārtraukti raidīt SOS signālus cerībā, ka varbūt kāds tos uztvers. Palīdzība bija vajadaga par katru cenu, vienalga, no kā.

Ketija tajā laikā klusītēm sēdēja savā mājīgajā kajītē, rotaļādamās ar lelli, kaut ko dungodama zem deguna un nemaz neuztraukdamās. Meitenīte vienīgi nedaudz bažījās par to, ka var tikt sodīta, kad visi atgriezīsies, jo bija slepus aizbēgusi. Varbūt tomēr šodien viss būs labi, tāpēc ka nupat jau klāt viņas un lelles dzimšanas diena, tikai lelle bija nedaudz vecāka. Ketija» patika uzsvērt, ka misis Džeinai paliek divdesmit četri gadi un viņu vai saukt par pieaugušu.

Uz klāja Teilora vadībā cilvēki piepildīja jaunu glābšanas laivu. Pretējā pusē arī sāka laist lejā glābšanas laivas, un tajās ļāva kāpi pat vīriešiem, tomēr savā pusē Teilors palika nepielūdzams, ļāva laivās kāpt tikai sievietēm un bērniem. Dažas glābšanas laivas bija ari uz otrās klases klāja. Toties trešās klases pasažieri, kā izrādījās, bija pilnībā lemti bojāejai. Tie vēl mēģināja pāri barjerām un pat caur aizslēgtām durvīm nokļūt uz otrās un pirmās klases klāja, tomēr nevienam neizdevās izlauzties no šausmīgajām lamatām.

Cilvēki nezināja, kur bēgt un ko darīt. Turklāt kuģa komanda vēl piedraudēja atklāt uguni, !ai izbeigtu jebkādus mēģinājumus pārvietoties pa tvaikoni, jo baidījās no laupīšanas un īpašuma bojāšanas.

Cilvēkus aicināja griezties atpakaļ, taču tie kliedza, lūdza laist tos pie glābšanas laivām, kuras pieejamas tikai pirmās klases pasažieriem. Kāda īru meiča neatlaidīgi centās pierādīt, ka viņa esot braukusi pirmajā klasē un lūdza viņai un viņas māsīcai ar meitu ļaut iet turpu, pie viņas kungiem. Bet virsniekam bija dots stingrs rīkojums nevienu nelaist. Glābties gribētāju bija vairāk nekā iespēju.

Uz augšējā klāja Rets, Veids un Ričards velti pūlējās pierunāt Ellu Lorēnu kāpt nākamajā laivā. Viņa palika nelokāma. Beidzot, lai tie ar varu nepiespiestu pakļauties, meitene aizbēga uz sporta zāli un šeit ieraudzīja Lestoru pāri, kuri vēl aizvien sēdēja mugurā mehāniskajiem zirdziņiem un vienā mierā sarunājās. Šķita, ka misis Lestora nesteidzas pamest kuģi. Viņi uz klāja bija uzsūtījuši kalpotājus, lai tie novērotu radušos situāciju.

—   Kā tur izskatās, — misis Lestora jautāja Ellai Lorēnai, un meitene nespēja grūtniecei pastāstīt, kāda ii situācija īstenībā.

Pēc dažām minūtēm zālē iesteidzās satrauktais Ričards.

—    Loršj, misis Lestora, es jūs lūdzu. Kapteinis brīdināja, ka laivu palicis ļoti maz. Ilgāk kavēties nedrīkst. — Viņš piegāja klāt līgavai, saņēma tās īokas un noskūpstīja pirkstu galus.

—     Stāvoldis ir ļoti nopietns, Lorij. Man šķiet, kuģis tomēr grimst. — Ričards par to bija pārliecināts, pēdējā pusstundā viņam šaubas vairs neradās, kaut gan komanda līdz pat šim brīdim atsacījās atzīt šo daudziem jau acīmredzamo faktu. Un arī orķestris joprojām spēlēja tā, it kā patlaban nebūtu traka nakts, bet gan noritētu amizants un jautrs karnevāls.

—   Es gribu, lai tu, Lorij, brauc prom ar nākamo laivu. Misters Batlers cenšas pierunāt kapteiņa palīgu, lai Veidam atļautu kāpt laivā kopā ar tevi.

—            Nesaprotu, kāpēc nevar pagaidīt, kamēr sāks glābt Vīriešus, un tad mčs varētu doties prom visi kopā. Es tik un tā nespēju palīdzēt mātei un Ketijai. Viņas atrodas citās laivās, — meitene mierīgi atbildēja.

Tajā laikā uz kuģa notika kaut kas neizprotams. Lai gan glābšanas laivās gribēja iekļūt milzum daudz ļaužu, tās atgāja nepilnīgi nokomplektētas. Dažas vietas palika tukšas praktiski katrā laivā. Un visi līdz pašām beigām loloja nepamatotas cerības, ka laivu ir daudz un ikviens izglābsies. Tāpēc arī Ella Lorēna nolēma: ja tas tā, vietu pietiks visiem. Viņa bija pārliecināta, ka paies vēl krietni ilgs laiks, iekāms notiks kaut kas briesmīgs, ja vispār kas tāds atgadīsies. Meiteni bija apņēmusi maldīgā miera aura, likdama noticēt, ka nepavisam nav no kā baidīties.

Visu patiesību zināja vienīgi kapteinis Klārks. Pēc avārijas bija aizritējusi tikai stunda, bet mašīntelpu jau pilnīgi pārplūdinājis ūdens. Viņš vairs nešaubījās, ka kuģis grimst, lai gan nezināja, cik ātri tas notiks. Tagad kapteinis bija pārliecināts, ka ilgs laiks nepaies. Palīdzību gaidīt bija velti. Pat ja kāds ari redzēja signālraķetes, kuras no kuģa laida gaisā, vēstot par savu nelaimi, tās uztvēra kā nenorimstošu izpriecu okeāna vidū. Nevienam pat neienāca prātā, ka tepat blakus vēršas plašumā drausmīga katastrofa. Ari ekipāžai bija grūti noticēt, ka tvaikonis, kas iemantojis negrimstoša kuģa slavu, nepielūdzami grima dzelmē. Tas jau atradās pusceļā uz nebūtību.

Kad Ella Lorēna un Ričards atkal izgāja uz klāja, šeit atmosfēra bija mainījusies. Pat optimisti saprata, kas notiek.

Teilors nemainīgi turējās pie saviem principiem, un glābšanas laivās joprojām kāpa tikai sievietes un bērni. Viņu uz klāja vēl palika ļoti daudz, bet arī šeit jau veidojās tik tikko manāma norobežošanās. Dažas atgāja malā, un bija acīmredzams, ka viņas nolēmušas dalīties vīru liktenī.

9. nodaļa

Ella Lorēna šī pulciņa vidū pa acu galam pamanīja mazo Lorānu Elisoni. Viņa bija cieši ieķērusies mātes rokā. Misis Elisonc atsacījās pamest vīru, un kopā ar meitu palika pie vīra uz grimstošā kuģa. Viņa neatraudamās lūkojās nopakaļ nupat aizpeldējušai laivai, kurā savu mazo dēlu Trevoru bija aizsūtījusi pretī neziņai Nevienam nebija jausmas, kas ir labāk,

Uz grimstošā kuģa šādu sadalītu ģimeņu bija daudz. Liela dala sievu devās ceļā ar cerību, ka vīri vēlāk viņas panāks.

Kapteinis joprojām stāvēja uz komandtiltiņa, kad Toms Kendijs, kompānijas AB Star galva, augstu sacēla apkakli un, daudzu skatienu pavadīts, pilnīgā klusumā kāpa vienā no glābšanas laivām. Līdz ar nedaudziem izredzētiem vīriešiem viņam bija garantēta izglābšanās atšķirībā no simtiem citu dvēseļu, kam lemts nogrimt dzelmē kopā ai «Hermeju».

—        Lorij, — Ričards neatlaidīgi lūkojās līgavai acīs, kad atiešanai gatavojās nākamā laiva. — Es gribu, lai tu kāptu tajā.

Ella Lorēna ar maigumu, tomēr apņēmīgi pašūpoja galvu un raudzījās līgavainī. Jaunās sievietes skatienā staroja miers un iekšējs spēks. Ella Lorēna allaž bijusi paklausīga un piekāpīga, taču šoreiz viņa kļuva sev neuzticīga.

—        Es tevi nepametīšu, — viņa cieti noteica. — Vēlos atrasties tev blakus. Mēs brauksim kopā, kad tas būs iespējams.

Ar visu savu izskatu meitene pauda noteiktību, un Ričards saprata, ka viņu neizdosies pārliecināt.

—    Es negribu, Lorij, ka tu paliec te.

—         Es tevi mīlu, — ar šiem vārdiem bija pateikts viss. — Ja tu paliksi, es būšu pie tevis, — viņa nepārprotami paziņoja. — Ja būs lemts iet bojā, mēs to darīsim kopā.

Ella Lorēna arī jau izprata notiekošā jēgu un nolēma līdz galam palikt pie Ričarda. Ja viņiem nav vēlēts kopā nodzīvot dzīvi, tad nomirt viņa gribēja kopā ar Ričardu.

Misis Štrausa, kas stāvēja tepat līdzās, arī bija izšķīrusies un pieņēmusi tādu pašu lēmumu, taču viņa bija vecāka par Ellu Lorēnu, viņai aiz muguras jau daudz dzīves gadu.

Visas laivas no glābšanas klāja nu šūpojās, nolaistas ūdenī, atskaitot vienu, kas karājās virs pastaigu klāja aizstiklotās daļas. Tā bija «Hermeja» pēdējā glābšanas laiva.

Apakšējie klāji un pirmās klases kajītes bija tukšas, komanda visu pārbaudīja un ziņoja kapteinim. Ūdens jau sniedzās Edz C klājam.

Ketija, rotaļādamās savā kajītē, joprojām dzirdēja orķestri spēlējam. Kopš viņa atnāca šurp, jau pagājis ilgs laiks, bet nezin kāpēc neviens neatgriezās. Meitenei vienai kļuva garlaicīgi, tomēr kāpt glābšanas laivā arī negribējās. Vēl jāpasēž te, tētis noteikti atnāks.

Meitenīte pie kajītes durvīm izdzirdēja smagus soļus un nopriecājās. Beidzot par viņu atcerējušies. Kāds ir atnācis. Droši vien tētis vai Ričards, varbūt arī Veids.

Kctija pagriezās pret durvīm, bet tajās parādījās svešs Vīrietis, kas apstulba, ieraugot bērnu. Tas bija pēdējais stjuarts, kurš dzīrās pamest klāju. Viņš bija pārliecināts, ka visas pirmās klases kajītes ir tukšas, tomēr drošības pēc nolēma tās pārbaudīt vēlreiz, kamēr šeit no C klāja nav ieplūdis ūdens. Stjuartu sagrāba šausmas ieraugot meitenīti mierīgi sēžam kajītē un rotaļājamies ar lelli.

—    Ko tu neteiksi! — Viņš aši tuvojās meitenei, bet Kctija metās blakus istabā, aizcirzdama aiz sevis durvis. Labi, ka stjuarts bija veiklāks par viņu.

—    Mirklīti, mīļo lēdij. Ko jūs šeit darat? — Viņš brīnījās, kā meitenīte varējusi iekļūt kajītē un kāpēc viņu neviens nemeklē. Tas vīrieti pārsteidza visvairāk, un viņš pastiepa rokas uz meitenītes pusi, steigdamies jo ātrāk aizvest viņu prom no šejienes.

—    Nāciet nu šurpu. — Meitenītei nebija ne mēteļa mugurā, ne cepures galvā. Viņa visu bija norāvusi nost, kolīdz atgriezās kajītē, lai parotaļātos ar misis Džeinu.

—   Bet es nekur negribu iet! — Kctija sāka kliegt, kad milzīgais vīrs viņu noķēra, pagrāba no gultas segu, ietina tajā meiteni un lelli, ko viņa neizlaida no rokām.

—   Mēs atradīsim tavu māmiņu, muļķlL Nedrīkst zaudēt laiku — Stjuarts ar dārgo nastu rokās metās pie kāpnēm, taču, uzkāpjot uz pastaigu klāja, apkalpes loceklis viņam paziņoja, ka pēdējā laiva no glābšanas klāja jau ir prom, vēl palikusi viena uz pastaigu klāja, bet arī to kuru katru brīdi nolaidīs ūdenī, ja tas jau nav noticis.

—    Pasteidzies, puis!

Milzīgā auguma stjuarts metās pie Teilora, kurš ar apkalpes palīdzību laida laivu ūdenī.

—    Pagaidiet! — matrozis iekliedzās, — man vēl ir bērns! — Ketija spirinājās, kliedza, sauca māti.

—    Pagaidiet! — Taču Teilors jau bija devis pēdējo komandu, kad stjuarts ar Ketiju uz rokām pieskrēja pie vaļējā loga, pa kuru nolika iekāpšana laivās.

—    Man ir bērns!

Kapteiņa palīgs paskatījās pār plecu: jau par vēlu dot kaut kādas komandas. Viņš ar galvas mājienu norādīja, ka nokavēts, jo laiva jau zvārojās, piekārta tauvās, nesot projām pēdējās sievietes, kas vēlējās pamest kuģi, viņu vidū atradās gados jaunā misis Lcslora un Džeka Teijcra māte. Džons Džeikobs Lestors lūdza Teiloru atļaut viņam doties līdzi sievai, jo viņa bija mātes cerībās, tomēr Tcilors palika nelokāms, neatkāpās no saviem principiem.

Stjuarts novērtēja situāciju, paskatījās uz glābšanas laivu zem viņiem, saprata, ka likt tai griezties atpakaļ nebija iespējams, bet vienlaikus nevēlējās, lai Ketija paliek uz grimstošā kuģa, tāpēc viņš noskūpstīja meitenīti uz pieres, kā to būtu darījis ar savu paša bērnu, un pa logu meta to laukā, Sūdzot Dievu, lai kāds no laivā sēdošajiem saķertu meitenīti, bet ja ne, lai viņa veiksmīgi nokristu un nesalauztu ribas. Jau tāpat bija daudz gadījumu, kad tika sastieptas cīpslas un izmežģītas locītavas, jo cilvēkus ar varu stūma iekšā laivās, bet Ketijas kritiens bija veiksmīgs, viens no matrožiem viņu uzķēra, sega ari mīkstināja triecienu. Un tas viss norisinājās uz tā klāja, kur Rets, neko nenojauzdams, meklēja pēdējo iespēju glābt Veidu, Ellu Lorēnu un Ričardu.

Stjuarts no augšas redzēja, ka Ketija laimīgi ieņēma vietu blakus sievietei ar zīdaini uz rokām, un laiva tajā mirklī pieskārās okeāna melnajai, ledainajai virsmai. Ketija šausmās skatījās apkārt, ieķērusies savā lellē. Tā bija pēdējā glābšanas laiva, kas atstāja «Hermeju».

Teilors sāka raisīt vaļā tauvas, ar kurām piesietas vēl četras glābšanas laivas; uz šīm laivām vairs neviens necerēja, jo tauvas tās turēja ciet krampjainā tvērienā. Trīs atraisīt nekādi neizdevās, bet ceturto tomēr nolaida ūdenī. Nevienam neradās šaubas, ka tā ir pēdējā iespēja pamest grimstošo kuģi Un kuģa grimšana okeāna ūdeņos jau kļuva acīmredzama ikvienam, Laivu ielenca komandas locekļi, laižot tajā tikai sievietes un bērnus. Laivā jau iekāpa divi nepazīstami bērni un vairākas sievietes. Rets zināja, ka viņš tūlīt laivā iesēdinās Ellu, lai tas maksātu ko maksādams. Viņš tik un tā izcīnīs vietu, pēc tam parūpēsies par Veidu un Ričardu

Piepeši, apjautšs pēdējo iespēju izglābties, pūlis sāka šaudīties šurpu turpu un tad metās pie laivas. Ričardu un Ellu acumirklī atspieda sāņus. Rets saprata, ka nevarēs aizsniegt Ellas roku. Turklāt viņa glaudās klāt Ričardam, un attālums starp Retu un mīlētājiem nenovēršami palielinājās. Vienīgais, ko Rets vēl paguva izdarīt — viņš iestūma laivā Veidu. Pēc tam no visa spēka lauzās uz Ričarda un Ellas pusi Rets pūlējās viņus saskatīt pār prātu zaudējušo ļaužu galvām. — Leciet! Ričard, izglāb viņu! — viņš tiem paguva uzsaukt, iekams pūlis viņu vēl galīgi nebija ierāvis muiulL Taču Ričards zināja, ka Ella Lorēna neprot peldēt un lēkt okeānā ir neprāts.

Komanda tomēr mēģināja atbrīvot no tauvām vēl divas laivas, bet nolaist tās ūdenī neizdevās, jo kuģis jau gandriz bija apsviedies otrādi. Beidzot arī Džeks Teijers no borta ielēca ūdenī un veiksmīgi sasniedza laivu, kur atkal sastapās ar Veidu. Laivā varēja tikai stāvēt, jo tajā bija sakāpis tik daudz laužu, ka laivas dibenā parādījās ūdens.

Laiva vēl nebija attālinājusies, un Veids varēja redzēt, ka māsa stāv, cieši piespiedusies klāt līgavainim, bet ūdens jau plūda uz klāja, likdams Ellai iekliegties, sajūtot briesmīgi ledaino straumi. Ričards turēja līgavu, kad kuģis lēnām grima, palīdzēja viņai noturēdes peldus, kamēr viņam vēl pietika spēka, tomēr dzelme ar spēku ierāva meiteni, ūdens sakļāvās viņai virs galvas. Pēdējie vārdi, ko Ričards dzirdēja, skanēja: «Es tevi mīlu!» Ella Lorēna pasmaidīja un nozuda, viegli izslīdēdama līgavainim no rokām. Bridi vēlāk nozuda ari Ričards Kaupervīlds.

Kuģis lēnām grima zem ūdens. Glābšanas laivas, kuras tā arī nebija izdevies atbrīvot no tauvu valgiem, tagad šūpojās viļņos kā karstā vasaras dienā pie pludmales.

Rets peldēja aukstajā ūdenī, slīkstošo cilvēku vidū, pietvēries kaut kādām atlūzām. Visapkārt pletās tikai melnas debesis. Piepeldējis pie laivas, viņš ar vienu roku mēģināja atsiet mezglus. Laivu mētāja no vienas puses uz otru, tā visu laiku priekšgalā piesmēlās ar ūdeni, viscaur krakšķēdama. «Dievs, dod man spēku izglābt Ellu,» Rets bez mitas atkārtoja. Viņam bija stipri savainotas kājas, taču viņš tam nepievērsa uzmanību. Beidzot, kad izdevās atraisīt vienu tauvas mezglu, viņš pēkšņi izdzirdēja nez no kurienes izmisīgu sievietes kliedzienu. Vienu mirkli viņam šķita, ka kliedzēja ir Ella Lorēna, un viņš, palaidis vaļā laivu, metās palīgā. Taču tumsā neko nevarēja saskatīt. Ledainais ūdens saldēja ciet acis, kājas atsacījās kustēties. «Lorij, Lorij!» viņš vēl pūlējās saukt, bet viņa apziņa aizplīvurojās un gar acīm aizslīdēja visa viņa dzīve kopā ar Skārletu: balle Divpadsmit Ozolos, bēgšana no Balihāras… Sasprindzinājis gribasspēku, ieķēries atlūzās, viņš mēģināja iekliegties vēlreiz un zaudēja samaņu».

Ūdenī ķepurojās simtiem cilvēku. Kuģa milzu korpuss gandrīz jau bija nozudis okeānā. Apklusa regtaims, un pēdējā melodija, ko dzirdēja bojāejai nolemtie, bija valša «Rudens noskaņas» skumjās skaņas. Tās lidoja nopakaļ laivās aizbraucošajām sievietēm, bērniem, kādam retam vīrietim, kam bija laimējies.

Šī melodija stindzināja sirdis tiem, kuriem izdevies izglābties un laikam kā rekviems palika atmiņā uz visu mūžu.

Laivās sēdošie redzēja, ka tvaikoņa korpuss kļuva aizvien mazāks un mazāks, naksnīgā izplatījuma fonā ieguva nenoteiktas aprises, tā melnās atliekas vēl kādu laiku kā asas smailes siija draudīgajās debesīs. Tvaikoņa ugunis joprojām palika iedegtas, pēc tam tās izdzisa, brīžiem no jauna uzplaiksnījot, līdz kamēr uz mūžiem izgaisa nedzīvajā tumsā. lekāms grimstošā kuģa korpuss pilnīgi nozuda dzelmē, no tā plūda šurp sirdi plosoši, bezcerības pilni sāpju, izmisuma kliedzieni, skursteņi izvirda dzirksteļu spietus, ko pavadīja pēdējo tvaiku mutuļu radītais troksnis. Tas viss segā ietītajai un svešu ļaužu vidū gulošajai Ketijai lika vai mirt no bailēm.

Skārleta redzēja, kā tvaikoņa neskaidrie apveidi, kas iezīmējās debesu fonā, lēnām gaisa un beidzot izzuda pavisam. Un atskanēja tik skaļi krakški un žvadzoņa, kādu viņa nebija dzirdējusi nekad mūžā. Šķita, ka pats tvaikonis iestenas, nespēdams paciest savas bojāejas bezjēdzību. Vēlāk daudzi, šīs baismās skaņas izskaidroja tā, ka grimšanas brīdī kuģis pārlūzis pušu, kaut gan citi tam nepiekrita, uzskatot par neiespējamu. Vērojot šo drausmīgo ainu, Skārleta vienīgi saprata, ka viņai nav ne mazākā priekšstata, kas noticis ar Retu, viņas pieaugušajiem bērniem un Ričardu. Vai viņiem izdevies izglābties?

Beigu beigās milzīgais tvaikonis galīgi pazuda ūdenī, tā aprises izgaisa pie apvāršņa, un cilvēki pamira, nespēdami tam noticēt. Viss galā. Tvaikoņa vairs nav, Un līdz ar to nav vairs arī daudzu nelaimīgo, kuriem nebija lemts izglābties.

Bija pagājušas tikai divas stundas un četrdesmit minūtes kopš avārijas uz kuģa «Hermejs». Skārleta! atlika vien lūgt Dievu, lai viņas tuvinieki būtu dzīvi.

10. nodaļa

Kuģis «Alpi» jau pēc pusnakts saņēma pēdējo ziņojumu no «Hermeja», kura mašīntelpas šajā laikā bija pilnas ar ūdeni. Kopš tā brīža jaunas ziņas nepienāca. «Alpi» pilnā gaitā steidzās «Hermejam» palīgā, pat nepieļaujot varbūtību, ka vairs neizdosies ieraudzīt kuģi uz ūdens.

Kad «Alpi» sasniedza cietušā kuģa atrašanās vietu un kapteinis

5 s

Gārdners lūkojās apkārt, atsacīdamies ticēt savām acīm, «Hermeju» vairs neredzēja. Tas bija pazudis.

Glābējkuģis rūpīgi izpētīja nelaimes rajonu, cenzdamies noteikt, kur tvaikonis varētu būt palicis. Pēc desmit minūtēm «Alpu» kuģa |audis pie apvāršņa ieraudzīja zaļus uzliesmojumus. Cerēdami, ka tas ir «Hermejs», atbraucēji devās tajā virzienā, taču pēc mirkļa konstatēja, ka uguns liesmojusi vienā no glābšanas laivām, un nepavisam ne pie apvāršņa, bet tepat blakus. Un, kamēr «Alpi» peldēja tuvāk glābšanas laivai, Gārdners jau droši zināja, ka «Hermejs» ir nogrimis.

Nedaudz pēc četriem no rīta mis Elizabete Elena bija pirmā izglābtā, kas uzkāpa uz «Alpu» klāja, un šī kuģa gaiteņus un klāju piepildīja tā pasažieri. Viņi naktī bija sapratuši, ka viņu kuģis maina kursu, vērojuši, kā komanda gatavojas glābšanas darbiem, tāpēc zināja, ka noticis kaut kas ārkārtīgi nopietns. Iesākumā pasažieri izbijās, domādami, ka avāriju cietis viņu pašu kuģis, pēc tam no komandas locekļiem uzzināja, ka grimst «Hermejs». Šis negrimstošais kuģis grimst! Mašīntelpā noticis sprādziens.

Un tagad, lūkodamies apkārt, kuģa «Alpi» pasažieri visriņķī četru jūdžu attālumā redzēja tikai glābšanas laivas. Cilvēki tajās kliedza, māja ar rokām. Citās laivās savukārt valdīja kapa klusums, un bija redzams tikai šoka stāvoklī nonākušo nelaimīgo sastingušās, bālās sejas.

Un kas gan varētu attēlot, vārdos izteikt tās šausmas, kuras viņiem nācās pārciest, kad milzīgais kuģa pakaļgals gluži kā kalns izslējās nakts debesīs, kas pilnas ar saltām, vienaldzīgām zvaigznēm. Pēc tam arī tas iegrima draudīgajos ūdeņos, uz mūžiem aiznesot līdzi vīrus, brāļus, līgavaiņus^un draugus.

Drīz vien «Alpi» cieši pietuvojās laivai, kurā atradās Bo. Viņa rokas bija galīgi sastingušas. Kāds pasniedza cimdus, un viņš turpināja airēt uz glābējkuģa pusi, sēdēdams blakus grāfienei Rotisai, kura pēdējo divu stundu laikā nebija izlaidusi airus no rokām. Bo apzinīgi airēja visu ceļu, cenzdamies nedomāt par to, kāds liktenis piemeklējis Ketiju.

Tajā laikā Skārleta citā laivā vienā rokā turēja mazuli, bet ar otru bija apskāvusi mazu meitenīti, kura laivā, kā izrādījās, bija viena pati un sākumā, kamēr nebija piespiedusies klāt Skārletai, satraukta lūkojās apkārt, meklējot māti.

Viņas māte arī, kā redzams, palikusi uz kuģa. Skārletai sažņaudzās sirds, iedomājot savu mazo meitiņu, un viņa maigi apskāva vientuļo bērnu.

—    Mazā, kā tevi sauc?

—    Sallija, — meitenīte pateicīgi nočukstēja.

—    Neraizējies, SaDij, mēs noteikti atradīsim tavu māmiņu.

Skārleta arī sevi mierināja ar šo domu, viņa nemitējās cerēt,

ka Rets un visi tuvinieki ir izglābušies. Viņai gribējās tam ticēt.

Cilvēki dažādās laivās sauca radinieku vārdus, jautāja, vai kāds blakuslaivā nav tos redzējis. Daļa laivu apvienojās un īrās kopā, citas atsevišķi slīdēja pa viļņiem, kuros mirgoja vižņi.

Ap pulksten septiņiem pienāca Skārletas kārta kāpt uz «Alpu» klāja, kur jau atradās lielākā daļa no izglābtajiem.

Airētājs Saimons Džouns uzsauca, lai augšā dzird, ka laivā atrodas mazi bērni, un viņiem nolaida lejā speciālu pasta maisu, kurā Skārleta trīcošām rokām ielika Salliju. Meitenīte kliedza, ķerdamās klāt Skārletai, jo baidījās pazaudēt ari viņu.

—          Viss būs labi, manu putniņ. Mēs tūlīt uzkāpsim uz liela kuģa, atradīsim māmiņu un tēti. — Skārleta par to centās pārliecināt vairāk sevi nekā mazo meitenīti. Tomēr viņa nedrīkstēja padoties vājumam. Vismaz līdz tam laikam, kamēr nebūs izglābušos vidū atradusi savu ģimeni. Pašlaik viņai par katru cenu jāsameklē Bo un Ketija, jo viņi taču sēdēja vienā laivā. Turklāt uz viņas pleciem ir uzgūlušās papildus rūpes. Viņai jāuzrauga Sallija un Fredijs, pamest tos likteņa varā viņa nevarēja.

Skārletai kājās bija salšu zābaciņi, mugurā zaļā vakarkleita, kas pagadījās pa rokai baismīgajā naktī, un biezs mētelis, ko Rets lika viņai uzvilkt. Galva tā sala, ka šķita — to dursta asas adatiņas, un rokas stinga, gaidot otru pasta maisu, kurā viņa uzmanīgi ielika Frediju. Bērns bija briesmīgi nosalis, sejiņa kļuvusi zila, un Skārletai ne reizi vien naktī likās, ka puisītis ir miris. Viņa darīja visu, lai bērnu sasildītu: spieda sev klāt, rīvēja rociņas un kājiņas, skūpstīja aukstos vaidziņus. Sallijai ari bija nosaldēti pirkstiņi.

Raizes par šiem svešajiem bērniem palīdzēja Skārletai atvairīt savas smagās domas.

Pa virvju kāpnēm rāpdamās uz «Alpu» klāja, Skārleta paskatījās atpakaļ un rītausmas staros ieraudzīja glābšanas laivas, kas vēl joprojām pa ledaino jūru peldēja klāt kuģim. No šejienes nevarēja saskatīt tajās sēdošo cilvēku sejas, bet Skārleta, tāpat kā visi pārējie, cerēja, ka viņas tuvinieki atrodas tur, šajās laivās.

—        Jūsu vārds? — laipni pavaicāja stjuarte, kad Skārlcta beidzot spēra kāju uz klāja. Izglābtos gaidīja karsta kafija, tēja, konjaks. Tepat atradās arī kuģa ārsts, kurš kopā ar saviem asistentiem sniedza palīdzību vārgajiem.

Pēkšņi Skārleta ieraudzīja Bo, kuram jau kāds sniedza tasi ar karstu šokolādi. Viņas acis satraukumā ieurbās jauneklī, pārslīdēja pāri tiem, kas atradās viņa tuvumā, tomēr Kctiju viņam blakus neieraudzīja, Skārleta metās pie Bo, saķēra viņu aiz rokas:

—         Bo, kur Ketija? Tu taču viņu redzēji? Tu biji ar viņu vienā laivā?

Un pamanījusi, kā ietrīcas viņa seja, kā viņš saraujas it kā no pātagas cirtiena, Skārleta vienā mirklī visu saprata.

Šausmas un izmisums sastindzināja viņas sirdi, un viņa bez spēka noslīga uz klāja grīdas. Ketija ir palikusi tur, uz avarējušā kuģa!

Kādā brīdī viņa juta, ka zaudē samaņu, iekāms izdzirdēja vai ar sirdsprātu saprata, ka Ketijas nebija tajā laivā, tā bijusi cita meitene, kuru Bo nejauši noturējis par Ketiju. Kāda roka viņu saturēja, un pēc tam viņa atkal saklausīja stjuartes līdzjūtības pilno balsi:

—         Lūdzu, pasakiet savu vārdu. Varbūt kāds jūs meklē. — Šī balss lika viņai atģisties, deva spēku. Vēl viss nav zaudēts. Protams, ka Rets ir atradis Ketiju. Tur taču palika arī Ella, Veids un Ričards. Viņi noteikti ir atraduši meitenīti. Skārleta sevi pārliecināja, izmisīgi pūlēdamās noticēt nereālajam.

—          Skārlcta Batlera, — viņa sacīja, neatraudama acu no tās vietas, kur joprojām kāpa uz klāja aizvien jauni izglābtie.

—    Vai tie ir jūsu bērni, misis Batlera?

—        Mani… es… nē, — viņa beidzot saprata, kas viņai tiek jautāts. — A, šie bērni? Viņi ir kopā ar mani, bet nav zināms, kur atrodas viņu vecāki. Lūdzu, paziņojiet, varbūt viņi meklē Frediju un Salliju.

—        Vai vēl kāds bija kopā ar jums? — Stjuarte sniedza Skārletai tasi ar karstu tēju. Viņa sajuta, ka viņai pievērstas simtiem acu, kas raugās uz viņas zaļo, vējā plīvojošo vakarkleitu.

—        Es ceļoju kopā ar vīru Retu Batleru, mums līdzi bija bērni Ketija Batlera, Veids Hamiltons, Ella Lorēna un viņas līgavainis Ričards Kaupervīlds.

—         Vai jūs par viņiem kaut ko zināt? — piesardzīgi vaicāja stjuarte, palīdzēdama Skārletai tikt līdz ēdamistabai, kas bija pārvērsta par hospitāli un mājokli i/glābtajiem tvaikoņa «Hermejs» pasažieriem.

—   Nezinu. — Skārleta palūkojās uz stjuarti. — Es jūs lūdzu. Palīdziet man atrast meitu. Viņas vārds ir Kctija Batlera. — Skārleta nespēja turpināt.

—    Jā, jā. Mēs darīsim visu iespējamo. — Stjuarte pacietīgi apņēma Skārlctu ap pleciem. Tādu sieviešu ēdamistabas salonā bija daudz: tās raudāja, kliedza, aiz bēdām lauzīja no airiem vienās tulznās noberztās rokas. Bērni ar plaši ieplestām, šausmās sastingušām acīm klusi elsoja vai skaļi raudāja, meklēja māti, sauca tēvu.

Skārleta Frediju atdeva medicīnas māsai, un tā zēnu paņēma uz rokām. Puisēna seja vairs nelikās tik zila, viņš sāka raudāt, bet mazā Sallija mēmās šausmās ieķērās Skārletai svārkos.

—    Kur māmiņa? — meitenīte klusi šņukstēja.

Skārleta atstāja mazo kopā ar Bo dzert karstu šokolādi, bet pati izgāja uz klāja, lai savām acīm redzētu visus, kas kāpa uz kuģa no glābšanas laivām.

Tur jau stāvēja vairākas sievietes no «Hermeja» un to vidū Madclēna Lestora. Viņa arī vēl aizvien nezaudēja cerības, ka vīram izdevies izglābties, un tagad viņu šeit meklēja. «Gadījumā, ja…» Madelēna pagrieza pret Skārletu izbrīnīto seju, «viņa nevarētu pārciest vīra zaudējumu.» Ari Skārleta tāpat lūdza Dievu, lai viņš sūtītu dārgo seju starp tiem, kuri kāpa uz klāja. Viņa uzrausās uz reliņiem, lai no turienes vērotu vīriešus, kas rāpās augšā pa virvju kāpnēm, un paceļamās ierīcēs sēdošās sievietes, kā ari bērnus, kas šūpojās pasta maisos.

Skārleta pievērsa uzmanību tam, ka apkārt valdīja draudīgs klusums. Šis atklājums viņu pāsteidza visvairāk. Ne vārda, ne skaņas.

Visus bija apstulbinājis notikušais, visi pieklusa, izjuta bailes. Sarunām pietrūka spēka. Pat bērni neraudāja, tikai paretam iešņukstējās izsalkušie zīdaiņi.

Ēdamistabas salonā atradās vairāki bērni, kuri gaidīja, kad mātes atnāks tiem pakaļ. Skārleta metās turp, bet Ketijas nebija ari tur. Kāda sieviete stāstīja, ka esot uzķērusi lidojumā pasviestu bērnu, bet viņai neesot ne jausmas, kas bijis sviedējs. Viņai šķita, ka tā varēja būt sieviete no otrās vai trešās klases, kurai neizdevās nokļūt uz glābšanas klāja, tāpēc viņa bērnu būs nodevusi kādam, kas varētu to izglābt, kuģim grimstot. Bērns tagad atrodoties telpā kopā ar pārējiem un raudot no bailēm.

Ēdamistabā aina bija reizē skumja un juceklīga. Sievietes pulcējās bariņā, apraudot savus vīrus. Šeit atradās vairāki vīrieši — gan bēdīgā mazākumā — kuri iekāpuši laivās, neievērojot kapteiņa palīga Teilora aizliegumu. Tomēr arī šis mazākums bija palicis dzīvs tikai tāpēc, ka apstākļu sakritības dēļ gadījās kuģa pretējā, nevis Teilora pusē.

Daudzi no atklātajā jūrā ielēkušajiem noslīka, tā arī neaizkļuvuši līdz glābšanas laivām. Un pat no tiem, kuri aizpeldēja līdz tām, visi nepalika dzīvi, jo tos neuzņēma aiz bailēm, ka pārpildītās laivas noies dibsnā Bojāejai nolemtie ķepurojās Atlantijas okeāna ziemeļdaļas aukstajā ūdenī, izgrūzdami mežonīgus kliedzienus, un pēc tam apklusa uz mūžu.

—    Vai patiesi nevienam no viņiem neizdevās izglābties? — kāda sievietes balss cerīgi jautāja.

—     Droši vien kādam tomēr izdevās. Turp bez kuģa «Alpi» devās ari citi tvaikoņi. Daudzi izglābtie gulēja nesamaņā. Tomēr skaidri neviens neko nezina.

Skāriela ieraudzīja istabā ienākam Džeku Teijeru. Un to pašu brīdi viņa māte iekliegdamās metās pie dēla. Pirmais jautājums dēlam skanēja:

—    Kur tēvs?

Taču Džeks uz to nevarēja atbildēt. Pēc tam viņš ieraudzīja Skārletu un ar zīmēm lūdza viņu nākt līdzi. Viņa paklausīja, cerēdama, ka Džeks pateiks viņai ko labu. Tomēr jauneklis, atbildot uz Skārletas mēmo jautājumu, tikai bēdīgi pašūpoja galvu.

—    Vai laivā ar jums kopā bija kāds no mūsu ģimenes?

—   Baidos, ka ne, misis Batlera. Sākumā mēs laivā bijām kopā ar Veidu, bet vēlāk, kad pārvēlās augstais vilnis, viņš pazuda, un man nav zināms, vai kāda cita laiva viņu uzņēma vai ne. Ella Ixjrēna un Ričards līdz pašām beigām palika uz klāja, es viņus redzēju. — E'žeks nestāstīja Skārietai, ka viņas meita apzināti palika kopā ar līgavaini,

—    Diemžēl es skaidri nezinu, kas ar viņiem notika. Misters Batlsrs pūlējās viņiis izglābt, bet ari viņu es vairs neredzēju…

Džeks aprāvās, izteicis šos vārdus, kāds viņam atnesa glāzi konjaka. — Man ļoti žēl, misis Batlera.

Viena no auklītēm pienāca klāt Skārietai un paaicināja viņu pie Fredija. Ārsti teica, ka puisēna dzīvība karājas mata galā un nākamās stundas var izrādīties liktenīgas.

Kad Skārleta piegāja pie puisēna, viņš gulēja, ietīts segā, plati ieplestām acīm, aukstām rokām, trīcošs un nelaimīgs.

—     Nē! — Skārleta skaļi iekliedzās, viņai drebēja rokas vēl vairāk nekā Fredijam. — Nē! Viņš izveseļosies! Viss būs labi! — Viņa nevarēja pieļaut, ka mirtu jau pēc kuģa avārijas izglābtie bērni. — Nē, nē! Mātei viņš jāatrod dzīvs. — Skārleta bērnu piespieda sev klāt, it kā vēlēdamās tam atdot visu savu ķermeņa siltumu, lika puisītim izdzert karstu buljonu. Zēns purināja galvu, atsacīdamies to darīt, un tikai cieši tvērās pie Skārletas.

—   Vai viņš izdzīvos? — pajautāja Bo, lielām, nogurušām acīm lūkodamies Skārfctā. — Lūgsim Dievu. Es ceru, ka zēns dāvos. — Skārleta paraudzījās uz Bo, piespiedās viņam klāt, cieši apskāva segā ietīto Salliju.

—    Kad atnāks māmiņa? — meitenīte jautāja.

—   Drīz, mana labā, drīz. — Skārleta neviļus nodomāja, ka šie vārdi viņai ir iestrēguši kaklā, un viņa cerīgi turpināja vērot visus, kas nāca iekšā ēdamistabā.

11. nodaļa

Gluži sastingušām rokām viņš rāpās pa virvju kāpnēm, pirksti viņam neklausīja, tomēr viņš neļāva sevi pacelt uz kuģa pasta maisā. Pēc pārdrošā lēciena ūdenī viņu uzņēma viena no glābšanas laivām. Tad jauneklis gulēja laivas dibenā gandrīz vai bez samaņas no smagajiem pārbaudījumiem. Šobrīd likstas bija beigušās, liktenim labpaticis viņu atstāt dzīvu. Šī laiva bija pēdējā, ko izglābis kuģis «Alpi». Viņš rāpās nopakaļ laivas apkalpei un pēc briža atradās uz klāja, no asarām slapju seju, nespēdams noticēt tām šausmām, kuras visiem nācies pārdzīvot. Trīcošām, nosalušām kājām viņš iegāja ēdamistabas salonā un ieraudzīja veselu jūru nepazīstamu seju. Piecsimt astoņi cilvēki bija izglābti, bet ap tūkstoti gājuši bojā, taču šajā brīdī Veidam likās, ka izglābto ir tūkstošiem un nevar saprast, no kura gala sākt meklēt radiniekus. Aizritēja gandrīz stunda, iekams jauneklis ieraudzīja Džeku Teijeru.

— Vai neesi redzējis kādu no manējiem? — Veids šķita apjucis, mati vēl aizvien bija slapji, zem nogurušajām acīm melni riņķi. Šis notikums ir pats baismīgākais viņa līdzšinējā dzīvē, un diez vai turpmākajā atkārtosies kaut kas līdzīgs. Visur sēdēja pusapģērbušies, segās ietinušies cilvēki, kuri nebija paguvuši novilkt vakartērpus un noņemt rotas, vienam otram mugurā redzēja halātu un kājās mājas kurpes. Neviens tam nepievērsa uzmanību, cilvēki nesteidzās pārģērbties, tiem nekur negribējās iet, pamest citam citu, pat sarunāties. Vienīgā vēlēšanās bija atrast pazaudētos tuviniekus, tāpēc visi skumjām acīm lūkojās cits cita sejā.

Džeks Teijers mulsi pamāja ar galvu, viņš arī pūlējās atrast tēvu.

—         Tava māte te kaut kur ir. Es viņu nesen redzēju. — Džeks skumji pasmaidīja. — Priecājos, ka tu esi dzīvs. — Un abi jaunekļi apkampās, paturēdami kādu bridi viens otru skaujās, neslēpdami asaras, jo viņi raudāja tāpēc, ka ir glābti, atrodas drošībā uz kuģa «Alpi», bet murgi nu beigušies vai drīz beigsies.

Kolīdz viņi palaida viens otru vaļā, Veids no jauna ar šausmām atgriezās īstenībā. Viņu biedēja doma, ka radinieku meklēšana var būt nesekmīga.

—    Vai kopā ar manu māti bija vēl kāds?

—          Nezinu, — Džeks likās izklaidīgs, — šķiet, kāds mazs puisītis.

—         …un pārējie? — Veids sāka klaiņot pūlī, izgāja uz klāja un negaidīti ieraudzīja Skārletas pakausi, tumšos matus, daiļos plecus. Viņai blakus skumīgi nodurtu galvu stāvēja Bo.

Ak Dievs! Veids iekliedzās, metās uz priekšu, lauzdamies cauri pūlim, drāzās pie savējiem. Piesteidzies klāt, jauneklis, nesakot ne vārda, apskāva māti, ielūkojās viņai acīs. Viņa atbildot cieši sažņaudza dēla rokas, ieelsojās un sāka raudāt.

—          Ak Dievs! Veid! Ai, Veid! — neko citu Skārleta nespēja pateikt. Viņai pat pietrūka apņēmības pajautāt par pārējiem. Cilvēki visapkārt, kuriem neuzsmaidīja tāda laime, klusi apraudāja bojā gājušos. Aizritēja kāds brīdis, iekams Veids uzdeva jautājumu:

—         Kas vēl ir kopā ar tevi? — No savējiem viņš redzēja tikai Bo. Skārletai aiz muguras slēpās kāda segā ievīstīta meitenīte. Uz grīdas, kratīdamies sīkos drebuļos, gulēja mazs zēns.

—    Kas viņš ir?

Skārleta paskatījās uz Veidu.

—         Šie bērni ir palikuši bez vecākiem. Viņus neviens nemeklē. Es nevarēju viņus pamest.

Fredijs bija vēl dzīvs, bet lūpas zēnam nozilējušas, kļuvušas gandrīz vai melnas. Veids gādīgi apsedza mazuli, mierinādams saspieda mātes roku.

Tajā naktī Fredijam kuģa izolatorā iedeva koju, viņu rūpīgi kopa, tāpat kā Salliju, jo radās bažas, ka meitene nosaldējusi divus pirkstus. Bo iemiga saliekamā gultā gaitenī, kas veda uz halli. Vēlu naktī Skārleta un Veids stāvēja uz klāja, klusi lūkojoties mierīgajā jūras tālē. Viņi abi negribēja un ari nevarēja iemigt. Skārletai likās, ka viņa nekad nevarēs gulēt aiz bailēm, ka sapņos rādīsies tās nakts šausmas, tāpat kā dienā nespēja saukt atmiņā notikušo, jo šīs atmiņas laupīja prātu. Visam tam nācās grūti noticēt. Skārleta bija pārliecināta, ka tajā brīdī no rīta, kad pūlis ēdamistabā kļūs retāks, viņa ieraudzīs Retu, Ketiju un Ellu Lorēnu, bet viņiem blakus Ričardu. Ar prātu nebija aptverams, ka viņi visi vairs nav dzīvi. Ka Rets gājis bojā… un līdz ar viņu arī Ketija un Ella… un Ričards… un kāzu Ziemassvētkos nebūs. Tam nebija iespējams noticēt, ar šo domu nācās grūti samierināties. Drāna kāzu tērpam tagad mierīgi gulēja okeāna dzelmē. Skārleta iedomāja, vai tajā brīdī Rets Ketiju turēja uz rokām… un cik šausmīgi tas viss bija… bet varbūt tas notika ļoti ātri?». Vai ari ar sāpēm? Baismīgas domas. Skārleta tās nevarēja skaļi izteikt Veidam, kurš bija pats savās domās grimis. Skārleta pavadīja dienu, kopdama Frediju un Salliju, bet Veids un Bo palīdzēja ievainotajiem, taču visi dzīvoja gaidās. Gaidīja tos cilvēkus, kuri vairs nekad neatnāks, nekad neatgriezīsies, cilvēkus, ko viņi neprātīgi mīlēja. Tvaikonis «Alpi» pēdējo reizi nobrauca gar avārijas vietu, meklējot cietušos, tad uzņēma kursu uz Ņujorku, jo neviens, kas būtu dzīvs, vairs netika atrasts.

—   Veid? — Skārletas balss maigi un skumji noskanēja tumsā.

—    Jā. — Jauneklis ielūkojās mātei acīs, un viņai tas šķita dzīves pieredzi guvuša cilvēka skatiens. Viņš bija pieaudzis par vesela mūža tiesu.

—    Kā gan mēs tagad dzīvosim? Kā lai dzīvojam bez viņiem? Bez bojā gājušajiem?

—    Bet, māt! Mēs par viņiem nedrīkstam domāt kā par bojā gājušiem. Ļoti daudzi taču lēca ūdenī, un viņus pēc tam uzņēma laivas. Es pats redzēju cilvēkus, kuri turējās aiz atlūzušiem koka gabaliem. Tu taču nedomā, ka tēvocis Rets un Ričards neko neuzsāka, lai glābtos paši un glābtu Ellu. Viņi atgriezīsies.

Vina vārdi viesa cerības.

9

—          Jā, jā. Jāgaida. Rets nevarēja iet bojā. — Cik gan reižu viņa biia Retu zaudējusi, bet viņš a!!až atgriezies. Atnāks arī šoreiz. Sī pagaidām visai nepamatotā pārliecība deva viņai spēku. Viņa gaidīs Retu, un viņš atgriezīsies. Un tagad viņai, tāpat kā agrāk, jāuzņemas visa atbildība.

—         Mēs atgriezīsimies mājās, es tā ceru, — Skārleta pati sev atbildēja. — Acīmredzot vajadzēs ņemt līdzi arī mazos. Viņiem neviens tā ari nav atnācis pakaļ.

Naktī Veids sēdēja blakus Skārlctai, kura izskatījās ļoti slikti. Bija nogurusi un noraizējusies. Viņa turēja rokās Frediju. Zēna seju klāja nāves bālums, viņš vienā laidā aizrīdamies klepoja. Eo nenogurstoši strādāja, palīdzēdams ievainotajiem.

Veids bija stipri sasaldējies, tomēr, liekas, to neievēroja. Viņš apgalvoja, ka esot sasaldējies jau dienu pirms katastrofas, un Skārleta atcerējās, ka bija teikusi Retam: Veids var saaukstēties, stāvot vējā un gaidot nepazīstamo meiteni no apakšējā klāja. Meitene ari droši vien gājusi bojā līdz ar daudziem citiem.

—    Kā viņam ir? — Veids jautāja, raudzīdamies uz mazuli.

—         Sliktāk nav kļuvis, — Skārleta maigi pasmaidīja, neglaudīja puisēnam galvu un noskūpstīja viņu. — Man šķiet, ka viņš atlabs. Ja vien, protams, tas nav plaušu karsonis

—         Es pasēdēšu pie viņa, tu mazliet pagūli, — dēls ierosināja, bet Skārleta tikai nopūtās. — Es nevaru guiēt.

Viņa atcerējās katastrofas vietas apskati no rita. «Alpu» kapteinis Gārdners gribēja doši pārliecināties, ka ūdenī nav atstājis nevienu dzīvu cilvēku, taču visapkārt peldēja tikai koka gabali, glābšanas vestes, paklājs — gluži tāds pats, kāds atradās Batleru kajītē, un visas šīs lūžņis vidū — miris matrozis.

Atmiņas lika Skārfetai nodrebēt. Tikai iepriekšējā naktī Vmderi bija sarīkojuši svinības par godu «Hermeja» kapteinim Klārkam, un pagājušas vien dažas stundas, bet tvaikonis vairs neeksistē, tāpat kā kapteinis, pats Vinders, viņa dēls Harijs un vēl kāds tūkstotis citu.

Atkal un atkal viņas domas atgriezās pie Reta. Viņam patika šī vakarkleita. Turpretī tagad maigi zaļais vakartērps pārvērties skrandās. Kāds viņai šovakar piedāvāja melnu vilnas kleitu, bet nebija laika pārģērbties, jo vajadzēja rūpēties par mazajiem.

Un kāda tam tagad nozīme? Reta vairs nav, un viņas dzīve ari beigusies. Ja nu vienīgi palikusi eksistence bērnu dēļ.

Beidzot Skārlctai izdevās mazliet nosnausties, tomēr viņu tūlīt

pamodināja Fredijs, kurš sakustējās un pētījoši raudzījās viņā ieplestām, zilām acīm.

—  Kur māmiņa? — mazais jautāja, uzmezdams lūpu. Kad Skārleta viņu noskūpstīja, viņš pasmaidīja, tomēr atkal sāka prasīt pēc mātes.

—    Māmiņas šeit nav, cālīt, — Skārleta nezināja, ko bērnam lai saka. Viņš bija pārāk mazs, lai saprastu, kas noticis ar viņu, tomēr vienlaik viņai negribējās bērnu mānīt, apgalvojot, ka māte atnāks vēlāk.

—      Es arī gribu pie māmiņas, — Sallija žēli ieraudājās, izdzirdējusi, ka Fredijs pamodies un sauc māti.

—       Esi nu prātīga, — Skārleta nomierināja meitenīti, to noskūpstīdama. Viņa piecēlās, nomazgāja Frediju, kaut ari viņš protestēja, atstāja kopā ar aukli, bet pati aizveda Salliju uz vannasistabu. Kad Skārleta spogulī ieraudzīja savu atspulgu, viņa lieku reizi saprata, cik bēdīgus notikumus viņai nācies piedzīvot. Vienā naktī jauna sieviete bija novecojusi par tūkstoš gadiem, viņa izskatījās un jutās gluži kā veca sieva. Skārleta nomazgājās, sasukājās, cik nu tas bija iespējams, saveda sevi kārtībā, kaut gan tāpēc neizskatījās pievilcīgāka Taču, atgriezusies ēdamistabā, Skārleta ievēroja ka ne tikai viņa, bet arī visi pārējie atgādināja rēgus. Apģērbs cilvēkiem bija saplīsis skrandās, to tagad papildināja no citiem patapinātas drēbes, un tas izglābto ārieni padarīja vēl dīvaināku un pastiprināja vispārējā sajukuma iespaidu. Cilvēki gulēja, kur pagadījās: pārpildītajās kajītēs, hallēs, uz matračiem kopējā ēdamistabā, apkalpes kajītēs, uz kušetēm, rindā uz grīdas. Gulētājiem bija vienalga, kur atlaisties. Galvenais, ka viņi palikuši dzīvi, kaut gan dažus tas neiepriecināja, jo pārāk daudz zaudēts.

—    Kā jūtas Fredijs? — Bo jautāja, kolīdz viņa parādījās uz sliekšņa, un atviegloti nopūtās, ieraudzījis viņu smaidām.

—     Domāju, viņam labāk. Es teicu, ka tūlīt atgriezīšos, — Skārleta veda sev līdzi Salliju. Viņa gribēja pabarot meitenīti un pēc tam atkal iet pie mazuļa.

—    Ja vēlies, es pasēdēšu kopā ar Frediju, — Bo piedāvājās, bet piepeši smaids jaunekļa sejā sastinga, viņš pārakmeņojās, it kā Skārletai cauri raudzīdamies uz kaut ko, kas atradās viņai aiz muguras. Radās iespaids, ka viņš redz spoku. Skārleta saņēma jaunekļa roku, pieliecās viņam klāt.

—    Bo, kas tur ir?

65

Tomēr viņš joprojām klusēdams skatījās tajā pašā virzienā, pēc tam norādīja turp ar roku. Uz grīdas līdzās matracim kaut kas

3-336

gulēja, nosviests zemē. Nebilzdams ne vārda, Bo metās turp, kaut ko paķēra un atnesa Skārletai. Tā bija misis Džeina, Ketijas lelle. Kļūdas te nevarēja būt. Bet bērns nebija redzams. Apkārtējo iztaujāšana ari neko nedeva. Neviens neatcerējās šo lelli un meitenīti kopā ar to.

—        Viņai kaut kur te jābūt. — Skārlcta skatījās uz visām pusēm, bet Ketiju neredzēja. Viņa krampjaini žņaudzīja rokās meitas mantiņu, tad piepeši atcerējās, ka Elisonu meitiņai bija tāda pati lelle. Viņai pamira sirds. Taču Veids un Bo sāka protestēt — tā esot Ketijas lelle. Viņi to būtu pazinuši tūkstoš līdzīgu vidū.

—        Māt, vai esi aizmirsusi? Lelles kleita pašūta no mūsu drānas, no tādas pašas kā viena tava kleita. — Skārleta atcerējās un nobālēja vēl vairāk. — Tas būs pārlieku nežēlīgi, ja lelle izglābusies, bet Ketija ne.

—           Kam pieder šī lelle? — Sallija ieplestām acīm lūkojās Skārletā.

—         Manai mazajai meitai, — Skārleta atbildēja, turēdama lelli drebošajās rokās. — Viņai ļoti patika slēpties.

—         Vai viņa arī tagad ir paslēpusies? — Sallija sāka lūkoties apkārt.

—    Es nezinu, Sallij. Baidos, ka ne.

—        Un mana māmiņa un tētis tāpat ir paslēpušies? — Meitene izskatījās tik nelaimīga, ka Skārletai atkal sažņaudzās sirds, viņa pašūpoja galvu, joprojām ar acīm meklēdama Ketiju.

Pēc stundas, meitu neatradusi, Skārleta atgriezās lazaretē pie Fredija. Lelle vēl arvien bija viņai rokā. Aukle, kas gāja garām, pasmaidīja. Viņa nodomāja, ka Skārlcta lelli nes savam puisēnam.

Skārleta apstādināja aukli.

—          Sakiet, lūdzu, kur vēl uz kuģa varētu atrasties izglābtie «Hermeja» pasažieri. Varbūt kāds joprojām nav atpazīts. Es meklēju savu meitu.

Aukle visu saprata. Viņa apskāva Skārletu ap pleciem un aizveda pie saraksta.

—          Mēs esam pierakstījuši visus, ko izdevās izglābt, ieskaitot bērnus. Varbūt vakardienas jūklī jums nav izdevies viņu atrast. Bet kāpēc uzskatāt, ka meitenīte atrodas uz kuģa? Vai redzējāt viņu kādā no glābšanas laivām?

—         Nē, — Skārleta pašūpoja galvu un parādīja lelli. — Lūk. Viņa nekad no tās nešķīrās.

Aukle šaubīdamās viņu uzlūkoja.

—   Jūs esat pārliecināta, ka tā ir viņas lelle?

—    Protams, es pati tai uzšuvu šo kleitu.

—    Bet varbūt lelli paņēmis cits bērns?

—        Pilnīgi iespējams. — Skārletai agrāk nebija ienākusi prātā tāda varbūtība. — Vai nav vēl kādu bērnu bez vecākiem? — Tiesa gan, Ketija jau bija liela meitene un viņai vajadzēja nojaust savu vārdu. Taču droši vien viņa ir tā pārbijusies, ka nav varējusi neko pateikt.

Skārleta pat ievaidējās, juzdamās bezspēcīga kaut ko darīt. Vairs neklausīdamās aukles vārdos, kura apgalvoja, ka nekas tāds nevar būt, turpināja šaudīties šurpu turpu pa kuģi, ieskatīdamās visos kaktos.

Pievakarē, kad Skārleta kārtējo reizi pārstaigāja klāju, viņa satika misis Kārteres kalpotāju mis Ketlīnu bērnu ielenkumā. Gan Lusila, gan Viljams šķita izbijušies, tāpat kā visi pārējie bērni, bet trešais bērns, kas bija pieķēries kalpotājai pie rokas, nebija vienkārši pārbijies, bet gan šausmās sastindzis. Kad šis bērns pagriezās un Skārleta ieraudzīja tā seju, viņa vai pamira, pēc tam kā viesulis drāzās uz priekšu, paķēra meitenīti, krampjaini piespieda pie krūtīm un sāka raudāt. Šķita, ka sirds neizturēs šo jūtu uzplūdu. Atradusies! Tā bija Ketija!

Skārleta turēja Ketiju uz rokām, bez mitas glaudīja tai galvu. Mis Ketlīna sīki izskaidroja, kā nu mācēdama, kas īsti bija noticis.

Kad meitenīti iesvieda laivā, misis Kārtere redzēja, ka Ketija ir viena, viņas ģimenes šeit nav, tāpēc uzņēmās rūpes par bērnu, kamēr kuģis «Alpi» sasniegs Ņujorku.

—         Un… — mis Ketlīna pusbalsī piebilda, — meitenīte pa visu šo laiku nav izteikusi ne vārda kopš brīža, kad viņas acu priekšā pirms divām dienā nogrima «Hermejs».

Neviens nezināja, kā viņu sauc, viņa kategoriski atsacījās runāt un pastāstīt, kas ir viņas ģimene. Misis Kārtere cerēja, ka Ņujorkā atradīsies kāds no viņas radiniekiem. Mis Ketlīna piezīmēja, ka misis Kārtere izjutīs lielu atvieglojumu uzzinot, ka meitenes māte atrodas šeit.

Skārleta pasacīja paldies mis Ketlīnai un solīja viņai tikties ar misis Kārteri, lai izteiktu sirsnīgu pateicību par rūpēm, ko viņa bija veltījusi Ketijai. Ceļā uz salonu meitenīte joprojām nebilda ne vārda.

3*

—        Ketij, tu man esi tik mīļa! Mēs visi tevi ļoti mīlam. Es par tevi briesmīgi uztraucos, — kamēr Skārleta nesa meitiņu uz rokām, pa viņas vaigiem ritēja asaras. Ketija viņai šķita likteņa dāvana, viņā atkal iemājoja cerība atrast visus pārējos: Retu,

67

Ellu un Ričardu, kuri ari, iespējams, atrodas kaut kur te, varbūt guļ bez samaņas. Iespējams, ka viņi ir dzīvi? Iespējams, ka nelaime nav notikusi? Kaut gan diez vai… Palikusi tikai Ketija, kura kā rēgs ieradusies no pagātnes. No pagātnes, kas tik nesen bija īstenība, bet tagad izgaisusi kā sapnis, kā sapņojums, kuru Skārleta glabās atmiņā visu mūžu.

Kad Skārleta sniedza Ketijai viņas dārgo lelli, meitenīte ar neuzticību to paņēma, piespieda pie sejas, joprojām klusēdama, nevienam nebilzdama ne vārda. Pēc tam viņa pagriezās pret Bo, kas maigi lūkojās meitenītē.

—     Es tā baiļojos par tevi, Ketij, — jauneklis klusi sacīja, — mēs tevi visur meklējām. — Ketija neatbildēja, taču nenolaida acu no Bo. Tonakt viņa gulēja tam blakus, cieši turēdama tā roku, bet ar otru aptvērusi lelli.

Bo gulēja uz sāniem, pieskatīdams meiteni. Kctijas atgriešanās viesa viņos cerību, ka var atgriezties ari pārējie. Bo iztēlojās, ka, no rīta pamodies, ieraudzīs Retu, aizvien spēka pilnu un enerģisku, arī Ellu un Ričardu… Tajā brīdī Ketija pamodās un sāka briesmīgi kliegt. Bo pūlējās meiteni nomierināt, spieda sev klāt, bet viņa nemitējās kliegt.

—     Ketij, kas noticis? — viņš beidzot jautāja, cerēdams, ka meitene kaut ko nosapņojusi. — Vai tu sasities? Tu kaut ko nosapņoji? Varbūt pasaukt māmiņu?

Ketija papurināja galvu, pārskrēja viņam ar acīm un piespieda sev klāt lelli.

—     Es gribu pie tēta, — beidzot meitenīte klusi nočukstēja, lūkodamās viņā lielām, zaļām acīm. Bo nodrebēja un apskāva Ketiju.

—   Ketij, arī es to vēlos. Ļoti vēlos, lai tēvocis Rets atgrieztos. — Viņam sāka sūrstēt acis, jo tajās saskrēja asaras. — Viņš atgriezīsies. Gaidīsim viņu kopā.

12. siodaja

Smidzināja lietus, tomēr Skārleta un Veids neatstāja klāju, kad «Alpi» gāja iekšā Ņujorkas ostā. Beidzot viņi ir mājās, vismaz Savienotajās Valstīs, kaut gan, kā viņiem šķita, šeit viņus nekas negaida. Viss ir zaudēts, un Skārletai nemitīgi nācās sev domās atgādināt, ka viņai jādzīvo bērnu labā. Tomēr viņa nekad vairs nedzīvos agrāko dzīvi. Vairs nav Reta, tā jautrās dabas, asā prāta, apburošās ārienes un plašā vēriena, kuru Skārleta tik augstu vērtēja. Nekad Skārleta vairs neredzēs tādu galvas pagriezienu, Retam smejoties, jokojot. Mīļotais gājis bojā, un līdz ar viņu satumsusi spožā, laimīgā nākotne.

Veids pagriezās pret māti un ieraudzīja asaras tai uz vaigiem, bet kuģis «Alpi» velkoņu pavadībā lēnām gāja iekšā Gcī. Kuģi sagaidīja nevis sirēnas un fanfaras, bet tikai bēdas un ciešanas.

Kapteinis Gārdners visu pagājušo nakti bija mierinājis pasažierus, ka pēc iespējas preses pārstāvju klātbūtne netiks pieļauta un viņiem būs nodrošināta mierīga ierašanās Ņujorkā. Kapteinis brīdināja, ka kuģa radiostacijai kopš tās nelaimīgās dienas rīta nemitīgi uzmācās ar pieprasījumiem, tomēr ne uz vienu no šiem pieprasījumiem speciāli netika dota atbilde, un tagad nevienu žurnālistu nelaidīs uz klāja. Pēc «Hermeja» bojāejas izglābtie bija pelnījuši tiesības klusatnē apraudāt noslīkušos, un kapteinis uzskatīja par savu pienākumu mierīgi un netraucēti nogādāt tos mājās.

Skārleta nespēja domāt ne par ko citu kā vien par tuviniekiem, kas palikuši okeāna dzelmē. Veids saņēma mātes roku. Un viņi tā palika stāvam plecu pie pleca.

—    Mammucīt! — Veids sāka viņu saukt tā, kā bija saucis kādreiz agrā bērnībā, un viņa pasmaidīja, to atcerēdamās.

—    Jā.

—    Ko mēs darīsim? — Viņi jau ne reizi vien bija aizsākuši šo sarunu, taču Skārletai tā arī nepietika laika visu apdomāt, jo Fredijs bija stipri slims, Ketija noslēgusies sevī, arī par pārējiem vajadzēja rūpēties. Bo pēdējās dienās runāja maz, tāpēc ka redzēja Skārletu bēdīgu un domās iegrimušu. Un nabaga Sallija nemitīgi raudāja, kolīdz viņu atstāja vienu kaut uz īsu brīdi. Bija grūti nopietni domāt par nākotni, kad pleciem uzgūla visas šīs rūpes.

—   Es nezinu, Veid. Mēs brauksim mājās, tiklīdz Fredijs pilnīgi izveseļosies. — Zēns joprojām briesmīgi klepoja, un dienu pirms iebraukšanas Ņujorkā viņam sacēlās temperatūra. Turklāt nevienam nebija spēka doties ilgajā braucienā uz Kaliforniju.

—   Mēs kādu laiku paliksim Ņujorkā, pēc tam brauksim mājās.

Tomēr bija vēl māja, cerība uz laikrakstu. Un daudz kas cits,

par ko Skārletai tagad nāksies gādāt. Turpretī viņai gribējās tikai vienu: kaut vai domās dažas dienas neatgriezties pagātnē, pie tās pēdējās nakts, kad viņi ar Retu dejoja, skanot līksmai mūzikai. Bija tik viegli ar viņu griezties brīnišķīgajās valša skaņās, jo šī deja Skārletai patika visvairāk. Četrās dienās uz tvaikoņa viņi dejoja tik daudz, ka Skārleta bezmaz noplēsa jaunās zeltainās kurpes, un tagad viņai šķita, ka dejas beigušās uz visiem laikiem, un citādi nevarēja būt.

—   Mammucīt? — Veids ievēroja, ka Skārleta domās aizmaldījusies pārlieku tālu.

—  Ak jā! Piedod. — Skārleta skatījās uz Ņujorkas ostu, smalkā lietus plīvu un karsti vēlējās pagriezt laiku atpakaļ un neļaut notikumiem attīstīties tik postošā virzienā. Ikviens uz kuģa izjuta to pašu. Atraitnes stāvēja, ieķērušās reliņos, asaras tām aizplīvuroja acis. Viņas apraudāja vīrus, savu dzīvi, kas bija beigusies pirms četrām dienām līdz ar vīru bojāeju. Četras dienas šķita kā vesela mūžība.

Daudzus sagaidīja radi un draugi, bet Batleriem Ņujorkā nebija neviena, kas varētu viņus sagaidīt. Rets bija pasūtījis numuru viesnīcā «Ritz Carleton» jau pirms aizbraukšanas, un tagad viņi varēja tur apmesties, kamēr gribēs atgriezties Kalifornijā.

Skārleta lūkojās miglas plīvā, kas klājās pār Ņujorku. Negaidot skatienam atklājās velkoņu flotile, kas sagaidīja kuģi «Alpi». No tās atskanēja griezīgs signālsvilpiens, un virs katra kuģa uzvijās spožas salūtraķetes. Draudīgais klusums, kurā visi bija grimuši pēdējās četras dienas, tika iztraucēts. Skārletai un Veidam vēl ne reizi nebija ienācis prātā, ka viņu traģēdija vienlaik citiem ir ari nepieredzēts jaunums. Turpretī tagad, uz jahtām un velkoņiem, kas sagaidīja kuģi, ieraudzījuši reportieru pūļus, viņi saprata, ka viņu pārbaudījumi vēl nav beigušies.

Kapteinis Gārdners turēja vārdu, un neviens, atskaitot loci, neuzkāpa uz «Alpu» klāja, kamēr viņi nebija piestājuši pie muliņa. Vienīgo reportieri, kam izdevās iekļūt kuģī, tūdaļ nogādāja uz komandtiltiņa.

Uz kuģa valdīja kapa klusums. Šausmīgais ceļojums tuvojās beigām. Vispirms nolaida ūdenī «Hermeja» glābšanas laivas. Tās laida lejup tāpat kā pirms četrām dienām, kad nācās pamest grimstošo kuģi. Atšķirība bija vienīgi tāda, ka patlaban šīs laivas tika nolaistas ar vienu matrozi katrā, bet izglābtie stāvēja uz klāja, turēdamies aiz rcliņicm, un vēroja, kā debesu velvē plaiksnī zibeņi un gaisu satricina pērkona grāvieni. Debesis šķita apraudam tukšās laivas, un visi, kas atradās piestātnē, uzskatīja, k.i viņi piedalās bērēs, bet ļaudis uz klāja pamira godbijīgā klusumā.

Ho, kas turēja aiz rokas Ketiju, piegāja klāt Skārletai un Veidam l;ijā brīdī, kad laivas nolaidās ūdenī. Meitenītes acis šausmās iepletās, ieraugot, ka glābšanas laivas no jauna šūpojas ūdenī.

—     Mūs atkal sēdinās laivās? — satrauktā Ketija tik tikko varēja parunāt, taču Skārlcta centās nomierināt meiteni, kaut gan tas izdevās ar lielām pūlēm. Viņai aizžņaudzās kakls, redzot sis laivas, kuras viņiem bija izglābušas dzīvību. Bet kāpēc? Kāpēc gan to bija tik maz? Kāpēc nepietika visiem, tad nebūtu šo veltīgi mirušo, šo izpostīto mūžu…

Pametusi acis uz piestātni, Skārleta tur ieraudzīja simtiem, ja ne tūkstošiem sagaidītāju. Pūlis bija viena vienīga seju jūra. Nākamajā mirklī, kad zibens apgaismoja debesis, viņai šķita, ka ļaužu kļuvis vēl vairāk. Cilvēki stāvēja it visur. Skārletas paziņu to vidū neredzēja. Un kāda tam patlaban nozīme? Vienīgais cilvēks, ko viņa mīlēja, gājis bojā. Un viņus neviens negaidīja. Plašajā pasaulē nav palicis neviena, kas varētu par viņu rūpēties. Visas grūtības atkal uzgūlušas viņas pleciem.

«Alpu» pasažieri kāpa ārā pirmie. Pēc tam kad tie visi bija izgājuši piestātnē, iestājās gara pauze, jo kapteinis pārējos sapulcināja ēdamistabas salonā, kur izglābtie bija gulējuši šīs trīs dienas, un tika noturēts aizlūgums, pieminot dzelmē palikušos un aizlūdzot par tiem, kam šis liktenis gājis secen, aizlūdzot par bērniem un to nākotni. Pēc lūgsnas iestājās klusums, ko pārtrauca tikai klusas elsas. Cilvēki atvadījās cits no cita, spieda rokas, apskāvās, vēl pēdējie skatieni, galvas mājieni, paplikšķināšana pa plecu un sirsnīga pateicība kapteinim Gārdneram. Tika pasacīts maz vārdu, jo tic nespēja izpaust visas piedzīvotās jūtas, tāpēc cilvēki šķīrās klusēdami, lai vairs nekad mūžā nesatiktos, tomēr uz mūžu atcerētos cits citu.

Divas sievietes, kas pirmās uzkāpa uz trapa, negaidīti saminstinājās, pagriezās atpakaļ, tad atkal lēnām gāja tālāk, pavērsušas lejup saraudātās sejas. Tās bija draudzenes no Filadelfijas, abas zaudējušas vīrus. Viņas apstājās pusceļā, izdzirdot pūlī atskanam rēkoņu. Tas bija sāpju, sirdēstu, līdzcietības un līdzjūtības kliedziens. Sirdi plosošas vaimanas, un nabaga Ketija, aizspiedusi ausis un samiegusi acis, atkal meklēja glābiņu Skārletas svārkos. Un Sallija sāka mežonīgi kliegt Veidam rokās.

—            Viss ir labi. Viss kārtībā, mani maziņie, — Skārlcta pūlējās nomierināt bērnus, taču viņas vārdus apslāpēja pūļa dūkoņa. Skārletu sagrāba šausmas, ieraugot reportierus, kuri metās pie nogrimušā «Hermeja» nelaimīgajiem pasažieriem, kas kāpa lejā pa trapu.

No debesīm strūgām gāzās lietus, zibeņi apblāzmoja piestātni. Šī nakts bija briesmīga, taču nesalīdzināmi briesmīgāka bija tā, kuru nācās pārdzīvot pirms dažām dienām, nakts, kura pārvilka visam svītru. Kas vēl ļaunāks varēja ar viņiem notikt? Tā domāja Skārleta, bīdīdama bērnus uz trapa pusi. Viņa gāja kailu galvu, izmirkuši līdz ādai. Veids nesa uz rokām divus mazuļus, bet blakus gāja Bo ar Ketiju uz rokām. Meitene aukstumā trīcošām rociņām ķērās tam ap kaklu. Pūlis bija milzīgs, grūti paredzams, ko tas nesīs. Un tikai aizkļuvusi līdz trapa galam, Skārleta saprata, ka cilvēki, kas griezās pie viņiem, izkliedza vārdus.

—      Čāndlers! Harisons! Geitss? Geitss! Vai neesat viņu redzējuši? — Šeit atradās ģimenes locekļi un draugi, kuri izmisumā lūkojās sejās tiem, kas kāpa lejā pa trapu. Taču, dzirdot izkliegtos vārdus, Skārleta varēja tikai noliedzoši šūpot galvu, viņa nevienu nepazina. Attālāk Teijeri apkampās ar draugiem no Filadelfijas. Saucieni pūlī, elsas, un kā atbilde — noliedzoša galvu pašūpošana.

Līdz šim nebija parādījies atklātībā pilnīgs izglābto saraksts, un .cilvēki loloja cerības, ka viņu tuvinieki ir pārdzīvojuši katastrofu, izglābušies, bet visas iepriekšējās ziņas varēja būt nepareizas. «Alpi» iepriekš atsacījās saistīties ar presi, radot ap izglābtajiem klusēšanas barjeru viņu pašu labā. Turpretī patlaban kapteinis Gārdners vairs neko nevarēja izdarīt, lai viņiem nodrošinātu mieru.

—    Misis! Misis! — reportieri metās pie Skārletas un gandrīz vai kliedza viņai sejā.

—     Vai tie ir jūsu bērni? Jūs ceļojāt uz «Hermeja»? — Reportieris bija plikgalvis, nekaunīgs, ar skaļu balsi. Viņš kā negudrs lēkāja apkārt Skārletai, un viņai nekādi neizdevās izrauties.

—    Nē… Jā… lūdzu… nu, lūdzu… — Negaidīti reportieru pūlis pašķīrās, un Skārleta ieraudzīja vīrieti platiem pleciem. Viņš no Bo rokām i/.ņēma Ketiju, un meitenīte ar atvieglojumu pieplaka viņam pie krūtīm.

—    Bārt, — Skārleta sāka raudāt, pazinusi Džonu Morlendu. — Ak, Bārt!

Džons Morlends jau sen dzīvoja Amerikā, viņš bija atbraucis šurp pēc briesmīgajiem notikumiem Īrijā.

Rets viņam toreiz ļoti palīdzēja: gan ar naudu, gan izmantojot savus sakarus. Viņi ar Retu pat kopā ķērās pie jauna pasākuma, avīžnieku darba, un Džons Morlends kā izdevējs guva atzīstamus panākumus.

Kopš tā laika Džons Morlends Batleru mājā kļuva kā savs cilvēks. Viņš dzīvoja Ņujorkā, taču bieži brauca pie viņiem uz Sanfrancisko.

Kad Džons Morlends uzzināja par katastrofu un bojā gājušo sarakstā izlasīja Reta vārdu, viņš nespēja ticēt savām acīm. Cik daudz visādu likstu bija gadījies viņa drauga ceļā, un allaž viņš palicis uzvarētājs.

Vai patiesi tas viss ir taisnība, un šoreiz izrādījies, ka Rets Batlers u uzvarēts.

Džons īsti nenoticēja visiem šiem paziņojumiem, iekams neieraudzīja notikušā satriekto, bēdu sagrauzto Skārletu.

Viņš saņēma Skārletas rokas un pacēla pie lūpām.

—    Kāda nelaime, Skārlet! Kāda briesmīga nelaime!

—          Lūdzu… lūdzu… apstājieties, — atkāpušies no Skārletas, reportieri metās klāt Madelēnai Lestorai, kad viņa kopā ar savu kalpotāju bija nokāpusi pa trapu. Taču Madelēnas tēvs atbrīvoja sievieti no korespondentu tīkliem un iesēdināja ekipāžā, kas stāvēja tepat blakus.

Džons Morlends, apņēmīgi atvairīdams avīžniekus, aizveda sava drauga ģimeni pie ekipāžām, kuras jau bija tai sagatavojis.

—    Jūs apmetīsieties pie manis. Esmu par visu gādājis.

—         Nē, nē, Bārt. Piedod, bet mums būs labāk viesnīcā. Rets taču ir pasūtījis numurus, — Skārletas balss iedrebējās. Džons Morlends klusēdams nodūra galvu. — Es jūs līdz turienei pavadīšu.

Noskranduši, bez bagāžas viņi lēnām gāja iekšā viesnīcā. Taču tur gaidīja vēl lielāks skaits reportieru, un portjē steidzās viņus aizvest uz numuru, kur Skārletu sagrāba neremdināms izmisums. Numurā viss bija palicis savās vietās, it kā viņi nekur nebūtu izbraukuši. Eleganto apartamentu krāšņums saglabājies tādā pašā izskatā, kādā tas bija atstāts pirms pusotra mēneša. Un tagad viņi ir atgriezušies, taču kā gan šajā laikā pārvērtusies viņu d/īve.

—    Vai tev slikti? — Bārts ielūkojās viņai sejā.

—    Nē, nē, nepievērs uzmanību. Viss kātībā.

Skārlcla, bāla kā nāve, pašūpoja galvu, tik tikko spēdama saņemties. Viņai mugurā vēl arvien bija tā pati zaļā zJda kleita, lietusmētelis un kājās saišu zābaciņi, apģērbs, kurā viņa bija pametusi «Hermeju».

—   Viss kārtībā, — Skārleta ļoti nepārliecināti noteica, jo spēja domāt tikai par to pēdējo laiku, kas šajās istabās pavadīts kopā ar Retu.

—     Tu gribi pārcelties uz citām istabām? — Bo noraizējies jautāja. Taču Skārleta lēni pakratīja galvu, izslaucīja acis un mēģināja nomierināties, lai nebiedētu bērnus.

Pārliecinājies, ka Skārleta ar bērniem ir iekārtojusies, Džons Morlends atvadījās no viņiem līdz rītam. Skārleta pateicīgi uzlūkoja draugu.

—   Tu man ļoti palīdzēji, Bārt. Pirmie brīži uz sauszemes un bez Reta… — viņa apklusa, un Džons saudzīgi saņēma viņas roku.

—    Esmu pilnīgi tavā rīcībā, Skārlet. Vari paļauties uz mani. Mēs taču esam draugi.

Džons Morlends aizgāja, un Skārleta ar bērniem palika viena.

Nonākuši drošībā uz zemes, brīnišķīgā, mājīgā viesnīcā, visi kļuva mundrāki. Viesnīcas «Ritz Carieton» īpašnieki cietušajiem sagādāja naktskreklus, pidžamas, svīterus, bikses, apavus.

Skārleta nogāja lejā un aprunājās ar portjē, vai nevarētu uz rītdienu pasūtīt ekipāžu, un viņš laipni apgalvoja, ka tā jebkurā laikā būs viņu rīcībā. Skārleta pateicās pārzinim par viņiem atstātajām mantām, un pārzinis, sirsnīgi paspiezdams viņai roku, izteica līdzjūtību sakarā ar vīra bojāeju; Rets vienmēr mēdza apmesties šajā viesnīcā, un pārzinim bija sāpīgi uzzināt, ka viņa vairs nav starp dzīvajiem.

Skārleta klusi pateicās un lēnām kāpa pa trepēm uz savu numuru. Ceļā viņa sastapa pāris pazīstamu cilvēku no kuģa, taču katrs tagad bija aizņemts ar savām rūpēm.

Pulkstenis jau rādīja divi naktī, kad Skārleta ieraudzīja, ka Veids un Bo viesistabā spēlē kārtis. Viņi izklaidējās, kā nu prata, dzēra zelteri un ēda no vakariņām palikušo pīrāgu. Viņa uz mirkli apstājās durvīs un pasmaidīja, puišos nolūkodamās. Dzīve turpinājās, it kā nekas nebūtu noticis. Skārleta saprata, ka tā puiši meklē glābiņu. Viņiem jādzīvo, viņus gaida nākotne. Bet Skārletai bez Reta dzīve ir beigusies. Viņa zināja, ka otru tādu vīrieti nekad nesastaps. Un vienīgais, kas nu dzīvei piešķir jēgu, ir rūpes par tuviniekiem, nekā vairāk nav.

—   Džentlmeņi, vai jums nav laiks gulēt? — Bo galva pagriezās, un viņš izbrīnā pavērās Skārletā, it kā redzētu viņu pirmo reizi. Viņš nopētīja Skārletu viņas nejēdzīgajā apģērbā un, nevarēdams valdīties, pavīpsnāja:

—   Tev šausmīgs paskats, krustmāt. — Un pat Veids pasmaidīja. Tātad patiesi tā ir. Viņas drēbes nepavisam nesaderējās ar šo grezno viesnīcas numuru un izskatījās dīvaini, lai neteiktu vairāk.

—     Paldies, Bo, — Skārleta pasmīnēja, — es rīt pacentīšos sameklēt kaut ko pieklājīgāku.

—    Redzēsim, kā tev tas izdosies, — Bo zobgalīgi izmeta un atkal pievērsās kāršu spēlei.

—     Jums laiks gulēt, — Skārleta skubināja, bet pati iegāja vannas istabā, kur novilka kleitu un kādu bridi paturēja rokās, cītīgi apskatīdama. Iesākumā viņa to grasījās izsviest ārā, jo nebija vairs iespējams skatīties uz šo nelaimes liecinieci. Tomēr kaut kas viņu aizkavēja. Viņa neapzināti nolēma to saglabāt. Šajā tērpā Skārleta pēdējo reizi redzēja Retu. Tajā viņa pavadīja pēdējo nakti kopā ar Retu… tā bija zudušās dzīves relikvija, tā brīža simbols, kad viss tik krasi mainījās, kad dzīve šķita beigusies. Skārleta kārtīgi salocīja kleitu, noglabāja atvilktnē. Viņa nezināja, ko darīt ar to, tomēr tā likās vienīgais, kas viņai palicis. Noskrandusi vakarkleita… Un šķita, ka tā pieder gluži citam cilvēkam, tai sievietei, kāda Skārleta bija agrāk un nākotnē nekad vairs nebūs.

No pelniem atdzimusī

.

13. nodaļa

Nākamajā rītā Skārleta apvilka uz glābšanas kuģa viņai dāvināto kleitu, tad Salliju, Frediju un Ketiju veda pie ārsta, ko bija ieteicis Džons Morlends. Ārsts ļoti brīnījās, ka bērni tik labi panesuši «Hermeja» pasažieriem likteņa lemtās mocības. Zināms, Sallijas kreisās rokas divi mazākie pirkstiņi nebūšot tik jūtīgi kā agrāk, tomēr neesot nekādas vajadzības tos amputēt. Ārsts sacīja, ka ar Frediju arī viss esot kārtībā. Vispār tā reti gadoties, ka bērni tik labi pārciešot tādu šausmīgu traģēdiju. Ārsts vai dega ziņkārē un pūlējās no Skārletas kaut ko izdibināt par baismo nakti, taču viņai nebija vēlēšanās to apspriest.

Skārleta lūdza ārstu izmeklēt Ketiju, mazāk uzmanības veltot iegūtajiem zilumiem un puniem, jo šai ziņā meitenīte likās pilnīgi vesela. Visvairāk Skārletu satrauca bērna psihe. Kopš tā brīža, kad Ketija bija atradusies, viņa izskatījās kā apmāta. Šķita, ka meitenīte nekad nesamierināsies ar domu par tēva bojāeju, viņa atsacījās tam ticēt. Ketija maz runāja, noslēdzās sevī un kļuva tramīga.

—      Šāds stāvoklis var turpinātiesa krietnu laiku, — ārsts brīdināja, kad viņi palika divatā, kamēr auklīte palīdzēja mazajiem apģērbties.

—   Varbūt viņa vairs nekad nebūs tāda kā agrāk. Satricinājums ir pārāk liels. — Tomēr Skārleta nespēja tam noticēt. Viņa cerēja, ka paies kāds laiks un Ketija atlabs, kaut arī ir tik ļoti pieķērusies tēvam. Skārleta taču bija nosolījusies nepieļaut, lai notikusī traģēdija saposta bērnu likteņus un viņu dzīvi. Kamēr viņa ir kopā ar bērniem, viņai nav laika domāt par sevi, ko tagad nu Dievs atstājis. Ārsts Skārlctai sacīja, ka pēc nedēļas viņi varot doties uz Sanfrancisko. Pagaidām gan mazliet jāatpūšoties, lai būtu gatavi jaunām grūtībām.

Kad Skārleta ar bērniem atgriezās viesnīcā, viņa atrada Veidu un Bo iegrimušus aizraujošā nodarbībā. Jaunekļi no avīzēm grieza laukā rakstus. Laikraksts «New York Times» drausmīgajai katastrofai un intervijām ar izglābtajiem pasažieriem bija veltījis piecpadsmit lappuses. Bo dzīrās tūdaļ visu nolasīt Skārlctai, taču viņa par to negribēja ne dzirdēt. Pie viņas jau trīs reizes bija griezies «New York Times» reportieris, kurš vēlējās viņu intervēt, bet viņa bija atsacījusies. Skārleta zināja, ka Reta avīzē būs rakstīts par viņa bojāeju un katastrofas apstākļiem. Ja žurnālisti no viņu avīzes gribēs parunāties ar Skārletu, viņa tiem neatteiks. Taču Skārleta Ņujorkas laikrakstos nevēlējās pielikt roku sensācijas radīšanā par notikušo. Tādās pašās domās bija ari Džons Morlends. Viņš pārāk smagi pārdzīvoja drauga bojāeju, lai par to klaigātu pilnā balsī.

Torit Skārleta saņēma vēl vienu uzaicinājumu. Senāta apakškomisija sāka šīs lielas iztiesāšanu, kurai vajadzēja notikt viesnīcā «Aslor». Skārletu lūdza ierasties šajā sanāksmē un pastāstīt par «Hermeja» bojāeju. Vajadzēja noskaidrot notikušā detaļas, noklausoties aculieciniekus, kuri ir ar mieru sniegt liecības. Apakškomisijai bija svarīgi zināt, kas noticis īstenībā, kurš vainojams katastrofā, lai nākotnē nepieļautu kaut ko līdzīgu. Skārleta nodrebēja: «Vai patiesi tas nekad nebeigsies? Un Bdz mūža galam nāksies bez gala stāstīt par traģēdiju.»

Fie brokastu galda Skārleta visiem paziņoja, ka viņai jānokārto dažas darīšanas un pēc tam jāiet nopirkt viņiem drēbes: «Nu jau pietiek tupēt alā, laiks sākt dzīvot normālu dzīvi.»

—   Vai braukt tev līdzi? — to iedomājot, Bo saplaka dūša, bet Veids dziļāk ierakās avīzēs. Skārleta pasmaidīja. Viņa zināja, ka zēni nevar ciest staigāšanu pa veikaliem.

—    Nē. Palieciet. Mani pavadīs Bārts.

Morlends savā ekipāžā gaidīja Skārletu pie viesnīcas ieejas. Viņi vispirms brauca uz banku, pēc tam uz veikalu Cetuitās avēnijas un Divdesmit trešās ielas stūri, kur Skārleta nopirka sēru tērpu sev un drēbes bērniem.

Džons Morlends uzmanīgi vēroja, kā viņa izvēlas apģērbu.

—   Es, Skārlet, cienu tavas jūtas. Tomēr domāju, ka Rets itin nemaz nepieprasītu, lai tu atkal valkātu melnas drānas.

—   Es tā jūtos labāk, Bārt. Turklāt tas man nav nekas jauns. Sēras vajā mani visu mūžu.

—   Ko tu domā iesākt ar mazajiem, Skārlet? — Džons Morlcnds piesardzīgi vaicāja, kad kārbas bija saliktas viņa ekipāžā. — Varbūt bērnus vajag iekārtot kaut kā citādi. Es runāju par Frcdiju un Salliju.

—   Nezinu, — Skārleta vaļsirdīgi atzinās. — Domāju, ka vēlreiz avīzēs jāieliek paziņojums. Varbūt viņu vecāki tomēr atradīsies. Lūdzu, izdari to.

Skārleta, tāpat arī pārējie, jau bija pieķērušies mazuļiem un tagad nācās grūti iedomāties, ka Frediju un Salliju no viņiem aizvedīs. Tomēr attiecībā uz bērniem būtu nežēlīgi nemēģināt atrast viņu radiniekus.

—     Mani vairāk uztrauc Ketija. — Skārleta pilnībā varēja uzticēties Bārtam. Viņa zināja, ka Bārts mīl viņu ģimeni, bet pret meitenīti izjūt gandrīz vai tēva mīlestību. Viņš arī bija pamanījis, kā meitenīte pēdējā laikā pārvērtusies.

—      Patiesību sakot, liekas, ka Ketija traģēdiju pārdzīvojusi vissmagāk no visiem. Kad Reta vairs nav starp dzīvajiem, viņa zaudējusi interesi par visu uz pasaules. Staigā drūma, nomākta, ik pa laikam krīt histērijā.

Džons atcerējās Skārletas stāstu par to, ka meitenīte nav gribējusi kāpt uz kuģa, un domīgi noteica:

—   Vai tev, Skārlet, neliekas, ka Ketija nojauta katastrofu, tāpēc tā izturējās. Mani arī izbrīnīja tas, ka viņa tik ļoti baidījās no ūdens. Atceros, kāda viņa bija Balihārā. Gāja, kur gribēja, un ne no kā nebaidījās.

Skārlelai jau bija nākusi prātā šāda doma: «Varbūt arī nojauta. Vispār viņa bija ļoti mainījusies kopš tā laika, kad mēs atbraucām uz Ameriku un apmetāmies Sanfrancisko. Tā vien liekas, ka lielpilsēta viņu nomāc. Viņa kļuvusi citāda, itin kā apjukusi un histēriska. Tveras pie lelles kā pie dzīvas būtnes.» Skārletu ne pa jokam uztrauca meitas jutoņa un viņa dusmojās, ka nespēj to izprast.

Pulkstenis rādīja četri, kad Skārleta atgriezās viesnīcā drūmā sēru tērpā, ko bija nopirkusi veikalā. Bo un Veids atkal spēlēja kārtis.

—   Kur tad pārējie? — viņa jautāja, ļaudama noslīdēt uz grīdas neskaitāmiem saiņiem un kārbām. — Kur visi ir?

Veids pasmīnēja un ar žestu norādīja uz ēdamistabas pusi.

Skārleta acumirklī pārgāja pāri istabai un sastinga uz sliekšņa. Abas mazās meitenītes un Fredijs rotaļājās ar kalpotāju, bet visapkārt gulēja vismaz divi duči jaunu leMu, zirdziņš un lokomotīve, ar ko spēlēties Fredijam.

—         Mans Dievs! — Skārleta apstulbusi pameta acis apkārt pa istabu. Tā bija piekrauta ar neizsaiņotām kastēm. — Kur tas viss radies?

Во tikai paraustīja plecus un sniedza viņai vizītkarti.

—          Nezinu. Te bija pilns ar vizītkartēm. Domāju, ka mantas atsūtījuši viesnīcas iemītnieki. Šis tas nāk no laikraksta «New York Times». Kompānija AB Star atsūtījusi drēbes. Skaidri nezinu, bet man šķiet, ka tās ir dāvanas.

Bērni ar prieku pārcilāja visas šīs veltes. Pat Kctija likās dzīvāka un jautrāka. Viņai tā bija katastrofas dēļ nenotikusī dzimšanas diena. Kā veselas desmit vārdadienas plus Ziemassvētki.

Kamēr Skārleta izbrīnīta visu to apskatīja, Fredijs apsēdās uz zirdziņa un māja viņai ar roku.

—    Ko lai ar visu to iesāk?

—    Paņemsim līdzi, — Во nevilcinoties atbildēja.

—          Vai nopirki, ko gribēji? — Veids jautāja, pēc tam vērīgi aplūkoja māti un sastinga.

—    Man nemaz nepatīk šī kleita. Tā tevi dara vecāku.

—         Es tam piekrītu, — Skārleta klusi sacīja. Varēja nodomāt, ka tieši šī kleitas īpašība viņu visvairāk apmierina. Viņa jutās kā pavisam veca sieviete.

—          Tajos divos veikalos, kuros iegriezos, bija tik maz sēru drānu.

Iestājās smags klusums. Piepeši Во atcerējās, ka nav Skārlctai pavēstījis svarīgu jaunumu.

—    Es saņēmu telegrammu no tēva.

—         Mans Dievs, — Skārleta vai pamira, — es aizmirsu viņam paziņot, ka ar tevi viss kārtībā. Pavisam izskrēja no prāta. Kur telegramma? — Во norādīja uz rakstāmgaldu. Skārleta ieraudzīja telegrammu, tad viņa nopūtusies apsēdās. Ešlijs gatavojās atbraukt pie Skārletas un lūdza paziņot, kur viņa domā dzīvot — palikt Ņujorkā vai braukt uz mājām Kalifornijā. Viņš arī rakstīja, ka labprāt viņu ar bērniem uzņemšot pie sevis Atlantā.

Kad Skārleta to izlasīja, viņai sāka dauzīties sirds. Viņa bija pateicīga Ešlijam par līdzjūtību, tomēr». Ešliju redzēt nevēlējās, tāpat kā jebkuru no agrākajiem draugiem un radiem, varbūt atskaitot Bārtu. Skārleta zināja, ka daudzi no tiem, tāpat kā Ešlijs, neizprata viņas mīlestību pret Retu, uzskatot to par kārtējo untumu.

Skārleta tajā pašā vakarā uz Atlantu nosūtīja telegrammu, kurā lūdza Ešliju nebraukt uz Ņujorku, jo ir nodomājusi doties mājup

uz Sanfrancisko, piebilstot, ka ar Bo viss kārtībā.

No rīta jau pienāca atbilde: «Sanfrancisko ieradīšos tuvākajā laikā. Izsaku jums līdzjūtību. Ļoti ceru, ka drīz redzēsimies. Ešlijs Vilkss.»

«Ko tu neteiksi, cik cieša apņēmība! Vai patiesi tas ir Ešlijs Vilkss? Ko tas varētu nozīmēt?» Skārleta pavīpsnāja. Taisnību sakot, Ešlijs viņu ļoti pārsteidza, sūtīdams šo telegrammu, gluži tāpat kā Bo, kurš tēvu pat nepieminēja. Šie Vilksi tomēr ir dīvaini cilvēki. Skārleta nekad viņus nesaprata.

Telegrammu atsūtīja arī lords Meisons. Viņš aicināja viņus atgriezties Anglijā, kur viņi atradīšot atbalstu un aizgādnību.

—  To nu gan ne. — Doma par atgriešanos Heivermūras muižā lika Skārletai nodrebēt.

—    Mums būs jābrauc uz turieni? — Bo lūkojās Skārlctā ar vāji slēptām šausmām, pat Kctija atžirba un sāka noteikti protestēt, paskaidrodama, ka tur mūžīgi esot auksti un negaršīgs ēdiens.

—    Neraizējies, ari man tur bija auksti, muļķīt. Mēs brauksim tikai uz mājām un nekur citur. Vai skaidrs? Domāju, ka ar visām grūtībām paši liksim galā. — Skārleta pamazām atguvās, rūpes par tuviniekiem viņai neļāva krist izmisumā. Tas arī neatbilda viņas raksturam. Agrāk nedienas allaž viņā radīja dziņu tās uzveikt, taču patlaban bija grūtāk. Jo sabrucis viss, ko viņa tik daudz gadu tiekusies sasniegt un neatlaidīgi cēlusi. Un tomēr dzīve turpinājās…

Šobrīd viņu visvairāk satrauca Sallijas un Frcdija liktenis. Daudzās avīzēs parādījās sludinājumi, ka liek meklēti mazā Fredija un Sallijas radinieki; bērni kopā ar saviem vecākiem bija ceļojuši ar kuģi «Hermejs». Tika uzrādītas bērnu pazīmes, viņu ieradumi, vecums.

Viņu vārdi bija atrodami izglābto «Hermeja» pasažieru sarakstos. Tomēr viss velti. Neviens neatsaucās un ncnāca viņiem pakaļ. Acīmredzot visi bērnu radi gājuši bojā.

Kādu ritu pie viņu numura durvīm pieklauvēja, un atvērusi Skārleta uz sliekšņa ieraudzīja divas apņēmīgas pusmūža sievietes sirmiem matiem, kas sakārtoti abām gluži vienādi.

—    Piedodiet, mīļā, mēs esam no Svētā Benjamina patversmes.

—          Lūdzu, ienāciet. Ko jūs vēlaties? — Skārleta pārsteigumā ievaicājās.

Sievietes abas reizē atmetās uz dīvāna pašas maliņas, lūkodamās apkārt pa istabu…

—    Ko jūs vēlaties, misis…

—          Mrs Hilisa un mis Bredlija ir jūsu rīcībā. Mums uzdots parunāt par bērniem, ko esat izglābusi.

—         Vai jums ir kādas ziņas, kas saistītas ar viņu radiniekiem? — Skārleta! par brīnumu šis jautājums viņu neiepriecināja.

—         Diemžēl ne. Taču mēs gribam piedāvāt jums, lai jūs šos bērnus atdodat mums, mūsu patversmē. Pie mums tiem…

—           Nē, nē, atvainojiet. To es nedarīšu, — Skārleta stingri noteica.

—         Kāpēc ne? Jums, kā zināms, ir ari pašas meita, tāpēc būs sarežģīti audzināt vēl divus…

Skārleta pamanīja, kā saspringst sejas izteiksme Veidam un Bo, kuri vērīgi ieklausījās katrā Skārletas vārdā. No blakusistabas iznākusī Ketija sirmajām dāmām uzmeta nosodījuma pilnu skatienu, devās pie tramīgi pieklusušās Sallijas un aizveda viņu uz guļamistabu.

—         Neraudi, tu būsi mana māšele. Es nevienam tevi neatdošu un Frediju tāpat. — Viņa pa ceļam noglaudīja puisēna cirtaino galviņu, viņš priecīgi uzsmaidīja meitenei.

Skārletai sažņaudzās sirds. — Atvainojiet, — viņa atkal ieteicās, — bet ja šo bērnu radinieki neatradīsies, es viņus nevienam neatdošu. Bērniem jābūt kopā. Viņi kopā pārdzīvojuši šo traģēdiju, un tā mūs visus ir vienojusi. — Skārleta runāja un redzēja, kā atslābst Bo un Veida saspringums, arī pašai kļuva vieglāk ap sirdi, kad bija izlēmusi tik grūtu jautājumu.

Skārleta ar bērniem vēl vienu nedēļu pavadīja Ņujorkā, viņi pastaigājās pa parku, apmeklēja ārstu. Džons Morlends allaž viņus pavadīja. Viņi kopā ēda pusdienas restorānā «Ptaza», staigāja pa veikaliem.

Tas bija atpūtas un atgūšanās laiks, dzīvē atgriešanās laiks. Taču pie vakara ikviens dīvainā kārtā pieklusa, kad palika vienatnē ar savām domām, jūtām, bailēm, uzplūdušām atmiņām par katastrofu. Kctiju joprojām mocīja nakts murgi, viņa gulēja pie mātes. Sallija iekārtojās gultiņā blakus, bet Fredijs čučēja šūpuli, arī tepat netālu.

Pēdējā vakarā Batleri un Džons Morlends vakariņas ēda viesnīcā. Tas bija mierīgs vakars, kuru ai/pildīja sarunas. Bo visus sasmīdināja, apbrīnojami labi atdarinādams tēvoci Lesteru.

—   Tu esi netaisns, — Skārleta viņam pārmeta, lai gan ari pati nespēja valdīt smieklus, — nabadziņš cieš no podagras, bet tu viņu centies izmēdīt. — Taču Bo citādi nevarēja, viņš pastāvīgi par kādu zobojās, un atlika tikai apskaust puiša humora izjūtu. Vienīgi Ketija nesmējās. Meitene dienām ilgi nemaz nesmaidīja. Un jebkāds iegansts, kas citiem lika smieties, viņu darīja vēl nopietnāku; viņa klusējot apraudāja tēvu.

—    Es negribu braukt uz mājām, — meitene naktī čukstēja, kad abas ar māti gulēja gultā.

—    Kāpēc? — Skārleta meitai izbrīnā jautāja. Bet Ketija tikai pašūpoja galvu un ieraudājās, piespiedusi seju pie mātes pleca.

—     No kā tu baidies, manu dūjiņ? Tur nebūs, kas dara tev pāri, — Tagad jau nekas nevienu, kurš palicis davs, nevarēja ievainot tā, kā bija ievainojuši ar «Hermeja» bojāeju saistītie zaudējumi. Pienāca brīži, kad pat Skārleta domāja: būtu bijis labāk, ja ari viņa būtu aizgājusi bojā. Viņa reti sēdēja bez darba vai palika vienatnē ar savām domām, lai atminētos Retu, gluži vienkārši domās atgrieztos pie pagātnes laimīgajām dienām. Domas par bojā gājušiem, radot asas sāpes, ievainoja dvēseli. Taču Skārleta bija spiesta rūpēties par tuviniekiem, tāpēc viņai vajadzēja saņemt sevi rokās. Viņa piespieda sevi domāt tikai par dzīvajiem un ne par ko citu.

—   Tu atkal būsi drošībā savā istabā, — Skārleta centās pierunāt meitu, — atkal pastaigāsies kopā ar draudzenēm, — tomēr Ketija bez mitas kratīja galvu, nepiekrizdama mātei, pēc tam paskatījās viņā nelaimīga un noskumusi.

—   Tur nebūs lēta. — Šo bēdīgo faktu zināja visi, taču Skārleta juta dvēseles dzīlēs bērnišķīgas cerības, ka tas viss ir tikai ļauns joks, ka nav noticis itin nekas, un viss būs citādi, viņa mājās satiks Retu, Ellu un līdz ar viņiem ari Ričardu. Tomēr Ketija visu droši zināja un nevēlējās sastapties ar īstenību, kad nonāks mājās Sanfrancisko.

—    Jā, tēta mājās nebūs, bet viņš vienmēr būs mūsu sirdis. Viņi visi uz mūžu paliks kopā ar mums: tētis, Lorija, Ričards. Atgriezušies mājās, mēs nonāksim tētim tuvāk. — Māja Kalifornijā bija daļa no Reta, tik daudz savas sirds degsmes viņš lajā bija ielicis, iekārtodams to savai ģimenei. Daudz kas šajā mājā palicis ari no Ellas Lorēnas, it īpaši dārzā. Skārletai nepatika nopūlēties ar dārzu, un Ella bija uzņēmusies rūpes par to.

—    Vai tad tu negribi paskatīties uz mūsu skaisto dārzu? — Tomēr Ketija vēl dedzīgāk šūpoja galvu.

—    Nebaidies, manu putniņ… nebaidies… esmu pie tevis.» mēs vienmēr būsim kopā. — Un, piespiežot meitu pie krūtīm, Skārleta atcerējās, cik ļoti Rets mīlēja bērnus, jo sevišķi Ketiju. Laizdamās miegā, Skārleta atkal un atkal domāja par šīm apbrīnojamām tēva jūtām. Tā bija taisnība, ka Rets dievināja bērnus. Un tagad viņai, Skārletai, vajadzēja sniegt viņiem šo lielo mīlestību. Skārleta acu priekšā skatīja Reta seju, kad laidās sapņu pasaulē. Asaras lēni tecēja uz spilvena, un Skārleta cieši turēja apskautu Ketiju.

No rīta Skārleta Ešlijam nosūtīja vēl vienu telegrammu, lūgdama nebraukt pie viņas uz Ņujorku. Pagaidām viņa nevienu nevēlējās redzēt. Ja Bo gribēs braukt pie tēva, Skārleta Ešlijam to paziņos.

14. nodaļa

Skārleta atstāja Ņujorku saltā piektdienas rītā, vienpadsmit dienas pēc «Hermeja» nogrimšanas. Džons Morlcnds atbrauca viņiem pakaļ uz viesnīcu un viņus pavadīja līdz stacijai. Mantu nebija daudz, visas rotaļlietas un dāvanas tika iesaiņotas un aizsūtītas jau iepriekš. Tagad Skārletu gaidīja dzīve mājās, vientuļa dzīve bez Reta. Veids arī sāka apzināties īpašu atbildību par tuviniekiem, bet jauneklim, kurš agrāk visā paļāvās uz stipro un uzticamo Retu, būs grūti nest šo smago nastu. Arī Bo bija mainījies. Viņš vairs nebija tik nevaldāms kā agrāk. Jauneklis centās, kā mācēdams, palīdzēt Skārletai, jo viņai taču radies tik daudz rūpju. Viņš tēvam nosūtīja telegrammu, ka pagaidām paliks pie Skārletas un bērniem. Sallija nemitīgi raudāja, Frcdiju vajadzēja bieži pārģērbt, un puisēns gribēja, lai viņu ņem uz rokām. Ketija pastāvīgi slēpās no cilvēkicm kādā klusā kaktiņā vai nolīda aiz aizkariem. Skārletai nebūtu par ļaunu pārvērsties par astoņkāji, pareizāk sakot, par astoņroci, lai visu pagūtu.

—     Uz redzēšanos, Bārt. — Skārleta ar pateicību pieskārās Džona rokai. — Paldies tev, tu man ļoti atviegloji dzīvi. Brauc pie mums uz Sanfrancisko. Neaizmirsti mūs.

—    Par to nevar būt ne runas. — Džons ar lūpām pieskārās Skārletas vaigam. — Es taisos ciemoties pie jums tik bieži, ka pat baidos apnikt.

—    Neraizējies. Tas nenotiks.

Bērni priecīgi atvadījās no Džona un iekāpa vagonā. Skārleta atviegloti nopūtās. Viņi brauca mājās, uz mīļoto pilsētu, kur nekas ļauns nedraudēja, kur ar viņiem nekas briesmīgs nevarēja notikt. Vismaz Skārleta cerēja. Viņa pārdzīvoja dīvainas jūtas. Rūpēs par bērniem neatlika laika pārdomām vai atmiņām, kas uzmācās vienīgi naktīs. Tikai tad viņa atcerējās Retu, tā pēdējos skūpstus, roku maigos pieskārienus… pēdējo deju… Reta mierīgo noskaņojumu, kad Skārleta to redzēja beidzamo reizi uz «Hermeja» klāja. Skārleta domāja, cik viņš bija brīnišķīgs vīrs. Bet tam vairs nebija nekādas nozīmes. Skārleta nomocīja sevi ar šīm atmiņām. Un tagad, vilcienā, tās atkal pildīja sirdi, riteņi klaudzot it kā atkārtoja mīļo, dārgo vārdu: «Rets… Rets… Rets…»

Un atbilde izklausījās kā: «Es mīlu tevi, Skārlet… mīlu tevi… mīlu…» Skārletai gribējās iekliegties, tik skaidri acu priekšā nostājās viņas bojā gājušā vīra neaizmirstamā seja, tik skaidri viņa dzirdēja aicinošo balsi, kas viņu uzrunāja. Skārleta aizvēra acis, lai atbrīvotos no šīm vīzijām, kas tumsā bija tik skaidri jaušamas. Viņa zināja, ka vienmēr atmiņā glabās savu mīļoto, un apskauda Ellu Lorēnu un Ričardu, kurus nav izšķīrusi pat nāve. Dažkārt Skārleta nožēloja, ka viņa nebija palikusi uz kuģa kopā ar Retu, tomēr, to iedomājot, viņa tūdaļ lika sev neaizmirst bērnus.

Šķērsojot Savienotās Valstis, Skārleta laiku pavadīja, lasīdama avīzes, kuras bija pilnum pilnas ar rakstiem par «Hermeju».

Lietas izskatīšana Senāta apakškomisijā vēl joprojām turpinājās.

•

Skārleta stājās sēdes dalībnieku priekšā gandrīz tūdaļ pēc atgriešanās Ņujorkā. Viņa to sāpīgi izjuta, tomēr sapala, ka tas ir nepieciešami. Komisija jau bija nākusi pie slēdziena, ka kuģa nogrimšanas cēlonis ir sprādziena radīts bojājums korpusā. Un, kaut ari neko nevarēja padarīt par nebijušu, cilvēki vēlējās izdibināt patiesību, noskaidrot iemeslu, it kā tāpēc varētu gūt mieru. Pati Skārlcta skaidri zināja, ka viņa mieru negūs. Svarīgāk bija tas, ka cilvēki gājuši bojā kāda nolaidības dēļ, jo glābšanas laivu taču pietika labi ja pusei no tiem, kas atradās uz kuģa. Sēdēs Skārletai tika jautāts, kā uzvedusies komanda, kāds viņai palicis iespaids par cilvēku izturēšanos glābšanas laivās. Jau bija noskaidrots, ka mācības, kā glābšanas laivas nolaist ūdenī, netika rīkotas, izrādījās, ka komanda bija apjukusi un nezināja, kādā stāvoklī ir šīs laivas. Taču pats kliedzošākais fakts bija tāds, ka glābšanas laivas atgāja pustukšas un vēlāk atsacījās uzņemt cilvēkus, kuri atradās ledainajā ūdenī jau pēc kuģa nogrimšanas, un tas notika aiz bailēm, ka laivas var apgāzties. «Hermeja» katastrofa sāka ieiet vēsturē kā šaušalīga traģēdija. Toreiz Skārietai šķita, ka liecības sniegšana lietas izskatīšanā mazinās dvēseles sāpes un ciešanas. Tomēr tas nenotika. Sirdij mīļie bija aizgājuši, un nekādi nevarēja viņus atsaukt atpakaļ. Tādējādi sarunas par traģēdiju tikai sagādāja skaudras sāpes. Vēl smagāk bija lasīt avīzes, ka atrasti un atdoti tuviniekiem simt sešdesmit septiņi līķi. Taču līdz aizbraukšanai no Ņujorkas Skārlcta jau zināja, ka to vidū nav Reta un bērnu…

Nākamajā rītā pamodusies Skārleta ieraudzīja pie apvāršņa skaidri iezīmētās, pirmo saules staru apgaismotās Klinšu kalnu aprises. Tā bija viņu garā, gandrīz vai bezgalīgā ceļojuma pēdējā diena, un pirmo reizi beidzamo divu nedēļu laikā Skārleta patiesi jutās labāk. Agrāk viņai nemaz ari neiznāca laika domāt par savu pašsajūtu, bet šajā rītā viņa manīja acīm redzamu uzlabošanos.

Skārlcta pamodināja bērnus, sacīja, lai viņi palūkojas pa logu un papriecājas par brīnišķīgo kalnu ainavu.

— Vai esam jau mājās? — Sallija ievaicājās, un viņas acis iepletās gluži apaļas. Viņa nevarēja vien sagaidīt, kad ieraudzīs savas jaunās mājas, un jau vairākkārt bija sacījusi Skārletai, ka nekad vairs nebraukšot projām no mājām un nedošoties ceļojumos.

Dažkārt Skārletai likās dīvaini, ka nedz Sallija, nedz Fredijs nepiemin savus vecākus. Kad viņa uzmanīgi mēģināja bērnus uzvedināt uz šo sarunu, bērni apklusa un tramīgā saspringumā ieklausījās, vai viņa nepiebildīs vēl kaut ko.

Reiz Skārleta ar šausmām aptvēra, ka bērni tīšām atmiņas atvaira no sevis. Šīs mazās būtnes, pārdzīvojušas drausmīgo traģēdiju, apjauta pieaugušiem zināmo patiesību: nedrīkst ar tukšiem vārdiem lieku reizi uzplēst sāpīgu rētu. Taču to, ka bērni kaut ko atceras un īpašā veidā izcieš savas bēdas, Skārleta ari saprata, jo dažu labu reizi rotaļu laikā pamanīja gan Sallijas, gan Fredija atsvešināto, sevī vērsto skatienu.

Viņus neviens nemeklēja un neviens nenāca viņiem pakaļ, to ari viņi jau bija sapratuši un tagad baidījās zaudēt savu jauno ģimeni, baidījās palikt bez mājām.

Un Skārleta nolēma vairs nesatraukt mazās sirsniņas. Viņa pati laiku pa laikam ievāks ziņas par bērnu radiniekiem, turpretī viņiem pašiem jāpaliek mierīgiem. Bet šobrīd Sallija pati pieminēja māmiņu:

—   Manas māmiņas taču vairs nav, un jūs teicāt, ka rūpēšoties par mums. — Sallija tik tikko valdīja asaras.

—   Es noteikti parūpēšos par jums, Sallij. — Skārleta meitenīti paņēma klēpī un palūkojās uz Frediju, kurš bija ierāvies kaktiņā, stingi skatījās grīdā un izlikās, ka neklausās sarunā.

—   Jūs abi, tu un Fredijs, varat saukt mani par māmiņu. Tomēr ari savu māmiņu nedrīksti aizmirst Kad gribēsi, varēsi man pastāstīt, cik viņa bi… — Skārletai jau gandrīz izlauzās pār lūpām vārds «bija», tomēr viņa laikus aprāvās: nevajag lieku reizi bērniem atgādināt par traģēdiju. — Cik viņa bija skaista. — Un Fredijs tāpat.

—      Jā. — Sallija piekrītoši pamāja, apmierināta ar šādu priekšlikumu, un uzdeva pēdējo jautājumu: — Bet vai tu nevarētu katru nakti gulēt man blakus?

Skārleta pasmaidīja.

—   Es tev apsolu, ka dažreiz likšu tevi gulēt. Vai esi ar mieru? — Skārleta pamanīja, ka Ketija vērīgi lūkojas viņā, un steidzās piebilst, negaidīdama, kamēr meita sāk runāt par bojā gājušo tēvu, kurš vienmēr lika viņu gulēt: — Un arī tevi, Ketij.

Paēduši brokastis, visi izklīda pa savām kupejām. Skārleta nomazgāja mazuļus, sakārtoja tiem drēbes, un vilciens pa to laiku lēnām tuvojās stacijai. Skārleta vēlreiz uzmeta bērniem acis, pārbaudīdama, vai apģērbs kārtībā. Bērnu mati bija tīri, spīdīgi, kārtīgi sasukāti, Sallijai un Ketijai matos iesietas skaistas lentes.

Viņas nezināja, kas stacijā viņus sagaidīs, taču vieni jau viņi nebūs, viņus var ielenkt reportieri, vismaz korespondenti no Reta avīzes. Skārieta vēlējās, lai bērni nepaliek kaunā, sastopoties ar šiem cilvēkiem, lai Rets, ja viņš būtu dzīvs, varētu lepoties ar savu sievu.

Kad vilciens apstājās, Skārlctai aizrāvās elpa, viņa paraudzījās uz pārējiem. Netika bilsts ne vārds, tomēr Skārieta nojauta, ka visi izjūt to pašu, ko viņa: atgriešanās mājās radīja skaudras, sūrstošas sāpes. Viņi bija atgriezušies dzimtajā pusē kā gluži citi cilvēki, kas tik ļoti atšķīrās no tiem, kuri reiz pameta mājas pavardu, pilnīgi mainījušies, vientuļi, toties daudz tuvāki cits citam.

15. nodaļa

Kad Skārieta kopā ar bērniem saltā, saulainā dienā izkāpa no vilciena, viņa tika sagaidīta ar labiem vārdiem un asarām. Skārletai gribējās izskatīties kā agrāk, būt tādai pašai, kāda viņa bija, kad pameta savu māju. Tomēr viņai tas neizdevās. Viss taču mainījies, ari viņas dzīve. Viņa aizbrauca no mājām laimīga, priecīga, kopā ar mīlamu un mīlošu vīru un meitu, kas bija līgava. Nu viss sabrucis, viss pārvērties un visvairāk pati Skārieta. Viņa ir atgriezusies kā sērojoša atraitne melnā kleitā, kurā izskatās garāka, vājāka un vecāka.

Kleitai bija pieskaņota ari vienkāršā, melnā, Ņujorkā pirktā cepurīte ar plīvuru. Iznākusi uz perona un palūkojusies apkārt, Skārieta, kā jau paredzējusi, ieraudzīja korespondentus, kas viņu gaidīja. Reportieri bija ieradušies gan no viņu, gan konkurējošām avīzēm. Uz mirkli Skārletai šķita, ka viņus te sagaida vai puspilsētas. Skārieta novērsās no korespondentiem, cenzdamās neievērot gan tos, gan sapulcējušos ļaužu pūli. Viņa palīdzēja bērniem izkāpt no vilciena. Veids veda Kctiju un Salliju, Skārieta paņēma uz rokām Frediju, bet Bo aizgāja meklēt nesēju. Viņi nu ir mājās. Kaut ari apkārt bija ziņkārīgais pūlis, Skārieta jutās drošībā, tomēr vēl aizvien baidījās iet uz mājām, zinot, ka viņus tur gaida tukšums.

Skārieta noņēmās ap savām nedaudzajām somām, kad viņai klāt pienāca kāds vīrietis. Viņa pagriezās un pazina Ronu Hanteru, Reta advokātu. Rons daudzus gadus draudzējās ar Retu.

Abi bija vienā vecumā, un viņus saistīja ilgie draudzības gadi, kā arī kopēji darījumi.

Kādu laiku Rons pat bija iemīlējies Rozmarijā, Reta māsā. Rets jutās apmierināts, tomčr piezoboja Ronu, sacīdams, ka no tā nekas neiznākšot, Rozmarija esot dzimusi vecmeita. Ronam kādu brīdi šķita, ka Rets kļūdās attiecībā uz savu māsu. Tomēr viņa draudzība ar Rozmariju patiešām nezin kāpēc izjuka. Acīmredzot viņam vajadzēja būt neatlaidīgākam. Un iznāca tā, ka Rozmarija drīz vien aizbrauca mājās uz Čārlstonu un sāka nodarboties ar Danmoras īpašuma atjaunošanu. Bet Rons aiz izmisuma apprecējās.

Tomēr ar Retu viņam nepārtrūka sakari arī pēc tam, kad Batleri pārcēlās uz Sanfrancisko, un Rons šeit nodarbojās ar Reta darījumiem.

Rons bija pievilcīgs gara auguma vīrietis sirmiem matiem un laipnu smaidu. Viņš pazina Skārletu kā valdzinošu jaunu sievieti, kura jau agrā jaunībā viņa draugu bija padarījusi vai traku. Taču patlaban Rons šajā skumju māktajā, nogurušajā sievietē neatpazina agrāko Skārletu.

Viņš izspraucās cauri pūlim, kas klusi atkāpās sāņus.

— Sveicināta, Skārlet. — Rona acis pauda bēdas, kuras pārpārēm bija lasāmas ari sievietes acīs… — Kāda nelaime. — Viņš to pateica pārlieku steidzīgi, lai slēptu sariesušās asaras. Viņš Retu uzskatīja par savu labāko draugu un, tāpat kā Džons Morlends, šausmās sastinga, kad pirmo reizi izdzirdēja par «Hermeja» traģēdiju. Hanters lasīja avīzes, lai uzzinātu kaut ko sīkāk, pēc tam saņēma ziņu no Skārletas, ka viņi atrodas uz kuģa «Alpi», taču jau bez Reta.

Pārlaidis skatienu bērniem, Rons ievēroja pilnīgu vienaldzību Kctijas sejā, tad viņš pamanīja, ka Veidam spiežas klāt kāds nepazīstams zēns un meitenīte, kuru sejiņas bija bālas un baiļu pilnas.

Skārlctai nepaslīdēja garām, ka Rons izbrīnā palūkojas uz Salliju un Frediju, un, notrāpījusi izdevīgu bridi, aizveda viņu sānis un klusumā, lai bērni nesaklausītu, pāris vārdos izstāstīja, kas ar bērniem noticis.

Rons sajūsmā paraudzījās uz Skārletu: — Es noliecu galvu jūsu priekšā. Jūs esat stipra sieviete, apbrīnojama sieviete. Tagad saprotu, kāpēc Rets jūs tik ļoti mīlēja.

Sallija viņus sagaidīja ar raižpilnu skatienu.

__ Mana māmiņa nomira un Fredija māmiņa tāpat, un tagad

krustmāte ir mūsu māmiņa. — Meitenīte acīmredzot uzreiz nolēma noteikt savu un Fredija vietu jaunajā ļaužu kopā. Kamēr vini stāvēja un gaidīja bagāžu, Sallija pieķērās Skārletai pie rokas. Vi'nas izmisusī balss kā zvana dimdiens atbalsojās Ronā.

' ЈS zinu, — Rons klusi sacīja, juzdams, ka citi aiztur elpu gaidās, ko Sallija vēl varētu pasacīt. — Man tas ir ļoti sāpīgi. — Hanters ieskatījās Skārletai sejā, kuras bālumu arī plīvurs nespēja slēpt.

Rons labi saprata viņu noskaņojumu. Viņš pats ne visai sen pārdzīvoja sievas un dēla zaudējumu zemestrīces laikā. Šis notikums bija salauzis viņa sirdi. Rons vēl tagad nespēja atgūties un joprojām palika neprecējies.

Rons runāja visu ceļu, lai kaut mazliet Skārletai liktu atvairīt sāpīgās domas, ari citi drūmi klusēja, kaut gan domāja par to pašu: cik tukša tagad liksies viņu māja. Taču izrādījās, ka viss ir vēl smagāk, nekā Skārleta paredzēja. Visas lietas bija palikušas savās vietās. Un pat Reta iemīļotā platmale, kā parasti, karājās priekšistabā.

__ Iesim iekšā, — Skārleta vēlīgi sacīja, redzēdama, ka visi

nedroši apstājušies uz sliekšņa. Šķita, ka viņiem trīc kājas, kaut gan Rons centās ar sarunām viņus izklaidēt, atvieglināt viņu pirmos soļus tukšajā mājā. Izņemot Ronu, nevienam nebija vēlēšanās runāt. Visi iegāja mājā, apstājās, raudzīdamies apkārt, it kā šis nebūtu viņu mājoklis un viņi šeit būtu svešinieki. Pat Skārleta pieķēra sevi, ka ieklausās un gaida pazīstamas skaņas, kuras viņai vairs nekad nebūs lemts sadzirdēt… Reta soļus, viņa pīpes smaržu, kluso, laipno Ellas Lorēnas balsi… Stings klusums. Ketijai šķita, ka viņa dzird balsis. Meitene saspringa, pūlēdamās tās saklausīt. Taču runāja tikai viņas nepiepildāmās vēlmes, visi saprata, ka Kctija neko nevar būt dzirdējusi. Sasprindzinājums kļuva nepanesams, Skārletai likās, ka visi kaut ko gaida, bet Fredijs paraustīja viņu aiz rokas, un viņa acīs bija lasāma ziņkāre.

__ Māmiņa? — viņš ievaicājās, it kā sagaidīdams izsmeļošus

paskaidrojumus. Mazulis savu māti pēdējo reizi redzēja uz kuģa, un pārējie saprata, ka viņš visu ceļu loloja cerību kaut kur atkal māti sastapt.

__ Viņas šeit nav, Fredij, — Skārleta noliecās pie puisēna, lai

bērnam'vismaz kaut ko paskaidrotu.

— Čučiņāt?

—         Nuia, — Skārleta pamāja ar galvu, noņemdama cepuri un nomezdama to hallē uz galda. Bez cepures viņa atkal izskatījās jaunāka. Skārleta stāvēja, nezinādama, ko vēl sacīt Fredijam, viņa vienkārši turēja puisēna roku savējā, skumjās lūkodamās uz pārējiem.

—         Smagi šeit atgriezties. Vai tiesa? — Skārletas balss skanēja nomākti. Veids atbildot tikai pamāja, bet Kctija lēnām kāpa augšā. Skārleta zināja, kurp meita dodas, un ļoti vēlējās, lai meitene neietu uz turieni. Viņa devās uz tēva istabu. Bet varbūt tā ari labāk? Varbūt tur viņai būs vieglāk pārciest bēdas? Veids jautājoši paraudzījās uz māti, bet viņa tikai pašūpoja galvu: «Lai iet… Viņai jau ir labāk.« Visiem bērniem bija sāpīgi, tomēr šeit vismaz viņi atradās drošībā.

Mājā ienesa atlikušās somas, un pēc tam ienāca misis Bārnsa, viņu vecā saimniecības vadītāja, kura slaucīja rokas priekšautā. Tā bija vienkārša, lādzīga sieviete, kas dievināja Retu. Un šajā brīdī misis Bārnsa sāka rūgti raudāt, apskaudama Skārletu.

Pēc pusstundas Rons aizgāja Skārleta pavadīja viņu līdz durvīm, un viņš lūdza dot ziņu, kad Skārleta būs gatava ar viņu runāt par kārtojamām lietām.

—    Cik drīz tas jādara, — Skārleta raižpilna painteresējās.

—    Tiklīdz radīsies iespēja. Jums vajadzēs daudz ko izlemt.

—         Ko tad? — viņai to vajadzēja zināt. Šīs domas jau kādu nedēļu nomocīja Skārletu. Viņa pēdējā laikā neiejaucās veikalu darījumos, ar visu nodarbojās Rets, tāpēc nezināja, kāds patlaban stāvoklis, vai viņiem ir pietiekami daudz naudas, lai uzturētu māju un audzinātu bērnus. Jo tagad taču viņas ģimenē nākuši klāt jauni mazuļi.

—        Naudas ir pietiekami. Retam darījumi vienmēr labi sekmējās. Viņš prata ar to nodarboties, — Rons Skārletu mierināja.

—        Mēs visu apspriedīsim šonedēļ. Vienīgi to es tūdaļ pat gribu pateikt bez aplinkiem, Ron, ka netaisos braukt projām. Neko neesmu nodomājusi pārdot. Es vēlos saglabāt visu, kā ir patlaban.

—    Bet uz jūsu pleciem gulstas pārāk liela atbildība.

—           Nekas. Mans nodoms ir saglabāt visu, lai Rets pēc atgriešanās visu atrastu pilnīgā kārtībā.

Rons nodomāja ka pārklausījies, pēc tam nosprieda, ka viņai gan laikam taisnība, ja viņa sevi pārliecina nezaudēt cerības. Tā ir vieglāk pārdzīvot traģēdiju.

Ronu sajūsmināja Skārletas neatkarība, un viņš patiesi vēlējās, lai viņai dzīvē viss nokārtotos.

Skārteta aizvēra durvis aiz Rona, paskatījās apkārt un nopūtās. Māja atgādināja pamestu vietu, no kuras visi sen aizbraukuši. Vāzčs nebija ielikti ziedi, istabās nevēdīja nekādas smaržas, neskanēja priecīgas balsis, neredzēja gādīgu cilvēka roku klātbūtni, Skārleta saprata, cik daudz viņai vajadzēs paveikt. Taču iesākumā jāpaskatās, ko dara bērni. Skārleta dzirdēja Fredija un Sallijas balsis. Viņi virtuvē rotaļājās ar misis Bārnsu. Augšā Bo un Veids nikni strīdējās, kam pieder tenisa rakete, ko Bo bija salauzis pirms aizbraukšanas. Ketijas istabā neviena neredzēja. Nebija grūti uzminēt — kāpēc. Un, pagājusi garām savai istabai, Skārleta lēnām kāpa augšā, uz turieni, kur agrāk bija bijis Reta kabinets.

Uzmācās skumjas, jo Skārleta zināja, ka tur viņu neviens negaida. Istabā bija karsti un smacīgi, jau vairākus mēnešus te nelika vērti vaļā logi. Taču saule, tāpat kā agrāk, tajā lēja savus starus, un pa logu pavērās brīnišķīgs skats.

—    Kelij! — Skārleta klusi pasauca, pārliecināta, ka meitenīte atrodas šeit. — Bērniņ! Kur tu esi? Iesim lejā. Mēs jau esam noilgojušies pēc tevis. — Bet Ketija vēl vairāk bija noilgojusies pēc tēva. Un Skārleta to zināja. Tāpat zināja, kur atrodas meita, tāpēc ar sirds drebēšanu iegāja vīra istabā ar tumši zilām drapērijām, grāmatskapjiem un lielu darba galdu, uz kura stāvēja masīvs tintnīcas komplekts. Skārleta vēl nebija gatava nākt šeit iekšā un negribēja to darīt, ja nebijis Ketijas.

—     Ketij! Nāc laukā! Iesim lejā! — Bet visapkārt valdīja klusums, tikai spoži spīdēja saule, un vēdīja Reta tabakas smarža.

—    Ket! — taču Skārletas balss aprāvās pusvārdā, kad viņa ieraudzīja meitu, kura bija cieši apskāvusi mīļoto lelli un klusi raudāja, sēdēdama tēva atzveltnes krēslā. Ketija turēja rokā tēva kreklu, ieelpodama tā smaržu, vientuļa un bēdīga, maija saules gaismas apstarota. Skārleta lēnām piegāja klāt mīļajai būtnei, noslīga ceļos, saņēma plaukstās meitenītes seju un skūpstīja tās acis, vaigus, pieri, un viņas asaras sajaucās ar meitas asarām.

—    Es tevi mīlu, mana dārgā… Es bezgalīgi mīlu tevi… vabūt citādi nekā mīlēja tētis… bet es paliku dzīva tevis labā, Ketij… Tici man, — Skārleta ar pūlēm varēja parunāt.

Bija nepanesami šajā istabā atrasties tagad, kad Reta vairs nav. Un pa atvērtajām durvīm uz blakusistabu Skārlcta ieraudzīja karājamies vīra uzvalku.

—         Es gribu pie tēta, — Ketija ieraudājās, piespiezdamās klāt Skārletas plecam.

—        Es arī, — māte viņai piebalsoja, tad atkal un atkal skūpstīja meitu, — bet tētis ir aizgājis, mazulīt… viņš ir aizgājis… turpretī cs esmu šeit… un apsolu, ka nekad tevi nepametīšu.

—    Bet viņš taču ir pametis… aizgājis.

—          Viņš to negribēja. Neko nevarēja darīt. Tā ir noticis. — Skārleta jau ne reizi vien par to bija domājusi. Tur, uz «Alpu» klāja viņa satika ne mazumu vīriešu, kuriem izdevies izglābties. Skārleta saprata, ka bija netaisna pret vīru. Viņš nekad nerīkotos tā, kā dažs labs no šiem vīriešiem, kas slepus, kāds pat sieviešu drēbēs, centās ietikt laivās. Un kāpēc gan Ella nekāpa laivā? Skārleta atkal atvairīja šīs domas. Dzīve pret viņu bijusi pārlieku nežēlīga, un nav jau pirmā reize. Kādēļ gan aizvien tas atgadās ar viņu?

Taču Skārleta par to nevarēja runāt skaļi ar savu mazo meitu.

—         Nezinu kāpēc, Ketij. Bet tā ir noticis. Un tagad mums jo vairāk jārūpējas citam par citu.

Ketija vēl kādu brīdi šaubījās, tad ļāva mātei viņu pacelt. Un Skārleta uzmanīgi veda meitu lejā, viņas pašas istabā. Un naktī viņa klusām uz meitas naktsgaldiņa uzlika Reta pulksteni.

16. nodaļa

—         Neparko! — Skārleta dusmīgi paskatījās uz Ronu Hanteru. — Es neparko itin nekā nepārdošu!

—         Bet lords Meisons to uzskata par nepieciešamu. Es, Skārlet, vakar no viņa saņēmu garu vēstuli. Vismaz paklausieties, ko viņš grib, un padomājiet. Misters Lestcrs uzskata, ka nodarboties ar raktuvēm sievietei neesot pa spēkam, arī avīze palēnām panīkšot, jo neviens no ģimenes nevarēšot piedalīties tās darbībā. Un šķiet, ka jums ar Ketiju, kā arī pārējiem bērniem jādzīvo Anglijā. — Rons itin kā atvainojās, tomēr Meisona vārdus atkārtoja ļoti pārliecināti un viņa garā.

—     Paklausieties, Ron, varbūt vismaz jūs man paskaidrosiet, ko lordam Meisonam no manis vajag. Vai viņš ir mans aizbildnis? Tēvs un skolotājs?

Skārlcta bija pārskaitusies, viņa nevarēja pieļaut pat domu, ka uzradīsies kāds, kas noteiks viņas rīcību.

—    Viņš ne, bet acīmredzot tā ir Rozmarijas vēlēšanās. Ketija taču ir viņas brāļameita, un viņa grib, lai jūs dzīvotu kopā ar viņu. Rozmarija grib jums palīdzēt.

—    Paldies Dievam, es vēl esmu spējīga ar visu tikt galā.

—   To es zinu, — Rons sacīja. No Reta stāstījuma viņš zināja, kādas grūtības šai sievietei nācies piedzīvot, ko tikai viņai nav gadījies pieredzēt.

—   Bet, Skārlet, dažā ziņā lordam Leslcram tomēr taisnība. Jūs taču zināt, ka Retam bieži vajadzēja doties uz Kolorado, uz savām raktuvēm. Protams, viņam tur ir cilvēki, kas nodarbojas ar visu, tomēr viņš pats īpašumus pārvaldīja. Bet tur patlaban ir tādi apstākļi, ka sievietei, pat jums līdzīgai, raktuvēs nav ko darīt. Zelts un sudrabs cilvēkiem laupījis prātu. Visi aizdrāzušies uz šiem Mežonīgajiem Rietumiem.

—    Ron, nemaz neturpiniet. Es zinu, kādi tur apstākļi. Esmu lasījusi ceļvežos… tūlīt atcerēšos… ak jā: «Brauciet šurpu, paķerot līdzi pāris revolveru!» Vai to jūs domājat?

—    Nu un…

—     Ja būs vajadzība, paķeršu līdzi un braukšu. Bet labāk palīdziet man atrast labu pārvaldnieku, es uz ilgu laiku nevaru pamest bērnus vienus.

Rons iesmējās. Tagad nu viņš nomierinājās attiecībā uz Skārletu. Pirmajā dienā stacijā viņa Ronam likās tik nomākta un apjukusi, tāpēc viņš nodomāja, ka šoreiz dzīve Skārletu pievārējusi pilnīgi.

—    Nu labi, Skārlet, jums pašai jāizlemj. Varbūt Veids varēs palīdzēt tikt galā ar darījumiem. Un Bo arī. Cik man zināms, viņš vēl nav izšķīries par studijām universitātē.

—    Nedomāju, ka varēs. Es ļoti vēlos, lai Bo mācītos tālāk. Esmu par viņu atbildīga Melānijas piemiņas vārdā un visādi centīšos jaunekli pārliecināt, cik nepieciešami ir mācīties tālāk. Bet Veids brauks uz Taru. Esmu Viļam apsotījusi Viņam jau trūkst spēka tikt galā ar tādu saimniecību. Turklāt Veids mīl Taru un vienmēr ir sapņojis tur dzīvot. Un es taču apsolīju tēvam, ka saglabāšu Taru un darīšu visu, lai tā nepanīktu.

Skārleta pasmaidīja par interesanto ideju, kas nupat kā bija ienākusi prātā.

—     Tas var būt, ka Bo, pabeidzis universitāti, nodarbosies gan ar avīzi, gan raktuvēm, viņam droši vien labi veiksies. Stingrs raksturs zēnam piemīt, — viņa atkal pasmīnēja. — Ne tā kā tēvam.

—   Bet ja viņš nevēlēsies ar to noņemties? — Rons neatlaidās.

—     Ja nevēlēsies™ Ko lai saka. Tad es arī domāšu, ko darīt. Vispār uz to laiku viss var mainīties. — Skārleta negaidot secināja, un Rons saprata, ka saruna beigusies. Rons vairs neminēja lordu Meisonu un ķērās pie dokumentu sagatavošanas, paļaudamies uz Skārletas gribu.

—     Es saglabāšu visus savus veikalus Atlantā, kā arī visus, ar ko nodarbojās Rets, un, protams, ari avīzi. Viņam ļoti patika avīžnieka darbs, — Skārleta par to runāja it kā starp citu, tomēr pilnīgi nopietni, un Rons vairāk viņai neiebilda.

Skārleta savu lēmumu darīja zināmu lordam Lcsteram, kurš galu galā viņu saprata un atviegloti uzelpoja. Jo tā taču bija Rozmarija, kas lūgšus lūdza vīru parūpēties par Skārletu un Ketiju. Viņa ļoti vēlējās, lai brāļameita augtu viņai blakus.

Skārleta Reta radiem pateicās par rūpēm, tomēr rakstīja, ka bērni sāpīgi pārdzīvo notikušo, par viņu pašu nemaz nerunājot.

—     Es diez vai jebkad spēšu spert kāju uz kuģa klāja, — viņa sacīja Ronam, — jūs nevarai iedomāties, ar ko tas viss var beigties.

Skārletu vēl joprojām mocīja murgi, atceroties, kā milzīgā tvaikoņa pakaļgals slējās debesīs.

—      Saprotu, — Rons klusi noteica un nodomāja, cik drosmīgi Skārleta uzņemas atbildību, palikdama vienatnē ar maziem bērniem. Taču viņam nekas cits neatlika kā vienīgi apbrīnot šo neparasto sievieti.

Jebkura cita Skārletas vielā būtu noslēpusics savā istabā, apraudot bojā gājušo vīru. Jebkura cita, nevis Skārlcla, kura centās darīt visu, kas bija viņas spēkos, ne ar vārdiņu nežēlodamās, un tas nevarēja Ronu atstāt vienaldzīgu.

97

—      Man ir sāpīgi par to runāt, — Rons reiz ieteicās, — bet es saņēmu vēstuli no kompānijas AB Star, kas grib zināt, vai jūs neesat nodomājusi sakarā ar tuvinieku bojāeju pret viņiem

4-336

iesniegt prasību. Ko lai es atbildu? Man šķiet, ka būtu včrts to darīt, jo jums taču radās izdevumi saistībā ar šo nelaimi, kaut gan es saprotu, ka nekas nespēs atlīdzināt zaudējumu. Man ir neērti par to runāt, tomēr jāzina jūsu domas. Es darīšu, kā jūs teiksiet, Skārlet, — viņa balss iedrebējās, kad abu skatieni sastapās. Viņa bija apbrīnojama un dienu no dienas kļuva aizvien drošāka, pakāpeniski pārvarot savas bēdas.

—      Pēc tā nav nekādas vajadzības, — Skārleta klusi bilda, pavērsdamās uz loga pusi, iedomādama, kā gan iespējams atlīdzināt izdevumus, nemaz nerunājot par visu ritu_. murgiem, kas viņu modja naktīs, šaušalām, bēdām_ Skārleta nespēja skatīties uz jūru un kuģiem, neizjūtot šausmas… Kā kompānija domā to visu atlīdzināt? Cik daudz solīt par nebūtībā aizgājušo meitu?» zaudēto vīru?_ par sadragāto dzīvi?… Kādu cenu cilvēki var maksāt par to visu?

—    Viņi nevar atlīdzināt par notikušo. Zaudēts pārāk daudz.

Rons pamāja ar galvu.

—    Pārējie cietušie izlēmuši tāpat. Nedz Lcslori, nedz Vinderi, nedz Štrausi nepieprasīja atlīdzināt zaudējumus. Ar jūsu atļauju es atbildēšu kompānijai. Vienīgais, ko mēs varam darīt, ir prasīt, lai parādās atklāts paziņojums.

Tomēr Skārleta atkal noraidoši pašūpoja galvu: nē, nekas nav vajadzīgs, nekad neizdosies aizmirst pagātni, tikt no tās vaļā, diez vai kādreiz dzīve kļūs tikpat bezrūpīga, kāda bija pirms notikuma ar «Hermeju».

—     Kad tas viss mitēsies? — Skārleta ar rūgtumu jautāja. — Kad mēs mitēsimies atcerēties šo nakti un visu, kas ar to saistīts? Kad Ketija vairs paklusām nezagsies uz tēva kabinetu, lai slēptu seju viņa drēbēs… kad Veids nelūkosies tā, itin kā viņš nestu savos kamiešos visas pasaules nastu? Un mazais Fredijs nemeklēs māti? — Skārleta ievaidējās, Rons piecēlās no galda, piegāja viņai klāt un apskāva ap pleciem. Skārleta paraudzījās uz viņu, nespēja savaldīties un piespiedās pie vīrieša pleca.

—     Kad bojā gājušie vairs nerādīsies man, kolīdz es aizveru acis? Vai jel pienāks laiks, kad es vairs negaidīšu Retu… Ak Dievs! — Rons ilgi stāvēja, apskāvis Skārlctu. Viņš saprata, ka nekādi viņa vārdi notikušo nespēj padarīt nebijušu, atlīdzināt zaudējumus vai darīt citādas dzīvu palikušo jūtas.

—    Vajadzīgs laiks. Pagājuši tikai daži mēneši, Skārlet.

Viņa nopūtās un piekrītoši pamāja.

—            Lūdzu piedošanu, — Skārleta skumji sacīja, pasmaidīja,

noskūpstīja seno draugu uz vaiga, izklaidīgi sakārtoja cepuri, lielisko galvassegu, ko Rets bija nopircis Parīzē. Rons Skārletu izveda no biroja un pavadīja līdz mašīnai. Viņa palūkojās laukā pa logu, uz atvadām pamāja ar roku un aizbrauca, bet Rons palika, domādams, cik gan lielisks cilvēks ir viņa drauga sieva, kuru viņš agrāk pazina kā jautru un bezrūpīgu sievieti. Viņa bija daiļa, stipra.

Skārleta pamanīja, ka Veids vakaros pasācis nozust. Bieži vien arī dienā viņš kaut kur aizgāja, atstājis mazos Bo gādībā.

—          Kur tad Veids? — viņa reiz neizturēja. — Uz kurieni viņš pastāvīgi iet? — Skārletai neienāca ne prātā, ka viņas dēlam var sākties romāns. Tas viss kļuvis tik tāls. Taču Bo kliedēja viņas neziņu.

—    Te ir kāda meitene. Ap to tad viņš lakstojas.

—         Šeit daudz meiteņu, vismaz parādi, kāda viņa ir, ja Veids pats neatrod par vajadzīgu.

Bo jau bija guvis diezgan krietnu pieredzi satiksmē ar sievietēm un pret tām izturējās visai skeptiski.

—    Neprāto par to tik daudz. Nav nekā interesanta.

Taču Skārleta dega ziņkārē. Kā tad tā? Viņas dēlam ir meitene, bet viņa to pat nepazīst! Ar Veidu runāt par šo tematu bija gluži veltīgi. Viņš vai nu briesmīgi sarka, vai tūlīt aizgāja uz savu istabu.

Reiz meitene tomēr parādījās viņu mājā, un Skārleta vērīgi viņu aplūkoja. Meitenes vārds bija Bekija Henkoka, un tā bija sagadījies, ka viņas vecākiem piederēja māja pie tā paša ezera, kur Batleri pagājušajā gadā pavadīja vasaru.

Meitene likās ļoti pievilcīga. Ar jauku, bezrūpīgu sejiņu, mazu augumu, apaļīga. Tomēr sirds dziļumos Skārleta bija vienisprātis ar Bo: «Nekā sevišķa.» Ne dzīvības, ne spožuma. Skārleta bija sapņojusi, ka Veids apprecēs citādu sievu. Turklāt Bo viņu darīja tramīgu, reiz pavēstīdams: — Man rādās, ka Veids viņai patīk viņa bagātības dēļ.

Skārleta paslepen visu izdibināja par meitenes ģimeni. Bekijas tēvam piederēja restorāns un divas viesnīcas, taču otrās šķiras, nekotējoties visai augstu. Bet Skārleta bija bagāta atraitne. Daudz naudas ienesa nami Atlantā un Reta sudraba raktuves. Tā ka ar laiku Veids varēja kļūt par visai ietekmīgu cilvēku. Un Bekija bija tieši tādā vecumā, kad vajadzēja sev nolūkot vīru.

4*

Kad Bo atkal aizsāka sarunu par šo tematu, Skārleta jau sevišķi

99

nešaubījās, ka viņam ir daļēji taisnība, turklāt bija aizskarta viņas patmīlība, tāpēc viņa nespēja savaldīties.

—     Varbūt tev taisnība. Bet paskaties uz mūsu Veidu, viņš tomēr ir glīts jauneklis. Vai patiesi Veids nav pelnījis labāku partiju?

—    Neuztraucies, — Bo jau visu bija aplēsis. — Viņa drīz vien liks Veidu mierā. Bekija taču pagaidām nezina, ka Veids brauc uz Taru, Protams, tas neietilpst viņas plānos. Kļūt par «fermeriem» — tas nav viņas gaumē.

17. nodaļa

Nemanāmi pienāca vasara ar savām parastajām rūpēm. Jūlijā, kā tas vienmēr bija noticis iepriekš, Skārleta ar bērniem brauca padzīvot pie ezera, apmetoties rančo, ko Batleriem izīrēja Reta draugs. Tā bija arī pagājušajā gadā, un Skārleta nevēlējās lauzt tradīciju, darīja visu iespējamo, lai saglabātu agrāko dzīves ritmu. Veids un Bo makšķerēja, staigāja pa mežu, bet sievietes izklaidējās citādā veidā. Skārleta pati gatavoja ēdienu, peldējās kopā ar Frediju un meitenēm, kamēr jaunekļiem bija citas intereses. Dzīve ritēja necili, pavisam vienkārši, un tikai šeit Skārleta pirmo reizi apjauta, ka visi pamazām atgriežas pie iepriekšējās dzīves, aizmirst bēdas, un tas bija ļoti svarīgi. Pat Skārletu vairs nemocīja nakts murgi. Viņa gulēja, atcerēdamās, kā pagājusi diena, tomēr viņas domas nemitīgi pievērsās pērnajai vasarai, kas te, rančo, tika pavadīta kopā ar Retu. Lai Skārleta darīja ko darīdama, atmiņa allaž viņai lika domāt par mīļoto. Gremdēties reizē jaukā un rūgtā atcerē.

Agrākajā dzīvē viss bija citāds. Rets Ketijai izdomāja laika kavēkļus, Skārleta ar Ellu devās ilgākās pastaigās apkārt ezeram, plūca puķes, Bo un Veids jāja uz zirgiem. Tieši šeit Ella pirmo reizi atzinās mātei, cik stipri viņa mīl Ričardu. Tas nevienam vairs nebija noslēpums, Bo pastāvīgi ķircināja māsīcu, tomēr meiteni tas daudz neuztrauca, viņa bija gatava visai pasaulei atzīties mīlestībā. Visi toreiz ar sajūsmu sagaidīja Ričardu, kurš bija nolēmis viņu ģimenē pavadīt vasaru. Viņš atveda līdzi visādus nieciņus Ketijai, jaunu tenisa raketi, ko saņēma Bo, un veselu kaudzi grāmatu Veidam. Visi priecājās par dāvanām, un Ella laika lielāko daļu pavadīja kopā ar Ričardu, pastaigājoties pa mežu. Šī vasara Skārletai sagādāja vislielākās sāpes, kad viņa klaiņoja pa tām pašām -/ietām, kur viņi bija staigājuši kopā ar Retu un kur laimīgā meita bija sapņojusi par laulības dzīvi.

Skārieta ar bērniem dzīvoja pie ezera jau nedēļu, kad Rons viņus pārsteidza ar savu ierašanos. Tāpat kā iepriekšējos gados, Hanters katram atveda dāvanas, arī dažas jaunas grāmatas Veidam. Rons bija interesants un jautrs cilvēks, bērniem viņš likās mīļš tēvocis, tie priecājās viņu redzēt.

Pat Ketija līksmi smējās, steidzoties viņam pretī basām kājām, atgādinādama kaziņu, plīvojošiem melniem matiem, kas vēl nebija sakārtoti, jo meitenīte nupat kā bija atgriezusies no ezera.

—   Jūs lieliski izskatāties. — Rons smaidīja, priecādamies par satikšanos ar viņiem, vērodams, kā Skārieta nolaiž zemē Frediju un puisēns gavilēdams metas pakaļ Ketijai. Skārieta priecīgi pasmaidīja, atbīdot no sejas tumšu, spīdīgu matu cirtu.

—    Bērniem šeit ļoti patīk.

—   Ari jums, kā rādās, nav slikti, — Rons priecājās, ka sastop viņu veselu, atpūtušos, iedegušu, un viņš, kā nākas, nepaguva pamest acis apkārt, kad bērni jau ielenca viņu un aizvilka parotaļāties.

Rons visu dienu spēlējās ar bērniem, pastaigājās kopā ar Veidu un Bo, bet mijkrēslī, kad Ketija, Fredijs un Sallija, pagalam noguruši, likās gulēt, viņš beidzot varēja mierīgi parunāties ar Skārletu.

—    Cik brīnišķīgi, ka atkal esam šeit, — Skārieta negribēja sūroties par savām skumjām un sacīja Ronam, ka te viss viņai atgādina pagātni, abi to saprata arī tāpat bez vārdiem. Turklāt Skārieta zināja, ka Ronam var uzticēt to, ko viņa nebūtu teikusi nevienam citam, varbūt vēl Bārtam, tik tuvi draugi šie cilvēki bija ar viņas vīru.

Un tagad, nokrēslī sēžot kalnu vidū, Skārieta pieķēra sevi, ka viņa, runājot ar Ronu, jau mierīgi var pieminē Retu un pat smieties par kaut kādiem pagājušās vasaras piedzīvojumiem. Un Rons smējās līdz ar viņu, atcerēdamies, kā reiz Rets pārģērbās par lāci un viņus izbiedēja, parādīdamies mājiņā lāča ādā.

Viņi atcerējās makšķerēšanu nomaļos strautiņos un to, kā viņiem palika vizināties laivās pa ezeru. Šķita, ka Skārieta un Rons runā par niekiem, taču tic sīkumi, kuriem viņa agrāk nebija piešķīrusi nekādu nozīmi, tagad viņai kļuva svarīgi un būtiski.

Un pirmo reizi pēdējos mēnešos šīs atmiņas ne tik vien neievainoja sirdi, bet ari nomierināja.

Kopā ar Ronu Skārleta sajutās viegli un nepiespiesti, it īpaši tāpēc, ka Ronam viņa varēja uzticēt savas grūtības bērnu audzināšanā. Agrāk viņa ar to sevišķi nenodarbināja prātu, un audzināšanas problēmas toreiz viņu daudz neuztrauca. Tikai pēc Ketijas piedzimšanas viņa sāka apzināties savu īpašo mātes atbildību. Vēlāk gan rūpes par bērniem uzņēmās Rets. Tāpēc tagad Skārletai nebija viegli, un brīžiem Šķita, ka viņai nekādi neveiksies.

—    Jūs lieliski tiekat galā ar bērniem, — Rons viņu uzslavēja.

—   Cenšos, — viņa nopūtās. — Jums es varu atzīties, ka agrāk man ar to sevišķi neiznāca nodarboties. Tagad nu redzu, ka tas nebūt nav vienkārši.

—    Bērnus audzināt nekad nav vienkārši. Taču tas ir kaut kā vērts. — Un negaidīti Rons izšķīrās pateikt to, par ko bija domājis pēdējos mēnešos, tomēr nebija iedrošinājies ieminēties skaļi.

—   Skārlet, noklausieties mani uzmanīgi un pacentieties saprast pareizi. Audzināt bērnus — tā nav vienīgā nodarbība pasaulē. Agrāk taču jūs atradāt laiku darīt arī ko citu. Dzīvojāt pilnvērtīgu dzīvi. Es jūs vairs napazīstu un nespēju ticēt, ka esat tā pārvērtusies. Vai patiesi jums ne reizes nav gribējies izrauties no sava labprātīgā ieslodzījuma?

—   Vai jūs uzskatāt, ka man vajadzētu iet strādāt? — Skārleta iesmējās, ķircinādama Ronu, bet viņš tikai noliedzoši papurināja galvu, nevēloties Bdz ar viņu to pārvērst jokā. Rons bija izskatīgs vīrietis, bet Skārleta nekad nelūkojās uz viņu citādi kā vien uz Reta draugu un uz savu draugu.

—   Nē, es uzskatu, ka jums jāizkūņojas no čaulas un jāsatiekas ar draugiem.

Rons viņu atcerējās greznos tērpos, ar spulgām smaragdzaļām acīm, roku rokā ar Retu. Toreiz viņš vēl apskauda savu draugu. Skārleta bija radīta iešanai sabiedrībā, jautrai, laimīgai dzīvei, nevis vientuļnieccs liktenim, tam, kas viņa tagad bija — daudzbērnu atraitne skumjām acīm. Nākotnē viņu vēl gaidīja gari gadi, varbūt tie nebūs tādi kā agrāk, bet dzīve taču nav beigusies.

—   Kur ir jūsu draugi, pie kuriem agrāk viesojāties kopā ar„? — Rons h&ijās, ka bija aizmirsies, gandrīz pieminējis Reta vārdu. Skārleta nodūra acis.

—  Tagad nav īstais laiks. — Vēl bija par agru un visas izpriecas varēja tikai atgādināt Retu un viņa prombūtni darīt jo nepanesamāku. Viņa vairs netaisījās precēties un Ronam to lika saprast, paziņodama, ka pagaidām nav beidzies laiks, kas jāpavada sērās par tuviniekiem. Viņa joprojām valkāja melnas drānas un nevēlējās nekur iet, ja nu vienīgi kopā ar bērniem.

—     Skārlet, — Rons neatlaidās, — jums nevajadzētu sēdēt mājās.

—   Kādreiz varbūt, bet ne pašlaik. — Un, lūkojoties viņai acīs, Rons saprata, ka šis brīdis nepienāks tik ātri un turpināt sarunu par to būtu bezjēdzīgi. Skārlcta piecēlās, pārtraukdama neveiklo klusumu.

—   Jau vēls, Ron, laiks gulēt. — Un viņi šķīrās, novēlot viens otram arlabunakti.

Rons gulēja jaunekļu istabā, kuri ļoti priecājās, ka varēs ņemt viņu savā pulkā. Piecos no rita viņi visi kopā devās uz zveju; kad zvejnieki uzvaras un lepnuma apziņā atgriezās ar bagātu lomu, Skārleta jau gatavoja brokastis. Bērni sacēla kņadu, viņiem ļoti gribējās tūdaļ nogaršot zivis, bet Skārleta kategoriski atsacījās tās tīrīt. Tad viņi metās pēc palīdzības pie Šeilas, nesen pieņemtās īrietes, kura arī bija atbraukusi ar viņiem līdzi uz šejieni. Meiča jaunajā mājā vēl nejutās pavisam brīvi, turklāt bērni sākumā no viņas mazliet vairījās tāpēc ka joprojām skuma pēc Morinas, Un tagad meiča bija priecīga, ka tiem vajadzīga viņas palīdzība. Šeila aši ķērās pie darba. Sallija pieteicās tai palīgos bet Fredijs mīņājās tepat blakus, nevarēdams sagaidīt, kad zivis beidzot būs gatavas.

Brokastis aizritēja jautrā noskaņā, pēc tam visi gāja peldēties. Bērni neatkāpās no Rona, viņa klātbūtnē juzdami atvieglojumu. Ar viņu kopā bija tik mierīgi, it kā viņš tiem būtu atdevis agrāko, prieka pilno un jautro dzīvi.

Rons ar viņiem kopā pavadīja vairākas dienas un tad posās braukt projām, jo viņu gaidīja darbs. Brokastis jau bija paēstas, un Rons sāka gatavoties ceļam, taču izrādījās, ka ne Bo, ne Veida nav mājās, un viņš nevarēja aizbraukt, no puišiem neatvadījies. Skārleta atcerējās, ka nav redzējusi abus kopš paša rīta. Viņi bija teikuši, ka nodomājuši pastaigāties pēc tam iet peldēties. Rons nolēma viņus pagaidīt, un pēc laiciņa pēkšņi terasē iedrāzās Veids, gluži satraucies.

—    Ir notikusi nelaime! — viņš iekliedzās jau uz sliekšņa, un Skāiletai pamira sirds nojausmās, ka atgadījies visbriesmīgākais.

—         Viņš pazuda, kamēr es biju iesnaudies pie savas makšķeres ezera līcī… kad pamodos, ieraudzīju, ka viņa kurpes un krekls peld pa ūdeni, bet paša nekur nav… es pārlūkoju ezera dzelmi ar koku… ieniru dziļumā, — Veids stāstīja, un Skārleta redzēja viņa saskrāpētās rokas, saplēstās, netīrās drēbes, aplauztos nagus. — Viņš laikam noslīcis! — Veids kliedza, bailēs trīcēdams. Jauneklis novērsās, lai neviens neredz viņu raudam, tomēr viss viņa augums raustījās, mēģinot apvaldīt elsas. Tas nāca tik negaidīti un bija tik drausmīgi, ka neviens uzreiz nespēja aptvert notikušo. Un tobrīd uz sliekšņa parādījās Bo — nesatricināmi mierīgs un apmierināts ar savu joku. Veids sagrāba viņu un ņēmās purināt aiz pleciem.

—          Nekad vairs neiedrošinies tā darīt! Kāpēc tu man neko neteici? — Veids kliedza uz brālēnu.

—         Es tev teikšu, ja tu negulēsi. Tu mūždien guli vai lasi… tev pat nepietiek prāta makšķerēt zivis. — Bo izkliedza pirmos vārdus, kas iešāvās prātā, bet Veids joprojām nelaida viņu vaļā.

—         Vai atceries, ko Rets pērn sacīja? Neviens nekur nedrīkst aiziet, nepasakot citiem! Vai saprati? — Veids bez mitas atkārtoja, mazliet nomierinājies.

Tomēr Bo nepadevās.

—         Nav mans pienākums tev visu stāstīt! Kas tu tāds esi, ka man pastāvīgi tev jāziņo?

—        Esmu vecāks par tevi un varu no tevis tagad prasīt atbildību! — Veids iekarsa aizvien vairāk, bet ari Bo kļuva nikns.

—         Nevienam es neatbildu! — viņš izsaucās. — Kāpēc tu visu laiku man piesienies?

—           Apklustiet taču! — Skārleta viņus apsauca, bet puiši iedegušies nespēja rimties un jau grasījās viens otram klupt virsū.

Rons beidzot nolēma beigt ķildu.

—         Tagad pietiek! — Viņš cieši satvēra Bo aiz pleca, paveda sānis, bet jauneklis joprojām glūnēja uz Veidu, grasīdamies ar brālēnu saķerties.

Veids novērsās no viņa kādu brīdi pastāvēja pēc tam uzmeta niknu skatienu Skār Ietai un iegāja savā istabā. Skārleta sakniebusi lūpas, lūkojās te uz vienu, te uz otru. Šī sadursme bija bezjēdzīga un muļķīga. Taču tā vēlreiz pierādīja, cik viņiem vēl joprojām ir saspringti nervi.

Palēnām visi nomierinājās. Rons atvadījās no viņiem un Skārletai noskūpstīja roku. Šis atgadījums viņam lika domāt par to, ko viņš Skārletai gribēja pateikt pašā sākurnā: ģimene sievietei vienai ir pārlieku liela nasta, un veltīgi viņa tik sīksti turas pretī. Viņam jāatrod izdevīgs brīdis, lai liktu Skārletai nopietni par to padomāt.

—    Viss kārtībā, — Skārleta sacīja, izaicinoši lūkodamās Ronam acīs, viņa saprata, par ko Rons domā. — Viss ir pilnīgā kārtībā, — viņa atkārtoja. — Veidam der kādreiz nolaist tvaiku, ari Bo jāsaprot, ka nevar mūžīgi dzīt velnu, viņa vecumā tas jau ir nepieklājīgi. Nākamajā reizē viņš labi padomās.

—       Un kā tad būs ar jums? — Rons neizprata viņas noskaņojumu. — Vai nedomājat, ka turpmāk var būt vēl sarežģītāk, viņi taču kļūst vecāki, un pienāks diena…

—     Zināms, ka pienāks, — Skārleta iesmējās, — jūs gribat sacīt, ka pienāks diena, kad viņi kļūs pavisam pieauguši un mani pametīs?

—     Ne gluži, — Rons izvairīgi atbildēja, — bet es redzu, ka jūs vēl neesat gatava mani uzklausīt un saprast.

—    Man patīk tāda dzīve, jūs taču mani pazīstat, — Skārleta mierīgi noteica. — Kad vairs nepatiks, dzīvošu citādi. To jums apsolu.

—     Lai Dievs dod, ka jums tāda dzīve vairs nepatiktu pēc iespējas drīzāk. Tad nu tā, ja kaut kas vajadzīgs, sūtiet ziņu, es tūdaļ ieradīšos. — Skārleta pamāja ar galvu un maigi noskūpstīja Ronu uz vaiga, un viņš ilgi lūkojās Skārletā, iekams paskubināja zirgus un sāka braukt stacijas virzienā.

18. nodaļa

Jauko vietu pie ezera visiem bija žēl pamest. Taču darāmā Sanfrancisko nu bija sakrājies tik daudz, ka Skārletai noteikti vajadzēja būt tur Viņa pati centās iedziļināties visos darījumos, pastāvīgi uzturēja sakarus ar Kolorado atradnēm. Tomēr vislie lākās raizes sagādāja avīze. Par avīžnieka darbu viņai nebija lielas saprašanas. Labi, ka Rons gāja viņai līdzi uz ikmēneša sanāksmēm un palīdzēja tikt kaut kādā skaidrībā. Skārleta nevarēja un ari netaisījās vadīt avīzes izdošanu, tomēr to pārdot nevēlējās. Avīze bija pavediens, kas saistīja viņu ar Retu. Dvēseles dziļumos viņa vēl loloja klusu cerību, ka viņš tomēr atgriezīsies. Bieži atbrauca Džons Morlends, kurš jau bija kļuvis par lielu speciālistu avīžniecībā. Viņš arī deva Skārletai daudz lietišķu padomu.

Reiz, atgriezusies no kārtējās sēdes, Skārlcta viesistabā izskatīja līdzi atnestos papīrus. Logi atradās dārza pusē, un no turienes plūda brīnišķīga ziedošu rožu smarža, kuras Skārletai patika audzēt meitai par piemiņu.

Skārleta tīksmīgi atzvila krēslā. Avīzes izdošana vedās tīri labi, un viņa ar prieku atcerējās, ka Rons nebeidz vien brīnīties par viņas spējām dažādos darījumos.

Viņa izdzirdēja pie mājas piebraucam ekipāžu un nosprieda, ka ieradies Rons. Tomēr pēc brīža saklausīja kādu svešu balsi, kuru uzreiz nepazina. Misis Bārnsa ielūkojās istabā un vēl nepaguva nosaukt atnācēja vārdu, kad Skārleta jau ieraudzīja, ka tai aiz muguras stāv Ešlijs Vilkss. Novecojis, nosirmojis, tomēr joprojām tik ļoti dārgais un tuvais Ešlijs.

Skārleta strauji piecēlās no atzveltņa un metās uz durvju pusi.

—    Ak, Ešlij, dārgo Ešlij! — Viņa, nespēdama valdīties, picplaka tam pie krūtīm un apvija rokas ap kaklu. — Ešlij, kā es piecājos, ka esi atbraucis. /

Tikai šobrīd Skārlcta saprata, ka visu šo laiku viņai bija pietrūcis seno draugu. To, ar kuriem kopā aizritējusi viņas jaunība, ar kuriem kopā nāciesl pārcieš tik daudz bēdu un izjust tik daudz prieka. Beidzot viņa Ešliju palaida vaļā.

—    Piedod, Ešlij, es tā priecājos. Nāc iekšā viesistabā. Tu laikam kā no ceļa. Es tūlīt visu nokārtošu. Misis Bārnsa, lūdzu, sagatavojiet istabu misteram Vilksam. Ak Dievs, Ešlij! Bo tā priecāsies.

Viņa runāja bez mitas, bet Ešlijs, no tik necerēti sirsnīgas sagaidīšanas apmulsis, stāvēja, lūkodamies Skārletā ar jūsmas pilnu smaidu. Beidzot viņa atjēdzās un nosēdināja Ešliju krēslā, bet pati iekārtojās iepretī.

—     Stāsti, Ešlij, kā tev klājas, kā veicas. Kas jauns mājās? Kā klājas Keitijai, Indijai?

Ešlijs pasmaidīja.

—    Paldies, Skārlet. Atklāti sakot, nebiju gaidījis, ka tu priecāsies par manu ierašanos. Pat baidījos braukt, tu tik noteikti iebildi pret to. Jā, starp citu, nerūpējies par manu apmešanos. Es dzīvošu viesnīcā, esmu atbraucis tikai uz trīs dienām.

—    Nē, nē, mīļo Ešlij Tu dzīvosi pie mums. Tavam dēlam tas ir ļoti svarīgi, ari Veids un pārējie priecāsies.

Ešlijs ar maigumu lūkojās uz Skārletu. Protams, viņa ir pārvērtusies, bet viņš nevarētu sacīt, ka tagad tā izskatās sliktāk. Ešlija uztverē viņa joprojām palikusi tā pati jauniņā Skārleta, ar kuru bijusi saistīta visa viņa dzīve un kura viņam allaž palikusi neizprotama un neaizsniedzama, pat tad, kad viņa pali vēlējās būt kopā ar viņu.

—        Tu, kā vienmēr, lieliski izskaties, Skārlet. Priecājos, ka esi spējusi pārdzīvot savas bēdas. Es ļoti jūtu tev līdzi, mīļā, un bieži atceros Elliju un… Retu.

Kādreiz viņš sacīja, ka Rets neesot viņas cienīgs, bet tagad, pēc Reta bojāejas, nevar un nedrīkst runāt sliktu par cilvēku, kurš mīlēja Skārletu un kuru viņa arī neapšaubāmi mīlēja un noteikti mīl joprojām.

—    Paldies, Ešlij. Esmu tev pateicīga par siltajiem vārdiem.

Viņi vēl ilgi pārrunāja visu, kas abiem dārgs un tuvs, to, ko

zināja tikai viņi.

Apakšā atskanēja balsis, tad durvis plaši atvērās. Bo sastinga uz sliekšņa, ieraudzījis tēvu, pēc tam priecīgs apskāva viņu ap pleciem. Ešlijs nespēja ticēt savām acīm. Tāda jūtu i/pausme viņa dēlam agrāk nebija raksturīga. Skārletai iemirdzējās acis. Viņa saprata, ka arī Bo tagad, pēc pārdzīvotā, ir iemācījies cienīt vecāku jūtas, turklāt viņam jau ir citāda attieksme pret dzīvi.

Veids piegāja klāt Ešlijam un sniedza roku. Tikai mazie bērni, ieraugot nepazīstamu cilvēku, bikli ierāvās kaktiņā.

Ešlijs pagriezās un pats devās pie viņiem.

—         Bērni, mums jāiepazīstas. Esmu tēvocis Ešlijs. — Un viņi tam sniedza pretī rokas. Sallija un Ketija ielika savas plaukstiņas viņa rokā, bet Fredijs ar apmierinātu smaidu tūdaļ uzrāpās viņam uz ceļiem.

Bērni bija atnākuši no parka, kur darbojās karuselis, un Sallija tūdaļ sāka stāstīt, kādi tur bijuši brīnišķīgi zirdziņi, vara zvaniņi, zelta zvaigznes, izgreznotas kamanas tiem, kas nevēlējās vizināties ar zirdziņiem, kaut gan zirdziņi, protams, daudz jaukāki, vēl tur skanējusi mūzika…

—          Tur bija arī laiviņas, — meitenīte stāstīja un negaidīti nobālēja, izteikusi šos vārdus. — Bet mums laiviņas nepatīk. Vai ne, Fredij? — Zēns piekrītoši pamāja ar galvu.

Laiks nemanāmi sliecās uz vakaru. Ešlijs jau bija paguvis atvest no viesnīcas savas mantas, un viņi kopā ar Veidu un Bo aizgāja pastaigāties parkā. Skārleta nezināja, par ko viņi bija runājuši, bet vakariņu laikā Ešlijs sacīja:

—   Vai atceries, Skārlet, kā pirms dažiem gadiem atbraucu, lai aizvestu Bo. Toreiz viņš negribēja braukt man līdzi. Un tagad es neesmu tiesīgs uzstāt, lai Bo brauc, kaut gan zinu, ka tev ar viņu nav viegli.

—    Pirmkārt, tēt, es ari pats nebraukšu!

—   Pirmkārt, dēls, nepārtrauc vecākus cilvēkus. Jā, Bo nevēlas braukt, lai gan es no visas sirds vēlējos kaut kā atvieglot tavu dzīvi. Otrkārt, Bo sacīja, ka nevarot pamest tevi vienu ar mazajiem. Viņš jau ir pieaudzis un nodomājis tev visādi palīdzēt. Un vēl es nevaru uzstāt arī tāpēc, ka cienu viņa atbildības jūtas pret tevi. Un tagad izlem pati, Skārlet.

Skārletai kamols iespiedās kaklā. Viņa jau visā savas dzīves laikā, izņemot pēdējos gadus kopdzīvē ar Retu, bija pieradusi pati rūpēties par visu un just atbildību par visiem. Un tagad nu viņas dzīvē ir ienācis Veids un Bo, kuri ir gatavi ar viņu kopā nest rūpju nastu.

Kaut gan, protams, viņi sagādāja vēl vairāk rūpju. Taču pati šī vēlēšanās Skārletu iepriecināja un aizkustināja.

—    Paldies, zēni, — viņa klusi bilda. Ešlijs pētīgi viņu vēroja ar savām tumšajām acīm. Sallija un Fredijs, neko lāgā nesaprazdami, atskaitot to, ka Bo būtu vajadzējis braukt prom, tomēr viņš nebrauks, priecīgi sāka sist plaukstas. Ketija, tāpat kā Ešlijs, nopietni lūkojās uz abiem vecākajiem.

Kad jaunākie bērni aizgāja gulēt, bet Veids un Bo devās savās istabās, Skārleta un Ešlijs viesistabā palika divatā.

—   Es, Skārlet, jūtos neveikli Bo dēj. Tomēr nav manos spēkos grozīt viņa lēmumu.

—   Tu nedrīksti tā runāt, Ešlij. Ja tu zinātu, cik dārgu dāvanu man pasniedza Bo, izsakot savu lēmumu. Es pašlaik nevaru šķirties ne no viena bērna. Ari viņiem katram atsevišķi būs grūti pēc visa tā, ko mēs kopā esam pārcietuši. Pie tam Bo aizbraukšana būtu briesmīgs trieciens mazajiem, sevišķi Kelijai. Viņa ļoti mīlēja tēvu, un tagad viņai tēva ārkārtīgi pietrūkst. Acīmredzot ari tāpēc viņa ir tik slimīgi pieķērusies Veidam un Bo. Un Veids drīz aizbrauks uz Taru. Tā ka Bo man ir ļoti vajadzīgs. Turklāt es nopietni esmu nobažījusies par viņa likteni. Viņš līdz šim nav izšķīries, ar ko vēlas nodarboties. Viņam jau sen vajadzēja sākt studēt universitātē, to dedzīgi vēlējās Melānija.

Taču, kad sāku cilāt šo tematu, viņš atkal taisa savus muļķīgos jociņus. Es lūdzu Džonu Morlendu parunāt ar Bo un ceru, ka ari tu beidzot viņu vedīsi pie prāta. Domāju, ka tev viņš klausīs.

—    Labi, Skārlet. Rīt pat cs nopietni ar viņu parunāšu.

Istabā iestājās klusums…

Tad Ešlijs nopūtās, it kā saņemdams drosmi, pēc tam klusi

ierunājās:

—        Tikai neatbildi uzreiz, Skārlet. Es saprotu, ka pagājis pavisam maz laika pēc visa… tā. Un sēras vēl nav beigušās.

Viņš apklusa, meklējot vārdus, tad atkal lēnām iesāka:

—        Varbūt vēlāk… kad viss aizmirsīsies, es vēlētos, lai tu zinātu… esmu daudz ko pārdomājis šajos gados, zināmā mērā kļuvis citāds.., Apņēmīgāks. Varbūt noteiktāks. Skaidrākām acīm raugos uz dzīvi un realitāti redzu tādu, kāda tā īstenībā ir, nevis tādu, kāda man agrāk likās pēc grāmatām…

Es tevi lūdzu, Skārlet, atcerēties, ka tādā gadījumā, ja tu kādreiz iedomāsi mani kā… nu, vispār, ja tu vēlēsies… esmu gatavs visu pamest un būt kopā ar tevi.

—    Bet Ešlij…

—          Neturpini, es zinu, ko tu gribi teikt… Keitija… Keitija ir lieliska sieviete, bet viņa… nav tāda kā tu, Skārlet, un man tu esi vajadzīga. Tikai nesaki uzreiz nē. Lai man paliek kaut jel kāda cerība, ka tu kādreiz mani pasauksi.

19. nodaļa

Rons Skārletu apciemoja Ziemassvētkos, un visi ļoti priecājās par viņa apmeklējumu. Hanters, kā vienmēr, katram atnesa dāvanu, pasakainu zirdziņu Fredijam, meitenēm lelles, Bo saņēma moderno rakstnieku lugas un Veids brīnišķīgu kabatas pulksteni. Skārlelai Rons uzdāvināja kašmira šalli. Šalle bija maigā salātzaļā krāsā, un Skārleta to varēs valkāt pēc tam, kad beigsies sēras. Rons sākumā gribēja pirkt melnu šalli, lai Skārleta to apliktu tūlīt, taču domas par sērām viņu nomāca.

— Nevaru vien sagaidīt, kad jūs atkal vilksiet mugurā tērpus citās krāsās, — Rons sacīja pēc tam, kad Skārleta bija izsaiņojusi dāvanu. Bērni ari bija Ronam sagatavojuši dāvanas. Bo ar eļļas krāsām uzgleznoja Rona suņa portretu, bet Veids uzmeistaroja tam skaistu ietvaru. Skārleta rūpīgi izraudzījās viņam safīra aproču pogas.

Bērni bija ar nepacietību gaidījuši Ziemassvētkus, un tagad no visas sirds līksmojās, turpretī Rons par sevi to nevarēja teikt. Ziemassvētki viņā modināja rūgtas atmiņas par ģimeni, kura viņam nesen vēl bija. Un Ronam kļuva silti ap sirdi Skārlctas mājā, viņu neatvairāmi vilka uz turieni. Viņš sapņoja par to, ka varbūt kādreiz tā būs viņa ģimene, tie būs viņa bērni. Un ik reizi, tuvojoties Skārletas mājai, viņš sev nosolījās nopietni parunāt ar viņu un aizvien to atlika uz vēlāku laiku, ielūkojies viņas saltnējā sejā.

Toties bērni Ronu neprātīgi mīlēja. Fredijs staigāja viņam pa pēdām un bieži iemiga uz viņa ceļiem, un Rons, maigi glauzdams sev klāt puisēnu, nesa viņu augšā. Pēc tam pienāca Sallijas kārta, meitene neparko negribēja iet gulēt, kamēr Rons viņai pirms iemigšanas nepalasīja pasaku. Un pat Kctija, kas jau bija paaugusies, priecājās, kad Rons atnāca, un uzticīgi lūkojās uz viņu ar savām lielajām, smaragdzaļajām acīm.

Pēdējā laikā Skārleta bieži sajuta sev pievērstu Rona neatlaidīgo, gaidošo skatienu… Taču laiks gāja, bet viņu attiecības palika agrākās.

Saulainā pavasara dienā Skārleta vairākus draugus ielūdza brokastīs savā dārzā. Tā bija pirmā reize, kad viņa pēc skumjās atgriešanās Sanfrancisko gaidīja viesus.

Misis Bārnsa izcepa brīnišķīgu torti. Paziņas, kurus viņa vesela gada laikā reti bija sastapusi, labprāt ielūgumu pieņēma. Tie priecājās atkal satikties ar Skārletu viņas mājā.

Šodien Skārleta izskatījās taisni apburoša, un Rons ievēroja, ka vīrieši ar interesi raudzījās uz viņas pusi. Viņš noskaitās uz sevi, sapratis, ka to skatieni viņu sadusmo un viņam gribas Skārletu no tiem pasargāt.

Kādu laiku Rons pazaudēja Skārletu no redzesloka un iegāja dārzā, cerot sastapt viņu tur. Skārleta vientulībā sēdēja šūpolēs, viņas melnā kleita asi kontrastēja ar koku maigo zaļumu. Viņa smaidot lūkojās uz Ronu, kad tas tuvojās.

—   Šodien ir brīnišķīga diena. Es jūtos tā, it kā būtu pārkāpusi kādu robežu. — Skārleta domīgi izgludināja sava tērpa krokas.

—            Jūs tagad saņemsiet daudz ielūgumu, — Rons klusi teica, viegli iekustinādams šūpoles. Viņš, protams, priecājās par Skārletu, tomēr, sev par brīnumu, bija greizsirdīgs viņas dēļ. Ronam pat šķita, ka šī sieviete viņam labāk patika sēru tērpā, jo vismaz tad sastapās vienīgi ar viņu. Skārleta draiski pasmaidīja, atbildot uz viņa vārdiem.

—   Jā, droši vien es sākšu saņemt ielūgumus. Tomēr diez vai tas ko mainīs manā dzīvē, pat ja sēru laiks beigsies. Man ir tik daudz rūpju, bet vairums to nesapratīs.

Viņas vārdi Ronam iedvesa cerību, kaut gan klusībā viņš par sevi smējās. Visu pagājušo gadu viņš bija neatlaidīgi centies pārliecināt Skārletu, ka viņai beidzot jāsāk iet sabiedrībā, jāatgriežas ierastajā vidē, bet patlaban viņam gribējās, lai nekas nemainītos un Skārleta paliktu savā mājā, kopā ar bērniem un… kopā ar viņu. Rons jau sen bija spiests atzīties, ka viņu neatstāj vienaldzīgu Skārletas smiekli vai tas, kā Skārleta viņam piedāvā heresa kausu.

—    Kāpēc jūs esat tik bēdīgs? — Skārleta labi pazina Ronu, un viņai likās dīvains Rona nomāktais garastāvoklis šajā brīnišķīgajā, saulainajā dienā.

—    Gluži otrādi, esmu ļoti pacilāts, — Rons sameloja.

—   Nūjā, protams! Jūs man liekat atcerēties Rozmariju. No kā gan jūs baidāties? Ka es apkaunošu Batleru vārdu, ja atgriezīšos pie agrākās dzīves? — Skārleta zobgalīgi izmeta.

—    Diez vai jums tas tagad izdosies. — Rons iedzēra malku heresa, nolika atpakaļ kausu un vērīgi palūkojās uz Skārletu.

—   Skārlet, ko jūs esat nodomājusi darīt tālāk ar savu dzīvi? — Rons tik dīvaini paskatījās uz viņas roku ar laulības gredzenu, kuru viņa tā arī nebija novilkusi, ka Skārleta nosprieda — viņš ir zaudējis prātu.

Katrā ziņā Rons pats jau sāka tā domāt, tomēr turpināja: — Es runāju nopietni. — Sēru laiks beidzies, ko jūs esat iecerējusi darīt?

Skārleta izbrīnā lūkojās uz viņu, viņa taču ne reizi vien bija teikusi, ar ko vēlas nodarboties un kā dzīvos.

—     Neko jaunu salīdzinājumā ar šodienu. Es rūpēšos par bērniem. — Viņa iecirtīgi palika pie sava. Par citu izvēli viņai negribējās ne domāt: vajadzēja pildīt pienākumu pret bērniem un Retam doto solījumu, kad viņa kāpa glābšanas laivā.

—    Neko citu es neesmu izgudrojusi un ari neizgudrošu, Ron.

Tomēr šāda atbilde Ronu neapmierināja. Viņas spītība Ronam likās neprātīga.

—    Bet reiz jūs to nožēlosiet, Skāriet. Jūs nedrīkstat bērnu dēļ atsacīties no personiskās dzīves.

—    Vai tad es atsakos? — Skārleta iesmējās, pamanījusi Rona degsmi. — Bet, ja pat tā notiktu, vai tas ir slikti?

—     Nav slikti, — Rotīs iejūtīgi sacīja, nenovērsdams acu no viņas. — Tomēr tas būtu briesmīgs zaudējums, Skāriet. Jums dzīvē ir vajadzīgs kaut kas vairāk. Vai jūs nesaprotat, par ko es runāju, Skāriet? — Rons mīļi pasmaidīja, un viņa uz mirkli sajuta, ka pakļaujas Rona ietekmei.

—    Saprotu, — viņa klusi atbildēja. — Jūs gribat, lai es būtu laimīga. Bet es arī tāpat neskumstu. Mani dara laimīgu šī dzīve, bērni.

—    Tomēr vai tas ir vienīgais, kas jums vajadzīgs, Skāriet? — Rons svārstījās, taču tikai mirkli. — Es gribu jums piedāvāt kaut ko vairāk nekā tādu dzīvi, — Skārletas acis iepletās platas, viņa likās ārkārtīgi pārsteigta.

—   Jūs? Ron… — Viņai nekas tāds nemūžam nebija nācis prātā, bija gan radušās aizdomas, ka viņa Ronam patīk, tomēr ar Ronu precēties Skārleta netaisījās. Un ne ar vienu citu tāpat.

Rons sākumā arī pats to neuzskatīja par kaut ko nopietnu, taču pēdējos mēnešos saprata, ka viņš ne par ko citu nespēj domāt kā vien par savu mīlestību uz Skārlctu. Tas bija noticis kādu dienu pirms Ziemassvētkiem. Rons vairākkārt grasījās viņai atklāt savas jūtas, bet vēlāk nosolījās par to nerunāt, vismaz līdz rudenim ne… kamēr nebeigsies sēru laiks. Un tagad viņš pēkšņi izbijās, ka vajadzēs gaidīt vēl ilgāk.

—      Man nekad nebija ienācis prātā… — Skārleta novērsa skatienu no Rona, it kā doma par viņa priekšlikumu, viņa nolūku viņai būlu nepatīkama.

—     Piedodiet, — Rons noliecās pie Skārletas, saņēma viņas rokas. — Man nevajadzēja to sacīt, vai ne? Es jūs mīlu… jau sen… taču vairāk par visu es vēlos saglabāt mūsu draud/ibu… jūs man esat viss… un bērni arī… lūdzu, Skāriet. Es negribu jūs zaudēt™

—       Bet kāpēc gan jāzaudē? — Skanēta sacīja, šķelmīgi lūkodamās uz Ronu. — Es ari to nevēlos. — Viņa sacīja taisnību; Rons viņai bija vajadzīgs, viņa arī Ronu mīlēja, tomēr citādi nekā viņš. Viņa to mīlēja kā labāko draugu un ne vairāk. Citādi mīlēt viņa gluži vienkārši nevar. Skārleta nevaivilki pirkstā viņa dāvāto laulības gredzenu… nē, nē, tas nav iespējams, viņa taču mīl Retu. Sirdi Skārleta vēl aizvien uzskatīja sevi par Reta sievu un bija pārliecināta, ka līdz mūža galam tā ari paliks,

—   Es nevaru, Ron… Es jūs mīlu.,, bet nevaru, Skārleta nevēlējās Ronam nodarīt pāri, viņš to nebija pelnījis, tomēr gribēja būt atklāta.

—     Vai tāpēc, ka pagājis neilgs laiks? — Rons ar cerībām vaicāja, bet Skārleta tikai noraidoši pašūpoja galvu.

—   Vai bērnu dēļ? — Bet arī viņš taču mīlēja bērnus, Skārleta atkal noraidoši papurināja galvu. Un Rons lūkojās viņā, sajuzdams bailes, ka zaudē šo sievieti. Ko tad, ja tā nekad vairs negribēs ar viņu ne vārda pārmīt? Kāds gan muļķis viņš bija, sākdams ar Skārletu runāt par mīlestību.

—     Ron, tas nav bērnu dēļ, nedz ari jūsu dēļ, — Skārleta pasmaidīja, kaut gan viņai bija smaga sirds, tomēr viņa sev nosolījās būt līdz galam godīga pret Ronu, — Es domāju, ka šķērslis ir Rcts_ Tas nebūtu taisnīgi attiecībā pret viņu, ja… — Viņa nevarēja atrast vārdus, un Rons atkal sev pārmeta, ka tik agri sācis ar viņu par to runāt. Varbūt pēc kāda laika… Taču sirds viņam pateica priekšā pareizo atbildi. Viņš visu bija Kcis uz spēles un zaudējis, zaudējis tā vārdā, kurš aizgāja bojā, «Hermejam» nogrimstot.

—   Daudzas atraitnes ar laiku atkal apprecas. Jums ir tiesības uz laimi, Skārlet.

—   Jā, zinu. Es pati divas reizes esmu bijusi atraitne un atkal apprecējusies. Bet tas bija kas cits. Lai no jums neko neslēptu, man jāteic, tā vien rādās, ka es nekad nebūšu nevienam sieva.

—    Bet tas ir absurds!

—     Iespējams, — Skārleta pasmaidīja, — tomēr man šķiet, Ron, es nekad nevarēšu dot vīrietim to, ko tas no manis gaidīs. Es līdz pat šim brīdim mīlu Retu. Un pienāks diena, kad neviens, pat viskrietnākais vīrietis, to neizturēs.

—   Jūs uzskatāt, ka cs neizturēšu? — Skārleta juta, ka Rons ir apvainojies.

—   Jūs noteikti izturēsiet. Taču esat pelnījis mīlestību no visas sirds, bet cs to nespēju dot, vismaz pašreiz, kad atmiņas par Retu vēl tik dzīvas. Un tas var turpināties krietnu laiku. Pārāk ilgi būtu jāgaida. — Skārleta atkal Ronam uzsmaidīja.

Hanters pašūpoja galvu un skumji pavīpsnāja. Viņš jutās uzvarēts un to apzinājās. Skārleta savā rīcībā mēdza būt konsekventa: kā viņa teica, tā ari nolika. Rons jau labi pazina šo viņas rakstura iezīmi un par to viņu mīlēja vēl vairāk. Rons mīlēja it visu, kas saistīts ar Skārletu… viņas vīrišķību… spēku… burvīgos smieklus… mīlēja viņas matus, acis, lielisko humora izjūtu. Rons saprata, ka Skārleta arī ir viņam pieķērusies, tomēr ne tā, kā viņš vēlētos.

—        Baidos, ka tas man var kļūt par pārāk garu termiņu, Skārlet. Uz to laiku es būšu krietni vecs, un tu mani noteikti atraidīsi.

—         Man ari būs visai daudz gadu. Taču kopš tās nelaimīgās dienas mana sirds nepieder man, Ron. Mana sirds ir palikusi pie viņa. — Skārleta saņēma Rona roku, cerēdama, ka Rons viņu sapratīs. Tas viņai bija kaut kas svēts. Un nebija svarīgi, ka viņa labi izturējās pret Ronu, tomēr ar Ronu precēties netaisījās, tāpat arī ne ar vienu citu vīrieti.

Rons jau nožēloja šo sarunu un briesmīgi baidījās zaudēt Skārletu uz visiem laikiem.

—    Bet mēs taču paliksim draugi?

Viņa pamāja ar galvu.

—         Protams. — Skārleta piecēlās, pastiepa viņam pretī rokas, apskāva viņu. Rons bija viņas labākais draugs, pats tuvākais draugs, tagad jau viņas, nevis Reta draugs.

—    Bez jums es gluži vienkārši nespēšu dzīvot.

—         To jūs tik brīnišķīgi pateicāt, — Rons jokodams sacīja un cieši piespieda Skārletu pie krūtīm, bridi paturēdams savās skaujās.

Rons Skārletai bija pateicīgs, ka tā neliedza viņam pieķeršanos un draudzību, vēlāk viņš varbūt atgriezīsies pie šīs sarunas. Varbūt tas nav slikti, ka Rons uzzinājis viņas noskaņas, viņas attieksmi pret sevi. Tomēr viņš tajā vakarā brauca projām ar smagu sirdi, cerēdams, ka reiz viss vērsīsies par labu.

Nākamajā rītā no Rozmarijas pienāca telegramma: «Miris lords Lesters Meisons.» Skārleta to pie brokastu galda pasacīja bēniem. Viņa pati todien bija sevišķi nerunīga, jo pārdomāja Rona iepriekšējā vakarā teikto. Atzīšanās viņu aizkustināja, tomēr viņa bija pārliecināta, ka izlēmusi pareizi.

Bērnus, kā likās, no Anglijas saņemtā ziņa sevišķi nesatrauca. Veids palīdzēja mātei sacerēt īsu atbildes telegrammu, kurā viņi Rozmarijai apliecināja, ka sēro kopā ar viņu un izsaka viņai visdziļāko līdzjūtību.

Iesākumā Skārleta gribēja atkal uzvilkt sēru tērpu, tomēr pēc tam nolēma, ka nav vērts to darīt lorda Mcisona dēļ, kuru viņa tik maz pazina un vēl mazāk izjuta mīlestību uz to. Aiz pieklājības

Skārlcla vienu dienu pastaigāja pelēkā kleitā, pēc tam atkal valkāja citu krāsu tērpus, kurus bija sākusi vilkt mugurā pavisam nesen, jo kopš traģiskās «Hermeja» katastrofas par gaišām krāsām bija nācies aizmirst. Skārlcta pat aplika brīnišķīgo kašmira šalli, ko uzdāvināja Rons, kuru viņa tagad redzēja tikpat bieži kā agrāk, kaut gan viņu attiecībās nu jautās jaunas nianses. Rons briesmīgi mulsa, kaut gan Skārleta nekādi nelika manīt, ka viņu starpā kaut kas noticis. Neviens neko nenojauta, kaut gan pāris reižu Skārleta manīja, ka Veids viņus vēro.

Vakarā Skārleta pirmo reizi gāja sabiedrībā, no seniem Reta draugiem pieņemdama ielūgumu pusdienās. Skārlcta jutās neveikli, braucot turp, jo pēdējā laikā nebija paradusi to darīt, tomēr, sev par brīnumu, vakaru pavadīja tīri patīkami.

Ielūgumi sāka birt kā no pilnības raga, tomēr, lai cik tas dīvaini, viņai negribējās bieži iet laukā no mājas. Laikam Ronam taisnība, ka viņa kļuvusi par īstu mājās tupētāju.

20. nodaļa

Vilciens jau stāvēja uz perona, kad Batleru ģimene ieradās pavadīt Veidu. Viņš brauca uz Taru. Skārleta deva viņam pēdējos norādījumus, ar ko sākt saimniecības iekārtošanu, kā izturēties pret Viļu un Suelenu, ar ko satikties un ko kuram pateikt.

—    Tu rakstīsi, vai ne? — Skārleta vēl aizvien nespēja ticēt, ka Veids drīz ieradīsies Tarā, viņai pašai šobrīd ļoti gribējās aizbraukt uz turieni. Viņa visu mūžu bija sapņojusi dzīvot Tarā, bet nekad tas nepiepildījās.

—   Protams, mammucīt. Un tu arī raksti. Kā gan es tur tikšu galā bez taviem padomiem un rīkojumiem, — Veids smējās. Viņš priecājās, ka brauc uz Taru, un vienlaik bija žēl šķirties no mājām un mazuļiem.

Bērni tāpat smagi pārdzīvoja viņa aizbraukšanu. Sallija iepriekšējā vakarā nepārtraukti bija niķojusies, Ketija ari patlaban ar skumjām lūkojās uz brāli, un pat Fredijs, kurš vēl bija pārāk mazs, labi saprata, ka Veids aizbrauc uz ilgu laiku. Šajā gadā bērniem viņš bija tēva vietā.

—    Vai es arī drīkstu braukt? — Fredijs cerīgi vaicāja bet Veids tikai papurināja galvu, pēc tam uzsēdināja mazo sev plecos.

Fredijs ar roku varēja aizsniegt kupejas griestus un laimīgi sprausloja.

—         Laimīgu ce]u! — Rons paspieda Veidam roku, un tobrīd pasažieri tika aicināti kāpt vagonos.

—          Esi prātīga, — Veids pieliecās klāt šņukstošajai Sallijai, — esi laba meitene un klausi māmiņu.

—        Noteikti, — mazā nopietni sacīja, un viņai no acīm noritēja divas lielas asaras. — Lūdzu, atbrauc drīzāk. — Sallija bija jauks bērns, kurš dzīvē vēlējās tikai vienu: lai visa ģimene vienmēr būtu kopā ar viņu un neviens nekur nebrauktu.

—          Es atbraukšu, Sallij. Apsolu. — Veids vēlreiz noskūpstīja māsu un pagriezās pret otru, pret Kctiju, ar kuru pagaidām nebija pārmijis ne vārda. Un vārdi nemaz nebija vajadzīgi. Veids ari tāpat saprata, ka Ketija viņu mīl. Viņa allaž kā mazs spoks mēdza ienākt Veida istabā un atnest pīrādziņus un pienu, kad brālis pārāk ilgi sēdēja pie grāmatām. Ketija ar Veidu dalījās visā, kas vien viņai bija.

—   Saudzē sevi, Ketij. Es tevi ļoti mīlu. Es atgrieāšos, varu apsolīt.

Taču visi zināja, ka solījumi meitenei neko nenozīmē. Viņa

joprojām bieži rada patvērumu tēva istabā, it kā tēvu tur gaidīdama. Sāpes par zaudējumu vēl aizvien nebija rimušas viņas sirdī. Un tagad Veida aizbraukšana varēja viņai vērsties jaunā zaudējumā, kas atstās uz viņu lielāku iespaidu nekā uz citiem. No tā Skārleta ļoti baidījās.

—          Ari tu, Fredij, lāčuk, esi labs puisītis. Neēd tik daudz šokolādes. — Mazais pirms nedēļas bija noēdis veselu kārbu šokolādes un viņam sāpēja vēders. Tagad viņš par to smējās, bet toreiz zēnam kļuva pavisam slikti, un viņš visus pagalam pārbiedēja. Pēc tam Veids sirsnīgi paspieda roku brālēnam Bo.

—        Tagad tu paliec ģimenes vecākā lomā. Tomēr es ļoti vēlētos, lai tas nebūtu uz ilgu laiku, gribu, lai tu iestātos universitātē.

Pavadoņi pēdējoreiz nokliedza, lai braucēji saiet vagonos, un vilciens lēnām sāka kustēties.

21, nodaļa

Nedēļu vēlāk pēc Veida aizbraukšanas Skārleta Ketijā pamanīja it kā pārmaiņas. Meitene sāka stostīties, tā gan gadījās ari agrāk, kad tēvs aizgāja bojā. Toreiz Ketija no stostīšanās ātri tika vaļā, bet tagad tā ievilkās. Meiteni atkal naktis sāka mocīt murgi, un Skārleta no jauna satraucās.

Viņa par to pastāstīja Ronam, kad abi satikās redakcijā, bet, atgriezusies mājās, no uzticamās misis Bārnsas uzzināja, ka Ketija visu laiku uzturējusies dārzā, kur izgājusi tūlīt pēc skolas, un līdz šim laikam neesot pārnākusi mājās. Bija silta diena, un Skārleta nosprieda, ka Ketija ir paslēpusies vientu|ā stūrītī, kuru Ella Lorēna allaž bija dēvējusi par «slepeno dārziņu».

Taču neilgi pirms pusdienām, kad meitene vēl nebija atgriezusies, Skārleta gāja viņu meklēt,

—   Nāc laukā, muļķīte, neslēpies! Nāc šurpu un pastāsti man, ar ko tu šodien nodarbojies. Mēs esam saņēmuši vēstuli no Veida. — Skārleta patiešām turēja rokās vēstuli, cerēdama, ka, par to izdzirdusi, Ketija iznāks no savas slēpteves.

—   Nāc laukā, dūjiņ! Kur tu esi? — Skārleta sauca, pašķirdama rožu krūmu dārza dziļumā, jo bija pārliecināta, ka Ketija slēpjas tur. Taču, apstaigājusi visu dārzu, ielūkojusies katrā kaktiņā, Skārleta tomēr meiteni neuzgāja. Viņa izstaigāja dārzu vēlreiz, uzrāpās pat vecajā, pamestajā slēptuvē koka zaros, pie tam saplēsdama svārkus, bet viss velti.

Skārleta atgriezās mājā, cerēdama, ka Ketija jau ir tur, tomēr meitenes nebija, un saimniecības vadītāja apgalvoja, ka pirms dažām stundām meiteni redzējusi sēžam dārzā, Skārleta tā uztraucās, ka pat sarāja veco, uzticamo misis Bārnsu par to, ka viņa ir tik nevērīga pret bērniem.

—   Vajadzēja tikai Šeilai uz dažām dienām aizbraukt, un, lūk, neviens vairs bērnus nepieskata!

Misis Bārnsa neko nebilda pretī, viņa apzinājās savu vainu un pārmeta sev, ka nav uzraudzījusi meiteni.

—    Varbūt viņa uzgājusi augšā? — Skārleta jautāja, bet misis Bārnsa viņu tur nebija redzējusi. Visu rītu viņa nodarbojās ar saimniecību un bērnus pameta savā vaļā.

Skārleta steidzās uz Kelijas istabu, tur pārmeklēja ik kakliņu, ielūkojās savā istabā. Meitenes nebija. Tad viņa skrēja uz Reta istabu.

—    Ja viņa atrodas mājā, tad tikai šeit. — Domas drudžaini šaudījās, viņa atcerējās draugu nemitīgos padomus: «Atbrīvo Reta istabu, aizvāc no tās viņa mantas, tas viss nomāc meitenes psihi. Tu pati aiz bēdām esi zaudējusi prātu un gribi, lai Ketija visu mūžu apraud tēvu. Tas nav normāli.» Tagad arī Skārleta pati saprata, ka tas nav normāli, taču patlaban galvenais bija — atrast Ketiju, un pēc tam viņa visu nokārtos.

—   Kctij! — Skārlcta atvilka aizkarus, pārpurināja Reta drēbes un ievēroja, ka istabā ir sasmacis gaiss. Tās iemītnieks taču tik sen istabu bija pametis. Skārleta paskatījās pat zem gultas, tomēr Ketiju nekur neredzēja.

Atnāca Bo un arī iesaistījās meklēšanā, viņi vēl vairākas reizes pārlūkoja māju un dārzu, tomēr meiteni neatrada.

—  Varbūt šodien kas noticis skolā? — Bet Sallija neko nezināja. Bo bija aizbraucis uz pilsētu darīšanās un Fredijs mātei līdzi uz redakciju. Kamēr Skārleta sēdēja sanāksmē, sekretāres labprāt padzīvojās ar mazo.

Tiesa gan, Ketijai bija daži skolasbiedri, bet viņa nekad negāja pie tiem uz mājām. Rons zināja, ka meitenīte ir ļoti jūtīga un emocionāla un ka viņa vēl nav pilnībā atguvusies pēc tēva bojāejas. Ketija dienām varēja nerunāt ne vārda, un nav nekāds brīnums, ka nu viņa pēkšņi ir pazudusi. Tas pēc viņas izskatās. Ja meitene ir aizbēgusi, tad Dievs vien zina, kur tagad atrodas un kas ar viņu var notikt, jo apkārt taču ir tik daudz ļaunu cilvēku.

—    Vai jūs ziņojāt policijai? — Rons centās izlikties mierīgs, bet arī viņš sāka uztraukties, kaut gan jutās bezgala laimīgs, ka Skārleta grūtā brīdī ir atcerējusies viņu.

—    Nē, jūs esat pirmais, kam es pateicu.

—    Un nevienam nav ne mazākā priekšstata, uz kurieni viņa aizgājusi? — Skārleta papurināja galvu, un pēc brīža viņi tomēr izlēma, ka jāizsauc policija. Mazākie bērni aiz bailēm un pārdzīvojumiem saniķojās. Viņiem jau vajadzēja iet gulēt, un misis Bārnsa viņus uzveda augšā, pa ceļam paskaidrodama, ka tikai ļoti, ļoti nepaklausīgi bērni mēdz aizbēgt no mājām, bet Sallija viņā neklausījās, meitene raudāja un visu laiku prašņāja, vai Ketija atradīšoties.

Bo no Skārletas neatkāpās ne soli, kamēr Rons devās uz policiju. Viņi sēdēja viesistabā saspringtās gaidās, un pēc pusstundas atskanēja klauvējieni pie durvīm: bija ieradies izsauktais policijas seržants.

Viņš ar interesi apskatīja grezni iekārtoto istabu, pēc kārtas uzlūkoja visus klātesošos un painteresējās, vai viņiem neesot nekādas aizdomas, uz kurieni meitene būtu varējusi aiziet.

—            Nē, nekur citur viņa nemēdza iet, tikai uz skolu un uz mājām. Viņai vēl patīk pastaigāties pa dārzu, bet to viņi jau pārmeklējuši, viņas tur nav.

—   Labi. — Seržants vēlreiz domīgi uzmeta visiem skatienu un devās uz durvju pusi, apsolot tūlīt ziņot, tiklīdz būšot kādi rezultāti.

—      Varbūt mums arī jāiet? — Skārleta vaicāja, jautājoši uzlūkodama Ronu.

—    Nē, kundze, mēs viņu atradīsim. Bet jums un jūsu vīram labāk ir palikt mājās kopā ar vecāko dēlu. — Seržants, gaužām apmierināts, uzsmaidīja Skārletai, bet Bo izbrīnā paraudzījās uz Ronu. Jauneklis, protams, mīlēja Ronu, tomēr viņam nemaz nepatika tas, ka policists bija Ronu noturējis par Skārletas vīru.

—  Kāpēc tu seržantam neko neteici? — Bo jautāja, uzlūkodams Skārletu, kad aiz policista bija aizvērušās durvis.

—     Kas man bija jāsaka? — Skārleta uzreiz pat nesaprata jautājumu, jo visas viņas domas nodarbināja Ketija.

—    Ka Rons nav tavs vīrs.

—  Ak Dievs! Nevajag piebāzt galvu ar tādām muļķībām. Labāk gudro, kur lai meklējam Ketiju.

Rons arī bija dzirdējis jaunekļa jautājumu un apmierināts atzina, ka viņam bijusi pilnīga taisnība, kad viņš brīdināja Skārletu. Tagad nu viņai nākas baudīt savas ietiepības augļus, visi viņu sākuši uzskatīt pilnīgi par savu īpašumu. Rons jau bija paredzējis, ka tāds egoisms Skārletai neko labu nenesīs, ari bērniem tas kaitē. Bet viņš arī zināja, — viņam var aizrādīt, ka tā nav viņa darīšana. Skārleta vēlas pārraudzīt ģimeni, kā viņai pašai tīk, un diemžēl Ronam nav nekāda pamata iejaukties. Skārleta stāvēja pie loga, saspringti lūkodamās nakts tumsā, kas sabiezēja aiz loga, un mokoši lauzīja galvu: kurp meitene varējusi aiziet un, galvenais, kāpēc.

—    Varbūt tomēr vajadzētu pajautāt viņas draudzenēm. Ja nu tās ko zina! — Arī Rons nevarēja mierīgi gaidīt, ko pateiks policija.

—   Jā, jā, es taisni par to iedomājos, brauksim pie viņām. — Skārleta, kuras acīs iedegās cerību stars, devās uz durvīm, bet Bo palika gaidīt vēstis no policijas.

Gājiens uz trim tuvākajām mājām, kur Ketija būtu varējusi iegriezties, neko nedeva. Tur viņiem pateica, ka meitene šeit neesot bijusi vairākas nedēļas. Un piepeši ceļā uz mājām Skārletai atausa atmiņā, ka meitu bija sarūgtinājusi Veida aizbraukšana.

—          Ron, vai tev neliekas, ka Ketija varēja izdarīt kaut ko neprātīgu, piemēram, ielēkt vilcienā un braukt projām, lai meklētu Veidu?

Rons paraustīja plecus.

—         Nezin vai. Viņa baidās pat no savas ēnas… un braukt kaut kur vienai… nē, es nedomāju, ka viņa to uzdrošinātos.

Ronam šī doma likās pilnīgi bezjēdzīga, taču, kad Skārleta par to ieminējās Bo, viņš samiedza acis un nogrima domās.

—         Viņa man pagājušo nedēju prasīja, cik ilgs laiks vajadzīgs, lai nokļūtu līdz Džordžijai, — jauneldis atzinās, — bet es tam nepievērsu uzmanību.

—          Ak Dievs! — Skārleta saķēra galvu, — ko tad, ja viņa patiešām ir iekāpusi vilcienā? Viņa nemaz nezina, uz kurieni jābrauc… Viņa taču var aiziet bojā… nokrist uz sliedēm… ja sadomās lēkt aizejošā vilcienā… — tāds pieņēmums viņu noveda līdz izmisumam. Pulkstenis jau rādīja desmit vakarā, un kļuva acīm redzams, ka noticis kaut kas briesmīgs.

—         Es varu tevi aizvest uz staciju, ja tu vēlies, taču neesmu pārliecināts, ka Ketija varēja tā izdarit, — Rons klusā balsī sacīja, cenzdamies nomierināt Skārletu, bet Bo negaidot asi pārtrauca viņu. Jauneldis joprojām nevarēja aizmirst kļūdu, ko pirmīt pieļāva policists, nosaukdams Ronu par Skārletas vīru.

—        Jūs par viņu neko nezināt! — No tuva drauga Rons pēkšņi Bo uztverē bija pārvērties par draudu ģimenes labklājībai.

—         Iesim! — Skārleta uzmeta plecos šalli un izskrēja ārā pa parādes durvīm, pie kurām tajā brīdī piebrauca policists, kas tikai noliedzoši kratīja galvu.

—    Viņas nekur nav.

Rons dzina zirgus uz dzelzceļa staciju. Bo un Skārleta sēdēja aizmugurē. Visu ceļu neviens nebilda ne vārda. Pusvienpadsmitos vakarā stacija bija gandrīz tukša. Vēl tikai vajadzēja atiet vilcieniem uz Sanhosē, kuri pa apkārtceļu gāja austrumu virzienā, Oklendā neceldamies pāri ar prāmi.

—         Tā ir neprātīga ideja, — Rons secināja, kad viņi izstaigāja tukšās uzgaidāmās telpas, taču, izdzirdot šos vārdus, Bo pazuda, mezdamies uz to pusi, kur aiz stacijas atradās sliežu ceļi.

—           Ketij! — jauneklis sauca. — Ketij, — Bo, ruporveidā salikdams rokas, izkliedza meitenes vārdu, un viņa saucieni dobji atbalsojās nakts klusumā. Taču kā atbilde bija vienīgi nejauša riteņu klandoņa, lokomotīvju svilpes un skubīgo ekipāžu dārdoņa. Uz perona neviena neredzēja, arī Ketijas nebija.

Skārleta pievienojās Bo. Nezin kāpēc viņa uzticējās tā instinktam. Viņš pazina un izprata Ketiju labāk par visiem pārējiem, pat labāk nekā meitu izprata pati Skārleta.

—  Ketij! — Bo nerimdamics kliedza, — Ketij! — Tomēr visapkārt neviena dzīva balss neatsaucās, un Rons jau ierosināja atgriezties mājās, kad viņi izdzirdēja tuvojamies vilcienu. Tas bija sastāvs ar preču vagoniem, kas katru dienu īsi pirms pusnakts brauca garām uz Dienvidu piekrasti. Tālumā parādījās garš gaismas stars, kuru tuvodamies meta šis sastāvs. Skārleta un Rons stāvēja drošā vietā pie vārtiem, kad piepeši gaismas uzzibsnījumā pamanīja kaut kādu ašu kustību. Tā bija tik ātra, un viņiem varēja aiī izlikties, ka tāda bijusi taču Bo acumirklī uz to reaģēja. Viņš kā vējš aizskrēja uz platformas pusi, un Skārleta uzreiz saprata, kāpēc viņš tik strauji meties turp. Tur atradās Ketija, gluži pārbijusies un vientuļa, viņa slēpās starp diviem vilcienu sastāviem. Viņai kaut kas bija rokā, tomēr arī tik lielā attālumā Skārleta saskatīja, ka tā ir, «Hermejam» grimstot, izglābtā lelle.

—  Ak Dievs! — Skārleta saķēra Ronu aiz rokas un rāva iekšā pa vārtiem uz vilciena pusi, bet Rons viņu atturēja.

—    Nē… Skārlet… par vēlu. — Tajā laikā Bo, šķērsojot ejošā vilciena ceļu, kā bulta šāvās pie meitenes, kura atradās šaurajā spraugā starp sliedēm. Ja viņa izkustētos no šīs vietas, vilciens tūdaļ viņu notriektu. Jauneklim tas kļuva pilnīgi skaidrs.

—   Bo! Pagaidi! — Skārleta iekliedzās, raudamās ārā no Rona rokām un mezdamās pakaļ Bo uz sliežu pusi. Taču jauneklis vairs nedzirdēja viņas kliedzienus, tie izgaisa žvarkstoņā, vilcienam tuvojoties.

Kamēr Skārleta skrēja pa pēdām jauneklim, Rons samulsis skatījās apkārt, mēģinādams atrast kādu bremzi, nospiest to, apstādināt tuvojošos milzeni, tomēr neko nevarēja saskatīt. Viņš sajuta kaklā sakāpjam asaru kamolu un izmisīgi māja ar rokām lokomotīves vadītājam, bet tas neko nemanīja.

Arī Bo jau vairs nenieka neredzēja un ne par ko nedomāja. Viņš tagad zināja, kur ir Ketija, un viņam par katru cenu vajadzēja pagūt nokļūt pie tās.

Skārleta, saķērusi rokā svārku malu, skrēja viņam pa pēdām, klupdama, aizķerdamas aiz sliedēm. Un, tikko viņa paspēja pārlēkt pāri dzelzceļa sliedēm, vilciens kā viesulis aizdrāzās garām viņai aiz muguras. Un šie īsie mirkļi, gandrīz sekundes, Skārletai šķita kā mūžība. No visām pusēm viņu atkal apņēma melna tumsa, ausīs joprojām skanēja aizejošā vilciena svilpoņa, un viņa skrēja, vairs necerēdama, ka savus bērnus — Ketiju un Bo sastaps dzīvus, iztēlodamās šausmīgo ainu, ko tūdaļ redzēs. Skrēja un vairs nespēja apstāties.

Un tad viņa ieraudzīja netīrumiem aplipušo Ketiju, kurai melnajos matos bija ieķērušies gruži. Viņa, sarāvusies čokurā, gulēja starp sliedēm blakus Bo, kurš viņu bija sažņaudzis savās rokās un nelaida vaļā pat tagad, kad briesmas jau garām. Viņš bija paspējis piejoņot Ketijai klāt pašā pēdējā brīdī, kas viņai varēja maksāt dzīvību, un, neprātodams ne mirkli, aizgrūdis uz vienīgo drošo vietu, arī pats pagūdams turp aizmestics.

Skārleta atskrēja pie viņiem un, nokritusi ceļos, apskāva abus. Tā viņi visi trīs sastinga uz vietas, pakāpeniski atgūdamies no satricinājuma, kamēr pie viņiem atsteidzās Rons. Viņš Skārletai palīdzēja piecelties, pēc tam paņēma uz rokām Ketiju un nesa uz staciju. Ari Bo pieslējās kājās, nopurinājās un, pagriezies pret Skārletu, paņēma viņu zem rokas. Un abi, nebilzdami ne vārda, lēnām soļoja nopakaļ Ronam un Ketijai. Viņi apstājās, vēl netikuši līdz ekipāžai, un Skārleta, apskāvusi Bo ap pleciem, piespieda viņu sev klāt.

—    Tu man esi tik mīļš… Ak Dievs!… Es domāju… tu… — Skārleta nepateica līdz galam, ceļi viņai drebēja, kad viņi devās tālāk. Bo visu laiku vajadzēja Skārletu atbalstīt.

Ceļā uz mājām Ketija nebilda ne pušplēsta vārda. Viņa sēdēja, ierāvusies kaktā, piespiedusi pie krūtīm lelli. Pārējie ari klusēja: nevienam nebija spēka — nedz fiziskā, nedz garīgā — lai noskaidrotu, kāpēc tā gadījies. Un tikai mājās, mazgājot Ketiju un liekot gulēt tīrā gultā, Skārleta, meitai neko nejautādama, palūdza:

—   Esi nu tik laba, tā nekad vairs nedari. — Bet pati nodomāja: «Mans Dievs! Kad gan beigsies šie smagie pārbaudījumi? To manā dzīvē jau ir pārlieku daudz!»

Meitene pirmo reizi pēc viņu atgriešanās no stacijas ielūkojās mātei acīs un nočukstēja:

—      Es gribēju aizbraukt pie Veida. Esmu pēc viņa ļoti noilgojusies.

—   Veids pats atbrauks pie mums, — Skārleta domīgi noteica, gudrodama, ko vēl varētu pasacīt meitenei, kā viņu pārliecināt nepazust, nevairīties no tuviniekiem, uzticēt tiem visus savus pārdzīvojumus, taču viņas domu pavedienu pārrāva meitas drebošā balstiņa.

—    Tētis gan vairs nekad neatbrauks, — Ketija klusi izdvesa.

—   Tas ir pavisam kas cits, bet Veids atbrauks. Un tagad guli. — Skārleta izslēdza gaismu un nokāpa lejā viesistabā, kur viņu gaidīja Rons. Bo devās uz virtuvi sameklēt kaut ko ēdamu, jo kalpotājus modināt negribējās. Skārleta arī dzīrās viņam pievienoties, taču, paskatījusies spogulī, atklāja, ka, rūpēdamās par Ketiju, ir aizmirsusi sevi savest kārtībā. Viņas seju klāja putekļi un kvēpi, svārki bija saplēsti, blūze notraipīta, bet mati sapinkājušies vēl vairāk nekā Kctijai.

—   O, mans izskats pilnībā atbilst noskaņojumam! — Skārleta zobgalīgi izmeta. — Laikam jāiet pārģērbties, bet… varbūt nav vērts…

—   Ejiet vien, — Rons viņu izvadīja no istabas, ievērojis viņas drudžaino uzbudinājumu. — Ejiet, es pagaidīšu.

—    Nu, kā viņa jūtas? — Rons jautāja, kad Skārleta atgriezās.

—    Viss kārtībā, — Skārleta nolēma nevienam, pat Ronam, neizrādīt savu apjukumu, visi jau tāpat cenšas viņu pamācīt, kā viņai jādzīvo un kas jādara. — Viss kārtībā. Ketija ir noilgojusies pēc Veida, tāpēc sagudrojusi aizbraukt pie viņa, bet nu saprot, ka ir izdarījusi muļķību.

—   Es jūs apskaužu, Skārlet. Jūs esat apveltīta ar pārsteidzošu savaldību. Un tomēr es jums pateikšu visu, ko domāju, — Rons likās dusmīgs. Viņš augu vakaru sajuta sev pievērstu Bo jautājošo skatienu. — Uzskatu, ka tas viss jau aizgājis pārāk tālu. Baidos, ka jūs viena turpmāk netiksiet ar viņiem galā, Skārlet. Viņu ir pārāk daudz. Jebkuram jūsu vietā būtu grūti tikt galā…

—   Mums viss ir kārtībā, — Skārleta klusi bilda. Bo naidīgums pret Ronu, kā likās, nu pielipis arī viņai.

—     Vai jūs joprojām esat nolēmusi viņus audzināt tik ilgi, kamēr viņi kļūs pieauguši? — Viņa paša mīlestība uz Skārletas bērniem patlaban vērtās sapīkumā par Skārletu, bet viņa bija tik nogurusi un satriekta, ka pietrūka spēka strīdēties ar Ronu. Taču pēdējais viņa jautājums Skārletu sadusmoja.

—    Kur tad ir izeja? — viņa skarbi noprasīja. — Vai iesakāt atteikties no viņiem?

—            Jūs taču varat apprecēties! — Rons ari tik tikko valdīja niknumu. Skārletas neprātība vēl var atnest daudz nelaimju: gan viņai, gan bērniem.

—    Tas nudien nav iemesls, lai precētos. Es neprecēšos tikai tāpēc vien, ka netieku galā ar bērniem. Vēl jo vairāk tādēļ, ka lielākoties tas man izdodas. Ja nu es nevarēšu visu izdarīt pati, noalgošu kādu, kas palīdzēs. Bet precēties varu tikai tad, ja kādu iemīlēšu tikpat stipri, kā esmu mīlējusi Retu. Ne ar ko mazāku es nesamierināšos, — bet kurš gan spēj aizstāt Retu? Uz pasaules nav vairs tādu kā viņš un nekad ari nebūs! — Skārleta, nedomādama, ka var Ronam nodarīt pārestību, iekarsa un tagad izsacīja viņam visu, kas sakrājies uz sirds. Lai viņš skaišas, cik vien tīk, bet viņa pret Ronu neizjūt neko citu kā vienīgi draudzību. Viņa mīl tikai Retu un vienmēr mīlēs viņu.

Aizrāvusies Skārleta nepamanīja, ka Bo ir iznācis no virtuves un tagad, atslējies pret durvīm, izbrīnā vēro viņus.

—   Es neko citu nevaru jums piedāvāt kā tika draudzību, Ron, — Skārleta ieraudzīja tā sāpēs saviebto seju, un viņai kļuva Rona žēl, tāpēc viņa nolēma mazināt savu skarbumu,

—     Turklāt man šķiet, ka bērni vēl nav gatavi tam, ka es precos.

—   Ja jūs cerat uz viņu svētību, tad rūgti maldāties. Viņi nekad nebūs ar mieru, ka jūsu dzīvē ienāks vēl kāds cits. Jūs viņiem esat pārāk vajadzīga, viņiem pašiem… it visiem… Veidam… Bo.„ Ketijai… mazajiem… viņi ir pārāk lieli egoisti un domā tikai par sevi… viņi negrib, lai ari jums būtu sava pašas dzīve… viņi vēlas jūs pataisīt par mūžīgo kalponi. Turpretī, kad viņi izaugs, jūs paliksiet viena, un es būšu pārāk vecs, lai jums palīdzētu.

Rons piecēlās un lēnām devas uz durvīm, itin kā cerēdams, ka Skārleta viņu aizkavēs, bet viņa nebilda ne vārda. Tad Rons tikpat lēnām pagriezās un ielūkojās viņai acīs.

—    Jūs, Skārlct, viņu dēļ izpostāt savu dzīvi.

Viņa pamāja ar galvu, nenovērsdama skatienu:

—   Jā, Ron, es to zinu. Bet tieši to vēlos. Kas cits man atliek? Un Rets droši vien mani nenosodītu.

—   Nezinu, — Rons viņai nepiekrita. — Katrā ziņā viņš aizvien ir vēlējies, lai jūs būtu laimīga.

—    Piedodiet. — Skārleta piecēlās un gāja pavadīt Ronu, bet Bo nolūkojās viņai pakaļ, apmierināts vismaz ar to, ka viņa netaisās precēties. Viņš to nevēlētos. Un zemapziņā Bo noskārta, ka ari Veids viņu atbalstītu, ja būtu kopā ar viņiem.

—   Es ari lūdzu piedošanu, — Rons glāsmi sacīja, aizvērdams aiz sevis durvis. Pēc viņa aiziešanas Skārlcta pagriezās un ieraudzīja Bo, kurš stāvēja virtuves durvīs un vērīgi raudzījās viņā. Piepeši viņa pavisam apmulsa. Viņa īsti nezināja, vai Bo noklausījies visu sarunu, tomēr radās aizdomas, ka tas nav izslēgts.

—     Vai tev viss kārtībā, krustmāt? — Bo lēni devās pie Skārletas, likdamies pavisam mīklains, tā acīs bija lasāms nemiers.

—    Jā, — Skārlcta pasmaidīja, — viss ir labi.

—   Tomēr tev ir skumji tāpēc, ka tu neprecēsies ar Ronu? — Bo gribēja zināt, ko viņa izjūt, būdams pārliecināts, ka lielākoties Skārieta ir atklāta pret viņu.

—    Ne visai. Ja es patiesi viņu mīlētu, būtu apprecējusies, kad viņš mani bildināja pirmo reizi — Šis paziņojums tā pārsteidza Bo, ka viņš apstulba, un viņa izskats Skārletai lika neviļus pasmaidīt.

—    Tomēr tev kādreiz vajadzēs no jauna apprecēties, — viņš norūpējies piebilda, un Skārlcta sāka smieties. Patlaban viņa droši zināja, ka tas nekad nenotiks. Bez visa pārējā — viņai tam nemaz nebija laika. Visā šai ikdienas steigā, kad nācās ķert rokā bērnus starp vilcienu sastāviem, sūtīt viņus skolā un vispār noņemties ar mājas rūpēm, diez vai viņa varēja sastapt vīrieti un dvēseles dziļumos to nemaz nevēlējās.

—    Es šaubos.

—   Kāpēc? — Bo nespēja apvaldīt ziņkāri, kad viņi kopā gāja augšā pa kāpnēm.

—    Iemeslu ir daudz, varbūt galvenais iemesls, ka es pārāk mīlu jūs visus. — Skārlcta ievilka gaisu, sajuta sirdī asu dūrienu un izdvesa: — Varbūt tāpēc, ka es mīhi tikai Retu. Bet iespējams, ka mīlestība, kura tik daudz man nozīmē, ir mirusi uz visiem laikiem, nogrimusi tai drausmīgajā naktī, nogrimusi kā Ella, kas bija izdarījusi izvēli un gājusi bojā kopā ar līgavaini Esmu visu mīlestību atdevusi Retam, un sirdī nav palicis vietas nevienam dtam.

22. nodaļa

Pēdējā laikā Rons aizvien biežāk Skārletai darīja zināmu, ka darbs ar avīzi sācis iet uz leju. Viņa ari pali to jau manīja. Ar savām spējām dažādos darījumos viņa varētu gāzt nezin kādus kalnus, tomēr avīžniecība viņai nepadevās. Kaut ko tajā viņa neizprata, kaut gan visiem spēkiem pūlējās iedziļināties šajā nozarē. Viņu joprojām vadīja skaidrs aprēķins un veselais saprāts, tomēr šeit ar to noteikti bija par maz. Pat Džona Morlenda palīdzība nespēja būtiski neko labot.

Avīze panīka aizvien vairāk un vairāk, un Skārleta nolēma, ka laiks parunāt ar Bo, lai viņš gatavojas nodarboties ar to. Viņa jau bija visu pārdomājusi un pat savus plānus uzticējusi Ešlijam, kad viņš nesen atkal ieradās viņus apciemot. Bo bija uzklausījis viņu padomus, tagad viņš brauca studēt Hārvarda universitātē un pēc tam strādās avīzē.

Skārleta pagaidām mēģinās avīzi izvilkt un vēl nepārdos. Viņa jau bija izdomājusi veselu plānu, kā Bo aizraut ar spožām perspektīvām. Un Skārleta ķērās pie darba.

Bo viņā noklausījās bez īpašas intereses.

—         Jā, laikam gan… bet zini, tu, protams, to uzskati par kaut ko briesmīgu, taču es negribētu nodarboties ar veikalu darījumiem. Nu, tas ir, tādā nozīmē, kā jūs to iedomājaties. Ar raktuvju pārvaldīšanu… avīzes izdošanu… un vispār…

—    Nu… ne jau par briesmīgu, bet kādēļ gan tu negribi?

—    Nezinu. Es tikai domāju, ka tas ir ļoti garlaicīgi…

Viņš runāja nopietni, un Skārleta juta, ka viņai no Bo vārdiem kļūst neomulīgi. Protams, ne tik daudz no vārdiem, kā no apjautas, ka tajā pasaulē, kurā, viņasprāt, viss pazīstams un saliekams pa plauktiņiem, eksistē vēl arī kādas viņai neizprotamas sakarības. Viņa jau sen to bija manījusi, tomēr nekad nav iznācis vaļas tikt par to skaidrībā, jo tam, kas viņai likās nesaprotams, viņa nepievērsa uzmanību. Un tagad atkal! Bo, Ešlija un Melānijas dēls, tāpat kā viņi, nevēlas nodarboties ar veikalu lielām. Nodarboties ar lo, kas dod reālus un pilnīgi taustāmus ienākumus. Velns lai jūs visus parauj! Ko gan tas nozīmē?

Bo taču tika audzināts pavisam citos apstākļos, līdzās viņai un Retam, tomēr izaudzis ar savu vecāku dvēseli un tieksmēm.

Bo uzmanīgi vēroja Skārlelu, redzēja, ka viņa ir apjukusi, un nevarēja saprast, kāpēc. Beidzot Skārleta atģidās.

—    Nu, bet ar ko tad tu gribētu nodarboties?

—         Nezinu… — Varēja manīt, ka Bo svārstās, pēc tam viņš palūkojās uz Skārlelu, gatavs atzīties, ja viņa uzklausītu: — Kādu dienu man atausa doma, ka es gribētu kļūt par režisoru, iestudēt lugas.

Skārleta paskatījās jauneklī, pavisam apjukusi. Ideja viņai likās tik nereāla, ka nāca smiekli. Un Bo, redzēdams, ka Skārleta nedusmojas, ņēmās viņai skaidrot, cik tā ir saviļņojoša un aizraujoša nodarbošanās, kā viņš iztēlojas darbu, kas viņu interesē, pastāstīja par izrādi, ko nesen redzējis.

—         Kad tu skatījies izrādi? — Skārletai bija piemirsies, ka viņa pati nesen aizsūtīja Bo uz teātri kopā ar Kctiju.

—    Pirms mēneša.

«Jaunekļa untums,» Skārleta nodomāja, «tikai pirms mēneša kaut ko ir noskatījies un jau ieņēmis galvā, ka tas ir viņa darbalauks. Pagaidām nav ko celt paniku, laiks radīs.

Viņa necentīsies jaunekli atrunāt, par kaut ko pārliecināt. Tas ir veltīgi. Bo taču ir šausmīgi ietiepīgs. Turklāt viņam priekšā visa dzīve, un tik interesanta dzīve.»

—           Ceru, ka tu tomēr pārdomāsi. Es nevaru visu laiku noņemties ar avīzi. Man īsti labi nevedas.

—         Tu taču katrā laikā vari to pārdot, — viņš nevērīgi izmeta. Un Skārleta saprata, ka viss ar Reta vārdu saistītais paliek svēts tikai viņai un droši vien vēl arī Ketijai. Pārējiem ar laiku tas jau kļuvis mazāk nozīmīgs.

Dzīve turpinās

.

23. nodaļa

Rudenī Bo aizbrauca mācīties Hārvarda universitātē. Viņš no turienes rakstīja visai reti, un viņa iespaidi likās gluži citādi nekā Veidam, kurš tur bija studējis agrāk. Saviesīgi vakari, interesanti cilvēki, tomēr nevis universitātē, bet citās aprindās, kurās viņš pavadīja laiku biežāk nekā universitātē. Skārleta to uzreiz saprata. Meitenes, turklāt katrā vēstulē meiteņu vārdi mainījās. Un vēl Skārleta saprata, ka Bo nav pārstājis sapņot par teātri. Viņa vēstules atgādināja plašus pārskatus par izrādēm, kuras viņš tur noskatījies. Tomēr tās viņu neapmierināja. Vairāk saistīja Ņujorkas teātri.

Tas Skārletu nomierināja. No universitātes pilsētas līdz Ņujorkai ceļš ir patāls.

Skārleta visu dienu pavadīja redakcijā. Kaut arī viņa avīzes izdošanā tieši nepiedalījās, tomēr finansiālā puse, kas saistīta ar avīzes laišanu klajā, viņai atņēma daudz laika.

Valdīja sīva konkurence. Citas avīzes vadīja kompetenti cilvēki, kas savu darbu prata. Sevišķi zēla un plauka izdevumi, ko vadīja Dc Jangsi, kas bija visievērojamākā avīžnieku ģimene Sanfrancisko,

Vakarā, braucot mājās, Skārleta vēl turpināja pārcilāt prātā aizritējušās dzīves notikumus un plānoja, kā organizēt nākamās dienas darbus.

5*

Viņa jau bija izkāpusi no ekipāžas, kad piepeši izbrīnā apstājās. Ieejas duvju ailē stāvēja Bo. Viņš kopš aizbraukšanas uz Hārvarda universitāti bija kļuvis vīrišķīgāks un ļoti glīts.

131

Skārleta vērīgi lūkojās viņa nopietnajā sejā un saprata, ka viņš nav ieradies tāpat vien.

—           Kas noticis? — viņa sveiciena vietā izteica jautājumu, atraudamās atpakaļ, kad viņš strauji metās viņai klāt. — Kāpēc tu esi atbraucis tagad? Vēl taču brīvdienas nav sākušās. Ko? Tu esi izsviests no universitātes?

Bo iesmējās un, paspēris soli uz viņas pusi, saņēma viņu aiz rokas.

—    Nāc taču iekšā! Vai tad mēs runāsim uz sliekšņa?

—    Jā, tev laikam taisnība, — Skārleta piekrita.

Vēlāk, kad jaunākie bērni aprunās un, Bo sagaidīšanas prieku nogurdināti, devās gulēt, viņa atgriezās pie aizsāktās sarunas.

—          Bo, kas tad īsti noticis? Kad tu esi iecerējis atgriezties universitātē?

Jauneklis kādu bridi nopietni raudzījās viņā, iekams atbildēja:

—         Mēs par to parunāsim, tikai… ne šodien… varbūt rīt. — Bo zināja, ka viņa paziņojums sarūgtinās krustmāti, un centās novilcināt nepatīkamo sarunu, bet Skārleta neatlaidās.

—    Kas tad noticis? Bo, tev radušās grūtības?

Bo mazliet mulsi pašūpoja galvu.

—         Tās, krustmāt, nevar nosaukt par grūtībām, bet es nevēlos atgriezties universitātē.

Skārleta bija satriekta. Lai būtu noticis kas notikdams, tikai ne tas. «Bo… rūpējies par viņu… Es viņu uzticu tev…» viņa tik skaidri sadzirdēja šos Melānijas vārdus, kas bija pasacīti Bo mātes dzīves pēdējos mirkļos, itin kā tos kāds būtu pateicis nupat un pavisam blakus. Viņa atcerējās savu solījumu Melānijai: «Kā tad! Gan Hārvarda universitāti, gan Eiropu, visu, ko viņš gribēs…» Skārletai ar tādām pūlēm bija izdevies pierunāt Bo braukt mācīties, un tagad atkal…

Bo uzmanīgi ielūkojās Skārletas sagrauztajā sejā, mēģinot iztēloties, par ko viņa domā.

—         Bet, Bo, tava māte tik ļoti vēlējās, lai tu beigtu Hārvarda universitāti. Gan tavs tēvs, gan krusttēvs Čārlijs, gan vectēvs tur ir mācījušies. Kā tad tā?

—         Man ļoti žēl, krustmāt. Bet es tur neatgriezīšos. — Bo jau patstāvīgi bija izlēmis.

—    Kāpēc?

—         Man tagad jābūt kopā ar jums. Un, taisnību sakot, vienmēr tur esmu juties kā svešinieks. Es lieliski pavadīju laiku, bet tas nav īstais, ko vēlos. Es vēlos pavisam citu. Man vajadzīga īstena pasaule… kaut kas jauns, satraucošs, dzīvs. Mani garlaiko grieķu esejas un mitoloģiskie pastāsti…

—    Bet vēlāk taču būs arī kas cits… — Skārletai bija grūti apspriest šādus jautājumus. Viņa pati mierīgi varēja iztikt bez grāmatām un līdz šim brīdim tajās saskatīja maz jēgas. Visu, kas dzīvē nepieciešams, viņai deva realitāte, un nekad neradās šaubas, ka reālā dzīve ir bagātāka par grāmatās aprakstīto.

Tomēr dzimtas tradīcijas viņa turēja godā, tāpēc panāca, lai Veids, tāpat kā visi Hamiltonu dzimtas vīrieši, pabeigtu Hārvarda unversitāti. Skārleta nezināja, kas notiks tālāk, bet tagad viņai šķita svarīgi pārliecināt Bo. «Ja Melānija būtu dzīva,» jau kuro reizi Skārleta ar skumjām iedomāja, «viņai nebūtu grūti to izdarīt…»

—   Ai, krustmāt, vēlāk būs vēl lielāka garlaicība. Jurisprudence un grāmatvedība. Tas varēja patikt Veidam, bet ne man. Esmu ar mieru iet pat par strādnieku. — Tāds variants Skārletu galīgi satrieca, bet viņa jau zināja, ka ir veltīgi piespiest Bo grozīt savus uzskatus un ielaistes strīdos ar viņu. Varbūt, ja viņa tagad jauneklim piekritīs, kādā jaukā dienā Bo atgriezīsies universitātē, bet jau pats no brīva prāta, un universitāti pabeigs.

—    Vai tad universitāte tevi aizkavēs vēlāk nodarboties ar to, kas tev vairāk pie sirds, — viņa mēģināja vēlreiz, tomēr velti.

Nākamajās dienās Skārleta pie šīs sarunas atgriezās vairākkārt, visu pārsprieda ar Ronu, bet l>ez panākumiem. Un pēc divām nedēļām Bo sāka apgūt avīžniecības ābeci. Galu galā Skārleta sēdināja, ka varbūt visam, kas noticis, ir sava jēga. Bo jau tagad sāks nodar boties ar avīzes izdošanu, tik un tā bez viņa nav neviena, kas vadītu redakcijas darbu. Zināms, viņš ari par šo nozari sevišķu interesi neizrāda, tomēr, iespējams, pēc pāris gadiem iegūs pieredzi, ai/rausies ar avīzi, stingri to turēs savās rokās.

Tā nu Bo tagad katru ritu devas uz darbu. Viņš mēdza lēkt no gultas pēdējā brīdī, tad aši iekoda brokastis un aizgāja, steigā uzrāvis uzvalku un šķībi apsējis kaklasaiti.

Jauneklim ari agrāk pilsētā bija plašs paziņu loks, bet tagad viņš kļuva ļoti populārs, un viņam no visām pusēm sāka birt ielūgumi. Vilsoni, De Jangsi, Meisoni un citi aizgūtnēm ielūdza viņu uz saviesīgiem vakariem un pieņemšanām. Skārleta pirms savas vientuļnieces dzīves posma arī apmeklēja šīs ģimenes, un tagad Bo tomēr izdevās dažas reizes viņu aizvilkt uz viesībām.

Negribējās sarūgtināt Bo un sacīt, ka viņai tur patiesi ir garlaicīgi. Taču, vērodama jaunekli, Skārleta lieku reizi pārliecinājās, ka viņam tas patīk daudz labāk nekā darbs avīzē.

Vairākus mēnešus Skārleta vārda tiešā nozīmē piespieda Bo kopā ar viņu apmeklēt redakcijas sēdes. Bet tad viņš aizvien biežāk nozuda, un vēlāk viņa uzzināja, ka Bo laiku pavada teātrī.

—        Dieva dēļ, Bo. Kad tu kļūsi prātīgāks? Avīze taču drīz kļūs tavs īpašums. — Bo, vainīgs juzdamies, atvainojās, tomēr nākamajā reizē atkārtojās tas pats.

—         Tu panāksi to, ka likšu tev samazināt algu, ja nenāksi pie prāta, — tas nu bija viņas pēdējais arguments.

Bo sāka lūgties:

—         Krustmāt, no manis tur maz labuma. Tas nav mans darbs, es taču neko nejēdzu.

—    Tad mācies! Tavā vietā es tieši tā būtu secinājusi.

Skārleta dusmojās uz Bo, un jauneklis nogura no šiem strīdiem.

—        Piedod man, krustmāt, bet es nevaru ar to nodarboties. No tās avīzes nudien neko nesaprotu un šaubos, vai kādreiz sapratīšu. — Bo vainas apziņā novērsās. — Piedod man.

Tāds Bo ir bijis arvien. Kad viņš jutās laimīgs, tad smējās un visiem lika smieties līdz ar viņu, turpretī, kad bija sarūgtināts, varēja tā kā patlaban vainot sevi. Viss bija gaužām vienkārši.

—         Ko tu īsti vēlies? — Skārleta pieļāvīgi vaicāja. Viņa mīlēja Bo tādu, kāds viņš ir, un viņai vajadzēja Bo cienīt par to, kas viņam piemita un kas nepiemita.

—        Vēlos to, ko vienmēr esmu vēlējies. Gribu braukt uz Ņujorku un darboties teātrī.

Ideja, ka viņš dosies uz Ņujorku un tur strādās teātrī, Skārletai likās smieklīga un bezjēdzīga.

—    Kā tu esi iecerējis to darīt?

Bo acis iemirdzējās, dzirdot šo jautājumu.

—         Man ir skolasbiedrs, kura tēvocim pieder teātris. Viņš teica — ja es sadomāšot, varot viņam dot ziņu.

—    Bo, tie ir tikai sapņi, — Skārleta nopūtās.

—         Kādēļ gan? Kādēļ tu uzskati, ka es nevaru kļūt par izcilu režisoru? — Abi sāka smieties. Daļiņa Skārletas dvēseles jūsmoja par Bo, par viņa neremdināmo un kvēlo vēlēšanos mesties jaunā, .ii/raujošā jomā, taču viņa bija pieradusi domāt un rīkoties reāli, lApēc uzskatīja, ka Bo ir bezprātis,

—        Krustmāt, — lūdzoši raudzīdamies viņā, Bo iesāka, — atlaid inani pamēģināt.

—  Ja nu neiaidīšu? — Skārleta stingru skatienu pavērās jauneklī.

—        Tad es palikšu šeit un nodarbošos ar avīzes izdošanu, — sakot šos vārdus, viņa acis kļuva skumjas. — Bet apsolu, ja tu mani tomēr atlaidīsi, es katru nedēļu jūs apciemošu.

Skārletai uznāca smiekli par šādu priekšlikumu.

—   Un ko es iesākšu ar tām sievietēm, kas atvilksics tev līdzi?

—        Mēs tās atstāsim dārzā un liksim tām strādāt mājas darbus. — Bo saprata, ka ir uzvarējis. — Tātad tu mani atlaid?

—        Esmu spiesta, — Skārleta noburkšķēja un paraudzījās viņā. — Bet ko es darīšu ar avīzi?

—    Nezinu, — Bo godīgi atzinās.

Avīze jau ilgi Skārletai sagādāja galvassāpes. Drīzāk tā kādā jaukā dienā klusi izlaidīs garu vai atnesīs viņiem tikai zaudējumus.

—        Domāju, ka avīze jāpārdod. Protams, ir taču vēl arī Fredijs, bet Dievs vien zina, ar ko viņš gribēs nodarboties, kad izaugs liels.

Bo žēli palūkojās uz Skārletu: — Esmu vainīgs. Bet citādi nevaru.

—   Zinu, — viņa pasmaidīja. — Un es mīlu tevi tādu, kāds esi.

—         Tas nozīmē… — Bo nepabeidza, bet Skārleta iesmējās un pameta ar galvu, apskaudama jaunekļa kaklu un pievilkdama

vinu sev klāt:

»

—         Vari braukt,., netaisos tevi te piesiet valgā. — Kas zina? Varbūt viņš teātri gūs panākumus. Viņai šī sfēra bija pilnīgi sveša un likās neizdibināma.

—    Starp citu, kas par cilvēku ir tava drauga tēvocis?

—        O, tas ir brīnišķīgs cilvēks! — Un Bo nosauca vārdu, kuru Skārleta nekad nebija dzirdējusi. Taču Bo liktenis bija izšķirts. Viņš brauks uz Ņujorku.

24. nodaļa

Mājā troksnis un kņada valdīja vēl vairākas dienas pēc tam, kad Bo bija aizbraucis. Vienā laidā iegriezās draugi, lai apvaicātos, vai no viņa nav pienākusi ziņa.

Grūti bija iedomāties, ka Bo kādā sfērā varētu taisīt karjeru. Var jau būt, ka Ņujorka kļūs tieši tā vieta, kur tas notiks, tomēr Skārleta tam lāgā neticēja. Par Ņujorkas mākslinieku bohēmu klīda visdažādākās baumas. Stāstīja, ka teātra zvaigznes esot ārkārtīgi ekstravagantas, sarīkojot traku skriešanos ar automobiļiem, kas tur nesen parādījušies, kā arī vētrainas orģijas saviesīgos vakaros. Skārleta nespēja iztēloties šādu dzīvi. Viņa bija pavisam citāda. Tomēr jauneklim būs derīgi savām acīm redzēt šo dzīvi un gūt panākumus vai arī aizmirst teātri uz visiem laikiem.

Pēc ilgām pārdomām un apsvērumiem Skārleta tomēr nolēma avīzi pārdot. Sudraba raktuves Lidvilā deva krietnus ienākumus, tāpat Retam piederēja paprāvs akciju žūksnis kādā no Čikāgas kompānijām, tā ka par nākotni varēja neraizēties.

Ievērojami līdzekļi pienāca ari no Atlantas. Šim veikalu lietām viņa vienmēr spēja izsekot līdzi, bet to nevarēja sacīt par avīzes izdošanu. Avīžniecības pasaule viņai palika liela mīkla, izrādījās, ka te ar spējām veikalu darījumos nekādi nepietiek. Bija nepieciešams vēl kaut kas. Kāda īpaša nojauta, kas vajadzīga, lai izdotu avīzi. «Droši vien Ešlijs to spētu. Tomēr es pie Ešlija negriezīšos, lai nedotu viņam maldīgas cerības. Jau sen esmu tikusi skaidrībā, ka Ešlijs man nav vajadzīgs… Man… ir Rets. Un es palikšu viņam uzticīga,» Skārleta domāja.

Viņa, protams, nemēdza atkāpties, bet arī veselo saprātu joprojām nebija zaudējusi. Darbs, kas nevedas, viņai nav jādara.

Pēc dažām dienām Rons pastāstīja, ka De Jangsi patlaban domājot par avīzes pirkšanu, un pēc mēneša tika saņemts priekšlikums no Sakramento izdevēju grupas, kura bija gatava nekavējoties nopirkt Sanfrancisko avīzi. Arī Džons Morlends izteica vēlēšanos kļūt par avīzes īpašnieku, turklāt varēja rēķinu apmaksāt tūlīt. Viņš jau ne reizi vien Skārletai bija izteicis šo piedāvājumu, un Rons uzskatīja, ka to vajag pieņemt.

Vasarā, atgriezusies pilsētā pēc atpūtas pie ezera, viņa Ronam ieteica avīzi pārdot Džonam Morlendam. «Ja Rets atgriezīsies un viņam gribēsies izdot avīzi, viņš to varēs dabūt atpakaļ. Bārts viņam neatteiks.» Skārleta pat sarāvās, pieķērusi sevi, ka tagad, šķetinot domu par Reta atgriešanos, viņa aliaž to aizsāk ar vārdiņu «ja». Agrāk bija citādi. Pat visslēptākās domās vedās teikt «kad». «Kad Rets atgriezīsies…» Vai patiesi viņa jau pilnīgi bija zaudējusi cerības?

Tostarp Bo rakstīja par Ņujorkas dzīvi, ko Skārleta spēja izprast ar grūtībām, par teātra zvaigznēm un cilvēkiem, ar kuriem Bo iepazinies. Viņš izzoboja sievietes, kuras rotājas ar neīstiem briljantiem, tīstās kažokādās un kurām skraida līdzi dogi. Bo labi pavadījis laiku kopš pirmās atbraukšanas dienas, esot pilnībā iedzīvojies teātra pasaulē. Drauga tēvocis patiešām, kā solīts, parūpējies par jaunekļa likteni, uzticējis viņam režisora palīga vietu, mācīdams profesijas pašus pamatus. Un pēc divām nedēļām Bo gatavojoties uzsākt darbu pie pirmā iestudējuma.

— Es ticu, ka mūsu Bo kādā jaukā dienā kļūs par zvaigzni, — Sallija steidzās apgalvot. Meitene jau bija paaugusies, un Bo dzīve Ņujorkā viņai šķita brīnišķīga. Taču vēl aizraujošāka tā likās Ketijai. Viņa bija kļuvusi par īstu skaistuli. Ar gadiem viņas melanholiskā atturība bija vērtusies noslēpumainībā, un tas Ketiju darīja vēl pievilcīgāku. Skārleta jo dienas, jo vairāk pārliecinājās, cik neparasts bērns kļūst viņas meita, uz kuru garāmgājēji noskatās ar lielu interesi. Tas, kā likās, biedēja arī pašu Ketiju. Viņa līdz pat šim brīdim nebija varējusi atgūties pēc tēva bojāejas. Arī Veida un Bo aizbraukšanai bija zināma ietekme, meitene vēl vairāk ierāvās sevī un noslēdzās no ārpasaules. Kopā ar māti Ketija vienmēr jutās mierīgi, atbrīvoti un bezrūpīgi, tupretī svešu cilvēku vidū apjuka. Meitene jo sevišķi bija pieķērusies Bo, iekams viņš aizbrauca. Viņa no brālēna neatkāpās ne soli, dažkārt naktīs sēdēja uz kāpnēm, gaidīdama, kamēr viņš pārnāks no kādas ballītes. Kopš Veida aizbraukšanas dienas Ketija tiešā nozīmē pielipa brālēnam Bo, tāpat kā pirms daudziem gadiem bija nešķirama ar tēvu.

Tagad Ketija nemitīgi taujāja, vai viņi nebraukšot uz Ņujorku apciemot Bo, un Skārleta apsolīja, ka noteikti to darīšot, kaut gan pats Bo bija apsolījis viņus apmeklēt Pateicības Dienas svētkos.

Avīze beidzot tika pārdota Džonam Morlendam. Skārleta, dziļi nopūtusies, pēdējo reizi pameta bijušo Reta kabinetu, kurā tagad iekārtojās jaunais redaktors, kas nu pārņēma avīzi. Tomēr ikviena apziņā šī telpa palika Reta Batlera kabinets. Pie sienas joprojām karājās Ketijas potrets, kurā viņa stāvēja blakus tēvam. Bārts lūdza to atstāt, bet Skārleta nepiekrita. Viņa tomēr fotogrāfiju noņēma. Pārējās viņiem piederošās mantas tika iesaiņotas un aizvestas jau agrāk, šī palikusi beidzamā. Skārlela saudzīgi to ietina, parakstīdama pēdējos papīrus.

—         Tas tad nu būtu viss. — Skārleta paskatījās uz Ronu, kas dokumentu parakstīšanas procedūrā piedalījās kā advokāts. Klāt bija arī Bārts.

—         Man ļoti žēl, ka viss tā beidzās, Skārlet. — Bārts tuvojās viņai un saņēma viņas roku. — Bet, kolīdz tu gribēsi avīzi dabūt atpakaļ, tā būs tava.

—   Paldies, Bārt, Es par to nešaubos. Vakarā atbrauc pie mums.

Viņi iznāca ārā kopā ar Ronu, un viņš apjautājās: — Kā klājas Bo?

Skārleta sāka smieties, iekams viņam atbildēja, jo atcerējās Bo

pēdējā vēstulē sarakstītās ēverģēlības.

—         Nedomāju, ka viņš jebkad bijis laimīgāks. Man Bo liekas mazliet traks. Jauneklim patīk viņa tagadējā dzīve.

—        Es priecājos. Darbs avīzē, protams, nebija viņam piemērots. — Rons nekad to nepieminēja, bet viņam vienmēr licies, ka Bo būtu varējis avīzi izputināt.

Viņi vēl kādu brīdi pastāvēja pie ieejas redakcijā. Skārleta zināja, ka viņai vēl ne vienu reizi vien vajadzēs griezties pie Rona arī tādos jautājumos, kas nav saistīti ar avīzi, un Rons to saprata un bija gatavs jebkuram pakalpojumam,

—          Paldies par visu, — Skārleta klusi sacīja, izjuzdama sirdī rūgtumu.

Nupat viņa bija zaudējusi avīzi, kas Retam bijusi tik mīļa. Un Reta nav līdzās. Bērni kļuvuši pieauguši un aizietUn viņa noskārta, ka beidzas vesels laikmets… un aizsākas cits, neziņas pilns.

25. nodaļa

Bo, kā bija solījis, atbrauca uz Pateicības Dienas svinībām, pārpilns nevaldāmas sajūsmas, aizgūtnēm stāstīdams trakas lietas par vēl trakākiem cilvēkiem. Ņujorkā viņš bija saticies ar brāļiem Vaitiem, sastapis Elsiju un Konstansu Tcndridžas. Patlaban Bo uzjautrināja bērnus ar nostāstiem par Bcnu Diksiju un Gāju Sandersu. Tas nenozīmēja, ka jauneklis tos visus labi pazina, taču Ņujorkas teātra pasaule bija tik pieejama visiem, tik rosmīga, tik satraucoša, šeit sevi atrast varēja visi, kas vēlējās savu dzīvi veltīt teātrim. Bo dievināja teātra pasauli Tā bija tieši tas, pēc kā viņš ilgojās.

Drauga tēvocis Deivids Bredberijs viņa attēlojumā izskatījās kā īsts varonis, veiksmīgs biznesmenis. Ņujorkā nebija tāda cilvēka, kas nezinātu viņa vārdu. Viņam piederēja pats ievērojamākais teātris, un viņš gatavojās atvērt vēl dažas teātra studijas. Misters Bredberijs grasījās ar laiku savā īpašumā iegūt vai visu pilsētu, jo viņam ārkārtīgi veicās darījumi, turklāt, kā likās, viņš bija kļuvis par publikas mīluli. Bo Deividu aprakstīja kā diženu cilvēku: «Gan tu redzēsi, kā viņš izskatās un kāds viņam milzīgs talants…» Bo jūsmoja.

Taču fakts, ka Deividam ir skaista meita, ari nepaslīdēja garām Skārletas uzmanībai. Pēc Bo vārdiem, meitene bija vienīgais bērns, kas viņam palicis, kad dzelzceļa katastrofā aizgāja bojā mīļotā sieva. Tēvs dievināja meitu un audzināja pats, jo nevienam viņu neuzticēja. Bo, kā rādījās, par meiteni zināja visu un pavēstīja apbrīnojamas lietas, bet Skārleta pagaidām, klausoties šajos nostāstos, no komentāriem atturējās.

—   Vai mēs šad tad drīkstētu tevi apciemot? — Fredijs pavaicāja, sajūsmā plati iepletis acis. Brālēns, pēc viņa domām, bija tik pat dižens cilvēks kā Deivids* kuru viņš nepazina, Un Bo sagādāja baudu brālēna un māsīcas jūsmošana par viņu, kaut gan šī jūsma nebija samērojama ar to darbu, ko viņš darīja teātri.

Bo nepiešķīra nozīmi tam, ka, pildīdams režisora palīga pienākumus, darīja visādus blakusdarbus, tā sakot, režisoram atradās pa ķērienam. Viņš dedzīgi iegalvoja tuviniekiem, ka ar laiku radīs pats savu teātri un sagatavos sensacionālas izrādes, tāpat kā Deivids Bredberijs, kurš Bo pēc gada, ja viņš centīsies, bija apsolījis radošāku darbu,

—    Ceru, ka tur tu strādā cītīgāk nekā avīzē. — Bo nosmējās par toni, kādā Skārleta pateica šos vārdus.

—    Tev taisnība, krustmāt. Pat cītīgāk nekā Hārvarda universitātē. — Skaidri varēja redzēt, ka viņš beidzot atradis to, kas viņam pa prātam.

Kad Bo nākamreiz atbrauca ciemos uz Ziemassvētkiem, Skārleta ievēroja, ka viņš runāja par Džeinu Bredberiju aizvien biežāk, praktiski bez mitas. Varēja nešaubīties, ka meitene jaunekli bija ne pa jokam savaldzinājusi, un Skārleta pat sāka šaubīties, vai viņiem ir vērts braukt uz Ņujorku pie Bo, varbūt vajag viņam ļaut baudīt pilnīgu neatkarību. Bo vēl bija pa pusei zēns, lai gan pats sevi uzskatīja par dzīvē daudz pieredzējušu, neskatoties uz saviem gadiem, un jutās ļoti sarūgtināts, ka tam neviens lāgā neticēja, it īpaši mājinieki. Nav arī nekāds brīnums… Kad Bo atbrauca mājās, tur viss tika apgriezts kājām gaisā. Bērni spiedza, smējās, skraidīja kā traki. Viņš meitenēm veda jaunas lelles un jaunas kleitas, Fredijam nopirka lielisku velosipēdu un koka kāju pāri. Skārletai Bo uzdāvināja brīnumskaistu sudrablapsas boa, un šajās ādās viņa izskatījās kā īsta karaliene. Un Ziemassvētku brokastīs Skārleta nonāca lejā, aplikusi šo boa.

Doma par braucienu uz Ņujorku Ketiju nodarbināja aizvien vairāk. Viņa nevarēja vien sagaidīt, kad visi beidzot saposīsies apciemot Bo.

— Es labprāt aizbrauktu uz Ņujorku, — viņa it kā starp citu šad tad izmeta, sapurinādama nepaklausīgās melno matu cirtas, kas apņēma seju un lieliem viļņiem krita uz muguras.

Skārleta ar prieku lūkojās uz meitu un brīnījās, ka tā tik ātri izaugusi. Ketijas āda joprojām palika smulgana, un zem tās jautās veselīgas asinis. Ketija bija tajā vecumā, kad nākamās sievietes auguma līnijas kā uzmetumā jau ir iezīmētas, un tās radītājam gribas uzsaukt: «Neaiztiec — tu sabojāsi!» Tomēr tas turpina savu darbu un parasti samaitā brīnišķīgo uzmetumu: vienā pusē neuzvelk līniju līdz galam, otrā pusē pārāk sabiezina…

Ketija uzplauka un bija brīnumdaiļa: šmauga, ar brīnišķīgām mazām krūtīm, tievām, smalkām rokām, slaidu kaklu.

Pakauša līnija daiļi savienojās ar muguru, šķita, ka viņai ir grūti noliekt lejup galvu, izslietā zoda un nekustīgās galvas dēļ viņa izskatījās līdzīga tām siev'etēm, kuras uz galvas nes līdz maiām pilnu ūdens krūku un neizšļaksta ne piliena. Ketija staigāja, plecus izriezusi, augstu pacēlusi galvu, slaiki cilādama garās kājas, tāpēc svārki, kā šķita, griezās ap viņas lokano siāvu.

Pēc brokastīm Šeila atnesa pastu, un Ketija uzreiz viņas rokās saskatīja pazīstamo aploksni: — Vēstule no Bo! Māmiņ, lasi drīzāk, laikam atkal mūs aicina braukt!

Viņa vērīgi sekoja Skārletai, kad tā lasīja vēstuli, un pēc acu izteiksmes saprata: — Mēs brauksim uz Ņujorku apciemot Bo! — ur. palēcās aiz prieka,

Skārleta mēģināja iztēloties, kāda viņa pati bija Ketijas vecumā. Un tagad saprata, cik daudz uztraukumu un bezmiega nakšu nācies pārdzīvot viņas ārēji mierīgajai mātei, kura bez sevišķiem panākumiem pūlējās viņu audzināt savu aprindu garā Taču…

toreiz Elenai Robijārai blakus bija mammīte. Viņa nu gan labi prata likt galā ar meiteni un turēt to stingri grožos. Un blakus bija tēvs, kaut pats varens trakgalvis, bet cik viņš kļuva lēnīgs un mulss savas izsmalcinātās sievas klātbūtnē… Tēvs… Ai, Ret! Kāpēc gan tā noticis, ka tava mīļotā meita aug bez tevis?

Un Skārlctas domas plūda ierastā gultnē, kā aizvien saistīdamās ar Retu.

Pēc dažām dienām Batleri kāpa vilcienā, kas brauca uz Ņujorku.

—    Ņujorka, sagaidi mūs! — Fredijs uzbudinājumā sauca, kad viņi lēnām pameta Sanfrancisko staciju.

26. nodaļa

Izrādījās, ka brauciens ciemos pie Bo pārspēja visu, ko Ketija tādā sirdsdegsmē bija izsapņojusi. Bo viņus sagaidīja stacijā noīrētā automobilī un aizveda uz greznu, pirms septiņiem gadiem celtu viesnīcu «Gloria Road», apgalvodams, ka visi teātra cilvēki apmetoties tieši tur un ka kuru katru brīdi viņi varot sastapties aci pret aci gan ar Edīti Heincmani, gan Duglasu Finbiju un pat Gloriju Votsoni. Fredijs redzēja, kā mašīnā, kuras šoferis bija japānis, piebrauc Gajs Sanderss. Sallija un Ketija sajūsminātas skatījās uz visām pusēm, bet Frediju tā aizrāva automobiļi, kas piebrauca pie viesnīcas, ka viņš vairākas reizes gandrīz pakļuva zem mašīnas. Fredijs jūsmoja par lepnajām mašīnām, bet meitenes — par tērpiem. Un pat Skārleta, kura neilgi pirms brauciena bija sev iegādājusies vairākas jaunas kleitas, kad abas ar Ketiju staigāja pa veikaliem, un paņēmusi līdzi Bo Ziemassvētku dāvanu — sudrablapsas boa, tomēr arī viņa Sanfrancisko pirktajā tērpā jutās kā no pagājušā gadsimta izkāpusi vecmāmiņa. Sievietes Ņujorkā valkāja garas, augumam cieši piekļāvīgas kleitas, rādīdamas kājas daudz vairāk, nekā Skārleta paradusi. Uzturēšanās Ņujorkā bija ļoti saviļņojoša. Skārleta ļāva Bo sevi pierunāt un nopirkt vairākas cepures, un, kad viņi kādu vakaru pavadīja kafejnīcā «Sunsel», lūdza Bo iemācīt viņai dejot jaunās dejas, kas nupat bija nākušas modē.

—    Ar prieku™ redzi, tā… Ak Dievs, manas kājas… — Bo smējās, droši vadīdams viņu dejā. Viņi jokojās, un Skārietā, kur a, kā likās, nebija dejojusi veselu mūžību, sāka mosties bezrūpības izjūta. No uzbudinājuma viņai sasarka vaigi, iemirdzējās acis un, šo burvīgo mirkļu atmodinātas, ieskanējās atmiņu stīgas.

Bo tagad izskatījās ļoti līdzīgs savam tēvam, Skārleta atcerējās, kā viņa kādreiz bija dejojusi ar Ešliju. Cik jauna viņa toreiz bija! Tomēr Skārleta centās kaut uz laiku atgainīt šīs domas, jo uzreiz acu priekšā nostājās Rets — tāds dzēlīgs, izaicinošs. Bo spēcīgās rokas droši un mierīgi skāra viņas vidukli Skārleta saprata, kāpēc jauneklis jutās tik laimīgs. Šī pasaule saviļņoja, tajā mita jauni, laimīgi cilvēki, un šķita, ka šie cilvēki ļoti labi pazīst cits citu. Skārleta dzirdēja, kā ap viņu skanēja valodas par Lūisu Kūpcru, Džonu Gofriju, Semjuelu Britcnu un Džesu Laskiju. Viņi visi bija pazīstamas personas teātra pasaulē, kurā tagad tiecās ieiet arī Bo. Un Skārletu šie cilvēki valdzināja. Bet bērni sajūsminājās vēl vairāk, kad Bo paņēma viņus līdzi uz pēdējo mēģinājumu jaunajai izrādei, kurā galveno lomu tēloja brīnišķīgā Judīte Čeisija. Vēl nekad viņi nebija tik labi pavadījuši laiku. Viņi ēda brokastis Brodvejā kafejnīcā «Nat Leding», un pēc tam Bo aizveda viņus uz bērniem aizliegto spēļu zāli Venice un deju zāli «Salver City». Atpakaļceļā visi iegriezās viesnīcā «Alexandria» Springstrītas un Astotās avēnijas stūri, lai pavērotu aktierus, kas tur pusdienoja. Viņiem laimējās, jo tovakar viesnīcā «Alexandria» pusdienas ēda Glorija Votsone un Liliāna Riša, vēl ari Duglass Finbijs ar Meju Vinfīldu Klīda bumas, ka viņiem abiem esot nopietns romāns, un Skārleta ar interesi vēroja viņu skaistās sejas un eleganto apģērbu. Tā bija pilnīgi cita pasaule, un cilvēki tajā ari pilnīgi citādi Brīvi, atraisīti, tādi, kurus neapgrūtināja Skārletas agrākajā dzīvē ieviestie nosacījumi

Kādreiz tāpat runāja arī par viņu, apsprieda viņas, visbiežāk izdomātos, romānus. Un tomēr viss bija citādi. Labāk vai sliktāk, to Skārleta nezināja, un nebija ari vērts par to lauzīt galvu. Tajā dzīvē viņai bija viss, galvenais, bija Rets. Ja ari Rets neatradās līdzās, Skārleta vienmēr zināja, ka viņš eksistē un domā par viņu. Bet tagad? Kā gribas, lai kāds par tevi domātu, mīlētu tevi.,« Nē, gribas pašai mīlēt, baudīt dzīvi. Vēl aizvien gribas…

27. nodaļa

Tovakar Batleri ēda pusdienas viesnīcā «New York». Bērni izbrīnā skatījās uz visām pusēm, vērodami grezno, izmeklēto interjeru, taču vislielāko iespaidu uz viņiem atstāja iepazīšanās ar Bo izredzēto. Džeina Bredberija viņus sagaidīja viesnīcā žilbinoši baltā kleitā, gaišie mati ieskāva meitenes seju, viņas balto ādu varēja salīdzināt vienīgi ar nupat nosmeltu krējumu. Baltais tērps glezni apkļāva stāvu. Viņa bija gara auguma, gandrīz tikpat gara kā Bo, taču apbrīnojami daiļa un gracioza. Meitenes kleita bija šūta Parīzē pie Puarē. Viņa to pavēstīja pavisam nevainīgi, starp citu, it kā visi valkātu no Parīzes atvestu apģērbu. Meitene bija kautrīga un labi audzināta. Skārlelai šķita, ka Džeina ir ļoti līdzīga Kctijai. Abas bija žilbinoši skaistas, sirsnīgas, un abām bija gluži vienaldzīgi, kādu iespaidu viņas atstāj uz apkārtējiem. Džeina bija uzaugusi Ņujorkā, taču tēvs nevēlējās, lai meitene pavada laiku bohēmiskā vidē, un Džeina atzina par labāku to nedarīt, viņa bieži jāja ar zirgiem, un viņas dzīve ritēja tālu no teātra ļaužu kņadas.

Džeina uzaicināja Batlerus uz viņu rančo, lai izjātu ar zirgiem, un Ketija tūdaļ priecīgi piekrita. Zirgi no agras bērnības bija viņas kaislība. Fredijs izteica gatavību tūlīt pat kopā ar Džeinu doties izjādē, kaut gan vēl nebija izlēmis, kas viņu saista vairāk: zirgi vai lieliskie automobiļi, kas tagad šaudījās it visur. Skārleta jau bažījās, ka viņai neizdosies pierunāt zēnu atgriezties Sanfrancisko.

—     Vai jūs ar Bo esat sen pazīstami? — Skārleta jautāja, lūkodamās meitenē. Viņa bija brīnum daiļa un reizē, lai cik savādi tas liktos, arī ļoti vienkārša. Ap viņu nevēdīja augstprātības gaisotne, tā bija jauka meitene visai dārgā apģērbā, un šķita, ka Džeinu stipri valdzina Bo, kurš arī pret viņu iaturējās ļoti gādīgi un maigi. Skārleta vēroja, kā Bo un Džeina dejo. Šis pāris izstaroja jaunību un nevainību. Nedz Bo, nedz Džeina neapzinājās savu skaistumu. Skārleta domāja par to, kā jauneklis ir nobriedis kopš tā laika, kad aizbrauca no mājām. Viņš bija kļuvis gluži pieaudzis vīrietis.

—     Žēl, ka tēva nav pilsētā, — Džeina sacīja. — Viņš ir Longailendā, mēs tur ceļam māju, — meitene vienkārši paziņoja, itin kā visi tur celtu mājas. — Bet es zinu, ka viņš priecātos ar jums iepazīties.

—    Nākamreiz, — Skārleta sacīja, raudzīdamās uz Bo.

Bērni kategoriski atsacījās iet projām no viesnīcas un piekrita

tikai pēc Skārlelas solījuma, ka viņi vēl dažas dienas paliks Ņujorkā. Nākamajā dienā Bo viņus uzaicināja teātri pavērot viņa darbu. Ketija kā apburta lūkojās uz skatuvi. Viņiem pienāca klāt jauns cilvēks, otrs režisors:

—     Varbūt jūs pamēģināsiet? Kundze, atļaujiet jūsu meitai uzkāpt uz skatuves…

Ketija satraukusies paskatījās rnātē. Skārleta svārstījās, bet, viņai par lielu brīnumu, Bo noliedzoši papurināja galvu un noraidīja šo priekšlikumu. Ketija pietvīka, uzmeta lūpu un bija uzbudināta līdz pašai prombraukšanai. Taču Bo palika pie sava: tas Ketijai par labu nenākšot.

—    Kāpēc gan atļaut izmantot Kctiju? Ketija pat neapzinās, cik viņa skaista. Dzīve šeit ir vienas vienīgas izpriecas. Bet tās domātas pieaugušajiem, nevis bērniem. Ja Ketijai atļautu vienu reizi kāpt uz skatuves, viņa gribētu to atkārtot, palikt šeit un mesties izpriecās. Es jau ne vienu reizi vien esmu novērojis, kā tas notiek, un nevēlos, lai tā atgadītos ar viņu. Tu arī negribētu, ja būtu to redzējusi. — Skārleta jauneklim neiebilda, viņa tikai brīnījās, cik viņš ir konservatīvs. Vai Bo allaž ir tāds, vai tikai tad, kad tas skar tuviniekus? Jā, Bo jau ir gluži pieaudzis un apbrīnojami labi iekārtojies šajā iluzoriskajā Brodvejas pasaulē.

Pirms mājās braukšanas bēini bija noskumuši un bēdīgi un pieprasīja solījumu atkal atbraukt uz šejieni.

—    Jūs domājat, ka Bo to vēlas? — Skārleta viņus ķircināja, bet Bo paskatījās viņā pāri bērnu galvām un lika dot vārdu, ka viņi visi kopā atkal apciemos viņu.

—     Uz to laiku man būs pašam sava māja, un jūs varēsiet apmesties pie manis, — Bo paziņoja. Viņš patiešām gatavojās pirkt nelielu māju par to naudu, ko bija saņēmis mantojumā no rnātes. Pagaidām Bo kopā ar draugu mita mazā dzīvoklītī gandrīz pašā pilsētas nomalē. Viņam bija lieli plāni, viņš daudz ko gribēja paveikt, daudz ko iemācīties. Jaunekli satrauca apkārtējā dzīve, un viņš pirmoreiz mūžā vēlējās kļūt par cītīgu skolnieku. Dcivids Bredberijs deva tādu iespēju, un Bo darīja visu, kas no viņa atkarīgs, lai attaisnotu Brcdberija cerības.

Bo ciemiņus pavadīja uz staciju, bērni kā neprātīgi māja brālēnam ar roku, kamēr vilciens lēnām attālinājās no Ņujorkas. Viss notikušais atgādināja vēja brāzmu, kas atšalkusi un aizbrāzusies projām, atnesot līdzi saviļņojošus sapņus, ko apvij mānīga spožuma vizuļi, kuri uzliesmojuši tūdaļ nodziest. Batleri sēdēja vilciena kupejā, izklaidīgi vērdamies cits citā, brīnīdamies, vai patiesi viss ar viņiem notikušais bijis reāls.

—   Es kādreiz gribu te atgriezties, — Ketija klusi sacīja, kamēr vilciens uzņēma ātrumu ceļā uz Sanfrancisko.

—     Mēs visi atgriezīsimies, — Skārleta pasmaidīja, ari viņai pašai laimējās tā pavadīt laiku, kā viņa sen nebija pavadījusi. No nedaudzajām dienām Ņujorkā palikušas visskaistākās atmiņas. Viņa atkal jutās jauna, dzīvības pārpilna, pievilcīga sieviete.

—   Es gribu teikt, ka atgriezīšos šeit, lai paliktu, — Ketija sacīja tādā tonī, kas liecināja, ka viņa jau ir cieši nolēmusi kādreiz piepildīt savus nodomus un nepieļaut nekādu iejaukšanos sava likteņa izlemšanā.

—   Kā Bo? — Skārleta mēģināja visu pārvērst jokā, taču meitas ads iespīdējās kaut kas tāds, kas pārliecināja, ka viņa savu lēmumu nemainīs. Pusceļā Ketija sabozusies iecirtīgi mātei noprasīja:

—   Kāpēc Bo neatļāva man izmēģināt savus spēkus lomā, kad radās tāda iespēja?

Skārleta centās izvairīties no tiešas atbildes, bet sajuta sev pievērstu saspringtu skatienu, ar kādu Ketija pēdējās dienās uz viņu mēdza raudzīties. «Viņa kļūst aizvien vairāk līdzīga tēvam,» Skārleta klusībā nodomāja, turpretī skaļi sacīja: — Eo nepatika šī iedoma.

—    Kāpēc nc? — Ketija neatlaidās, kamēr Skārleta steidzās uzrofit Fredija krekla piedurknes. To pabeigusi, viņa vispirms palūkojās ārā pa logu un tikai tad paskatījās uz Kctiju.

—    Laikam tāpēc, meitiņ, ka tā ir pieaugušo pasaule. Cilvēki, kas pieder pie šīs pasaules, nav nekādi diletanti, viņi ir profesionāļi, citādi var ļaudīm nodarīt ļaunumu, ja nodarbojas ar lietām, par ko nav nekādas sajēgas. — Tā bija godīga atbilde, un šķita, ka Ketija tam piekrīt.

—   Es kādreiz gribu strādāt teātri, vēl nezinu, par ko īsti, un, lai ko jūs darītu, tas mani neaizkavēs. — Meitenes mutē tas skanēja dīvaini, un Skārleta nodrebēja no šiem strikti pateiktajiem vārdiem,

—    Kāpēc tu domā, ka mēs tam pretosimies?

—    Tu visu laiku iebilsti… bet šajā gadījumā… šajā gadījumā būs citādi. — Ketija apsēdās un sāka lūkoties ārā pa logu, Skārleta izbrīnā viņu vēroja. Kas zina. Varbūt viņai taisnība? Iespējams, pienāks diena, un Ketija atgriezīsies Brodvejā, lai tur strādātu kepā ar Bo. Katrā ziņā radās iespaids, ka meitene centīsies to panākt. Skārleta domāja par Džeinu, par to, kas viņa ir īstenībā, kāda ir viņas attieksme pret Bo, vai ar laiku tur var iznākt kas nopietns. Atpakaļceļā visiem bija par ko padomāt. Skārleta iemiga, klausoties, kā kland riteņi. Jaunākie bērni iekārtojās viņai līdzās, pieglauduši galviņas pie viņas pleca. Ketija sēdēja viņai pretī, saspringtu skatienu lūkodamās pa logu un neatlaidīgi klusībā risinādama kādas savas problēmas, par kurām pārējie tikai varēja izteikt minējumus.

28. nodaļa

Bo, kā solījis, nopirka māju, pieņēma namzini, pavāru, kalpones. Viņš nu bija kļuvis pilsētā pazīstams cilvēks, un Sallija uzskatīja, ka ir pat skaistāks par Duglasu Finbiju. To klausoties, brālēnam uznāca smiekli. Varēja nešaubīties, ka Brodvejas skaistules domā tāpat. Bo satikās ar daudzām jaunām aktrisēm, uzlecošām zvaigznēm teātrī, bet tikai viena meitene, likās, satrauca viņa sirdi — Džeina Bredbcrija, šefa meita. Viņa bija kļuvusi vēl daiļāka nekā toreiz, kad viņi Džeinu redzēja, pirmo reizi atbraukuši. Meitenē jautās apbrīnojams smalkums. Kad Skārleta Džeinu kopā ar Bo redzēja pēdējo reizi, meitenei mugurā bija grezna, augumam eleganti pieguloša sudraba brokāta kleita, kuru ieraugot, viesiem restorānā «Coconut Grove» vai aizrāvās elpa, kad ienāca Džeina kopā ar Bo. Džeina bija radusi neveltīt nekādu uzmanību sev pievērstajiem skatieniem Skārleta vēlāk pajautāja Bo, kāpēc Džeina nekad nespēlē tēva izrādēs.

— Viņš nevēlas, lai Džeina būtu saistīta ar teātri. Viņu apmierina, ka viņa paliek malā. Es reiz Deividam ieteicu izmantot Džeinu, bet viņš atsacījās. Man šķiet, viņam taisnība. Džeina stāv tālu no teātra. Viņai patīk klausīties sarunās, kas skar teātri, bet viņa joprojām saskata tajā tikai laika kavēkli. — Tas, kā Bo runāja par Džeinu, vienmēr Skārletu uzvedināja uz domām, ka viņiem nav parasta draudzība, bet kaut kas nopietnāks, taču pagaidām tas nebija nekas vairāk kā ieildzis romāns, un Skārleta negribēja steidzināt laiku un paātrināt notikumus.

Mājās notika karsti strīdi, kur labāk pavadīt brīvdienas, kad atnesa Bo vēsuli no Ņujorkas. Viņš lūdza Skārletu atbraukt uz viņa iestudējuma pirmizrādi. Šajā iestudējumā spēlēja Duglass Finbijs. Bo cerēja, ka izrāde gūs kolosālus panākumus.

— Tev sagādās prieku kaut dažas dienas atpūsties no mūsu mazajiem nebēdņiem. — Dažreiz Bo uz Ņujorku viņu aicināja vienu, turpretī šoreiz sakarā ar Skārletas aizbraukšanu sacēlās tik neiedomājams tracis, ka galu galā pēc divām nedējām viņa pie Bo devās visu bērnu pulkā. Ketija bija uzplaukusi vēl krāšņāk. Viņa likās tikpat skaista kā Deivida Bredberija meita, atskaitot to, ka mati viņai bija melni un taisni, otra atšķirība — brokāta kleita, kādu Ketija nekad pat nebija uzlaikojusi. Tomēr arī tā izskatījās neaprakstāmi skaista. Zēni jau meta acis uz viņu. Skārleta dažkārt nespēja vien vērt vaļā durvis meitas pielūdzējiem. Gadījās, ka vienā un tai pašā laikā saradās pieci, seši un vēl vairāk kavalieru. Un tomēr Ketija joprojām palika noslēgta un nesabiedriska, viņa deva piekšroku Skārletas draugiem, kuri bija daudz vecāki par viņu un ar kuriem viņa jutās mierīgāk. Izrādījās, ka ari Sallija ir īsta mājās tupētāja. Meitenei sagādāja prieku uzturēties un strādāt dārzā, cept pīrāgus, un viņa staroja laimē, ja kādam radās vajadzība pēc viņas pakalpojumiem. Meitene drīz kjuva īstena mazā saimniece un atbrīvoja Skārletu no mājas rūpēm, un tieši tobrīd tas bija Joti nepieciešams. Skārleta aktīvi kārtoja veikalu darījumus, un viņai pastāvīgi nācās būt prom no mājas, ierasties te vienā, te citā vietā, lai kopā ar Ronu pārbaudītu ieguldījumus. Rons bija aizmirsis savus romantiskos sapņus par viņu, un viņi palika parasti labi draugi. Viņš pirms diviem gadiem apprecējās, un Skārleta priecājās, ka Rons ir laimīgs.

Fredijs pēc skolas beigšanas sapņoja iestāties Hārvarda universitātē. Zēnam patika Ņujorka, tomēr tā viņu pievilka īpatnējā veidā, kā vieta, kur attīstījusies banku darbība. Jau tagad varēja just, ka Fredijs ddvē gūs panākumus, un Skārleta atviegloti uzelpoja: «Paldies Dievam, būs kam nodot veikalus.» Uz Frediju viņa lika lielas cerības, zēns bija citāds nekā Bo, kurš līdzīgi vulkānam allaž slēpa sevī pārsteigumus, tā ka eksotiskā Brodvejas pasaule viņam bija vispiemērotākā vieta.

Šoreiz Balleri apmetās viesnīcā, jo Bo māja bija pilna ciemiņu. Kad Skārleta to pavēstīja, bērni uzskatīja, ka viesnīcā pat ir interesantāk, jo te dzīvo daudz teātra zvaigžņu. Ketija vienīgā par to izteica neapmierinātību. Fredijs gandrīz vai zaudēja prātu, kad hallē sastapa Vaitu Nortonu un Benu Diksiju.

Skārleta jutās glaimota, kad Bo uzaicināja viņu uz galā izrādi, uz kuru viņi brauca Bo jaunajā automobilī. Viņa sev nopirka elegantu zeltaina brokāta kleitu Šancla stilā un, par spīli saviem gadiem, jutās pavisam jauna. Ešlijam taisnība. Gadi, šķiet, tikai darīja viņu jaunāku. Viņas augums bija ieguvis vēl ideālākas formas nekā agrāk. Melnie, spīdīgie mati skaisti sakārtoti, ar tajā laikā moderno cekulu, kuru Skārleta sāka nēsāt, Bo pamudināta. Skārleta zeltainajā tērpā jutās pavisam droša, kad viņi kopā ar Bo iegāja mājā, kuru Duglass Fīnbijs tika uzcēlis pirms trim gadiem, tā bija viņa kāzu dāvana Mejai Vinfildai. Laulātie draugi, kā likās, dzīvoja laimīgi savā mājā. Šīs varēja uzskatīt par tām reti sastopamajām laulībām, kuras ar gadiem tikai nostiprinājās, kaut gan pastāvēja iluzorā pasaulē.

—     Kur tad Džeina? — Skārleta jautāja Bo, kad viņi stāvēja dārzā ar kausiem rokās, vērodami viesus dejojam. Bo šovakar ne reizi nepieminēja meitenes vārdu, un tas nemaz pēc viņa neizskatījās. Pēdējā laikā viņi visur gāja kopā. Kaut gan Bo izklaidējās arī citu cilvēku, tāpat sieviešu, sabiedrībā, tomēr tikai Džeinas klātbūtnē kļuva jautrs, tikai ar Džeinu spēja dalīt jebkuras grūtības, kas viņai radās, uztraucās, kad Džeina sasirga, tikai Džeinai piederēja viņa dvēsele. Taču Bo nekad neieminējās par precēšanos, un Skārleta šaubījās, vai vērts par to runāt.

—    Džeina ir Longailendā kopā ar tēvu, — Bo klusi noteica un piebilda, — Deivids uzskata, ka mums ar Džeinu vairs nevajag satikties. — Skārleta tagad saprata, kāpēc meitenes nav šajā vakarā. Viņa zināja, ka Bo tā gribējās ielūgt Džeinu tieši uz pirmizrādi.

—    Kāpēc? — Skārleta jautāja, viņu satrauca Bo skatiens. Aiz jautrās un vienaldzīgās ārienes jautās sašķobīts dvēseles līdzsvars, un tas viņam nebija raksturīgi.

—   Tēvs uzskata, ka pēc četriem pazīšanās gadiem mums vai nu jāprecas, vai jāaizmirst vienam otru. — Bo nopūtās un no apkalpo! āja, kas nule gāja garām, paņēma šampanieša kausu. Viņš bija dzēris mazliet vairāk nekā vajag, bet šeit visi tā darīja. Bāros, ballītēs, mājās vīns plūda straumēm.

Bo atļāvās palaist vaļīgāk grožus tikai šodien, kad viņš bez Džeinas bija tik vientuļš un nelaimīgs; Skārleta redzēja, ka Bo tukšojis lieku glāzi.

—   Kāpēc tad tu viņu neappreci? — Skārleta uzdeva jautājumu, kuru agrāk nebija iedrošinājusies uzdot, jo nevēlējās Bo nekādi ietekmēt. Varbūt patlaban bija īstais laiks par to parunāt. Viņa ari paņēma vēl vienu šampanieša kausu.

—    Tu taču viņu mīli? Vai tiesa?

Bo pamāja ar galvu, skumji viņai uzsmaidīja.

—    Bel cs nevaru ar viņu precēties.

Skārleta izbrīnā pavērās viņā.

—    Kāpēc?

—     Padomā vien, jaunas mēles tērgās, ka esmu apprecējis Džcinu, lai tuvinātos ar Deividu… visus manus panākumus saistīs ar viņas tēvu… teiks, ka meiteni esmu apprecējis naudas dēļ… slavas dēļ, — nelaimīgs un bēdīgs Bo raudzījās uz Skārletu. — Turklāt Deivids pirms sešiem mēnešiem man piedāvāja sadarbību ar viņu, cik es saprotu, jāizdara izvēle: vai nu meitene, vai darbs. Ja es apprecēšu Džeinu, man vajadzēs aizbraukt no Ņujorkas, lai ļaudis neizkropļotu iemeslus, kuru dēļ esmu apprecējies. Mēs, protams, kopā ar Džeinu varam atgriezties Sanfrancisko, — Bo izmisis lūkojās Skārletā. — Bet ko lai es tur iesāku? Neko citu neprotu kā vien iestudēt izrādes.

—    Bet ari pie mums ir teātri.

—    Ai, tie nav tādi, — Bo īgni pameta ar roku. — Ja nebūšu apmierināts ar savu darbu, es to pametīšu. Kā tad varēšu uzturēt sievu? — Brodvejā viņam bija prāvi ienākumi, var sacīt, vairāk nekā prāvi, toties ārpus Brodvejas nebūs nekā. Tēva naudu Bo bija iztērējis, nopirkdams brīnišķīgu savupmāju, ātrus automobiļus un pilnu aploku ar dārgiem šķirnes zirgiem. — Ja es apprecēšu Džeinu, mēs nomirsim badā. Ja pieņemšu Deivida piedāvājumu strādāt kopā… es nevaru precēties ar Džcinu un reizē sadarboties ar Deividu, tā būs visīstākā protekcija. — Bo nolika glāzi, viņam šajā vakarā neradās nekāda vēlēšanās piedzerties. Gluži vienkārši kā mazam zēnam gribējās izraudāties uz krustmātes pleca, un viņš jutās neveikli, ka nav ļāvis viņai jautri pavadīt laiku svētkos par godu pirmizrādei.

—      Bet tā taču ir muļķība! — Skārleta dusmīgi izmeta, lūkodamās viņam acīs. — Tu zini, kāda ir Deivida attieksme pret tevi, un saproti, kāpēc viņš vēlas ar tevi strādāt kopā. Skaties, kā tevi cildina vienā cildināšanā. Tavā vecumā tā bieži nenotiek. Tev Brodvejā ir vislielākie panākumi. Esi pats veiksmīgākais.

—     Un pats vientuļākais, — Bo iesmējās. — Krustmāt, es vienkārši nevaru precēties. Ko tad, ja pati Džeina domās, ka esmu viņu apprecējis, lai nostātos firmas priekšgalā? Tas būs visbriesmīgākais. Es to nevarēšu pārdzīvot, ja tā notiks,

—    Vai tu nekad ar Džeinu neesi runājis par šo tematu?

—            Nē. Es runāju ar Deividu, Viņš teica, ka ļoti labi mani saprotot, bet romāns esot ievilcies pārāk ilgi. Džeinai jau divdesmit divi gadi, un, ja viņa neapprecēšoties ar mani, viņam meitu vajadzēšot izdot pie kāda cita. — Bo jau piederēja gandrīz viss, ko viņš vēlējās, atskaitot partnerību ar teātra pasaulē visietekmīgāko cilvēku un mīļoto sievieti, kuru viņš vēlētos redzēt par savu sievu. Gan vienu, gan otru Bo varēja iegūt, tomēr viņam šķita — un ietiepīgi no šīs domas neatkāpās, — ka šīs vēlmes nav piepildāmas. Skārleta neizprata Bo šaubas un bija pārliecināta, ka šīs barjeras ir pārvaramas, tāpēc vakara lielāko daļu viņa pavadīja, mēģinādama Bo pārliecināt, lai viņš maina savu lēmumu. Taču Bo palika nelokāms un, pavadīdams Skārletu uz viesnīcu, sacīja:

—     Es to nevaru darīt, krustmāt. Džeina nav prēmija, nav papildu atalgojums par paveikto darbu.

—     Kāpēc tas viss jāaplūko no šāda viedokļa? — sakaitinātā Skārleta nenovaldījās, jo šī pārliecināšana bija viņu nogurdinājusi. — Tu taču viņu mīli, vai ne? «Mans Dievs, nu īsts Ešlijs!» viņa nodomāja.

—    Jā

—   Tad precies ar viņu. Netērē laiku citām meičām, gar kurām tev nav daļas.. Preci Džeinu, kamēr tev ir iespēja. Nekad nevar paredzēt, kā pagriezīsies dāve un kas var atgadīties. Kad radusies izdevība iegūt to, ko tu vēlies, šo izdevību vajag izmantot. — Skārlctas balsi aizžņaudza asaras, abi zināja, ka viņa vēl aizvien domā par Retu, kurš, kā izrādās, ir vienīgais mīlamais vīrietis šās sievietes dzīvē, vienīgais, par ko viņa domāja, bet Reta sen vairs nav, un viņš paņēmis līda daļu no viņas dzīves

—  Tu gribi srādāt kopā ar Deividu? — Skārleta atkal noprasīja. Bo bridi svārstījās, tad pamāja ar galvu.

—     Tad dari to! — Skārlctas balss kļuva maigāka, un viņa saņēma Bo roku. — Dzīve tev dāvā tik daudz iespēju. Tā jau dāvājusi visu, par ko esi sapņojis. Tas ir brīnišķīgi, glabā visu, ko liktenis dāvājis, pateicies par šīm dāvanām. Tava sirds ilgojas pēc kaut kā vēl, un liktenis atkal tev piesola to, ko tu vēlies. Tāpēc neatsakies no šīm veltēm tik muļķīgu iemeslu pēc. Deivids tev piedāvā brīnišķīgas iespējas. Un Džeina ir sieviete, kuru tu mīli. Ja tu pajautāsi man, ko es domāju šai sakarā, tad es uzskatīšu tevi par nenormālu, ja atsacīsies vai nu no viena, vai otra. Tu taču pats zini, ka precēsies ne jau tādēļ, lai satuvinātos ar Deividu. Tev tas nav vajadzīgs, viņš ari tāpat lūdza tevi kļūt par viņa partneri. Ko tad tev vēl vajag? Piekriti visam, un neliecies zinis par ļaužu valodām. Tu taču saproti — ja kāds kaut ko iedomājas vai par to izsakās skali, pēc nedējas viss tiek aizmirsts. Bet tu to atcerēsies visu mūžu, ja tagad no kā atsacīsies. Tev nav vajadzīga Sanfrancisko, tev ir nepieciešama Ņujorka. Šajā bezprātīgajā darbā tu esi guvis tādus panākumus, ka vienā jaukā dienā Deivida teātris var būt tavs, vai ari tu nodibināsi pats savu teātri. Paies laiks, un tu atradīsies pašā virsotnē. Arī tāpat jau esi daudz panācis. Un tev ir meitene, kuru tu mīli… uzvelc viņai pirkstā zelta gredzenu… viņa būs tava… tu esi viņas cienīgs! — Tā patiešām bija, un Skārleta tik ļoti mīlēja Bo un vēlējās, lai viņam piederētu viss, ko viņa tagad zaudējusi. Skārleta nenožēloja, ka dzīve aizrit, viņai ļoti gribējās, lai ikviens no tuviniekiem būtu laimīgs, lai piepildītos viņu vēlēšanās, īstenotos viss, ko dāvā dzīve.

—    Tu patiesi tā domā, krustmāt?

—    Kā tad citādi? Tu to esi pelnījis. Es tevi tik stipri mīlu, muļķa puika, — Skārleta sabužināja savus kārtīgi sasukātos matus, un Bo ņēmās sakārtot viņas frizūru. Viņam patika, ka krustmāte sākusi nēsāt modernu matu cekulu, kas viņai ļoti piestāvēja, viņa patiešām bija skaistule. Bo nožēloja, ka Skārleta vairs nav apprecējusies, ka nav varējusi nevienu iemīlēt pēc Reta bojāejas. Un varbūt vainīgs izdzertais šampanietis vai arī tā tuvība, kas radusies sarunas laikā, bet Bo viņai pavaicāja to, par ko ilgi bija domājis.

—    Un vai tu, krustmāt, nožēlo, ka tev vairs neviena nebija? Pēc viņa…

Abi zināja, par ko viņš runā.

—   Vai tu tagad nenolādi savu dzīvi? — Taču, iekams Skārleta atbildēja, Bo jau zināja atbildi, izlasīja to krustmātes acīs.

—   To nolādēt? — Viņa paraustīja plecus. — Kā es varu ienīst dzīvi, ja es tik stipri jūs mīlu? Agrāk par to esmu domājusi, bet es izjutu pienākumu pret jums. Turklāt Retam biju devusi solījumu. Protams, es neprātīgi mīlu Retu Edz šim brīdim un vēlētos, lai viņš būtu blakus, bet… bet ari tagad man nemaz nav tik shkta dzīve. — Skārleta patlaban par dzīvi runāja tā, it kā tā jau būtu beigusies. Un savā ziņā tā ari bija taisnība. Pēc dažiem gadiem Fredijs aizbrauks studēt Hārvarda universitātē. Sallija un Ketija droši vien apprecēsies, viņām būs sava dzīve. Bo dzīve neapšaubāmi jau ir nokārtojusies, atskaitot to, ka viņš veltīgi sevi nomoka, taču nākamo piecu gadu laikā ari viņš atrisinās savas problēmas. Un Skārleta paliks viena, bērni, kurus viņa bija audzinājusi, nostāsies uz savām kājām. Viņai nepatika prātot par nākotni.

—  Es nenožēloju, — Skārleta sacīja jauneklim, bet viņš noliecās un noskūpstīja viņu uz vaiga. — Tomēr man negribētos atlikušo dzīvi pavadīt, noskatoties, kā tu skumsti pēc mīļotā cilvēka. Brauc uz Longailendu Džeinai pakaļ, pasaki Deividam, ka tu kļūsi viņa partneris, un aizmirsti visu, ko var sacīt ļaudis. Esmu dziļi pārliecināta par saviem vārdiem, un tu vari tos pateikt Džeinai.

—    Tu esi apbrīnojama, krustmāt, — Bo priecīgi sacīja, un vēlāk, pavadot viņu uz viesnīcu, viņš domāja, cik viņa ir brīnišķīga, un kāds veiksminieks būtu mīļotais cilvēks, kurš viņu apprecētu. Reizēm Bo apzinājās arī savu vainu, ka krustmāte vairs nav apprecējusies.

Bo saprata, ka viņš pats, kā ari citi bērni viņai pārāk daudz nozīmēja. Viņš dzīrās šai sakarā vēl ko piebilst, bet tad viņi abi gluži apstulba, vienlaikus ieraudzījuši kādu parādību. Pa vestibilu gāja Ketija Skārlctas pelēkajā samta kleitā. Viņas mati bija sakārtoti augstā sasukā, kuru saturēja elastīga lente ar baltu spalvu. Ketija gāja zem rokas ar garu, staltu, izskatīgu vīrieti, kuru Bo tūlīt pazina.

Pārītis neapšaubāmi atgriezās no kaut kurienes. Ketija vēl nebija pamanījusi māti un Bo un likās ar sevi gaužām apmierināta.

—    Mans Dievs! — Skārleta nočukstēja kā zibens ķerta. Viņa bija domājusi, ka meita viesnīcā mierīgi guļ gultā, kamēr viņa pati kopā ar Bo apmeklē vakaru. — Kas viņš tāds ir? — Pēc skata vīrietim varēja but gadu piecdesmit, kaut gan viņš neapstrīdami izskatījās jaunāks, labi saglabājies, toties tas, ka viņš ir reizes trīs vecāks par savu pavadoni, neradīja šaubas. Vīrietis šovakar bija vairāk iedzēris un par Ketiju izrādīja uzkrītoši lielu interesi

Bo seja sadrūma, un viņš, šķērsodams vestibilu, Skārletai pusbalsī izmeta:

—    Viņu sauc Kriss Bokslijs. Viņš ir vislielākais maitasgabals, kādu jebkad esmu saslapis. Visu laiku vazājas kopā ar jaunām meitenēm. Bet gribu tev pateikt, ka es nositīšu šo neģēli, iekams viņš pieskarsies Ketijai. — Likās dīvaini dzirdēt šādus vārdus no Bo mutes, viņš nekad tā neizteicās un Skārletas klātbūtnē nezaudēja pašsavaldīšanos. Tas viss uz mirkli viņu apstulbināja. Bo bija tāds izskats, it kā viņš grasītos iesist Bokslijam. — Sis izdzimtenis Brodvejā ir jauna, uzlecoša zvaigzne, vismaz viņš sevi par tādu uzskata. Bokslijs nospēlējis pāris lomu, toties viņam ir lieli plāni. No darba brīvo laiku viņš pavada dāmu sabiedrībā, kādu redzamu cilvēku sievu vai meitu sabiedrībā. Ļoti jaunas būtnes ir viņa kaislība.

Un tas, kā Bokslijs nelūkojās uz Kctiju, Bo vārdus apstiprināja. Bokslijs bija metis acis arī uz Džeinu un tādējādi pirms dažām nedēļām Bo izvedis no pacietības. Bokslijs tieši gribēja apprecēt Džeinu tā iemesla dēļ, kāpēc Bo atsacījās precēties. Jo Džeina bija daiļa un bagāta, jo viņš gribēja izmantot Deivida, Džcinas tēva, sabiedrisko stāvokli.

—   Bokslij! — Bo balss vestibilā noblīkšķēja kā šāviens. Pārītis apstājās, Ketija aizgriezās, ar šausmām ieraudzījusi Bo. Meitene bija gribējusi atgriezties mājās pirms mātes, bet viņa tik jauki bija pavadījusi laiku kopā ar Krišu, ka aizmirsa uzmanīt pulksteni. Ketijai gadījās vairākas reizes Krišu sastapt ballē, iekams viņi iepazinās, un tas notika viņu trešajā sastapšanās reizē. Toreiz Bokslijs uzzināja meitenes vārdu, precizēja, vai viņai ir kādas radniecības saites ar Bo Vilkšu, jo viņš bija redzējis tos kopā. Kad Ketija atbildēja, ka Bo ir viņas brālēns, Bokslijs meiteni uzaicināja brokastīs restorānā. Skārleta todien bija izgājusi kopā ar bērniem, bet Ketija palikusi mājās lai palasītu.

—    Ko tu esi nodomājis darīt ar manu māsīcu? — Bo cieši piegāja klāt Krišam Bokslijam.

—     Pilnīgi neko, mans jaunais draugs izņemot jautru laika pavadīšanu. Viss bija ļoti godīgi un nevainīgi. Vai desa, Ketij? — Bokslijs runāja ar pretīgu angļu akcentu, un Skārleta, no attāluma vērodama notiekošo, varēja redzēt, ka šis vīrietis viņas meitu ir taisni vai apbūris.

Kaut gan Ketija bija kautrīgs bērns viņai piemita kāda dīvainība: viņu neatvairāmi pievilka vīrieši viņas tēva vecumā.

—     Mēs ar jūsu māsīcu viesnīcā dejojām. Vai ne, mīļā? — Bokslijs Ketijai mīļi uzsmaidīja, bet meitene uz to neskatījās, tāpēc nevarēja redzēt, ka tā skatiens pauž vislielāko lēnprātību.

—   Vai tu zini, ka viņai vēl nav sešpadsmit gadu? — Bo dusmās vārījās,

—   Patiešām? — Bokslijs izbrīnā paraudzījās uz Kctiju, — man rādās ka šajā jautājumā mums abiem notikusi maza nesaprašanās. — Bokslijs noņēma Ketijas roku no savējās un nodeva to Bo, — man rādās, tika sacīts ka tuvojoties divdesmit pirmais gadiņš. — Ketija pietvīka aiz samulsuma un apjukuma, toties Krišu, šķiet, šāda neprecizitāte nemaz neuztrauca. Viņu vairāk samulsināja tas, ka viņš meitenes vecumu uzzinājis no viņas brālēna. Bokslijs, protams, jau pašā viņu pazīšanās sākumā saprata, ka Ketija ir daudz jaunāka nekā viņam apgalvojusi, taču viņa bija tik jauka, tik skaista, un viņam glaimoja, ka rodas iespēja kopā ar šo meiteni parādīties sabiedrībā.

—        Atvaino, Bo, — Bokslijs jutās vairāk izbīnījies nekā vainīgs, — nedusmojies uz māsīcu, viņa ir tik burvīga, jauka meitene.

Bo pilnīgi nereaģēja uz Bokslija vārdiem.

—    Atkāpies no viņas!

—         Ak Dievs! Kā tu sacīsi, — Bokslijs zemu palocījās visiem trim un steigšus aizgāja.

Bo stāvēja, nebilzdams ne vārda, skatīdamies uz Ketiju, pēc tam saķēra viņu aiz rokas un aizvilka uz numuru.

—         Dieva dēļ, saki man, kas tev lika iet kopā ar viņu? — Bo bija pārskaities, nekas tāds agrāk ar viņu nebija noticis. Viņš vienmēr bija aizstāvējis savu mīļo māsīcu, uzskatīdams, ka Skārleta pret viņu ir pārlieku stingra. Toties patlaban viņam pašam gribējās skuķi pamatīgi iepļaukāt.

—         Tu nevari iedomāties, kas viņš par nelieti. Tas ir bezgodis, krāpnieks. Viņš kā indīga čūska norāpos savu ceļu Brodvejā, lai sasniegtu virsotni jebkādiem līdzekļiem. — Bo pārāk labi pazina to pasauli, kurā dzīvoja, un tādu cilvēku šajā pasaulē bija pārpārēm.

Ketija neslēpti aizsvilās, kamēr Bo vilka viņu aiz rokas.

—         Viņš nav tāds, kā tu viņu aprakstīji! Viņš ir mīļš un labs. Kriss uzskata, ka man ar viņu kopā jāspēlē izrādē. Bet tu nekad man to neesi teicis, Bo, — Ketija pārmetoši sacīja, un no viņas acīm straumēm sāka plūst asaras.

—          Tev pilnīga taisnība, es nekad to neesmu teicis. Kā tev šķiet, vai es gribu, lai tu kārtos kaklā tādiem cilvēkiem kā Bokslijs? Neesi muļķe un paskaties uz sevi. Vēl esi gluži bērns. Tu tavā vecumā nevari dzīvot šajā pasaulē un strādāt teātrī.

—         Tā ir vislielākā aplamība, ko tu man jebkad esi teicis! — Ketija noburkšķēja, kad Bo jau bija iestūmis viņu istabā un viņa šņukstēdama ierāvās atzveltnī.

—         Vai es drīkstu tevi pārtraukt un painteresēties, kāpēc tu nepalūdzi man atļauju iet kopā ar viņu un pat neuzskatīji par vajadzīgu mūs iepazīstināt? — Skārlcta centās runāt mierīgi, nekādi neatklājot savu satraukumu. Meitas dīvainības jau sen viņai darīja raizes. Dažkārt Skārlctai pat ienāca prātā, ka tik Ketija nav slima. Kaut vai šī viņas nemitīgā pazušana. Tas vēl nekas, ja viņa klusi noslēpās kaktiņā tēva kabinetā. Bet šis gadījums stacijā, kad viņa aizdrāzās pie Veida vai toreiz uz «Hermeja»… Tas taču varēja viņai maksāt dzīvību…

—    Tāpēc ka… — Ketija iešņukstējās vēl stiprāk, nespēdama valdīt raudas, žņaudzīja rokās kabatlakatiņu un vilka nost kleitu, kuru bija «aizņēmusies» no mātes, — tāpēc ka zināju — tu mani nelaidīsi.

—    Tas no tavas puses bija nesaprātīgi, Ketij. Vai es drīkstu zināt, cik gadu ir šim džentlmenim? — Skārleta centās savu jautājumu izteikt ar jo lielāku sarkasmu, lai kaut kā liktu meitai reālāk paskatīties uz dzīvi.

—   Viņam ir trīsdesmit pieci gadi, — Ketija, daudz nedomājot, atbildēja, un šis paziņojums brālēnā izraisīja jaunu dusmu uzliesmojumu.

—    Mans Dievs! Viņam ir piecdesmit, ja ne vairāk! Tas taču acīm redzams! — Bo kliedza, un Ketija galīgi apjuka. Skārletai kļuva meitas žēl. Ka tik viņi abi ar Bo nešauj pār strīpu ar savu stingrību. Ketija bija tikai provinces meitene. Vai viņa var zināt, kā jāizturas šajā vētrainajā, trauksmainajā pasaulē. Nevar taču no viņas gaidīt, lai viņa tūlīt pirmajā reizē tiek skaidrībā, kādi ir tās paradumi un tikumi. Bo spriež pēc sevis, bet viņš šeit jau ilgi dzīvo un strādā.

Skārleta atcerējās sevi šajā vecumā. Viņa bija vecāka par Ketiju, kad pirmo reizi ieradās Atlantā. Skārleta skaidri iztēlojās savu sastapšanos ar Retu labdarības ballē, kad viņi… dejoja abi ar Retu… Tas bija neprāts no viņas puses, īsts izaicinājums sabiedrībai, viņa taču toreiz valkāja sēras Čārlza piemiņai… Kā visi toreiz viņu nosodīja… Viņa atcerējās, kā bija Retam sacījusi: «Nesmejieties, visi skatās uz mums.» Bet viņš, viņas melnīgsnējais pirāts (Dievs Kungs! Vai patiesi ir bijis tāds laiks, kad viņa no Reta baidījās un ienīda viņu?), atbildēja: «Vai tiešām jums rūp, ko ļaudis runā?»

Nē, viņai nevajag Ketiju sodīt, kaut patlaban liekas, ka meita izturas vieglprātīgi. Turpretī Bo nerimās: — Vai vispār ir priekšstats, ko ar tevi var izdarīt tādi neģēļi kā šis? — Ketija papurināja galvu, sāka raudāt vel gaužāk un pagriezās pret mā'i, gluži nomocīta un nogurusi.

Bo ari bija pavisam piekusis.

—    Paskaidro to viņai, krustmāt. — Un viņš atkal vērsās pie Ketijas. — Uzskati, ka tev ir laimējies un es tevi nesūtu atpakaļ uz mājam pirms tavas dzimšanas dienas.

Batleri bija norunājuši, ka Ketijas dzimšanas dienu atzīmes Ņujorkā, bet nedēļas nogale nu izvērtusies tik drūma. Ketija augām dienām bija nomāktā garastāvoklī, un Skārlcta nekādi nevarēja tikt skaidrībā, kā pret viņu izturēties. Visu sarežģīja ari tas, ka Ketija bija ļoti skaista meitene, kuru visi ievēroja. Pat šeit garāmgājēji, il īpaši vīrieši, skatījās uz viņu. Ketijas skaistums atstāja ēnā visus — ari māti. Un divas dienas pēc nelaimīgā vakara ar Krišu Boksliju notika atgadījums, kas visu vēl vairāk sarežģīja. Viesnīcas vestibilā viņiem pienāca klāt kāds cilvēks un jautāja, vai meitene nevēloties strādāt jaunajā, nesen nodibinātajā teātri. Skārlcta laipni noraidīja šo priekšlikumu, bet Ketija vienās asarās metās uz savu istabu, apvainojot māti, ka tā gribot izpostīt visu viņas atlikušo drivi. Viņa likās gultā un pavadīja tajā visu vakaru. Meitene necēlās ari tad, kad atnāca Bo, lai vestu visus pusdienās.

—     Vai jums te vēl kaut kas atgadījies? — Bo interesējās. Vispār viņš neatcerējās tāda gadījuma, kad Ketija būtu atsacījusies kaut kur iet kopā ar viņu.

—    Grūts vecums, — Skārlcta viņam mierīgi paskaidroja, kad viņi palika vieni. — Ketija ir laba meitene, tomēr pārāk skaista, un tas arī noved pie visādiem pārpratumiem. Cilvēki mums izsaka dažādus vilinošus priekšlikumus, un mēs esam spiesti atbildēt, ka nevaram tos pieņemt. Vīrieši lakstojas ap viņu, bet es aizliedzu viņai ar tiem satikties. Viņas acīs tas nav tikai muļķīgi. Nē, viņa mūs uzskata par briesmoņiem. Vismaz mani.

—    Ak Dievs! — Bo agrāk nebija ienācis prātā, cik Skārletai grūti ar viņiem visiem Izrādās, ka bērnu audzināšana nemaz nav tik vienkārša, Bo tikai tagad sāka to saprast. — Ko mēs nu darīsim ar Ketiju? — viņš noprasīja tādā tonī, it kā meitene būtu izdalījusi noziegumu.

—      Domāju viņu vest uz mājām un ceru, ka tur viņa nomierināsies. Man atliek tikai lūgt Dievu, lai meitene pēc iespējas ātrāk tiek pie vīra. Pretējā gadījumā viņas skaistums sagādās daudz rūpju, — Skārleta iesmējās, bet Bo gluži satriekts pašūpoja galvu.

—    Es negribētu, lai man būtu meitas.

—    Bet es ceru, ka tev nebūs mazāk par desmit, — Skārleta atvēsināja Bo kvēli, daudznozīmīgi raudzīdamās viņā. — Nu, kā tad ar Džeinu? Kāpēc tu vēl neesi Longailendā?

—     Es piezvanīju, viņu tur nav, viņi ciemojas pie draugiem Sandjego. Atstāju zīmīti un tagad gaidu viņus atgriežamies. Man žēl, ka tu atkal nesatikies ar Deividu. — Skārleta vienu reizi jau bija redzējusi Deividu. Viņš uz Skārletu atstāja labu iespaidu. Stalts, ar gudru skatienu. No viņa dvesa spēka un drošības izjūta.

—    Gan satikšu viņu citu reizi. Bet uzklausi mani, — viņa stingri noteica. — Nedzen postā savu dzīvi. Iegaumē, ko es sacīju, un nesper nepārdomātus soļus. Vai saprati?

—    Jā, kundze. Bet jūs labāk pasakiet to savai meitai, — Bo jokodams palocījās.

Pēc tās reizes, kad Ketija izplūda asarās un kliedza par savu izpostīto teātra zvaigznes karjeru, viņa negaidīti nomierinājās un tagad teātri pat nepieminēja.

Viņiem Ņujorkā vajadzēja pavadīt tikai vienu dienu. Skārleta mazākos bērnus paņēma līdzi uz jaunās izrādes mēģinājumu un, kamēr Bo bija aizņemts uz skatuves, bērni sajūsmā skraidīja pa tukšo teātri, cerēdami sastapt Bāriju Vaitu, kurš, izrādījās, bija viņu ierašanās galvenais mērķis. Pārtraukumā, kad Bo Skārlctai pienāca klāt, viņa izšķīrās un pajautāja to, kas viņai neizgāja no prāta, kopš Ketijai tika izteikts priekšlikums izmēģināt spēkus jaunajā teātrī.

—    Vai tu kādreiz atļausi Ketijai nospēlēt kaut nelielu lomu tavā izrādē?

Bo nogrima domās, nopūzdamies atsēdās krēsiā,

—   Nezinu. Agrāk par to neesmu domājis. Kāpēc tu jautā? Vai esi viņas spiegs?

Skārleta iesmējās, saprazdama, ka Bo vienkārši nezina, ko viņai atbildēt.

—     Nē. Man tikai būtu interesanti zināt. Liekas, viņa tikpat dedzīgi aizrāvusies ar teātri kā tu. — Tā bija taisnība. Turklāt Skārleta sajuta, ka Ketija neapšaubāmi ir apveltīta ar visiem dotumiem, lai kļūtu par zvaigzni. Skārleta domīgi turpināja. — Pagaidām, protams, viņa ir pārāk jauna, bet varbūt pienāks diena… Viņai būtu tik patīkami uzzināt, ka ari mēs esam norūpējušies par viņas nākotni un… nepavisam nevēlam viņai ļaunu.

—   Tu patiešām domā, ka viņa tā uzskata? Vispār gan, kas lai zina… Bet es, krustmāt, nevaru pateikt, var būt… Turklāt šeit, teātra pasaulē, redzu tik daudz visa kā, tā sacīt, pazīstu visas aizkulises. Vai tu patiesi vēlies, lai Ketija iestigt u šajā muklājā? — Katrā ziņā Bo to nevēlējās. Viņš Skārletai tā ari pateica. Viņš negribēja šādu dzīvi saviem paša bērniem, ja viņam tie būs, Tāpat kā Deivids nevēlējās, lai Džeina dzīvotu šo dzīvi. Bo uzskatīja, ka tikai tāpēc Džeina ir palikusi tik apbrīnojama meitene,

—    Džeina laikam gan spētu izturēt šo dzīvi un nepazaudēt sevi, — Skārlcta piezīmēja, un Bo tam piekrita.

—   Tas tiesa, tomēr Džeina ir pavisam citāda. Arī situācija gluži cita, Tēvs drīzāk ieslodzīs Džemu cietumā nekā atļaus viņai spēlēt teātri — Agrāk Skārlcta nevarēja vien nobrīnīties, kāpēc Džeina, kurai ir tādas iespējas, līdz šim brīdim nav kļuvusi par aktrisi, bet tagad Bo paskaidrojumi viņai atvēra acis un daudz ko palīdzēja izprast.

—  Jā, varbūt tev taisnība. Kas attiecas uz Ketiju… Tās pagaidām ir tikai manas pārdomas. Nepievērs uzmanību.

—    Bet kur tad viņa ir?

—    Atpūšas viesnīcā. Viņa īsti labi nejūtas.

—    Vai esi droša par to? — Pēdējā laikā Bo bija kļuvis ļoti aizdomīgs un visos vīriešos saskatīja potenciālu savas māsīcas pavedēju.

Dienas vidū viņi paēda pusdienas, pēc tam Bo aizveda viņus uz viesnīcu, bet pats atgriezās teātrī. Kad Skārlcta uzkāpa augšā numurā, Kctijas tur nebija. Fredijs nogāja hallē, tomēr atgriezās bešā.

' — Viņas nav arī tur. Varbūt aizgājusi pastaigāties. — Fredijs, kas par māsas prombūtni sevišķi neuztraucās, izgāja ārā, cerēdams vestibilā satikt Mikiju Tomasu, bet Sallija sāka Skārletai palīdzēt sakravāt mantas.

Metās krēsla, taču Ketijas vēl arvien nebija. Skārletu sagrāba panika, Bo teica taisnību, šo nekrietno skuķi nc uz brīdi nevar atstāt vienu. Kaut arī Skārletai bija nepatīkami par meitu domāt ļaunu, tomēr meitene to ir pelnījusi. Pēc tam viņai pārskrēja auksts pār kauliem, varbūt ar Kctiju kas noticis. Vai nu mazums, kas var gadīties, viņa ir izklaidīga, bet visapkārt tik daudz mašīnu…

Deviņos vakarā, Ketiju tā arī nesagaidījusi, Skārleta izmisumā aizbrauca pie Bo. Viņš jau dzīrās iet ārā no mājas, posās uz kādu svarīgu pieņemšanu un tagad neizpratnē lūkojās uz savu satraukto krustmāti.

—     Ketija pazudusi, — Skārleta izdabūja svešādā, aizsmakušā balsī.

—    Vai tu redzēji viņu ar kādu kopā?

—    Nē, es vispār viņu neesmu redzējusi kopš tā brīža, kad mēs no rīta iznācām, lai dotos uz teātri.

Bo sarauca pieri.

—     Varbūt viņa atkal ir kopā ar Krišu Boksliju? Kā tu domā, vai viņa var būt tik dumja?

—      Nevis dumja, — Skārleta paskaidroja, nespēdama valdīt asaras, — bet jauna.

—     Nerunā par vecumu. Es ari biju jauns. — Tas tika pasacīts tādā tonī, ka Skārleta, par spīti satraukumam, zobgalīgi noburkšķēja. — Kā tad, tu jau nu esi sirms večuks. — Bo ievēroja viņas zobgalīgo toni un dusmīgi norūca: — Vismaz es nepazudu pēc katrām pāris minūtēm un nevazājos apkārt ar piecdesmitgadīgiem neģēļiem.

—     Tagad par to nav runas. Bo, ko mēs darīsim? Un ja nu ar viņu kas noticis? Ja nu viņa ir nogalināta vai nolaupīta? — Bo šķita, ka krustmāte maldās, tāpēc viņš kategoriski noraidīja ierosinājumu griezties policijā.

—     Vai vari iedomāties, kas notiks, ja viņa atkal pavada laiku kopā ar Boksliju vai kādu citu? Prese taču sacels tādu troksni, ka tu pali nebūsi priecīga. Labāk brauksim uz viesnīcu un tur izlemsim, ko tālāk darīt.

Viesnīcā Bo ar vienu otru aprunājās un pēc minūtēm divdesmit atgriezās pārskaities. Kā jau viņš bija paredzējis, Ketija bija aizbēgusi kopā ar Krišu Boksliju. Viņam tika pastāstīts, ka Kriss pasūtījis mašīnu un aizbraucis kopā ar daiļu, ļoti jauniņu bruneti. Viņš aizvedis meiteni uz ārpilsētas viesnīcu «Gloria Beach», kurai bija slikta reputācija un kurā mēdza sabraukt šādi tādi ļaudis, lai iedzertu, patērzētu, noslēgtu nelikumīgus darījumus.

—    Ak Dievs! — Skārleta tūlīt aizsūtīja bērnus uz citu istabu, lai tie nedzirdētu viņu sarunas. — Bo, ko tagad iesākt?

Pulkstenis jau rādija desmit vakarā. Līdz viesnīcai «Gloria Beach» vajadzētu braukt vismaz stundu ar vislielāko ātrumu un nekur neapstājoties. Ja tūdaļ izbrauktu, līdz turienei varētu nokļūt ap vienpadsmitiem. Un, ja paveiksies, viņi ieradīsies tieši laikā… Bet ja ne?

—      Brauksim uz «Gloria Beach». Lūk, ko mēs darīsim. Paņemsim Ketiju, un pēc tam es to tur nogalināšu. — Skārlcta, protams, neticēja viņa draudiem, tomēr paķēra mēteli un izsteidzās nopakaļ Bo, paguvusi pakliegt Sallijai, lai ne viņa, ne Frcdijs nekādā gadījumā neejot ārā no numura, bet viņa pārnākšot ļoti vēlu.

Skārlcta izdrāzās cauri vestibilam, cenzdamās panākt Bo, kurš iedarbināja motoru un, nežēlodams mašīnu, aizjoņoja uz dienvidu pusi.

Bija bez piecām minūtēm vienpadsmit, kad viņi sasniedza mērķi. Gluži bāls, sakostiem zobiem Bo grasījās apgriezt kājām gaisā šo zaņķi, pārlūkot gultas visos numuros, ielaužoties bez klauvēšanas, lai tikai atrastu Ketiju.

Viņiem laimējās. Viņa kopā ar Boksliju sēdēja bārā, un abi ļoti patīkami pavadīja laiku. Kriss Bokslijs bija piedzēries, Ketija arī izskatījās iereibuši un likās mazliet uzbudināta. Meitene sastinga, ieraudzījusi māti un Bo, kurš strauji šķērsoja bāru, sagrāba Ketiju aiz rokas un vārda tiešā nozīmē atrāva no bāra letes.

—   Ak… es, — aiz bailēm meitene sāka stostīties, kā ar viņu bija noticis arī agrāk, bet Kriss Bokslijs to nezināja un tagad mēmā izbrīnā raudzījās uz viņu.

—    Mēs atkal esam satikušies, — Kriss salti izmeta ar platu, teatrālu smaidu, taču Bo smiekli nebija prātā.

—   Diemžēl tu mani neesi sapratis pirmajā reizē. Meitenei vēl nav sešpadsmit gadu, un, ja tu vēlreiz viņai tuvosies, es būšu spiests iztriekt tevi no pilsētas un ietupināt aiz restēm. Tu vari droši pārvilkt krustu savai karjerai teātrī, ja vēlreiz viņai iesi klāt. Es visu skaidri esmu pateicis? Vai šoreiz saproti mani?

—   Ļoti labi saprotu, lūdzu mani atvainot. Es laikam pagājušo reizi esmu alojies.

—    Tad jau lieliski, — Bo secināja un, lai savu paziņojumu darītu vēl pārliecinošāku, papildināja to ar diviem spēcīgiem sitieniem Bokslijam pa sauics pinumu un pa zodu. — Pielūko, ka nealojies arī šajā reizē!

Kriss Bokslijs nostiepās garšļaukus uz grīdas visu acu priekšā, un izbrīnītā publika ar dzīvu interesi vēroja šai viesnīcā tik parasto skatu. Bo paķēra Ketiju aiz rokas un izsteidzās no bāra.

29. nodaļa

Atgriešanās Ņujorkā bija mokoša visiem, it sevišķi Ketijai. Meitene nepārtraukti raudāja — ne tikai tāpēc, ka baidījās no soda, no kura, kā pati saprata, viņai neizbēgt, bet arī tāpēc, ka bija galīgi apjukusi. Un tam par iemeslu ne jau pazemojums, bet gan apziņa, ka Bokslijs nemaz netaisījās viņu šonakt vest mājās. Ketija to saprata tajā brīdī, kad bārā kā kargaitis mirdzošās bruņās parādījās Bo. Un, kaut viņai patika Kriss, kurš pret viņu izturējās kā pret mazu meitenīti un nesauca citādi kā par «knīpu» vai «mazulīti», meitene tomēr jutās atvieglota, kad varēja atgriezties mājās kopā ar māti un Bo, un savā sirdī bija viņiem pateicīga un laimīga.

—     Tu nekad vairs nevarēsi braukt uz Ņujorku, — ceļā uz viesnīcu Bo teica, noskaldīdams kā ar cirvi. — Tu esi nevadāma, un tev nevar ticēt. Krustmātes vietā es tevi ieslēgtu pieliekamā kambari. Tev ir paveicies, ka tu nedzīvo kopā ar mani. Tas ir viss, ko gribu tev teikt! — Tomēr Bo arī pēc tam nevarēja nomierināties un ņurdēja tikām, kamēr Ketija aizgāja gulēt, pēc tam sev un Skārietai ielēja dzeramo.

—    Mans Dievs! Vai patiesi viņa nav sapratusi, ko tas zellis varēja ar Viņu izdarīt? Mēs būtu varējuši pēc deviņiem mēnešiem sagaidīt mazu atvasi. — Bo nodzēra no kausa, slābi atkrizdams uz tahtas.

—    Bo-o!

—    Fiedod, krustmāt, bet kā tu domā, kas vēl ar viņu varēja notikt? Vai patiešām viņa pati to nesaprot?

16t

—    Man šķiet, ka tagad jau saprot, — Skārleta bija paguvusi izskaidrot visu meitai, kamēr lika viņu gulēt kā nepaklausīgu bērnu: «Ak Dievs! Cik viņai bija grūti ar Ketiju tolaik, kad tā bija maza, un tagad, kad pieaug, nav nemaz vieglāk. Kur nu vieglāk, vēl grūtāk… Ja nebūtu notikusi šī traģēdija… Tā atņēmusi meitenei visu un atstājusi ari iespaidu uz viņu. Ketijai vajadzīgs tēvs, kura nekad viņai vairs nebūs. Nabaga meitene! Katrā vīrietī viņa saskata tēvu, tāpēc ari visiem tā uzticas…» — Bokslijs teicis

6-334

Ketijai, ka vakarā viņu aizvedīšot mājās… — Skārlcta negribēja, lai Bo turpmāk slikti izturētos pret meiteni. Viņa taču vēl muļķlte. Bo ir dūšīgs puisis! Skārleta arī pati būtu gatava šim smukajam bezgodim ieķerties ģīmī. — Ketija ir |oti priecīga, ka mēs aizbraucām viņai pakaļ, un uzreiz saprata, ka Bokslijs viņu piemānījis. Zini, tu viņai esot atgādinājis bruņinieku spožā ietērpā, — Skārleta bez mitas runāja, cenzdamās jauneklim pielabināties.

—    Viņai ir paveicies. Parasti gan bruņinieki tādos gadījumos neparādās, it īpaši, ja ir darīšana ar tādiem cilvēkiem kā Kriss Bokslijs. Es viņu nositīšu, ja viņš vēlreiz tuvosies Ketijai, — Bo sacīja, malkodams viskiju. Dūre sāpēja, viņš tomēr šo izdzimteni bija krietni samizojis. Bo jutās apmierināts.

—    Tur nekas neiznāks. Rit mēs aizbraucam uz Sanfrancisko un, kad atkal atgriezīsimies, Bokslijs šeit vairs nebūs vai arī tas viņu būs izmetis no galvas. Tā vienmēr notiek tajā pasaulē, kurā tu dzīvo. — Skārleta pasmīnēja. — Vai man nav taisnība?

Bo piecēlās:

—    Nerunāsim vairs par to. Man laiks iet. Ari tev jāatpūšas. Arlabunakti, krustmāt,

—    Arlabunakti. Paldies par visu.

—    Prieks censties! — Bo noskūpstīja viņu uz vaiga un devās pie mašīnas, kura no straujā brauciena pa autostrādi bija pārklājusies putekļiem un it kā nogurusi no pakaļdzīšanās,

30. nodaļa

Pagāja daži mēneši, un Bo paziņoja, ka bildinājis Džcinu un viņa pieņēmusi bildinājumu. Bo pat speciāli aizbrauca uz Sanfrancisko, lai Skārletai to pateiktu. Viņš staroja, it kā būtu iekarojis visu pasauli.

—   Nu tad beidzot! Nabaga Džeina, viņai gan nācās ilgi gaidīt, kamēr tu nobriedīsi. Nu, paldies Dievam! Un kā tad paliek ar sadarbību? — Bo puiciski pasmējās. — Džeina sacīja to pašu, ko tu. Ari Deivids domā tāpat. Es runāju ar viņiem abiem, un Deivids teica, ka esot nenormāls, jo viņš taču zinot, ka Džeinu precu aiz mīlestības. Es Deividam esot vajadzīgs, un viņš, tāpat kā agrāk, gribot strādāt kopā ar mani. — Bo aiz prieka nezināja, kur dēties.

—    Kad jums būs kāzas?

—       Scplcmbrī. Džcina teica, ka ātrāk nevarēs sagatavoties. Kāzas rīkos firma Capricci, — Bo apmierināts smējās. — Mēs esam noīrējuši četrus tūkstošus vietu. Paredzētas plašas svinības īsti brodvejiskā stilā.

—    Vai esi paziņojis tēvam?

—       Vēl ne, — Bo mulsi noteica un atjēdzies piebilda. — Neuztraucies. Es viņam nosūtīšu telegrammu.

Viņš brīdi klusēja, pēc tam, dīvaini lūkodamies Skārletā, atkal ierunājās:

—          Bet esmu atbraucis ne tikai šā iemesla pēc. Man ar tevi jāparunā vēl par ko citu. Dažkārt iedomājos, ka esmu sajucis prātā, piedāvādams apspriest šādu jautājumu, bet man ir vajadzīgs padoms.

Skārleta kļuva uzmanīga; vai patiesi jauneklim radušās vēl kādas šaubas attiecībā uz precībām ar Džeinu. Nu, viņa tūlīt visu pasacīs. Tēvs kas tēvs — ar visām savām ērmībāin.

—    Kāds padoms?

—          Mums ir luga, par kuru mēs domājam jau divus gadus. Vajadzīgi piemēroti aktieri, bet tādi negadās. Un Deividam ir radusies murgaina ideja. Es nezinu, krustmāt… — Bo likās nobažījies, un Skārleta saīga, nesaprazdama, uz ko viņš mērķē un ko no viņas grib.

—        Kā tu raudzīsies uz to, ja mēs mēģināsim šai izrādē iesaistīt mūsu Ketiju.

Skārleta apstulba, lūkodamās uz Bo. Pavisam nesen viņš par to negribēja ne dzirdēt, un tagad pats piedāvā, kā toreiz izsacījās: «iegrūst Ketiju šai muklājā». Skārleta pat necentās slēpt savu izbrīnu.

—          Es zinu, ka tas ir neprāts — no manas puses piedāvāt apspriest šo jautājumu, bet Ketija mani padara vai traku, apbērdama ar vēstulēm, bez mitas atkārtodama, ka viņas karstākā vēlēšanās esot spēlēt teātri. Un man ienāca prātā: varbūt viņa saka taisnību? Ja nu viņai ir talants?

—         Es nezinu, — Skārleta svārstījās, apsvērdama priekšlikumu. — Tas viss nāk tik negaidīti. Ketija tomēr ir mazliet neprātīga, lai kļūtu par aktrisi. Tu arī pats, cik atceros, to nevēlējies. Kas pa šo laiku mainījies? — Skārleta tikko bija nomierinājusies attiecībā uz meitas teātra karjeru un vairs par to nedomāja, un pēkšņi tāds jaunums.

6*

—    Redzi, viņa ir ļoti piemērota lomai mūsu izrādē, turklāt es

163

nodomāju, ja jau viņa tā vēlas… mēs taču patiešām varam izpostīt viņas dzīvi. Lai pamēģina. Protams, tas viss atradīsies manā kontrolē. Es tev apsolu, ka neizlaidīšu viņu no acīm. Tu domā, ka tas nelīdzēs?

—     Kāpēc gan ne, ja tu stingri raudzīsies… Viņai jāzina, ka viņu kāds pieskata, tad viss būs labi.

Bo iesmējās.

—    Tieši tāpat jārīkojas ar visām zvaigznēm. Domāju, ka ar Ketiju viss būs kārtībā.

—    Kad tu gribi sākt?

—    Pēc dažām nedēļām, jūnija pirmajās dienās. Taču, krustmāt, ja tu šaubies vai negribi, es neuzstāju.

Skārleta pati nebija skaidrībā par to visu. Vai viņa šauboties? Protams, ka šaubās. Un tajā pašā laikā, ja neatļaus, var būt vēl sliktāk…

—     Nezinu, Bo. Varbūt mēs kādreiz to nožēlosim, bet man šķiet, ka Ketijai jādod iespēja. Ja viņa atkal sāks ērmoties, mēs viņu atvedīsim atpakaļ un tad ieslēgsim uz visiem laikiem. — Abi iesmējās, iztēlojoties, kā tas viņiem izdosies, bet pēc tam Skārleta jau nopietni palūkojās uz Bo. — Uzskatu, ka katram jādod sava iespēja. Tev tā bija.

Vai tiešām jūs atļaujat… vai tiešām… Vai patiesi tas taisnība? Un es drīkstēšu?… Vai patiešām jūs mani laižat? — Ketija gandrīz vai nosmacēja Bo savos apkampienos.

—   Nu labi, labi. — Viņam beidzot izdevās atraisīties no Ketijas rokām, un viņš tai piedraudēja ar pirkstu: — Bet es gribu tevi brīdināt. Ja māte nepiekristu, tu neko tādu nepiedzīvotu, jo es pats neesmu pilnīgi pārliecināts, vai ir vērts tev to atļaut, vai ne pēc tām viesizrādēm, ko tu sarīkoji pirms dažiem mēnešiem. — Ketija samulsusi nodūra acis, atcerēdamās, kā nesen bija «kritusi grēkā» ar Krišu Boksliju. — Ja atkārtosies kaut kas tamlīdzīgs, — Bo turpināja, — es tevi ieslēgšu un atslēgu aizsviedīšu prom, tāpēc iesaku tev visu šo laiku labi uzvesties.

Ketija atkal apskāva Bo kaklu, gatava viņu vai nosmacēt, un viņš smiedamies raisījās vaļā.

—   Es apsolu, Bo… Apsolu, ka būšu paimeitiņa… — Taču piepeši viņai kaut kas ienāca prātā un viņa aizdomīgi paskatījās brālēnam acīs. — Vai tik tu to visu neesi sagudrojis, lai tiktu no manis vaļā? Pēc tam pateiksi, ka man nekas nesanāk un lai es aizmirstu pat domāt par teātri. — Bo mierigi izturēja viņas pētījošo skatienu.

—         Nē, Ketij. Viss ir ļoti nopietni. Es tev apsolu, bet arī tavs pienākums…

—          Es taču tev apsolīju, ka būšu paklausīga, — Ketija viņu pārtrauca. — Un māte varēs turp braukt?

—         Protams, ar ko tad tu tur dzīvosi kopā? — Bet Ketijai šai sakarā jau bija sava ideja: — Kāpēc es nevaru dzīvot pie tevis un Džeinas?

To iedomājot, Bo un Skārleta iesmējās, atceroties savu pēdējo sarunu.

—         Tādā gadījumā uz Ziemassvētkiem es vai nu jau šķiršos, vai nokļūšu cietumā. Nevaru iedomāties, kā krustmāte var dzīvot kopā ar jums visiem. Nē, tev nevajag dzīvot kopā ar mani un Džeinu. — Ketija uz brīdi nogrima domās, taču tūdaļ viņai iešāvās prātā jauna ideja.

—          Ja es kļūšu aktrise, varēšu nopirkt sev māju: Kā Sesilija Kaupa!-. Man būs vesels bars kalpoņu, namzinis… pašai savs auto, tāpat kā tev… un divi īru vilku suņi, — iztēle Ketijas acu priekšā uzbūra visu teātra zvaigznes dzīves spožumu, viņa sajuta tieksmi pēc tādas daves un domās jau steidzās īstenot savus sapņus. Bo pasmaidīja un vēlreiz šaubīdamies paskatījās uz Skārletu.

—         Var gadīties, ka mēs to nožēlojam. Tiesa gan, es paziņoju Deividam, ka viņu nositīšu, ja teātris Ketijai nodarīs ļaunu.

—         Un ko viņš atbildēja? — Skārleta pavīpsnāja. Viņa Deividu pārāk maz pazina, tomēr viņai patika klausīties Bo stāstījumos par Deividu.

—         Viņš atbildēja, ka jau piederot Dievam un savai zemei, bet mana māsīca un mana sieva — tās esot manas problēmas, — Bo atbildēja, iomēr viņa sejas izteiksme rādīja, ka tas viss nav nopietni domāts.

—        Izklausās saprātīgi, — Skārleta piecēlās, gatavodamās doties pusdienās.

31. Kodaļa

S'atk'ri aizbrauca uz Ņujorku divas nedēļas pēc Bo apciemojuma un šoreiz apmetās pie viņa. Bo vairs negribēja, lai Ketija paliktu viesnīcā bez uzraudzības, un arī SkāiIetai būs ērtāk viņa lielajā, greznajā mājā. Bo viņai noīrēja automobili, bet Fredijs caurām dienām pavadīja laiku zirgu stallī.

Nākamajā dienā Skārlcta zaļā zīda kleitā stāvēja pagalmā, vērodama, kā zēns jāj uz zirga, kad piebrauca lepns automobilis un apstājās viņai līdzās. Viņa uzreiz neaptvēra, kas tajā sēž, un nosprieda, ka tas būs kāds no Bo draugiem.

Šoferis livrejā atvēra durtiņas, un Skārleta ieraudzīja mašīnā milzīga auguma vīru. Vīrietis bija stalts, platiem pleciem, spēcīgu miesas būvi. Tas uzreiz krita acīs, kad viņš izkāpa no mašīnas. Baltie, kuplie mati un starojošais skatiens saistīja Skārlctas uzmanību, viņš pagriezās ur. palūkojās Skārletā.

Viņa stāvēja, mulsi raudzīdamās uz atbraucēju. Vīrietis ari vērīgi skatījās viņā, it kā pētīdams katru viņas apģērba un ārienes detaļu, tad viņa negaidīti pasmaidīja un sniedza roku, ar acīm atvainodamās.

—     Piedodiet, es jūs uzreiz nepazinu. Jūs taču esat misters Bredberijs, vai ne? — Vīrietis pasmaidīja, joprojām lūkodamies Skārletā.

Misters Bredberijs jau sen apbrīnoja Skārletu, kaut arī bija viņu redzējis tikai vienu reizi un īsu brīdi. Taču viņam patika tas, ko par Skārletu stāstīja Bo, kurš, viņaprāt, izcēlās citu viņam pazīstamu jaunekļu pulkā. Un, pēc Deivida uzskata, tas bija Skārlctas nopelns.

—    Arī es lūdzu piedošanu, — Deivids pat it kā apmulsa. — Iesākumā manu uzmanību saistīja tas, ko gan šeit dara daiļā sieviete, kas ciemojas pie mana nākamā znota. — Protams, Deivids bija tūlīt pazinis Skārletu, tomēr nezin kāpēc neuzdrošinājās viņai to sacīt. Deivids viņā nevarēja vien noskatīties. Kaut vienkāršā tērpā, bez dārglietām, Skārleta izskatījās brīnum daiļa. Pirms brauciena uz Ņujorku viņa bija sev nopirkusi vairākus jaunus tērpus, un Deivids nevarēja viņai nepievērst uzmanību un palikt vienaldzīgs.

—   Apsveicu ar ierašanos Ņujorkā. Man ir zināms, kā par jūsu atbraukšanu priecājas Bo. Viņš jūtas laimīgs, ka esat apciemojusi viņu pirms kāzām un varēsiet būt klāt jaunās lugas mēģinājumos. Mēs ar Džcinu ari ļoti priecājamies jūs redzēt. — Kaut gan it viss Deividā izstaroja spēku un varenību, sākot ar viņa augumu un beidzot ar veidu, kādā pie viņa griezās šoferis, tverdams katru saimnieka kustību, tomēr viņā pārsteidza vienkāršība un labsirdīgā, atklātā daba, kuru Skārleta vienmēr bija novērojusi ari

Džemā. Nedz tēvā, nedz meitā nebija vērojama ne mazākā pašapmierinātība un augstprātība. Deivids bija mierīgs, draudzīgs, ar īpatnēju smalkumu. Viņš pienāca un nostājās Skārletai blakus, un viņi kādu brīdi vēroja Fredija treniņu.

Zēns aizrikšoja viņiem garām, apmierināts ar sevi un zirgu, priecīgi pamāja ar roku. Deivids smaidīdams atbildēja viņam tāpat.

Deivids nekad nebija redzējis jaunākos Batlerus, kaut gan pēc Bo nostāstiem zināja, kas ar tiem bija noticis… Viņš zināja arī to, ka Skārlcta šos bērnus ir izglābusi un tagad audzina viena. Un šobrīd, stāvot viņai blakus, viņš pazagšus viņā noraudzījās un secināja, ka viņa ir apbrīnojama sieviete. Deivids dzīvē bija daudz pieredzējis, tomēr šīs neparastās sievietes pašaizliedzība viņu pārsteidza. Viņš jau sen vēlējās ar Skārletu iepazīties tuvāk.

—   Vai neienāksiet izdzert tasi tējas? — Skārlcta laipni jautāja, un Deivids piekrītoši pamāja, juzdams atvieglojumu, ka viņam vienpadsmitos no rīta nepiedāvā šampanieti. Brodvejā visi pārlieku daudz dzēra, un viņš bažījās, ka Skārlcta viņu var noturēt par nelabojamu alkoholiķi, kaut gan viņš nekad neaizrāvās ar reibinošiem dzērieniem. Deivids gāja līdzi Skārletai, piespiezdams sevi neskatīties uz sievietes kājām, uz viņas gurniem, kurus labi izcēla elegantais tērps.

Skārlcta lūdza namzini viņiem atnest tēju, cauri bibliotēkai ieveda Deividu dārzā mājas dienvidu pusē, kur stāvēja galds un ērti angļu stila krēsli.

—   Vai jums patīk Ņujorka? — Deivids laipni jautāja, kad viņi, gaidot tēju, apsēdās krēslos.

—    Ļoti. Šeit mēs vienmēr lieliski pavadām laiku. Es domāju, ka šoreiz bērni it īpaši priecāsies, un tam par iemeslu būs Ketijas darbs. Tas mums ir liels nolikums. Mēs visi uzskatām, ka meitenei ir ļoti veicies.

—    Viņai vēl vairāk veicies tāpēc, ka viņas māte esat jūs, — Deivids pasmaidīja. — Džeina vēlas radīt ģimeni, kas būtu līdzīga jūsējai, viņa pati taču bija vienīgais bērns, auga vientuļa, tikai divatā ar tēvu.

Skārleta nogrima domās, un viņas skumjais skatiens līdz sirds dziļumiem saviļņoja Deividu:

—      Abām mūsu ģimenēm nācies piedzīvot ne mazumu sarūgtinājumu un zaudējumu, to likteņos ir daudz kopīga. — Skārleta zināja, ka Džeina arī agrā bērnībā zaudējusi māti.

— Tomēr mēs esam izturējuši. — Skārleta smaidīdama pavērās Deividā, un viņu atkal sajūsmināja šī sieviete. Tā viņam likās neparasta, citāda nekā pārējās. Un ne tikai tāpēc, ka bija ārkārtīgi valdzinoša un eleganta, bet arī tāpēc, ka no viņas izstaroja sievietēm neraksturīgs spēks, kas tomēr nelaupīja viņai sievišķību. Šī izjūta modās visos, kuri kaut reizi redzēja Skārlctu, tas nepagāja secen arī Deividam, viņš nu pilnībā atradās viņas valdzinājuma varā.

—     Ar ko jūs šeit esat nodomājusi nodarboties? Apskatīt ievērojamas vietas? Apmeklēt teātri? Satikties ar draugiem? — Viesis par Skārletu izrādīja jo lielu interesi, viņš nemaz neslēpa, ka Skārleta viņam patīk.

—   Esmu nolēmusi neizlaist no acīm jūsu jauno aktrisi, mister Bredberij, — Skārleta atteica, un Deivids piekrītoši pamāja, viņam bija saprotamas šīs rūpes. Kaut būtu grēks sūdzēties, jo Džeina bija paklausīga meita un nesagādāja pārāk daudz raižu, bet tā bija tāpēc, ka viņš meitu stingri audzināja.

—  Tā ka, sākot ar rītdienu es stājos pie visai grūtu pienākumu izpildes, kurus man uzlicis liktenis: frizieri, kostīmu mākslinieki un audzinātāji, — Skārleta iesmējās.

—   Jā, patiesi, nav viegla nasta, — Deivids piekrita, nolikdams tasi uz galda un izstiepdams garās kājas.

Tērzējot Skārleta uzmanīgi vēroja sarunu biedru. Viņa zināja, ka Deividam ir apmēram piecdesmit pieci gadi, kaut gan viņš izskatījās jaunāks par saviem gadiem, un viņa bija spiesta atzīt, ka viņai ļoti patīkami tērzēt ar šo glīto vīrieti. Sevišķi valdzinošs viņš likās tāpēc, ka izturējās dabiski un bija ārkārtīgi vienkāršs, par spīti savam pievilcīgajam izskatam.

Deivids pagriezās pret Frediju un ieinteresēti vēroja, kā zēns nokāpj no zirga. Skārleta viņu pasauca un iepazīstināja ar viesi. Deivids piecēlās, un viņi abi ar Frediju enerģiski viens otram paspieda roku, pēc tam zēns tūdaļ novirzīja sarunu uz zirgiem.

—    Tie tik ir zirgi! Es vēl nekad ar tādiem nebiju jājis! Man jau vienu izdevās iejādīt. Gribēju mēģināt ari arābu ērzeli, bet viņš vēl pavisam mežonīgs, un zirgkopējs man ieteica citu, tas ir mierīgāks. Kā tu domā, mammutit, kur Bo ņēma šos zirgus?

—   Nav ne mazākās jausmas, — Skārleta paraustīja plecus, un Deivids iesmējās.

—            Vienu Bo paņēma no manis. To pašu, uz kura tu nupat ļ.iji. Šķirnes ērzelis. Es ļoti skumstu pēc tā. — Deivids draudzīgi nopētīja zēnu, tāpat kā nesen Skārletu.

—   Kāpēc tad jūs zirdziņu atdevāt Bo? — Fredijs platām acīm lūkojās uz šo savādo cilvēku, nesaprazdams, kā gan var tāpat vien atdot tādu zirgu, viņš pats to nekad nedarītu, jo bija traks uz zirgiem.

—    Nolēmu, ka Bo un Džeina par to priecāsies vairāk. Viņi dažkārt dodas izjādēs, bet man nav tam laika. — Deivids uzsmaidīja zēnam. — Turklāt es kļūstu pārāk vecs, lai nodarbotos ar jāšanas sportu. — Deivids notēloja, ka šī doma viņu skumdina, bet Skārleta, pašai negaidot, sāka dedzīgi protestēt:

—    Nerunājiet muļķības, mister Bredberij!

—    Deivids, ja jūs neapgrūtina tā mani saukt, jo citādi jūtos vēl vecāks. Es tacu jau esmu gandrīz vai vectētiņš, — Deivids paziņoja, un abi sāka smieties.

—    Jā, starp citu. Varbūt jums zināms sīkāk, kā noritēs kāzu svinības? Es nekādi to nevaru izvilkt no Bo. — Tomēr risināt nopietnu sarunu ne vienam, ne otram nebija noskaņojuma, tāpēc Deivids tikai pamāja ar galvu un nomierināja Skārletu, ka, viņaprāt, tur viss esot kārtībā. Viņš pats jau gaidīja mazbērnus un raizējās vienīgi, par to, lai jaunie viņam neliktu pārāk ilgi gaidīt. Deivids cerēja, ka viņa nākamais znots gribēs lielu ģimeni, tādu, kādā Bo pats pēdējā laikā bija dzīvojis, kaut gan Deivids, protams, zināja, ka Bo māte nomirusi dzemdībās un Batleru ģimenē viņš nav nokļuvis uzreiz. Dcividam patika, ja ap viņu skraidelēja daudz bērnu. Viņš pats bija gribējis daudzus, kamēr… Džeinas māte nebija aizgājusi, bojā, un viņš otrreiz tā arī nebija apprecējies.

—    Bet es pagaidām nevaru iedomāties, kāda vecmāmiņa no manis iznāks, — Skārleta domīgi noteica, atkal ieliedama tasēs tēju. — Laikam būšu neprātīga kā tās visas.

Deivids Skārletu uzaicināja pusdienās savā mājā. Nodot ielūgumu viņš atbrauca pats, piekodinādams ņemt līdzi bērnus.

—   Man neērti, mister… piedodiet, Deivid, — Skārleta pietvīka, un Deivids pateicībā pasmaidīja, manīdams, ka viņa nemitīgi labo savu kļūdu, mēģinādama pierast pie viņa vārda.

—   Taisni otrādi, tas mums būs liels gods. Lūdzu, atnāciet pati un paņemiet līdzi visus: Salliju, Frediju un, protams, Ketiju. Vai es pareizi nosaucu visus bērnu vārdus? — Deivids bija neatlaidīgs, Skārleta viņam palika, un viņš ļoli vēlējās uzņemt viņu savā mājā, — Es atsūtīšu jums pakaļ mašīnu pulksten septiņos. Zinu, ka uz manu partneri tādā lietā nevar paļauties, viņš var atskriet tieši no mēģinājuma. — Deivids sāka priecīgi smaidīt, kad Skārleta galu galā pieņēma ielūgumu.

—     Paldies. Mēs brauksim. — Skārleta gāja pavadīt Deividu līdz mašīnai, Fredijs arī sekoja viņiem pa pēdām kā uzticīgs īru seters.

—    Līdz vakaram. — Šķita, ka Deividu vēl kaut kas nomocīja, vismaz viņš ilgi nelaida vaļā Skārletas roku, tomēr, neko neteicis, iekāpa savā lepnajā mašīnā. Pēc brīža tā sakustējās, Deivids pamāja ar roku un aizbrauca, bet Skārleta ilgi raudzījās viņam nopakaļ.

—     Kas tas tāds bija? — bez īpašas intereses jautāja nupat pienākusī Sallija.

—     Džeinas tēvs, — it kā starp citu Skārleta atbildēja, bet Fredijs tostarp iededzies runāja par zirgiem, savu monologu nobeigdams ar to, ka viņam Deivids ļoti patīkot, un tūdaļ pārgāja uz valodām par arābu ērzeli, kuru zēnam tomēr gribējās izmēģināt.

—    Vai tad mēs brauksim pusdienās? — Sallija painteresējās, pārtraukdama brāli. Viņai ne visai patika kaut kur braukt, un viņa atšķirībā no Ketijas labprātāk palika mājās.

Bredberijam piederēja brīnišķīgs nams, un pat Skārletu tas bezgala pārsteidza. Dizreilija* māja šķita kā būdiņa salīdzinājumā ar šo pili. Milzīgajās un gaišajās istabās ar augstiem griestiem bija ērti izvietotas no Anglijas un Francijas atvestas antīkas mēbeles, mājīgumu radīja ar koku apdarinātās sienas, pie kurām pakārtas impresionistu gleznas, un ar grezniem abesīniešu tepiķiem noklātās marmora grīdas.

Un visas šīs greznības vidū stāvēja Deivids Bredberijs. Viņš iznāca sagaidīt viesus un, apsveicot tos, Skārletu noskūpstīja uz vaiga tik vienkārši, it kā viņi būtu pazīstami visu mūžu. Deivids visu bija iekārtojis tā, lai bērni uzreiz justos kā mājās. Un pat Džeina šod ien likās jautra un rosīga kaut gan parasti ļaudīs

* Bendžamins Dizreilijs, lords Bīkonsfīlds (1804,—1881.) — Lielbritānijas valsts darbinieks, rakstnieks. (Tulk. piezīme) mēdza būt atturīga, pat kautrīga. Viņa uzreiz aizveda Salliju i/rīdīt savas vecās lelles un savu gu|amistabu. Ketija ari gāja viņām līdzi un priekā vai iekliedzās, ieraudzījusi viņas sārto marmora vannu. Kamēr meitenes apskatīja mājas sieviešu pusi, Dcivids Skārletu un Frediju aizveda uz stalli pie zirgiem. Visi zirgi bija kā izlasīti, slavenas arābu šķirnes, ar lieliskiem ciltsrakstiem, uzvarējuši Kentuki skriešanās sacīkstēs. Un negaidot Skārleta saprata, kāpēc Bo tā baidījās bildināt Džcinu. Izrādījās, ka viņas dzīves līmenis ir daudz augstāks par Bo dzīves līmeni, ka tas neizbēgami varēja izraisīt dažādas ļaužu valodas.

Un tomēr, kaut ari Džeina dzīvoja šajā greznībā un bagātībā, viņa bija apbrīnojami vienkārša meitene, un ar Bo viņi likās ļoti saskanīgs pāris. Džeina Skārletai šķita līdzīga viņas jaunākajai meitai, abām bija daudz kopīga. Džeinai, tāpat kā Sallijai, patika būt mājās un viņa laulībā vēlējās vienu: nodarboties ar mājsaimniecību un audzināt bērnus. Klausoties abu sarunās par dzīvi, Ketija nevarēja vien nobrīnīties un sacīja, ka abas gluži vienkārši nav normālas.

—     Un ar ko tad jūs vēlētos nodarboties, jaunā lēdija? — Deivids reiz pajautāja, ar izbrīnu vērodams meiteni.

Nevilcinoties ne mirkli, viņa atbildēja:

—     Izklaidēties… iet sabiedrībā… katru vakaru dejot… nekad neprecēties, spēlēt teātri…

—     Tātad daļa no jūsu vēlmēm jau piepildījusies, — Deivids labsirdīgi noteica, — tomēr baidos, ka visām pārējām nebūs lemts īstenoties dzīvē. Būs ļoti žēl, ja jūs nekad neiziesiet pie vīra un paliksiet vientuļa. — Pēkšņi aptvēris paša teikto vārdu jēgu, viņš vainīgi paskatījās uz Skārletu, bet viņa tikai pasmējās.

—     Neraizējieties par mani. Man patīk vientulība, jo vairāk tāpēc, ka tās man trūkst. Turklāt vispirms jāparūpējas par meitenēm, jāizprecina viņas, tā ka par sevi pašu vēl ilgi nevarēšu domāt, varbūt ari nekad.

Taču Deivids vēl arvien jutās neveikli.

—     Tas ne tikvien nav smieklīgi, — viņš norūca, — bet ir pilnīgi aplam tā sevi aprakt un nolemt vientulībai. Vēl jo vairāk tāpēc, ka bērni izaug un aiziet, bet jūs vēl esat tik jauna.

—    Vientulībā esmu pavisam laimīga, — Skārleta ietiepās, un Deivids vērīgi palūkojās viņā. Tā bija ļoti neparasta sieviete un viņam ļoti palika.

—            Esmu pārliecināts, ka jūs nepaliktu vientuļa, ja vien gribētu, — viņš klusi sacīja, un Skārleta pamāja ar galvu. «Tikai tādā gadījumā, ja Rets būtu palicis dzīvs,» viņa nodomāja, «un, atskaitot Retu, man neviens nav vajadzīgs,» turpretī skaļi sacīja: — Dzīve rit, kā Liktenis lēmis. — Pienāca Džeina un steidzās mainīt tematu, bet vēlāk, kad viņi ar tēvu palika vieni, meita tēvam pārmeta takta trūkumu.

—    Esmu vainīgs… es neiedomājos…, — Deivids bēdājās, kad meita viņam atgādināja, ka Skārlctai vīrs ir noslīcis «Hermeja» katastrofas laikā. Jā, protams, Deivids to zināja, bet bija pagājis krietns laiks, un Skārleta jau tik ilgi turējusi godā bojā gājušo piemiņu.

Nākamajā dienā, lai labotu savu kļūdu, Deivids ierosināja, ka pieaugušie varētu aizbraukt padejot. Visiem šī doma patika, tikai Ketija apvainojās, ka viņa nav ieskaitīta pieaugušo kategorijā un uzaicināta doties līdzi. Viņa uzmeta lūpu un klusēja visu ceļu, kamēr Skārleta veda bērnus mājās, kur viņus atstāja drošā uzraudzībā, piekodinādama auklei meitu neizlaist no acīm. Pēc tam Skārleta atgriezās pie Deivida.

Viņa visu vakaru bija pacilātā noskaņā un patlaban jutās gandrīz vai laimīga, atgriezusies pie mašīnas, kas viņu jau gaidīja un kurai līdzās Deivids lēja kausos šampanieti.

—     Tas var kļūt par bīstamu piedevu, — viņa uzsmaidīja Deividam priecīgā uzbudinājumā, ko izraisīja Deivida uzmanība un Ņujorkas dzīvei raksturīgā ekstravagance.

—   Vai patiesi? — Deivids draiski pamirkšķināja, ielūkodamies viņai taisni acīs, un Skārleta pamanīja, ka Deivida acis spulgo mēness gaismā. — Es jums neticu. Jūs esat pārāk prātīga.

Viņa sāka jautri smieties — ja to vēl dzirdētu viņas senie paziņas Atlantā vai Čāristonā, tie vēl nodomātu, ka viņš sajucis prātā, pārmezdams viņai prātīgumu, un vēl kam… Skārlctai: «Varbūt maķenīt…»

—     Domāju, ka tikai mazliet. — Deivids klusēdams pacēla kausu, Skārleta pacēla arī savējo, un viņi tos saskandināja, lūkodamies viens otram acīs. Vakars patiešām bija ļoti patīkams.

Vēl patīkamāks tas kļuva «Coconul Gravē» zālē, uz kurieni viņi aizbrauca padejot un šeit pavadīja gandrīz četras stundas. Viņi dejoja, apmainījās ar partneriem, tērzēja, smējās, stāstīja jocīgus atgadījumus. Skārleta sen nebija jutusies tik brīvi un bezrūpīgi kopā ar draugiem, un viņiem vtsiem bija bezgala patīkami Skārleta arī agrāk zināja, ka Džeina ir ļoti pieķērusies tēvam, un tagad viņa ievēroja, ka tēvu un meitu saista tuva draudzība: Džeina sirsnīgi paspiež tēva roku un viņš lielā mīlestībā lūkojas uz meitu.

Bet Skārleta jutās labi blakus Bo, Liekas, ka nekad agrāk viņi abi tik daudz un ar tādu prieku nebija dejojuši.

—    Jums ar Bo iznāk brīnišķīgi, — Deivids atzinīgi noteica, vērodams, kā Bo, Skārletu atstājis viņa gādībā, saņem Džeinas roku, pat neatvilcis elpu pēc iepriekšējās dejas.

—     Tāpat kā jums ar Džeinu, — Skārleta viņu uzslavēja, — cs jūs novēroju.

—   Patiesi? Bet mums abiem jāpavingrinās, lai mēs viens otram nekāptu uz kājām, dejojot kāzās.

Skārletai šķita, ka viņi ir dejojuši visu nakti. Katrā ziņā bija pietiekami daudz laika, lai Deividu iepazītu tuvāk. Viņa brīnījās, cik viegla sajūta viņu pārņem Deivida rokās. Deivids viņai atgādināja Retu, un blakus tam viņa jutās pavisam jauna un saprata, ka Deivids viņai patīk tā pavisam dīvaini. Viņu Deividā saistīja pastāvīgais domīgums, labsirdīgās acis. Viņš vērīgi ielūkojās visā apkārtējā, it kā līdz pat šim brīdim kaut ko neizprastu un censtos apjaust. Viņš arī pēc sievas nāves viens pats bija izaudzinājis meitu. Un tas viņus tuvināja vēl vairāk.

—   Dažkārt audzināt Džeinu nebija nemaz tik vienkārši. Džeinai vienmēr likās, ka esmu pārāk stingrs. Toties tagad situācija mainījusies. Viņa vairs tā nedomā un… — Deivids brīdi klusēja, un Skārleta nobeidza viņa vietā, — un gluži vienkārši dievina tēvu.

Džeina bija brīnišķīga meitene, Bo tā ir īsta likteņa dāvana. Skārleta priecājās par viņiem abiem, un viņu pašu plosīja pretrunīgas jūtas: reizē skumjas un prieks. Viņas dvēselē rūgtums jaucās ar saldmi. Notikušais dzīvi atsauca atmiņā pēdējās, kopā ar Retu pavadītās dienas. Viņa vēl aizvien nebija novilkusi laulības gredzenu un pastāvīgi raudzījās uz to, kad viņai klājās ļoti grūli un bija vajadzīgs vīra atbalsts. Deivids viņu uzlūdza uz pēdējo deju un, virpuļodama tā stiprajās rokās, viņa uz mirkli aizvēra acis, alkaini vēlēdamās, kaut tas viņu ieslēgtu savās skaujās.

Pēc dejām Skārleta, aši atvadījusies no Deivida, sāka steigties uz mājām.

—    Nevajag mani pavadīt, es gribu būt viena, — viņa lūdza, pamanījusi, ka viņš pats gatavojas viņu aizvest.

Viņa vienkārši baidījās, jo neapzināti gaidīja, lai Deivids liktu viņai pieņemt savu mīlestību. Skārletai bija apnikusi vientulībā vadīto dienu vienmuļā plūsma, vienu un to pašu pienākumu virkne, ilgas pēc Reta, pēc tiem laikiem, kuri vairs nekad neatgriezīsies. Viņa vēlējās, par katru cenu vēlējās, lai kaut kas notikiu. Rūgtās vientulības asaras viņu smacēja, kamēr viņa brauca mājup.

Taču pie ieejas stāvēja Deivida mašīna, un mašīnā sēdēja viņš pats Deivids pasauca Skārletu, un viņa, neslēpdama izbrīnu, piegāja viņam klāt.

—    Kā jūs te nokļuvāt? Laikam drāžaties kā neprātīgs?

—   Apsēdieties uz. brīdi, — Deivids lūdzoši bilda. — Vai šodien jums nebija garlaicīgi?

—    Nē, nē, es…

«Viņš ir pavisam tuvu,» viņa nodomāja. «Patlaban nav īstais laiks sarunām, un kāpēc gan viņam bija jāseko pa pēdām. Viņai vajag atgūties…»

Deivids noliecās pie viņas. Viegls vējš pāršalca pār vaļējo mašīnu un iemeta viņiem sejā sajukušos matus, Deivids pārklāja viņas seju ar skūpstiem, un viņa, šo glāstu apskurbināta, ieelpoja viņa smaržu aromu, viņa svelmaino elpu, nakts svaigumu. Piepeši viņa izrāvās no viņa ciešajām skaujām un aizskrēja, nesacīdama ne vārda.

Rītausmā viņa atvēra acis un kā pa sapņiem atkal ieraudzīja kuplos, sirmos matus, ko nakts vēja brāzma jauca kopā ar viņas matiem, un sajuta karsto lūpu pieskārienu, kas aizstrāvoja pa visu augumu. Viņa pasmaidīja un iemiga.

Ketijai sākās mēģinājumi teātri. Izrādījās, ka strādāt ir daudz grūtāk, nekā viņa gaidījusi. Šeit nebija nekāda spožuma, bija tikai melnais, urķīgais darbs sviedriem vaigā, līdz aizsmakumam. Dažu labu dienu meitene atgriezās no teātra kā salauzta. Kaut arī bija grūti, kaut režisors stingrs, viņai tomēr tas viss ārkārtīgi patika. Pirmajā laikā Skārleta meitai gāja līdzi uz visiem mēģinājumiem, taču kādu dienu juta, ka vairs šeit nav vajadzīga. Ketija darīja darbu, sajutās viegli un atraisīti, un varēja skaidri redzēt, ka itin visi teātrī, sākot ar zvaigznēm un beidzot ar tehniskajiem darbiniekiem, meiteni mīlēja. Tāpat kā Bo, atbraucis uz Ņujorku, saprata, ka atradis savu īsto vietu, ari Ketija tagad šeit jutās kā mājās. Tā bija pasaku zeme, kur Ketija vienmēr varēja palikt bērns, par kuru visi rūpējas. Tieši to viņa dzīvē meklēja. Skārleta no sirds priecājās, ka viņa redzēja meitu laimīgu un tik ļoti aizrāvušos ar darbu.

—    Ketija kļuvusi pavisam cits cilvēks, — reiz Skārleta sacīja, kad kopā ar Bo un Džeinu ēda vakariņas restorāna «Coconut Grove», vienīgajā vietā, ko viņai patika apmeklēt. Skārleta ar prieku vēroja dejotājus un piepeši juta, ka ir noilgojusies pēc Deivida, kurš bija aizbraucis uz Kcntuki pavalsti pirkt jaunus zirgus.

—    Man jāatzīst, ka Ketijai ir talants, — Bo sacīja, ieliedams šampanieti, — varbūt lielāks talants, nekā es biju gaidījis. Bet īstenībā, — Bo zīmīgi paskatījās uz Skārlctu, — tāpēc var rasties sarežģījumi.

—   Kādi sarežģījumi? — Skārleta kļuva uzmanīga, jo viss taču tik labi veicās.

—    Ja tā turpināsies, es varu zaudēt kontroli pār viņu. Ketija saņems piedāvājumus no citiem teātriem un, protams, centīsies aizšmaukt no manis. Ko mēs tad darīsim?

Skārleta jau visu pagājušo nedēļu bija apsvērusi šo jautājumu un tomēr neko nebija izdomājusi.

—    Es vēl par to palauzīšu galvu, bet nevaru taču pastāvīgi te palikt pie viņas, man vēl ir Sallija un Fredijs.

Patiešām radās bezizejas situācija. Bo bija pašam sava dzīve, viņš nevarēja dzīties pakaļ Ketijai pa visu pilsētu, bet viņa izslīdēs no Bo aizbildnības, tiklīdz radīsies izdevība. Tomēr, lai meitene iedomātos nezin ko, bet viņa vēl bija pārāk jauna, lai Ņujorkā dzīvotu viena.

—    Neuztraucies, gan es kaut ko izdomāšu.

Taču, par laimi, darbs pie izrādes uz laiku tika pārtraukts, un, izmantojot atelpas brīdi, Batleri aizbrauca uz Sanfrancisko. Skārleta piepeši saprata, ka viņai ari ļoti negribas braukt projām no Ņujorkas un Deivida, bet mājās jāatgriežas, jo bērniem jāsāk iet skolā. Viņa ar skumjām atstāja pilsētu un draugus.

Septembra beigās viņiem atkal vajadzēja braukt uz Ņujorku, uz Bo un Džeinas kāzām. Ap to laiku, kā dzirdēja runājam, Lūiss Kūpers gatavojās Ketijai piedāvāt līgumu savā teātri. Taisni par to bija runājis Bo. Ketija sapņoja par pastāvīgu dzīvi Ņujorkā, mēģināja pierunāt māti noīrēt viņai šeit dzīvokli, un Skārleta, saprazdama, ka viņai nav nekādas iespējas noturēt Ketiju savā tuvumā, ar smagu sirdi piekrita, kaut gan izvirzīja noteikumus, ka meita dzīvos kopā ar kādu kārtīgu kompanjoni, kura nu tagad steigšus jāmeklē.

Bo pats sagaidīja Skārletu ar bērniem, un Skārleta iesmējās, ievērojusi, kā Bo nervozē, pavadot viņus uz viesnīcu. Skārieta nolēma netraucēt Bo viņa mājā, un viņš Batleriem ar Ešliju, kuram arī drīz vajadzēja atbraukt, viesnīca «iYsh> York» rezervēja numurus.

Bo bija aizņemts burtiski katru brīdi. Šodien iecerēts vecpuišu vakars, nakamajā dienā paredzētas vakariņas viesnīcā «Constancy» un vēl dienu vēlāk bija gaidāma liela pieņemšana.

—   Es neizcietīšu šo nedēļu, — Bo sūdzējās, viesnīcā atkrizdams uz tahtas un žēli lūkodamies Skārleta. — Nekad nevarēju iedomāties, ka precēties ir tik m>gurdincši.

—  Apklusti, — Skārieta zobojās par viņu, — īstenībā tu izbaudi katru šis rosmes mirkli, tāpēc lieliski to paciet. Kā klājas Džeinai?

—     Turas dūšīgi. Ja viņa to visu nevēlētos, es iztiktu bez šīs rosīšanās. Bet Džema atceras itin visu, kas paredzēts, kurš kādu dāvanu pasniedzis, kurš ieradies pieņemšanā, kurš ne, un kur mums vēl jāiet. Man atliek tikai apģērbties, neaizmirstot gredzenu, un apmaksāt mūsu medus mēnesi.

šī vedeklas akurātība uz Skārletu atstāja patīkamu iespaidu. Džeina viņu lūdza kāzās kļūt par vedējmāti. Paredzēts, ka ceremonijā piedalīsies milzum daudz ļaužu: līgavas un līgavaiņa vedēji, ceremonijmeistari, puķu meitenes, speciāls cilvēks, kas turēs gredzenus, un daudzi citi.

Kā^as bija iecerētas svinēt Bredberiju mājas dārzā, kas pilnam pilns rožu un gardeniju, kuras speciāli izaudzētas šim gadījumam. Viesus uzņemt bija paredzēts mājā, bet dārzā tiks uzceltas divas nojumes, spēlēs divi orķestri.

Skārleta jūnijā, atbraukusi uz Ņujorku, atveda Džeinai tik dārgu dāvanu, kādu agrāk neatcerējās nevienam dāvinājusi.

—   Novēlu jauki pavadīt laiku, — Skārleta noskūpstīja Bo, kad viņš devās uz vecpuišu vakaru. Kamēr Skārleta mazgājās vannā, Ketija, Satiija un Fredijs devās uz vestibilu paskatīties, vai tur nav kāds 3io paziņām.

—      iJzvsdaties pieklājīgi, — Skārleta piekodināja, sevišķi neuztraukdamās: kamēr bērni ir kopā, ar viņiem nekas nevar nolikt. Tiesa taisni šeit Ketija kādreiz sastapās ar Krišu Boksliju, bet tas bija tik sen, un kopš tā laika viņa kļuvusi pavisam cits cilvēks.

32. nodaļa

Deivida atsūtītās automašīnas piebrauca pie viesnīcas tieši vienpadsmitos trīsdesmit. Skārleta ar trim bērniem iekāpa vienā, bet iepriekšējā vakarā atbraukušais Ešlijs Vilkss — otrā, un viņi devās uz Bredberiju savrupmāju, kur jau viss bija sagatavots un gaidīja viesus.

Nojumes bija uzceltas, orķestri ieņēmuši savas vietas. Tiem vajadzēja spēlēt visu nakti. Viesmīļi šaudījās šurpu turpu. Bredberija kalpotāji visu uzraudzīja. Galdi bija bagātīgi klāti, līgavai vajadzēja parādīties tieši pulksten septiņpadsmitos.

Kad Deivids Bredberijs atturīgā tumšpelēkā uzvalkā iznāca laukā, lai apsveiktu sanākušos, viņš izskatījās mierīgs un nosvērts. Deivids pameta apkārt skatienu, meklēdams Skārletu, un to pašu bridi viņu acis sastapās. Viņa izskatījās brinum skaista gaiši zaļā ada kleitā, ar garu pērļu virkni ap kaklu.

Tā bija ievērojama diena un visi ļoti satraukti, Ešlijam acīs mirdzēja asaras.

—         Mīļo Eslij, — Skārleta aizkustināta nočukstēja, — mēs tik daudz d/īvē esam pieredzējuši, bet šis ir visbrīnišķīgākais notikums, kādu jebkad esmu piedzīvojusi.

—        Jā, — Ešlijs piekrita, — paldies tev, Skāriet, par dēlu, — Ešlija acīs spīdēja valgme.

—    Tu iedomāji Melāniju?

Ešlijs tikai klusēdams pamāja ar galvu.

Bo Frediju bija ieskaitījis līgavaiņa svītā, un tas Skārletu ļoti aizkustināja. Viņa pati bija Džeinas vedējmāte, arī Ketijai un Sallijai uzticēti pienākumi kāzu ceremonijā.

Pulksten divos sievietes iegāja līgavas istabā, kur viņai kārtoja matus, viņu ģērba, uzlika sejai kosmētiku.

—          Redzēsimies vēlāk, — Deivids klusi sacīja, pieskardamies Skārletas rokai, iekams viņa gāja prom. — Tā mums abiem ir liela diena, vai ne? — Skārleta piekrītoši pamāja. Deivids nezināja, ka viņa nupat par to bija runājusi ar Ešliju. Kaut gan kāzās bija ieradies Bo tēvs Ešlijs Vilkss, Skārleta šodien, tāpat kā vienmēr šajos garajos gados, līgavaiņa acīs bija svarīgākais edvēks, viņa šeit pārstāvēja Bo māti. Skārleta pati, kā ari Deivids to ļoti labi zināja. Un pats Deivids bija ne tikai līgavas tēvs, viņš ari visu mūžu tai bijis mātes vietā, turklāt labs draugs.

—    Džeina laikam gan izskatās brīnišķīgi skaista, — Skārleta uzsmaidīja Deividam, zinādama, kā viņam sāp sirds. To pašu izjuta ari viņa. Kaut gan Bo jau sen bija sava dzīve, tomēr…

Iegājusi Džeinas istabā, Skārleta ar izbrīnu ieraudzīja, ka meitene jau pilnīgi saposta: mati sakārtoti, manikīrs iztaisīts, kāzu tērps gaidīja savu nolikto stundu. Līgava bija apburoša un pilnīgi mierīga. Viss jau sen gatavs, un viņai tagad nekas cits neatlika, kā tikai atpūsties un gaidīt, kamēr pulkstenis rādīs pieci, kad viņa ar tēvu zem rokas varēs noiet lejā, lai kļūtu par misis Vilkšu.

Skārleta nekad agrāk nebija pievērsusi īpašu uzmanību tam, cik organizēta ir Džeina, kura šajā ziņā bija stipri līdzīga savam tēvam. Meitene visu darīja mierīgi un klusi ar ierasto, laipno smaidu: viņa mīļi un maigi rūpējās par katru, gādāja, lai visiem būtu ērti, Skārleta ar prieku vēroja Džeinu un ne mirkli nešaubījās, ka Bo ar viņu būs laimīgs. Viņa smeldzes pilnā maigumā un žēlumā lūkojās uz meiteni: cik brīnišķīgi būtu bijis, ja šajā dienā ap viņu pulcētos tikai ne tikai draugi, bet blakus atrastos arī māte, kura dalītos ar meiteni visos uztraukumos un pārdzīvojumos. Taču istabā sēdēja vienīgi divas vientuļas sievietes, no kurām viena nekad nav pazinusi māti, bet otra to jau sen zaudējusi, kā arī zaudējusi citu, vistuvāko cilvēku.

Skārleta palūkojās apkārt un ieraudzīja veselu jūru vissmalkākā brokāta, simtiem mazu podziņu, pērļu birumu. Tā bija Džeinas kāzu kleita, bet blakusistabā viņa ieraudzīja plīvuru. Tas jau bija izgludināts un līdzīgi gaisīgam mākonim piepildīja istabu, tik nereāls un maigs kā pasaka, un gaidīja nolikto stundu, lai rotātu līgavas galvu. Ieraudzījusi plīvuru, Skārleta pievēra acis, it kā tās būtu apžilbinājis spožs gaismas stars. Beidzot nu tas varēja ar smalku šķidrautu aizsegt līgavas nevainīgo seju un garā virdzē pavadīt viņu nākotnē. Plīvurs izskatījās tāds pats kā pirms vairākiem gadiem. Skārlclai šķita, ka laiks pagriezies atpakaļ: Ella Lorēna precas ar Ričardu; Skārleta Džeinai uzdāvināja Ellas Lorēnas plīvuru, kuru bija saglabājusi visus šos gadus, un tagad juta dziļu aizkustinājumu, ka Džeina nolēmusi likt tieši šo plīvuru.

Skārleta pagriezās, izdzirdējusi soļu troksni. Ienāca Džeina un maigi apskāva viņu ap pleciem. Tagad viņas būs radinieces.

—    Paldies, ka uzliksi to, — Skārleta čukstēja meitenei, kas bija pieplakusi viņai klāt.

—   Paldies par šo dāvanu. Es vēlos, lai mums ar Bo viss būtu tāpat kā jums ar vīru. Bo man par viņu pastāstīja.

— Jā, mans vīrs bija apbrīnojams cilvēks, — Skārlcta pasmaidīja. — Es viņu ļoti mīlēju. Bo arī ir brīnišķīgs, ceru, ka jūs būsiet laimīgi. — Skārlcta vēlreiz noskūpstīja Džemu, palīdzēdama meitenei ģērbties. Viņai pat aizrāvās elpa, ieraugot Džeinu līgavas tērpā: gaišie, vainagā ap galvu sakārtotie mati ieskāva daiļo seju, zīdaino matu sprogas glezni spraucās laukā zem plīvura, kuru rotāja lilijas un pērles. Visplānākā auduma trēnu nesa sešas meitenes, kas palīdzēja Džeinai noiet lejā pa kāpnēm.

Pašas Skārletas kleita, kuru viņa sagatavojusi iznākšanai kopā ar līgavu, bija šūta no gaiši zaļa brokāta, ar grezni rotātu uzmetni. Šo tērpu papildināja no Parīzes atvestā cepure, kas koķeti nošķiebta uz vienu pusi, padarot viņu vēl pievilcīgāku un ļoti noslēpumainu. Dziļais izgriezums atsedza tvirtās krūtis, kuras oficiālās ceremonijas laikā aizsegtas ar uzmetni. Kleitas maigais zaļums izcēla spīdīgo matu melnumu un acu smaragda zaļumu.

Deivids nespēja atraut acu no daiļās sievietes, bet tobrīd parādījās Džeina, un sākās neiedomājama kņada.

Brīnišķīgais tērps un pasakainais plīvurs bija vērtuši līgavu brīnumainā parādībā, no kuras nebija iespējams novērst skatienu. Un šī brīnišķīgā parādība lika Deividam neaizmirst, ka Džeina jau ir pavisam pieaugusi un tagad pienācis bridis, kad viņš meitu zaudē. Tēva acis pildījās asarām. Tēvs un meita apskāvās. Un draugi aizkustinājumā raudzījās uz skaisto līgavu un viņas tēvu, stipru un vīrišķīgu cilvēku.

Skārlcta saprata, ko Džeina Deividam nozīmēja un ko viņa tagad nozīmēja Melānijas dēlam Bo. Meitenei bija laimējies, Skārlcta zināja, cik stipri šie abi vīrieši mīl Džeinu.

Sāka spēlēt mūzika, un kāzu procesija sakustējās uz baznīcas pusi. Skārlct a ar baltu orhideju pušķi rokā gāja blakus Džeinai un Deividam. Līgavas svītā bija daudz meiteņu, kutu vidū Skārleta pamanīja Ketiju un Salliju — gluži saviļņotas un satrauktas.

Un priekšā stāvēja Bo ar tēvu, kurš jutās laimīgs, ka šajā dienā var atrasties blakus savam pieaugušajam dēlam.

Pār pūli pāršalca sajūsmas pilna nopūta, sanākušie nespēja novērst skatienu no skaistās līgavas. Deivids Bredberijs vientuļi stāvēja mazliet sānos, ar mīlu, vieglu skumju apdvestu smaidu lūkodamies uz savu vienīgo bērnu, kas sniedza vīram maigu rociņu baltā cimdā.

Skārleta sajuta klātesošo saviļņojumu un sāka klusi raudāt, kad Džeina un Bo nostājās pie altāra. Tās bija prieka asaras par jaunajiem, bet, atceroties savu mīlestību, kas zaudēta pirms vairākiem gadiem, šīs asaras kļuva skumju un rūgtuma pilnas.

Ceremonija ilga vairākas stundas. Skārleta stāvēja Deividam aiz muguras, mazliet satraukta un nogurusi no pāri plūstošajām jūtām. Taču vēlāk viņa pamazām atguvās, klausoties Deivida jokos, ko tas čukstēja viņai ausī, sajūtot tā mierpilno pārliecību, kad tas viņu iepazīstināja ar draugiem. Deivids bija neparasta spēka un siltuma avots, un Skārleta no jauna izjuta viņa neatvairāmo valdzinājumu un atminējās tās vasaras nakts burvīgo skaistumu. Viņa iepazīstināja Džeinas tēvu ar draugiem, kas atbraukuši no Sanfrancisko. Tie galvenokārt bija viņas un Reta draugi — un viņu vidū, protams, Rons ar sievu.

Pēc tam Skārleta dejoja ar Deividu, Ešliju, Bo, Frediju, ar aktieriem, kā arī ar nepazīstamiem cilvēkiem. Viņa jutās jauna un laimīga.

Laiks aizritēja jautri un nemanāmi. Ap pusnakti jaunlaulātie atstāja svinības un aizbrauca ar mašīnu, kuru Ešlijs bija nopircis Bo kāzu dāvanai. No rīta Džeinai un Bo vajadzēja doties uz Kanādu. Klīda valodas par viņu braucienu uz Eiropu, tomēr Bo atsacījās kāpt uz kuģa klāja, Džeina ari neuzstāja, jo zināja, kas noticis pirms daudziem gadiem, un nevēlējās, lai viņš atceras šo traģēdiju. Jaunā sieva priecājās par braucienu kopā ar vīru vienalga uz kurieni. Džeina izskatījās ārkārtīgi laimīga, kad viņi devās mājās.

Skārleta nopūzdamās pagriezās pret Deividu, ar acīm meklēdama Ketiju un pārējos bērnus, kurus jau sen nebija redzējusi.

—    Viss ir lieliski, — viņa sacīja, uzsmaidīdama Deividam.

—    Jā, Bo ir jauks puisis, — viņš atbildēja.

—    Paldies, ser, bet jūsu meita ir brīnišķīga meitene.

Skārleta dejoja ar Deividu pēdējo deju un, pametusi zālē

skatienu, negaidīti pamanīja Krišu Boksliju. Viņa brīnījās, ka Bokslijs uzdrīkstējies nākt uz šejieni, jo viņš taču netika uzaicināts. Taču drīz viņa to piemirsa. Un tikai naktī, kad viņi noguruši atgriezās mājās no kāzu svinībām, runādamās ar Ketiju, Skārleta piepeši atcerējās Boksliju un nolēma pajautāt meitai, vai viņa to redzējusi.

Ketija uzreiz neatbildēja, pēc tam nelabprāt pamāja ar galvu. Jā, viņi esot tikušies. Ketija pat bija dejojusi ar Krišu, taču nevēlējās mātei atzīties, cerēdama, ka māte viņus nebūs pamanījusi Vispār ari Ketija brinījās, ieraudzījusi Boksliju šeit, bet viņš smējās, jokoja un, kā rādās, bija aizmirsis abu iepriekšējo tikšanos.

—         Jā, cs viņu redzēju, — nevēlēdamās apspriest šo tematu, Kelija sacīja, noņemdama pērļu virkni, ko bija aizņēmusies no mātes.

—        Vai viņš runāja ar tevi? — Skārleta saīga, pēkšņi izjuzdama skaudru nepatiku pret uzmācīgo skaistuli.

—         Tikpat kā ne, — Kelija strupi atbildēja, baidīdamās sevi nodot.

—         Mani pārsteidz, ka viņš saņēmis dūšu vēlreiz tev tuvoties. — Uz to Ketija neko neatbildēja, tāpat nepateica ari to, ka viņi ar Boksliju norunājuši rit tikties. Kriss gribēja piedāvāt Ketijai Somu jaunajā izrādē, kur viņa varētu kļūt tā partnere. Tas meiteni izbrīnīja, jo viņa ar jauno teātri vēl oficiāli nebija parakstījusi līgumu.

—        Brīnišķīgas kāzas, vai ne? — Skārleta nolēma mainīt tematu, jo runāt par Boksliju nebija jēgas, tas viss, kā viņa cerēja, jau sen pagājis.

Meita ar viņu bija vienisprātis, ka Džeina izskatījusies taisni satriecoši, un aizgāja gulēt.

Šonakt Skārleta jutās nogurusi, laimīga, noskumusi un priecīga, ka viņas meitas plīvurs beidzot ir rotājis līgavas galvu.

Bet Ketijai nepavisam nebija prātā nupat notikušās kāzas. Viņu urdīja doma par Krišu un rītdienas satikšanos ar to.

33. nodaļa

Ketija ar Krišu Boksliju satikās nākamajā dienā viesnīcā *Ambassador», lai kopā paēstu brokastis. Meitene aizbrauca slepus no mātes, nogaidījusi izdevīgu bridi, kad Skārleta aizgāja pavadīt Frediju uz baseinu, bet piemānīt Salliju viņai nenācās grūti, viņa vienkārši pateica, ka gribot apciemot draudzeni. Tā ka neviens arī nepamanīja, kā viņa izsauca mašīnu un uz kurieni aizbrauca.

—         Mana māte sadusmosies, ja uzzinās par mūsu tikšanos, — Kelija Krišam atzinās. Meitene šodien likās vēl skaistāka nekā jebkad savā krēmkrāsas kostīmā, kuru papildināja eleganta ccpurltc ar plīvuru, kas aizsedza acis. Tajā viņa Krišam Boksiijam atgādināja uzticīgu bērnu.

—   Nu tad nestāstīsim par to tavai mātei. — Šodien arī Bokslijs bija apbrīnojami glīts un šķita mazliet samulsis, kad satikās ar meiteni. Un patiesi, viņš pat izbijās, pieskāries meitenes rokai. Seksualitāte bija Kriša Bokslija galvenā iezīme, bet tas viņu nekavēja pret Ketiju izturēties kā pret mazu bērnu, rūpēties par viņu kā par bērnu. Tieši šāda Kriša izturēšanās meiteni saistīja pie viņa.

—    Kā par laimi, tava mīļā brālēna nav pilsētā, — Bokslijs iesmējās, apmierināts ar sevi. — Kur viņš pavada savu medusmēnesi?

—    Kanādā.

—   Un nevis Eiropā? — Bokslijs brīnījās. — Dīvaini. — Ketija savam sarunu biedram nesāka skaidrot iemeslu. — Un cik ilgi viņi tur braukās?

—     Sešas nedēļas, — Ketija lētticīgi pavēstīja, un Bokslijs pavīpsnāja, skūpstīdams viņas delnu.

—   Nabaga meitene, ko tad tu bez viņa darīsi? Bo ir tā iemīlējies savā sieviņā, ka tev galīgi neveltī uzmanību, atstāj vienu šajā cietsirdīgajā pasaulē. Vai tā nav? — Kaut gan tās bija muļķības un Ketija, tāpat kā agrāk, palika kopā ar savu māti, bet Bokslijs prata visu parādīt tādā gaismā, ka meitene patiešām sāka justies vientuļa.

—    Nabadzīte, Kriss parūpēsies par tevi. Tu neiebilsti, mana mīļā? — Bokslijs jautāja, un Ketija tikai piekrītoši pamāja. Atmiņas par viesnīcu «Gloria Beach» Bokslija murrāšana bija izgaisinājusi.

Viņš painteresējās, ar ko Ketija patlaban nodarbojas, un meitene atzinās, ka viņas māte un Bo vienojušies un Ketija neparakstīšot nekādus līgumus, iekams brālēns nebūs atgriezies.

—    Tātad tu esi brīva nākamos divus mēnešus? — Bokslijs likās ļoti ieinteresēts.

—    Vispār, jā… bet man jāatgriežas Sanfrancisko, jo māsa un brālis vēl mācās skolā. — Negaidīti Ketijas skatiens kļuva pavisam bērnišķīgs, to varēja pamanīt pat caur plīvuru. Viņa bija līdzīga eņģelim un Boksiijam likās ļoti, ļoti kairinoša. Meitenes nevainība un neskartais svaigums Boksliju stipri saistīja.

Kctija piepeši kļuva nemierīga, sacīja, ka viņai jāatgriežas viesnīcā.

—     Man patiešām jāiet, — meitene apgalvoja, bet Bokslijs sēdēja, noliecies pie viņas, atkal un atkal skūpstīdams viņai rokas, spēlēdamies ar viņas matiem. Viņš brokastīs bija pārāk daudz, iedzēris un, kā šķita, nemaz nesteidzās iet projām, vēl jo vairāk atlaist Ketiju. Viņš centās pierunāt meiteni vēl mazliet iedzert kopā ar viņu un beigu beigās pārliecināja to, ka nekas sevišķs nenotiks, ja tā mazliet aizkavēsies, cerēdams, ka pēc kāda laika viņam izdosies meiteni piedabūt uzkāpt augšā viņa numurā.

Ketija dzēra vīnu, kuru viņai ielēja Bokslijs, tā garša likās labāka nekā šampanietim, ko viņa dzēra iepriekšējā vakarā. Tā, malkojot vīnu, aizritēja laiks. Viņi jautri tērzēja, smējās, kaislīgi skūpstījās, Kriss glāstīja Ketijas rokas, maigi glauda viņas matus, un meitene aizmirsa, ka viņai vispār kaut kur jāiet. Smiedamās Ketija uzgāja Krišam līdzi viņa numurā. Viss viņai likās brīnum jauks un romantisks, un nebija svarīgi, ka viņu gaida māte, tas jau šķila kaut kas tāls, it kā cilā pasaulē.

Numurā Bokslijs Ketijai ielēja vēl vīnu, kuru viņa dzēra maziem malkiem, pa to laiku vīrietis skūpstīja viņas rokas un kaklu. Meitenei aizrāvās elpa no vīrieša glāstiem un maiguma, un viņa negaidot sajuta kaislu, nepārvaramu vēlēšanos, kaut gan pati nespēja apjēgt, kādu īsti. Ketija vairs galīgi neapzinājās, ko dara, šampanieša apmiglotā apziņa atsacījās viņai pakļauties. Viņi ar Krišu gāja nezin uz kurieni, kādu bridi viņa iedomājās, ka Kriss vēlas nekavējoties precēties ar viņu, tomēr vēlāk saprata, ka tā nav. Kā pa miglu meitene apsēdās mašīnas aizmugures sēdeklī.

Bokslijs ar skaidru prātu un aprēķinu īstenoja savu plānu, ko bija iepriekšējā vakarā iecerējis. Viņš uzskatīja savu ideju par varcn lielisku, tā atrisināja uzreiz visas viņa problēmas, Bokslijs atstāja uz galda naudu par viesnīcas numuru, bet mašīnu, ko bija aizņēmies no drauga, gatavojās atstāt stacijā, uzrakstot zīmīti.

Vilciens jau stāvēja, kad Kr iss un Ketija ieradās stacijā. Meitene joprojām nebija atjēgusies. Viņa iekāpa vagonā, paskatījās apkārt.

—    Uz kurieni mēs braucam? — viņa Krišam jautāja. — Acu priekšā viss likās izplūdis, galva šķita neparasti viegla un mazliet reiba. Reālā dāve likās bezrūpīga, viņa neuztraucās par to, kur atrodas un uz kurieni tiek vesta.

—            Mēs braucam uz Kanādu pie Bo, — Bokslijs atbildēja, un tajā vieglajā jutoņā, kādā Ketija atradās, viņai tas likās brīnišķīgi un jauki.

—    Uz Kanādu? Kāpēc?

—   Neuztraucies, mīļā, — Kriss sacīja un noskūpstīja viņu. No Kriša pieskārieniem atkal apziņa aizmiglojās, un viņa alktin alka pēc jaunām izjūtām.

Bet Bokslijs bija izstrādājis savā neģēlībā patiesi varenu plānu. Ketija pavēra viņam ceļu uz slavu. Ja viņš sakompromitēs meiteni, Bo nebūs nekādas izvēles. Sevišķi tagad, kad Vilkss ir apprecējis Deivida Bredberija meitu, viņam diezin vai gribēsies, lai viņa māsīcai liktu piekārta padauzas birka.

Vilciens sāka kustēties, un Ketija tūlīt aizmiga uz sēdekļa Bokslijam iepretī. Viņš raudzījās uz meiteni, un viņam vajadzēja atzīt, ka šī ir zemiskākā rīcība visā viņa dzīvē. Ketija bija ne tikai mīļa un brīnišķīga meitene, viņa bija arī ļoti skaidra meitene. Un uzticīga.

34. nodaļa

—    Ko tas nozīmē, ka tu nezini, uz kurieni viņa aizgājusi? — Skārleta pūlējās izdibināt no Sallijas, kura bija tuvu asarām par to, ka nav uzmanījusi Ketiju. Bet tajā laikā vilciens veda meiteni tālu projām no tuviniekiem.

—     Nezinu… viņa teica, ka iešot pie draudzenes… vai kāda paziņas no teātra… neatceros, — Sallija bezmaz krita histērijā.

—    Vai tu redzēji viņu kopā ar kādu? — Meitene noliedzoši papurināja galvu, rādama sevi par to, ka nav izprašņājusi māsu, uz kurieni tā aiziet, un šausminādamās, ka ar māsu var būt noticis kas briesmīgs.

—     Viņa bija labi apģērbusies un izskatījās ļoti eleganti, — Sallija piebilda. Un, tiklīdz viņa pasacīja šos vārdus, Skārletu kā zibens ķēra nojauta un viņa Ketijas nozušanu saistīja ar Krišu Boksliju. Skārleta juta, ka iepriekšējās dienas vakarā meita bija viņai melojusi. Šī sajūta radās jau vakar, bet viņa negribēja Ketiju aizvainot ar savām aizdomām, jo vairāk tāpēc, ka nekas meitas uzvedībā nevēstīja par tādu iznākumu, tā vismaz likās.

Šveicars sacīja, ka meitene kaut kur aizbraukusi ar mašīnu. Kad Ketija neatgriezās ari deviņos vakarā, Skārleta nolēma to paziņot Deividam. Viņa atvainojās par traucējumu un izstāstīja, kas noticis. Skārleta gribēja zināt, ko šodien ir darījis Bokslijs, lai konstatētu, vai Ketija ar viņu satikusies.

Pagāja vēl divas stundas, iekams Deivids atkal atbrauca pie Skārletas. Pārējie bērni jau gulēja. Viss, ko viņam izdevās uzzināt no kāda aktiera, bija Bokslija adrese. Bokslijs dzīvoja tālu, gar.drīz vai pilsētas nomalē.

— Es negribu, lai jūs uz turieni brauktu viena. Vai neiebilstai, ka es jūs pavadu vai nu tagad, vai no rita? — Deivids ļoti gribēja viņai palīdzēt, turpretī Skārleta uzstāja, ka visu izdarīšot pati. Viņi vēl kādu brīdi pastrīdējās, beigu beigās Skārleta piekrita, ka Deivids viņu pavadīs uz turieni. Tikai pusnaktī viņi sasniedza norādīto vietu, bet ari tur neviena nebija.

Tagad nekas cits neatlika kā ziņot policijai, lai tas draudētu ar nezin cik lielu skandālu. Skārleta Deividu aizraidīja mājās vienos naktī, bet pati stājās pie sarunām ar policiju. Deivida klātbūtnē viņa to negribēja darīt.

Skārleta policijai izstāstīja visu, ko zināja. Un viņa zināja tikai to, ko bija pateikusi Sallija: meitene ir aizgājusi satikties ar draudzeni un nav atgriezusies.

Nākamajā rītā, kad no Ketijas joprojām nebija nekādu ziņu, Skārletu jau pārņēma panika. Arī policija viņai nevarēja pavēstīt neko cerīgu. Tā nekādu izmeklēšanu arī neizdarīja. Līķis nebija atrasts, neviens nebija ziņojis ne par kādiem notikumiem. Neviena pēc ārējā apraksta Ketijai līdzīga persona slimnīcā nebija nokļuvusi. Kā redzams, meitene ir dzīva un kaut kur atrodas, bet Skārleta nezināja, kur, ar ko kopā un kāpēc. Viņa meitas pazušanu saistīja tikai ar Boksliju, bet varēja ari kļūdīties. Viņu pēdējā sastapšanās bija notikusi tādos apstākļos, ka meitai vajadzēja gūt mācību uz visu mūžu.

Ap pusdienu atbrauca Deivids, un uz to laiku Skārleta aiz izmisuma vairs nekur nerada miera. Tas, ko ļoti piesardzīgi pavēstīja Deivids, viņu pārliecināja, ka viņas aizdomas bijušas pamatotas.

Misteram Bredberijam izdevās noskaidrot, ka Kriss Bokslijs ir samaksājis par numuru un aizbraucis. Ar pazīstamu aktieru starpniecību Deivids ari uzzināja, ka Bokslijs stacijā atstājis mašīnu, uzrakstot zīmīti, no kā varēja secināt, ka viņa nav pilsētā. Vienīgi radās jautājums, vai viņš Ketiju ir paņēmis līdzi, vai ne. Tas tad arī Skārletai jāuzzina, tikai viņa nesaprata, kā to lai izdara.

—   Jūs varat ziņot policijai, ka viņš Kctiju slepeni aizvedis, — Dcivids ieteica, bet viņa kategoriski atsacījās to darīt. Ko tad, ja Ketija labprātīgi viņam devusies līdzi? Par to, ka tā arī varēja būt, Skārleta gandrīz vairs nešaubījās. Un tādā gadījumā šis pikantais jaunums tūdaļ aplidos visas avīzes, un viņas meitas reputācija būs sabojāta uz visiem laikiem.

—   Kā es varu palīdzēt? — Deivids atkal jautāja, gatavs dalīties ar Skārletu visās viņas rūpēs, turpretī viņa atbildēja, ka pati centīšoties rast atrisinājumu un darīšot viņam zināmu, kas noticis, kolīdz kaut kas noskaidrosies. Skārleta negribēja, lai Deivids par Ketiju uzzinātu vairāk, nekā viņš jau zina. Tikai nesen tas viņai stāstīja, ka bijis stingrs pat pret savu paklausīgo Džeinu, un tagad nu var pārliecināties, ka pati Skārleta nav spējīga tikt galā ar savu meitu. Deivids jau tāpat bija kļuvis par Skārletas apjukuma liecinieku. Nē, tas vairs nav pieļaujams. Viņa ar visu nodarbosies pati.

Laiks gāja, bet no Ketijas un Bokslija pagaidām nebija nekādu ziņu. Viņi bija aizbraukuši no pilsētas un pazuduši. Un tagad Skārletai neatlika nekas cits kā doties uz Sanfrancisko un gaidīt, ka Ketija atsūtīs ziņu. Vakarā Skārleta Deividam pavēstīja savus plānus, un nākamajā rītā viņš Skārletu ar bērniem pavadīja uz staciju, viņi brauca mājup uz Sanfrancisko.

Visu atpakaļceļu kupejā valdīja smags klusums. Skārletai galva bija pilna ar domām par meitu, sirdi plosīja ļaunas nojautas. Bērni arī bija nomāktā garastāvoklī. Sallija raudāja gandrīz visu ceļu, viņa jutās vainīga, ka nav aizkavējusi Ketiju.

—    Tas ir muļķīgi, — Skārleta pūlējās nomierināt meiteni. — Mazā, tā nav tava vaina. — Ketijas nodarījums paliek uz viņas sirdsapziņas, viņa pati par to atbildēs.

—   Ko tad, ja Ketija nekad vairs neatgriezīsies? — Sallija sāka raudāt vēl rūglāk, bet Skārleta pasmīnēja: Ketija pārnāks mājās… tikai Dievs vien zina, kad, kā un kādā stāvoklī. Atklāti sakot, Skārletai jau bija mierīgāks prāts, domājot par Ketiju saistībā ar Krišu Boksliju nekā ar kādu citu, viņai nepazīstamu. Bet kā varēja runāt par mieru, ja meitas nav un neviens nevar pateikt, vai viņa ieradīsies…

Pagāja trīs dienas, kurās Skārleta gandrīz vai zaudēja prātu, līdz no Ketijas pienāca vēstule. Apstiprinājās Skārletas ļaunākās nojautas.

Ketija rakstīja, ka ir aizbiaukusi kopā ar Krišu Boksliju un patlaban atrodas Čikāgas viesnīcā «Chronicle». Kriss gatavojas parakstīt līgumu ar kādu Čikāgas teātri un acīmredzot viņa ari. Vēstules beigās Ketija mātei ziņoja, ka ir apprecējusies ar Kriša

— Ak Dievs, — Skārleta noskaitās, — tā tik man vēl trūka!

Tas tomēr bija kaut kas, vismaz kāda ziņa no meitas. Gan jau viņa pratīs savu bērnu izraut no šī bezgoža rokām. Meitai viņa ir nepieciešama, Ketijai vajadzīga viņas palīdzība. Par to Skārletai vairs šaubas neradās, kolīdz viņa bija izlasījusi vēstules šķobīgās rindiņas ar asaru pēdām. Taču viņa nedrīkst nevienam stāstīt, kas noticis ar Ketiju. Ne Deividam, ne Džeinai, pat ne Bo. Jo mazāk cilvēku zinās par nelaimi, jo labāk. Gan ar šo Boksliju viņa pati mācēs tikt skaidrībā. Nekavējoties anulēs šīs nejēdzīgās laulības, atvedīs Ketiju uz mājām, un tad šim absurdam pienāks gals. Skārletai atlika vienīgi lūgt Dievu, lai šis neģēlis Ketiju nepadara grūtu, lai viņi, kā Bo bija pareģojis, no šī Bokslija pēc deviņiem mēnešiem nesaņemtu dāvanu.

Ketija patiešām raudāja, rakstot vēstuli. Viņa izjuta kaunu un baidījās mātei teikt visu par sevi, bet pat Kriss sacīja, ka tas jādara. Tā bija visdrausmīgākā nedēja viņas dzīvē. Sākumā viņai vilcienā uznāca nelabums, un viņa domāja, ka mirst. Pēc tam Kriss pastāstīja, ka viņa nogulējusi miegā visu viņu laulības dzīves pirmo nakti, jo viņi bija apprecējušies tieši pirms tam, kad vajadzēja braukt prom ar vilcienu, un it kā par pierādījumu tam Kriss izmantoja laulātā tiesības visu nākamo nakti. Tas bija tik šausmīgi un pavisam citādi, nekā viņa agrāk iedomājās. Un Ketija nekādi nespēja izprast, kāpēc viņa ir apprecējusies ar Boksliju. Kriss bija joti mainījies salīdzinājumā ar to, kā viņš izturējās Ņujorkā. Viņš spēja runāt tikai par izrādēm, kurās viņi kopā gūs spožus panākumus.

Meitenei vajadzēja atzīt, ka Bokslijs ir izskatīgs vīrietis, viņam daudz pievērš uzmanību, un tomēr viņš Ketijai šķita gaužām vecs, bet viņa glāsti meiteni biedēja un bija nepatīkami.

Tiklīdz Ketija bija nosūtījusi vēstuli, viņa tūlīt to nožēloja. Kriss negaidot kļuva labs un mījs pret viņu, tāpat kā agrāk. Un tagad viņa nemaz tik ļoti nevēlējās atgriezties Ņujorkā, vēl jo mazāk braukt uz Sanfrancisko. Patiesību sakot, Ketiju tā bija apmulsinājis viss notikušais, ka viņa nezināja, kā tālāk rīkoties.

Viesnīca, kurā viņi bija apmetušies, viņai likās tumša un drūma, viņa tādās nebija radusi dzīvot, ari Kriša izturēšanās viņu ne visai apmierināja sevišķi viņai nepatika tas, ka Kriss ar viltu viņu bija aizvedis no Ņujorkas. Tomēr dažbrīd Ketijai šķita, ka viņa to mīl. Krišs taču bija glīts, kaut ari nepiedienīgi daudz dzēra un, kad piedzērās, viņa rokas kļuva rupjas. Taču biežāk gan viņš pret Ketiju izturējās kā pret bērnu, un tas viņai patika. Kad Bokslijs viņu ar citiem iepazīstināja kā ar savu sievu, viņa jutās pilnīgi pieaugusi un ārkārtīgi fepejās ar to.

Nākamajā dienā Ketija jau pilnīgi droši zināja, ka nevēlas nekur braukt, un pat nožēloja, ka vēstulē mātei ir paziņojusi savu adresi. Viņa gribēja nosūtīt telegrammu 3.r lūgumu nebraukt šurp, tomēr saprata ka tas būtu veltīgi un ka māte noteikti jau atrodas ceļā uz šejieni.

Ketija pateica Krišam: viņa nožēlojot, ka paziņojusi mātei, kur atrodas, Viņa pie Kriša griezās brīdī, kad viņš, kā paradis, vārtījās pa gultu, un notrīsēja, sajūtot viņa roku slīdam pa savu gurnu. Bokslijam nebija nekāds labais noskaņojums, jo viņš nevarēja atrast darbu nevienā no Čikāgas teātriem: dažreiz viņu kaut kas neapmierināja, savukārt dažreiz teātri nebija apmierināti ar viņu.

— Man ir ideja, — viņš pavēstīja ieraudams Ketiju gultā sev blakus un vilkdams nost viņas blūzi. Bokslijs stacijā viņai bija nopircis dažus lētas apģērba gabalus, taču arī tādi sīkumi viņai sagādāja prieku. Viss bija kā romānos.

Pēc tam kad Bokslijs aši un it kā gurdi viņu paņēma, viņš uz ilgu laiku aizgāja un. atgriezās vēlu naktī stipri piedzēries un ar divām biļetēm rokā. Meitene briesmīgi uztraucās, viņu gaidīdama, viņai bija bail vienai, bet viņš apsolīja, ka no rītdienas viss būšot kārtībā. Viņi aizbraukšot uz Londonu, kur viņš gatavojoties strādāt teātrī, un pēc tam, ja viņiem gribēšoties, varēšot atgriezties Ņujorkā.

Tagad Bokslijs bija mierīgs. Skārletas spēkos vairs nebūs kaut ko grozīt. Par vēlu. Kriss cerēja, ka uz to laiku, kad Skārleta viņus atradīs, Ketija jau gaidīs bērnu. Pat ja tas nebūs noticis, izcelsies skandāls, ka viņas radinieki tikai priecāsies, ja visu izdosies nokārtot, un mūža atlikušo daļu Bokslijs varēs bezbēdīgi un grezni dzīvot uz Bo Vilksa rēķina.

35. noda|a

Skārieta aizsūtīja Dcividam telegrammu un nomierināja viņu, ka viss nokārtojies, ar Ketiju vienkārši ir gadījusies maza nesaprašanās, meitene uztraukusies par mātes aizrādījumu, apvainojusies un viena aizbraukusi mājās uz Sanfrancisko. Pēc Skārletas vārdiem varēja spriest, ka Ketija atrasta mājās sveika un vesela. Viņa, protams, visiem sagādājusi daudz raižu, bet pati esot pilnīgi vesela. Tā ka iznākusi liela brēka, maza vilna. Krišam Bokslijam ar to neesot nekāda sakara. Ketija viņu pēdējā laikā nemaz neesot satikusi. Beigās Skārleta Deividam pateica paldies par labsirdību un rūpēm.

Mājās viņa atstāja bērnus misis Bārnsas gādībā un nākamajā rītā devās uz Čikāgu. Notikumu ar meitu Skārleta turēja lielā slepenībā, neviens no viņas draugiem, pat Rons, nezināja, uz kurieni viņa aizbraukusi un kādēļ.

Skārleta tieši no stacijas devās uz viesnīcu, aizlaikus izjuzdama prieku par satikšanos ar nepaklausīgo meitu. Viņa jau iepriekš bija visu izdomājusi, ko tai sacīs un kā runās ar Boksliju. Taču viņu sagaidīja tikai Ketijas nelīdzenajā, bērnišķīgajā rokrakstā uzrakstīta vēstule, kurā meita pavēstīja, ka Krišam sagribējies pastrādāt uz Londonas skatuves un viņa kā uzticīga sieva aizbraukusi līdzi. Skārleta starp rindiņām mēģināja izlasīt, kas viņas meitai sagrozījis galvu, ka viņa ir vēlējusies kopā ar Krišu kāpt uz kuģa, no kura baidījās kā no uguns. Un tajā pašā laikā pūlējās saprast Boksliju: kas viņu uz visu to pamudina un kādu ļaunu nodomu viņš perina.

Skārleta gluži apjukusi iznāca no viesnīcas, nezinādama, ko iesākt: mesties pakaļ bēgļiem uz Londonu vai atstāt visu pašplūsmai. Varbūt Ketija patiesi vēlas būt Bokslija sieva? Un varbūt ir jau par vēlu kaut ko grozīt? Ja nu viņi patiešām ir salaulājušies, kā meita raksta? Un ja nu viņa ir stāvoklī? Ko māte tādā gadījumā var darīt? Ja meita gaida bērnu, anulēt laulību viņai vairs neizdosies.

Un tomēr Skārleta aizbrauca uz staciju un nopirka biļeti līdz Ņujorkai.

Ņujorkā viņa palūdza vedēju nogādāt viņu viesnīcā «Ritz Carleton» un paņēma istabu, kura spilgti atsauca atmiņā to laiku, kad viņa dzīvoja šeit, šajā viesnīcā, pēc traģēdijas ar «Hermeju». Skārletai ārkārtīgi gribējās šeit kādu atrast, kas varētu viņai palīdzēt. Taču neviena nebija… Rets gājis bojā… Bo apprecējies… Negribējās arī lieku reizi par savu neveiksmi atgādināt Deividam… bet vairāk neviena nebija, pie kā griezties. Un šajā naktī, gulēdama gultā, Skārleta saprata, ka, tāpat kā allaž savā dzīvē, viņai pašai jāpieņem lēmums un patstāvīgi jārīkojas.

Taču.., te radās jaunas grūtības. Jo pēc tā, kas bija noticis ar «Hermeju» pirms daudziem gadiem, viņa nespēs kāpt uz kuģa klāja, bet kā tādā gadījumā atvedīs mājās meitu? Tomēr, ja Kelija ir atsūtījusi telegrammu un paziņojusi, kur atrodas, tātad viņa grib, lai māte atbrauc viņai pakaļ.

Skārieta par šo neatrisināmo problēmu domāja visu nakti. Viņa zināja, ar kādu kuģi Kelija un Kriss ir devušies uz Angliju, un varēja aizsūtīt telegrammu uz kuģi, taču, ja Kelija kļuvusi tik akla, ar telegrammas sūtīšanu viņai nevarēs likt atgriezties. Skārieta saprata, ka viņai kaut kas jādara un pēc iespējas drīzāk, ja vispār kaut kas ir darāms. Pūlēdamās rast atbildi, viņa iedomāja Retu un mēģināja iztēloties, kā viņas vietā būtu rīkojies viņš. Rets būtu braucis meitai pakaļ.

No rīta Skārieta nopirka biļeti uz tvaikoni «Marseļa», bet Kelija pirms trim dienām Ņujorku bija atstājusi ar kuģi «Minhene».

36. nodaļa

Ketija uz kuģa «Minhene» otrās klases klāja uzkāpa nomāktā garastāvoklī, klusa un bāla. Bokslijs pūlējās viņu uzmundrināt, apsolot, ka ceļojuma laikā viņi varēs labi izklaidēties, ielēja viņai šampanieti, nemitīgi skūpstīja viņu un runāja par to, cik viņiem kādreiz būs brīnišķīga dzīve un viņi varēs atļauties ceļot ar pirmklasīgiem, grezniem kuģiem. — Tu tikai iedomā to visu, — Kriss centās viņu uzpurināt. Bet viņa pal nepasmaidīja.

Meitene maz runāja ar Boksliju un, kad tas viņai kajītē tuvojās, Kelija sajuta pārskrienam drebuļus.

—    Vai tev ir jūras slimība? — Bokslijs jautāja, pats būdams visai labā omā. Viņš sev nevarēja vēlēties labvēlīgāku likteni, jo viņam taču ir jauna sieva, radinieks, kuram liela ietekme teātra pasaulē. Un tas nekas, ka par šo ceļojumu Bokslijs iztērējis savu pēdējo naudu, turklāt kuģis ir netīrs, toties vācieši jautri ļaudis, kuriem patīk iedzert un pasmieties. Aiz garlaicības Bokslijs spēlēja kārtis un visiem centās izrādīt savu «sievu». Tad kādu dienu Ketija iekrita gultā pašā dienas vidū, un viņai sāka trūkt elpas. Viņa gulēja, plati atvērusi acis, smagi elpoja un, kā likās, kuru katru brīdi varēja nomirt. Bokslijs izbailēs sauca ārstu.

—            Kas noticis? — stjuarts jautāja, ielūkojies Kriša kajītē. Viņš sen bija ievērojis amerikāņu pāri, sieviete bija ārkārtīgi skaista, bet vīrs pārāk vecs, lai pat būtu viņas tēvs.

—  Mana sieva… viņa jūtas slikti… vajad/Jgs ārsts, un pēc iespējas drīzāk!

—    Noteikti, noteikti, — stjuarts pasmaidīja, — bet varbūt viņai atnest tasi buljona vai biskvītu? Tas ir labākais līdzeklis pret jūras slimību. Vai viņa līdz šim ir braukusi ar kuģi? — Kamēr viņi runāja, Ketijai izlauzās tik skaļš vaids, it kā viņa mirtu aiz sāpēm, un Krišam šķita, ka jau dzird viņas pēdējo elpas vilcienu.

—   Ārstu! Ātrāk! — Boksliju sagrāba šausmas. Kas notiks, ja meitene nomirs? Bo Vilkss viņu nositīs, tad vairs nav ko sapņot par karjeru teātri, automobili un visu pārējo, ko Bokslijs jau bija uzbūris savā iztēlē, jo viņa rokās kā ķīlniece taču bija brinum daiļā Kctija.

Ārsts ieradās tūlīt un bez aplinkiem noprasīja Bokslijam, vai viņa sieva nav grūta un vai tas nevarētu būt spontānais aborts? Bokslijs par to agrāk nebija lauzījis galvu, pārāk mazs laiks pagājis no viņu pirmās tikšanās brīža un, kad viņi brauca projām no Ņujorkas, Ketija vēl bija jaunava. Bokslijs nezināja, ko lai atbild, un ārsts lūdza viņu iziet laukā. Soļodams pa klāju, Bokslijs vienā laidā smēķēja, gudrodams, kas būtu varējis notikt un kāpēc Ketijai kļuvis tik slikti.

Pagāja krietni daudz laika, iekams ārsts iznāca no kajītes. Viņš īgni pavērās Bokslijā un aicināja to paieties kopā pa gaileni, un tas Boksliju satrauca vēl vairāk:

—    Vai viss kārtībā?

—   Jā, tagad viņa gulēs ļoti ilgi. Es viņai izdarīju injekciju. — Ārsts ar roku norādīja uz nelielu halli, piedāvāja apsēsties un parunāties.

—      Vai bija liela nepieciešamība doties šajā braucienā uz Eiropu? — ārsts nosodoši un pat dusmīgi raudzījās uz Boksliju, kurš nelika gudrs, kāpēc ārsts uzdod tik dīvainu jautājumu.

—   Jā… esmu aktieris… gribu spēlēt uz Londonas skatuves. — Un tie, tāpat kā viss Bokslija dzīvē, bija meli. Viņam nebija ne mazākā priekšstata, vai viņš tur varēs atrast darbu. Izskatīgais, vīstošais gaišmatis aizkūpināja nu jau kuro cigareti un nervozi uzsmaidīja vācu ārstam.

—    Vai tad sieva jums nav stāstījusi? — Ārsts paskatījās uz Boksliju, pēkšņu šaubu pārņemts, vai patiešām viņi ir precējušies. Sieviete bija pārlieku jauna un pārbijusies. Un viņas ārējais izskats… viņai kājās tik dārgas kurpes. Uzreiz redzams, ka viņa pieder pie citām aprindām, un likās dīvaini, ka viņa nokļuvusi šā tvaikoņa otrajā klasē. Vai tik šis cilvēks nav aizvedis viņu ar varu? Pat ja tā nav, ceļojums meitenei ir tāds pārbaudījums, kuru viņa ar pūlēm spēj izturēt. Un ārstam sametās žēl jaunās sievietes. Par to viņš arī domāja, patlaban raugoties uz Boksliju.

—      Ko nav stāstījusi? — Bokslijs izskatījās samulsis, un apmulsumam acīmredzot bija pamats.

—    Par savu pēdējo ceļojumu uz Eiropu.

Ketija šņukstēdama ārstam visu pateica, atzinās, ka vispār nespēj atrasties uz kuģa. Tas ir šausmīgi! Ja nu viņi noslīkst? Meitene, kā likās, aiz bailēm bija prātu zaudējusi. Viņa spiedās klāt ārstam, un tas bija spiests viņai iedot nomierinošas zāles.

Ja šis amerikānis būtu ar mieru, ārsts varētu meiteni ievietot kuģa lazaretē, kur viņa atrastos māsiņu uzraudzībā, kamēr kuģis sasniegs Angliju.

—   Neko par to neesmu dzirdējis, — Bokslijs izskatījās sapīcis.

—     Vai tad jūs nezinājāt, ka viņa atradās uz «Hermeja»? — Ja šis pāris īstenībā ir vīrs tui sieva, tad sieva gan savam vīram maz ko uztic. Ārsts ar lielām aizdomām skatījās uz Boksliju.

—     Laikam taču viņa tad vēl bija bērns, — Bokslijs izteica šaubas.

—     Jā, viņa toreiz zaudēja tēvu, māsu un tās līgavaini. — Bokslijs pamāja ar galvu, nospriezdams, ka tas daudzējādā ziņā izskaidro Skārletas izturēšanos. Viņš ne reizi nebija padomājis, kāpēc blakus Kotijai nekad nav redzējis tēvu, bet tikai Bo un modrlgo māti. Bokslijam šķila, ka tēvs vienkārši ir aizbraucis, bet vispār viņš par to nekad nebija lauzījis galvu, viņam taču gluži vienalga, un pati Ketija nekad par to neieminējās. Ārsts turpināja:

—    Meitene tajā naktī noklīda no vecākiem, un viņu izglāba, iesviežot pēdējā glābšanas laivā. Viņa nevarēja atrast savus radiniekus, iekams nokļuva uz kuģa, kas izglāba daļu pasažieru. Man šķiet, kuģa nosaukums bija «Alpi». — Ārsts sadrūma. iegrimis atmiņās par to šausmīgo nakli. Viņš toreiz strādāja par ķirurgu uz kuģa «Brēmene», kurš ari uztvēra grimstošā tvaikoņa pēdējos signālus, un, kad viņi ieradās traģēdijas vietā, tur viss jau bija beidzies. Tiesa gan, viņiem tad izdevās izglābt vēl divus vīriešus, kuri jau bija gandrīz bezsamaņā, tomēr krampjaini pietvērušies apgāztai glābšanas laivai, kas brīnumainā kārtā turējās

viis ūdens. Viens no tiem — gara auguma, stalts vīrietis — bija visai i/skatīgs. Kad viņu uzcēla uz «Brēmcncs», viņš atradās bezsamaņas stāvoklī un bez mitas atkārtoja vārdu: Skārleta. No ilgstošās uzturēšanās ledainajā ūdenī viņš bija zaudējis atmiņu.

Ārsts nezināja, kas ar viņu notika vēlāk, pēc tam kad kuģis «Brēmene» šo cilvēku Eiropas piekrastē nogādāja klīnikā.

—   Vai drīkstu jūs lūgt, — ārsts uzstājīgi sacīja, — visa atlikušā ceļojuma laikā savai sievai radīt saudzējošu, mierīgu režīmu? Man bail, ka viņa neizturēs šo ceļojumu… jūsu sieva ir pārāk vārga… var ciest psihe. — Bokslijs nopūtās. Tā vien tik viņam trūka — histēriskas skuķes, kuras tēvs gājis bojā «Hermeja» katastrofā. Un vēl taču priekšā atpakaļceļš uz Savienotajām Valstīm. Varbūt tā jau būs Bo vai Ketijas mātes problēma, ja viņa atdrāzīsics pie meitas. Toties pagaidām tās bija Bokslija problēmas, no tām nekādi nevarēja izlocīties. Tomēr galvenais ir tas, ka meitene pilnībā pieder viņam, un Bo nāksies ar to rēķināties. Visu mūžu!

—    Labi. — Bokslijs piekrita ārsta priekšlikumam. Tas viņu pilnīgi apmierināja. Viņš būs pavisam brīvs un varēs mazliet izklaidēties.

—    Vai drīkstu lūgt jūsu atļauju meiteni ievietot lazaretē?

—   Protams, — Bokslijs pasmaidīja, laipni pamāja ar roku un devās uz bāru, kamēr ārsts, medicīnas māsas un stjuarti iemigušo, zāļu nomierināto meiteni nesa ārā no viņa kajītes.

Ketija nogulēja visu ceļu līdz Anglijai, atmozdamās tikai, lai saņemtu jaunu nomierinošo zāļu injekciju. Reiz viņa murgos pasauca māti, taču viņai arvien parādījās nevis māte, bet kāda cita sieviete baltā apģērbā, tā ar viņu sarunājās, tomēr vārdu jēga ncnonāca līdz meitenes apziņai, un viņa nesaprata, kuģis nogrimis vai ne, varbūt viņa jau atrodas citā pasaulē, kur… iespējams, atradīs tēvu.

37. nodaļa

193

Arī Skārlctai ceļojums bija ļoti grūts, taču nebija vācu ārsta, kas iedotu nomierinošas zāles. Viņa ceļoja kuģa «Marseļa» pirmajā klasē ar nelielu somu, vienīgo, ko paņēma Edži, izbraucot no mājām, kā toreiz uzskatīja, tikai uz neilgu laiku.

7-336

Viņa nepaņēma vakartērpus, pēc tiem ari neradās vajadzība. Skārletas vienīgais mērķis bija nokļūt Londonā un atvest mājās Ketiju. Skārleta jau daudzkārt bija pārlasījusi meitas zīmīti, kurā Ketija centās pārliecināt māti, ka ir laimīga ar Boksliju. Tomēr Skārletai šādas pārliecības trūka. Ketijai bija nepilni septiņpadsmit gadi, un diez vai viņa spētu tik ātri izprast šo bezgodi. Skārleta nožēloja, ka vispār bija atvedusi Ketiju uz Ņujorku un atļāvusi viņai strādāt teātrī. Nekas tāds vairs neatkārtosies! Būs mierīga dzīve Sanfrancisko, ja izdosies tikt vaļā no Kriša Bokslija. Ja paveiksies, tad pat mājinieki neuzzinās, kas notika Čikāgā un ka Ketija vispār braukusi uz turieni. Skārleta bija gatava izdomāt nezin ko, lai aizstāvētu meitu. Un mātes vienīgā vēlēšanās bija pārvest viņu mājās, kaut kājas ļodzījās uz kuģa klāja.

Stjuarts parādīja Skārletai viņas kajīti, kur viņa bez spēka atkrita sēdeklī un pievēra acis, izvairoties domāt par iepriekšējo ceļojumu, par tiem. kuri toreiz atradās kopā ar viņu, un kas notika pēc tam.

—    Vai kundze kaut ko nevēlas? — Viņu klāja stjuarts bija uzmanīgs, bet Skārleta, bāla un novārgusi, tikai pasmaidīja un noraidoši papurināja galvu, — Varbūt kundze jutīsies labāk, ja izies uz. klāja? — Stjuarts bija ļoti atsaucīgs, audzināts franču garā, Skārleta atkal papurināja galvu, pateicās stjuartam,..

Pirmajā vakarā Skārleta pusdienoja kajītē un gandrīz neko neapēda. Tas stjuartu ļoti sarūgtināja. Viņš uztraucās, domādams, ka nav izdarījis pasažierei pa prātam Varbūt ari viņai uznākusi jūras slimība, lai gan pēc izskata to nevarēja teikt. Stjuartu pārsteidza, ka Skārleta nemaz neiet ārā no kajītes, tās lodziņiem vienmēr priekšā aizvilkti aizkari, taču, kad viņš atnesa paplāti ar ēdieniem, sieviete likās domīga un bāla. Un viņam radās pārliecība, ka viņu nemoka vis jūras slimība, bet gan viņa izjūt dvēseles pārdzīvojumus vai lielas bēdas.

—    Kundze šodien tāda bēdīga, vai ne? — stjuarts norūpējies vaicāja. Skārleta uzsmaidīja viņam, pārtraukusi vēstules rakstīšanu. Tā bija adresēta Ketijai, un tajā Skārleta gribēja meitai izteikt visu, ko domā par viņas izaicinošo uzvedību un par to, ka pretīgās attiecības ar Boksliju meitu ļoti pazemo. Skārleta nezināja, vai viņai izdosies parunāt ar meitu, bet viņa noteikti atradīs iespēju nodot vēstuli. Vēstules rakstīšana vismaz aizpildīja Skārletas laiku un nodarbināja prātu, un viņa mēģināja nedomāt, kur atrodas.

Stjuarts nosprieda, ka šī pasažiere ir visai nopietna sieviete.

< Urā dienā viņš iedomāja, ka viņa varētu būt rakstniece. Stjuarts itlkal ieteica viņai iziet uz klāja. Bija skaista, saulaina oktobra diena, un Stjuartam sāpēja sirds, redzot nelaimīgo, bālo sievieti, kura spītīgi nevēlējās iziet ārā no kajītes. Viņš pat iztēlojās, ka viņa bēg uz Eiropu nelaimīgas mīlestības dēļ. Beidzot, kad stjuarts parādījās ar brokastīm un atkal uzstāja, lai Skārleta ietu laukā, viņa piecēlās, iesmējās, pameta skatienu uz kajīti, kur divas dienas bija slēpusies, un galu galā piekrita iziet pastaigāties pa klāju Kaut arī viņai uz pleciem bija uzmests mētelis, tomēr viņu kratīja drebuļi.

Pastaigas laikā uz «Marseļas» klāja Skārleta necentās meklēt līdzību vai atšķirību starp abiem saviem jūras braucieniem. Ari te visur karājās glābšanas laivas, uz kurām viņa nespēja skatīties, bet tad vajadzēja uzlūkot milzīgo ūdens plašumu, un rāmais, vienaldzīgais okeāns viņu satrauca vēl vairāk. No atmiņām nekur nevarēja noslēpties un, lai gan traģēdija bija notikusi ļoti sen, Skārleta atcerējās katru mazāko sīkumu. Patlaban Skārletai nācās sevi pārliecināt, ka viņa tomēr neatrodas uz «Hermeja».

Atgriežoties no pastaigas, Skārleta saklausīja mūzikas skaņas, kas plūda no deju zāles, un piepeši viņai acīs sariesās asaras; tik spilgti atmiņā atausa tas, kā viņa toreiz dejoja ar Retu, bet blakus bija Ella Lorēna un Ričards. No jauna modās karsta vēlēšanās aizbēgt no atmiņām, viņa sāka steigties, pielika soli, neskatīdamās, kur sper kāju, tā paslīdēja, viņa paklupa un burtiski iekrita rokās vīrietim, kurš atradās tepat blakus.

—      Vai! — Skārleta tik tikko noturējās kājās, bet vīrietis saturēja viņu ar stingru roku.

—   Piedodiet… Vai jums neko nenodarīju? — Skārleta ielūkojās sejā slaidam, glītam gaišmatim. Vīrietis bija eleganti ģērbies, viņam mugurā pie ļoti laba drēbnieka šūts mētelis ar bebrādas apkakli.

—    Jā… Lūdzu, piedodiet… — Skārleta bija netīšām nogrūdusi zemē vīrieša grāmatas un avīzi, tāpēc tagad jutās neērti.

—     Vai jūs nesasitāties? — vīrietis jautāja. Skārletas seja bija bāla kā drēbe, un viņš baidījās viņu laist vaļā, ja nu viņa atkal nokrīt, Sieviete izskatījās ļoti nelaimīgs cilvēks.

—   Paldies, viss ir labi. — Skārleta uzsmaidīja vīrietim, un viņš nomierinājies palaida viņu vaļā. Skārleta jau paguva ievērot viņa sirsnīgo smaidu.

7*

—    Lūdzu, piedodiet! Biju tik neveikla, laikam aizdomājos.

195

Svešinieks mazliet apjuka. Viņš nosprieda, ka viņa pirmais iespaids par šo sievieti būs bijis maldīgs: tāda sieviete diez vai pavada laiku vienatnē.

—       Jums nav par ko atvainoties. Vai gājāt dzert teju? — pieklājīgi pavaicāja ceļabiedrs, kurš nesteidzās atvadīties no viņas.

—      Nē, es gāju uz kajīti. — Vīrietis Vīlies noskatījās pakaļ Skārletai, kura nokāpa kajītē, un tur viņu priecīgi sagaidīja stjuarts, apmierināts, ka beidzot viņa ir izgājusi uz klāja ieelpot svaigu gaisu. Skārleta pasmējās par stjuarta gādību.

—      Tas patiešām bija jauki. Jums izrādījās taisnība, — viņa atzinās, saņemot no stjuarta rokām tasi tējas, pie kuras viņš pasniedza šķīvi ar brūnām grauzdētām maizītēm.

—    Jums vienmēr jāiet pastaigāties. Labākās zāles pret skumjām ir saule un svaigs gaiss, dzīvespriecīgi ļaudis un skaista mūzika.

—      Vai tiešām es izskatos tik bēdīga? — Skārletu ieinteresēja stjuarta novērojumi; uzturoties savā kajītē, viņai nebija ne jausmas, kādu iespaidu atstāj uz ceļabiedriem. Un Skārleta nevarēja neatzīt, ka stjuartam taisnība. Viņai šķita, ka skumjas iemājo viņas dvēselē uz mūžīgiem laikiem, un pašreizējais brauciens ar kuģi atkal modināja sāpīgas atmiņas. «Ar mani viss kārtībā,» viņa nodomāja.

—      Jūs tagad labāk izskatāties! — stjuarts atzina, bet vakarā atkal jutās vīlies, kad viņa palūdza atnest vakariņas uz kajīti.

—      Seit taču ir lieliska ēdamzāle, kundze. Vai jūs nevēlaties vakariņot tur? — Stjuarts labprāt atnestu vakariņas uz kajīti, bet viņš tā lepojās ar savu kuģi, ka viņu allaž sāpināja, ja pasažieri neizmantoja kuģa priekšrocības, greznību un ērtības.

—    Nepaņēmu līdzi atbilstošu tērpu.

—       Tas nav svarīgi. Jauna, daiļa dāma var ierasties visur vienkāršā, tumšā tērpā. — Tieši tādu melnu vilnas tērpu viņš šorīt redzēja Skārletai mugurā.

—       Šodien gan ne. Varbūt rīt. — Stjuarts atnesa Skārletai vakariņas, apgalvojot, ka tās pagatavojis pats galvenais pavārs, tomēr viņa joprojām ēda ļoti maz.

—      Kundze nekad nav izsalkusi, — norūca stjuarts, nesot ārā paplāti. Vakarā gan, kad viņš ieradās sakārtot gultu, viņu iepriecināja tas, ka pasažieres kajītē nav. Pēc neilgas vilcināšanās viņa bija nolēmusi atkal iziet pastaigāties un ieelpot svaigu gaisu.

Skārleta turējās tālāk no reliņiem, staigāja, acis nodūrusi, lai neredzētu jūras tāles, glābšanas laivas… vai, iespējams, pat spokus.

Pastaigājoties viņa centās par to nedomāt, kad piepeši saskatīja elegantu vīriešu kurpju pāri un, acis pacēlusi, ieraudzīja glīto gaišmati mētelī ar bebrādas apkakli.

—        Vai! — Skārleta iesmējās, šoreiz viņa atkal kaut ko nejauši izgrūda vīrietim no rokām, un viņš arī sāka smieties.

—    Tas kļūst par tradīciju. Vai neesmu nodarījis jums ļaunu?

Skārleta pietvīka, jo savas izklaidības dēļ jutās muļķīgi.

—    Es atkal daudz neskatījos, kur eju, — viņa iesmējās.

—         Tāpat kā es, — atzinās vīrietis, — nevarēju atraut acis no jūras… tā ir brīnišķīgi skaista, vai ne? — Vīrietis raudzījās jūras tālē, bet Skārleta novērsās. Viņa stāvēja, vērodama vīrieti, tā izturēšanās viņai ļoti atgādināja Retu, taču tūlīt pat viņa aprāva šo domu pavedienu: «Diezgan mocīties. Tā jau patiesi var sajukt prātā.»

Viņš bija slaida auguma, izskatīgs, uzreiz varēja sajust viņa izsmalcinātību un labās manieres. Vīrietis lūkojās Skārietā ar draudzīgu smaidu un, kā šķita, negrasījās pārtraukt sarunu.

—        Varbūt jūs man piebiedrotos? — Vīrietis piedāvāja Skārletai elkoni, lai viņa uz klāja justos drošāk, bet Skārleta nesteidzās to pieņemt un meklēja ieganstu, lai pieklājīgi viņam atteiktu.

—    Es biju™ tiešām… esmu ļoti nogurusi., gāju…

—          Atpūsties? Es gribēju darīt to pašu, tikai mazliet vēlāk, tomēr, man šķiet, pastaiga nāks mums abiem par labu. Izvēdinās galvu un… acis kļūs skaidrākas, — pajokoja vīrietis. Viņš bija mīļi uzstājīgs, un, vairs nevilcinoties, Skārleta paņēma viņu zem rokas. Abi lēnām gāja pa klāju, un Skārleta nezināja, par ko runāt ar šo cilvēku. Pēdējā laikā viņa bija atradinājusies sarunāties ar svešiem ļaudīm, viņai biežāk gadījās būt saskarē ar bērniem un draugiem, kurus viņa pazina ilgus gadus.

—         Vai jūs esat no Ņujorkas? — vīrietis beidzot pajautāja, jo līdz šim brīdim viņš Skārletai neko nebija vaicājis, vairāk stāstījis par sevi. Un tas, ka sieviete pārsvarā klusēja, kā šķita, pārāk neuztrauca vīrieti, ar kuru viņa pastaigājās zcni rokas vēsajā naktī mēnesnīcas gaismā.

—    Nē, — viņa klusi atbildēja, — esmu no Sanfrancisko.

—    Vai braucat uz Londonu apciemot draugus? Vai uz Parīzi?

—          Uz Londonu, — viņa atteica un domās piebilda: «Glābt meitu no tā riebīgā nezvēra ķetnām, kurš viņu nolaupījis.» — Jā, palikšu tur dažas dienas.

—     Tāds ilgstošs ceļojums dažu dienu dēļ? Jums droši vien patīk jūras ceļojumi? — Vīrietis pagriezās pret viņu, kad abi nejauši apstājās pie diviem krēsliem uz klāja.

—   Apsēdīsimies? — Skārleta noslīga krēslā, īsti nezinādama, kādēļ to dara, bet kopā ar šo cilvēku bija viegli un mierīgi. Vīrietis atsēdās uz blakuskrēsla, apsedza Skārlctas kājas ar pledu un atkal uzlūkoja viņu.

—     Atvainojiet… Pavisam aizmirsu stādīties priekšā, — ar sirsnīgu smaidu viņš sniedza roku. — Džons Makgrovs no Londonas. — Skārleta paspieda Džona roku, iekārtojoties ērtāk krēslā.

—    Skārleta O'Hāra Batlera.

—    Misis? — Džons tieši noprasīja. Skārleta pamāja ar galvu, cenšoties saprast, kāda tam nozīme. — Vai jūs esat atraitne? — Kad Skārleta apstiprināja arī šo Džona minējumu, viņš izbrīnā sarauca uzacis.

—    Jā! Viss ap jums ir noslēpumā tīts. Par jums cilvēki runā, — Džons viņu saintriģēja, un viņa pārsteigta iesmējās… Džons bija jokains cilvēks un Skārletai patika.

—    Nevar būt!

—     Ticiet man. Jums pievērš uzmanību. Divas lēdijas man šodien stāstīja, ka kopā ar mums uz kuģa esot skaista dāma, kura vienatnē pastaigājoties pa klāju, ne ar vienu nesarunājoties, pusdienojot, ēdot brokastis un vakariņas tikai savā kajītē.

—    Tā būs kāda cita, — Skārleta atbildēja.

—   Vai jūs viena pastaigājaties pa klāju? Kā tad. Es zinu, nemaz nemēģiniet noliegt, pats to redzēju, — un jautri piebilda, — es pat sadūros ar šo daiļo dāmu. Vai jūs ēdat savā kajītē? — Džons jautājoši pagriezās pret Skārletu, kura sāka smieties un papurināja galvu.

—    Nē. Ne jau vienmēr… dažreiz.

—    Nu, redziet! Jūs jau esat tā pati noslēpumainā dāma, kura pievērš sev pārējo pasažieru uzmanību, modinot viņos ziņkāri. Un man jāteic, ka cilvēki nekavējoties sāka izdomāt par jums dažādus nedzirdētus nostāstus. Vieni pavēsti, ka jūs esot jauna, skaista atraitne, kura dodas uz Eiropu, Iju apraudātu savu vīru. Citi uzskata, ka jums bija jāpārdzīvo traģiska laulības šķiršana. Trešie — jūs esot liela slavenība. Protams, neviens nevar iedomāties, kas īsti slēpjas aiz šīs maskas, taču, bez šaubām, visiem pazīstams un visu iemīļots cilvēks, — Džons uz mirkli apklusa, piemiedza acis un paskatījās uz Skārletu: — Piemēram, Džouna Kcntveja.

Skārleta sāka smieties par tādu versiju, bet Džons tikai

pavīpsnāja.

—    Esat apveltīts ar bagātu iztēli, mister Makgrov.

—    Man ir visai sarežģīts uzvārds, vai ne? Sevišķi, kad tiek izrunāts ar amerikāņu akcentu. Lūdzu, sauciet mani par Džonu. Bet, kas attiecas uz jums, es domāju, ka labi būtu, ja jūs pati pateiktu, kas esat, lai pirmās klases pasažieri aiz neziņas nesajuktu prātā. Patiesību sakot, es pats arī visu dienu par to lauzīju galvu, tomēr bez panākumiem.

—   Baidos, ka visi būs vīlušies, jo esmu visparastākais cilvēks. Braucu uz Eiropu, lai tur satiktos ar savu meitu. — Skārleta to pateica pavisam ikdienišķā tenī, bet viņas vārdi ļoti ieinteresēja Džonu.

—   Un jūsu nodoms ir palikt Londonā tikai dažas dienas? Tas gan bēdīgi. — Džons noteica, turpretī Skārleta, raugoties uz viņu, nod imāja, ka viņš ir ļoti pievilcīgs.

-Apbrīnojami, ka jūs esat atraitne un vēl līdz šim neesat atkal apprecējusies, — Džona balsī varēja saklausīt patiesu izbrīnu. — Amerikānietes neparasti viegli un vienkārši, dažreiz pat ar prieku uzņem savu brīvību. Angļu meitenes sāk krist panikā, ja viņām vēl nav līgavaiņu divpadsmit gadu vecumā un ja neizdodas apprecēties jau pirmajā gadā pēc iziešanas sabiedrībā, jo tad mājās viņas grasās apēst bez sāls. — Skārletai nāca smiekli par šiem Džona spriedumiem. Viņa pati savu vientulību vērtēja drīzāk gan kā ieguvumu vai likteņa gribu. Viņas gadījumā tā ir pienākuma izpausme, upuris Retam.

—    Es nedomāju, ka būt neprecētai ir tik raksturīgi amerikāņu dzīves veidam. Visas sievietes, lai viņas būtu kas būdamas, grib apprecēt iemīlēto cilvēku vai vienalga kādu, ja jau tik ļoti gribas iziet pie vīra vai ari lai kādam kaut ko pierādītu. — Skārleta iesmējās, atceroties sevi jaunībā. — Visur ir vienādi. Dažreiz gan precas tāpat vien, nezinot, kādēļ… — viņa iedomāja Rozmariju. — Mana radiniece ir precējusies ar angli, — viņa negaidot nobeidza, nesaistot to ar saviem nupat pasacītajiem vārdiem.

—    Tiešām? Ar ko tad? — jautāja Džons, it kā Anglijā visus pazītu.

—    Ar lordu Meisonu. Viņš nomira pirms pāris gadiem.

Džons kļuva domīgs, tad pamāja ar galvu.

—    Man šķiet, es viņu… Pareizāk sakot, mans tčvs viņu labi pazina. Manuprāt, viņam bija ļoti smags raksturs. — Skārleta iesmējās, dzirdot šādu apgalvojumu, un saprata, ka Džons tiešām pazinis Lestcru, ja tik daudz zināja par viņu.

—   Viņš bija ļoti sīkumains. Un Rozmarija baidījās pat no savas ēnas, bet pirms kāzām viņa bija enerģiska meitene. Kas zina, kāpēc viņa apprecējās un vēl ar Lesteru. Viņš nomocīja Rozmariju ar savām aizdomām. Mēs bijām aizbraukuši viņu apciemot Heivermūras muižā, — Skārleta gribēja vēl piebilst «pirms vairākiem gadiem», taču atskārta, ka nevēlas par to runāt ar Džonu. Viņas balss ieguva skumju un rūgtu pieskaņu.

—    Kopš tā laika es Anglijā neesmu bijusi.

—      Un kad jūs tur bijāt? — ieinteresējās Džons, it kā nemanīdams viņas apjukumu.

—    Sen.

—    Sen? — Džons vērīgi ielūkojās Skārletai sejā. — Un tad notika kaut kas, ko jūs Edz šim nespējat aizmirst?

Skārleta pamāja ar galvu, viņas seju aptumšoja skumju ēna, bet sarunu biedrs atkal izlikās, ka neko nav pamanījis.

—     Jā, — Skārleta piecēlās, lai ietu. Pagātnes atmiņas un tagadnes problēmu risinājumi viņai bija paņēmuši daudz spēka.

—     Ir jau laiks. Man bija patīkami ar jums parunāt, mister Makgrov.

—     Džon, — izlaboja vīrietis. — Vai drīkstu jūs pavadīt Edz kajītei, varbūt piedāvāt jums kaut ko iedzert? Bārā tiešām ir tīri jauki. Jūs, man šķiet, tur neesat bijusi? — Taču Skārletai nepavisam negribējās īsināt laiku bārā šī piespiedu ceļojuma laikā, tas viņai atgādinātu tādu pašu izklaidēšanos toreiz, uz nogrimušā kuģa. Nekad vairs savā dzīvē viņa nevēlētos atrasties uz kuģa, bet šoreiz nepieciešams to darīt Ketijas dēļ.

—   Paldies, nav vēlēšanās. — Skārleta paspieda viņam roku un aizgāja. Tomēr, kāpjot lejā kajītē, viņa sajuta, ka nav ne mazākās patikas doties turp, kur gaisotne tik mokoša, drausmīga, pārāk pazīstama. Viņai tur negribējās palikt vienatnē, aiziet gulēt un atkal pavadīt bezmiega nakti, domājot, atceroties, redzot murgus.

Skārleta vēlreiz izgāja uz klāja blakus savai kajītei, nostājās pie reliņiem, pārdomājot, kas būtu varējis notikt ar Ketiju un ar ko tas viss beigsies. Viņa bija tik dziļās domās iegrimusi, ka nesadzirdēja tuvumā soļus, tāpēc jutās pārsteigta, kad Edzās atskanēja maiga balss.

—   Lai nu kā, misis Batlcra, bet laikam nemaz nav tik slikti… iilvainojiet. — Džons pieskārās Skārletas rokai, taču viņa ncpagriezās, — negribu iejaukties, bet jūs man likāties tik .ipbčdināta, ka es sāku uztraukties.

Skārleta pagriezās pret Džonu, viņas mati plīvoja vējā, acis mirdzēja. Džons redzēja, ka tas ir asaru mirdzums mēnesnīcas gaismā.

—   Visa šī ceļojuma laikā es to vien daru, kā pārliecinu cilvēkus, ka ar mani viss kārtībā. — Skārleta pūlējās pasmaidīt, bet nevarēja sevi piespiest. Džons redzēja, ka viņa noslauka asaras.

—    Un jums ir izdevies pārliecināt kaut jel vienu cilvēku? — Džona balss skanēja sirsnīgi un labestīgi, bet Skārleta jau gandrīz nožēloja, ka satikusies ar viņu. Viņa te neredzēja nekādu jēgu. Džonam ir sava personīgā dzīve, viņai sava, un viņas vienīgais mērķis šobrīd bija atrast Ketiju.

—    Nē, tas man nav izdevies.

—    Var jau būt, ka nebija arī nepieciešams. — Un pēc tam Džons vissirsnīgākā balsī, kādu Skārleta jebkad dzirdējusi, uzdeva viņai smagāko jautājumu: — Vai tiešām ir noticis kaut kas šausmīgs? — Džons apbēdināts vēroja, kādas sāpes atspoguļojas Skārletas sejā pēc viņa jautājuma, lai gan arī agrāk viņš Skārletas acīs nebija redzējis neko citu kā vien skumjas.

—     Tas notika jau sen. — Skārleta gribēja pret Džonu būt atklāta, tomēr izvairīties no sīkāka atstāsta. — Parasti es neesmu tik sentimentāla. — Viņa pasmaidīja, slaucīdama asaras, un dziļi ieelpoja jūras gaisu, lai saņemtos un liktos jautrāka.

—     Vai ir kāds noteikts cēlonis? Varbūt jūs nomoka jūras slimība?

—    Ne gluži, — Skārleta izvairījās no tiešas atbildes, — kopš zināma laika es vispār nevaru panest kuģus… ar tiem man saistītas… — viņa apklusa pie vārda «atmiņas» un tad nolēma atmest piesardzību. Skārleta nezināja, kas ir Džons, bet patlaban tas bija viņas draugs un katrā ziņā viņai patika.

—     Es atrados uz «Hermeja», kad tas nogrima dzelmē, — Skārleta klusā balsī paskaidroja, — tad aizgāja bojā mans vīrs, meita un cilvēks, ar kuru viņa gatavojās precēties. — Skārleta vairs neraudāja, bet Džons klusēja.

—   Ak Dievs! — tagad asaras bija acīs Džonam, — nezinu, ko lai saku… varu teikt, ka esat drošsirdīga, ja atkal atrodaties uz kuģa klāja. Tas, bez šaubām, jums ir drausmīgi. Vai kopš tā laika šī ir pirmā reize ceļojumā pa jūru? — Skārlctas vārdi Džonam bija atklājuši, kāpēc viņa ir tik dīvaina un bāla, kāpēc tik reti pamet kajīti. Viņa pamāja ar galvu.

—         Jā, tas nav viegli. Es zvērēju, ka nekad nekāpšu uz kuģa. Bet man jāatved atpakaļ meita.

—        Kas ir jūsu meita? — interesējās Džons, kurš pēc vārdiem pazina visus bojā gājušos «Hermeja» pasažierus, tomēr viņam nekad nebija gadījies tikties ar traģēdijas aculieciniekiem.

—            Toreiz uz «Hermeja» mēs domājām, ka esam viņu pazaudējuši; kad visi kāpa glābšanas laivās, bijām pārliecināti, ka viņa ari ir tur. Bet Ketija bija aizgājusi un noslēpusies kajītē kopā ar savu lelli, — Skārleta skumji pasmaidīja. — Galu galā mēs viņu atradām uz kuģa, kas mūs izglāba. Viņai uznāca histērija, un nekad vairs… viņa kļuva par grūti audzināmu bērnu, jo bija pārdzīvojusi tādu katastrofu.

—        Kam vēl no ģimenes izdevās izglābties? — Džonu interesēja viss, tomēr visvairāk pati Skārleta, kura tiešām izrādījās skaista, noslēpumaina dāma, kādu viņā redzēja citi pasažieri.

—        Ar mani palika dēls, viņa brālēns un mana meita. Vēl divi bērni, kuru vecāki acīmredzot noslīka. Tikai mans vīrs, meita un viņas līgavainis… gāja bojā. Meitas līgavainis ari bija anglis. Viņu sauca Ričards Kaupervīlds, — Skārlctai atkal iedrebējās balss.

—          Mans Dievs! — Džons skatījās, it kā spoku ieraudzījis. — Man šķiet, ka par jums esmu dzirdējis™ amerikāņu ģimene no Sanfrancisko… tieši tā… Jā, jā, tieši tā. — Un tad Džons paskaidroja, ko ar to domāja. — Ričards bija man tuvs radinieks.

Kādu brīdi abi stāvēja klusēdami, kavēdamies atmiņās. Cik dīvaina bija šī pasaule, kurā viņi dzīvoja, tīri brīnums, ka tagad, pēc tik ilga laika, uz kuģa lemts satikt Džonu.

—            Tas bija šausmīgi… Vienīgais dēls… mīļotais bērns… drausmīgi. — Džons iegrima atmiņās, kas paņēma viņu savā varā. Viņš atcerējās pat Ellu Lorēnu. Vecāki apraudājuši Ričardu daudzus gadus.

—    Mēs ari, — čukstēja Skārleta.

—    Un jūsu vīrs… Vai jūs nekad vairs neapprecējāties?

Skārleta lēni pašūpoja galvu. — Man nebija laika. Bērni palika

pie manis. Savējie un svešie, lai gan viņi tūlīt kļuva par savējiem, tāpēc ka mēs kopā to visu bijām pārdzīvojuši. Vecākais dēls Veids ļoti centās bērniem aizstāt tēvu, tas viņam nebija viegli, tik j.ninam uzvelta plecos tāda smaga nasta. Viņš man daudz Izlīdzēja. Viņa brālēns ari. — Skārleta nogrima domās, bet Džons nr i/brīnu skatījās viņā.

—      Un visu to jūs paveicāt viena pati? Es gribu teikt… t/iiudzinājāt viņus. — Viņš bija satriekts. Pēc viņa vārdiem, Skārletai, vēl dzīvai esot, būtu jāuzceļ piemineklis.

—   Vairāk vai mazāk. Es centos. Darīju visu, ko varēju, dažreiz Izmisumā nolaidās rokas, bet mēs visi tomēr izdzīvojām.

—    Un kā tagad ar jūsu bērniem? Kur viņi ir?

Skārleta pasmaidīja, atceroties tuviniekus. Viņa jau ilgojās pēc abiem jaunākajiem, kuri palika Sanfrancisko. — Vecākais dēls Veids saimnieko mūsu lauku īpašumā Tarā. Viņa brālēns Bo ir ģimenes varonis. Viņš pameta Hārvarda universitāti, atgriezās mājās, pēc tam devās uz Ņujorku un kļuva par pazīstamu teātra darbinieku.

—     Par aktieri? — Džonu tas ieintriģēja. Batleri pārstāvēja visnotaļ interesantu ģimeni, nenoliedzami daudz interesantāku nekā viņa ģimene Anglijā.

—    Nē, uzvedumu režisoru. Un viņš guvis labus panākumus. Teātris ir jau sagatavojis vairākas savdabīgas izrādes. Pirms dažām nedēļām viņš apprecējās. — Skārleta stāstīja. — Tad nāk Ketija. Tā, par kuru jums ieminējos, man viņa jāsatiek Londonā. — Skārleta neielaidās sīkumos, — Nākamā ir Sallija, mūsu mājās tupētāja. Un vismazākais — Fredijs. — Skārleta ai lepnumu beidza bērnu uzskaitījumu, ļoti aizkustinādama Džonu.

—    Un tos visus jūs viena izaudzinājāt! Gods un slava! Nevaru iedomāties, kā jums tas izdevās.

—    Jā, es visu darīju pati. Diendienā. Neviens man nejautāja, vai to gribu, vai ne. Vienkārši tas bija jādara… es viņus visus mīlu, — un viņa maigi piebilda, — to darīju viņu dēļ, kā ari… vīra dēļ… Viņš palika uz kuģa… vīriešus nelaida glābšanas laivās,

Šī doma Džonam šķita baismīga, viņš iztēlē redzēja, kā šie cilvēki centās izglābties no grimstošā kuģa: sievietes, bērni un nāvei nolemtie vīrieši. Cik nelaimīga tagad ir sieviete, kura, raugoties jūrā, atceras to nakti, kas tik spēji mainīja viņas dzīvi,

—      Sākumā es domāju, ka viņi gaida citu glābšanas laivu. Neviens taču nevarēja reāli novērtēt… izrādījās, ka glābšanas laivu bija pārāk maz, ne visi tūlīt saprata situācijas nopietnību. Neviens pat nepateica, ka mums jāpasteidzas. Orķestris visu laiku spēlēja, trauksmes zvani un sirēna neskanēja, uz klāja sapulcējušies cilvēki domāja, ka laika vēl ir pietiekami, bet tik nepieciešamās glābšanas laivas devās prom. Varbūt mans vīrs domāja, ka izglābsies vēlāk vai galu galā sagaidīs kādu kuģi, kas viņus izglābs… — Skārleta paskatījās uz savu ceļabiedru, kurš varēja kļūt par viņas radinieku, un izstāstīja viņam šo patiesību, kurai nepieskārās visos šajos gados. Džons saprata to un satvēra viņas roku.

—    Ilgi laiku es cerēju, ka Rets atgriezīsies, ka katrā ziņā būs izglābies. Viņš taču bija tik spēcīgs. Līdz pat šim brīdim man šķiet, ka viņš dzīvs, ka viņš kaut kur ir. Es saprotu, ka tas skan dīvaini, jo bojā gājušo saraksti ir publicēti daudzkārt. Viņa vārda nebija šajos sarakstos, un es vienmēr ticēju, ka viņš nav miris… Ka tas nevar būt tiesa. — Skārletas seja saspringa. — Es īstenībā sarāvu visas saites ar to pasauli, kurā agrāk dzīvoju… tikai ģimene… viņa mīļotā meita, tas ari viss, kas man palicis. Bet… cerības gaist… es esmu iekšēji izdegusi un tagad saprotu, ka šī cerība mani novedusi postā. Tagad es zinu, ka Reta nav, viņš nekad neatgriezīsies. Viņš toreiz tomēr noslīka. Man nenāca ne prātā, ka šķiros no viņa uz visiem laikiem… Es pat atvadoties nenoskūpstīju Retu… un vairs viņu neredzēju, — Skārleta raudāja uz kuģa naktī, bet Džons viegli viņu pieturēja aiz pleciem.

—  Jums nebija citas izvēles. Jūs rīkojāties pilnīgi pareizi. Jums palaimējās, ka tas tā notika. Nedrīkst sevi apsūdzēt par to, ka izglābāties, bet jūsu piederīgie ne.

—   Bet kāpēc viņš neļāva man palikt kopā ar viņu? — Skārleta jautāja Džonam, it kā viņš zinātu atbildi. — Kāpēc viņš gandrīz vai izsvieda mani no grimstošā kuģa.

—   Domāju, ka viņš jūs mīlēja tik stipri, ka nespēja ļaut jums nomirt. Tā notiek. Tāda mīlestība mēdz būt. Un bez tam jūsu vīrs zināja, ka viņa meitai jūs esat vajadzīga.

—    Jā, tā ir. Un tas ir taisnīgi attiecībā pret bērniem, bet ne pret mani… Eērni izaug un aiziet, — Skārletas balss kļuva neskanīga, viņa pirmo reizi skaļi izteica savas sirdsdomas. — Dažreiz es pat neieredzu savu bojā gājušo meitu par to, ka es izglābos, bet viņa ne. Kāpēc man lemts dzīvot ar šādu sāpi? Kāpēc man… — skārleta neturpināja. Tagad tam nebija nozīmes. Tuvinieki miruši, bet viņa izturējusi visu to un vēl daudz ko citu…

—   Reizēm dzīve ir netaisnīga. — Džons bija ļoti saviļņots un satraukts, sapratis, ka sieviete atklāj viņam savas dziļi apslēptās domas, visu, kas uz sirds. Viņš ari saprata, ka droši vien tas notiek pirmo reizi, un Skārleta viņam pirmajam stāsta, kas sirdī sasāpējis.

—   Lūdzu piedošanu, — Skārleta paskatījās uz Džonu. — Man neklājas par to runāt, — viņa norausa asaras no vaigiem. — Parasti es par to nestāstu.

—    Es tā arī sapratu, — Džons uzsmaidīja Skārletai. — Cik žēl, ka nesatiku jūs agrāk. Es būtu jūs Retam nolaupījis un, iespējams, ka jūsu dzīve būtu izveidojusies savādāk, laimīgāk . tāpat kā, starp citu, ari manējā. Jūs mani būtu pasargājusi no laulībām ar to sievieti, kuru man nevajadzēja apprecēt, — Džons ar rūgtumu turpināja, — es apprecējos ar Ričarda māsīcu no mātes puses. «Ļoti simpātiska meitene,» kā man sacīja māmiņa, bet diemžēl pārāk vēlu sapratu, ka viņa mani nemīl.

—   Vai jūs joprojām esat precējies ar viņu? — Skārleta jautājoši skatījās uz Džonu. Viņai pēkšņi ienāca prātā, ka varētu viņu apprecēt… varētu. Viņas sirds vai pamira no šādas domas… Šodien uz kuģa viņa beidzot saprata, ka Reta nav… un arī nebūs…

—    Jā, — bezcerīgi atbildēja Džons. — Man ir trīs jauki dēli. Mēs ar sievu satiekamies tikai reizi divos mēnešos, starp ceļojumiem. Diemžēl mana sieva… kā lai to pasaka… Viņai nepatīk vīrieši, viņa ir laimīgāka savu draudzeņu, radu un zirgu sabiedrībā.

Skārleta nojauta, ka Džons ari viņai ir pateicis kaut ko svarīgu, dziļi apslēptu, bet viņa negribēja jautāt neko vairāk. Skaidrs tikai tas, ka viņš apprecējis nemīlamu sievieti, kura ari viņu nemīl, un, iespējams, šīs «sieviešu kompānijas» nebija sevišķi nozīmīgas Džona stāstījumā. Patiesībā Džons bija pateicis daudz vairāk: taisni jābrīnās, ka viņiem ir trīs bērni, ja jau viņi kopā pavadījuši tikai nedaudzas naktis, tātad šie retie gadījumi bijuši tik auglīgi. Vairāk gan tie neatkārtojās, jo ne viņš, ne ari viņa to vairs nevēlējās.

—   Kāpēc jūs nešķiraties? — klusi pajautāja Skārleta, bet Džons tikpat lēni pašūpoja galvu.

—    Daudzu iemeslu dēļ, starp tiem — dēli. Baidos, ka mani vecāki nepārdzīvos šo šķiršanos. Mūsu ģimenē nekad neviens nav šķīries. Turklāt situāciju sarežģī ari tas, ka, pateicoties manai franču vecmāmiņai, esmu rets putns — britu katolis. Tātad mēs ar Patriciju esam saistīti uz mūžu. Un sakarā ar to man ir bēdīgas izredzes tuvākajā nākotnē. — Džons par to stāstīja it kā starp citu, bet Skārleta viņa vārdos sajuta vientulību, kura atspoguļojās vīrieša acīs, kad viņš runāja par savu laulības dzīvi.

—   Bet kāpēc jums ar sievu nedzīvot šķirti? Jūs taču tā nevarat nodzīvot visu mūžu! — Skārleta brīnījās. Viņi bija sveši cilvēki, bet dalījās viens ar otru savās sirdsdomās. Lai gan tas bieži notiek ceļojot.

—    Man nav izvēles, — klusi sacīja Džons, no jauna turpinot grēksūdzi. — Tieši tāpat, kā izvēles nebija jums, kad vajadzēja audzināt bērnus. Goda pienākums, tā teiktu mana vecmāmiņa. Pastāv goda pienākums un pienākums pret mīlestību. Manā gadījumā runa ir par godu. Un puisēni ir jauki. Viņi jau mazliet paaugušies, iet skolā. Ričards pēdējais uzsāka mācības pagājušajā gadā. Tas mani mazliet satrauc. Es reti esmu mājās, — Džons ar zēnisku smaidu uzlūkoja Skārletu, — daudz laika pavadu Ņujorkā, kad iespējams, braucu uz Parīzi. Uzturu kārtībā tēva zemes īpašumus. Man ir draugi Berlīnē un Romā… ne jau viss ir tik slikti. Skārleta klusēdama stāvēja blakus Džonam, kurš joprojām turēja rokas ap viņas pleciem.

—    Un tomēr tas izklausās skumji un bēdīgi, — viņa izjusti teica, un Džons pateicīgi paskatījās uz viņu.

—    Piekrītu, laba nav daudz. Bet tas man pieder, un no tā es cenšos gūt visu iespējamo. Tāpat kā jūs to darāt. Mana dzīve — tā nav dzīve vārda pilnā nozīmē. Tāpat kā jūsējā. Atskatieties uz savu dzīvi: gandrīz to visu esat pavadījusi, apraudot cilvēku, kurš aizgāja btJjā pirms nez cik gadiem. Vīrieti, kuru jūs mīlējāt. Iedziļinieties un pārdomājiet to. Jums bija tiesības dzīvē uz kaut ko lielāku, tāpat kā man, tas ir skaidrs, bet mēs šīs tiesības neizmantojām. Jūs — savu bērnu pulciņā, es — savējo. Man ir tiesības uz kaut ko citu, es esmu prccēts vīrs. Jūs gan neesat precējusies, tādēļ pēc izkāpšanas krastā jums jāatrod cilvēks, kuru iemīlēsiet, kurš varbūt izrādīsies vēl viens Rets. Jums jāprecas, jūs vēl esat jauna. Es to vairs nevaru atļauties, Bet jums, Skārlct, tas jādara. Nepalaidiet garām šādu iespēju.

—    Nerunājiet muļķības, — iesmējās Skārleta, bet Džons bija pateicis tieši to, par ko viņa pati ne reizi vien bija domājusi

—   Vai zināt ko? — turpināja Džons. — Ja man būtu izredzes iemīlēt kādu, kļūt no jauna laimīgam, es nevilcinātos ne mirkli un ļautos šīm jūtām, — to pateicis, Džons paskatījās uz Skārletu un pēkšņi apskāva viņu un noskūpstīja. Viņš skūpstīja Skārletu lā, kā neviens pēc Reta bojāejas viņu nebija skūpstījis. Viņa jau bija aizmirsusi tik kaislus skūpstus. Bet Džona vārdi satrauca viņas sirdi. Varbūt viņam taisnība? Varbūt Rets ir tikai tālas pagātnes atmiņas? Viss bija ļoti mainījies. Varbūt jau zaudējuma sāpes norimušas? Vai tomēr vēl viņa visu atceras? Uz šiem jautājumiem nebija iespējams rast atbildi, bet līdz šim brīdim Skārleta nešaubījās, ka joprojām mīl Retu. Un tagad? Varbūt laiks aizritējis un līdzi paņēmis mīlestību? Atbildot uz Džona skūpstu, Skārleta pēkšņi sajuta, ka itin kā plīvurs nokrīt no acīm. Tā viņi stāvēja, balstot viens otru, kā divi slīcēji.

Džons ilgi neatlaida Skārlctu. Viņi stāvēja apskāvušies, Džons atkal un atkal viņu skūpstīja, pēc tam skatījās uz viņu un pateica to, ko Skārletai vajadzēja zināt jau pašā sākumā. Džons juta, ka viņam tas jāsaka.

—    Skārlet, nav svarīgi, kas notiks ar mums, bet es nevarēšu jūs apprecēt. Gribu, lai jūs to zinātu jau tagad, kamēr mēs neesam viens otru iemīlējuši. Nav nozīmes, cik dziļas šīs manas jūtas pret jums būs nākotnē, esmu pazudis cilvēks. Es palikšu precēts vīrs līdz mūža galam. Negribu izpostīt jūsu dzīvi, un man jāsaka, ja ļausiet man mīlēt, es netīkošu pēc jūsu brīvības™ jūsu dēļ, jūsu labklājības un arī manējās dēļ. Vai jūs mani saprotat?

—    Jā, — steidzīgi atbildēja Skārleta, pateikdamās viņam par vaļsirdību, jo jau pašā sākumā viņa saprata, ka tikai tā var veidoties viņu attiecības, neko citu viņš neatzīs. Tieši šā iemesla pēc Skārleta bija sākusi sarunu ar viņu. Skārleta juta, ka jau mīl Džonu, lai cik dīvaini tas neliktos. Tikko paguvusi iepazīties ar Makgrovu un jau iemīlējusi viņu.

—     Es neļaušu ar sevi izdarīt tā, kā jūs izdarījāt ar Retu™ saglabājāt atmiņu par viņu tik daudzus gadus… gribu jūs mīlēt, bet pēc tam ]aut jums iet savu ceļu. Un ja arī jūs kādreiz iemīlēsiet mani, tas nozīmē, ka varēsiet iemīlēt arī kādu citu cilvēku un ar viņu apprecēties.

—   Rūpju pilna galva, — Skārleta pasmaidīja, — un visu nekad nevar paredzēt. Dzīve man ir daudz ko iemācījusi. Kādā jaukā dienā Patrīcija var nomirt, pamest jūs vai izlemt pārcelties uz citu vietu.

—   Es neveidošu savu dzīvi saistībā ar šādu gaidīšanu un neļaušu jums rīkoties tāpat. Iegaumējiet, mana mīļotā, es vienreiz palaidīšu jūs vaļā… kā mazu putniņu… lai varat atgriezties savā ligzdā, no kuras esat izlidojusi tālu aiz okeāna. — Dzirdot šos vārdus, Skārleta sarāvās, viņa izjuta savu vientulību jau tad, kad viņu starpā vēl nekas nebija sācies, un čukstēja, pieglauzdamās Džonam.

—    Tikai ne tagad… lūdzu.

—   Nē… tagad ne, — Džons čukstus atbildēja, un pēc tam, kā atmiņās par senu sapni, skūpstīja Skārletas matus, atkal un atkal klusi atkārtodams: — Es jūs mīlu. — Viņi bija svešinieki, bet viņu atzīšanās un saites ar pagātni viņus vienoja.

38. nodaļa

Ar Skārlctu notika tas, par ko raksta tikai romānos. Divi cilvēki salikās, iemīlēja viens otru un dzīvoja iluzoriskā pasaku pasaulē. Skārlcta pārdzīvoja tādas jūtas, par kurām vispār pēdējos gados bija pārstājusi domāt. Viņa ar Džonu sarunājās, smējās, stundām pastaigājās uz klāja. Pārējie pasažieri novēroja viņus no malas, pārmija neizpratnes pilnus skatienus, sačukstējās. Bet viņi abi bija noilgojušies pēc šādu attieksmju siltuma, lai gan Skārlctai bija aizdomas, ka līdzīgi romāni viņam gadījās laiku pa laikam, bet Džons viņai apgalvoja, ka kopš savām kāzām nevienu neesot mīlējis. Un Skārleta ticēja Džonam.

—    Un kāda tu biji bērnībā? — Jautāja Džons. Viņš gribēja zināt visu par Skārletu, katru detaļu, vismazāko sīkumu par viņas dzīvi.

—    Ak,— Skārleta laimīgi smaidīja, — es biju tīrais velnēns, Droši vien laimīgs velnēns. Mums bija draudzīga ģimene. Es izklaidējos… auļoju zirga mugurā, man patika sarunāties ar tēvu.

Skārleta stāstīja Džonam, kā viņa lepojas ar Bo panākumiem, kā viņa mīl Džeinu, kurai pat uzdāvināja savas meitas līgavas plīvuru.

Kuģis nenogrima, par ko tik ļoti baiļojās Skārleta, bet sasniedza gala ostu pārāk ātri. Viņai šķita, ka aizritējis tik maz laika, taču priekšā jau slējās Šerbūras un Sauthemptonas celtnes.

—     Kā mēs tagad dzīvosim? — domīgi jautāja Skārleta. Šo jautājumu viņi jau bija apsprieduši simtiem reižu, un Skārlcta ne vienu reizi vien iztēlojusies viņu šķiršanos, bet tikai tagad saprata, cik smagi viņai būs šķirties no Džona.

Un Džons nez kuro reizi atkārtoja:

—     Tu sameklē Ketiju, mēs ēdam brokastis vai pusdienas Londonā, pēc tam jūs atgriežaties mājās, tu uzsāc jaunu, laimīgu dzīvi un atrodi kārtīgu cilvēku, lai apprecētos ar viņu. — Skārlcla nicīgi iesmējās, dzirdot šādus vārdus.

—   Kā tu to iedomājies? Ka es ievietoju sludinājumu vienā no Sanfrancisko laikrakstiem?

—    Nē, tu izbeidz tēlot bēdu nomāktu atraitni, sāc parādīties sabiedrībā, un pēc divdesmit minūtēm vīrieši pulcēsies barā ap tevi. Piemini manus vārdus.

Skārleta iesmējās. Džons māca, kā piesaistīt vīriešus. Un ko? Viņu, Skārletu! Ja Rets to dzirdētu!

—    Blēņas, — nākotnes izredzes, kādas viņai attēloja Džons, Skārletu neinteresēja. Viņa gribēja viņu pašu.

Skārleta jau sen bija izstāstījusi Džonam, kāpēc viņa brauc uz Londonu, un viņas stāstījums izraisīja sašutuma vētru par nelieti Boksliju. Džons pieteicās palīdzēt atrast Ketiju. Kopā viņi varētu apsekot visas viesnīcas, Džons zināja vairākas, kur mēdza apmesties aktieri. Viņš domāja, ka bēgļus varēs atrast bez grūtībām. Džons nolēma todien iegriezties savā birojā, nokārtot vairākas lietas, vēlāk satikties ar Skārletu un tad uzsākt meklēšanu.

Skārleta ļoti gribēja atrast Ketiju, bet tikpat karsti vēlējās nešķirties no Džona. Viņu attiecību noslēgums bija neizbēgams, abi negribēja izšķiest dzīves sīkumos likteņa dāvanu.

Londonas vilcienā abi ieņēma vienu kupeju. Džons teica, ka Patrīcija nezina un viņu arī maz interesē, kad viņš atbrauc un kur uzturas. Turklāt Džons domāja, ka viņas Londonā nav, viņa droši vien aizbraukusi uz jāšanas sacīkstēm Skotijā.

Džons pavadīja Skārletu uz viesnīcu. Tuvojās pusdienu laiks, un viņš apsolīja piebraukt pēc viņas ap pulksten pieciem. Skārleta nekavējoties aizsūtīja bērniem telegrammu, uzdodama savu Londonas adresi, un lūdza paziņot viņai, ja pienāks kādas ziņas no Ketijas. Pēc tam viņa devās uz veikalu un nopirka vairākus tērpus. Viņa vēl nekad dzīvē nebija iepirkusies tik steidzīgi, bet šoreiz ļoti gribējās sagaidīt Džonu elegantā tērpā. Tad viņa safrizēja matus un ar taksometru atgriezās viesnīcā, kārbām un saiņiem apkrāvusies. Kad Džons, kā bija norunāts, piebrauca pēc viņas, viņš ieraudzīja Skārletu pilnīgi citādu — elegantu, uzbudinātu. Skārleta jau nepacietīgi bija viņu gaidījusi.

—            Mans Dievs! — iesaucās Džons. — Ar ko tu nodarbojies visu dienu? — Viņš pats bija paspējis daudz ko nokārtot, apmeklējis veikalus un tagad izņēma no kabatas kārbiņu un pasniedza Skārletai. Viņa skatījās uz to, neiedrošinādamās atvērt. Beidzot tomēr sadūšojās un viņai vienu brīdi aizrāvās elpa. Tā bija šaura aproce ar briljantiem, par kuru leģenda stāstīja, ka princis Alberts aproci uzdāvinājis karalienei Viktorijai. Šī lietiņa bija liels retums, taisni brīnums, ka to pārdeva veikalā. Skārleta, aplikdama rokassprādzi, tīksmi to apbrīnoja.

Džons pasūtīja automašīnu ar šoferi, un viņi sāka pārlūkot visas Soho viesnīcas pēc kārtas. Taču pirmā diena nebija veiksmīga, un nākamajā dienā vajadzēja sākt no gala, Skārleta gāja iekšā viesnīcās ar fotokartiņu rokās, bet Džons ņēma ārā piecu mārciņu banknoti, lai to pasniegtu portjē.

—   Vai jums nav gadījies satikt šo meiteni? — jautāja Skārleta, rādīdama nelielu fotoattēlu, kas viņai pastāvīgi bija līdzi, — viņa ceļo kopā ar cilvēku vārdā Kriss Bokslijs, slaidu, pievilcīgu, četrdesmit piecus gadus vecu vīrieti. — Vienā viesnīcā viņiem paveicās. Šveicars paskatījās uz Skārletu, tad uz Džonu un viņa naudas zīmi un pamāja ar galvu.

—    Jā, viņa šeit bija. Ko viņa ir pastrādājusi? Vai kaut ko nozagusi? Ziniet, viņi ir amerikāņi, — kalpotājs droši vien nebija pamanījis Skārletas akcentu. Un pēc tam, kad nauda nonāca viņa rokās, viņš pievērsa uzmanību Džonam.

—    Vai tagad viņi ir šeit?

—    Nē, vakar aizbrauca. Viņi uzturējās tikai dažas dienas. Es varu precizēt, kad viņi ieradās, ja vēlaties to uzzināt. Viņa ir ļoti skaista meitene. — Skārleta sajuta, ka sirds sāka strauji pukstēt, pēc tik gara ceļojuma būt pavisam tuvu Ketijai… kaut dvēseles dziļumos viņa pat sajuta atvieglojumu, jo tagad nevajadzēs tik drīz šķirties no Džona.

—   Viņi aizbrauca uz Parīzi, tā vismaz sacīja. Uz divām nedēļām atteicās no istabas, bet apsolīja atgriezties. Viņi droši vien tā arī darīs. Kungs atstāja šeit čemodānu. — Džons uzlūkoja Skārletu, un viņa neuzkrītoši pamāja ar galvu. Viņš pasniedza darbiniekam vēl vienu banknoti un palūdza atļauju apskatīt čemodānu.

Čemodānā atradās vīrieša apģērbs, un pašā virsū gulēja gaišs sieviešu kostīms, kas bija Ketijai mugurā, kad viņa aizbrauca no Ņujorkas viesnīcas, kā arī saburzīta, vairs nelietojama cepure, ari noteikti Kctijas īpašums.

—            Tās ir viņas mantas… — Skārletas acīs iemirdzējās asaras, kad viņa pieskārās meitas drānām. — Tās pieder viņai, Džon. Viņa tās valkāja, aizbraucot no Ņujorkas, nākamajā dienā pēc Bo kāzām. — Šķita, ka vesela mūžība pagājusi kopš šiem notikumiem, zināmā mērā tā ari bija. Tikai divas nedēļas aizritējušas, bet Kctijas dzīve šajā laikā pilnīgi izmainījusies.

—         Ko tu tagad gribi darīt? — Džons jautāja, kad darbinieks atgāja pie letes.

—    Nezinu. Viņš teica, ka viņi atgriezīsies pēc divām nedēļām.

—         Varbūt aiziesim paēst pusdienas, tad varēsim visu pārrunāt. — Skārlctai šis priekšlikums iepatikās, bet, iekams viņi paguva iziet, kalpotājs uzmanīgi pajautāja, vai viņam esot jāsaka, ka viņi šeit bijuši. Skārleta atbildi zināja tūlīt.

—           Nē, neko nesakiet. — Vēl viena banknote pārliecināja šveicaru klusēt, un tad viņi gāja uz mašīnu.

Viesnīcā, Skārletas numurā, Džons jautāja, vai viņa nevēlas sekot bēgļiem uz Parīzi. Šāda doma viņai pat prātā nebija ienākusi. Nē, tas atgādinātu īstu pakaļdzīšanos. Nebija ari zināms, uz kurieni tieši Bokslijs ar Ketiju ir devušies un kāpēc. Un ja jau mantas šeit atstātas, viņi noteikti atgriezīsies.

—         Es uzskatu, ka labāk ir pagaidīt šeit. — Viņu rīcībā bija divas nedēļas.

—        Ko tu šeit domā darīt? — jautāja Džons. Šai ziņā Skārletai kaut kas bija padomā, bet viņa nolēma par to runāt vēlāk.

—         Nezinu, — viņa pasmaidīja. Bet Džons loloja kādu sapni, kuru jau daudzus gadus nespēja īstenot. Viņš gadiem ilgi centās nokļūt kādā vietā. Tā bija Īrija. Tur Džons nebija bijis kopš bērnības. Īrija viņam šķita visromantiskākā zeme pasaulē.

Skārleta ar interesi klausījās, vai viņš par viņas tēva dzimteni pastāstīs kaut ko interesantu, ko viņa vēl nezina. Skārleta ļoti vēlējās atkal apmeklēt šīs vietas.

—          Vai mēs varēsim uz turieni aizbraukt? — viņa uzmanīgi pajautāja, un Džons draiski pasmaidīja, it kā no jauna justos kā puika. Skārleta palīdzēja viņam atkal būt jaunam un laimīgam. Arī viņas dzīvē Džons bija ienesis līdzīgas izjūtas — jaunību un bezrūpību. Viņu romantiskais ceļojums turpinājās.

—         Labi, Skārlet, braucam, — čukstēja Džons, pārliecies pāri galdam, lai viņu noskūpstītu.

Nākamajā rītā viss bija izlemts. Džons piebrauca pēc Skārletas, viņi iekāpa vilcienā, ar prāmi pārcēlās pāri Īrijas jūrai, tad noīrēja automašīnu un devās uz Kešelu. Tā bija dižena un iespaidīga vieta, lauki visapkārt klāti ar sūnām un viršiem, ari šajā gadalaikā izskatīdamies ļoti svaigi un zaļi. Džons un Skārleta saules rieta staros nogāja kājām daudzas jūdzes, pa brīdim apstājās un, cieši apskāvušies, skūpstījās.

—   Tu nostaigāji pie manis garum garu ceļu, — teica Džons kādā vēsā vakarā, saulei rietot, kad viņi stāvēja lauka vidū.

—    Viss notika tā, kā liktenis bija lēmis, vai ne?

—   Jā, — piekrita Džons un piebilda, — es nekad neizmirsīšu šo dienu, šos acumirkļus atcerēšos līdz mūža galam. — Džons noskūpstīja viņu, un viņi lēnām soļoja atpakaļ uz viesnīcu, tad uzkāpa augšā savā istabā.

Šodien Skārleta saprata, ka izšķirošais mirklis pienācis. Viņi abi bija paņēmuši vienu numuru un zināja, kādēļ. Viņiem palicis maz laika, bet viņi vēl gribēja tik daudz uzticēt viens otram, vajadzēja vēl tik daudz uzzināt vienam par otru.

39. nodaļa

Skārlctas un Džona īsie laimes mirkļi aizskrēja vēja spārniem, picnāca gals viņu pastaigām pakalnu vidū pie mazā ezera un kvēles pilnajām naktīm ciešos skāvienos. Šis laiks viņiem atgādināja uzliesmojumu, kas apžilbina un tad izdziest. Londonā viņi atgriezās klusējot, bez sevišķas vēlēšanās. Viņi jau tāpat bija divas dienas aizkavējušies, zinādami, ka noteikti jāatgriežas un jāturpina Kelijas meklēšana, taču arvien novilcināja šķiršanās bridi. Skārletu bija pārņēmusi savāda sajūta. Viņa uzskatīja, ka meita nemaz neilgojas, lai viņu atrastu. Savā vēstulē Ketija apgalvoja, ka ir precējusies ar Boksliju. Dažkārt Skārleta pat apskauda meitu, jo viņa bija ieguvusi visu, ko vēlējās. Kaut arī Skārlctai nenācās viegli iztēloties, ko īsti Ketija atradusi Bokslijā, tomēr bija pilnīgi iespējams, ka rneita viņu patiesi ir iemīlējusi. Skārleta vēl nebija izlēmusi, ko stāstīs Bo, kad viņi satiksies un vai vispār kaut ko sacīs. Taču pagaidām viņa nedomāja ne par Ketiju, ne par Bo, Viņas prātu nodarbināja tikai Džons. Džona skaujās viņa vēlējās pavadīt visu dzīvi. Kaut ari jau pašā sākumā Džons viņai atgādināja, ka jāatgriežas Savienotajās Valstīs, agrākajā dzīvē, Skārleta, apzinādamās savas pievilcības spēku, cerēja, ka Džons drīz vien mainīs ieskatus. Viņa to panāks!

Viņi devās uz viesnīcu, kur Ketija bija apmetusies. Skārlctai ap roku mirdzēja briljantu aproce, piemiņa par kopā aizvadītajām dienām, par izjusto mīlestību, par neaizmirstamajiem mirkļiem.

Viesnīcā Džons jautāja pēc Kriša Bokslija. Dežurants bija cits, viņš paziņoja, ka Bokslijs esot savā numurā. Džons jautājoši paskatījās uz Skārletu.

—    Vai tu nāksi Edži, vai labāk es viens satikšos ar viņu?

—   Man arī jāiet, — nolēma Skārleta, — citādi Ketija pārbīsies, — kaut gan grūti iedomāties, kas vēl viņu varētu sabaidīt pēc šīs dzīves pēdējās četrās nedēļās: kopš viņa aizbraukusi no Ņujorkas, bija pagājis gandrīz mēnesis. Un drīz arī Bo būs mājās. Skārlctai vajadzēja pasteigties, lai kopā ar Ketiju atgrieztos pirms Bo atbraukšanas un neviens par notikušo neko neuzzinātu. Viņa kopā ar Džonu devās uz norādīto istabu. Drebošām rokām Skārleta gaidīja, kamēr Džons klauvēja pie durvīm. Viņi abi nezināja, ko ieraudzīs numurā.

Džons pakatījās uz Skārletu, uzsmaidīja viņai un pieklauvēja skaļāk. Nepagāja ne minūte, kad uz sliekšņa parādījās izskatīgs gara auguma vīrietis ar cigareti zobos, basām kājām. Vienā rokā viņš turēja viskija pudeli. Vīrietim aiz muguras stāvēja jauna meitene. Un tikai mazliet vēlāk Skārletai kļuva skaidrs, ka šī jaunā sieviete ir viņas meita. Pazīt viņu nebija viegli. Melno matu biezoknis bija mākslīgi ieveidots un safrizēts. Seju biezā kārtā klāja pūderis, lūpu krāsa un pārējā kosmētika. Bet arī aiz šīs rupjās, kroplīgās maskas varēja saskatīt ārkārtīgi jaunu seju. Džons saprata, Skārletai bijusi taisnība — meitene ir īsta skaistule.

Ketija vai iekliedzās, māti ieraudzījusi, bet Bokslijs pa jokam zemu paklanījās, aicinādams viņus ienākt. Viņš bija ļoti pārsteigts, ka Skārleta nebija viena.

—   Mana ģimene ieradusies tik ātri, — ar īru viskiju iesildījies, Bokslijs dzēlīgi noteica. — Es nedomāju, ka mums parādīsiet tādu laipnību un apciemosiet mūs Londonā, Batlera kundze. — Džonam bija tāds pats izskats kā Bo, kad tas pirms dažiem mēnešiem iedrāzās viesnīcā «Gloria», taču pagaidām Džons valdījās un cieta klusu.

—    Ketij, esi tik laipna, sakravā mantas, — noteikti pavēlēja Skārleta, draudīgi skatīdamās uz Krišu Boksliju, kurš kūpināja lētu cigareti. Skārleta pat nodrebinājās aiz riebuma, redzot, cik tālu šis tips bija novedis viņas meitu. Taču Ketija nekustējās no vietas, viņa stāvēja kā sastingusi kopš tā brīža, kad māte un nepazīstamais vīrietis ienāca numurā.

—    Vai jūs grasāties vest projām manu sievu? — nosmīnēja Bokslijs.

—    Jūsu «sievai» vēl nav pat septiņpadsmit gadu, un, ja jums bija nodoms apprecēt viņu, vispirms vajadzēja runāt ar mani, mister Bokslij, — Skārleta salti noteica.

—    Bet te nav Amerika, Batlera kundze. Šeit ir Anglija. Un viņa — mana sieva. Nekādu iebildumu nevar būt.

Skārleta paskatījās uz Boksliju kā uz tukšu vietu, un atkal vērsās pie meitas:

—    Ketij, vai esi gatava?

—   Māmiņ, bet varbūt man nav vērts braukt? Es mīlu Krišu. — Meitas vārdi Skārietai bija gluži kā pērkona spēriens, un Džons to sajuta. Viņu pārsteidza Skārletas savaldība un tas gribasspēks, kādu viņa parādīja attiecībā pret šo ietiepīgo bērnu.

—     Un tu tā vēlies nodzīvot visu savu mūžu? — Skārleta izaicinoši noprasīja meitai, pārlaižot izteiksmīgu skatienu istabai, neaizmirstot neko: vaļā atstātās tualetes durvis, uz grīdas izmētātās drēbes, tukšās viskija pudeles, cigarešu izsmēķus un beidzot pašu Boksliju,

—    Vai te ir tas, pēc kā tu tiecies visu laiku? — jautājuma tonis lika nosarkt ne tikai Ketijai, tas samulsināja pat Džonu, kā ari pašu Boksliju, lai gan viņš to nekādā ziņā neatzītu.

—   Un tas ir tavs sapnis, Ketij? Bet kā ar visu pārējo? Zvaigznes liktenis… mūsu mājas… mīlestība. Par ko tas viss ir pārvērties? — Meitene iešņukstējās un pagriezās sānis. Savā dvēselē Skārleta saprata meitenes rīcību. Tā nebija nejaušība, un tas, kas notika nākamajā dienā pēc Bo kāzām, arī nenotika nejauši. Ketija visu mūžu meklēja pazudušo tēvu.

Taču tāpat arī iznāca toreiz, kad meitene gribēja aizbēgt pēc Veida aizbraukšanas uz Taru… Ketijai bija nepieciešams vīrietis, nepavisam ne mīļākais vai vīrs, bet vienkārši vīrietis, tēvs. Meitene raudāja, skatīdamās uz māti

—   Māmiņ, — Ketija skaļi šņukstēja, — esmu ļoti vainīga! — Tagadējā dzīve viņai nemaz nepatika. Viņa bija iztēlojusies bēgšanu kopā ar Boksliju kā kaut ko jautru un priecīgu, bet patiesība atklājās viņai jau tūlīt pēc aizbēgšanas. Viņa gluži citādi bija iedomājusies savas attiecības ar mīļoto vīrieti.. Pat Parīze neiepriecināja Ketiju. Visbiežāk Bokslijs bija piedzēries, un Ketija zināja, ka ne vienu reizi vien viņš izklaidējas ar citām meitenēm, lai gan nemaz neiebilda pret viņa prombūtni, pat sajuta zināmu atvieglojumu, paliekot vienatnē. Patiesībā Bokslijs viņu nemaz neinteresēja, tikai dvēseles dziļumos viņa tomēr vēlējās, lai viņš viņu mīlētu. Un, kad Kriss viņu sauca par «mazulīti», meitene bija gatava darīt visu, un to Bokslijs labi zināja.

—    Ģērbies, — klusi sacīja Skārleta, un Džons atkal apbrīnoja

viņas izturību.

»

—    Batlera kundze, jums nav tiesību aizvest manu sievu! — Bokslijs spēra soli Skārletas virzienā, bet tūlīt apstājās, ievērojis, cik uzmanīgs kļuva Džons, kuru Skārleta apturēja ar rokas kustfou. Skārletai radās doma pieprasīt no Bokslija, lai viņš galu galā pateiktu viņai patiesību. Bokslijs nebija tas cilvēks, kurš pa kaklu pa galvu mestos atvarā. Drīzāk gan paziņojums par viņu laulību bija izdoma, bet varbūt Ketija pati to nezināja.

—    Vai jums ir pierādījumi, ka esat precējies ar manu meitu, ser? — pieklājīgi jautāja Skārleta. — Jūs nepiespiedīsiet mani noticēt šim faktam, kamēr neuzrādīsiet kādu apstiprinājumu. Starp citu… — Skārleta pagriezās pret Ketiju, kura pašreiz ātri ģērbās, velkot mugurā bezgaumīgu sarkanu tērpu, kura izskats lika Skārletai nodrebināties, bet tai pašā laikā viņa priecājās, ka meita tomēr ģērbjas. — Starp citu, Ketij, kā tev izdevās iekļūt Anglijā un Francijā bez pases, vai tu to saņēmi Ņujorkā?

—    Kriss visur stāstīja, ka esmu to pazaudējusi. Bet es tik slikti jutos, ka mani lika mierā.

—    Tu slimoji? Uz kuģa? — līdzcietīgi jautāja Skārleta, viņa saprata, ka šis ceļojums Ketijai nav bijis viegls, kā viņa vispār spējusi to izturēt.

—   Visu laiku saņēmu narkotiskas injekcijas, kamēr atrados uz kuģa «Minhene», — vientiesīgi paziņoja Ketija, velkot kājās kurpes.

—     Narkotiskas injekcijas? — Skārleta asi sarauca uzacis. — Bokslija kungs, vai jūs gatavojāties atgriezties Amerikā… narkotikas.» bērna nolaupīšana… septiņpadsmit gadus vecas meitenes izvarošana… kādi interesanti tiesas darbi jūs gaida.

—    Jūs maldāties, — Bokslijs lēnām atguvās. — Vai tiešām domājat, ka misters Vilkss un viņa elegantā sieva no Ņujorkas būs ar mieru, lai notikušais tiktu plaši izbazūnēts? Droši zinot, kāds trieciens tas būs viņu reputācijai? Nē, Batlera kundze, man nav lemts stāties tiesas priekšā. Ne jūs, ne misters Vilkss, ne

Kctija mani turp neaizvilks. Misteram Vilksam būs jādod man darbs, tas ir vienīgais, ko viņš izdarīs sava svaiņa labā. Ja viņš tomēr negribēs dot man darbu, tikpat labi varēs iedot naudu. — Bokslijs smējās, bet Skārleta ar šausmām viņā klausījās, tad paskatījās uz Kctiju, kurai beidzot visa patiesība bija nonākusi līdz apziņai. Viņa sāka raudāt, nosarkusi, nokaunējusies cilvēka dēļ, ar kuru bija devusies gandrīz uz pasaules malu. Ketijai visu laiku modās aizdomas, ka Bokslijs viņu nemīl, bet tagad tas kļuva skaidri redzams un nekur nebija iespējams noslēpties no patiesības.

—   Ketij, vai jūs patiešām apprecējāties? — Skārleta raudzījās meitai taisni acīs. — Saki man patiesību. Man jāzina. Pēc visa tā, ko šeit pašreiz dzirdēju, tev jāatzīstas tēva piemiņas vārdā, pašas dēļ. — Un Ketija raudādama jau noraidoši purināja galvu, Džonam un Skārletai pai lielu apmierinājumu.

Bokslijs dievojās, ka viņi ir precējušies, klusībā lādot Skārletu, ka viņa visu izjaukusi. Viņam nevarēja ienākt prātā, ka Skārleta atbrauks uz Angliju pēc meitas.

—    Sākumā Kriss man teica, ka mēs esam apprecējušies, bet es biju pārāk piedzērusies un neko neatcerējos. Vēlāk viņš atzinās, ka neesam precējušies. Mēs gribējām to darīt Parīzē, bet Kriss visu laiku dzēra, un mums nekas neiznāca… — Ketija raudāja, bet Skārleta gandrīz smējās aiz prieka, skatoties uz Džonu.

—     Jums nav tiesību viņu vest prom, — Bokslijs turpināja melot, kategoriski pieprasīt, cerot kaut ko grozīt sev par labu. — Viņa ir mana civilsieva. Es neļaušu viņu aizvest, — Bokslijam ienāca prātā nekrietna, bet lieliska doma, — turklāt Ketija varētu būt stāvoklī.

—    Es neesmu stāvoklī, — meitene pārliecinoši pateica mātei par lielu atvieglojumu. — Ketija nostājās blakus Skārletai un sarūgtināta paskatījās Bokslijam acīs.

—   Vai tu nekad neesi mani mīlējis? Nekad neesi mīlējis savu mazulīti…

—    Mīlēju, tici man, ka runāju patiesību… — Bokslijs likās apmulsis un skatījās uz Ketiju. — Mēs joprojām varam apprecēties. Tu to zini. Ja nevēlies iet projām kopā ar viņiem, paliec. — Bet Skārleta stingri palūkojās uz Boksliju, tad uz meitu, neļaujot viņiem lolot nekādas ilūzijas.

—    Es pielietošu fizisku spēku, ja vajadzēs.

—    Jums nav tiesību! — Bokslijs atkal tuvojās Skārletai, bet tad viņš pēkšņi uzmeta acis Džonam, it kā būtu viņu tikko

ieraudzījis.

—    Un kas tas tāds?

Skārleta bija gatava atbildēt, kā viņa uzskatīja par vajadzīgu, bet Džons pasteidzās ar atbildi, nicinoši raudzīdamies uz Boksliju.

—     Esmu tiesnesis. Ja vēl no jums dzirdēšu vienu vārdu vai jūs vēl tuvosieties šim bērnam, es ielikšu jūs cietumā un pasteidzināšu jūsu izraidīšanu no Anglijas. — Dzirdot šos vārdus, Bokslijs sarāvās un kļuva pavisam nožēlojams, viņš nelaimīgi vēroja, kā Džons atvēra durvis, un Skārleta ar Ketiju izgāja no istabas. Ketija paskatījās pār plecu un tūlīt ari pazuda. Pēc brīža viņi jau bija lejā, murgi beigušies. Skārleta pateicās Dievam, ka Ketija un Bokslijs nebija apprecējušies. Un vēl jālūdz Dievs, lai tas ļautu viņiem laimīgi atgriezties mājās un neviens par notikušo neko neuzzinātu. Kas attiecas uz Ketijas kaijeru teātri, no tās viņa var mierīgi atvadīties. Skārleta apņēmās ar šo bridi nelaist Ketiju laukā no māias, kur viņa kopā ar Salliju mācīsies cept pīrāgus un gatavot omletes. Skārletu visvairāk skumdināja, ka visos šajos gados veltījusi meitai tik lielu mīlestību, bet acīmredzot tās bijis par maz, ja jau viņa tik neapdomīgi ir metusies šī nelieša apkampienos, sajaukusi viņu ar savu ideālu tēva meklējumos.

Skārleta tik daudz pateica Džonam tai naktī, kad Ketija gulēja viņas viesnīcas numurā. Pirms tam bija rūgta raudāšana, histēriska atvainošanās, Ketija lūdza māti viņai piedot, kaut ari to varēja nemaz neprasīt, Skārleta, meitu apskaudama, raudāja līdz ar viņu, un, kad beidzot Ketija aizmiga, Skārleta iznāca viesistabā parunāties ar Džonu.

—    Kā jūtas Ketija? — ari Džons uztraucās. Šis vakars likās viņiem pārāk garš, tomēr beidzās daudz labāk, nekā Džons gaidīja. Ar meiteni viss bija kārtībā, ari no Bokslija izdevās tikt vaļā samērā viegli.

—   Viņa aizmigusi, paldies Dievam! — ar atvieglojuma nopūtu pateica Skārleta, apsēžoties viņam blakus. Džons ielēja šampanieti.

—    Tā nu gan ir nakts!

—    Kāds riebīgs tips ir šis Bokslijs! Vai tu nedomā, ka viņš atgriezīsies, izsakot tev jaunas pretenzijas un draudus? — Skārleta ari pati par to bija domājusi, šaubīdamās, vai viņš iedrošināsies tā rīkoties, un prātodama, kas viņai vēl būtu jādara. Vajadzētu pateikt Bo, lai viņš ievestu Boksliju melnajā sarakstā. Bet pat to Skārletai vairs negribējās darīt.

—          Es nedomāju. Diez vai viņš spēj kaut ko uzsākt. Paldies Dievam, ka Bokslijs bija tik slinks un nereģistrēja laulību ar Ketiju. Protams, mēs tāpat to anulētu, bet tas būtu grūtāk izdarāms, ari neizbēgtu no skandāla presē.

—    Un tagad?

—          Es slepeni aizvedīšu Ketiju uz Savienotajām Valstīm, un neviens neko neuzzinās. Kā tev liekas, vai šeit varēšu sagādāt viņai pasi?

—         Rīt es aprunāšos sūtniecībā, domāju, ka spēšu palīdzēt. — Džons labi pazina amerikāņu sūtni, tāpēc cerēja, ka pases sagādāšana Kctijai lielas pūles neprasīs, viņš tikai pateiks to pašu, ko sacīja Bokslijs — meitene to pazaudēja, ceļojot kopā ar māti.

Pienāca laiks šķirties, un Džons ar nožēlu noskūpstīja Skārletu.

—    Redzēsimies rīt.

—         Es tevi mīlu, — Skārleta čukstēja, un Džons pasmaidīja un cieši piespieda viņu sev klāt.

—         Un es tevi… — bet abi skaidri zināja, ka šķiršanās nav tālu. Ja Skārleta negribēja, lai Bo uzzinātu par Ketijas pazušanu, viņai bija jāpasteidzas. Viņa centās nedomāt par šķiršanos no Džona, Jau pati doma par to bija nepanesama.

40. nodaļa

Nākamajā rītā, ieraugot Džonu, Ketiju sagrāba šausmas. Viņa atvēra durvis un metās meklēt māti.

—        Atkal atnācis tiesnesis! — čukstēja baiļu pārņemtā meitene, un Skārleta gāja noskaidrot, kas tiesnesim no viņiem vajadzīgs. Bet tūdaļ sāka smieties, visu sapratusi:

—         Tas nav tiesnesis. Tas ir Džons Makgrovs, mans draugs, — un paskaidrojot piebilda, — viņš ir Ričarda radinieks.

—        Bet es domāju… Jūs taču teicāt™ — Ketija no jauna izskatījās pēc bērna, no sejas nomazgāta kosmētika, un mati gludi sasukāti, kaut gan tos dabiski sakārtot neizdevās, Parīzē tie bija pamatīgi sabojāti, Ketijas sejā parādījies gaišs, tīrs smaids, viņa pati izskatījās skaista un nomierinājusies, kad Skārleta paskaidroja, ka Džons vienkārši uzdevies par tiesnesi, lai sabaidītu Boksliju.

—    Jūsu draugs mums sagādāja pārāk daudz rūpju, — noteica

Džons, pēc tam, pagriezies pret Skārletu, atgādināja, ka viņai jāsaņem pase sūtniecībā.

Viņi paēda brokastis restorānā «Rilz», pēc tam nosūtīja bagāžu uz kuģi «Itālija» un devās pēc Ketijas pases. Viņiem bija paveicies: «Itālija» atgāja nākamajā rītā, un Skārletu pēkšņi pārņēma paniskas bailes, domājot par tuvo šķiršanos no Džona. Skārleta uzmeta viņam ašu skatienu, viņš atbildot pamāja ar galvu un nopirka divas biļetes pirmajā klasē Skārletai un Ketijai blakuskajītēs.

Vakarā, kad Ketija iemiga, Skārleta ieslīdēja Džona istabā,

—     Vai tu nedomā, ka Ketija varētu no jauna pazust? — norūpējies jautāja Džons, kad viņi gatavojās vakariņām sūtņu klubā.

Skārleta iesmējās, nomierinājusi Džonu, ka šoreiz Ketija katrā ziņā dabūjusi labu mācību.

Un atkal vakars aizritēja ļoti ātri, viņiem nācās atgriezties viesnīcā, kur nebija iespējams dalīties maigumā un tuvībā, kā tas notika Īrijā. Skārleta vēlējās, lai Džons atkal viņu glāstītu un mīlētu, bet abi saprata, ka tas nav iespējams.

—   Es nevaru iedomāties, ka man jāšķiras no tevis, Džon. Es taču tikai nupat esmu tevi atradusi. — Šķiršanās no Reta prasīja tik daudz laika, bet tagad dzīve gribēja, lai viņa atvadītos no Džona dažos acumirkļos. — Vai tu mūs pavadīsi uz Sauthemptonu? — Bet Džons pakratīja galvu. — Tas būs pārāk sāpīgi mums abiem un pilnīgi nesaprotami Ketijai.

—    Es domāju, ka viņa jau tāpat noprot,

—   Tātad jūs abas braucat mājās ar noslēpumu sirdī. — Džons maigi noskūpstīja Skārletu.

—     Vai es tevi vēl kādreiz redzēšu? — pajautāja Skārleta atvadoties. Tagad viņa saprata, ka Džona lēmums paliks nemainīgs.

—    Var jau būt. Ja tu atgriezīsies uz šejieni. Vai es aizbraukšu uz Savienotajām Valstīm. Nekad neesmu bijis Sanfrancisko, — Bet Skārleta vairs neticēja, ka Džons tur kādreiz būs. Tieši to viņš bija teicis jau no paša sākuma: viņiem abiem jāšķiras un jāturpina brīvs lidojums. Skārleta sajuta Džona dāvanu uz savas rokas, kur tai vienmēr paredzēta vieta, tāpat kā Džons uz visiem laikiem paliks viņas dvēselē, paliks laimīgās atmiņas par dažām prieka pilnām nedēļām, kas atbrīvoja Skārletu no tām važām, kurās viņa bija iekalta pēdējos gados.

— Es tevi mīlu, — čukstēja Džons pirms aiziešanas. — Es mīlu tevi bezgalīgi… mīlēšu tevi visu mūžu… vienmēr smaidīšu, kad atcerēšos tevi.. Īriju. — Džons noskūpstīja Skārletu pēdējo reizi un izgāja neatskatīdamies. Skārleta ilgi stāvēja, lūkodamās uz durvīm, pa kurām viņš aizgāja, tad atgriezās guļamistabā, jūtot, ka bez Džona viņa būs ļoti vientuļa. «Kad visas nepatikšanas beigsies, es pacentīšos, lai viņš būtu mans. Par to padomāšu vēlāk, bet šodien man jādomā par Ketiju…»

41. nodaļa

Kuģa «Itālija» došanās jūrā bija paredzēta nākamajā dienā pulksten divpadsmitos, tāpat kā pirms daudziem gadiem. Bet tagad viņas bija divas, māte un meita, kā divas draudzenes. Braucot uz Sauthemptonu, abas klusēja, Ketija saprata, ka viņām abām ir par ko domāt. Un pirmo reizi pēc ilgāka laika Skārleta mierīgi sēdēja, raugoties ārā pa logu.

Noteiktā laikā viņas uzkāpa un «Itālijas» klāja, mazliet satrauktas, ka atkal atrodas uz kuģa, un devās savās kajītēs. Pēc tam Skārleta pārsteidza meitu, pavēstot, ka izies uz klāja paskatīties, kā viņu kuģis atiet no piestātnes. Skārleta uzkāpa uz klāja viena pati, jo Ketija nevēlējās iriet no kajītes.

Skārleta stāvēja uz klāja, milzīgais laineris jau bija atgājis no piestātnes, un, kad kuģis lēni sāka attālināties no krasta, viņa ieraudzīja Džonu, it kā visu laiku būtu lolojusi cerību, ka viņš noteikti ieradīsies. Džons vientuļi stāvēja krastmalā un māja ar roku, skatoties uz Skārletu, kuru bija satraukusi šī jaunā un reizē pēdējā tikšanās. Arī Džons bija satraukts. Kamēr vien varēja saredzēt, Skārleta skatījās, ka viņš māj atvadas. Bet kuģis no piestātnes attālinājās arvien vairāk un vairāk, Skārleta vairs Džonu neredzēja, viņa tikai zināja, ka viņš ir tur.

Daudz laika aizritēja, iekams Skārleta atgriezās kajītē, kur Ketija jau gulēja aizmigusi savā guļvietā.

Viņām abām šis ceļojums bija nogurdinošs. Skārleta atcerējās savu neseno braucienu uz Angliju. Viņa bija kopā ar Džonu, nevis ar Retu… viņu pastaigas uz klāja, nebeidzamās sarunas.vakari, kad viņi gāja padejot. Skārleta paskatījās pa kuģa lodziņu un ieraudzīja putnu lidojam uz krastu, atgriežamies mājās, un atcerējās Džona vārdus: nav svarīgi, kas notiks viņu starpā, bet viņš Skārletu kā brīvu putnu atlaidīs mājās. Džonam un Skārletai bija katram sava dzīve, savas gaitas, savas pasaules, un Dievs viņus nebija radījis kopīgam ceļam, kopīgam liktenim. Savā dzīvē viņa mīlēja tikai divus vīriešus, un tie mīlēja viņu. Viņa atgriezīsies pie Džona, viņš ir viņai pilnīgi nepieciešams. Brauciena laikā Skārleta sajuta, ka šī mīlestība viņu lielā mērā nomierina. Ketija to bija ievērojusi.

—   Vai tu Džonu iemīlēji? — viņa jautāja brauciena otrā dienā. Skārleta ilgi skatījās tālumā, pirms atbildēja.

—    Viņš man ļoti daudz palīdzēja, — Skārleta teica, kaut arī tā nebija atbilde uz jautājumu, un Ketija to saprata, tomēr klusēja. Kāda augsta cena Ketijai bija jāmaksā, lai saprastu, ka reizēm ir labāk, ja daži jautājumi paiiek bez atbildes. Viņa vienīgi nesaprata, par kādu palīdzību māte runā.

—    Kā tu domā, vai Bo uzzinās? Es runāju par Boksliju… — no tā Ketija baidījās visvairāk.

—    Iespējams, ka ne, ja tu pati visu turēsi noslēpumā un ja bērni neizpļāpās.

—    Bet ja viņi pateiks? Vai arī kāds cits?

—    Ko tad Bo darīs? Viņš neko nevar izdarīt. Ļaunums, kas nodarīts tev, tavai dvēselei, ir svarīgs galvenokārt tikai tev pašai. Ja tu šo ļaunumu pārveiksi, tu esi uzvarējusi. Tu dabūji nopietnu mācību, to paturi prātā visu mūžu. Un, galvenais, tev jāspēj izķepuroties, nezaudējot cieņu. Pārējam nav nozīmes. — Ketija atviegloti nopūtās. Māte pastiepa viņai roku, meita noliecās pie tās un noskūpstīja.

—    Paldies, ka tu mani izglābi no visa. — Tā bija patiesība. Kā arī tas, ka pati Skārleta šī ceļojuma laikā nonāca pie kādas atziņas, par ko pateicās liktenim.

—   Es arī turpmāk tevi glābšu, — Skārleta pasmaidīja, aizvēra acis, atlaidusies krēslā, bet tūliņ tās atkal atvēra. — Pietiek, uz priekšu tā vairs nedari.

—    Es pacentīšos, — iesmējās Ketija.

Skārleta ar meitu visvairāk uzturējās kajītē, lasīja, gulēja, sarunājās un labāk iepazina viena otru, jo abām bija nopietni pārdzīvojumi aiz muguras. Ketija kā senāk sapņoja par strādāšanu teātrī. Skārleta teica, ka mazliet jāpagaida Edz pilngadībai un ari uzvedībai jābūt labākai. Meitene piekrita bez ierunām. Dēka ar Boksliju viņu bija sabiedējusi un likusi padomāt par tiem vīriešiem, ar kuriem viņai iznāca saskarties. Viņa velētos, lai turpmāk vienmēr un visur blakus būtu māte.

—   Pienāks laiks, un tu izprafisi labāk, kā izturēties pret viņiem. — Ketija par to gan nebija sevišķi pārliecināta un teica, ka apskaužot Salliju, kuru interesēja vienīgi ģimene, māja un bērni. Un visvairāk saviļņoja vakariņu gatavošana vīram.

—    Tikai nedaudziem cilvēkiem, — teica Skārleta, — liktenis lēmis gūt izcilus panākumus, un tas, kurš atrodas ārpus šī burvju loka, to nekad nesapratīs.

Beidzot viņu ceļojums bija galā un viņas atviegloti uzelpoja, kad kuģis piestāja Ņujorkas ostā. Murgi bija izzuduši, un abas zināja, ka viņu atmiņā tie paliks kā smagi pārdzīvojumi. Nokāpjot krastā, Skārleta joprojām skuma pēc Džona, no kura uz kuģa viņa bija saņēmusi ziedus un zīmīti. «Es tevi mīlu un mīlēšu vienmēr. Ardievu. D.» To pašu viņa saņēma arī viesnīcā Ņujorkā. Viņa stāvēja, lūkojoties uz ziediem, pieskārās aprocei, pēc tam ielika zīmīti somiņā.

Ņujorkā viņas ar Ketiju tikai pārnakšņoja un pēc četrām dienām bija jau mājās, kur Sallija un Fredijs abas priecīgi sagaidīja ar skūpstiem, asarām un lielu šokolādes torti.

Viņas baudīja mājas mieru un visvairāk sapņoja par to, lai mājās varētu ilgāk uzkavēties un nebūtu nekur jābrauc. Bet drīz pienāca telegramma no Bo, viņš un Džeina bija atgriezušies no kāzu ceļojuma un ielūdza Skārletu ar bērniem pie sevis Pateicības dienas svinībās.

Ar Džeinu un Bo viss bija kārtībā, un nevienam vairs nebija noslēpums, ka Džeina gaida bērnu. Deivids par to bija sajūsmā un pasūtīja sev mazdēlu. Sallija pagatavoja tītara cepeti, viņa ļoti lūdza Džeinai atļauju atbraukt pie viņas pēc kāda laika, lai palīdzētu apkopt zīdaini.

—     Ko tad es darīšu visu vasaru, kamēr tu būsi aukle? — iebilda Fredijs, bet Bo viņu nomierināja, iejaucies sarunā:

—   Domāju, ka tev nebūs iebildumu, ja es vasarā tev piedāvāšu darbu teātrī.

Fredijs, pat nepajautājis, kādu darbu Bo liks viņam darīt, aiz prieka iespiedzās, ar pilnu muti notiesādams Sallijas izcepto pīrāgu.

Sallijai bija lieli panākumi ēdienu gatavošanas mākslā, un Deivids nepārtraukti slavēja meiteni par garšīgajiem cienastiem. Skārletai patika viņa uzmanība. Viņš izturējās tā, it kā visi viņi jau būtu vienas ģimenes locekļi. Skārletai gribējās pateikties viņam par draudzīgo attieksmi pret bērniem. Un jau vēlāk, kad Bo un Kctija aizrautīgi pārrunāja jauno izrādi, bet Sallija, Džeina un Fredijs ķērās pie kāršu spēles, Skārleta un Deivids nolēma pastaigāties dārzā.

—         Paldies par labestību un uzmanību pret mums. Tas man ir tik svarīgi, — Skārleta teica.

—           Viņu dēļ jūs atteicāties no personīgās dzīves. Bet man jāsaka, jums ir ar ko lepoties, — Deivids sirsnīgi paskatījās uz Skārletu un, brīdi vilcinājies, turpināja. — Ko jūs darīsiet, kad viņi »augs, Skārlet?

—         To pašu, ko jūs tagad, kad Džeina ir pieaugusi. Gaidīsim mazbērnus. — Skārleta iesmējās, bet Deivids pašūpoja galvu.

—         Mazbērni, tas ir labi. Bet es ne jau par to, — viņa balss skanēja klusi nakts gaisā, un Skārleta blakus viņam jutās ļoti omulīgi, it kā viņi būtu seni draugi, kuri var par visu brīvi runāt.

—          Pirms daudziem gadiem man bija saturīga dzīve kopā ar sievieti, kuru es mīlēju, bet kura man sagādāja nepanesamas sāpes… Priecīga, laimīga dzīve bija ari jums, taču… pagātnē. Bet kas bija beidzamos gados, izņemot mīļotos bērnus, kuriem jūs atdevāt visu? Un kad beidzot jūs atkal sāksiet dzīvot savu dzīvi? Kad pienāks jūsu kārta? Kas būs, kad visi bērni izaugs? — Deivids runāja nopietni.

—        Kāpēc pēdējā laikā visi man to vien saka? — Rons… Džons… — Taču es nezinu… Es negribu par to domāt.

—         Bet ir jādomā. Un reāli jāskatās uz lietām. Es zinu, ka jūs vēl joprojām mīlat vīru… Bet viņa nav… Bo teica, jūs nezaudējot cerību, ka viņš atgriezīsies… Piedodiet man, bet tas ir™ absurds. Tik daudz gadu pagājis…

—    Jā, tagad es to ari saprotu…

Un pēc tam Skārleta pajautāja Deividam, ko viņš domājis, pieminot sievieti, kura bija viņu sāpinājusi.

—        Kāpēc jūs pirmīt sacījāt, ka jūsu sieva sagādājusi jums tādas ciešanas? Es domāju, ka viņa ir mirusi.

—    Jā, viņa aizgāja bojā.

Skārleta skumīgi paskatījās uz viņu. — Viņa aizbrauca ar citu vīrieti, un viņi abi dabūja galu dzelzceļa katastrofā. Džeinai toreiz bija deviņi mēneši, un viņa neko nezina. — Skārleta sastinga.

—           Tas, protams, jums bija šausmīgi, — teica Skārleta, pārsteigta, ka Deivids neko nav stāstījis Džeinai. Viņš bija labsirdīgs cilvēks un īsts goda vīrs, tieši šīs viņa īpašības patika Skārlctai. Viņa bija sajūsmā par Deividu, kopš iepazina viņu.

—          Jā, šausmīgi. Es mocījos ilgu laiku, — turpināja Deivids, — visu to paturēju sevī, tāpēc gandrīz sajuku prātā. Tad kādā jaukā dienā nodomāju, ka pietiek, viņa nav šo pārdzīvojumu vērta un izmetu viņu no galvas. Viņa bija man atstājusi Džcinu, nospriedu, ka ar to varu apmierināties. Patiesībā tā arī bija.

«Dīvaini,» Skārleta nodomāja, «ka viņš neapprecējās otru reizi.»

Pēc šīs traģēdijas Deivids ilgi dzīvoja viens. Skārleta zināja, ka viņš darbojies kopā ar vispazlstamākām Brodvejas aktrisēm, bet viņa ne reizi nebija dzirdējusi nekādas nevalodas. Deivids Bredberijs dzīvoja savam darbam un savai meitai. Un pēkšņi viņa sadzirdēja Dcivida jautājumu:

—    Starp citu, kas jauns Eiropā?

Skārleta apstājās kā zemē ieaugusi, ar izbrīnu palūkodamās

vinā.

> i

—    Kas liek jums domāt, ka biju Eiropā?

—         Es vairākkārt ievācu ziņas, lai noskaidrotu, kā jums klājas. Jūs Džeinas kāzās pret viņu izturējāties tik atsaucīgi kā māte, es vēlējos pateikties. Bet mazā Sallija neatlaidīgi centās nepieskarties šai tēmai, apgalvodama, ka jūs pašreiz esot ļoti aizņemta — Deivids visai labi atdarināja Salliju. Skārleta sāka smieties, raugoties mēnesnīcā uz viņa vīrišķīgo seju un sirmajiem matiem, un jau kuro reizi nodomāja ka viņš ir neparasti pievilcīgs. Un atkal kā daudzkārt agrāk atcerējās to silto mēness nakti.

—          Es sapratu, ka kaut kas ir atgadījies, uzmanīgi apjautājos pie paziņām, uzzināju, ka Kriss Bokslijs ir pazudis no pilsētas un kopā ar viņu Kctija. Tāpēc secināju, ka arī jūs esat prom. Gribēju aizbraukt pie jums kādā lietā, bet tad pārliku, nodomājis, ja būšu jums vajadzīgs, katrā ziņā jūs man to paziņosiet, uz to es cerēju. Man šķita, ka mēs esam kļuvuši draugi. — Deivids vērīgi paskatījās uz Skārlctu. — Es biju dziļi vīlies, ka to neizdarījāt. Vai jūs bijāt uz kuģa viena? — Skārleta pamāja ar galvu, bet negribēja ilgi kavēties pie šī temata. — Laikam bija daudz rūpju, — turpināja Deivids. — Un kur tad viņu atradāt?

—          Londonā, — Skārleta pasmaidīja atceroties epizodi, kad Ketija satikās ar «tiesnesi» Džonu.

—    Vai viņa bija kopā ar Boksliju?

Skārleta mirkli svārstījās, tad pamāja ar galvu: — Bet Bo par to neko nezina, un es apsolīju Ketijai viņam nestāstīt. — Skārleta

norūpējusies paskatījās uz Dcividu, bet viņš tikai saprotoši pamāja. Skārleta bija dziļi satriekta, ka Deivids zina viņas noslēpumu, kuru viņa nevienam nebija uzticējusi. Viņš bija apbrīnojami labs un gādīgs. Tomēr viņa bija apjukusi, un Deivids pamanīja viņas noskaņojumu.

—   Nav manās interesēs stāstīt znotam vai savam partnerim, kas atgadījies ar viņa māsīcu. Kamēr jūs notikušo turēsiet noslēpumā, to pašu darīšu arī es. Starp citu, kur pašreiz ir Bokslijs?

—     Man šķiet, ka tur arī palika. Diez vai viņš tā steigsies atpakaļ. Bokslijs pārāk baidās no Bo.

—   Viņam taisnība. Bo droši vien nositīs viņu, ja uzzinās. Mana bijusī sieva taisīja ar mani visādus trikus, tāpēc mani nepārsteidza ziņa, ka Kctija aizbraukusi. Bet viņa ir jau pieaugusi, lai varētu pati izlemt, kas jādara.

—    Piekrītu. Viņa grib nākamajā pavasari, kad būs sasniegusi astoņpadsmit gadus, atkal aizbraukt uz Ņujorku. Varbūt Bo iedos kādu lomu, ja vien līdz tam viņai vēl būs vēlēšanās. — Skārleta bija pārliecināta, ka Ketijai šī vēlēšanās nezudīs, jo viņa nerunāja ne par ko citu kā vien par darbu teātri.

—     Un jūs? Kas jums ir padomā? — Skārletas un Dcivida skatieni sastapās, un viņi uz mirkli neatrāva acu viens no otra.

—    Es nezinu, Dcivid, — nopūtās Skārleta. Taču viņa izskatījās laimīga. Darīšu to, kas būs vajadzīgs, turpināšu, ko darīju agrāk, — kārtot lietas, vadīt saimniecību un tā tālāk. — Skārletu sevišķi neuztrauca viņas nākotne. Jau vairākus gadus viņa darīja, kas bija nepieciešams, un cits nekas viņai neatlika. Bet Deivids gribēja sacīt ko citu, nezinot, kā visu pateikt Skārletai. Viņš par to bija daudz domājis, bet nezināja, ar ko sākt, un pirmo reizi daudzu gadu laikā uztraucās kā jauneklis.

Viņi apstājās, lai mazliet atvilktu elpu. Deivids no jauna uzlūkoja Skārletu, mēnesnīcas gaisma apspīdēja viņas seju un atspoguļojās skaistajās smaragdzaļajās acis. Tumšo matu ieloks izcēla sejas bālumu.

225

—     Un jūs, Skārlet? Kad sāksiet dzīvot pali sev? Bērniem ir savas dzīves, viņi gandrīz jau pieauguši. Jūs to pat nemanījāt. Zināt, kad sapratu, ka Džeina ir izaugusi? Tajā dienā, kad viņa apprecējās. Pilnīgi negaidīti nodevu viņu Bo rokās. Daudzu gadu laikā es Džeinai radīju veselu pasauli, bet viņa to pēkšņi pameta. Un zināt, ko vēl izjutu tai dienā, kad visi rosījās ap Džeinu, kad jūs viņai uzdāvinājāt brīnumjauko līgavas plīvuru, kuram vajadzēja greznot jūsu meitas galvu, ja viņas līgavainis nebūtu toreiz

8-336

aizgājis kopā ar jūsu viru… cs izjutu, ka šo pasauli esmu veidojis ari sev, bet tagad vairs nav neviena, kas dalītu to ar mani. Un pēc visiem šiem gadiem, pēc ļoti cītīgā darba, Džcinai veltītās mīlestības… pēkšņi esmu palicis viens. Zināms, drīz būs mazbērni, un Džeina aizvien ir blakus, bet tas ir pavisam kas cits. Neviena nav, par ko es varētu rūpēties, izņemot meitu. Un tajā dienā līdzās bijāt jūs, tik skaista un jauna, — sirsnīgi sacīja Deivids, Skārletas maigo roku saņēmis savā lielajā, drošajā rokā. Un Skārleta saprata, ka Deivids ir paticis viņai jau no paša sākuma. Viņa maigums, spēks, labestība, gudrība. Deivids ļoti atgādināja Retu. Viņš bija dabisks un patiess, un kādā brīdī Skārleta juta, ka laikam mā viņu.

Kamēr viņa kavējās pie šīs domas, Deivids uzsmaidīja viņai.

—   Vai zināt, ko es vēlos? Vēlos būt kopā ar jums, turēt jūsu roku, mierināt, kad jūs raudat, smieties, kad jums nāk smiekli. Vēlos būt jums blakus, Skārlet. Un vēlos, lai jūs būtu kopā ar mani. Uz to jums ir tiesības: jums un man. — Pēc tam Deivids skumji pasmaidīja. — Tas mums tik ilgi bija liegts.

Skārleta labu brīdi klusēja, nezinādama, ko teikt. Deivids nebija Rets, viņš nebija arī Džons. Taču Rets ir miris, bet Džons tālu, un viņam ir sieva. Toties Deivids bija blakus un viņš savā ziņā viņai patika. Viņš bija tas vīrietis, kāds viņai pašreiz vajadzīgs, kāds viņai ilgi nav bijis. Vīrietis, ar kuru kopā Skārleta justos droši…

—     Nezinu, ko lai saku… — Skārleta uzsmaidīja Deividam. Tomēr viņš viņai ļoti patika.

Viņa atcerējās, cik gādīgi Deivids pret viņu izturējās, kad pazuda Ketija, kā viņš uztraucās. Skārletai Dcividā patika viss.

—   Ko, jūsuprāt, šajā sakarībā domās Džeina.. un Bo_ un citi? — Skārleta pati bija pārliecināta, ka piederīgie tikai priecāsies.

—   Džeina domās, ka man ir šausmīgi veicies, un es viņai pilnīgi piekrītu. — Deivids stipri saspieda Skārletas roku. — Ar atbildi nav jāsteidzas. Es neprasu to nekavējoties. Vienkārši pasakiet, vai tas vispār ir iespējams vai es esmu vienkārši bez prāta. — Deivids atklāti kā jauns zēns skatījās Skārletai acīs. Viņa sāka smieties, viņš atgādināja kādu pielūdzēju viņas jaunības dienās.

—    Es domāju, ka mēs abi esam bez prāta, Deivid, bet man patīk šāds neprāts.

Skārleta piegāja viņam klāt, viņš ar smaidu spēra soli viņai pretī, pievilka sev klāt, cieši apskāva un noskūpstīja.

Atgriešanās

.

42. nodaļa

Vilciens tuvojās Sanfrancisko pievārtei, pa vagona logu jau kļuva redzamas Klinšu kalnu robotās aprises. Pienācis laiks posties, taču Skārleta neiedrošinājās pārtraukt smago klusumu, kas visu ceļu bija valdījis kupejā.

Skārleta neko meitai nebija sacījusi par savu lēmumu precēties ar Deividu, tomēr Ketija bija visu nojautusi pēc viņu sejām, tovakar atgriežoties no pastaigas.

Kopš tā laika meita itin kā sastinga, neatbildēja uz mātes jautājumiem un pat meta viņai acīs asus vārdus, kad māte izteica kādu nenozīmīgu aizrādījumu.

Skārleta saskaitās: kāpēc viņai jāatsakās no savas personiskās dzīves tagad, kad bērni jau izauguši un tiem pašiem sākas sava dzīve! Cik gan ilgi viņu var izmantot, cik ilgi viņa tiem būs par aukli? Viņa, zināms, saprata, ka Ketija ir greizsirdīga uz Deividu tēva dēļ. Meita uzskata, ka māte kļuvusi tēvam neuzticīga. «Bet Reta taču nav! Un nebūs arī!» Skārlciai gribējās kliegt. Viņai pašai jau sen kļuvis skaidrs, arī Ketijai jāsaprot., ka viņš vairs neatgriezīsies.

—   Laiks posties. — Skārleta apņēmīgi piecēlās un sāka savākt mantas, taču Ketija joprojām apātiski sēdēja kupejas kaktā, ar skatienu urbdamās logā. «Nu labi. Dari, kā vēlies.» Galu galā, lai Ketija izspēlē nezin ko, Skārleta nelauzīs Dcividam doto vārdu.

Misis Bārnsas atsūtītā ekipāža viņus gaidīja stacijas laukumā. Kučieris Skārleta! uzmeta īsu mirkli, un viņa tā skatienā pamanīja dīvainu, tik tikko jaušamu mulsumu.

—    Vai mājās kas noticis? Bērni ir veseli? — viņa satraucās.

—         Jā, kundze. Mājās viss ir kārtībā. Gan pati uzzināsiet. «Tad jau labi. Ka tikai viss būtu normāli.» Viņa nudien ir nogurusi no nemitīgiem pārsteigumiem.

Mājās misis Bārnsa skriešus izskrēja viņai pretī savādā mirdzumā starojošām acīm.

—   Ai, misis Skārleta…

—           Kas tad galu galā atgadījies? Par ko jūs visi esat tā satraukušies?

Skārleta atrāva vaļā viesistabas durvis un sajuta, ka sirds spēji raujas uz priekšu, augšup, grasīdamās izlēkt no krūtīm, un to pašu brīdi ļimst nemaņā…

Pie atvērtā loga, aiz kura pletās ziedošs dārzs, atbalstījies pret sienu, stāvēja slaids spēcīga auguma vīrietis ar stipri nosirmojušiem matiem… Šī augstā piere, smalkais ērgļa deguns, palielā, skaisti veidotā mute, atstatās acis. Viņš stāvēja, lūkodamies Skārletā saspringtu, vērīgu un tik pazīstamu skatienu…

—        Ai, Ret, — Skārleta sagrīļojās un lēnām noslīga uz grīdas. Viņa vairs neko neapjēdza…

Kad pēc kāda laika Skārleta atguva samaņu, viņa saprata, ka ir nosēdināta krēslā, un, vēl acis neatvērusi, nodomāja: laikam Reta zaudējuma sāpes vēl nav rimušas…

Rets Skārletai rādījās it visur, tā viņu saskatīja visos vīriešos, gan viņam līdzīgos, gan atšķirīgos, tad viņa pēkšņi izdzirdēja balsi:

—    Skārlet, mana mīļotā Skārlet, piedod, es tevi tā nobiedēju.

Viņa spēji atvēra acis un ieraudzīja pār viņu noliekušos Reta

seju.

—        Ak Dievs! Tad patiešām tas esi tu?! Tu esi atgriezies? Ak Dievs!…

Tās pat nebija raudas, bet gan mežonīgas, negantas trīsas un elsas, kas kratīja viņas augumu, un sirdi plosīja necilvēciskas sāpes. Viņa vairs nesaprata, vai priecājas par Reta atgriešanos. Šobrīd viņa izjuta tikai šausmas… tukšumu, vēl kaut ko neizprotamu…

Skārleta tik ilgi viņu bija gaidījusi, tik bieži domās iztēlojusies viņu satikšanos, ka jau pietrūka spēka gaidīt, un viņa pārstāja ticēt. Apbedīja viņu savā sirdī. Un tagad, kad viņš patiešām ir atgriezies, viņa nezina, kā izturēties pret viņu un ko sacīt.

Rets glāstīja viņas seju, skūpstīja aukstās rokas, bet viņā viss bija miris — gan dvēsele, gan miesa.

Pievakare Skārlela dega karsoni, un mājinieki viņu noguldīja gultā. Viņa brīžiem krita bezsamaņā, brīžiem nevaldāmi raudāja.

Slimības laikā dienas vilkās lēni un šķita bezgalīgas. Skārletas dvēseli tā bija nomocījis šis jaunais satricinājums, ka viņai negribējās celties no gultas, negribējās ne ar vienu runāt un pat domāt.

Viņa atcerējās, ka murgos bija saukusi Retu, un allaž šajos brīžos dzirdējusi viņa balsi tepat blakus. Pēc tam viņa pēkšņi ieraudzīja Deividu, viņš mīļi ielūkojās viņai acīs un pieturēja viņu ar savu drošo roku. Un viņa priecīgi uz tās balstījās.

Tomēr visbiežāk ap viņu valdīja melna tumsa, bezgalīga, mierpilna melna tumsa, un Skārletai neradās vēlēšanās atraisīties no tās. Viņa to sajuta pat nemaņā. Reiz viņa ieraudzīja Melāniju. Melānija turēja viņas roku un nezin kāpēc Džeinas balsī kaut ko Gdzjūtīgi sacīja. Skārleta nesaprata, ko īsti, tomēr bija patīkami atkal redzēt Melāniju.

Viņa pamodās, izdzirdusi kādu gauži raudam. Skārleta skaidri saklausīja šīs raudas, pēc tam uz savas rokas sajuta karstas asaras.

—   Māmiņ, mīļo, dārgo māmiņ, nemirsti, māmuliņ, es negribu, ka tu arī aizej! — Frcdija balsi pārmāca asaras. Tajā bija dzirdamas tādas neremdināmas bēdas un ciešanas, ka Skārletas sirds spēji viņam atsaucās, un viņa atvēra acis. Istabā neviena nebija, tikai Fredijs tupēja uz ceļiem pie viņas gultas un skaļi, aizvilkdamies raudāja, atspiedis seju pret mātes roku. «Ak Dievs, kā gan es tā varēju aizmirst viņus. Frediju, Salliju. Kas ar viņiem notiks? Viņi jau vienreiz ir pārcietuši tuvinieku nāvi… Un tagad atkal. Nē, nē… Esmu viņiem vajadzīga…»

—    Fredij, mazais, — viņa sacīja vārgā, tik tikko sadzirdamā balsī, — neraudi, mīļais, es tevi nepametīšu. — Skārleta ar pūlēm pacēla slābano roku un apņēma zēna drebošo muguru. — Atvelc aizkarus, gribu palūkoties, kā ārā izskatās.

Krīze bija pāri, tomēr Skārleta vēl kādu laiku necēlās no gultas. Viņa bija stipri novājējusi, un viņas biezajos, melnajos matos sidraboja pirmās nosirmojušās šķipsnas.

Kāds no tuviniekiem vienmēr atradās pie viņas gultas, visbiežāk tas bija Rets. Arī viņš neizskatījās labi Pa Skārletas slimības laiku viņa parasti smulganā seja bija kļuvusi vēl tumsnējāka, novājējušajā sejā acis šķita milzīgi lielas. Vaibsti vērtušies vēl asāki un ieguvuši skarbas līnijas, un no acīm nenozuda saspringtu gaidu izteiksme.

Kad Skārlctas veselībai briesmas vairs nedraudēja, viņš reiz klusu ierunājās:

—    Skārlet, es mūsu satikšanos biju iedomājies gluži citādu.

—    Ko tad tu vēl gaidīji, Ret?

—    Nezinu, bet manos sapņos viss tēlojās savādāk.

—    Tu varēji sapņot, jo zināji, ka mēs esam dzīvi…

—     Kāpēc tu man nepajautā, kur esmu bijis visus šos gadus? Kas ar mani notika?

—     Nezinu… Laikam tāpēc, ka negribēju lieku reizi pārliecināties… cik dzīve ir nežēlīga… cik cilvēki nežēlīgi… pat vistuvākie cilvēki… vismīļākie cilvēki… — viņai patiešām negribējās Retam neko vaicāt. Kāda tam nozīme, kur viņš ir dzīvojis visus šos gadus un ko darījis. Tagad viņa zināja vienu: viņš bija dzīvs un neko viņiem neziņoja, lika viņai ciest… lika ciest viņu mazajai meitiņai. Patlaban, saucot atmiņā savu dzīvi bez viņa visus šos gadus, Skārlcta juta, ka ir nežēlīgi piekrāpta un nezin par ko sodīta. Bet par ko? — to viņa nekādi nespēja saprast.

Skārleta atkal ierunājās klusā, vienaldzīgā balsī:

—     Dažkārt naktīs, kad nevarēju iemigt, es iztēlojos, ka… tu esi pārnācis… vienalga kāds… bez rokām… bez kājām… slims… sakropļots… tomēr pārnācis. Cik laimīga es tad būtu bijusi… Kā tevi būtu mīlējusi, kopusi, — viņa ilgi klusēja. Arī Rets nerunāja, sirmo galvu nolaidis uz sakrustotajām rokām.

—      Un tagad tu esi pārnācis… pēc tik daudziem gadiem. Kā allaž… pilns spēka, sveiks un vesels.Man nav žēl šo gadu, kurus esmu pavadījusi kopā ar bērniem. Tie man ir daudz devuši un daudz ko iemācījuši. Man žēl savu jūtu pret tevi, Ret. Es atkal tevī esmu vīlusies.

—       Nerunā vairāk, Skārlet. Es to nespēšu panest. — Rets sakoda zobus, viņa seja sāka raustīties kā nervu lēkmē. — Nesaki neko. Tagad viegli spriedelēt, kas varētu būt, ja es atgrieztos pie tevis sakropļots un bezpalīdzīgs. Grūtāk iedomāties, kā būtu bijis, ja īstenībā tā būtu noticis. — Rets strauji piecēlās un sāka soļot pa istabu, rokas bikšu kabatās sabāzis.

Durvis klusām pavērās, un pa tām ielūkojās Ketija. Viņa paraudzījās tēvā laimē starojošām acīm un jau grasījās krist viņam ap kaklu, taču Rets mīli viņu pagrieza apkārt, saņēmis aiz pieciem, un izvadīja ārā no istabas: — Vēlāk, Ketij, vēlāk Ļauj mums ar māti parunāt. — Un Ketija paklausīgi izslīdēja pa durvīm.

—            Ak, Skārlet Man laikam vajadzēja tev lūgt piedošanu. Zinu, cik tev bija grūti sākt jaunu dzīvi kopā ar bērniem. Vēl jo vairāk tāpēc, ka tev to bija nācis klāt. — Rets pamanīja Skārletas nevilšo kustību un steigšus piebilda: — Es noliecu galvu tavā priekšā, novērtējot to, ko esi darījusi. Nevaru sacīt, ka nebūtu to sagaidījis… Un tomēr tas tevi ir parādījis no vēl neiepazītas puses. Lai nu būtu kā būdams… Jā, es izglābos. Neatminos, cik ilgi peldēju, aiz kā turējos, lāgiem zaudēju samaņu, tad atkal atguvu apziņu… Tā paliku ledainā ūdenī, nežēlīga, vienaldzīga okeāna vidū. — Rets apklusa, itin kā no jauna pardzivodams šīs izjūtas, tad pēc mirkļa turpināja:

—  Mani uzņēma japāņu kuģis. Viņi zināja par katastrofu, tomēr atsteigties palīgā nepaguva. Atradās pārāk tālu. Un viņi, sapratuši, ka nepagūs sniegt palīdzību, griezās atpakaļ un turpināja savu kursu… pēc kāda laika viņi uzdūrās man.

Ilgi nespēja ticēt, ka esmu no «Hermeja». Tik daudz dienu ledainā ūdenī… Neko tādu neviens no viņiem neatcerējās pieredzējis.

Bet vispār, — Rets apklusa, meklēdams vārdus, kuri spētu pārliecināt Skārletu. Viņa neizpauda nekādas jūtas, tikai gulēja un skatījās griestos. — Vispār pēc visa šī ceļojuma starp ledus gabaliem es… stipri saslimu…

—   Es tāds nevarēju pie tevis atgriezties, Skārlet, — Rets viņai uzmeta ašu mirkli, taču viņa palika vienaldzīga. — Un es nolēmu… Nolēmu, ka darīšu visu, lai kļūtu tāds, kāds biju agrāk, nolēmu pilnībā atgūt veselību. Un tikai tad atgriezties pie tevis.

Es apbraukāju visus Austrumus, biju Indijā… kur tik negadījās nokļūt… visu šo laiku man bija ziņas par tevi, zināju, kā tu dzīvo, ka… tu gaidi mani… un tas man deva spēku.

Skārleta sakustējās, un Rets nogaidoši pieliecās viņai klāt.

—    Kas īsti?

—    Ko tu gribi teikt?

—    Kas zināja, kur esi, Ret? Rons?.„ Bārts?

—   Nē, nē, nejautā, es dzīvoju ar citu vārdu. Viņi ne. Viņi arī nezināja. Ja es pilnībā nebūtu izārstējies, tad uz visiem laikiem tev, kā arī viņiem būtu palicis bojā gājušais, un tu tagad būtu uzsākusi jaunu dzīvi ar… Deividu.

Skārleta nodrebēja, izdārdējusi šo vārdu, viņai acīs sariesās asaras un mirdzēja skropstās. — Es tev neko nepārmetu. Noliecu galvu tavā priekšā par visu, ko tu esi darījusi bērnu labā un manas piemiņas labā. Tāpēc vēl jo vairāk mēģini saprast, Skārlet, vai patiesi tu būtu gribējusi redzēt sev blakus vēl ari bezpalīdzīgu invalīdu?

—        Ret, kā tu to varēji? Kā tu varēji… man neuzticēties? Kāpēc tu tā nicini un ienīsti mani?

—           Es tevi mīlu, Skārlet, — Rets iekliedzās, krampjaini saspiezdams viņas plecus. — Mīlu kopš tā laika, kad tevi ieraudzīju Divpadsmit Ozolos, kad tu centies iekarot ne jau mani, bet… Ešliju. Visu mūžu esmu mīlējis tikai tevi vienu, mīlējis tik stipri, cik vien stipri vīrietis spēj mīlēt sievieti.

Taču Skārleta viņu nedzirdēja, viņa nekādi nespēja apjēgt Reta rīcības briesmīgo necilvēcīgumu. Un tikai bez mitas atkārtoja:

—         Kā tu varēji, Ret? Ja vien tu būtu pasaucis… čukstus… no tālienes… es būtu atlidojusi spārnos. Nē™ atrāpojusi pie tevis…

—    Piedod, man vajadzēja uzreiz tev paziņot.

—    Jā, — viņa bilda, — vajadzēja gan…

Skārleta apklusa. Klusums kļuva nepanesams. Viņa pacēla galvu. Viņa raudāja, un Rets neviļus pieliecās viņai klāt, bet viņa novērsās, aizklādama seju ar rokām.

—         Ej projām, — viņa ieteicās, — es tevi lūdzu, Ret, atstāj mani vienu. Mēs parunāsim rit… Tagad ej projām.

Rets jau dzīrās pagriezt uz viņas pusi sāpēs sašķobīto seju, taču pēkšņi sagrīļojās. Tad viņš strauji piecēlās un izgāja no istabas.

Sirdij neprātīgi pukstot, Rets noskrēja lejā pa kāpnēm un izsteidzās ārā. Aizelsies piespiedās pie koka, aptvēra to ar rokām. Viņš izjuta bezgala lielas skumjas un kaunu.

«Viņa nespēj saprast, neko nespēj saprast.» Reta iekaisušajās smadzenēs pulsēja šī vienīgā doma. Tai Skārletai, kuras dēļ viņš bija traucies šurp no tāluma, nebija nekā kopīga ar šo Skārletu, kura ir tik mierīga, diez vai maz priecājas par satikšanos, kura neko nav sapratusi… Un tomēr viņš nespēja apslāpēt vēlmi, no kuras apreiba galva un kura sagādāja sāpes, vēlmi, kas viņu sagrāba, iztēlojoties, ka viņš atlieks atpakaļ šo nogurušo seju, piespiedīs šo galvu pie sava pleca un tuvinās savas lūpas šīm skaistajām, kārotajām lūpām, kuras saka pavisam citus vārdus, nekā viņš gaidījis. Un viņš lādēja sevi ne tik daudz par savām muļķīgajām cerībām, kā par to prieku, kas viņu pārņēma, Skārletu ieraugot, par savu ģeķīgo līksmi, par savu uzticēšanos viņai.

Tikai pēc diviem mēnešiem Skārleta cēlās no gultas un varēja staigāt pa māju. Arēji viņu abu dzīve iegāja parastajās sliedēs, viņi rūpējās par bērniem, pat iecerēja nākotnes plānus. Viņi apmeklēja teātri, gāja sabiedrībā. Viņi izlikās, it kā būtu šķīrušies tikai iepriekšējā dienā, neko viens otram nejautāja, nepieminēja to, kas bija noticis ar «Hermeju». Šķita, nekas arī nav noticis. Rets brauca kārtot darīšanas, tomēr lielāko daļu laika centās pavadīt mājās. Viņš ātri sapratās ar Salliju, ari ar Frediju iedraudzējās. Tiesa gan, Skārīeta dažkārt pamanīja piesardzību Retam pievērstajā zēna skatienā.

Un tomēr viņu mājā kaut kas nebija īsti labi. Pastāvīgi jautās tāds kā saspringums. Reizumis skaļas sarunas laikā iestājās nomācošs klusums. Māja bija kļuvusi auksta un nemīlīga.

Deivids Bredberijs par sevi neatgādināja. Skārīeta bieži ar smeldzīgām pateicības jūtām atcerējās arī Džonu, tomēr centās pēc iespējas retāk atsaukt viņu atmiņā. Pat tajās reizēs, kad atbrauca Bo, viņa neko nejautāja par Deividu, ari Bo nekad nepieminēja viņa vārdu.

Kādu dienu Bo, nogaidījis izdevīgu brīdi, kad Skārīeta viena sēdēja pie kamīna, sāka ar viņu sarunu par Retu. Bo ari pūlējās viņu saprast, tomēr acīmredzot nevarēja sevi piespiest.

—    Mans prāts atsakās aptvert, kāpēc Rets ir tik cietsirdīgi izturējies pret tevi, krustmāt. Es taču agrāk redzēju un tagad redzu, ka viņš tevi neprātīgi mīl.

Skārīeta ne ar vienu, pat ne ar Bo, nevēlējās pārspriest šo viņai tik sāpīgo tematu.

—   Nezinu, Bo. Laikam jau tāpēc ari tā rīkojies, ka ļoti mīl, — viņa izvairīgi atbildēja. Bo visu saprata un vairs tam nepieskārās, taču pret Retu izturējās vēsi, kaut gan Rets izrādīja dzīvu interesi par viņa darbu teātri, pat deva viņam padomus. Bo noklausījās, piekrita, kaut gan tas viņam nemaz nebija raksturīgi, taču ar to viss beidzās. Pie sevis ciemos viņš Retu nekad neaicināja.

Vienīgi Ketija aiz laimes bija kā septītajās debesīs, Viņa izlikās neko nemanām: nedz saspīlēto gaisotni mājās, nedz Bo īgnos skatienus, nedz Skārletas atsvešinātību, šķita, ka viņas būtu mainījušās vietām. Tagad Ketija bija rosīga un atklāta, bet Skārīeta ierāvās sevī un norobežojās no visa.

Bija aizritējis gads kopš tā laika, kad Rets atgriezās mājās, un Skārīeta vairs neizturēja. Viņa nolēma paņemt Frediju un Salliju un kopā ar tiem aizbraukt uz Taru. Tur bija viņas mājas, tuvi cilvēki. Tur — viņas tēva zeme, un tā taču ir vienīgā vieta pasaulē, kur viņa no jauna atspirgs.

Tagad viņa nožēloja, ka nebija uz turieni aizbraukusi pēc «Hermeja» bojāejas, bet palikusi savā mājā un sevi aprakusi dzīvu. «Es taču cerēju šeit sagaidīt Retu. Baidījos, ka viņš mūs neatradīs, kad atbrauks. Tāpēc ari paliku.» Tagad nu viņš ir atgriezies, taču… pārāk vēlu. Viņa nespēj tam piedot neuzticēšanos… «Viņš ir nodevis manu mīlestību,» tas viņai sāpēja visvairāk. Tātad izlemts, viņa aizbrauks uz Taru.

Reta skatiens kļuva skadrs, kad Skārleta viņam paziņoja savu lēmumu, taču pēc īsa brīža viņš spēja saņemties un nometās viņas priekšā ceļos.

—    Vai esi labi apdomājusi, mana mīļā meitene? Varbūt tu gribi, lai es tev lūgtu piedošanu, kristu tev pie kājām. Es to darīšu, kaut gan…

—    Nē, Ret, nav vajadzīgs. Tas taču esi tu. Es tevi pazīstu un saprotu, ka citādi nevarēji rikoties. Tu vienmēr esi bijis un paliksi tāds, kāds esi. Un tas, kā tu rīkojies… atklāj tavu būtību. Vai nu tu esi zirgā, baltā zirgā un visu priekšgalā vai™ nē, tikai tā, baltā zirgā un visu priekšgalā, nekas cits tev neder. Tu neproti būt vājš un necietīsi ne tikvien nekādu līdzjūtību, žēlumu pret tevi, bet pat vismazāko atkarību no citiem. Pat no tuviem cilvēkiem… kas tevi mīl.

—     Paldies, Skārlet, mīļotā. Tagad es redzu,, ka esi mani sapratusi, kā nekad agrāk tev nav bijis lemts mani saprast. Taču arī tu esi tāda pati. Vai varbūt esmu alojies?

—    Es biju tāda, Ret. Bet dzīve laikam ir mani salauzusi.

—   Tam nu es nekādi negribu ticēt, mīļotā, — Rets iesmējās un apskāva viņas ceļus. — Tu kā teiksmainais putns Fenikss spēj vienmēr atdzimt, pat no pelniem.

—   Iespējams. — Skārleta izvairījās no viņa glāstiem. — Tikai tādā gadījumā, ja mani nemīda kājām.

Rets nedz iebilda viņai, nedz mēģināja par kaut ko pārliecināt. Viņam šajā klusēšanas un saspīlējuma gaisotnē nebija vieglāk, kaut gan viņš spītīgi nevēlējās atzīt, ka viņam nav taisnība.

—    Es tevi neaizkavēju, Skārlet. Brauc, padzīvo Tarā. Mēģini atgūties un paziņo, kad aizbraukt tev pakaļ.

—  Laikam, Ret, tas nebūs tik drīz. Man patiešām vajag atgūties un visu pārdomāt.

Rets kļuva uzmanīgs, viņa sejas izteiksme tapa vēl dzedrāka un skarbāka, un viņš atrāva rokas no viņas.

—     Ko tad pārdomāt, Skārlet? Vai tu vēlāk negribi šeit atgriezties?

—   Es nezinu, Ret. Patlaban neesmu pārliecināta, ka atgriezīšos. Es taču tev sacīju, ka man jāapdomā.

Pēc nedēļas Rets Skārletu ar bērniem pavadīja Edz vilcienam un ilgi stāvēja uz perona, nolūkodamies viņiem pakaļ, Gdz pēdējais vagons pārvērtās melnā, saltajā izplatījumā zibošā punktā. «Viņa man ir vajadzīga,» Rets domāja, «vajadzīga… citādi tās būs mokas.»

Un vēl pēc gada, Skārletu tā arī nesagaidījis atgriežamies, Rets pameta viņu māju Sanfrancisko un kopā ar Ketiju, kura visu laiku turējās pie tēva, pārcēlās uz Ņujorku.

43. nodaļa

Ketija nopūtās un smaidot aplūkoja ar sārtu marmoru apdarināto vannas istabu. Drīz jau pulcēsies viesi, bet viņas rīcībā vēl tikai pusstunda. Tas nepavisam nav tik maz. Bieži viņai nav pat tik daudz laika, lai no bērna, par ko viņu uzskata tēvs, pārvērstos par paradīzes putniņu un visu apbrīnotu namamāti. Ketijai ļoti patika šādas pārvērtības. Agrāk viņu kaitināja, ka māte un Bo pārlieku turēja viņu aizbildnībā, uzskatot par maziņu, un viņa neatlaidīgi centās pierādīt viņiem savu patstāvību, toties Gdz ar tēva ierašanos viss mainījās.

Arī Rets izturējās pret Ketiju kā pret bērnu. Bet tas bija pavisam kas cits. Viņš nekādi neierobežoja viņas patstāvību, un tagad Ketija pati visu izlēma. Patlaban viņu uztrauca vienīgi tas, vai tēvs būs apmierināts, vai ne. Rets pilnīgi uzticējās meitai un nekur neiejaucās. Ketija pati mājās vadīja saimniecību, un, jāteic, ļoti prasmīgi. Turklāt viņa kļuva par tēva privāto adjutantu, visur viņu pavadīja, atgaiņāja nelūgtos viesus, kuri bieži bariem aplenca viņu viesmīlīgo māju.

Ketija nekad nejautāja tēvam, kur viņš bijis visus šos ilgos gadus un ar ko nodarbojies. Viņš neko nestāstīja, un viņa neuzdeva liekus jautājumus. Ketija arī noprata, ka māte bija turējusi solījumu nevienam nestāstīt par viņas dēkām ar Krišu Boksliju. Nekad Bo vai tēvs ne ar pušplēstu vārdu nelika viņai saprast, ka zina kaut ko. Kctijai bija patīkami apzināties, ka viņai un tēvam katram ir savs noslēpums. Pēc Kctijas domām, šī atziņa viņu attiecībām piešķīra sevišķu smalkumu un jaukumu.

Kctija bieži ar patiku uztvēra uz sevi vērstus tēva skatienus, gan jūsmīgus, gan pētījošus. Rets no jauna iepazina savu meitu un uzskatīja viņu par īstu eņģeli.

Meitene vēlreiz aplūkoja savu attēlu spogulī un ātri visu apsvēra. Viesi ieradīsies jau pēc divdesmit minūtēm. Viņai laikā jābūt gatavai. Ketija ar labpatiku iegremdējās no krāna plūstošā, mutuļojošā straumē un mēģināja atslābināties, domājot par ārā krītošajām sniegpārslām. Bija novembra beigas, un pirmais sniegs jau klāja zemi

Balleri šovakar rīkoja viesības, un, kā vienmēr, visam jānorit gludi. Ketija nešaubījās, ka tā arī būs. Viņa domās pārskatīja ielūgto viesu sarakstu, apsverot, vai sniegs kādu neaizkavēs atbraukt, tomēr nosprieda, ka ieradīsies visi. Viesības pie Reta Batlera vienmēr visiem patika, un būt ielūgtam bagātā zelta rūpnieka un sabiedrībā cienījamā cilvēka namā bija pagodinājums. Daudzus pievilka namatēva neparastais liktenis, kā arī viņa daiļā meita, lai gan Ketija pret visiem izturējās vienādi laipni. Tāpēc nevarētu būt ne runas, ka no lūgtajiem viesiem kāds neierastos svinībās. Starplaikos starp braucieniem uz raktuvēm Kolorado pavalstī Rets sarīkoja viesības vismaz reizi nedēļā.

Par viesībām pie Batlericm tika daudz runāts, un tās tiešām bija neparastas, ierašanās tajās atgādināja kādas tālas sapņu zemes apmeklējumu.

Vakari pie Reta bija spilgtas izrādes ar septiņpadsmitā gadsimta spožo krāšņumu, ar sulaiņiem, kas svinīgi soļoja viesu vidū; pasakaino gaisotni papildināja burvīgā, romantiskā mūzika, kas plūda no skatuves un, kā likās, piepildīja visu grezno zāli.

Ketija izlēca no vannas un, enerģiski slaucīdamās lielā sārtā dvielī ar izšūtu monogrammu, pameta skatienu pulkstenī: «Ak vai, jāpasteidzas.» Tērps jau bija sagatavots. Lieliskais, augumam cicši pieguļošais violeti sārtais zīda tērps kā viegls, glāsmīgs vilnis krita no pleciem līdz grīdai. Meitene uzmanīgi apāva tērpam pieskaņotas violeti sārtas kurpītes ar maziem, zeltainiem papēdīšiem. Kopā ar tērpu tās izskatījās lieliski. Ketija pēdējo reizi palūkojās spogulī, pielaboja kuplo, ogļmelno matu sakārtojumu, pārliecinājās, ka plakstiņu violeti sārtais ēnojums pilnīgi atbilst tērpa krāsai. Meitenes kaklu apvija ametista krelles, kreiso roku rotāja ametista aproce, bet mazajās ausīs mirdzēja briljanti Ketija uzmanīgi noņēma no pakaramā tumšzaļu samta apmetni un aplika virs violeti sārtā zīda tērpa. Apmetņa apdare bija no tādas pašas mēļi sārtas drānas, no kādas šūta kleita, veidojot mēļuma un sulīga zaļuma simfoniju renesanses stilā. Elpa vai aizrāvās, vērojot apbrīnojamo apmetni, kuru tēvs bija pasūtījis Parīzē. Taču Ketija to valkāja viegli un nepiespiesti. Pienācīgi novērtējusi attēlu spogulī, Ketija tūlīt arī aizmirsa savu izskatu, tagad viņu nodarbināja citas rūpes, kuru bija simtiem, ja ne vairāk. Meitene pameta apkārt acis pa mājīgo provinciālā franču stila guļamistabu, pārliecinājās, ka malka kamīnā deg labi un istabā plūst patīkami siltuma viļņi. Tad Ketija paskatījās ārā pa logu. Joprojām sniga. Pirmais sniegs vienmēr ir jauks. Ketija klusībā pasmaidīja un lēnām gāja lejā. Meitenei vēl vajadzēja ieskatīties virtuvē un pārbaudīt, vai aukstais galds ir sagatavots. Ēdamistaba šajā namā nenoliedzami bija īsts meistardarbs.

Uz neskaitāmiem šķīvjiem sakārtoti pikantu sviestmaižu kalni, atgādinot izkaisītus svētku konfeti. Arī viesistabā viss kārtībā, mēbeles pārvietotas pēc Ketijas norādījumiem. Muzikanti uzskaņoja instrumentus. Sulaiņi izskatījās nevainojami. Telpas, kurās atradās Luija XV stila mēbeles, marmora kamīni, reti bronzas priekšmeti, bija redzami inkrustācijas brīnumi, varēja sacensties ar jebkuru muzeju. Damasta audumi maigos krēmkrāsas toņos labi saderējās ar aprikožu vai persiku nokrāsas samtu.

—    Cik jauki tu izskaties, mīļā, — Ketija atskatījās, izdzirdusi balsi, mirkli stāvēja klusēdama, tikai ar acīm paužot savas jūtas. — Vai tā ir tā pati lietiņa, ko es tev pasūtīju Parīzē? — Rets Batlers uzsmaidīja meitai, ar mīlestību raugoties uz viņu. Meitene priecīgi iesmējās. Tikai tēvs viņas karalienes cienīgo tērpu spēja nosaukt par «lietiņu».

—    Tā pati. Priecājos, ka tev patīk, — un, vēlēdamās viņu iepriecināt, steigšus piebilda, — tā ir brīnišķīga.

—     Lieliski. Vai muzikanti gatavi? — Rets apskatīja kokā apdarināto viesistabas skatuvi.

—    Viņi skaņo instrumentus. Es domāju, tūlīt sāks. Vai gribi ko iedzert?

—      Mazliet vēlāk. — Rets iesmējās: Ketija lieliski tēloja namamātes lomu, viņai ļoti patika justies kā pieaugušai dāmai.

Ketija pagriezās un vērīgi paraudzījās uz tēvu, viņu neapmierināja tā izskats: vienmēr taisnie, stiprie pleci salīkuši, arī smieklos saklausāmi gurdeni, skumji toņi.

—   Vai tevi kas nomāc? — Meitene norūpējusies lūkojās tēvā. Viņš pamāja ar galvu un smaidīdams skatījās uz meitu.

—    Tu vienmēr interesējies, kā man iet. Es par to priecājos.

—    Kā tad citādi? — Ketija silti atsaucās.

—    Bet kāpēc? Tev taču ir arī savas intereses.

—    Tāpēc, ka es tevi mīlu…

—    Un tas ir vienīgais iemesls?

—   Protams. nc_ Vel ari tāpēc» — meitene sastomījās — tāpēc ka tu., par tevi jārūpējas un kamēr„ kamēr māmiņas nav, tas jādara man. — Ketija pacēlās pirkstgalos lai viņu noskūpstītu. Rets ar interesi uzlūkoja meitu un maigi paspieda viņai roku.

—    Šķiet, kāds jau ir atbraucis. — Un tiešām — lejā kļuva dzirdams kā noklaudz ieejas durvis.

Pēc pusstundas māja sanāca pilna ar viesiem. Tajā nu valdīja troksnis un jautrība. Visi reizē runāja un smējās. Desmitiem sulaiņu nemanāmi slīdēja viesu vidū, iznēsādami dzērienus. Zālē neredzēja nevienu garlaicības māktu seju. Ar to ari viesības pie Batleriein bija slavenas, ka viņu namā visi jutās brīvi un nepiespiesti. Dāmu tērpi laistījās visās varavīksnes krāsās tā vien šķita, ka tiem izlietots milzīgs daudzums auduma. Un šos tērpus greznoja neskaitāmas rotaslietas. Zālē drūzmējās prāvs pulks Vīriešu ar tumšām kaklasaitēm, uz aprocēm tiem mirdzēja pērļu vai oniksa, mazītiņu safīru vai briljantu aproču pogas. Sajās viesībās labprāt piedalījās slavenības un sabiedrībā labi pazīstami ļaudis. Viņi visi pazina cits citu, nāca no vienām aprindām. Nomaļus no šīm spožajām slavenībām turējās pāris simti sabiedrībā maz pazīstamu cilvēku, malkojot šampanieti, nobaudot kaviāru, dejojot un cenšoties piesaistīt namatēva un viņa burvīgās meitas uzmanību.

Ketija, kā jau namamāte, apstaigāja daudzo viesu pulciņus. Šķita, ka Ketija, tik trausla un netverami skaista, līdzīgi burvei vienlaikus spēj būt klāt visur. Meitene uzņēma no visam pusēm raidītos jūsmīgos skatienus kā pašus par sevi saprotamus, un Rets klusībā smējās, uzlūkojot meitu ar neslēptu prieku: iuka un audzināšanas pilnveidots Skārletas variants, mats matā.

Vienīgais cilvēks, kuru, kā likās nesaviļņoja jaunās namamātes valdzinājums, bija Džons Morlends. Nevis nesaviļņoja, gluži vienkārši Bārtu uztrauca tas, ka Rets ir savai pārāk jaunajai meitai uzvēlis plecos visai smagu nastu, un to viņš ari Retam šodien pateica. Taču Rets pat nevēlējās uzklausīt drauga padomus un atvairfjās no viņa, pavēcinot labi kopto roku ar spīdīgi nopulētiem nagiem.

—         Bārt, neesi vientiesis. Viņai patīk šāda dzīve. Kctija par to priecājas. Sarīkojumos viņa ir visu uzmanības centrā, kopā ar mani apmeklē teātrus, satiekas ar interesantiem cilvēkiem. Ja es sākšu pastāvīgi pieminēt, cik daudz Ketija dara manā labā, viņa droši vien apmulsis. Jo viņa to tāpat zina, arī to, ka es viņu neprātīgi mīlu. Ar ko gan Ketija varētu būt neapmierināta, viņai šeit taču ir lieliska dzīve.

—          Runā nu ar viņu. Tu esi briesmonis! Pie tevis Ketija ir namamāte, sekretāre, saimniecības vadītāja. Viņa dara vairāk, nekā pienākās Reta Batlera meitai.

Rets sāka smieties.

—         Es runāju nopietni, — Bārts negribēja piekāpties, — zinu, ka sāpinu tevi, bet kādēļ tu neaicini atpakaļ Skārletu. Kas tad jūsu starpā ir noticis, un kāpēc tu to slēp no manis?

Rets sarauca pieri. Viņa vaļsirdīgais, draudzīgais skatiens, kādu viņš parasti veltīja draugam, tagad kļuva skadrs.

—         Lai paliek. Piedod, Bārt, bet tas, kas notika starp mani un Skārletu, skar tikai mūs abus. Mēs paši atrisināsim savas problēmas.

Džons neapvainojās. Viņš saprata, ka sarunās ar draugu labāk izvairīties no šī temata. Bet viņš ļoti vēlējās Retam palīdzēt, sajūtot, ka viss šis spožums un greznība ap Retu un viņa meitu ir tikai veltīgs mēģinājums noslāpēt grūtsirdību dvēselē, ar šo ārišķību aizpildīt tukšumu, kuru viņš izjūt bez Skārletas. Bārts to redzēja pēc drauga acīm: tik skadrām, izsmējīgām un… skumjām. Bet Rets nevēlējās nevienam atsegt savu dvēseli. Lai tā paliek. Un tomēr pret meitu viņš neizturas pareizi. Rets nemaz Ketiju nepazīst. Droši vien Skārleta nepaguva vai nevēlējās neko par meiteni stāstīt.

Džons Morlends bija pārliecināts, ka šāds dzīves veids var galīgi iedragāt meitenes pārlieku trauslo psihi.

Džona acis sastapās ar Kctijas acīm, un viņš devās tai pretī.

—        Kā allaž vienās rūpēs, Kctij? Esi pagalam nomocījusies, vai ne?

—    Muļķības, Bārt. Man tas viss šausmīgi patīk.

Džons šaubīdamies paskatījās uz meiteni. Viņš nevarēja nepamanīt, ka pēdējā laikā Ketija ir pārmērīgi uzbudināta un viņas acīs dažkārt pavīd tik tikko manāms apjukums.

—     Atpūties, Ketij. Iesim pasēdēt! — Meitene ielūkojās Džona labestīgajās, zilajās acīs un, sniedzot viņam roku, ļāva sevi aizvest pie krēsla blakus logam, kur viņi apsēdās un klusēdami vēroja, kā laukā snieg.

—    Vai tev, Bārt, nešķiet, ka tētis šodien izskatās bēdīgs, — Ketija pārtrauca klusumu, — tāds kā norūpējies? Tu nezini, kāpēc?

Džons iesmējās, un Ketija izbrīnījusies paskatījās uz viņu.

—    Vai es pateicu ko smieklīgu?

—      Nē, nē, mīļo Ketij, es tikai nupat pārmetu tavam tēvam, ka viņš pats personiski tevi pārāk apgrūtina…

—      Ko tu runā, Bārt, esmu tik ilgi viņu gaidījusi… tas man nebūt nav par nastu, kaut gan dažreiz… — meitenes izklaidīgais skatiens aizslīdēja garām Džonam un, neapstājoties ne pie viena, pārskrēja pār ļaužu pilno zāli. Džons ar žēlumu noraudzījās viņā.

Džons Morlends bija vienos gados ar Retu un nekad nav bijis precējies. Viņa pirmā mīlestība nebija laimīga, un vēlāk viņš nevienu vairs neiemīlēja. Vispār viņš pēc tā arī netiecās. Džons uzskatīja, ka šajā nežēlīgajā pasaulē nav nekādas jēgas precēties un vēl laist pasaulē bērnus. Līdz šim viņš arī savu lēmumu uzskatīja par pareizu un nekad nenožēloja, ka reiz uz visiem laikiem ir izdarījis šo izvēli… izņemot brīžus, kad redzēja Ketiju. Satiekot meiteni, Džona sirds atmaiga un viņu sāka mākt šaubas, vai ir pareizi rīkojies, atteikdamies no bērniem. Taču viņa vecumā tam vairs nebija būtiskas nozīmes… domāt par saviem bērniem jau par vēlu, nekas cits neatlika kā rūpēties par citu bērniem. Džons pasmīnēja, to iedomājis, un vēlreiz paskatījās uz Ketiju. Viņa joprojām izklaidīgi vēroja dejotājus zālē.

—    Tu teici: kaut gan dažreiz, Ketij?

Meitene pavērās Džonā un, it kā atmodusies no sapņiem, ierunājās:

—      Nē, mums viss kārtībā, Bārt. Tikai tētis ir ļoti aizņemts, bieži brauc uz Kolorado, man jāpieskata māja… jāpalīdz viņam. — Un, raugoties uz viņu ar nevarīga bērna acīm, meitene gandrīz bez kādas pārejas sacīja:

—     Es loti vēlos, lai māmiņa atgrieztos, bet nav manos spēkos to panākt. Šķiet, es neko nevaru izdarīt Un tētis ir bēdīgs, es redzu.»

—    Saki tēvam, lai viņš ved viņu mājās.

—     Es jau sacīju, bet viņš negrib ne dzirdēt un nevēlas, lai es par to runātu. Bet reiz viņš pateica, ka tas māmiņai pašai jāizlemj. Kā viņa izlems, tā arī būs.

Džons sajuta aukstus drebuļus, kad izdzirdēja Kctijas žēlo balsi. Agrāk viņam tas nebija ienācis prātā. īstenībā taču viņai ir pavisam nenormāla dzīve. Līdz četru gadu vecumam Ketija nepazina tēvu. Lai gan Skārleta meitiņu dievināja, to viņš zināja, tomēr… Pēc tam ģimene atkal apvienojās, un viņi atbrauca šurp. Bet cik ilgi viņi visi bija kopā?.. Rets tieši tad izsauca Džonu… palīdzēja viņam, un Džons pats redzēja, cik viņu nams bija laimes pārpilns. Un Ketija — Reta acuraugs — dzīvoja vecāku mīlestības apstarota… Pēc tam nāca drausmīgais notikums ar «Hermeju», un Reta vairs nebija kopā ar viņiem… Tagad viņš ir atgriezies, bet Skārleta aizbraukusi.»

—  Mans Dievs… taisni vai sižets romānam… — Džons nemanīja, ka sācis skaļi runāt. Ketija satrūkās un uzmanīgi paskatījās viņam acīs.

—    Par ko tu runā, Bārt?

—      Piedod, Ketij. Tāpat vien izspruka. Ar ko tu pašreiz nodarbojies? Nē, ne jau šobrīd, — Džons iesmējās, ieraudzījis meitenes acīs pavīdam izbrīnu. Viņš nolēma mainīt sarunas tematu. Kāpēc uzplēst vecu rētu, tāpat jau Ketijai nav viegli. Būs labāk, ja viņš vēlreiz aprunāsies ar Retu un mēģinās viņu pārliecināt, lai beidzot noskaidro savas attiecības ar Skārlctu.

—   Tu taču gribēji kļūt par aktrisi. Kas jauns šajā jomā? Kā klājas Bo? Nez kāpēc neredzu viņu pie jums viesībās.

—  Bo nenāk pie mums, Dažkārt es pati viņu apciemoju. Viņiem ir brīnišķīgs mazulis, — Ketija strauji atbildēja. Viņas skatiens atkal bija kļuvis izklaidīgs. — Kas atliecas uz aktrises darbu, — meitene sacīja negribīgi, — nav lemts… Tagad tētis ir noteikti pret… Bet mani tas vairs neuztrauc. Es nebūšu aktrise. — Ketija pašķielēja uz Džonu, it kā gribēdama pārliecināties par savu vārdu iespaidu, un domīgi noteica. — Es strādāšu teātrī, bet tikai cilā darbā.

—   Kas tad tu tur vēl vari būt? — brīnījās Džons. — Sufliere, vai?

—   Ak Dievs, Bārt, ar tevi jau nav iespējams nopietni sarunāties! — Ketija piecēlās, un Džons saprata, ka viņa pagaidām negrib atklāt savus plānus, varbūt pat ir apvainojusies par viņa joku.

—    Nedusmojies, Ketij. Tas man tiešām tā nelāgi iznāca.

—    Nē, nē, Bārt, viss kārtībā. Man jau atkal jāiet pie viesiem, jāpilda namamātes pienākumi.

Viesības beidzās četros no rita. Tēvs vēl kavējās viesistabā ar dažiem draugiem, bet Ketija jau varēja doties pie miera. Kalpotāji nokopa galdus, muzikantiem samaksāja, un tie devās mājās, pēdējie viesi saņēma atvadu skūpstus un pateicību par apciemojumu, sievietes ietinās kažokos, vīrieši aizvadīja viņas pie limuzīniem, kas stāvēja ārā sniegā. Uzgājusi savā istabā, Ketija uz mirkli apstājās pie loga un paskatījās laukā. Brinum skaists skats: pilsēta norimusi un klusa. Ketija aizvēra aiz sevis istabas durvis.

Viņa uzmanīgi atkal uzlika apmetni uz pakaramā, uzvilka sārtu zīda naktskreklu, iekams ienira svaigajos palagos, kurus pirms tam kalpone bija kārtīgi izklājusi. Un, jau guļot gultā, Ketija domās novērtēja šīvakara viesības. Kā vienmēr, viss bija noritējis gludi.

Viņa atcerējās sarunu ar Bārtu un tumsā klusītēm iesmējās, ka tik tikko nebija atklājusi viņam savu noslēpumu. Labi, ka viņš sāka dzīt jokus, un Ketija saprata: vēl nav pienācis laiks stāstīt par saviem nodomiem, pat Bārtam ne.

Joprojām smaidot, Ketija sapņaini pievēra acis, iztēlojoties, kāds visiem būs pārsteigums, kad kļūs zināms, ka viņa grib uzrakstīt lugu. Ketija to jau raksta, kad tēvs aizbrauc…

Bārts šodien runāja tā, it kā viņš par to jau zinātu. Viņš taču pateica: «Sižets romānam»… nē, viņš, protams, nezina, un viņa pagaidām nevienam to neteiks…

Bet rītdien gan tēvs jāpierunā aizbraukt uz Taru pie māmiņas…

Meitene vēlreiz nopūtās un aizvēra acis.

44. nodaļa

«Vai Tu nevēlies kopā ar mums paēst pusdienas? Divdesmit pirmajā avēnijā divpadsmitos dienā,» Ketija izlasīja, kad beidza dzert kafiju un vilka mugurā biezo sarkano mēteli. Meitene bija uzģērbusi siltus gabardīna svārkus un vilnas svīteri un uzskatīja, ka šis apģērbs pasargās viņu no aukstuma. Ketija aši satvēra spalvaskātu, lai uzrakstītu atbildi: «Ar lielāko prieku piedalītos, bet diemžēll — esmu aizņemta! Novēlu patīkami pavadīt laiku. Līdz vakaram. K,»

Ketija sen bija apsolījusi Džeinai apciemot viņu šajā dienā. Bo jau no paša rita atrodas teātri, un viņas varēs pēc sirds patikas izrunāties. Džeinai piedzimis brīnišķīgs puisēns. Bija tik uzjautrinoši verot Bo7 kurš uzpūtās kā tītars lepnumā par savu dēlu. ICetija nolēma pa ceļain nopirkt mazulim kādu rotaļlietu.

Viņai noteikti jāsatiek Džeina un jārunā par Bo, Ketija nesaprata, kāpēc Bo izvairās nākt pie viņiem. Lai viņa pūlējās kā pūlēdamās atvilkt Bo uz savām viesībām, viņš allaž atrada kādu aizbildināšanos un nepieņēma ielūgumu. Bet Džeina, protams, viena nekur nemēdza iet.

Ketija piegāja pie loga un iegrima pārdomās, vērojot apsnigušos kokus. Kas īsti notiek ar viņu ģimeni? Tēva atgriešanās sagādāja Kctijai tik lielu prieku, ka sākumā viņa nepievērsa uzmanību sasprindzinājumam, kas pārņēma visus pēc Reta atgriešanās mājās. Tad saslima māmiņa… Viņa tēvu pārstājusi gaidīt, un, protams, tēva ierašanās viņu satrieca. Jo bija jau Deivids… Ketija atcerējās, ka viņa tā dēļ uz māti turēja ļaunu prātu. «Tāpēc, ka es ticēju tēta pārnākšanai, un man ļoti sāpēja, ka māmiņa vairs tam neticēja.» Kāpēc gan māte izturējās noraidoši pret tēvu? Vai tiešām tādēļ, ka bija iemīlējusi Deividu stiprāk nekā mīlēja tēvu?

—    Nē, nē, — Ketija papurināja galvu, — es zinu. ka tā nav. Kāpēc tad viņa negribēja tēvam piedot? Ak Dievs, cik sarežģīta ir mūsu dzīve. Arī Bo nav piedevis. Bet kāpēc viņš? Nē, galu galā man kaut kas jāizdara, lai viss būtu kā agrāk. Mums visiem alkal jābūt kopā. Tēvs cieš, kaut mēģina to neizrādīt, bet es taču redzu… tagad jau redzu… tagad jau redzu…

Ketija nopūtās: «Viss cauri, bērnība beigusies. Žēl, protams, bet neko darīt. Man jāsaprot, kas notiek, un jāmēģina visu nokārtot.»

Viņa paņēma somu un enerģiskā soli devās uz durvīm, uzsaukdama nesen pieņemtajai saimniecības vadītājai Ivonnai, ka aigrieašoties pusdienlaikā. Pie izejas Ketijai pienāca klāt namzinis.

—     Labrīt, mis. Tikko atnesa telegrammu. Es nodomāju, ka jums par to jāzina.

—    Telegrammu? No kurienes?

Ketija paņēma pasniegto telegrammu, aši to atvēra, ieurbjoties ar acīm tekstā: «No Tarac ,…,» viņa izlasīja, un sirds viņai pamira. «Vai tiešām kaut kas noticis ar māmiņu?» Un vēl pēc mirkļa, kad viņa beidzot aptvēra, kas tur rakstīts, Ketija sajuta neparastu atvieglojumu.

—    Māmiņa brauc pie mums! — viņa čukstēja, neatraudama acu no teksta, tad, galvu pacēlusi, līksmi paaņoja namzinim:

—    Māmiņa brauc šurp!

—         Es ļoti priecājos, mis. Es tiešām ļoti priecājos par jums! — Namzinis smaidīja, raugoties meitenes saviļņojuma pilnajā sejā.

—           Ketija nevar atnākt? — Džons izbrīnījies paskatījās uz draugu, ar kuru satikās Divdesmit pirmās avēnijas milzīgajā bārā.

—        Laikam ne. Vakar vakarā nepaguvu viņu uzlūgt, šorīt atstāju zīmīti. Nezin kādas darīšanas. Manuprāt, nu jau tās būs galā.

—    Ko tu ar to gribi teikt?

—          Domāju, ka te varētu būt romāns ar kādu dulburi no aktieriem. Tu taču zini, kā viņa ar to visu bija aizrāvusies. — Rets nosodoši pakratīja galvu. Viņi abi nešaubījās, ka līdz šim Ketijas dzīvē nav bijis neviena vīrieša.

—         Un tu vēlies, lai ari neviena nebūtu līdz viņas mūža galam? — Džons aizdomīgi paskatījās uz Retu.

—         Diezin vai tā būs. Bet es vēlētos, lai Ketija atrastu krietnu cilvēku.

—          Kāpēc tu domā, ka varētu būt arī citādi? — Džons ar interesi vēroja draugu, pamanījis viņa gurdeno, raižpilno skatienu, par ko Ketija stāstīja iepriekšējā dienā.

—    Ne vienmēr sievietes izdara pareizu izvēli, Bārt.

—         Agrāk es varbūt tev iebilstu, bet pašreiz nevēlos. — Džons izteiksmīgi palūkojās uz draugu.

—    Ko tu ar to domā? — Rets paraudzījās uz viņu.

—          To pašu, par ko mēs abi esam jau bieži runājuši. Par Skārletu un par tevi. Droši vien Skārletas izvēle bijusi tieši tāda. Kas īsti notiek? Kāpēc viņa neatgriežas?

Rets ietiepīgi nolieca galvu. Viņš nevienam neatklās savu dvēseli, neļaus nevienam tur rakņāties. Nevienam, pat vislabākajam draugam. Bet Skārleta lai izlemj pati. Viņa ir pilnīgi neatkarīga savā izvēlē. Ja atgriezīsies, viņš priecāsies. Ja neatgriezīsies, neko darīt… Bet ja nu neatgriezīsies? — Rets par tādu iznākumu centās nedomāt, kaut ari nav izslēgts, ka tā notiks™ Neko darīt™ tad viņš sāks visu no gala un mēģinās viņu atgūt. Kaut nu pietiktu spēka, viņš pavīpsnāja. Skārleta viņam ir vajadzīga. Viņam vajadzīga tieši tāda sieviete kā Skārleta, bet citas tādas nav. To viņš skaidri zina… Tomēr braukt pēc viņas un lūgt atgriezties. Nē, tikai ne to!

Bārts vēroja draugu, pūloties lasīt viņa domas pēc spītīgi sakniebtajām lūpām, zoda stingrās līnijas un acu skadrā skatiena. Beidzot Rets pacēla galvu un zobgalīgi uzlūkoja Džonu.

—         Es agrāk tā kā nebiju novērojis, ka tevi tik traki pievelk citu cilvēku noslēpumi. Vai kļūsti vecs, Bārt?

—    Labi, es sapratu, ka nav nekādas jēgas ar tevi runāt.

—         Es jau nemaz vairs necerēju, — smējās Rets, bet Džons nevēlējās visu pārvērst par joku.

—         Tev tomēr jāveltī vairāk uzmanības meitai. Viņa, protams, neliks manīt, ka viņai nav viegli. Bet varbūt pati to nesaprot. Tomēr šādu slodzi Ketija ilgi neizturēs.

—        Par kādu slodzi tu runā? Kalpotāji, ērtības, daudz interesantu paziņu, tērpi tūkstošu vērtībā… — Rets bija gatavs turpināt, bet Džons viņu pārtrauca:

—         Pavēro viņu uzmanīgāk, un tu sapratīsi, ka viņa nav tāda vējagrābsle, kā tev šķiet, arī bērns vairs ne. Tas Ketiju ir apžilbinājis tikai uz laiku. Vai esi viņai jautājis, par ko viņa domā, par ko sapņo?

—        Dārgais draugs, sievietei nav vajadzības daudz domāt. Viņas tiesa ir izpriecas, māja, bērni. Bet viņas vietā domās tēvs, vēlāk vīrs… Kas tevi tā uzjautrinājis?

—        Nekas, es tāpat vien… Man tikai ienāca prātā, ja tev kādreiz radīsies vēlēšanās pateikt Skārletai šīs ļoti gudrās domas, pasauc mani, es gribētu redzēt viņas seju un paklausīties, ko viņa tev atbildēs.

Rets arī iesmējās, iztēlojoties šādu sarunu ar sievu.

—        Droši vien viņai es to nestāstīšu. Turklāt otras tādas sievietes kā Skārleta neatrast. Vismaz man nav vēl gadījies satikt.

45. nodaļa

Cik šodien laimīga diena! Ketija ātriem soļiem gāja pa ielu, nejūtot aukstumu. Viņa nolēma iet kājām. Viņā bangoja tik daudz jūtu, ka automašīnā nemaz nevarētu nosēdēt, no braucošas izlēktu ārā. Turklāt tajā vietā, uz kurieni viņa beidzot izšķīrās doties, labāk ierasties kājām, nevis piebraukt ar greznu limuzīnu.

Tagad Ketija vairs negribēja iet pie Džeinas, jo vēlāk, kad māte būs mājās, viņas abas apciemos Bo un Džeinu. Meitene sen bija nodomājusi aiziet uz teātri un atrast tur darbu, Bet ne jau pie Bo. Viņa vairs nevēlējās, lai kāds viņu modri uzrauga, kā to agrāk darīja Bo, bet tagad tēvs. Ketija bezgalīgi mīlēja teātri un vēlējās tam veltīt visu savu dzīvi. Tikai nezin kāpēc to negrib saprast viņas tuvinieki. Vai toreiz bija viegli pārliecināt Bo, lai tas viņai atļautu pastrādāt savā teātri? Un tagad tēvs negrib ne dzirdēt par teātri. Reiz, kad Ketija tēvam tikai ieminējās, ka viņai patīk teātris un viņa labprāt tur strādātu, tēvs skarbi un noteikti viņu pārtrauca: «Mana meita nekad nekāps uz teātra skatuves. Un nekad tur neparādīsies, izņemot ložā kā skatītāja.»

Ketiju ļoti satrauca un izbiedēja tonis, kādā tēvs toreiz runāja ar viņu, tādu toni viņa nekad nebija dzirdējusi pirms šīs sarunas un nedzirdēja nekad vēlāk. Un Ketija viņam par to vairs neieminējās. Bet ne jau velti viņas dzīslās ritēja Skārletas asinis, īru senču spīts bangoja viņas dvēselē un katrā miesas šūnā, un Ketija sirdī loloja cerību, ka reiz savu mērķi tomēr sasniegs.

Ne visai sen Ketija apjauta, ka savāds noslēpumains spēks ir pārvērtis viņas dvēseli, viņa atskārta, ka radusies nepārvarama vēlēšanās rakstīt. Un reiz, piesēdusies pie galda un ķērusies pie rakstāmā, saprata, ka viņai izdodas. Viņas iztēlē veidojās ainas, situācijas, tēli, viņai atlika tikai tos aprakstīt.

Domās iegrimusi, Ketija apkārtnei nepievērsa uzmanību, tāpēc bija jāapstājas, lai saprastu, kur viņa pašreiz atrodas un kurp jāiet. Meitene paskatījās uz visām pusēm. Šī pilsētas daļa viņai bija sveša. Ketija parasti pa pilsētu brauca ar automašīnu, un pa automašīnas logu tā viņai likās daudz savādāka: kārtīgi sakopta, gaiša, ar skaistiem namiem, kādos dzīvoja visi viņas paziņas, radi, kā arī viņa pati. Tuvumā pilsēta šķita zaudējusi ļoti daudz no savas burvības: visapkārt kustējās gājēji raižpilnām sejām, mīcoties pa netīra sniega palieku žurgu, kuru jau bradājušas tūkstošiem kāju. Ketijai nez kāpēc šķita, ka pūlī nav citu cilvēku kā vien vecenes, kurām uz zoda rēgojās spalvas, kājās ir biezas adītas zeķes un dzīslainajās rokās milzīgas iepirkumu somas. Kādā pavārtē Ketija ieraudzīja aizmigušu cilvēku, kas seju paslēpis netīra, izbalējuša mēteļa apkaklē.

Ketija pasmaidīja, iedomājoties, ko teiktu tēvs vai Bārts, ja ieraudzītu viņu šajā ielas burzmā. Taču pašu Ketiju tas nemaz nemulsināja, taisni otrādi, viņa ziņkārīgi vēroja pretimnācēju sejas, kā ari neskaitāmo tirgotavu un veikaliņu izkārtnes.

Meitene apturēja kādu garāmgājēju, kurš daudzmaz iedvesa uzticību, un pajautāja, kā atrast viņai vajadzīgo adresi. Vīrietis ar interesi viņā noskatījās, acīs iešķīlās ziņkāres dzirksts: tik krasa atšķirība bija starp šīs smalkās, labi ģērbtās meitenes ārieni un pūli uz ielas. Viņš laipni piedāvājās pavadīt Ketiju līdz teātrim, un drīz vien viņa ieraudzīja nožēlojamu graustu, kur pirms gadiem divdesmit atradās teātris. Daudzus gadus ēka netika izmantota, dažkārt te iekārtojās nelielas iestādes, bet tās bankrotēja, savu darbību pa īstam neuzsākušas. Kādu laiku namā atradās pat baznīca. Tagad ēku pārbūvēja teātra vajadzībām, viss šeit izskatījās pieticīgs, pavisam necils. Teātra trupa nepūlējās atjaunot ēkas interjeru, jo līdzekļu tik tikko pietika lugu uzvedumiem.

Ketija iegāja iekšā, izjūtot vienlaikus bailes, satraukumu un godbijību. Šeit acīmredzot neviena nebija. Meitene dzirdēja, kā atbalsojas viņas soļi uz dēļu grīdas. Viss likās briesmīgi noputējis un nolaists, radās iespaids, ka viņa nokļuvusi pamestos bēniņos.

—   Ko kundze vēlas? — uz Ketiju skatījās vīrietis darba tērpā, ar cinisku skatienu un lielu, juteklisku muti. Viņa nokārušās gaišu matu cirtas darīja maigu vīrieša skatienu, kuram viņš nesekmīgi centās piešķirt bargumu.

—    Pie kā jūs?

—   Es… es atnācu… — Ketija tā nervozēja, ka tik tikko spēja parunāt, tomēr beidzot, ievilkusi elpu, turpināja:

—    Mani sauc Ketija Batlera. Es gribu pie jums strādāt. — Meitene sniedza roku, cenšoties ar šo žestu kaut cik dabūt vīrieti savā pusē. Bet viņas roka tā arī palika izstiepta, jo vīrietis savējās spītīgi turēja bikšu kabatās.

—   Es nezinu, uz ko jūs cerat. Man nav nekā, ko jums piedāvāt. Es palūgtu jūs vairāk nepūlēties. Visas sieviešu lomas šajā sezonā ir jau iedalītas.

—    Es neesmu aktrise, — priecīgi atzinās Ketija, un gaišmatis iesmējās.

—   Jūs vismaz esat pirmā, kas to godīgi pasaka. Var jau būt, ka mēs jums kādu darbu atradīsim. Un tomēr, atvainojiet… — Vīrietis paraustīja plecus un devās prom.

—    Pagaidiet taču… tiešām… es varu veikt jebkuru darbu.

—     Piemēram, kādu? — viņš skatījās uz Ketiju ar lielām šaubām, bet viņa jau bija mazliet nomierinājusies un pašreiz viņai tā vien gribējās iesist šim rupjajam cilvēkam, tomēr Ketija sevi pārliecināja, ka laiks to darīt nav vēl pienācis un varbūt izdosies viņu pierunāt.

—    Visu, ko vēlaties™ gaismas, pie priekškara.» un tā tālāk,

—    Vai jums ir prakse šajā darbā?

Kelijas zods sāka drebēt no dusmām.

—    Nē. Bet man ir liela vēlēšanās. Es iemācīšos.

—    Kādēļ jums tas vajadzīgs?

—    Es gribu.

—         Bet vai jums negribētos pastrādāt kur citur, kaut vai par sekretāri.

—    Tas man nepatīk. Es gribu strādāt teātri.

—        Vai tāpēc, ka šeit jūs meklējat slavu? — ciniskās acis smējās par meiteni, kura dusmojās arvien vairāk un vairāk.

—    Nē, tāpēc ka es gribu uzrakstīt lugu.

—    Ak Dievs! Un jūs esat viena no daudziem.

—          Nē, es esmu izņēmums. Vienkārši gribu izmantot iespēju pastrādāt īstā teātrī. Tas ari viss. — Ketija sajuta, ka viņai nekas nav izdevies. Viņa saprata, ka šo divkauju ir zaudējusi. Jauneklis jau viņu ienīst. To Ketija redzēja pēc viņa acīm.

Viņš ilgi stāvēja, vērojot meiteni, tad spēra soli uz viņas pusi.

—    Vai jūs ko sajēdzat no gaismām?

—         Mazliet. — Tie bija meli, bet Ketija jau saņēma drosmi un saredzēja te pēdējo cerību staru.

—    Bet precīzāk? — Viņa acis urbās Ketijā.

—    Ļoti maz.

—         Citiem vārdiem sakot, neko, — viņš nopūtās un bezcerīgi nokāra galvu, — labi, mēs iemācīsim. Ja jūs neesat galīga stulbene, es pats nodarbošos ar jūsu apmācīšanu. — Un pēc tam negaidot strauji pastiepa viņai roku.

—    Esmu režisors. Mans vārds ir Stīvs.

Ketija pamāja ar galvu, īsti nesaprazdama, ko viņš saka,

—   Ak Kungs, nestāviet taču kā sasalusi! Es došu jums darbu.

—    Man? Darbu ar gaismām?

—         Nē, jūs man palīdzēsiet. Būsiet kaut kas līdzīgs režisora asistentam. Darbs jums patiks.

Ketija laimīgi uzsmaidīja Stīvam, un viņš tai šķita ļoti simpātisks, — Liels paldies.

—         Nav par ko. Vienkārši jūs esat pirmā, kura interesējas par darbu. Ja izrādīsies, ka esat draņķe, es jūs uz vietas padzīšu. Tas tad ari būtu viss.

—    Es centīšos, apsolu jums.

—    Labi. Viena rūpe mazāk. Atnāciet rit no rīta. Es pateikšu, kas būs jādara. Tagad nav laika. — To pasacījis, Stīvs paskatījās pulkstenī.

—        Līdz. rītam. Nedēļas beigās sāksim mēģināt. Strādāsim katru dienu bez brīvdienām.

—    Bez brīvdienām? — Ketija mēģināja neizrādīt pārsteigumu.

—     Jums ir bērni? — Meitene noraidoši pašūpoja galvu.

—     Tad labi. Nav par ko uztraukties. Ja mūsu mērķis nebūtu sagatavot izrādi, mums nevajadzētu strādāt septiņas dienas nedēļā. Piekrītat?

—    Piekritu. — Šķita, ka Stīvu nekas nespēj samulsināt.

—           Jā, starp citu, aizmirsu pateikt, ka mēs jums neko nemaksāsim. Jums jau tādēļ vien jābūt laimīgai, ka ir darbs. Mēs saņemsim algu no teātra kases, kad to nopelnīsim.

Tomēr tas Ketiju neuztrauca. Galvenais tagad bija katru dienu izkļūt no mājas, lai tēvs nezinātu, kur viņa aiziet. Te nu vajadzēs kaut ko izdomāt.

—    Tātad nāciet rīt. Norunāts? — Ketija paklausīgi pamāja.

—    Ja neatnāksiet, atdošu darbu citam.

—    Pateicos.

—         Laipni lūdzam, — jauneklis atklāti zobojās par meiteni, bet viņa skatiens nelikās vairs tik bargs. — Man jāteic, ka arī es sāku tieši tāpat kā jūs. Vispirms gribēju kļūt par aktieri. Bet vēlāk tas pārgāja.

—    Un tagad?

—    Gribu kļūt par direktoru, — viņš skaļi iesmējās.

Ketija pūlējās uzsmaidīt sarunu biedram, cik vien iespējams, laipni.

—          Ja jūs būsiet labs pret mani, es savu lugu nodošu tieši jums.

—         Aizmirstiet šīs blēņas. Metiet tās pie malas. Uz redzēšanos rit. — Pēc tam, ieklausoties meitenes papēžu klaudzoņā, kad viņa gāja uz izeju, Stīvs uzsauca: — Kā jūs teicāt, kāds jūsu vārds?

•fKetija.

—          Skaidrs, — viņš pamāja, pagriezās un ātrā solī caur zāli devās uz skatuves pusi.

Kādu mirkli Ketija vēl noskatījās uz viņa muguru, kas attālinājās, tad ar lielu atvieglojumu pa galvu pa kaklu izskrēja ārā saules gaismā. Beidzot tas ir noticis, viņa patstāvīgi varēs strādāt teātri.

46. nodaļa

Rets tūfīt pamanīja balto papīra taisnstūri, kas priekštelpā gulēja uz galdiņa. «Telegramma… Ja nu no Skārletas… un viņa galīgi izlēmusi nebraukt šurpu,» kā zibens noplaiksnīja viņam prātā. Viņš lapiņu paņēma un, to neatiocījis, gāja tālāk iekšā mājā.

Uz kamīna dzegas vienmuļi tikšķēja pulkstenis, kad Rets iegāja viesistabā, apsēdās, domīgi pa logu vērdamies uz parku. Bija jau pēcpusdiena, un palēnām iestājās mijkrēslis. Aiz loga pa Piekto avēniju uz dienvidiem kustējās mašīnu virkne. Bija sastrēgumstunda, un ceļus pārklājis sniegs. Automašīnas tik tikko virzījās uz priekšu, visapkārt skanēja nikni signāli. Tie dobji atbalsojās Batlcru namā. Rets tos nedzirdēja, iegrimis domās.

Viņš bija noguris no nemitīgās gaidīšanas, bezjēdzīgās tiekšanās pēc Skārletas un tajā pašā laikā zināja, ka tā viņam ir nepieciešama. Rets neviļus apjauta, ka viņa skatiens klīst pa istabu, apstājas pie savdabīgajām lietiņām, mākslas priekšmetiem, kas ar gaumi izvietoti uz grāmatplauktiem kopā ar ādā iesietu grāmatu sējumiem. Viņš visu to bija pircis un iekārtojis māju, iztēlodamies, kā Skārlcta te saimniekos, ka reiz šajās greznajās istabās atskanēs viņas balss, viņas smiekli…

Pagaidām šeit rīkojas Ketija, mīļā meita, viņa tik lieliski tēlo namamātes lomu un viņai tas patīk, kaut gan Bārtam, protams, taisnība: viņas pleciem uzveltas pārāk lielas rūpes. Un tas ietekmē: dažkārt viņa ir pārlieku uzbudināta, dažkārt nomākta. Bārts kaut ko ieminējās par viņas vājo nervu sistēmu, jāaprunājas ar Skārletu… «Skārlcta, atkal viņa…»

Rets novilcināja laiku, viņš nevēlējās tā uzreiz izlasīt sev spriedumu. Viņam nezin kāpēc šķita, ka tur ir galīgs atteikums, tad sekos šķiršanās, un ko tālāk… Ja tas tā, tad gaidīšana tomēr ir labāka: dzīvot ar cerību nav tik smagi kā bez tās.

«Skārlet, Skārlet, tu taču toreiz mani it kā saprati, varbūt beidzot pirmoreiz mūžā saprati, tad kāpēc gan neesi piedevusi?» Rets papurināja galvu, atgainot drūn ās domas, «es negrasos lūgt piedošanu. Vēl nekad mūžā nevienam neesmu ļaunu darījis, un nav par ko man piedot vai nepiedot.» Viņš nekad nevienam pasaulē neatzītos, kas ar viņu noticis pēc tās šausmīgās katastrofas. Viņš izdzīvoja un kļuva tāds kā agrāk… gandrīz tāds kā agrāk. Bet ko viņam tas nozīmēja? Viņš nav cietis mazāk par Skārletu, varbūt pat vairāk„ Viņš taču bija gatavs līdz mūža galam patverties tukšā un pamestā būdā, lai nevienu neredzētu, ja nebūtu izārstējies. Bet viņam tiek sacīts… tu esi vainīgs… brauc lūgt piedošanu.

Rets sēdēja klusā, ar koku apdarinātā viesistabā, raudzīdamies uz tasi ar atdzisušu kafiju, kuru viņam pirms stundas bija atnesis kalpotājs, kad izdzirdēja atveramies ieejas durvis un atskanam steidzīgas balsis, vispirms namziņa, tad Ketijas skanīgo balstiņu.

Viņa skrēja iekšā viesistabā, pa ceļam vilkdama nost spilgti sarkano mēteli, tad apstājās, izbrīnā ielūkodamās tēva īgnajā, saspringuma pilnajā sejā un pamezdama acis uz balto telegrammas lapiņu viņa rokā. To pašu bridi viņas sirds sāpes sažņaudzās: vai patiesi viņš nepriecājas, ka māmiņa brauc šurp? Ketija taču labi redzēja, ka tēvs gaida un skumst. Kas tad atkal noticis?

—    Tēt, vai tu jau zini? Esi izlasījis telegrammu?

—         Jā, jā, — Rets ar skubu atlocīja papīra lapu un, vēl lāgā neaptvēris, kas tur rakstīts, izdzirdēja meitas saviļņojuma pilno balsi:

—    Māmiņa brauc šurp! Vai tad tu nepriecājies?

Viņš atzvila krēslā, mirkli palika sēžam, lai meita nepamanītu, ka viņam uznācis vājums. Taču Ketija ar dīvainu, viņai vien iezīmīgu intuīciju saprata tēva jutoņu un, pieskrējusi viņam klāt,

nometās ceļos.

—          Mans Dievs, tēt, cik jūs ar māti esat lieli muļķīši! Kāpēc jūs tā mokāt viens otru?

Rets mulsi paskatījās uz meitu, pēc tam bikli iesmējās.

—    Ketij, maziņā, pa kuru laiku tu esi paguvusi kļūt tik gudra?

Meitene atviegloti lūkojās uz tēvu un arī iesmējās:

—   Ar jums jau var sajukt prātā, ne tikvien pieņemties gudrībā…

—    Nevajag, Ketij, tagad mēs pacentīsimies labi uzvesties…

Uz staciju sagaidīt Skārletu Rets aizbrauca viens. Viņš zināja,

ka, viņu ieraudzījis, pēc acīm nojautīs, kāds ir viņas atbraukšanas iemesls. Iepriekšējā dienā viņš nomierināja Ketiju un pa jokam tai apsolīja, ka viņiem viss būs labi, tomēr pats par to nebija pārliecināts. Viņš taču pazina Skārletu tik labi kā neviens. Un tas, ka SkārJeta brauc pie viņiem, vēl neko nenozīmē.

Mašīnā pa atvērto logu vējš putināja sniegu, bet Rets palūdza šoferi to nevērt ciet. Mazliet jāatvēsina drudžainais uzbudinājums, kas viņu pārņēmis visas šīs pēdējās stundas pirms Skārletas atbraukšanas.

…Rets stāvēja uz perona, skatīdamies, kā tuvojas vilciena ugunis.

Sastāvs lēnām pabrauca zem platformas nojumes, vagona logos parādījās pasažieru sejas, jo atbraucēji ar acīm meklēja uz perona savus tuviniekus.

Skārletas viņu vidū nebija, un Rets, klusībā pasmīnējis, nodomāja: «Kārtējais izlēciens.» Tagad tu nolēmusi likt viņam uztraukties. Piepeši viņš sajuta stipru uzsitienu pa plecu un izdzirdēja Skārletas dusmīgo balsi:

—         Vai mēs tā ilgi stāvēsim šajā aukstumā? Varbūt tu beidzot pamodīsies? Pa nakti nepaspēji izgulēties, vai?

Rets sarāvās un spēji pagriezās. Viņam blakus drebinājās nosalusī Skārleta, bet viņai aiz muguras, iecietīgi smaidot, stāvēja ar mantām apkrāvies nesējs.

Rets saķēra Skārletas rokas.

—    Piedod, es aizdomājos. Nospriedu, ka neesi atbraukusi…

—        Un, protams, nopriecājies, — Skārleta dzēlīgi secināja, tomēr rokas neatrāva.

Rets atvieglojumā iesmējās: tas vien jau ir labi, ka viņa lec acīs, nevis raud. «Tagad vismaz es viņu varu saprast, tāpat kā agrāk,» viņam pavīdēja prātā.

Viņš noņēma platmali un noliecās pie viņas, skūpstīdams uz vaiga.

—          Esi nosalusi, mana nabadzīte? Iesim, mašīnā ir silts, tu sasilsi.

—        Tūlīt liec galvā platmali, gribi saaukstēties, un man vajadzēs tevi kopt. — Skārleta no Reta rokām izņēma platmali un uzlika viņam galvā. Pēc tam, zobgalīgi viņu uzlūkojusi, izrīkoja:

—          Nu ko tu stāvi, ved mani uz mašīnu, — un pagriezusies sāka solot viņam pa priekšu, pašapzinīgi izslējusi galvu.

Rets, klusītēm smiedams, gāja viņai līdzi, ar mīlestību raudzīdamies uz viņas kažokā tērpto graciozo augumu.

—         Vai uz ilgu palikšanu? — viņš jautāja, kad viņi jau sēdēja mašīnas siltajā salonā, ērti iekārtojušies aizmugures sēdeklī. Rets atkal saņēma viņas rokas, tās bija gluži aukstas, un, vieglītēm saspiezdams, maigi sāka berzēt. Pēc tam viņš pacēla tās pie lūpām, skūpstīdams un sildīdams ar savu elpu.

Skārleta neatvirzījās, tomēr ari neizrādīja nekādu atkalredzēšanās prieku; viņa sēdēja Retam blakus, ietinusies sudrablapsas ādās, un tikai viņas acis noslēpumaini uzzibsnīja no elegantās kažokādas cepures apakšas.

—    Laiks rādīs… — pēc kāda brīža atskanēja viņas atbilde, un viņa atkal zobgalīgi pašķielēja uz vīru.

—     Nūjā, laiks… zināms… — Rets uzreiz neattapa, ko viņai sacīt, un, lai nebūtu jāklusē, pavaicāja. — Kas jauns Tarā? Jādomā, Veids kļuvis par īstu zemnieku… Vai viņam tas patīk?

Skārlcta iesmējās, viņa priecājās, ka izdevies Retu samulsināt. Viņa vēl liks Retam pamocīties, lai viņš neiedomājas nezin ko. «Vai uz ilgu palikšanu? Tad nu gan ir jautājums! Uz visiem laikiem! Vai jūs to gribat, vai ne. Es biju domājusi, ka viņš skraidīs no viena vagona pie otra, ieskatīsies logos, lai mani uz rokām iznestu ārā, bet viņš stāv kā stabs un gaida, it kā viņam būtu vienalga, vai esmu atbraukusi, vai ne. Ir nu gan cilvēks! Vajadzēja ar man dzīvē satikt tieši viņu. Taču te nu neko nevar darīt, liktenis!» Visās šajās garum garajās, mokpilnajās dienās Tarā Skārleta saprata, ka viņai vajadzīgs tieši viņš. Bet tik un tā viņa par to nekā nestāstīs, lai viņš nekļūst pārāk iedomīgs.

—      Veids? Jā, Veids nu ir īsts saimnieks. Man pat tur nevajadzēja ne ar ko noņemties. Viņš rīkojas pats, pats visu izlemj, tā ka mēs ar Viļu pilnīgi paklāvāmies viņam.

—     Ha-ha-ha! — Rets beidzot bija ticis vaļā no stindzinošā sasprindzinājuma. Tiesa, viņš pēc Skārletas acīm tā arī nevarēja pateikt, kā viņa turpmāk izturēsies. To gan viņš nojauta, ka Skārleta ir atguvusi agrāko dvēseles līdzsvaru un kļuvusi tāda, kādu Rets viņu pazina senāk: izaicinoša un neatkarīga. Tas viņu iepriecināja, tagad Skārleta ir viņam izprotama un viņš zina, kā izturēties pret šo agrāko Skārletu. — Ha-ha-ha, — Rets sirsnīgi smējās, atzvilis pret sēdekļa atzveltni, — ar Viļu tā varētu būt, bet lai tu bez ierunām pakļautos™

Skārleta aizvainota saknieba lūpas.

—    Lūdzu neaizmirsti, Ret Batler, ka esmu tikai sieviete, pie tam vāja un neaizsargāta. Un, ja es agrāk visu iznesu uz saviem pleciem, tad tas notika tāpēc, ka apstākļi spieda. Vēl arī tāpēc, — viņa tam uzmeta iznīcinošu skatienu, — ka man ceļā patrāpījās tādi vīrieši, kuri paši ne ar ko netika galā vai ari vienkārši pazuda, tāpēc arī nācās visu izlemt pašai.

Rets ar rokām aptvēra mīksto, pūkaino kažokādas apkakli un pagrieza pret sevi viņas seju:

—    Tu no tā esi nogurusi, vai ne? Gribi, lai viss būtu citādi?

Skārleta paraustīja plecus un atbrīvojusies novērsa seju.

—            Es vēlāk tev pateikšu, ko domāju par to, — viņa iesānis paraudzījās Retā un ar acīm norādīja uz šoferi. Rets saprata, ka viņa šeit nevēlas runāt par abu attiecībām. Viņš arī tāpat, un ne tikai šeit. Skārleta bija atbraukusi un, kā viņš tagad noskārta, ne jau, lai šķirtos. Visam citam nav nozīmes.

Rets piekrītoši pamāja un pievilka Skārletu sev klāt, pārvarējis nelielu pretestību.

Tovakar, vērojot Ketiju, nevarēja īsti pateikt, kad viņa priecājās vairāk: kad atgriezās tēvs vai tagad, kad pārbraukusi māte. Viņa rosījās ap vecākiem, likdama arī kalpotājiem skriet pa galvu pa kaklu un nest gan šo, gan to.

Kelija tūdaļ aizvilka māti apskatīt māju, izrādot Skārletai visu un stāstot, ko viņi iegādājušies, cerēdami, ka mātei tas patiks.

—     Te ir tēva un tava istaba, tās atrodas blakus, — Ketija jautājoši uzlūkoja māti un priecīgi nopūtās, uztvērusi viņas ieinteresēto skatienu.

Rets palika apakšā, dodams kalpotājiem rīkojumus, kā labāk klāt galdu un uz kurieni aiznest sievas mantas. Arī kalpotāji ar prieku iesaistījās vispārējā līksmajā rosmē, cenšoties jaunajai saimniecei izdarīt pa prātam. Viņi Edz pat šim brīdim nespēja saprast, kā tik jaunajai mis pietiek spēka tikt galā ar tādu māju un kur palikusi saimnieka sieva. Šie kalpotāji šeit nestrādāja ilgi un tika pieņemti, kad Rets ar Ketiju divatā atbrauca uz Ņujorku, taču no atsevišķām sarunām kalpotāji zināja, ka meitenes māte ir dzīva. Tikai tiem nekādi nebija saprotams, kādēļ viņas nav šeit. Paldies Dievam, tagad nu viss nostāsies savā vietā.

Vakarā viņi viesus negaidīja, gribējās būt ģimenes lokā, paskatīties citain uz citu. Džons Morlends nolēma viņus apciemot vēlāk, cerēdams, ka tad viss būs iegājis sliedēs.

Līksmā rosība nenoplaka ari tad, kad viņi apsēdās pie galda. Ēdieni bija ļoti garšīgi, galda klājums brīnišķīgs, un Skārleta uzslavēja Ketiju, brīnīdamās, kā meita varējusi visu tik labi paveikt

—    Es centos, jo atcerējos, kā pie mums bija agrāk, — Ketija apmierināti smaidīja. — Tagad gan es no tā visa atbrīvošos. Atklāti sakot, — viņa uzmeta tēvam šķelmīgu skatienu, — man jau tas bija apnicis. Vai tagad drīkstu nodoties savām nodarbēm?

—    Kas tās par savām nodarbēm? — Rets bargi paskatījās uz meitu. — Kādas tev var būt nodarbes?

—   Tas ir noslēpums, tēt, noslēpums, — Ketija nočivināja un, uzmetusi ašu skatienu mātei, ar skubu piebilda, — bet pavisam nevainīgs. Tik tiešām.

Ketija tovakar ātri devās uz savu istabu. Vai nu patiesi jutās nogurusi un gribēja atpūsties, vai ari, lai atstātu viņus vienus. Meita jau bija pieaugusi, bet viņi, noņemdamies ar savām problēmām, nemaz nebija pamanījuši, kad un kā tas noticis.

Rets atnesa pledu un gādīgi tajā ievīstīja Skārletas ceļgalus, kad viņa, pārbaudījusi, vai kalpotāji visu kārtīgi nokopuši, iekārtojās krēslā pie kamīna.

—    Vai esi atsilusi? Varbūt pateikt, lai vēl piemet malku?

—         Nē, nevajag. Taisni otrādi, man gribas iziet pastaigāties. — Skārlcta lika lietā zobgalību, izsmieklu, izjuzdama neizskaidrojamu svētlaimi: «Viņš ir blakus. Viņa var viņu saņemt aiz rokas, atbalstīties uz viņa stiprā pleca.» Tomēr viņš nedrīkst zināt, ka viņa ir padevusies. Reta balss iztraucēja viņu no pārdomām.

—    Esmu gatavs, ja jau tev tā gribas saldēties.

—        Man gribas ne tikai to, — viņa izaicinoši sacīja, ielūkodamās Reta smīnīgajā sejā. — Es gribu tevi iekaustīt, bet tā, lai kalpotāji nedzirdētu tavus žēlabainos kliedzienus,

—         O, tad ar prieku. Vai man jāiet tāpat, vai jāuzvelk mētelis, lai sitot tu neapdauzītu dūrites?

—         Smej vien, smej! — Skārleta nepacietīgi paraustīja plecus, kamēr Rets ar zobgalīgu smaidu, maigi pieskardamies viņas augumam, gādīgi ietīstīja viņu mīkstajā kažokā.

Koki dārzā bija nolīkuši no sniega smaguma, joprojām krita lejup mīkstas, pūkainas pārslas, un visa apkārtne atgādināja pasaku. Sniegs mīksti gurkstēja zem kājām, kad viņi lēnām soļoja pa apsnigušu taciņu. Rets gribēja Skārletu paņemt zem rokas, bet viņa pasteidzās pati ieķerties viņam elkonī, un viņš noliecies maigi piespieda sev klāt viņas nepakļāvīgo galvu.

—         Sveika, mīļotā, — viņš nočukstēja, ielūkojies viņas noslēpumaini mirdzošajās smaragdzaļajās acīs. — Esmu ļoti noilgojies pēc tevis.

Viņa klusēja, un viņš, cieši apskāvis viņu, ar lūpām pieplaka pie viņas siltajām lūpām.

—          Iesim iekšā, — atrāvies no viņas, Rets aizsmakušā balsī teica, bet viņa papurināja galvu, joprojām atrazdamās viņa kaisles uzplūda iespaidā. — Nē, vēlāk… Man tev kas jāsaka.

—           Varbūt nevajag. Es nudien visu sapratu arī tāpat. Un galvenais ir tas, ka tu esi atgriezusies.

—    Ret, es taču zinu, kāpēc tu tik ilgi neatgriezies mājās.

257

—    Jā, mīļotā, tu to man jau teici.

9-336

—         Nē, es par ko citu. Manuprāt, es pat zinu to, kas ar tevi notika un kāda iemesla pēc tu nevarēji atbraukt pie manis.

Pamanījusi Reta neapmierināto kustību, Skārleta satvēra viņu aiz piedurknes. — Es vairs par to nerunāšu, bet… man patīk, ka tu esi tāds…

—          Es gluži vienkārši jūtos laimīgs, ka tu beidzot esi mani novērtējusi. Vai es drīkstu cerēt, ka tu drīz nemainīsi savu lēmumu?

Skārleta laimīgi iesmējās.

—    Tas jau nu būs atkarīgs no tevis.

Viņi vēl kādu gabaliņu nogāja klusēdami, pēc tam Rets apņēmīgi pagriezās pret sievu, pacēla viņu uz rokām un nesa uz mājas pusi.

—          Laid vajā, mūs taču var ieraudzīt. — Skārleta sita Retam pa pleciem, tomēr ne jau sāpīgi, un sevišķi nepūlējās izrauties no viņa ciešajiem skāvieniem.

—        Lai visi redz, kādu dārgumu esmu atradis. Tu taču esi mans dārgums, vai ne? Nu, ko tu klusē? — Rets smējās un ar savām nosarmojušām ūsām kutināja viņai seju.

—    Tā jau ir, bet…

—         Labi, labi. Tu esi tu pati. Patstāvīga, neatkarīga, izaicinoša… kāda vien vēlies būt. Ja būtu citāda, es nemaz necenstos tevi iekarot, — Rets apslāpēti čukstēja, nelaižot viņu vajā.

47. nodaļa

Rets un Skārleta kā divi noziedznieki uz pirkstgaliem ielavījās mājā. Viņš palīdzēja sievai novilkt kažoku un, tāpat uz pirkstgaliem ejot augšā pa kāpnēm, iečukstēja viņai ausī:

—         Ketijas istaba atrodas mājas otrā galā, viņa mūs neredzēs, un kalpotāji jau guļ.

—          Vai tam kāda nozīme? — Skārleta klaji kaitināja Retu, lūkodamās viņā platām, zaļām acīm. Retā plosījās jūtu vētra. Viņš neko citu nesajuta kā vien kvēlas alkas. Viņš alka pēc viņas ar katru dvēseles un miesas sīkāko daļiņu.

Rets spēja sakopot domas tikai tad, kad viņi aizkļuva līdz guļamistabai, kur Skārleta stāvēja viņa priekšā kā aizvien daiļa, maiga un iekārojama līdz neprātam. Viņa lūkojās uz Retu caur

nolaistām skropstām, un Rets kā lelli pacēla viņu uz rokām, saudzīgi aiznesa uz gultu, noguldīja un sāka lēnām izģērbt.

Istabā bija tumšs, un Skārlcta neko neredzēja. Viņa tikai sajuta, kā Reta lūpas un rokas glāsta viņu, kamēr viņš lēnām, ar pirkstu galiem skardams viņas trīsu pārņemto augumu, vilka viņai nost drānas. Un tad viņa gulēja jau noģērbta, trausla, brīnum daiļa.

—           Ret, — Skārletas balss skanēja rimti un šķita pavisam jaunavīga.

—    Jā? — pat tumsā viņa sajuta, ka Rets smaida.

—    Es tevi mīlu.

Rets norāva no sevis atlikušās drēbes un iemetās čaukstošajos palagos blakus Skārletai.

—         Es ari tevi ļoti mīlu… — Viņš liegi skāra viņas seju, maigi glaudīja viņas augumu, katru tā izliekumu. Pēc tam pieliecās pie lūpām, ilgi un kairi skūpstot tās. Kad viņš sajuta, ka Skārletu sagrābusi tikpat stipra kaisle kā viņu, viņš ieslēdza viņu savos skāvienos un, vairs neapvaldīdams sevi, ieguva viņu, izjūtot sen aizmirstu baudu, ko sniedz mīļotās sievietes augums.

—         Tad nu beidzot, mīļotā… — Viņa ūsas patīkami kutināja viņai ausi, un viņa kaislē atdevās viņam, ari čukstēdama neskaidrus un līksmus vārdus.

Viņi vēl ilgi glāstīja viens otru, kamēr beidzot abi aprima un, pilnīgi nomierinājušies, atlaidās gultā. Rets joprojām sievu turēja apskautu un, sajuzdams viņas trīsas, cieši glauda sev klāt.

—         Es tevi mīlu, dārgā… Skārlet, kā es tevi mīlu! Ar visu sirdi, ar visu būtni. — Pat tumsā Rets redzēja, kā Skārlcta skalās uz viņu, un skūpstīdams tiecās apturēt laika skrēju, lai sev un viņai sagādātu jo lielāku baudu.

—    Vai tev ir labi?

Skārlcta lēnām pamāja ar galvu, vēl aizvien nevarēdama atgūt elpu.

—         Ai, Ret… — viņa maigi uzsmaidīja vīram un negaidīti ar dūrīli iebelza viņam pa muguru.

—          Vai kaut kas nav kā vajag, mīļā? — Rets, neatlaizdams skaujas, pagrieza viņu pret sevi un maigi piespieda sev klāt. — Es kaul ko daru aplam? — Tumsā viņš bažīgi mēģināja ieskatīties viņas licglaimē apmiglotajās acīs. Taču Skārlcta smējās, atkal un atkal viņam pieglauzdamās.

—    Ko domājies, mēs abi taču esam zaudējuši veselu mūžību!

9*

Retam uznāca smiekli.

259

—          Tu esi muļķīte, un es tevi mīlu! — Viņš atkal pieliecās Skārletai, glāstīdams viņas kailo, dai]o augumu, sajuzdams zīdaino ādu, jaunavīgi tvirtās, apaļīgās krūtis: «Ak Dievs, cik ilgi man tas viss bija liegts.»

Rets atkal ar lūpām slēdza viņas muti, pēc tam atrāvās un atgūlās, balstīdamies uz elkoņa:

—    Misis, vai nevēlaties celties augšā un doties uz savu istabu?

Skārleta draiski paraudzījās uz vīru un paraustīja plecus.

—    Tu to vēlies? Vai varbūt atļausi man palikt šeit?

Rets pamāja ar galvu, izjuzdams lielu svētlaimi.

—    Un tu? Vai gribi palikt?

Skārleta spilvenos gulēja uz muguras un jutās vēl laimīgāka nekā pirms brīža.

—    Jā, uz visiem laikiem!

—    Vai esi visu labi apsvērusi, Skārlet? Tu nepārdomāsi?

Dzirdot šos vārdus, Skārleta iesmējās un ērtāk iekārtojās gultā.

Patlaban viņa nevarēja vien nobrīnīties, ka bija tik ilgi domājusi — atgriezties vai neatgriezties. Vai patiesi viņai kādreiz varēja rasties šaubas par to, ka Rets ir vienīgais vīrietis pasaulē, kurš viņai vajadzīgs.

—         Rct, man šķiet, ka tu man stāstīji blēņas par savu slimību. Tu laikam to izdomāji tādēļ, lai padzīvotu brīvībā, jo pēc šīs nakts man neviens, tevi ieskaitot, nevarēs pierādīt, ka ar tevi kaut kas slikts būtu bijis.

Rets klusi iesmējās, pēc tam glāsmi iečukstēja viņai ausī:

—    Tu droši vien esi šausmīgi nogurusi, dārgā?

Skārleta pašūpoja galvu. Rets atkal viņu ieguva, un šoreiz arī viņa brīžiem maigi kunkstēja, brīžiem svētlaimē skaļi iesaucās. Viņas melnie mati bija sajukuši, seja bāla aiz gurduma, bet viņas acīs Rets redzēja tādu pašu kaisli, kādu sajuta pats.

Jau nākamajā dienā pēc atbraukšanas Skārleta kopā ar Ketiju devās pie Bo un Džeinas. Viņai ļoti gribējās redzēt mazo Džimiju Vilkšu. Viņa cerēja, ka tur nebūs Deivida, jo Skārleta vēl nebija gatava satikties ar viņu, kaut gan nekādi nejutās vainīga: liktenis tā bija izlēmis. Skārletu vienīgi skumdināja tas, ka Deivids, kā viņai bija rakstījis Bo, ļoti smagi pārdzīvoja notikušo. Viņš vēl dedzīgāk nodevās darbam un, kad piedzima mazdēls, visu brīvo laiku veltīja tam.

Džeina pēc Džimija piedzimšanas bija kļuvusi vēl skaistāka, viņas daiļā seja tagad atgādināja Madonnas vaigu, jo sevišķi, kad viņa mazuli turēja uz rokām un tas priecīgi ūjināja, ar sīkajām roķelēm pūloties noķert saules zaķīšus uz viņas tērpa.

Džeina bija mājās viena kopā ar Džimiju, jo Bo aizbraucis uz teātri un apsolījis ierasties mazliet vēlāk.

—         Mīļā meitene, tu lieliski izskaties! — Skārlcta noskūpstīja Džcinu, un viņas devās uz bērnistabu, uz kurieni Ketija jau bija paguvusi aizsteigties, un tagad nu viņa rotaļājās ar mazo, padodama viņam pirkstu, aiz kura viņš ķērās un, muguriņu sasprindzinājis, mēģināja piecelties sēdus.

—    Mans Dievs, viņš taču ir Bo kas Bo Zīdaiņa vecumā.

—        Jā, Bo tēvam arī tā liekas. Viņš nesen ciemojās pie mums un cītīgi noņēmās ar Džimiju. Mazais jau paguva viņam pieķerties un manam… tētim tāpat…

Džeina mazliet sastomījās pieminot tēvu, taču Skārlcta atskārta, ka viņa to dara ar nolūku, lai Skārletai liktu saprast; tas, kas toreiz notika, pieder pagātnei, un nevienam no viņiem nav jādzīvo ar vainas apziņu

Drīz vien atbrauca Bo, tūlīt tika uzklāts galds, un Bo, neļaujot Skārletai atvilkt elpu, apbēra viņu ar jautājumiem par Taru, Veidu, jaunākajiem bērniem. Viņam gribējās zināt visu par Salliju un Frediju, kā viņi jūtas un kā viņiem patīk dzīvot Tarā.

Džimijs saniķojās un aukle atnāca pasaukt Džeinu, viņai līdzi gāja arī Ketija. Bo un Skārleta palika vieni. Bo ar prieku noraudzījās uz Skārletu un noskūpstīja viņai roku.

—    Tara tev ir nākusi par labu, krustmāt.

—    Jā, Bo, tur es atguvos. Man bija laiks padomāt par visu…

—    Tu viņam piedevi, krustmāt?

—         Nav gluži tā, manu mīļo Bo, es tev saku, ka man bija laika gana, es daudz domāju un daudz ko sapratu… Retam nekas nav jāpiedod. — Skārlcta ar rokas kustību aizkavēja Bo sašutuma pilno žestu. — Viņam patiešām bija iemesls tā rīkoties. Turklāt, manu zēn, es viņu mīlu…

—          Bet tu taču esi tik daudz pārdzīvojusi, krustmāt, un tas notika viņa dēļ.

—         Tis vēl nepazīsti dzīvi, Bo. Mēs abi ar Retu esam daudz ko pārdzīvojuši, un mums nav tiesību mocīt vienam otru.

Kamēr viņa runāja, Bo klausījās acis nenovērsdams nenoteikti šūpodams galvu, un nevarēja saprast, vai viņš Skārletai piekrīt, vai apbrīno viņas bezgalīgo pacietību.

—         Es tevi lūdzu, Bo, mūsu pagājušās dzīves dēļ neizvairies no vina, kopā ar Džeinu nāciet ciemos pie mums.

Šajā brīdī uz viesistabas sliekšņa parādījās Ketija un apstājās, izdzirdusi Skārletas pēdējos vārdus. Bo viņu pamanīja un smaidīdams pamāja ar galvu.

—    Nav ko lavīties, Ketij. Nāc drošāk iekšā.

—           Es ceru, Bo, ka tu paklausīsi māmiņu un nāksi mūs apciemot.

—          Es nemaz neatsacījos, — Bo lika lietā viltību, — man patiešām bija daudz darba.

—        Labi, Bo, lai notiek, es tev ticu un tagad cerēšu, ka turpmāk tu nebūsi tik aizņemts.

Ketija skubīgi izkāpa no taksometra, lai atlikušo ceļa gabalu noietu kājām, sajūtot, kā vējš plivina matus. Viņas mati joprojām bija taisni un gari, un šodien tie plandīja pār muguru kā melna lāpa.

—          Uz kurieni tā steidzaties, skaistule? Iet uz darbu vēl par agru, — meitene izdzirdēja pazīstamu balsi, kuras īpašnieks runāja ar angļu akcentu. Viņa izbrīnīta paraudzījās pār plecu un ieraudzīja jaunu vīrieti tvīda mētelī un sarkanu žokejccpuri galvā. Tas bija Bens Bredlijs, viņu teātra jaunā zvaigzne, viņš tēloja visas galvenās lomas šā gada repertuārā.

—   Ai, Ben. Es gribēju beidzot savilkt galus kopā, šo to nobeigt.

—         Es tāpat. Puspiecos mums būs mazs mēģinājums, gribam izmainīt otrā cēliena sākumu.

—          Kāpēc? — Ketija ar interesi uzlūkoja aktieri. Viņi bija pienākuši pie teātra ēkas, un Bens atvēra Ketijai durvis.

—          Man jūs nejautājiet, — Bens puiciski paraustīja plecus, — es tikai izpildu viņu gribu. Nekādi nespēju izprast šos scenāriju autorus, vienā gabalā ko pārveido, papildina. Prātā jukuši, tāds ir mans viedoklis. Bet teātris paliek teātris. — Bens brīdi apstājās uz savas grimētavas sliekšņa un nolūkojās Kctijā ar ilgu, draudzīgu skatienu. Viņš bija galvas tiesu garāks par Ketiju, zilām acīm un tumšiem matiem. Jaunā cilvēka izskatā jautās kaut kas aizkustinošs, nevainīgs, laikam galvenokārt britu izcelsmes dēļ un tās gaismas dēļ, kuru izstaroja viņa acis.

—    Vai neaiziesim šodien kopā paēst pusdienas?

Ketija izbrīnā paraudzījās uz Benu.

—    Drīzāk gan ne. Es iekodīšu tepat, apēdīšu sviestmaizes.

—          Es ari, — Bens sašķobīja seju, un abi sāka smieties. — Varbūt xnāksiet pie manis? — Bens ar žestu uzaicināja Ketiju pie sevis grimētavā, meitene nenoteikti paraustīja piecus, bridi

padomāja, tad piekrītoši pamāja.

—    Protams.

—         Un kas bija vēlāk? — Bens lūkojās uz Ketiju ar neslēptu sajūsmu. Sēdēdami uz vienkāršiem krēsliem, viņi Bena grimētavā tērzēja jau kādu pusstundu.

—        Pēc tam es strādāju pie lugām «Lapsa vistu kūtī», un «Mazā pilsētiņa», un, kas tad vēl bija… — Ketija pūlējās atcerēties, tad pasmīnēja: — Ak jā, vēl «Klavello».

—         Jūs strādājāt ari pie šī gabala?! — Bens bija satriekts, — ak Dievs, Ketij, jums izdevies pastrādāt pie tik daudzām lugām, nu, jūs esat mani pārspējusi, bet es spēlēju teātri jau desmit gadus.

Ketiju pārsteidza šis paziņojums.

—         Jūs izskatāties daudz jaunāks, grūti iedomāties, ka jau tik sen strādājat teātrī. Cik jums gadu? — Ketija nekautrēdamās uzdeva Bcnam šo jautājumu. Šīs pusstundas laikā viņi bija paguvuši iedraudzēties. Kopā ar Bcnu varēja justies ļoti patīkami, jo viņš bija interesants un sirsnīgs atšķirībā no daudziem citiem cilvēkiem, ar kuriem Ketijai nācās sastapties teātra pasaulē. Nemaz nerunājot par biedriskuma trūkumu, šajā pasaulē valdīja konkurence un nenovīdība. Pašreiz gan tas Ketiju sevišķi neskāra. Viņa nebija nekas vairāk kā režisora palīdze un ari tikai pagaidām, kā ar Stīvu norunāts. Viņa kurā katrā laikā varēja aiziet no teātra, ja tēvam rastos kādas aizdomas, kaut gan viss, kas notika teātri un uz skatuves, viņu ārkārtīgi interesēja: Ketija katru vakaru skatījās izrādes, un tās viņai neapnika, tieši otrādi, ar katru reizi maģiskā iedarbība uz viņu kļuva aizvien lielāka.

—          Man ir divdesmit seši gadi, — Bens bezmaz ar lepnumu paziņoja, jo īstenībā viņš izskatījās kā puika pieauguša cilvēka drēbēs.

—    Vai sen esat Savienotajās Valstis?

—    Kopš mēģinājumu sākuma. Četrus mēnešus.

—        Jums te patīk? — Ketija ērti atzvila dīvānā. Viņa jau gandrīz nemaz nekautrējās no Bena un puiša sabiedrībā jutās pavisam mierīgi.

—    Ļoti. Es būtu ar mieru atdot visu, lai šeit paliktu.

—    Vai ir tāda iespēja?

—          Dzīvoju tikai ar pagaidu atļaujām. Bet, mans Dievs, cik daudz rūpju tas sagādā. Tu nevari iedomāties, kas tā par nervu bendēšanu un cik daudz laika prasa šie mēģinājumi iegūt kāroto «zaļo karti».

Ketija paraustīja plecus.

—    Kas tā tāda?

—        Atļauja iegūt pastāvīgu pilsonību, iespēju strādāt un tā tālāk. Ja izdodas šo atļauju nopirkt melnajā tirgū, to jau var uzskatīt par likteņa dāvanu. Bet tas ir ļoti grūti.

—    Ko tu esi nodomājis darīt, lai iegūtu zaļo karti?

—          Radīt brīnumu, tas ir mazākais. Nezinu, pārāk sarežģīti. Labāk nejautā. Un kā ar tevi? — Bens apmaisīja savu kafiju, nopietni paskatījās uz Ketiju, kuru pēkšņi samulsināja viņa zilo acu skatiens, kas izstaroja maigumu.

—    Kā tu to domā?

—        Tu taču zini, — Bens smaidīdams paraustīja plecus. — Kādi tev dzīves parametri, kāds vecums, kāda lieluma apavus tu valkā?

Ketija pasmīnēja, pārdomādama, vai vērts apvainoties, beidzot atbildēja:

—         Redzi, kāda lieluma apavus valkāju, to es laikam tev varu pateikt, bet pārējais — tā nav tava darīšana.

—    Vai esi precējusies?

—    Nē.

—         O, tas jau ir kaut kas! — Bens aiz sajūsmas iekoda sev pirkstā, un abi sāka smieties.

—        Līgavainis ir? — Taču arī šoreiz Ketija noliedzoši papurināja galvu. — Tas gan ir labi!

—    Kādēļ tad tā? — Ketija ziņkārīgi skatījās uz Benu.

—         Visi līgavaiņi ir īsti varmākas. Viņi jau nu dzīves ceļā nav nekāds atspaids. Mūžīgā greizsirdība, piekasīšanās. Vēlēšanās padarīt tevi par pilnīgu viņu īpašumu. — Šis paziņojums Ketijai atgādināja arī citu aktieru līdzīgus izteikumus, lika domāt par pašas tēvu, kurš nevēlējās nekur no sevis laist prom viņu un māti, laikam arī viņas abas uzskatīdams par savu īpašumu. Bens atkal uzsmaidīja meitenei.

—           Ketij, man velnišķīgi liels prieks dzirdēt, ka tu neesi precējusies. Un, — puisis tīksmi skatījās uz viņu, — neaizmirsti man pavēstīt, kad taisies to darīt. Esmu tavā rīcībā. — Taču Ketija noskaitās un strupi atbildēja:

—           Ben Bredlij, mans draugs, ka tik tu nepaliec vecs, to gaidīdams, — pamājusi ar roku un pasmaidījusi, Ketija piegāja pie durvīm un atvadījās: — Uz redzēšanos.

Ketija tajā pašā vakarā atkal satika Benu pie teātra ieejas, kad viņi, aiz aukstuma mēteļu apkakles sacēluši, reizē bija izgājuši uz ielas.

—         Mans Dievs, kā salst. Dievs vien zina, kas tev liek palikt Savienotajās Valstīs.

—          Dažkārt es ari pats sev uzdodu šo jautājumu. — Viņi steidzās uz krustojumu, slēpdami sejas, jo tajās cirtās ledains, drēgns saltums.

Ketija uzsauca Benam:

—    Tu šodien ļoti labi spēlēji.

—        Paldies. — Bens pagriezās pret meiteni, un, satverdams aiz elkoņa, jautājoši viņā palūkojās: — Vai nebrauksim ar taksometru?

Bet viņa tikai papurināja galvu: — Nē, paldies.

Bens sarūgtināts paraustīja plecus un gāja tālāk, bet Ketija pagriezās ap stūri; tur stāvēja Bārta automobilis, kura motors jau bija iedarbināts. Bārts apsolīja, ka neizpaudīs tēvam viņas noslēpumu, ja viņa brauks mājās ar tā mašīnu, lai vakaros nevajadzētu staigāt pa šo visai bīstamo rajonu, kurā atradās teātris. Ketija paskatījās pār plecu, vai viņu kāds nenovēro, un žigli nozuda mašīnā. Bet Bens, pārgājis ielas otrā pusē, griezās atpakaļ, it kā būtu aizmirsis atvadīties. Un ieraudzīja kaut ko visai pārsteidzošu: Ketija kāpj iekšā garā, greznā limuzīnā. Bens sabāza rokas dziļāk kabatās, izbrīnā uzrauca vienu uzaci un smaidīdams gāja savu ceļu.

48. nodaļa

Skārleta piestiprināja auskarus ar briljantiem, sasukāja matus, aptina tos ap roku un izveidoja krāšņu, kuplu mezglu. Viņas augums izskatījās viegls un gaisīgs sudrabainajā rīta tērpā un tam pieskaņotajās safjāna kurpītēs. Skārleta lokani pagriezās un ieraudzīja savu attēlu spogulī, kas viņas istabā aizņēma visu sienu. Šodien Skārletas dzimšanas diena, un jau no paša rīta viņu bija pārņēmis svētlaimīgs miers. Rets pats uzraudzīja, lai viss būtu pienācīgi sagatavots viesu pieņemšanai, bet Skārleta ilgi valstījās pa gultu, pēc tam tikpat ilgi mazgājās vannā. Viņa paēda brokastis gandrīz jau dienas vidū, kad Rets bija aizbraucis darīšanās. Viņš apsolīja braukt mājās agrāk, lai pirms viesu ierašanās kādu brīdi pabūtu ar Skārletu divatā.

Tad uz kāpnēm parādījās Ketija, sagatavojusies iziešanai, bet, ieraudzījusi viesistabā māti vienu, ātri noskrēja lejā un apsēdās uz dīvāna viņai blakus.

—        Kas šovakar būs pie mums? — Ketija pēc mātes atgriešanās bija tikusi vajā no namamātes pienākumiem un par to ļoti priecājās.

—   Kā parasti: Spenscri, Vinfildi, protams, Bo ar Džeinu, Bārts™

—          Lieliski, es jau sen neesmu satikusi Bārtu. Gribu palūgt, lai viņš mani aizved uz teātri.

—         Ketij, kaunies. Kā tu vari tik familiāri izturēties pret Bārtu? Viņam ir savs darbs, sava dzīve. Mēs jau visi kopā varam aiziet uz teātri: tu, es, tētis. Un bez tam, vai tev nekad nav ienācis prātā, ka Bārts ir mazliet par vecu, lai būtu tavs kavalieris.

Ketija iesmējās un jautri uzlūkoja māti.

—         Māmiņ, tu kļūsti šausmīgi vecmodīga. Es netaisos precēties ar Bārtu vai viņu pavedināt, — Skārleta šausmās paskatījās uz meitu, bet Ketija, nepievēršot uzmanību mātes attieksmei, turpināja:

—         Mēs ar Bārtu esam draugi. Turklāt man ar viņu jāparunā. Šodien jau neiznāks laika, bet iet pie viņa mājās… — Ketija saviebās, — tas gan nav pieklājīgi: jaunai meitenei apciemot vecu, neprecētu vīrieti…

Skārleta arī iesmējās, raugoties meitas draiskajā sejā. Paldies Dievam, Ketija ar dzīvi likās apmierināta, un visu šo gadu, kopš viņas ir kopā, bija jautra un dzīvespriecīga. Pagātnes sarežģījumus viņas nepieminēja.

—         Bet kādi tev ar Bārtu varētu būt kopīgi noslēpumi? Varbūt arī es izpelnīšos godu, un tu man tos uzticēsi?

—        Kāpēc gan ne? Es jau sen gribēju tev izstāstīt… Tikai neko nesaki tētim…

—         Neteikt tētim?! — Skārleta neticēja savām ausīm, lai gan viņai bija patīkami dzirdēt, ka meita, kā izrādās, uzticas viņai vairāk nekā Retam. Skārleta jau vairs necerēja, ka tas kādreiz notiks. Tad pēkšņi viņu pārņēma nemiers: «Bet ja nu…»

—    Māmiņ, nepārdzīvo to tik smagi. Ar mani nekas ļauns nav nolicis. Es tagad esmu kļuvusi pat prātīgāka par tevi, — Kctija smējās par mātes izbailēm, bet Skārletu šausmināja meitas vārdi un vaļības. Viņa pat nespēja iedomāties, ka savā laikā būtu .it ļāvusies tā runāt ar savu māti. Vispirms jau Džeralds un mammīte viņu uz vietas nopērtu, bez tam Skārlcta pati to nekad neiedrošinātos. Tiešām, laiki mainās, un jaunatne kļūst vaļīga, nevadāma.

Skārlctai gribētos, lai ari Kctija viņu tāpat dievinātu, bet…

Viņa nodomāja, ka pienācis laiks aušīgo meitu stingrāk saturēt

grožos.

—    Kctij, kā tu runā ar mani?

—         Piedod, māmiņ, nedusmojies, es tikai jokojos. Man taču ir jautri, es ļoti mīlu jūs abus ar tēti.

—          Būs jau labi, — Skārletai dusmas bija pāri, — ko tad tu gribēji man pastāstīt?

Kctija kļuva nopietna, viņa piecēlās kājās, klusējot sāka soļot pa istabu, it kā sakopodama domas.

—    Esmu atgriezusies teātri, — viņa beidzot izdabūja.

—         Kā tā, atgriezusies? Kāpēc Bo man neko nav teicis? Vai tad viņš tev iedevis lomu?

Ketija apmierināti smaidīja.

—         Arī Bo par to nekā nezina. Es jau pie viņa nestrādāju, neesmu aktrise, bet tāpat… vienkārši darbojos.

Skārlcta galīgi apjuka. Viņa piecēlās, apskāva meitu un nosēdināja sev blakus.

—         Pag, pag, pastāsti visu sakarīgi. Es īsti labi nesaprotu, ko nozīmē vienkārši darboties teātri.

—        Pacenties mani saprast, māmiņ. Es vairs negribu būt aktrise. Tētis ir kategoriski pret, un es nevaru ar to nerēķināties. Bet man jābūt teātrī, jāelpo tā gaiss, jāizjūt teātra dzīve. Teātri ir arī daudz citādu darbu… tehniska rakstura.

—          Bet kādēļ tad tev jādara šāds darbs? — Skārleta nespēja slēpt izbrīnu. — Ketij, nevar taču galu galā zaudēt prātu aizraušanās dēļ. Es zinu, ka tu mīli teātri… bet ne jau tādā mērā… Tu tur slauki skatuvi, vai? Un kam tas vajadzīgs?

—         Nē, skatuvi es neslauku, tomēr daru tehnisku darbu. Ar to es gūstu iespēju iepazīt teātra dzīvi no iekšpuses. Un, māmiņ, tā nav aizraušanās. Man tas viss jāzina. Saproti, es rakstu lugu un ar to nodarbošos ari turpmāk…

—    Ak Dievs! — Skārleta iesaucās un nodomāja, ka meitai no jauna sākušies nervu darbības traucējumi. «Citādi nevar būt. Kā man tas paslīdēja garām? Gluži otrādi, man šķita, ka Ketija ir nomierinājusies, ka viņai viss normāli.» Skārieta klusēja, nezinādama, ko meitai sacīt. «Varbūt konsultēties ar ārstu? Mans Dievs! Kā gan tas varēja atgadīties?»

—     Bet kāpēc tu negribi, lai to zina tēvs? — Skārieta vairs nepriecājās, ka Retam nav atklāti meitas noslēpumi, jo abi kopā viņi droši vien kādu izeju atrastu.

—    Tētis nesapratīs, viņš man aizliegs tur strādāt, bet tu gan sapratīsi…

—    Un par to tu vēlies aprunāties ar Bārtu?

—    Bārts jau zina. — Ieraudzījusi mātes pārmetošo skatienu, Ketija piespieda seju pie viņas pleca. Skārieta neapzināti noglaudīja viņai galvu. «Jā, kā es to palaidu garām. Un vēl brīnījos, kāpēc viņa tik ļoti pārvērtusies: tāda priecīga, pieglaudīga, bet pati izlemj svarīgas lielas, nevienam neprasot padomu. Bārts arī ir labais, neko nav stāstījis…»

…tikai lūdzu tevi, māmiņ, nepārmet viņam un nedusmojies, Bārts man deva vārdu, ka nevienam neko neteiks. Arī viņu nomāc neveiklības sajūta, un viņš jau vairākkārt gribēja aprunāties ar tēti vai ar tevi, bet es viņu pārliecināju to nedarīt. Man pašai jums visu vajadzēja pateikt. Tagad es arī to daru, bet saku tikai tev, tētim… vēlāk.

—    Un mēs nu abas būsim uz vienu roku?

—    Mēs būsim trīs, tu piemirsi Bārtu.

—      Man joki nav prātā, Ketij, — Skārieta patiešām bija noraizējusies, nezinādama, ko iesākt. Viņa saprata, ka meita savus uzskatus nemainīs, tāpat arī neizdosies pārliecināt Retu. Ja jau viņš reiz meitai savu attieksmi pret teātri bija nepārprotami pateicis, tad tagad to vairs negrozīs. «Tāpat kā Deivids attiecībā uz Džeinu.» Skārieta vienmēr ar sirds siltumu atcerējās Deividu Bredbcriju, reiz viņi pat salikās Bo jaunā iestudējuma pirmizrādē. Un toreiz viņš ļoti smalkjūtīgi lika Skārletai noprast, ka atceras viņu ar gaišām jūtām un viņai nav par ko sevi vainot. Bet pret Džeinu viņš izturējās ļoli nepiekāpīgi, aizliedzot pat domāt par teātri. Vispār gan Džcina nekad nav tiekusies ar to nodarboties, katrā ziņā nebija tā aizrāvusies ar teātri kā Ketija.

Skārieta nogrima pārdomās, aizmirsusi meitu, bet Ketija noraudzījās uz māti ar tikko jaušamu smīnu, tā parasti pieaugušie uzlūko savus mīļos mazuļus.

—   Māmiņ, lūdzu nelauzi galvu! Tas ir padarīts, un es negrasos neko grozāt. Es taču tev pastāstīju nevis tāpēc, lai prasītu atjauju, bet vienkārši, lai tu zinātu… Es tur strādāju jau veselu gadu.

—   Ja jau tā, ņemšu to vērā, un mēs sarunai pieliksim punktu. Bet ar tēvu tiec pati galā, — nolēma Skārleta. «Beigu beigās esmu ar bērniem diezgan ilgi noņēmusies, lai tagad Rets pats izjūt, cik jauki būt tēvam. Viņš uzskata, ka ar aizliegumiem vien var panākt paklausību, lai tad redz, kas no tā iznāk.»

Ketija, noskūpstījusi māti, aizsteidzās, un Skārleta atkal palika viena. Līdz viesību sākumam vēl ļoti daudz laika, un nekā nebija, ko darīt. Kādreiz viņai neatlika pat neviena brīva brīža, un dzīve ari bija savādāka — piepildīta, jautra. Bet tagad garlaicība, vairāk nekas. Un pēkšņi Skārlctai ienāca prātā, ka viņa atkal apskauž savu meitu. Ketijai taču ir darbs, kas viņu aizrauj.

Pēdējā laikā Skārlctai uzmācās skumjas. Viņas dzīve tagad ritēja pilnīgi bez raizēm, tāpēc viņai, kurai arvien nācies pārvarēt visādas dzīves likstas, kas agrāk nepārtraukti piemeklēja, pašreiz bieži kaut kā pietrūka, un viņa šaudījās pa savu grezno namu, nezinot, ko uzsākt un kā nosist laiku. Šāds noskaņojums visbiežāk pārņēma Skārletu, kad Rets aizbrauca uz Kolorado raktuvēm, darbs tur prasīja viņa pastāvīgu klātbūtni. Bet viņš atgriezās mājās, un viss iegāja vecajās sliedēs. Dzīve atguva jēgu, un Skārleta nomierinājās.

Taču dažkārt pat viņa klātbūtne nesniedza viņai mierinājumu. Skārletas aktīvais raksturs tiecās pēc kādas darbības, kas atbilstu viņas skaidrajam, praktiskajam saprātam.

—    Mīļo Ret, paņem mani līdzi uz Kolorado, — viņa lūgšus lūdza, lai ļauj viņai ar kaut ko nodarboties, — neesmu jau nekāda lelle, strādāt es protu.

—     Atpūties, izklaidējies, rūpējies par māju, — Rets bija nelokāms un negribēja ne dzirdēt, ka viņa sieva atkal iesaistītos darbā. — Kā tev vēl trūkst? Tu jau esi pietiekami daudz strādājusi savā dzīvē. Turklāt pirms visa tā, kad dzīvojām Sanfrancisko, tu taču ari rūpējies par māju un bērniem. Un nekādas vainas.

Viņi nebija neko norunājuši, bet ne Rets, ne Skārleta, ne ari kāds no tuviniekiem, kas pārdzīvojuši traģēdiju, nekad nepieminēja «Hermeja» bojāeju. Ja nu tomēr iznāca atcerēties, tad viņi sacīja tikai «pirms visa tā» vai «pēc visa tā», un ikviens saprata, kas ar to domāts.

—     Bet, Ret, — Skārleta iebilda, — toreiz bērni bija mazi, nekas cits neatlika kā saimniekot mājās.

—    Atved šurp Salliju un Frediju, un tev būs, ko darīt.

—   Es ar lielāko prieku, bet viņi, šķiet, jau laiduši saknes Tarā un nevēlas braukt prom. Ari Veids grib, lai viņi paliek tur. — Taču Rets nepadevās.

—   Atrodi sev kādu citu nodarbošanos. Vai tad trūkst sieviešu klubu, dažādu labdarības biedrību… ir vēl daudz kas cits.

—    Nē, Ret, tu taču zini, ka tas man neder, es neciešu sēdēt kopā ar tām stulbajām vistām un kladzināt par kādām blēņām.

—    Tā nu ir, šajā lomā es tevi nevaru iedomāties, — Rets iesmējās, pēc tam atkal lūdzās. — Bet, Skārlct, Dieva dēj, atrodi sev kaut ko tādu, kas ir skaistas sievietes cienīgs. Es nevēlos, lai tu iesaistītos tajā netīrajā pasaulē. Tagad darījumu cilvēki ir nežēlīgi. Kam tev tas vajadzīgs?

Skārleta dusmojās, bet Rets bija nepielūdzams, un viņai nācās samierināties ar bezdarbību. Svētdienās Batleri rīkoja nelielus vakarus, kur piedalījās kādi divpadsmit, četrpadsmit lūgti viesi. Citreiz Rets aizveda Skārletu uz operu, uz kādu pirmizrādi vai viņi gāja tāpat vien paēst vakariņas restorānā.

Skārleta pasmīnēja: «Kādreiz sapņoju par tādu dzīvi… nē, tomēr laikam ne… varbūt tikai tad, kad biju darbā pārguruši…» Viņa juta, ka sāk dusmoties un tūlīt apvaldīja sevi: «Šodien gan ne. Kādēļ bojāt svētkus.» Viņa aši uzgāja augšā un sāka pārcilāt savus tērpus, meklējot, ko vilkt mugurā. Beidzot izraudzījās tērpu savā iemīļotajā tumši zaļajā krāsā.

Skārleta pasmaidīja, vērojot savu attēlu spogulī un tīksmē lūkojoties uz tērpu, kas viņai lieliski piestāvēja. Viņa sakārtoja svārku krokas. Pleci un rokas palika pilnīgi atsegti, tikai kaklu apņēma audums ar āķīšu aizdari aizmugurē. Tērps atgādināja zirnekļu tīklu, to varētu aizpūst viegla vēsma, taču šādas briesmas nedraudēja, jo viss bija pārdomāts līdz pēdējam sīkumam. Pārbaudījusi vēlreiz auskarus ar briljantiem un rūpīgi apskatījusi matu sakārtojumu, Skārleta pēdējo reizi palūkojās spogulī un jutās apmierināta.

—    Nemaz nav slikti dāmai manos gados, — viņa nočukstēja un iesmējās.

—   Tiešām tīri labi, mana mīļotā. — Skārleta izbrīnā pagriezās. Viņa nebija pamanījusi, ka Rets, stāvot durvīs, jau labu laiku viņu novēro.

—    Ko tu tc izspiego! Es neredzēju, ka ienāci.

—   Man ne prātā nenāca slepus noskatīties. Gribēju tikai redzēt, kā esi saposusies. Un tu patiesi izskaties… — Rets viņu vērtējoši noskatīja, pasmaidīja, pieliecās, lai noskūpstītu uz lūpām, — …neatvairāma. — Viņš paspēra soli atpakaļ, vēlreiz uzlūkoja Skārletu. Viņa likās Retam vēl daiļāka, nekā agrāk, jaunības gados. Rets bija apmierināts.

—    Tas tev, dārgā. Piedeva tavam skaistumam™ — nenovērsdams acu no sievas, viņš izņēma no kabatas un pasniedza Skārlctai ar tumši zilu samtu apvilktu kārbiņu. Kopš viņu kāzām, bet sevišķi pēdējā laikā, Rets bija uzdāvinājis Skārlctai daudz šādu kārbiņu. Pēc atgriešanās no Taras viņš lutināja sievu un apbēra viņu ar dāvanām.

—    Ak, Ret! — Skārleta iesaucās, ieraugot atkal dāvanu ar samtu apvilktā kārbiņā. — Ko tad vēl tu vari man uzdāvināt? Tik daudz jau ir sadāvināts.

—      Blēņas! Atver, — kad Skārleta atvēra kārbiņu, Rets

> * » '

pasmaidīja par viņas priecīgo izsaucienu.

—    Ret! Tas nevar būt.

—    Kāpēc nevar?

Tā bija brīnumjauka kaklarota ar pērlēm un briljantiem, kuru Skārleta kādreiz ieraudzīja veikalā un nevarēja vien uz to noskatīties. Viņa toreiz pa jokam teica Retam, ka tik dārgas un apbrīnojami skaistas lietas dāvina tikai mīļotām sievietēm, turklāt ļoti elegantām. Sievas uzskati pārsteidza Retu, un viņš minēja milzum daudz elegantu sieviešu no augstākās sabiedrības, kuras viņš pazina un kurām bija kaklarotas ar safīriem, briljantiem un rubīniem, bet Skārleta savukārt iebilda, ka sieviete ar patiesi labu gaumi priekšroku dos pērļu kaklarotai. Rets ņēma vērā Skārletas vārdus. Un, tāpat kā visu, ko sieva viņam bija kādreiz teikusi, labi atcerējās. Rets ar nepacietību gaidīja viņas dzimšanas dienu, lai uzdāvinātu viņai pērļu kaklarotu. Reta izraudāto dāvanu rotāja arī briljanti, kas izveidoti kā skaistas, garenas, icapaļas lāses. Kad Skārleta pielaikoja kaklarotu, Rets neredzēja viņas acīs prieku par iegūto skaisto rotu, drīzāk apjukumu un sāpes, tad viņa pēkšņi pieglaudās vīram, apskāva viņu un piespieda galvu pie viņa krūtīm.

—     Viss ir labi, dārgā™ Mēs esam kopā, un tu man esi visumīļākā. — Rets pieskārās viņas sejai un to noskūpstīja.

Bet Skārletas acīs neizzuda nemiers un satraukums.

—           Ret, nekad nepamet mani… nekad… es to neizcietīšu. Skārlcta izteica šo lūgumu ne jau Reta dāvāto briljantu un pērļu dēļ, bet tāpēc, ka viņš vienmēr visu saprata, vienmēr visu zināja, vienmēr bija blakus. Skārlcta nešaubījās, ka uz vīru var vienmēr paļauties un sagaidīt no viņa palīdzību. Doma, ka vienā jaukā dienā Reta vairs nebūs kopā ar viņu, Skārletai iedvesa šausmas un laupīja prātu. Šāda doma bija nepanesama. Kas notiks, ja vienā jaukā dienā viņš Skārletu vairs nemīlēs? Vai pametīs viņu, bezpalīdzīgu un vientuļu, kā tas viņu dzīvē gadījies ne reizi vien?… Raugoties uz Skārletu, Rets saprata, kāpēc viņas acīs atspoguļojās sāpes.

—            Es vienmēr būšu kopā ar tevi, mīļotā. Nekad tevi nepametīšu. Nekad.

Tad viņi devās lejā, Rets pieturēja sievu, cicši apņēmis ap pleciem. Drīz Jau arī pie durvīm atskanēja zvans, un ieradās pirmie viesi. Šovakar viesus apkalpoja bārmenis, divi speciāli uzaicināti viesmīļi un vairāki kalpotāji. Skārleta šodien nedarīja itin neko. Visu izrīkoja Rets pats, un Skārletai atlika tikai atpūsties un priecāties.

Skārlcta žilbinošā, majestātiskā spožumā stāvēja blakus Retam, turot rokā šampanieša kausu, un raudzījās uz savu valstību, kur viņa bija sieviete, kas iemīlējusies, un sieva.

Teātrī jau valdīja kņada, visur šaudījās cilvēki, sāka ierasties asī zvaigznes. Ketija ievēroja pelēkās bikses un cieši pieguļošā, melnā svīterī ģērbušos Benu skatuves aizmugurē.

—    A-ā, Ketij! — viņš uzrunāja meiteni.

—    Sveiks, Ben. Kā sviežas?

—        Pilnīgs ārprāts! Viņi grib vēl kaut ko pārveidot… — Tā bija nesen uzrakstīta luga, un pēdējā brīdī vēl varēja sagaidīt dažādas izmaiņas tekstā, kaut ari Bens neizskatījās par to sevišķi sašutis.

—           Gribēju tevi pasaukt vēiāk kopā ieturēt pusdienas, bet nevarēju atrast.

Keiija nepiespiesti pasmaidīja.

—    Man no mājām ir Ēda sviestmaizes.

—    Vai māmiņa sagatavoja?

Ketija iesmējās, viņa taču nedrīkstēja teikt, ka tas bija nevis mātes, bet gan ķēkšas roku darbs.

—    Tad mazliet vēlāk ienāc pie manis padzert kāliju.

—         Atvaino, bet šodien gan ne. — Ketijai jābūt agrāk mājās. Pēdējā laikā tēvs sācis interesēties, kur viņa pazūd un ar ko nodarbojas. Tāpēc nevarēja ilgi aizkavēties teātri. Ketija tikai pāris reižu bija aizgājusi no darba vēlu, reizē ar pārējiem aktieriem. Bet tagad to vairs nevarēja atļauties.

Bens vīlies paskatījās uz Ketiju un devās prom. Viņa neredzēja Benu līdz pat izrādes beigām. Bet vēlāk viņš pats sameklēja meiteni, kad viņa pirms aiziešanas izslēdza gaismu un pārbaudīja, vai viss ir kārtībā.

—         Kā tev, Ketij, patīk šīs izmaiņas tekstā? — Bens, apsēdies uz krēsla, ar interesi vēroja Ketiju, kura, pirms viņam atbildēja, acis pievērusi, centās atsaukt atmiņā lugas saturu un tajā 'izdarīto grozījumu būtību.

—    Nemaz nepatīk. Manuprāt, nebija nekādas vajadzības to darīt.

—         Piekrītu. Vājš darbs. Es jau tev sacīju, ka scenāristiem nav visi mājās.

Ketija uzsmaidīja Benam.

—    Jā. Var jau būt.

—    Iesim, padzeisim kafiju? — Bet Ketija atteicās.

—    Citu reizi, Bcn. Atvaino, es nevaru.

—           Vai atkal gaida auto? — Bena vārdi skanēja mazliet bezkaunīgi, un Ketija paraudzījās viņam taisni acīs.

—         Ceru, ka jā. — Bens izskatījās sapīcis, un Ketija, velkot mēteli, saskaitās. Benam nav nekādu tiesību uz viņu turēt ļaunu prātu, ja viņa atsakās iet kopā ar viņu. Itin nekādu. Ketija jutās ļoti neapmierināta, ka viņas atteikums ir Benu saniknojis, taču piepeši atskārta, ka baiļojas: ja nu Bens vairs nekur viņu neaicinās. Tomēr Ketija paņēma somiņu, uzlika cepuri un izgāja ārā. «Lasies, Bcn Brendlij. Manā dzīvē tu neko nenozīmē!»

Ketija strauji devās pa ielu līdz stūrim, sajuzdama aso, stindzinošo vēju, pielika soli, atrāva vaļā mašīnas durvis un, grasoties kāpt iekšā, sadzirdēja aiz muguras balsi. Meitene pārsteigta pagriezās. Sacēlis mēteļa apkakli, blakus stāvēja Bens.

—    Vai ari mani nepaņemsiet līdzi?

Lai gan bija auksts, Ketija apjukumā pietvīka. Bens bija pirmais, kurš novērojis, ka Ketijai pakaļ tiek sūtīta mašīna. Un tagad pārsteigumā viņa spēja tikai iesaukties: «Ak!»

—          Kāp iekšā, daiļaviņ, es jau esmu nosalis. Neviena taksometra ari nav. — Tā kā Bens jau ir redzējis, kāda tur starpība? Ketija acumirklī novērtēja situāciju, tad aprauti noteica:

—           Labi — Meitene iekāpa mašīnā, Bens apsēdās blakus. Ketija, saskaitusies par nekaunīgo rīcību, pagriezās pret viņu.

—          Kur tevi izsēdināt? — Bens, šķiet, neievēroja meitenes apjukumu, kuram pats bija par iemeslu. Viņa nosauktā adrese atradās kaut kur Soho kvartālā.

—        Tur man ir istabele. Varbūt uznāksi? — Ketiju arvien vairāk saniknoja Bena uzbāzība.

—    Paldies, nē.

—          Kāpēc esi tik dusmīga? — Bens smaidīdams ar sajūsmu raudzījās uz Ketiju. — Man šķiet, ka tev patiks.

Ketija icsvēlās niknumā, strauji pacēla stiklu, kas atdalīja aizmugures sēdekli no šofera vietas, un sparīgi uzbruka Bcnam.

—    Iegaumē, es neesmu tev devusi ieganstu.

—         Kāda tur starpība? Vai esmu izteicis kaut ko nepiedienīgu? Netaisos tev raut nost drēbes. Es taču neskūpstu tevi šoferim aiz muguras. Tikai lūdzu aizvest mani kādu gabalu. Kādēļ esmu tevi tā aizvainojis? Vai tavs vecis ir tik greizsirdīgs?

—           Es netaisos tev atskaitīties, lai šis vecis man būtu kas būdams. — Ketija novērsās un sēdēja, saspringti klusējot, kamēr viņi brauca līdz Bena mājai. Kad mašīna apstājās, Bens draudzīgi pastiepa roku.

—         Piedod, Ketij, ja esmu tevi sarūgtinājis. — vīrieša balss bija maiga, gandrīz zēniska, — es tiešām to negribēju, — un, galvu nokāris, viņš piebilda, — es vēlētos būt tavs draugs.

Ketija paskatījās uz Benu, un viņas dvēselē kaut kas saviļņojās.

—          Piedod, Ben… neuzskati mani par tik rupju… šīs mašīnas dēļ jutos ļoti neērti, nedusmojies uz mani. Tu neesi vainīgs.

Bens saudzīgi noskūpstīja Ketiju uz vaiga — tas bija draudzīgs skūpsts.

—         Paldies par to, — un, brīdi vilcinājies, Bens piebilda, — vai tu nedusmosies, ja es atkal lūgšu kopā izdzert tasīti kafijas? — viņš likās patiess un satraukts, Ketija nespēja atteikt. Bet viņai tā gribējās mājās, pie tēva. Lai gan.„ pret šo angļu aktieri viņa bija pārāk skarba.

Ketija nopūlās un pamāja ar galvu.

—          Labi. Bet tikai uz īsu bridi. — Viņa pateica šoferim, lai gaida lejā, un pati Benam Edži kāpa augšā pa bezgalīgām, šaurām kāpnēm. Beidzot, kad Ketijai šķita, ka jau sasniegti debeša augstumi, Bens apstājās, plaši atvērdams smagas tērauda durvis, un aiz tām Ketija ieraudzīja brīnumainu istabu. Uz griestiem

Bcns bija uzgleznojis mākoņus, kaktos auga neparasti koki, istabu piepildīja eksotiski austrumu priekšmeti: salmu pīteņi, nelielas vāzes, milzīgi krēsli bija pārsegti ar maigi ziliem pārklājiem. Šķita, ka Ketija ir nokļuvusi nevis dzīvoklī, bet paradīzē, zaļā dārzā, virs kura gaiši zilajās debesīs peld fantastiski mākoņi.

—        Ai, Ben, te gan ir jauki! — izbrīnā un priekā Ketija platām acīm skatījās uz visām pusēm.

—          Tev patīk? — nevainīgā tonī jautāja Bcns, un abi sāka smieties.

—         Es esmu sajūsmā. Kā tev izdevās to visu savākt? Vai tu tiešām atvedi šīs lietas no Londonas?

—    Šo to atvedu, šo to uz ātru roku savācu šeit.

Bet telpas iekārtojums liecināja, ka nekas te nelikās sadabūts uz ātru roku. Te viss bija brīnišķīgs.

—    Tev krējumu vai cukuru?

—    Paldies, ne vienu, ne otru. Melnu kafiju.

—         Tad tāpēc tu esi tik vāja. — Bens vērtējoši noskatīja viņas trauslo, smalko baletdejotājas augumu, bet Ketija ērti atzvila vienā no zilajiem krēsliem.

Pēc īsa brīža Bens atgriezās, nesdams kūpošas kafijas tasītes un šķīvi ar sieru un augļiem.

Jau bija pusdivi naktī, kad Ketija izbailēs pa kāpnēm steidzās lejā, kur viņu gaidīja mašīna. Ko nu teiks tēvs? Meitene lūdza Dievu, lai vecāki nebūtu mājās vai viņi jau gulētu. Lūgšanas laikam tika uzklausītas. Viesistabā neviens Kctiju negaidīja, un viņa, paklusām zogoties pa tumšajām kāpnēm, jutās vainīga, tad nodomāja: «Bet kāpēc?» Viņa taču atļāvās tikai izdzert tasi kafijas kopā ar savu darbabiedru. Un kas tad tur būtu nepieklājīgs?

Jau metās vakars, kad Rets piebrauca pie sava kluba, kuru vēl nebija apmeklējis, liekas, kopš Skārletas atgriešanās. Cik ātri skrien laiks! Šķiet, tas bija pavisam nesen. Interesanti, ko viņa dara pašreiz? Jādomā, ka kopā ar Ketiju, kā parasti, ir apbraukājusi veikalus, bet tagad gudro, kur doties vakarā…

Pirmo reizi pēc ilgās prombūtnes no ģimenes Rets bija pilnīgi apmierināts ar savu dzīvi. Visi pārpratumi, par laimi, jau aiz muguras. Skārlcta ir laimīga, vismaz Retam tā liekas. Meita viņam ir īsta gudriniece. Rets labsirdīgi pasmaidīja, iedomājot savu jauko Ketiju. Tik maiga, vaļsirdīga meitene. Viņš pacentīsies, lai viņai ar! turpmāk klātos labi.

Rets pagāja garām pazīstamajam šveicaram, sveicinot pacēla roku.

—    Labvakar, mister Batler. Sen jūs pie mums neesat bijis.

—    Daudz darba, Džim. Vai misters Morlends jau ir šeit?

—        Jā, mister Batler. Viņš, kā parasti, atrodas zaļajā kabinetā. Gaida jūs.

—    Kārtībā, Džim, paldies.

Bārts sēdēja krēslā un pāršķirstīja savas avīzes vakara laidienu, ko pašreiz saņēma avīžu iznēsātāji un kuru katru bridi sāks pārdot pilsētas ielās.

—        Sveiks, Bārt. Vai kaut ko svaigu ceļat gaismā? Par ko raksta tavi avīžnieki? — Rets piegāja klāt draugam, pāri plecam ieskatīdamies avīzes lapā.

—    Šis tas ir gan. Sveiks! Ko pasūtīsim?

Bārts atlika sāņus avīzi un, atgāzies krēslā, izstiepa uz priekšu savas garās kājas.

—         Kaut ko vieglāku. Es uz neilgu laiku. Vai brauksi līdzi pie mums?

—    Citu reizi. Šodien esmu aizņemts…

—         Protams, — Rets sāka smieties, papliķējis draugu pa plecu. — Man neienāca prātā, ka vecpuišiem, kas jau krietni gados, nekad pa vakariem nav brīva laika… It sevišķi tādiem kā tu… Bagāts, izskatīgs… — Viņš aplūkoja Džonu un skaļi iesmējās, pamanījis drauga samulsumu. Džons Morlends patiesi bija ļoti pievilcīgs vīrietis. Stalts, garām kājām, kā mēdza teikt Ketija, «garkājis, otru tādu viņa nav satikusi savā dzīvē». Džona Morlenda patīkamajai ārienei vēl lielāku pievilcību piešķīra kuplie sirmie mati, vīrišķīgā seja un dzidri zilās acis.

Taisni jābrīnās, kā Bārts ar savu miermīlīgo raksturu prata tik veiksmīgi iedzīvoties skarbajā darījumu pasaulē un arī noturēties tajā visu laiku, kopš Rets pirms daudziem gadiem viņu tur ieveda. No tā laika Džons Morlends stingri stāvēja ik kājām, un viņa vārds bija plaši pazīstams avīžniecības pasaulē.

Rets labi sapratās ar cilvēkiem, visur viņam bija paziņas, kuri sevi uzskatīja par Reta draugiem, turpretim viņš pats gan ne. Rets ļoti apdomīgi izvēlējās draugus, tāpēc viņa dzīvē to nebija pārāk daudz. Džons Morlends jeb Bārts, kā tuvākie cilvēki viņu mēdza saukt, bija viens no Reta nedaudzajiem draugiem.

Galvenokārt tāpēc, ka viņš Bārtam uzticējās. Ar Retu tā nebija nemaz tik bieži.

—    Vai tev ir kādas ziņas par streiku Lidvilā?

—    Tu ar to domā ķiniešus?

—       Jā. Šajās dienās es braucu uz turieni. Henrijs Šmits uztraucas, atbraucis man paka).

—         Esi uzmanīgs, Rct. Man kļuvis zināms, ka tava uzņēmuma līdzīpašnieks gatavojas sūtīt pret strādniekiem zemessargu vienības. Avīzēs pagaidām par to nav rakstīts, bet man ir šādas ziņas. Tā būtu nopietna kļūda.

—           Arī mani tas satrauc. Es tā negribētu rīkoties, tomēr Henrijam uzticos. Tas nozīmē, ka viņam nav citas izejas, vispār, kad aizbraukšu, tikšu skaidrībā…

Pēkšņi Retā notika kāda krasa pārvērtība. Viņš strauji piecēlās no dīvāna, sāka soļot pa istabu, rokas dziļi bikšu kabatās sabāzis, piegāja pie loga, no kura pavērās brinum jauks skats uz pavasarīgi maigā zaļumā tītiem kokiem Centrālajā parkā. Džons klusēja, ar labsirdīgo acu mierīgo, līdzjūtīgo skatienu vērodams Retu. Abi neteica ne vārda. Beidzot Rets pagriezās pret Džonu un aprauti iesmējās.

—         Iedomājies tikai, Bārt, Skārleta skaišas, nepārtraukti uzstāj, lai atļauju viņai iesaistīties darījumos. Vai tiešām viņai nepietika ar Balihāru?

—         Izgu<tro viņai kādu citu nodarbošanos. Kaut gan Skārleta to pati atradīs, tikai atļauj. Jums taču kādi īpašumi pieder arī Atlantā™

—   Bet tu gan labāk par citiem zini, ka tagad visur ir nemierīgi.

—         Zinu, tomēr tik un tā tu nevarētu viņu pilnīgi noslēpt un nošķirt no dzīves, Skārleta pie tevis ir kā putns būrī, kaut arī tas ir zelta būris. Jā, un Ketija tāpat…

—        Ko tad Ketija? Tu jau atkal par to pašu. Ketija jūtas laimīga un ar visu apmierināta. Viņai ir plaši sakari sabiedrībā, daudz paziņu. Tagad vakaros viņu reti kad satiksi mājās, skraida pa saviesīgajiem vakariem™

Džons iesmējās, iztēlojoties Ketijas «saviesīgos vakarus» ar zilinošām soStēm, kņadu aiz kulisēm™ un vēlreiz ziņkārīgi palūkojās uz viņas tēvu, kurš neko nenojauta. Un Rets, it kā nemanīdams viņa smīnu, runāja tālāk, šad tad paskatīdamies uz Džonu

—        Ketija ir mierīga, paklausīga meitene. Par viņu es neraizējos. Par Skārlctu gan™ It kā būtu laimīga ar mani, es to redzu. Un tajā pašā laikā jūtu, ka viņa ir kā vulkāns. Vilks viņu zina, kā Skārletai trūkst!?

—    Rct, es brīnos par tevi. Nodzīvot ar sievu kopā tik daudz gadu, vērot viņu no dienas dienā un nemaz nepazīt. — Džons līdzjūtīgi raudzījās draugā, negribēdams viņu apvainot, bet nespēdams arī ilgāk noskatīties uz Reta šķietami rāmo dzīvi kopā ar Skārletu.

—    Varbūt es Skārletu tik labi nepazīstu, tomēr esmu vērojis viņas dzīvi, kad tevis nebija viņai blakus. Daža laba sieviete var būt laimīga ar vīru gadiem ilgi, nodarbojoties tikai ar māju un ģimeni. Tāda ir Džeina. Tāda būs Sallija. Mēdz būt ar sevi apmierinātas sievietes, kas dzīvo savā gara pasaulē: lasa, domā. Ja viņām rada piemērotus apstākļus, viņas sev neko citu ari neprasa. Taču Skārleta nav tāda. Tu taču pats zini, ka pēc dabas viņa ir darbīga, aktīva, apveltīta ar asu praktisko prātu un nevaldāmām dzīves alkām. Apcere nav viņai raksturīga, vispirms Skārletai jāizdara kaut kas, jāaptausta ar rokām, un tikai tad viņa domā — vai to drīkst, vai nedrīkst, vai ir labi, vai slikti… Bet Ketija atrodas kaut kur vidū. Viņa daudz prāto, tomēr grib arī darboties. Tava meita ir patstāvīgs, neatkarīgs cilvēks.

Rets, pieri saraucis, bungoja ar pirkstu galiem pa galda malu. Dvēseles dziļumos viņš saprata, ka Džonam taisnība, bet viņam arī bija skaidrs, ka, tiklīdz Skārleta iesaistīsies darījumos, viņai sāksies sava dzīve, radīsies savs paziņu loks un viņa atsvešināsies no Reta. Bet to viņš negribēja… Taču kaut kas laikam būs jādara. Rets noteikti atradīs Skārletai viņas cienīgu darāmo, ar ko viņa spoži tiks galā.

—      Labi, Bārt, — Rets enerģiski piecēlās, izbeigdams šo nepatīkamo sarunu. — Gan jau kaut ko izdomāsim. Laiks iet mājās. Pirms manas aizbraukšanas mēs vēl redzēsimies, Skārleta iecerējusi rīkot viesības…

49. nodaļa

—   Vai tevi nenopēra? — Bens ķircinājās.

—    Protams, ne. Tēvs to nekad nedara. Viņš ir apbrīnojams cilvēks un visu saprot.

—   Tad jau labi. Tātad citreiz atkal dzersim kafiju. Starp citu, ko tu domā par kopīgām vakariņām šodien?

—    Redzēsim. — Ketija ar nolūku nedeva skaidru atbildi. Viņa īsti nespēja izprast savas jūtas pret Benu. Ketijai Bcns patika, bet viņa neuzskatīja, ka būtu iemīlējusies, kaut gan katru vakaru, stāvot aiz kulisēm, vērojot un kopā ar viņu pārdzīvojot izdomātu varoņu izdomātus dzīves gājumus, izdomātas jūtas, kuras Bcns notēloja vislabāk par visiem citiem izrādes dalībniekiem, viņai likās, ka tomēr ir iemīlējusies viņā. Patika arī tas, ka Bens izceļ viņu pārējo vidū. Bet ari Kriss Bokslijs toreiz darīja to pašu… Tikai tagad Ketija saprata, ka viņai nav neviena, kas uzklausītu viņas izjūtas. Ar māti viņa negribēja dalīties savos pārdzīvojumos, jo tā tūlīt iedomāsies kaut ko nelabu un aizliegs strādāt teātri. Tēvs.» par viņu nevarēja būt ne runas, un turklāt viņš ir mūžīgi noslogots darbā un redz tikai māti… Starp citu, tas Ketijai nāk par labu, vismaz Rets neievēro viņas prombūtni… Ja nu Bārts.» bet nē, ar Bārtu neērti par to runāt… Varbūt nav vērts ieņemt galvā visādas muļķības, viņi ar Benu taču ir tikai draugi, viņš no Kctijas neko neprasa, viņi ari nekad tā nopietni nav izrunājušies. Benam gan patīk dzīt jokus» bet nevajag tam pievērst uzmanību, tas ari viss.

Kelijas sejā atspoguļojās visas pretrunīgās izjūtas, kas bangoja viņas dvēselē, un Bens pielaidīgi atkārtoja savu priekšlikumu:

—    Ketij, vai tomēr drīkstu vēlreiz lūgt paēst kopā vakariņas?

Meitene jau gribēja pateikt «nē», bet, ieraudzījusi Bena lūdzošās

acis, pateica: — Protams.

Meklējot vietu, kur varētu paēst vakariņas, viņi tāpat vien gāja uz priekšu, pārrunādami izrādi. Pēc tam Bcns sāka runāt par Ketij u pašu. Viņš vēlējās uzzināt visu par viņu, to, kas ir viņas vecāki, kur viņi agrāk dzīvojuši, kuru skolu viņa bērnībā apmeklējusi. Un Ketija gluži neviļus sāka Benam stāstīt par tēvu, brāļiem un māsām, par notikušo ar viņas ģimeni, par piedalīšanos sava brālēna Bo Vilksa iestudētajā izrādē.

Ketijas neparastais liktenis satrieca Benu. Viņš jau bija noskārtis, ka viņa nav tik vienkārša meitene, kā šķita sākumā. Jau viņas izturēšanās un apģērbs vien izcēla Kctiju teātra ļaužu vidū. Un, kad Bcns uzzināja, ka vakaros pēc viņas atbrauc automašīna, viņš saprata, ka nav kļūdījies savos minējumos, tāpēc ari viņam iegribējās mazliet pacelt noslēpuma plīvuru, kas ietina Ketiju.

Pēc vakariņām Bcns pavadīja meiteni līdz mašīnai, bet šoreiz nelūdza pa ceļam aizvest viņu uz mājām. Bens noskūpstīja Ketijai roku, un viņa redzēja, ka puisis vēl ilgi stāv aukstajā vējā, nolūkojoties, kā viņa aizbrauc.

Draudzība ar Benu turpinājās. Viņi dzēra kafiju viņa grimētavā vai mājās. Vairākas reizes nedēļā Bens dāvināja Ketijai nelielus ziedu pušķus, pasniedzot tos kā garāmejot, darba steigā, it kā tie nenozīmētu neko vairāk, bet būtu tikai draudzīgs žests.

—    Kā izdevies vakars, dārgā? — Rets smaidot raudzījās uz sievu, kad viņi griezās pēdējā dejā. Skārleta, palūkojoties uz vīru, apmierināta pamāja ar galvu. Bet Rets ievēroja, ka viņa ir tāda kā nogurusi un norūpējusies, kaut gan ārēji eleganta, zaļi zeltītajā tērpā sari stilā, ar jaunajiem smaragda auskariem ausīs un pieskaņotu gredzenu pirkstā izskatījās lieliski. Nesen Rets bija uzdāvinājis Skārletai šos auskarus un gredzenu. Kad, dejai beidzoties, Skārleta un Rets pagriezās un devās pie sava galdiņa, viņi ieraudzīja, ka visi stāv kājās un viņiem aplaudē.

—   Kas ar tevi noticis? Par ko esi norūpējusies? — Rets raudzījās sievas nedaudz slīpajās un joprojām nemiera pilnajās acis.

—    Kādēļ tu tā domā?

—    Pavisam vienkārši, dārgā. Tu pat nepamanīji mums veltītus aplausus, tāpēc viens no diviem: vai nu tev ir līdz kaklam cilvēku jūsmošana par tevi, kam gan es neticu, vai arī tu esi par kaut ko ļoti noraizējusies. Tāpēc es jautāju, par ko?

Skārleta uzmeta lūpu un atgrūda viņa roku.

—    Kad tu beigsi āzēt mani?

—    Bet, mīļā, vai tad es iedrošinātos āzēt tādu sievieti kā tu. Es tikai apstiprinu patiesību. — Rets, galvu atliecis, sāka smieties, un Skārleta neviļus tīksmē viņā noraudzījās: tāpat kā senāk, Retam bija plati pleci, šauri gurni, tievs viduklis un piemita dabas dots, tāds kā lunkana zvēra vijīgums kustībās. Turklāt, kā vienmēr, Rets bija pašpārliecināts.

Skārleta nolēma, ka uz Retu viņai nav vērts pukoties, jo vairāk tāpēc, ka viņš rit aizbrauc uz veselām divām nedēļām, kuras viņai liksies garas kā vesela mūžība.

Viesu pulkā pavīdēja Bo staltais, iznesīgais augums, viņš vieglā deju solī vadīja Ketiju, viņi sarunājās un jautri smējās. Džeina dejoja ar Džonu Morlendu, un tas ari bija ļoti pievilcīgs pāris.

Rets atstāja Skārletu pie galdiņa kopā ar Vinfildu laulāto pāri, bet pats devās pie sava drauga un kompanjona Henrija Šmita, kurš stāvēja vienatnē. Tāpat kā Rets, ari viņš bija stalts un muskuļots, tikai druknāks, tāpēc izskatījās sevišķi liela auguma. Viņa vēju appūstā un saules tveicē ārdētā seja, viņa milzīgais, spēcīgais augums īsti neiederējās šajā greznajā zālē. Taču Henrijs Šmits pats, šķiet, to nemanīja un jutās šeit tīri labi. Turēdams rokā glāzi, viņš uzsmaidīja Retam un piebikstīja viņam ar plecu.

—   Viss ir kārtībā, man nav nekādas vainas. Tikai piedod, dejot gan nevaru. Baidos, ka uzkāpšu dāmām uz kājiņām…

—     Bet, manuprāt, lai atrastos tavās rokās, viņas ar prieku pacietīs šādu sīku neērtību, vai ne? Es redzu, ka tev ir piekrišana. Dāmas no tevis nenovērš acis, pat mana sieva gribētu ar tevi iepazīties tuvāk. Iesim, viņa ļoti vēlas ar tevi parunāties. — Un Rets, satvēris draugu zem rokas, spraucās starp grezni tērptiem dejotājiem, lai vestu viņu pie Skārletas, kura, abus ieraudzījusi, piecēlās un devās pretī.

—    Mister Šmit, beidzot. Vai tad tā var visu vakaru pavadīt vienatnē? Kāpēc jūs nedejojat? — Skārleta sarosījās, ieraudzījusi šo simpātisko milzi, bet viņš, vērtējoši uzlūkojis Skārletu, pagriezās pret Retu.

—  Ja tu neiebilstu?» — Rets ironiski pamāja, un Henrijs, negaidīti viegli pieliecies, sniedza roku Skārletai. Viņa uzlūkoja Retu un, mazliet pacēlusies pirkstgalos, uzlika roku uz Henrija varenā pleca

Skārleta dejoja, juzdamās viegla kā pūka Henrija rokās. Viņa paskatījās augšup un ieraudzīja sev pievērstu pelēko, tādu kā tērauda krāsas acu vērtējošo skatienu.

—    Es redzu, ka jūs lieliski dejojat, mister Šmit, — nez kādēļ apjukusi, viņa ieteicās, lai nevajadzētu klusēt. Henrijs neatbildēja, joprojām no augšas skatoties uz Skārletu. «Kāds bezkauņa!» viņai iešāvās prātā. «Kā gan viņš atļaujas, būs jāsaka Retam.»

Skārleta nedaudz pagrieza galvu un ieraudzīja, ka Rets sarunājas ar Bārtu un, galvu mazliet pieliccis, novēro abus dejotājus. Rets pamanīja viņas skatienu un, pasmaidījis, pamāja viņai ar galvu.

Rets jutās dīvaini, vērojot, kā Skārleta dejo ar Henriju. Viņa tik pārgalvīgi koķetēja ka tas uzreiz krita acīs. «Nelabojama… patiesi nelabojama» Rets pat izbrīnā nogrozīja galvu.

—    Vai tu tam nepiekriti? — bažīgi jautāja Bārts, kurš šajā brīdī izklāstīja Retam kādu jaunu ideju. Rets, savās pārdomās iegrimis, neuztvēra šīs idejas būtību, bet māja ar galvu, draugu nepārtraucot.

—        Nē, kā jau vienmēr, tev taisnība, bet es, atvaino, aizdomājos. — Viņš atkal palūkojās uz abiem dejotājiem un, uztvēris Skārletas skatienu, ar smaidu pielieca galva «Dzīve šausta viņu, sabradā, un, kad atkal viss ir labi, viņa turpina darīt savu, k. kā nekas nebūtu bijis.»

—    Neizprotama sieviete!

—         Tu to saki par savu sievu? — viņš saklausīja Bārta balsi un saprata, ka sācis rimāt skaļi. Deja bija beigusies, un Rets redzēja, ka Skārlcta uzbudinājumā kvēlojošu seju nāk pie viņa zem rokas ar Henriju.

—         Mister Šmit, — Skārlcta ierunājās, saņemdama Reta roku, — visu vakaru bēdājos, ka jūs vedat manu vīru prom un es palieku viena. Vai nedrīkstētu braukt jums līdzi? Gribētos pamest aci uz tiem «Mežonīgajiem Rietumiem», par ko tagad tik daudz runā.

Henrijs nepieskaņojās viņas rotaļīgajam tonim, un Rets dzirdēja, kā viņš aprauti pateica:

—   Batlera kundze, «Mežonīgie Rietumi» nav domāti sievietēm.

—        Un vai tad tur nav nevienas sievietes? — šķelmīgi ierunājās Skārlcta, koķeti lūkojoties uz viņu.

—         Kāpēc ne, ir gan. Tikai sievietes tur ir īpašas. Bet jums labāk palikt mājās,

—          Un jūs arī dodaties turp… — viņa īgni noteica, un Rets saprata: Skārletu sadusmojis ne tik daudz tas, ka Henrijs neatbalstīja viņas domu par braucienu kopā ar viņiem, bet vairāk tas, ka viņa nepārprotami sajuta — Henriju viņas valdzinājums atstājis vienaldzīgu. Viņš Skārletu novērtēja un neatzina par uzmanības cienīgu, un tas sievietei, sevišķi tādai kā Skārleta, bija ļoti sāpīgs aizvainojums.

50. noda]a

Skārleta pasacīja šoferim, lai brauc lēnāk, bet pali ik brīdi skatījās pa mašīnas logu, cenšoties nepalaist garām Ketiju. Viņa ne reizi nebija bijusi tajā teātri, kurā savu laiku pavada meita, kaut gan zināja, ka tas atrodas nomalē, tādā vietā, kur jaunai meitenei uzturēties nav droši.

Skārleta zināja, ka Džons sūta pakaļ mašīnu, tā ka meitene ieradās mājās pirms tēva pārnākšanas, lai, nedod Dievs, viņam nerastos aizdomas.

Taču šodien Rets aizbrauca darīšanās uz Kolorado, un Skārlcta nolēma pati sagaidīt meitu, kad tā atgriezīsies no teātra.

Drūmā, lietainā diena sliecās uz vakaru, un jau bija sabiezējusi krēsla. Šur tur redzamās laternas, atgādinot butaforiskas bumbas, blāviem, dzelteniem plankumiem spīdēja itin kā pie pašām tumšajām debesīm, vāji apgaismojot ceļu.

Skārleta noprata, ka teātrim jābūt tepat tuvumā, vajadzēja tikai pagriezties ap stūri, kad pēkšņi ieraudzīja gara auguma vīrieti plīvojošā mētelī, kurš negaidīti izskrēja mašīnai priekšā un, nenoturējies kājās uz ielas slidenā bruģa, nokrita tieši zem riteņiem.

—   Stāt, stāt, tur cilvēks! — viņa nelabā balsī uzsauca šoferim. Skārlcta izbīlī samiedza acis, tad ņēmās ar spēku raustīt durvju rokturi, pūloties jo ātrāk tikt ārā, lai paskatītos, kas noticis ar nabaga cilvēku.

Kad beidzot viņai izdevās tikt galā ar durvīm un viņa aši izkāpa no mašīnas, cietušais jau bija piecēlies un tagad stāvēja, atbalstījies pret automobiļa spārnu.

—   Mister», piedodiet, kā tad tas gadījās? Vai, cik cs briesmīgi izbijos, man likās, ka jūs… ka mēs…

—     Nav vērts uztraukties, kundze. Viss ir kārtībā. Tieši man jums jālūdz piedošana, jo biju tik neveikls. Man žēl, ka tā jūs nobiedēju.

—     Ko jūs runājat! Esmu bezgala priecīga, ka viss beidzies laimīgi. Vai jums tālu līdz mājām? Es jūs aizvedīšu. — Skārleta pustumsā nevarēja saskatīt vīrieša seju, taču, spriežot pēc balss, viņš bija jauns. Tas, ka cietušais pats piecēlās un tagad stāvēja kājās bez ārēji redzamas piepūles, deva viņai cerību, tātad ar viņu nekas nopietns nav noticis. Tomēr, kas zina, kā viņš jūtas īstenībā, varbūt ir šoka stāvokli. Taču vīrietis iesmējās un pamāja ar roku.

—   Pateicos jums, kundze. Tas nav vajadzīgs, esmu pilnīgi vesels un iešu pats.

Bet, kolīdz viņš vairs nepieturējās pie mašīnas un paspēra soli, viņa augums salīka, un viņš ievaidējās, mazliet pieklibodams.

—   Vēlreiz piedodiet. Acīmredzot būs kāds izmežģījums vai liels sasitums. Ja jūs būtu tik laipna, es gandrīz izmantotu jūsu piedāvājumu.

Skārlcta kopā ar šoferi palīdzēja svešajam vīrietim ierāpties mašīnā un iekārtoties aizmugures sēdeklī blakus Skārletai. Arī mašīnas salonā bija tumšs, tāpēc Skārleta nevarēja kārtīgi apskatīt cietušo, tikai noprata, ka viņas ceļabiedram ir jauns, spēcīgs augums un viņam piemīt teicama humora izjūta. Viņš visu ceļu centās uzmundrināt satraukto dāmu, pārliecinādams, ka uz slidenās ielas mašīna būtu varējusi ciest vēl vairāk nekā viņš.

Piepeši Skārleta sajuta tādu kā mīklainu uzbudinājumu un pēc brīža atskārta, ka tā iemesls ir blakus sēdošais jaunais, spēcīgais, veselīgais vīrietis. Viņš smējās, jokoja, dažkārt atļāvās kādu rupju joku, un nevarēja teikt, ka Skārletai tas patiktu, tomēr viņu ari sevišķi nesadusmoja. No vīrieša strāvoja gandrīz vai dzīvniecisks, vīrišķīgs spēks, neapvaldītas kaislības, kuras Skārletā modināja jau aizmirstas dziņas: vēlēšanos visiem patikt, iekarot, savaldzināt. «Mans Dievs, kā viss atkārtojas, un cik šis puisis līdzīgs Retam jaunībā. Šī viņa izsmējīgā nekautrība, pārākuma apziņa…»

—   Jums patiešām kāja nesāp? Vai tikai tā nav lauzta? — viņa jautāja. Vīrietis smējās un apgalvoja, ka nudien sajūtot stipras sāpes, tikai nevis kājā, bet gan sirds apvidū un, ja kas ir lauzts, tad tieši sirds.

Skārleta atvirzījās, gandrīz vai fiziski sajuzdama, ka vīrietis mana viņas apmulsumu un smejas, apmierināts, ka gūst varu pār viņu. Viņa noskaitās: «Ko gan viņš atļaujas, izturas pārāk bezkaunīgi, it kā zinādams, ka viņam netiks dots pretspars.»

—    Jā, jā, mister™ mister…

—     Bens, kundze, piedodiet, es uzreiz nestādījos priekšā, jo mūsu iepazīšanās taču notika tik neparasti.

«Kāds nekauņa,» Skārleta viņa vārdos saklausīja aicinājumu pazīšanos turpināt un saspringa. «Bens! Briesmīgi man interesē, kā vinu sauc…»

9

—    Tagad es saprotu, — viņa dzēlīgi atbildēja, novērsdamās no Vīrieša un cenzdamās runāt klusāk, lai šoferis nedzirdētu, — ka jūs laikam atrodaties šoka stāvoklī. Kā redzams, krītot esat sasitis galvu.

Vīrietis iesmējās, pieņemdams viņas izaicinājumu, un, mazliet paliecies uz viņas pusi, nočukstēja:

—   Te nu jūs nekļūdāties, man šķiet, es patiešām esmu šoka stāvoklī.

Viņš palūdza apstāties pie. liela, pelēka nama un, vērdams vaļā mašīnas durvis, nozibsnīja ar acīm uz Skārletas pusi.

—    Paldies, kundze, jūs bijāt ļoti laipna.

—    Vai varat paiet? — Skārleta joprojām dusmojās uz viņu, tomēr vainas apziņa lika būt laipnai pret šo cilvēku.

—  Pacentīšos. Piedodiet, ja kaut kas nebija, kā vajag. — Vīrietis izkāpa uz ielas braucamās daļas un, pamājis ar roku, mēģināja iet uz nama parādes durvīm, tomēr, kā izrādījās, paiet nespēja. Viņš sagrīļojās un tik tikko nenogāzās zemē, bet piesteidzās šoferis. Viņš saķēra vīrieti un, pieturot zem rokas, veda uz nama pusi.

Tas pārbiedēja Skārletu, viņa izkāpa no mašīnas un devās abiem līdzi. Viņi lēni un ilgi kāpa augšā pa pustumšām trepēm, līdz beidzot sasniedza durvis, kas laistījās tumšā tēraudainā spīdumā.

Vīrietis ar rokas mājienu aicināja iekšā, un Skārleta, sekodama viņam, durvīs apstājās; viņu apstulbināja istabas eksotiskais iekārtojums, sienu spilgtās krāsas, mākoņi, kas itin kā peldēja zilajās debesis. Viņai nevarēja ienākt prātā, ka tikai iepriekšējā vakarā viņas meita bijusi šeit un tāpat sajūsminājusies par šo eksotiku.

Apgaismojumā Skārleta cietušo varēja labi apskatīt. Kā jau viņa bija domājusi, tas bija garš, spēcīgs, labi noaudzis jauneklis ar glītu, smalku seju un izsmējīgu, nelokāma cilvēka vaibstu ap muti. Jauneklis, nepievērsdams uzmanību sāpēm, kas acīm redzami viņu mocīja, no krēsla, kur šoferis bija viņu nosēdinājis, ar interesi vērīgi raudzījās uz Skārletu, un viņa zilajās acīs pamanīja sajūsmu.

—     Labāk pasauksim ārstu, jo jums taču ir nepieciešama palīdzība, — viņa ierosināja, nezinādama, kā izturēties šādā situācijā. Viņa nedrīkstēja aiziet, nepārliecinājusies, ka ar jaunekli viss kārtībā. Uzkavēties ilgāk, neko neuzsākot, ari būtu nepieklājīgi. Nepievēršot uzmanību jaunā vīrieša vērīgajam skatienam, kas viņu itin kā izģērba, viņa vērsās pie šofera.

—     Es pagaidīšu mašīnā, bet jūs palūgšu misteram palīdzēt novilkt drēbes un apskatīt viņa kāju. Ja būs vajadzīga palīdzība, nekavējoties aizbrauksim pēc ārsta.

Viņa pamāja ar galvu vīrietim, kurš joprojām raudzījās viņā, un pagriezusies izsteidzās no istabas, vienā elpas vilcienā pa tumšajām kāpnēm garām durvju sargam izskriedama uz ielas; īsu bridi pastāvēja, lai saltais gaiss atvēsinātu viņas kvēlojošo seju, tad aši paslēpās automobiļa drošajā aizsegā. «Kas ar mani notiek?» Protams, šis gados jaunais nelietis bija viņu aizkaitinājis, tomēr dvēseles dzijumos viņa saprata, ka nav nozīmes sevi mānīt, šis cilvēks nebija modinājis viņā tikai līdzjūtību kā cietušais, kas pakļuvis zem viņas mašīnas riteņiem, viņš bija sabangojis visu viņas sievietes būtību, un tagad viņai gribējās cerēt, ka šāda jutoņa ir tikai mirkļa vājums.

«Velns parāvis! Vajadzēja ar kaut kam tādam atgadīties. Tas viss tāpēc, ka viņa vai zaudē prātu aiz bezdarbības. Bija taču lūgusi Retu atļaut nodarboties ar veikalu darījumiem. Rets neatļāva, tāpēc tagad mācas virsū muļķīgas domas.»

No nama iznāca šoferis un sacīja, ka esot misteru Brcdliju noguldījis gultā un apskatījis viņa kāju. Viņaprāt, kāja esot stipri sasista, viņš to cieši nosaitējis un cerot, ka viss būšot labi.

Kad Skārleta atgriezās mājās, viņu sagaidīja Ketija un Džons. Izrādījās, ka Džons šodien atbrīvojies agrāk un nolēmis pats aizbraukt pretī meitenei, lai aizvestu viņu mājās. Abi sēdēja viesistabā, un Ketija draugam laikam stāstīja kaut ko ļoti smieklīgu, jo viņi bija visai jautrā noskaņojumā. Meitene, māti ieraudzījusi, apklusa un izbrīnā skatījās uz viņu.

— Vai kas noticis, māmiņ? Par ko esi tā uztraukusies?

Skārletai nenāca ne prātā slēpt, kas viņai atgadījies. Ceļā uz mājām viņa domās bija iztēlojusies, kā meitai stāstīs par šo nejēdzīgo gadījumu, vēl jo vairāk tāpēc, ka tas nolika gandrīz pie teātra ieejas. Varbūt Ketija pat ir pazīstama ar šo jaunekli un rīt varēs uzzināt, kā viņš jūtas, jo Skārleta tomēr bažījās par viņa veselības stāvokli, viņa taču redzēja, ka jauneklis tik tikko varēja paiet.

Vai nu vainīga bija Bārta klātbūtne, vai neveiklības sajūta, ko radījušas mīklainās attiecības starp viņu un cietušo, kuras izpaudās gan mašīnā, gan vēlāk viņa istabā, par ko viņa domāja visu ceļu, — taču viņa meitai neieminējās par šo gadījumu.

Skārleta brīdi pasēdēja kopā ar viņiem, Bārts atstāstīja pēdējos notikumus Kolorado; viņam bija izdevies uzzināt, ka tur briest liels konflikts starp daudzo raktuvju īpašniekiem un algotajiem strādniekiem. Viņu tur bija sabraucis vairāk nekā vajadzīgs, tomēr alkas ātri tikt pie bagātības un cerības uz laimīgu gadījumu, kā izrādās, bija tik lielas, ka braukt projām neviens negribēja. Pārmērīgs darbaspēka pieplūdums ietekmēja izpeļņu, un sākās nemieri.

—    Retam droši vien vajadzēs aizkavēties Kolorado. Patlaban tur izveidojusies pilnīgi neprognozējama situācija.

Dienu agrāk vai pat pirms dažām stundām Skārlctu būtu ļoti ieinteresējis Bārta stāstījums. Par vīra darbību, kaut vīrs Skārletu sevišķi sīki neinformēja, viņa bija ļoti nobažījusies, jo ne jau tikai pēc nostāstiem zināja, cik bīstami apstākļi ir viņa raktuvēs Mežonīgajos Rietumos. Pirms Reta atgriešanās viņai ari pašai nācās iedziļināties visās problēmās, kas saistītas ar viņa raktuvēm Lidvilā, lai gan pamatos visus darījumus kārtoja Reta kompanjoni. Viņi arī tagad strādā kopā ar Retu un bieži apmeklē viņa māju, tomēr viņa nezina, par ko tic runā un ko izlemj.

—     Skārlet, tu patiešām esi par kaut ko satraukusies. Kas noticis? — Bārta balss atplūda Rdz viņai it kā no tālienes, viņa atjēdzās un vainīgi palūkojās Bārtā.

—    Piedodiet, Bārt. Ketij, es laikam iešu augšā savā istabā, tā kā sāp galva.

Džons un Ketija saskatījās, un meitene noraizējusies apskāva māti.

—    Varbūt tev palīdzēt?

—    Nē, nē, iešu gulēt. No rīta viss būs pārgājis.

Jā, ja pirms dažām stundām… Bet šobrīd viņa uztvēra visu it kā atsvešināti… viņai joprojām no prāta neizgāja jaunā cilvēka skatiens, ko viņš bija pievērsis viņai tur, savā istabā. Viņa netika vaļā no sajūtas, ka viņai mestajam izaicinājumam būs turpinājums. «Lai velns šo puisi būtu parāvis, kādēļ gan es par viņu domāju?»

Skārleta no rīta pamodās, it kā nekas nebūtu noticis, un, atcerējusies iepriekšējā vakara notikumu, izbrīnījās par savu satraukumu. «Tā tik vēl trūka, lai es iemīlētos!» viņa pavīpsnāja, nomezdama segu.

Viņa nesteidzīgi, rūpīgi saģērbās, izvēlējusies vienu no saviem iemīļotajiem dūmaini pelēkajiem zīda tērpiem, kas sevišķi izcēla viņas lokanā auguma grāciju. Ketija vēl atradās savā istabā, un Skārleta, nodevusi nepieciešamos rīkojumus mājas kalpotājiem, atsēdās krēslā, nezinādama, ar ko vēl varētu nodarboties. Nav zināms, kad Rets atgriezīsies, bet bez viņa dienas ritēs gausi un garlaicīgi. Varētu aizbraukt pie Bo un Džeinas, bet viņiem savu rūpju gana. Mazais apslimis, un Džeina neatiet no viņa gultiņas. Skārletai bija ari citi paziņas, taču braukt priekšpusdienas vizītēs viņai nepatika, viņa nekad savā mūžā nav varējusi ilgi paciest augstākās sabiedrības dāmu muļķīgo, tukšo pļāpāšanu.

Palēnām viņas domas atgriezās pie vakardienas atgadījuma. Viņa jau spēja mierīgi atcerēties jaunekli un nopriecājās, klusībā nospriedusi, ka tas patiesi bijis īss vājuma brīdis. «Bet šis cilvēks taču ir cietis, ja nu tiešām ar viņu noticis kas nopietns un pašlaik viņš jūtas ļoti slikti?» Skārleta negribētu, ka aiz šofera vai paša vīrieša neuzmanības būtu radušās kādas ļaunas sekas. Derētu uzzināt, kā viņam klājas. Aizsūtīt pie viņa šoferi, varbūt pat kopā ar ārstu? Bet ja nu ārsts nav vajadzīgs, un viņa tikai veltīgi būs to traucējusi? Nebūtu slikti aizbraukt pašai jaunekli apciemot, viņa tomēr ir tam nodarījusi kaitējumu, un tas acīmredzot kādu laiku nevarēs iet darbā. Varbūt piedāvāt viņam naudu, viņa dzīvokļa iekārtojums neliecina par lielu turību. Jā, jā, viņa jauneklim piedāvās naudu, tikai tas jādara pēc iespējas smalkjūtīgi, lai puisi neapvainotu.

Skārleta aši pietrūkās kājās, skriešus metās augšā pa kāpnēm uz savu istabu, lai palūkotos spogulī un pārliecinātos, ka izskatās lieliski un, uzmetusi plecos elegantu mēteli, steidzās ārā no mājas. Jau uz sliekšņa viņai iešāvās prātā pēkšņa doma un, atgriezusies atpakaļ, viņa uzlika galvā cepuri ar biezu plīvuru. Tagad viss bija gods godam.

Skārleta nolēma neaicināt šoferi, viņa jau sen bija iemācījusies vadīt automobili un dažkārt, kad radās nepieciešamība, izbrauca viena. Patlaban viņa nosprieda, ka tieši tāda nepieciešamība ir radusies. Kā nekā šī situācija tomēr bija pietiekami delikāta. Sūtīt šoferi vienu, lai tas vīrietim izsniedz naudu, nav īsti labi. Braukt ar viņu kopā un pašai to darīt liecinieku klātbūtnē ir vēl sliktāk. Atstāt šoferi lejā un kāpt augšā vienai… ko gan šoferis nodomās; tas, bez šaubām, dzirdēja visas muļķības, ko sarunāja šis nekauņa, varbūt ari ievēroja viņa skatienus tur, istabā…

Vakarvakarā, braucot mājās, viņai izdevās labi iegaumēt ceļu, kaut gan viņa bija ļoti uzbudināta. Skārleta pasmaidīja: «Nekā nebij, šodien viņa būs nepieejama un cieta kā krams. Viņu nesamulsinās nekādi šī cilvēka skatieni, un visus tā jokus un muļķības viņa gluži vienkārši neklausīsies. Varbūt ari jauneklis patlaban ir tādā stāvoklī, ka tam prāts uz jokiem nenesas.»

Viņa apturēja mašīnu kādu gabalu pirms pazīstamās pelēkās mājas un kājām devās uz tās ieeju. Durvju sargs, pamanījis, ka grezni ģērbusies dāma, kuras cepure pilnīgi aizsedz seju, paiet

viņam garām, neizrādot vēlēšanos kaut ko jautāt, ari neiedrošinājās tai piedāvāt savu palīdzību. Viņš pagriezās un iegāja sarga telpā, nomurminājis zem deguna, ka gan jau dāma pati zina, kur viņai ejams un kāpēc.

Skārleta uzgāja augšā pa jau pazīstamām kāpnēm un apstājās pie tērauda durvīm, tikai šobrīd apzinādamās, cik viņas nesaprātīgā rīcība ir bīstama. Taču, ja jau viņa ir šeit. būtu muļķīgi griezties atpakaļ, vēl jo vairāk tāpēc, ka varbūt cilvēkam patiešām vajadzīga palīdzība. Viņa vairākas reizes ar mazo dūri piedauzīja pie tērauda durvīm un, aiz tām nesaklausījusi nekādas skaņas, jau sāka domāt, vai nebūtu laiks pazust no šejienes, piepeši šajās tumšajās kāpnēs sajuzdamās ļoti neomulīgi, kad negaidīti durvis plaši atvērās un to platajā ailē parādījās vakardienas jaunā vīrieša pazīstamais, slaidais stāvs. Jauneklis iesākumā vērās uz viņu lielā neizpratnē, kuru gan tūdaļ nomija plats, zobgalīgs smaids. «Tādu jau man nācies redzēt,» viņa domāja, nezin kāpēc atminēdamās Retu viņu pazīšanās pirmajos gados. Benam patiesi bija kāda līdzība ar Retu jaunībā, laikam tā bija izaicinošā vīpsnā un saltais, vērtējošais skatiens. Taču viņa nav šeit atnākusi, lai viņus abus salīdzinātu.

—   Sveicināta, lūdzu, es jūs negaidīju, — vīrieša smīns izzuda, parādījās neslēpta prieka izteiksme, un viņš viesmīlīgi Skārletu aicināja iet istabā. Likās, Skārlctas apmeklējums viņam patiesi nāca pilnīgi negaidīti.

—   Piedodiet, ka esmu tik nekautrīgi ielauzusies, bet es nolēmu uzzināt, kā jūs jūtaties un… jums palīdzēt, — Skārleta teica, priecādamās, ka, redzot šo jauno cilvēku, vairs nejūt nekādu satraukumu. «Viņš ir dzīvs un vismaz pēc skata gluži vesels. Tagad jācenšas pēc iespējas smalkjūtīgāk iedot viņam naudu.»

Vīrietis pieklibodams devās pie dīvāna, uz kura mētājās gultas drānas. Acīmredzot viņš bija nesen pamodies un tikai paguvis steigā saģērbties, kad viņa pieklauvēja.

—   Piedodiet, tas nāk tik negaidīti, es nepaguvu neko sakārtot.

—    Man jāatvainojas jums, tūlīt iešu projām, patiešām neērti, es tikai gribēju…

—     Nu, ko jūs runājat, esmu tik priecīgs, nevarat to pat iedomāties. Lūdzu, noņemiet cepuri, es jums palīdzēšu novilkt mēteli. Tūlīt uzvārīšu kafiju, lūdzu, bridi palieciet pie manis…

289

Viņa acīs nebija ne ēnas no izsmiekla, viņš Skārletai novilka mēteli, netīšām pieskardamies viņas rokai, un pagriezies izgāji

10-336

laukā pa sānu durvīm. Drīz vien Skārleta sajuta svaigi samaltas kafijas smaržu. Viņa nodomāja, ka būtu neērti, ja tā uzreiz, tikko spērusi kāju pār slieksni, piedāvātu naudu. Jauneklis parādīs viņai durvis, un viņam uz to būs pilnīgas tiesības. Jāpieņem viņa priekšlikums un kopā jāiedzer kafija, gan jau sarunas laikā atradīsies iespēja ieminēties par naudu. Skārleta piegāja pie sānu durvju redzamā spoguļa, noņēma cepuri un sakārtoja mazliet izjukušos matus. Skārleta vēl tā stāvēja, ar paceltām rokām saglauzdama matus, kad izdzirdēja Bena balsi: — Man jums jāsaka, jūs patiešām esat apburoša. Skārleta spēji pagriezās un ieraudzīja viņu: lunkans kā veikls, spēcīgs, lēcienam gatavs melns sniega leopards viņš stāvēja aiz viņas, vai aprīdams viņu ar hipnotizējošu skatienu. Kādu brīdi viņi tā stavēja, lūkodamies viens otram acīs, pēc tam Skārleta sajuta, ka viņa spēcīgās, drošās rokas viņu apskauj, bet mute meklē viņas lūpas, piekļaujas tām jauneklīgā, viņu mulsinošā kaislē.

Viņa izbrīnījās: «Mans Dievs, ko gan viņš dara? Patiešām, kā viņš iedrīkstas!» Viņa bija tik apstulbusi, ka pat nemēģināja viņu atgrūst, bet viņš, ar mēles galiņu pavērdams viņas lūpas, alkaini pieplaka pie tām, vilinādams viņu nezin kur. Un viņa vairs neko nespēja aptvert, tikai juta, kā iekšienē uzbango kvēlas alkas atbildēt viņam un pakļauties viņa stiprajām un reizē maigajām rokām. Viņš viegli viņu saņēma savās rokās un nesa uz dīvānu, apklādams skūpstiem seju, kaklu, krūtis™

Viņš bija jauns un nenogurdināms, un Skārleta aizmirsa uz īsu bridi pazibējušās domas par Retu, par savu krišanu, par to, cik grēcīgs ir viss, kas ar viņu patlaban notiek.

Viņa uzreiz nebrauca mājās, kaut zināja, ka Ketija jau aizgājusi un mājās neviena nav. Tik un tā viņa tagad nevarēja tur rādīties, viņai vajadzēja palikt gluži vienai, lai vēlreiz it kā no jauna visu izdzīvotu. Viņai pat neienāca prātā padomāt, kas ar viņu notiks turpmāk, kā veidosies attiecības ar Benu, ja vispār veidosies™ ko sacīs Rets, ja uzzinās. Viņa neko tādu patlaban nedomāja, nespēja domāt. Vienīgais, ko viņa pat ne ar prātu, bet gan ar jūtām atskārta, ka no Reta tik un tā nešķirsies, lai cik labi viņai būtu kopā ar Benu. Rets — tas ir svētums, tā ir viņas dzīve, gaiss, ko viņa elpo, viņas izsāpētais dārgums.

Un Bens? Skārleta iesmējās, piepeši atcerējusies, ka tas pat nebija pajautājis viņas vārdu, bet viņa nepaguva tam stādīties

priekšā. Un Skārlcla uzreiz izjuta atvieglojumu. Tas taču brīnišķīgi! Ja viņš zinātu, kas viņa ir, visam būtu beigas. Viņa vairs nevēlētos ar Benu satikties, lai sevi vēl dziļāk neļautu ieraut šis bezjēdzīgās un netikumīgās kaislības atvarā. Turpretī tagad viņai nekas nedraud, viņa neteiks savu vārdu, ja viņš tomēr vaicās, nosauks izdomātu. Un viņa vēl apsvērs, vai ir vērts to turpināt. Drīzāk gan ne.

Beidzot Skārleta tiktāl atguvās, ka varēja mierīgi piebraukt pie mājas. Viņa novietoja mašīnu un centās nemanāmi ielavīties mājā, baiļodamās, ka ziņkārīgie kalpotāji varētu pēc viņas sejas kaut ko nojaust. Protams, Retam viņi neko neziņos, tomēr viņu sačukstēšanās un vērīgie skatieni viņai nepavisam nenāktu par labu.

Skārleta uzkāpa savā istabā un palika tur visu vakaru. Nevar sacīt, ka viņa būtu daudz domājusi par Benu vai Retu. Izlietu ūdeni nesasmelsi. Viņa nenožēloja notikušo. Bens ar savu jauneklīgo, dzīvniecisko kaisli viņas vienmuļajā dzīvē bija pratis ienest jaunas izjūtas, licis viņas sirdij straujāk pukstēt. Viņa atkal jutās jauna, jo viņu bija iekārojis cits vīrietis, nevis Rets. Par Reta mīlestību viņa bija pārliecināta, un šī pārliecība notrulināja jūtu asumu, darīja tās pierastas un mierīgas. Viņa tīksmīgi izstaipījās, aizvērusi acis, atsauca atmiņā Bena lokano, jauneklīgo augumu, viņa gludo ādu, tīro seju bez nevienas krunciņas. Varbūt viņa vēl pie Bena iegriezīsies… Kaut gan vai ir vērts?

51. nodaļa

Pēdējās dienās Ketija gandriz nemaz nesatika māti. Skārleta bieži kaut kur nozuda, ja tomēr palika mājās, pa lielākai daļai ieslēdzās savā Istabā, un Ketija viņu netraucēja, jo viņai pašai bija daudz darāmā šajās nedēļās, kamēr tēvs projām, un viņa varēja vairāk laika veltīt teātrim, nebaidoties tēvā modināt aizdomas.

10*

Džons ne tikai vakaros sūtīja pēc viņas mašīnu. Dažkārt, kad nebija pārāk aizņemts, viņš pats atnāca viņu sagaidīt, pabija arī mēģinājumos teātrī. Džons prata iekarot visu simpātijas, un visi zināja, ka viņš ir Ketijas tēva tuvs draugs un tēvišķīgi rūpējas par meiteni. Visus pārsteidza, kāpēc to nedara tēvs pats, taču saprata, ka te ir kāds noslēpums, un aiz smalkjūtības nekur neiejaucās.

291

Vienīgi Benu Bredliju kaitināja Džona Morlenda apciemojumi: «Atkal tas tavs vecis ieradies, vai viņš ir tevī iemīlējies, ka visur velkas tev līdzi?»

Ketijai nepatika Bcna naidīgā izturēšanās pret viņas draugu, un meitene dusmīgi viņu norāja:

—   Tu nedrīksti par viņu tā runāt. Ja nebūtu viņa, es nevarētu strādāt teātrī. Esmu viņam lielu pateicību parādā.

—    Labi, — Bens atmeta dusmas un atplauka laipnībā, — lai

nem vien tevi savā aizbildnībā. »

Ketijas draudzīgās attiecības ar Benu nemainījās. Viņa priecājās, ka iespējams mierīgi draudzēties ar vīrieti, sarunāties, smieties, zinot, ka viņam nav nekādu ļaunu nodomu attiecībā uz viņu. Kctija kopā ar Benu gāja pusdienot, meitene vēl vairākas reizes apciemoja viņu mājās. Ketija tur palika ari tāpēc, ka viņš neatļāvās nekādas vaļības, kaut gan viņa saprata, ka nav Benam vienaldzīga.

Bens izturējās pret Ketiju nevainojami un nedeva iemeslus šaubīties par viņa draudzīgajām jūtām. Viņš gribētu apprecēties ar Ketiju, viņa patiešām jauneklim patika, kaut arī viņš neteiktu, ka būtu Ketijā iemīlējies. Savās aktiera gaitās Bens jau daudz ko bija pieredzējis, izbaudījis mīlestību un vilšanos, un tagad divdesmit sešu gadu vecumā kļuvis apdomīgāks. Viņš nesen bija iebraucis no Anglijas un ieguvis pagaidu atļauju šeit strādāt, taču vēlējās palikt Savienotajās Valstīs uz visiem laikiem. Lai savu sapni īstenotu, vajadzēja izmantot drošāko līdzekli — apprecēt amerikānieti. Ketija te derēja ideāli. Pirmkārt, tā viņam nav vienaldzīga, ir ļoti skaista meitene un nav muļķe, kaut arī sievietes prātu viņš augstu nevērtēja. Turklāt, kā Bens jau paguvis uzzināt, Ketijai ir ļoti ietekmīgs radinieks Bo Vilkss, kurš iemantojis milzīgu autoritāti teātra pasaulē.

Kad Ketija sarunā nejauši ieminējās par viņu, Bens ļoti izbrīnījās:

—     Un tu nevari iekārtoties darbā pie viņa? Kādēļ tad tu izvēlējies mūsu draņķīgo teātri?

—    Man ir savi iemesli, — meitene izvairīgi atbildēja un Bens vairāk nejautāja, jo saprata, ka Ketijas vecāki, tāpat Bo, nevēlējās, lai viņa saistītu savu dzīvi ar teātri. To pašu ari viņš būtu ieteicis, bet šoreiz ar meiteni saistījās tā laimīgā izdevība, kuru viņš neatlaidīgs tik ilgi bija gaidījis. Ne jau mūžīgi viņa nīks šajā pelēcīgajā teātri, un, ja patiesi ir aizrāvusies ar visu to, tad agri vai vēlu savu panāks, Ketijas raksturu viņš jau paspēja iepazīt.

Ja Bens papūlēsies un kādu dienu iekaros viņas sirdi, tad viņam līdz ar to pavērsies ceļš uz vilinošo teātra pasauli, pēc kuras viņš visu mūžu tiecies.

Šad un tad Bens ielaidās dēkās ar sievietēm, viņš taču galu galā ir normāls vīrietis, bet ar Ketiju neko tādu neatļāvās. Šeit Bcna reputācijai jābūt tīrai visu acīs, jo viņš saprata, ka meitenes tēvs Rets Batlers — tas jau bija noskaidrots — ir tik bagāts un ietekmīgs, ka spēs viņu iznīcināt, pat pirkstu nepakustinot. Dažreiz Bcnam kļuva visai neomulīgi, iedomājoties, cik pārdroša ir viņa iecere un kādā namā viņš dzīrās ieiet ar znota tiesībām. Maz ticams, ka Rets Batlers jebkad piekritīs izprecināt meitu aktierim, taču vienīgā cerība bija Kctija. Meitene ir ciets rieksts, un, ja iemīlēs viņu, pati tiks galā ar tēvu. Tāpēc tikai tā, tikai jaukas attiecības, draudzība, kamēr viņš kļūs meitenei nepieciešams, gan vēlāk redzēs…

—         Mans Dievs! Skaistulīt, kāpēc tāda steiga? Tu notrieksi no kājām to veco lēdiju, ja nesamazināsi ātrumu.

Ketija šodien bija aizgulējušies un varēja nokavēt mēģinājumu, un tikai Bena baiss viņu apstādināja, kad viņa, izlēkusi no mašīnas, ko kājas nes, metās uz teātra ieejas durvīm.

—          Un ko tu te dari? Mēģinājums ir jau sācies… — viņa neizpratnē uzlūkoja Benu.

—    Es gaidu sani zaļacaino draugu…

—         Tad jau labi, jokupēteri, starp citu, kur tu biji pazudis šajās dienās, — meitene atcerējās, ka jau trīs dienas nav viņu redzējusi. — Man teica, tu esot slims, un es taisījos tevi apraudzīt.

—          Ak, nemaz neuzdrošinājos to cerēt. Ketij, vai tu tiešām atnāktu pie manis, ja es noliktos gar zemi? — Viņa skaistās, izteiksmīgās acis reizē maigi un skumji lūkojās uz meiteni.

—    Tu taču zini, ka šeit man neviena nav.

Kctijai sirds nodrebēja aiz žēluma. Vienmēr jautrais un zobgalīgais Bens šodien izskaiījās ļoti bēdīgs.

—         Katrā ziņā es tevi apciemotu, Ben. Mēs taču esam draugi, vai ne?

Bens skumīgi nolieca skaisto galvu.

—         Jā, tikai las sasilda manu sirdi, Ketij. Esmu tev pateicīgs par uzticēšanos.

—          Bet kas tad īsti tev atgadījās? Tu tiešām biji slims vai sagribējās mazliet atpūsties?

—         Nedaudz apslimu. Pakļuvu zem mašīnas, — un, ieraudzījis izbailes meitenes acīs, steidzīgi piebilda:

—   Nekas jau sevišķs nebija, neuztraucies, tikai mazliet sasitos.

—         Tad paldies Dievam, — Ketija atviegloti nopūtās, kā nekā Bcns ir ļoti simpātisks cilvēks un viņai dārgs kā draugs.

—          Jā, Ketij. Vai mēs pēc mēģinājuma nevarētu kaut kur pasēdēt? Varbūt tavs vecis atkal atbrauks tev pakaļ? — Bens it kā starp citu pajautāja.

—         Nesaukā viņu tā. Bārts ir ļoti jauks. Es jau tev stāstīju, ka viņš nekad nav bijis precējies, viņam nav arī bērnu, tāpēc viņš tā rūpējas par mani, — meitene sadusmojās. Bcns ar savām dzēlīgām piezīmēm par Džonu Morlendu bija viņai apnicis. Pienācis laiks to izbeigt.

—        Turklāt es pazīstu Bārtu visu mūžu. Viņš ir mans labākais un vienīgais draugs, un es viņu ļoti mīlu.

Sākumā Bens pabrīnījās par meitenes dedzību, parasti viņa bija savaldīga, pēc tam skumīgi, it kā samierinājies ar neizbēgamo, teica:

—    Gribētos, lai par mani tiktu sacīts tāpat.

Ketija pasmaidīja — pirmo reizi kopš viņu strīda sākuma. Viņas dusmas acumirklī izgaisa.

—         Varbūt pienāks diena, un kāds tā arī sacīs. Bet kaut kur pasēdēt, kāpēc gan ne…

52. nodaļa

Bija pagājušas vairākas dienas, un Benam jau būtu izgājis no prāta viņa piedzīvojums, ja kāja par to neatgādinātu. Tā vēl nedaudz sāpēja, un Bens centās kustēties iespējami mazāk. Šā iemesla dēļ viņš biežāk nekā parasti uzturējās mājās. Reiz Bcns gulēja uz dīvāna, izklaidīgi pārlapodams jaunās lugas rokrakstu, kuru bija saņēmis, lai ar to iepazītos. Luga bija visai vāja, neinteresanta, un viņš skaitās uz lugu un uz savu nelaimīgo dzīvi. Benam piemita zināms talants, un viņš to saprata, tikai nezin kāpēc tā sagadījās, ka viņam nācās kaut kā kulties cauri ar necilām lomām necilos teātros. Labākie Brodvejas teātri uzaicināja slavenus aktierus, bet viņam neradās iespēja un varbūt negadījās laimīga izdevība gūt šo slavu. Turklāt tuvākajā laikā izbeidzās līguma termiņš pat ar šo teātri, un, ja viņš neko neuzsāks, viņam ari turpmāk vajadzēs nīkt sabiedrībā neviena nepazītam.

Bcnu no dziļajām pārdomām iztraucēja dobji klauvējieni pie durvīm. Viņš negribīgi piecēlās un gāja tās atvērt. Pēc mirkļa Bens pārsteigts sastinga uz sliekšņa. Viņam iepretī stāvēja sieviete, kuras seju aizsedza biezs, tumšs plīvurs. Taču pat caur tā blīvo tīkliņu vīdēja viņa nesenās paziņas mazliet apmulsušais un vienlaik pārgalvīgais skatiens. Attapis, ka brīdis, kad viņi lūkojās viens otrā, pārlieku ievelkas, Bens pavirzījās sānis un ar plašu žestu aicināja viņu istabā.

—    Esmu laimīgs, ka neesat mani aizmirsusi, — viņš aušīgi ierunājās, tuvodamies dāmai un apskaudams viņu ap pleciem.

Taču Skārletai nepatika tāds sagaidīšanas veids, un viņa nepacietīgi paraustīja plecus, atvairoties no jaunekļa rokām,

—    Nepriecājieties, es atnācu pie jums praktiskā nolūkā, Jūs, cik saprotu, nevarat tikpat rosīgi strādāt kā pirms avārijas, un es jums gribu piedāvāt…

—  Samaksu, vai? — Bcna seja tumši pietvīka, un viņš sašutumā viņu pastūma sāņus, gandrīz atgrūda, — Mani, kundze, vēl neviens nav tā pazemojis. Jūs esat pirmā, kas to uzdrošinājusies darīt. Es, protams, neesmu eņģelis, tomēr lai tādā mērā… Vispār gan, ja tā vēlaties.. Jūs jau esat man samaksājusi..,

Skārleta apjuka, viņa pati nezināja, kā šie vārdi bija izlauzušies, jo bija taču nākusi šurp pavisam citādā noskaņā. Bet pateica tā tāpēc, ka ieraudzīja viņa saltās, izbrina pilnās acis. Viņa bija cerējusi, ka arī viņš ar prieku atminas viņu un gaida, bet izrādās, ka viņam tas viss nav nekas vairāk kā viena no daudzām pikantām situācijām. Un ko gan viņš atļaujas: «…«samaksājusi»! Ak, kāds nelietis!»

Skārleta kā dzelta aši atlēca sāņus un metās pie durvīm. Taču durvis neatvērās, un viņa nikni raustīja rokturi, dauzīja pa tērauda apšuvumu. Bens piesteidzies apskāva viņu no mugurpuses, piespieda sev klāt un, saturēdams viņas rokas, sāka alkaini skūpstīt viņas kaklu, zodu,

—     Ņem nost to velna plīvuru, tas man neļauj redzēt tavas acis, es gribu tās skūpstīt. Piedod, tu pati esi vainīga, — viņš murmināja aizlauztā balsī, ar vienu roku skaudams viņu, bet ar otru raudams viņai nost cepuri, mēteli, pogādams vaļā kleitu. Beidzot viņš tika klāt kārotajam un ar muti pieplaka pie viņas vingrajām, maigajām krūtīm.

—    Ak Dievs, es zaudēju prātu, iesim, Iesim, mīļā!

Bens vedināja Skārletu aizvien tuvāk un tuvāk dīvānam, un viņa, kļuvusi slābana, sajūtot tā nevaldāmo sparu, tā mežonīgo, neganto kaisli, atkal tam pakļāvās, tīksmē ļaudamās stiprajām, spēkpilnajām rokām, jauneklīgajam, nenogurdināmam augumam.

—    Kas tu esi, daiļā nepazīstamā? Kāds vējš tevi atpūtis manā dzīvē? — viņš vaicāja, noliecies pār viņu, guvis apmierinājumu un norimies, glāstīdams viņas kailo augumu, augstās krūtis.

—   Kuram svētajam esmu pateicību parādā par to laimi, ka viņš mani pagrūda zem tavas mašīnas riteņiem?

Skārleta joprojām slīga gurdumā un tvīksmē, un viņai tik tikko neizlauzās pār lūpām viņas īstais vārds, tomēr viņa laikus atjēdzās.

—    Esmu Filipa. Sauc mani par Filipu, — viņa nočukstēja.

—    Vai šai vārdā tevi jāsauc tikai man, vai tas ir tavs īstais? — viņš jautāja, pamanījis, ka viņa mirkli sastomās.

—    Vai tas mums tik svarīgi?

—    Šobrīd ne, bet varbūt arī ir svarīgi, — Bens atbildēja, domīgi glāstīdams viņas krūtis, ar lūpām pieskaroties kaklam, vaigiem…

—    Tevi taču velk pie manis?

Bens vēl nebija ticis skaidrībā, kāda ir viņa attieksme pret šo sievieti. Pirmā reize, kad tas notika, viņam palikusi atmiņā vienkārši kā patīkams piedzīvojums, taču šodien viņa atnāca atkal, un jauneklī modās neskaidra doma, kā šo sakaru varētu izmantot. Jāpacenšas, lai viņa atnāktu vēl, un viņš izdomās līdz galam to, kas pagaidām pavīdējis prātā kā gaismas stariņš miglā. Sieviete ir bagāta un nāk no augstākajām aprindām. Par to viņš nešaubījās: šī lepnā mašīna ar šoferi, viņas apģērbs un pašapzinīgā izturēšanās. Te nevar būt nekāda kļūda Un, zināms, viņa ir precējusies, tādas sievietes nemēdz būt vientuļas. Bens necerēja ka šī sieviete šķirsies no vīra viņa dēļ, kaut gan visādi gadās, taču, ja tas arī nenotiks, viņai droši vien ir plašs paziņu loks, plaši sakari, kuru viņam tik ļoti trūkst. Tā nudien var viņam palīdzēt izsisties uz augšu, taisīt karjeru. Viņam nav vajadzīga tās nauda, vēlāk viņš pats nopelnīs pietiekami Galvenais ir izrauties no šīs dūksts, kur jādzīvo, neviena nepazītam Attiecībā uz Ketiju.. labi būtu, ja tur kaš sanāktu, taču viņš par to gan šaubījās.

—   Vai tev ir labi ar mani?~ — Bens nevēlējās viņu saukt izdomātajā vārdā, tomēr, lai neaizbaidītu, saņēmās un izsadja — JFilipa?

—    Jā, — Skārleta nopūtusies atrāvās no viņa lokanā, spēcīgā auguma — Jā, mīļais! Bet man laiks iet-.

— Es nejautāju, vai tu vēl atnāksi, gluži vienkārši es tevi faidīšu, — pūlēdamies noturēt viņu savos skāvienos, Bens nočukstēja. Viņš nezināja, kas ir viņas vīrs un kāds tas varētu būt, tomēr nodomāja, ka droši vien nav jauns. Un, it kā pierādīdams atšķirību starp sevi un to, cieši ieslēdza Skārletu savās skaujās un kaisli ieguva viņu. Skārleta gulēja gandrīz vai bez elpas, trīsu pārņemta, izbrīnā par viņa spēku un savu kaislību, neremdināmām alkām.

Tā aizritēja trīs nedēļas, pārpilnas kaisles un neprāta. Rets joprojām palika Kolorado. Kādu rītu pirms došanās pie Bena viņa nokāpa lejā, un namzinis pasniedza viņai vēstuli no Reta. Skārleta apsēdās krēslā un aši atvēra vēstuli.

Rets rakstīja, ka notikumi Kolorado liekot viņam tur uzkavēties vēl vismaz nedēļu. Viņam pašam ļoti griboties uz mājām, tomēr nevarot atļauties aizbraukt no raktuvēm, kamēr strādnieku nemieri neesot norimuši un darbs atsācies pilnos apmēros. Patlaban viss itin kā tuvojoties noslēgumam, un viņš cerot pēc nedēļas, sliktākajā gadījumā pēc pusotras nedēļas, būt mājās. Vēstules beigās Rets nepalaida garām izdevību pieminēt, ka viņam bijusi taisnība, kad viņš sievai nav atļāvis iesaistīties darījumos. Tagad taču viss tā esot mainījies. Strādnieki esot kā prātu zaudējuši, nodibinot nezin kādas savienības un izvirzot pārmērīgas prasības. Bieži nākoties ar viņiem noslēgt kompromisu. Tur, Kolorado, paldies Dievam, pagaidām neapmierinātībai esot stihisks raksturs, ļaudis turp plūstot straumēm, cerēdami uz lielu izpeļņu, bet tāpēc jau vieglāk nekļūstot. «Tā ka, mana mīļā, izbaudi mieru, izklaidējies, tomēr nepārspīlē, un gaidi mani. Es tevi mīlu. Tavs Rets.»

Skārleta, vēstuli izlasījusi, atviegloti nopūtās. Viņai vēl ir mazliet laika, lai pieliktu punktu savam romānam Skārleta nezin kāpēc visu laiku nešaubīgi ticēja, ka viņas nenopietnais romāns ar Bcnu nekādi neietekmēs ģimenes dzīvi Rets vēlas, lai viņa izklaidējas, nu tad viņa ari izklaidējas. Viņa neizjūta nekādas sirdsapziņas ēdas, nekādu nožēlu, saprazdama, ka tas viss tikpat ātri beigsies, kā bija iesācies.

Skārleta jau sen bija izlēmusi, ka līdz ar Reta atgriešanos Benam vairs nebūs vietas viņas dzīvē. Tātad viņai ir palikusi tikai nedēļa, lai pilnam izbaudītu viņa mīlu un pēc tam aizietu uz visiem laikiem. Bens katru dienu un katru vakaru bija aizņemts, un īsie tuvības mirkļi Skārletu vairs neapmierināja, viņa gribēja tam piedāvāt uz kādu nedēļu kopā aizbraukt atpūsties.

Bens piekrita, viņam arī tuvība ar Skārletu sagādāja prieku, viņu satrauca viņas daiļais ķermenis un apbrīnojamā atdošanās spēja.

Skārleta Retam nosūtīja telegrammu, paziņodama, ka nolēmusi aizbraukt atpūsties, lai uzkrātu spēkus un, viņam atgriežoties, būtu lieliskā formā. Viņa Ketiju atstāja Bārta aizgādnībā, bet pati kopā ar Benu devās viņu pēdējā, saviļņojošā ceļojumā.

Viņa izvēlējās nelielu, jauku Kalifornijas pilsētiņu, kura gan bija pietiekami respektabla, lai tur patīkami pavadītu laiku, tomēr ne tik ievērojama, lai vajadzētu baidīties tajā sastapt kādu paziņu.

Nedēļa aizskrēja kā viens mirklis. Skārleta ļāvās neprāta kaislei tāda cilvēka apmātībā, kuram atlicis visai maz laika. Viņi ar Benu apmetās blakusnumuros, taču viens no tiem vienmēr stāvēja tukšs. Laiks bija brīnišķīgs, tomēr viņi nedevās garās pastaigās un lielāko dalu laika pavadīja milzīgajā terasē ar skatu uz jūru vai uz gaišzilās tahtas vienā no istabām. Telpas šeit bija jaukas un ar gaumi iekārtotas: gleznas pie sienām, lieliskas franču mēbeles, neliels marmora galds — tas viss veidoja patīkamu, izsmalcinātu un komfortablu gaisotni. Liela divguļamā gulta papildināja svētlaimes iespaidu un radīja sajūtu, ka viņu pagaidu mīlas ligzdiņā nekā netrūkst.

Viesnīca, kurā viņi apmetās, bija neliela, taču ļoti mājīga, celta franču stilā, tā atradās smaragdzaļā pakalnā ar brīnišķīgu skatu uz līci. Šī ēka drīzāk atgādināja greznu ārpilsētas vasarnīcu, nevis vienu no tūrisma ceļvedī atzīmētām viesnīcām.

Kaut gan kūrorta sezona bija beigusies un pilsētiņā atbraucējus tikpat kā vairs neredzēja Škārlcta negribēja riskēt. Viss likās apbrīnojami patīkami un mierīgi, tikai reiz, kopā ar Benu restorānā ēdot pusdienas, Skārletai pēkšņi modās aizdomas, ka viņu kāds cieši vēro, un, kad viņa pagriezās, viņas acis sastapās ar nepazīstama vīrieša skatienu. Tā spedgais, muskuļotais stāvs, vēju appūstā, iedegusi seja un salto acu skadrais skatiens liecināja, ka šis vīrs pieradis pie riska, pie briesmām un klajas debesis bieži vien tam aizstāj jumtu virs galvas» Viņš pētīgi noraudājās uz Skārletu, pēc tam uz viņas pavadoni un novērsās. Viņa seja Skārletai atgādināja Henriju Šmitu, tomēr šo vīru viņa nepazina, un mirkļa saspringums atslāba, atdodams vietu mierīgam, svētlaimes pilnam noskaņojumam.

— Vai tevi kas satraucis? — Bens jautāja, pamanījis viņas dīvaino acu izteiksmi.

—           Nē, man tikai izlikās, — Skarieta atmeta ar roku, nepievērsdama lielu uzmanību tam, kā šis vīrietis nupat viņā bija noskatījies. Viņa bija pie tā pieradusi, un vērīgais, vērtējošais svešinieka skatiens nevarētu būt nekas īpašs.

Taču Bens domāja citādi, un vakarā pēc tuvības brīžiem, kas abus tīksmi skurbināja, viņš ierunājās par savām problēmām, paredzot, ka viņu sakaram drīz var pienākt gals.

—        Filipa, — viņš turpināja Skārletu tā saukt, un viņa, satiekoties ar Benu, jau bija pieradusi pie sava jaunā vārda. — Es nekad tev neesmu jautājis, kā tu dzīvo, kādu stāvokli ieņem sabiedrībā…

—    Vai tad tas nav redzams?

—        Redzams jau ir, bet varētu būt vēl kas cits. Ja esi atnākusi pie manis, tātad tevi dzīvē kaut kas neapmierina. Lai arī tas būtu noticis aiz garlaicības, kā tu man reiz pavēstīji, tomēr tev nezin kāpēc ir kļuvis garlaicīgi…

—    Ben, man nav tev ko stāstīt…

—        Kāds tad ir iemesls, Filipa? Jau mēnesis pagājis, kopš esam kopā, un man taču ir tiesības sagaidīt atklātību. Vai tas nozīmē, ka tu nemīli vīru? Un gribi no viņa šķirties?

Skārletai pat aizrāvās elpa, izdzirdot tik traku domu. Viņa nemīlot Retu! Kā kaut kas tāds varēja ienākt prātā! Viņa Retu nepametīs nekad.

Bens izbrīnījās vēl vairāk, ieraudzījis viņas sejā apjukumu, pēc tam izdzirdējis sašutuma pilno balsi:

—         Nemūžam. Es savu vīru mīlu vairāk par visu pasaulē, un šo mīlestību iegūt man nenācās tik viegli, tā ka pazaudēt viņu nekādi nedrīkstu. Es to vienkārši nespētu pārciest.

Tagad savukārt Bens bija apstulbis. «Kāds tad ir iemesls, velns parāvis?» Nē, viņš nekad nevarēs izprast šīs augstāko aprindu dāmiņas. Mīl vīru, baidās viņu pazaudēt un bezprātā metas cita vīrieša apkampienos… Kaut kāds trakums! Tad nu iznāk, ka viņš visu šo laiku bijis tikai rotaļlieta? Un viņa arī turpmāk grasās spēlēties ar viņu? Nē, nekā nebij, tas vairs nenotiks. Iemīļota rotaļlieta ir dārgs prieks, un tev par to vajadzēs atlīdzināt, bet ne jau naudā. Bens nolēma viņai pastāstīt par gaidāmo aizbraukšanu no Savienotajām Valstīm, cerot, ka viņa nevēlēsies laist viņu projām, tādā gadījumā lai palīdz risināt viņa problēmas.

—         Labi, ka tā iznācis, — viņš mierīgi sacīja, — citādi man būtu grūti aizbraukt no Savienotajām Valstīm.

—    Kāpēc tev jābrauc projām?

—          Tāpēc, ka man vajadzīga atļauja šeit strādāt, lai es varētu pagarināt līgumu, bet šīs atļaujas termiņš beidzas, un es esmu jau izmantojis visas pagarināšanas iespējas. Tā ka gribot negribot vajadzēs aizbraukt…

—    Ak tu velns!

—    Tieši tā. Es saku to pašu, tomēr neredzu nekādu izeju.

Skārleta uz bridi n(»grima domās, šūpodama galvu.

—         Es vēlētos kaut ko darīt tavā labā, Ben. Tu taču negribi braukt prom, vai ne? — Kaut Skārletai nezin kā gribētos, lai Bens paliktu tepat tuvumā, ar prātu viņa saprata, ka tas ir bīstami un viņai nepavisam nav vajadzīgs. Jo tad viņa nemitīgi ilgosies pēc viņa. Un pēkšņā Bena atzīšanās, ka viņš ir spiests braukt prom, viņai taču ļoti palīdz, uzreiz atrisina visas viņas problēmas. Bena nebūs blakus, un Rets nekad neko neuzzinās. Tomēr izrādīt Benam, ka viņa izjūt atvieglojumu, gan nevajag, un — vēl jo vairāk to sacīt. Tāpēc viņa ari pateica, ka gribot kaut ko darīt viņa labā. Bens greizi nosmīnēja.

—    Diemžēl tu man nevarēsi palīdzēt. Esi jau precējusies.

—    Kāda tam nozīme? — Skārleta izskatījās ļoti izbrīnījusies.

—          Tam ļoti liela nozīme, ja es apprecēšos ar amerikānieti, varēšu palikt.

—        Apprecies ar kādu tikai tādēļ vien. Pēc tam varēs ātri dabūt šķiršanos — kaut kur cilā vietā. Tā ir lieliska ideja.

—    Ne gluži. Man ar sievu jānodzīvo kopā seši mēneši.

—    Kas par to? Var sameklēt kādu, kas būs ar mieru…

Bens papurināja galvu.

—    Diemžēl ne.

—        Mēs tev kādu ?tradisim. — Viņa iesmējās un nozuda vannas islabā. Pēc kāda brīža Skārleta nogrieza dušu un iznāca laukā, ietinusies dvielī, bet otru apvīstījusi ap galvu.

—          Tagad iesim pastaigāties, — viņa priecīga izlēma, — un kaut ko izdomāsim. Neesi tik drūms, viss būs labi.

Taču pastaiga viņiem nesagādāja agrāko prieku. Bens vēl aizvien bija īgns un nerunīgs. Viņš nebija gaidījis, ka Skārleta tik viegli uzņems paziņojumu par viņa aizbraukšanu, un tagad prātoja, ko vēl varētu uzsākt, lai to novilcinātu, kā vajadzētu rīkoties, lai nemaz nebūtu jāaizbrauc. Paliek Ketija, tomēr pret viņu tā izturēties viņš nevar, jo viņu attiecības ir citādas. Un ko viņa vispār var izdarīt, taču pamēģināt var, varbūt Ketija viņam gribēs palīdzēt aiz draudzības.

Skārleta ari nebija tik jautra un mierīga kā senāk. Kad viņi, rokās saķērušies, gāja pa ēnainu aleju, Skārlctai izlikās, ka pagriezienā parādās un tūlīt nozūd tā paša restorānā redzētā vīrieša spēcīgais, druknais stāvs. Viņai kļuva neomulīgi šajā brīnišķīgajā dabas stūrītī. Skārleta neviļus atbrīvoja savu roku no Bena rokas un ari viņš tāpat neviļus, nepievēršot uzmanību Skārletas garastāvokļa maiņai, palaida vaļā viņas roku.

Viņi klusēdami atgriezās viesnīcā, un Skārleta aizgāja uz savu istabu, Benu neaicinādama pie sevis. Viņa palūkojās visapkārt un nesteidzīgi sāka sakravāt mantas. Tikai uz vakarpusi viņa lūdza pusdienas divām personām atnest uz viņas numuru, kā arī pasūtīt biļetes līdz Ņujorkai uz rīta vilcienu. Viss cauri, viņas neprāts beidzies. Viņa mēģinās palīdzēt Bcnam palikt Savienotajās Valstīs, bet, ja viņš tomēr aizbrauks, tas būs tikai labāk. Pat ja viņš paliktu, tas neko negrozītu, viņa ir gana izrotaļājusies, izklaidējusies, kā teiktu Rets. Bens ir jauks puisis, un viņai kopā ar to bija patīkami, tomēr Retu viņa ne pret vienu nemainīs.

Kad Skārleta iegāja pie Bena, tas drūmi viņā noraudzījās, taču necēlās no tahtas, kur gulēja ar žaketi mugurā un kurpēm kājās.

—        Es uz rītdienu pasūtīju biļetes, — nepievērsdama uzmanību viņa drūmajai omai, Skārleta paziņoja, — kā arī pusdienas. Domāju, ka mums labāk pusdienas paēst numurā.

—    Man nav ēstgribas.

—          Iesim, iesim, neesi tik īgns. Gan kaut ko izdomāsim, — Skārleta pavilka Benu aiz rokas, sapurināja, lika piecelties.

Vakarā pēc pusdienām viņi kādu brīdi pasēdēja terasē, vērodami sauli norietam, pēc tam devās pie miera katrs savā viesnīcas istabā.

53. nodaļa

Rets maziem malkiem dzēra viskiju, un Skārleta par to pabrīnījās, jo zināja, ka parasti dienā viņš nelieto alkoholiskos dzērienus.

—    Vai kas noticis?

—          Nē, kāpēc gan… Ak tas viskijs… Nē, tikai šodien esmu velnišķīgi noguris.

—         Cik sen neesmu tevi redzējusi un tā ilgojos pēc tevis, — Skārleta sacīja un ieraudzīja viņa smīnīgo, izklaidīgo skatienu.

—   Jā, sen, — Rets mierīgi piekrita. — Nu, kā tad tu atpūties?

—    Visumā tā nekas.

Viņš klusēja un, protams, gaidīja, lai viņa pastāsta sīkāk. Taču viņa nestāstīja.

Viņas domas virpuļot virpuļoja. Var jau būt, ka Rets neko nezina. Skārletas smadzenes drudžaini darbojās. Zina vai nezina? Viņa sakopoja visus savus spēkus.

—        Vai tu kaut mazliet izklaidējies? — viņš jautāja. Viņa uzreiz neatbildēja. Deniņos nevaldāmi tukstēja: viņš zina, viņš visu ļoti labi zina! Šķita, ka sirds tūdaļ stāsies. Viņa izdzirdēja sevi sakām:

—    Jā, es tur„. pastaigājos… Dažreiz…

—    Ceru, ka ne jau viena?

Viņa lēnām pamāja ar galvu un atkal neuzdrīkstējās pacelt acis.

—         Un kāds tad… šis ir? Jauns? Un tā tu kavē laiku, tāpat kā agrāk? — Rets prasīja.

Viņa spēji izslēja galvu. Rets ar pārspīlētu uzmanību lobīja apelsīnu. Viņai iešāvās prātā, ka šo pašu brīdi viss arī sāksies.

—    Jā, — viņa noteica.

—         Ak tad tā tu kavē laiku? Vai varbūt ne tikai kavē laiku, bet ir kas vairāk?

Tagad viņi skatījās viens otram acīs. Rets apelsīnu nolika uz šķīvja. Dīvainā, izmisuma pilnā maigumā viņa piepeši ieraudzīja divas dziļas grumbas, kas deguna abās pusēs stiepās līdz lūpām, sastingušo seju un skumjās acis ar tumšiem lokiem ap tām. Šķita, laiks ir apstājies vai, gluži otrādi, drāžas kā viesulis, svilpodams gar ausīm. Skārleta neatbildēja ne vārda. Viņa uzmanīgi pētīja galdauta rakstu. Pēkšņi ienāca prātā mammītes vārdi: «Mušas krīt uz cukuru, nevis uz etiķi», un viņa sagatavojās aizstāvēties.

—         Ret, tu taču zini, ka esi man vienīgais vīrietis pasaulē, — un viņa pūlējās viņam uzsmaidīt tik maigi, ka skropstas ietrīsējās.

—         Skārlet, manu dārgo Skārlet, — Rets ierunājās, un viena uzacs lēnām cēlās augšup, — tu tā ari neesi mani iepazinusi līdz galam. Es taču neesmu nekāds stulbenis, kuru var piemānīt, pamirkšķinot skropstas. Es zināju, ka tu kopš bērnības esi nenosvērta un visai īpatna, ne velti tēvs tevi audzināja zemnieciskā garā (Skārletai skrēja brīžiem karsts, brīžiem auksts pār kauliem, ceļgali trīcēja), bet es vienmēr ticēju un cerēju, ka sieviete, kuras dzīslās rit aristokrātu Robijāru asinis, lai viņas audzināšana būtu kāda būdama, nekad neaizmirsīs pieklājību. Tagad saprotu, cik briesmīgi esmu maldījies savos uzskatos par tevi. Pašstot tevi, es, protams, nevarēju sagaidīt, ka tu pret mani izturēsies kā patiesa, krietna un godīga sieviete. Taču aiz muļķības tev kārtējo reizi noticēju.

—           Es vienkārši nesaprotu, par ko tu runā? — Skārleta nomurmināja un atkrita krēslā, jo trīcošās kājas vienā mirklī atsacījās klausīt.

—         Domāju, ka ļoti labi saproti. Palūkojies uz sevi, tu izskaties pēc nedarbus pastrādājuša šuneļa. Uzskatu, ka būs labāk, ja kādu laiku nesatiksimies.

Skārleta metās pie viņa. Asaras straumē plūda pa viņas seju, un viņa tā sažņaudza Reta roku, ka nagi iespiedās ādā.

—         Ko tu gribi teikt? Ai, Ret, Dieva dēļ, saki man, ko tu ar to domā?

—         Man šķiet, esmu izteicies pietiekami skaidri. — Un viņš ar spēku atgrūda viņas roku.

—    Ret, nedari tā. Es to nevēlos. — Sirds viņai vai plīsa pušu.

Rets vērīgi palūkojās Skārletai acīs: — Esmu noguris! — viņš

pateica un novērsās.

—         Bet es gribu tev visu paskaidrot. Ret, mīļais, kāpēc tu tik cietsirdīgi izturies pret mani?

Viņš pievērsa Skārletai sāpju izķēmoto seju, un viņai šķita, ka viņa matos ir vairāk sirmu pavedienu.

—         Ak es pret tevi izturos cietsirdīgi? Es, kurš tevi dievinājis visu mūžu? Esmu rūpējies par tevi, lutinājis tevi. Tev taču nācies tik daudz pārciest, Skārlet, — karu, badu, tuvinieku nāvi, tu esi izgājusi caur elli, un neviens, atskaitot mani, to nav varējis labāk saprast. Un tagad lai es esmu tev blakus, zinot, ka… lai turu tevi savos skāvienos pēc visa, kas noticis. — Nē, — viņš pateica tādā tonī, kas nepieļautu nekādas iebildes, — es nevaru dzīvot kopā ar tevi un sev melot, ka esmu visu aizmirsis. Tu vairs nevari būt mana sieva. Mans advokāts nokārtos visas vajadzīgās formalitātes.

—         Bet es negribu aiziet no tevis. Nespied mani to darīt, Ret. Es vairs nekad tā nerīkošos. Biju galīgi apstulbusi. Piedod, Ret, man ir tik žēl!

—          Skārlet, mitējies, nepazemojies. Kur palicis tavs lepnums un pašcieņa? Tev saglabāsies ikmēneša uzturnauda. Tagad es braucu prom, bet tu vari palikt šai mājā tik ilgi, cik vien gribēs». —

Iestājās ilgs klusums. Neviens no viņiem nekustējās. Bija dzirdami tikai pulksteņa tikšķi uz kamīna dzegas.

—         Tā, viss ir beidzies, — Rets dzedri noteica, krēslā izslējies taisni. — Es aizeju, Skārlet.

Skāileta klausījās viņā kā pa miglu, viņa nespēja ticēt, ka tas viss notiek ar viņu. Ka aiziet cilvēks, kurš viņu dievināja, bet viņa sr savu mīlas dēku ir visu sabojājusi. Dabiski, ka viņai jāsaņem pelnītais sods.

Viņu pārņēma trulums, un viņa sauca palīgā senos burvības vārdus: «Tagad es par to nedomāšu. Es sajukšu prātā, ja domāšu par to, ka esmu atkal viņu zaudējusi, un tagad laikam jau uz visiem laikiem. Padomāšu par to rīt…»

54. nodaļa

Mājā dzīve ritēja tāpat kā agrāk, kalpotāji tīrīja mēbeles, klāja galdu… un novāca gandrīz neaiztiktus ēdienu traukus. Ketija katru dienu brauca uz teātri, tur darbojās ar tādu aizrautību, ka itin neko nemanīja un pat nenojauta, ka viņu ģimene īstenībā jau ir iziruši. Viņa reti mēdza būt mājās, tāpēc nevarēja zināt, ka tēva arī gandrīz nekad nav mājās.

Skārleia augām dienām sēdēja vai gulēja, truli skatīdamās griestos. Viņa mēģināja nākamajā dienā parunāt ar Retu, bet viņš tūlīt aizgāja, nevēlēdamies uzsākt sarunu. Viņa itin kā bija atguvusies pēc šī neprāta un tagad centās tikt skaidrībā, kā viņa varējusi ielaisties ar Benu, tomēr nekādi to nespēja izskaidrot ari pati sev. Vienīgais, par ko viņa patlaban domāja: vai Rets viņai piedos, vai ne. Viņi taču kopā aizvadījuši tik sarežģītu d/īvi, un viņa bija Retu tik ilgi gaidījusi. Vai tiešām tas viņam neko nenozīmē?

Skārieta nedzirdēja, ka Ketija klusītēm pieklauvē pie viņas durvīm un pēc tam pabāž galvu.

—    Māmiņ, vai drīkstu ienāk'?

Nesaņēmusi atbildi, Ketija ienāca un klusu jautāja:

—         Māmiņ, tu neguli? Vai tik neesi saslimusi? Kur tad tētis, kīpēc viņa nav mājās? Kādēļ guli neizģērbusies? Kas tad galu galā ir noticis?

—    Apsēdies, Ketij. Vai tu ko gribēji?

—     Māmiņ, kas noticis? — Ketija jau nojauta ko nelāgu un satraucās. Taču Skārleta nevēlējās un ari nevarēja viņai neko paskaidrot. Ja sacīs, ka viņi ar tēvu šķiras, Kctija taujās, kāpēc? Nē, lai viņa labāk uzzina, kad viss būs galā.

—        Jā, Ketij, ir gan noticis. Ar laiku tu to uzzināsi. — Skārleta palika nelokāma, kad meita pūlējās izdabūt no viņas kaut kādus paskaidrojumus.

—         Labi, māmiņ, ja tu man negribi teikt, vai es drīkstu tev ko lūgt?

Skārleta pamāja ar galvu, neskatīdamās uz meitu. Viņa iztēlojās to brīdi, kad meita visu uzzinās: «Mans Dievs, kāds kauns! Izteicu viņai pārmetumus par sakaru ar Krišu Boksliju, viņai, kura bija tik jauniņa un vientiesīga meitene, un tagad nu pati…»

—         Māmiņ, vai es drīkstu uzaicināt pie mums savu draugu? Viņam radušās lielas grūtības, vajadzīga palīdzība, varbūt tu varēsi kaut ko viņa labā darīt?

—         Jā, protams, — Skārleta sacīja gluži bez intereses, meitai neko nevaicādama. Kāda starpība! Draugam vajadzīga palīdzība, labi, ka nevis pašai Ketijai, kā kādreiz.

—    Māmiņ, mēs atnāksim šovakar. Vai tētis būs mājās?

—    Domāju, ka ne.

—         Labi gan. — Šoreiz tas Ketiju pilnīgi apmierināja, kaut ari viņa to pašu brīdi sev nosolījās noskaidrot, kas noticis vecāku starpā, un iejaukties, ja tas būs nepieciešams, lai visu vērstu par labu.

—    Līdz vakaram, māmiņ, neuztraucies, viss būs labi.

Kctija noskūpstīja māti un aizskrēja uz savu istabu. Viņai vēl vajadzēja apģērbties un pagūt satikties ar Bcnu, lai vēlreiz visu pārrunātu un sagatavotu viņu, paziņojot, ka šovakar paredzēts satikties ar viņas māti.

Skārleta Izgāja no istabas tikai vakarpusē. Viņa labprāt nemaz to neatstātu. Nebija spēka, un pat viņas parastā spēja atrast izeju no jebkuras situācijas šoreiz bija zudusi. Tomēr viņa pārģērbās, izvēlēdamās ar melnām Briseles mežģīnēm rotāto dūmaini pelēko ada kleitu, un nokāpa lejā. Reta, kā viņa jau paredzēja, mājās nebija. Viņa lika iekurt kamīnu, kaut gan ārā vēl bija silts, skaists atvasaras laiks, bet Skārleta! sala, reizēm viņai šķita, ka viņā nopelni saslims. Taču vajadzēja turēties kaut vai meitas dēļ, tāpēc viņa piespieda sevi saņemties, pavēlēja uzklāt galdu un apsēdās pie kamīna, gaidot Ketiju un viņas draugu.

Tad viņa izdzirdēja, ka atveras durvis, priekšnamā atskan balsis.

namzinis kādu apsveic. Durvis uz viesistabu plaši atvērās, un uz sliekšņa parādījās Ketija un Bens Bredlijs.

Skārleta jau tāpat jutās nomākta, taču Bcna parādīšanās viņas mājā viņai kļuva par pēdējo pilienu, tas bija kā ļauns sapnis, no kura gribas ātrāk pamosties, šķita, ka zeme zem kājām iegrūst, ka viņu vajā nepielūdzams liktenis, kas krampjainā tvērienā iecirties viņai kaklā un nelaiž vaļā.

Viņa grasījās uzlēkt kājās un iekliegties «nē», iesaukties aiz šausmām. Vai tiešām tagad ari Ketija no viņas novērsīsies, nicinās viņu, jo meita tūdaļ visu sapratīs… viņai gribējās nekavējoties mesties laukā no istabas un vispār pazust no šīs mājas. Un tikai ar pārcilvēcisku gribasspēku viņa piespieda sevi palikt uz vietas, neizrādīt, ka viņai kļuvis tik salti un baisi.

Jāteic, ka Benam neklājās labāk, kad viņš Ketijas mātes vietā ieraudzīja noslēpumaino nepazīstamo, ieraudzīja Filipu. «Jāpieceļas un jāsniedz viņam roka,» Skārleta sevi centās pārliecināt, taču tieši to nekādi nespēja. Pat sēžot krēslā, viņa sajuta, kā dreb ceļgali, ja viņa tagad piecelsies, noteikti neizturēs sasprindzinājumu un sabruks, un tad jau Ketija noteikti visu sapratīs. Nabaga meitene, tā vien viņai vēl trūkal

Taču Ketija ari tāpat visu saprata, viņa redzēja, ka viņas acu priekšā norisinās kāda dīvaina drāma. Māte nobālēja un sastingušu skatienu raudzījās uz Benu kā uz šausmīgu, nezin no kurienes uzradušos briesmoni. Ari viņš pamira uz sliekšņa, un viņa skatienā, ik bridi mainoties, jautās pretrunīgas jūtas: apmulsums, satraukums, skarbums.

Ketija lūkojās te vienā, te otrā, kamēr izveidojās kopsakarība: tēva prombūtne, mātes apātija un tagad šī scēna. Viņa pagriezās, lai bēgtu prom no šejienes un vairs nevienu neredzētu, taču tajā mirklī Skārletai izdevās rast sevī spēku piecelties un sniegt Benam roku.

—    Iepazīsimies, Skārleta O'Hāra Batlcra, Ketijas māte.

—     Pateicos pa ielūgumu jūsu mājās, misis Batiera, Bens Bredlijs, — Bens sacīja aizsmakušā balsī, ik pa brīdim nokremšļodamies. Viņš saņēma pastiepto roku un nolieca pie tās savu skaisto, tumšmataino galvu. Tas viņam ļāva iegūt mazliet laika, lai attaptos, un, kad viņš atkal pacēla galvu, viņa acīs iezibējās Ketijai un Skārletai tik pazīstamais zobgalīgais spīdums, tiesa gan, tādā brīdī gluži nevietā.

Pie galda sarunas sāka raisīties, Bens Skārletai stāstīja par teātri, par to, kādas lomas viņam nācies tēļot un kur. Skārletai tas nebija zināms, Bens šā mēneša laikā, kamēr turpinājās viņu pazīšanās, nekad nebija stāstījis par šo savas dzīves jomu, Skārleta ar interesi viņā klausījās, tomēr par nākotnes iecerēm jautāt neuzdrošinājās, baidīdamās sevi nodot. Viņa vēl loloja cerību, ka Ketija neko nav sapratusi.

Ketija visu vakaru bija nerunīga, pat Bena stāstījums par teātri, kā likās, viņu neinteresēja. Tikai paretam viņa pateica kādu vārdu un arī tikai tad, ja Bens vai Skārleta viņai kaut ko jautāja. Viņa saprata, ka izturas nepieklājīgi, taču nekādi nespēja sevi pārvarēt, jo neprata izlikties.

Ne Ketija, ne Bens neieminējās par problēmām, kuru dēļ viņi bija nākuši šurp. Skārletai tās bija zināmas, tomēr patlaban Benam viņa nekādi nevarēja palīdzēt. Ja viņiem ar Retu viss būtu palicis pa vecam, Skārleta būtu varējusi parunāt kaut vai ar Bo. Viņš atrastu iespēju, kā panākt vīzas pagarināšanu un varētu arī pagarināt līgumu Bet tagad viss ir sabrucis un, pirmām kārtām, viņas pašas dzīve.

Kad Bens posās uz iešanu, arī Ketija piecēlās no galda, taču neizgāja priekšnamā viņu pavadīt, bet gurdeniem soļiem kāpa augšā savā istabā.

Ketija nedevās pie miera, iekams nedzirdēja lejā noklaudzam ieejas durvis, kas lika saprast, ka pārnācis tēvs. Viņa palūkojās pulkstenī, tas jau rādīja trīs naktī. Ketija uzmeta plecos rītakleitu un klusiņām izslīdēja kāpņu telpā. «Viņš man teiks taisnību. Ja starp tēvu un māli patiešām noticis kas nopietns,» un Ketija par to vairs nešaubījās, «viņš noteikti pasacīs, ja ne, viņa sapratīs pēc tēva acīm.»

Rets uzreiz nekāpa augšā savā istabā, viņš apsēdās krēslā pie kamīna un saspringti lūkojās tik tikko plēnošajās oglēs. Diezin kādas domas drūzmējās viņa galvā, viņš arī pats to skaidri nevarēja pateikt. Brīžiem viņam šķita, ka viņš varētu attaisnot Skārletu, piedot viņai. Viņa vienmēr būs tāda, kāda ir, un nekas nekad nespēs viņu padarīt citādu. Rets vienmēr ir to zinājis, un nekāds ārējais smalkums, ko Skārleta piesavinājusies dzīves laikā, nespēs viņam aizmiglot acis. Viņa ir dzimusi, lai Retu satriektu un mocītu. Savā laikā viņu pārsteidza Skārletas uzticība un atsacīšanās no tā, ko viņa mīlēja vairāk par visu pasaulē: no augstākās sabiedrības, no pielūdzējiem… Un tas turpinājās ne jau mēnesi, ne jau gadu, bet, liekas, veselu mūžību. Tagad Reta nebija līdzās mazliet vairāk par mēnesi — un notika tas, kas īsteni notika. To pat viņa prāts nespēja aptvert.

Taču, kolīdz viņa domas ievirzījās šādā gultnē: piedot, atrast attaisnojumu, aizmirst, tūdaļ acu priekšā ainojās viņas nodevība. Viņš iztēlojās viņu gultā ar šo jauno, skaisto nelieti, kaut gan (Rets par to nešaubījās), ja Skārleta nebūtu devusi iemeslu, nekas nebūtu noticis. «Nē, tas jau ir par daudz, viņš vairs tai neļaus bendēt vina dzīvi. Nemūžam viņš tai neticēs, lai vina

>9 » ' »

sacītu nezin ko un nezin kā pazemotos viņa priekšā.»

Rets nemanīja, ka viņam kā ēna klusi pieslīd klāt Ketija un notupjas uz grīdas blakus krēslam. Viņš nemanīja pat to, ka viņa kādu laiku klusītēm sēž viņam līdzās. Un tikai, kad Ketija pieskārās viņa rokai, viņš atģidās un neizpratnē paskatījas uz viņu.

—    Kas ir, Ketij, meitiņ, kāpēc tu negali? — Rets saņēma meitas roku un piespieda pie lūpām.

—     Tēt! — Ketija gribēja redzēt tēva acis, bet viņš nepacēla galvu, to paslēpis viņas plaukstās. — Tēt, saki, vai tas tiesa? Un jūs ar māmiņu vairs nebūsiet kopā?

Retam aizžņaudzās kakls, viņš krampjaini norija siekalas, tomēr kakls joprojām palika aizžņaudzies, viņam šķita, ka visi nervi koncentrējušies vienā kamolā, kas žņaudza nost un neļāva elpot, ka meita redzētu viņa asaras, tāpēc viņš no visa spēka valdījās, lai nesāktu rūgti raudāt taisni šeit, iespiedis galvu viņai klēpī.

—    Mans Dievs, tēt, es tevi tik ļoti mīlu un tik laba saprotu! — Dzirdot šos meitas klusos, līdzjūtības pilnos vārdus, viņš bija gatavs kaukt kā zvērs un, tik stipri sasprindzinājis spēkus, ka sāka sāpēt visi muskuļi, viņš apslāpēja kliedzienu un raudas, kas jau grasījās izlauzties. Pēc mirkļa Ketija sajuta, ka viņa rokas, kas bija saspiedušas viņas ceļgalus, atslāba, pleci atliecās un vēl pēc mirkļa viņš pacēla galvu un paskatījās meitai taisni acīs.

—    Diemžēl jā, Ketij. Bet neko vairāk es tev nepaskaidrošu. Labi, meitiņ?

Ketija palocīja galvu, sajuzdama bezgalīgu tukšumu, itin kā pēc ilgstošas dzīšanās pakaļ kaut kam ļoti ilgotam viņa būtu sasniegusi robežu un izrādījies, ka aiz tās nekā nav.

—   Tēt, atlaid mani Man jāaizbrauc vismaz uz kādu laiku. Es vairs nevaru palikt šai mājā, — viņa tik tikko dzirdami izdvesa, bet Rets saprata viņu un piekrītoši pamāja, šis žests gan vairāk bija domāts viņam pašam nekā Ketijai. Viņa tik un tā to nebūtu redzējusi, jo bija iespiedusi seju tēva piedurknē.

—   Neuzdrīkstos tevi aizturēt, Ketij. Man gribētos būt kopā ar tevi, bet es visu saprotu. Uz kurieni tu gribi braukt?

Rets negrasījās aizkavēt meitu kaut vai tāpēc, ka no savas pieredzes zināja — kad cilvēkam uzbrūk nelaime, to vieglāk pārciest svešu ļaužu pulkā, to vidū, kuri ar tavu nelaimi nav saistīti. Un, kaut arī viņam ļoti gribētos, lai meita atrastos līdzās, viņš tomēr saprata, ka viņiem abiem tagad būs vēl grūtāk: divi cilvēki, kuri cieš, nevarēs balstīt viens otru. Kad viņi pēc Skārlctas aizbraukšanas uz Taru divatā ar Ketiju ieradās Ņujorkā, viss bija savādāk. Toreiz viņiem palika cerība, ka gan būs labi, viss nokārtosies. Tagad tādas cerības nav, un tā vairs nekad neradīsies. Viņam jau viss aiz muguras. Bet Ketijas dzīvei jākļūst citādai. Ketijai jāizraujas no viņu nelaimīgās ģimenes un jāsāk patstāvīgas gaitas. Viņa jau ir pieaugusi, meitai liktenis bija lēmis tik daudz dēšanu, lai viņai viss izveidojas atšķirīgi, pavisam citādi nekā viņiem.

—    Uz kurieni tad tu gribi braukt, Ketij?

—    Pagaidām nezinu, bet es tev paziņošu, kur atrodos.

—    Liec vērā, meitiņ, lai kur tu būtu, vienmēr vari paļauties uz mani. Es uz tava vārda atvēršu rēķinu, tā ka nekādu trūkumu tu necietīsi. Un jebkurā brīdī būšu priecīgs tevi atkal redzēt, — Rets glaudīja viņai galvu, ar mīlestību lūkodamies acīs savai meitai, kura īsā mirkli bija kļuvusi pieaugusi.

—    Bet kur tu būsi, tēt?

—     Ari pagaidām nezinu. Kaut ko sev nopirkšu: māju vai dzīvokli. Sākumā visas vēstis sūti uz Bārta adresi. Un tūlīt paziņo, kur tu esi.

Viņi ilgi sēdēja pie izdzisušā kamīna, pieglaudušies viens otram. Ketija pastāstīja tēvam, ka viņa visu šo laiku strādājusi teātri, un lūdza nedusmoties uz viņu.

—    Es to zināju, Ketij, — Rets mierīgi sacīja.

—    Ai, tēt!

—    Es taču uzreiz ievēroju, ja cilvēki kaut ko slēpj. Un kas attiecas uz tevi vai._ uz māti, tad vēl jo vairāk. Pie tam, Ketij, vai tiešām tu domāji, ka es nepamanīju tavu pastāvīgo prombūtni, tavus noslēpumus, ko uzticēji Bārtam. Es nesen mēģināju viņu izjokot un pavēstīju, ka tu to vien zini kā skraidīt pa saviesīgiem vakariem, ur. tev vajadzēja redzēt, — Rets klusītēm iesmējās, — kā Bārts vīpsnāja, noturēdams mani par pēdējo muļķi…

Paradīzes putniņš

.

55. nodaļa

Šķita, ir pagājuši gari gadi, iekams Ketija pamodās un ieraudzīja pār sevi noliekušos nepazīstama vīrieša seju. Vīrietis bija gara auguma, tumšiem matiem, brūnām acīm, pievilcīgs, gaiši dzeltenā, pie kakla neaizpogātā kreklā. Tikai nezin kādēļ tam virsū uzmests balts mediķu virsvalks. Un tad Ketijai viss atausa atmiņā. Viņa atradās slimnīcā. Tomēr meitene nevarēja atcerēties, kāds tam iemesls.

—          Mis Batlera? — ārsts vaicājoši viņu uzlūkoja, un Ketija pamāja ar galvu. Taču vīrietis joprojām raudzījās viņā jautājošu skatienu, un viņa nodomāja, ka tas acīmredzot nav viņu sapratis.

—         Jā, — Ketija atbildēja aizsmakušā balsī, pati brīnīdamās, kas noticis ar viņas balsi. Ārsts vērīgi palūkojās viņā un laipni sacīja:

—        Vai neiebikfisiet, ja es atsēdīšos un mēs mazliet parunāsim? — Ketija saprata, par ko ārsts vēlas ar viņu runāt.

—         Mums vajadzētu parunāt par to, kāpēc esat šeit nokļuvusi. — Ketija novērsās no vīrieša, sāka skatīties ārā pa logu, aiz kura varēja ieraudzīt tikai miglu, kas lāņoja pār «Zelta vārtu» tiltu.

—    Kur es atrodos?

Ārsts saprata, ka meitene, iespējams, gluži vienkārši neko neatceras. Viņš pasacīja viņai slimnīcas nosaukumu, un Ketija sarāvās, izbīlī paskatīdamās uz ārstu. — Jūs patiešām taisāties apspriest, kā es šeit nokļuvu?

Vīrietis nešaubīgi pamāja ar galvu.

—          Jā. Es nezinu, vai sen esat šeit un kas ar jums notika Ņujorkā, tā ka jūs kādu laiku paliksiet mūsu slimnīcā uz psihiatrisko izmeklēšanu, un domāju, ka mums jāparunā. — Ketija skumji paraudzījās ārstā un pamāja ar galvu.

—    Kas tad ar jums notika pagājušajā naktī?

—        Es Ņujorkā iekāpu vilcienā-, man nācāsdaudz ko pārdomāt, — Ketija nočukstēja un atvieglojumā paraudzījās uz ārstu. — Kas tad ir ar manu galvu?

Ārsts uzsmaidīja savai pacientei, un pirmo reizi visas sarunas laikā tas viņai likās ļoti jauns. Vīrietis bija glīts, tomēr pārlieku nopietns, tā vien rādījās, ka viņš nemaz neprot smaidīt.

—        Mēs drošības labad jums izdarījām kuņģa skalošanu. Ieliktā zonde iespaidojusi jūsu balss saites, tāpēc dažas dienas būsiet mazliet aizsmakusi. Tagad atgriezīsimies pie tā, kas ar jums notika. Kaut kas taču notika, vai ne? Kāpēc jūs vilcienā zaudējāt samaņu, pēc tam nevienu nelaidāt sev klāt, tvērāt aptieciņu, raudājāt? Vai neko neatceraties? — Ketija kādu brīdi svārstījās, nezinādama, ko sacīt.

—    Es nevēlos runāt.

Ārsts bargi paskatījās uz meiteni.

—          Mis Batlera… Neesmu nodomājis spēlēt vistiņas. Vai nu mēs par to runāsim, vai arī ne. Es no jums gribu uzzināt, kas notika, vai arī vienkārši atzīmēšu jūsu kartītē, ka pie mums ārstējāties nedēļu.

Tagad savukārt saskaitās Ketija. Viņas acis iezvērojās, no kakla izlauzās gārdziens, un tas nopietnajam ārstam lika pasmaidīt. Meitene bija ļoti daiļa

—           Es nezinu, kas notika, dakter. Braucu ar vilcienu no Ņujorkas, bet dienu iepriekš uzzināju par tuva drauga nodevību un… nu, tas nav svarīgi.

Ketija apklusa un novērsās. Viņai taču viss nav jāstāsta. Tas uz ārstu nemaz neattiecas.

—         Un jūs no Ņujorkas braucāt ļoti satraukusies, vai ne? — Ārsts sēdēja blakus, atvēris vaļā kartīti un sagatavojis rakstāmspalvu, pārliecināts, ka paciente gan viņam nestāsta visu patiesību, bet kaut kādu informāciju tomēr sniedz.

—   Jā, — Ketija sacīja aizsmakušā balsī, — bet slimnīcā nebiju

nokļuvusi. >

—         Vai jums ari agrāk dzīvē nav bijuši smagi satricinājumi? — Ārsts sagaidīja, kamēr meitene pamāj ar galvu, un palēnām uzdeva nākamo jautājumu.

—         Kā jums liekas, vai tieši tic bijuši par iemeslu šādam jūsu stāvoklim?

Meitene nogrima domās un neatbildēja, un viņš mainīja sarunas tematu.

—        Vai esat šeit kādās darīšanās? — ārsts jau ieinteresēts vēroja Ketiju, kura noliedzoši papurināja galvu. Kādā bridi viņai radās vēlēšanās izstāstīt šim cilvēkam, kāpēc ir atbraukusi uz Kaliforniju, tomēr viņa pārdomāja. Katrā ziņā Ketija saprata, ka varēs tam teikt taisnību, ja vien vēlēsies.

—    Nē, atbraucu tāpat vien.

—    Esat precējusies?

—    Vēl ne, — Ketija vāri pasmaidīja.

—        Atvainojiet! — Ārsts likās vientiesīgs, un meitene nodomāja: diez vai viņš kādreiz ari pasmaida. Ārsts nopūtās, nolika rakstāmspalvu.

—         Un tagad atjaujiet man pajautāt. Vai domājat, ka tas, ko var uzskatīt par jūsu satricinājuma iemeslu, ir kaut kas nozīmīgs? — ārsta balss atmaiga, ka meitenei droši vien ir ļoti smagi. — Varbūt viss ir labojams? Jeb vai tas nav tik svarīgi?

Ketija novērsās, acīs sariesās asaras, un viņa klusēdama sāka skatīties uz saules staros mirgojošo tiltu, kas bija redzams pa logu. Tad meitene paraustīja plecus, norausa no sejas asaras.

Ārsts labvēlīgi pamāja ar galvu, negaidīti viņš izjuta žēlumu pret šo trauslo tumšmati. Viņas mati nav vis ogļmelni, ārsts klusībā atzīmēja, bet gan drīzāk skaistā, tumšā kastaņbrūnā nokrāsā, un, kad Ketija viņā palūkojās, vīrietis redzēja, ka viņai ir smaragdzaļas acis.

—    Man žēl, mis…

Ārsts iesmējās, Ketija pasmaidīja un pateica viņam priekšā:

—         Ketija. Ari man ir žēl. Bet mans tēvs.viņš ir brīnišķīgs, — Ketija atkal nogrima domās, un ārsts aizmirsa par viņas slimnieka kartīti un pajautāja:

—    Tāpēc jūs aizgājāt no ģimenes?

—          Nē, — Ketija lēni pašūpoja galvu, — nē, es neaizgāju… Tikai… noskaidrojās kaut kas tāds, par ko man nebija ne jausmas.

Ārsts gribēja sacīt, varbūt labi vien ir, ka viss nācis gaismā, tomēr nolēma neko neteikt. Dažkārt šis cilvēks varēja notēlot vientiesi un atbilstoši risināt sarunu, turpretī ar šo meiteni viņam negribējās tā rīkoties. Viņa likās tik trausla un iluzora, it īpaši šajā slimnīcas apģērbā.

—    Vai jums šeit ir draugi?

—         Kādreiz bija, un nevis draugi, bet tāpat… paziņas, — Kctija atkal pašūpoja galvu. — Tagad gan nav vairs. Esmu viena!

—    Jūs domājat šeit palikt?

—    Jā, tā gribu darīt.

—    Pilnīgi viena?

—         Ceru, ne jau uz visiem laikiem, — Kctija mierīgi pavērās ārstā, viņas acīs negaidīti iekvēlojās uguntiņas. — Man šķiet, te ir piemērota vieta, lai sāktu visu no gala.

Ārsts pamāja ar galvu, taču viņu satrieca meitenes neatlaidība, kaut gan izrādījās, ka 1ās liktenis nav vienkāršs.

—    Vai jūsu ģimene dzīvo Austruinkrastā, Ketij?

Ketija noliedzoši papurināja galvu.

—    Nezinu, kur tā turpmāk dzīvos.

—          Un tagad pasakiet man taisnību. Tas paliks starp mums. Jūs ir satriecis tas, kas noticis jūsu ģimenē, vai ne? — Kctija palūkojās ārstā un uz mirkli, uz īsu mirkii viņai radās sajūta, ka var uzticēties šim cilvēkam, tomēr viņa tikai paraustīja plecus.

—        Es nezinu. Nupat sāku nopietnāk pārdomāt… kā dzīvo mani vecāki… ka es galīgi neesmu iemācījusies izprast cilvēkus… kad to atskārtu, nolēmu kaut kur aizbraukt,.. Un pēkšņi vilcienā manī kaut kas pārtrūka. Mani sāka vajāt dīvainas izjūtas kopš tā brīža, kad uzzināju par… viņiem…, it kā es savā iekšienē nevarētu iedarbināt motoru, radās pilnīga apātija, vienaldzība… un,.. — Ketija negaidīti paraudzījās uz ārstu un sāka raudāt. — Kā es vēlētos, lai mūsu ģimenē viss paliktu kā agrāk, es taču tik ilgi biju to gaidījusi, — Kctija šim svešajam cilvēkam izpauda savas emocijas, par kuru esamību viņa pat nenojauta. Neapzināti meiteni vilka pie šī ārsta, viņš mierināja viņu, noglaudīdams, apskāva ar baltajā virsvalkā tērptajām rokām.

—        Gan būs labi, Ketij… būs, kā vajag. Jūsu emocijas un izjūtas ir pilnībā izskaidrojamas. Esmu pārliecināts, ka jūsu ģimenē viss nokārtosies. Ja runa ir par vecākiem, es domāju, ka viņi spēs viens otru saprast.

—         Nē, šoreiz tas vairs nenotiks. Bet ne jau viņi ir galvenais. Šis cilvēks… tas bija tik negaidīti un neģēlīgi. — Meitene likās ļoti nelaimīga, taču ārsts pašūpoja galvu.

—         Jums jāpriecājas, ka iepazināt šo cilvēku, iekams saistījāt ar vinu savu likteni. Man nudien ir taisnība, Ketij, vai ne?

Ketija gulēja gultā un lūkojās ārstam sejā satraukuma pilnām acīm.

—      Paldies, — pēc tam visai bažīgi piebilda, — ko esat nodomājis ar mani darīt tālāk? Jūs ieslēgsiet mani kopā ar pārējiem vājprātīgajiem, tāpēc, ka es i/stāstīju visu, kas noticis? — bet ārsts pasmaidīja un papurināja galvu.

—      Nē, to neesmu nodomājis. Tomēr gribu jūs lūgt palikt slimnīcā vēl dažas dienas. Lai jūs atvilktu elpu, tiktu uz kājām, mazliet atpūstos. Kas notiek ar jums un jūsu nervu sistēmu, jāvērtē kā dabiska parādība. Labi, ja līdzīgos gadījumos ir tuvi cilvēki, ar kuriem var dalīties bēdās. Kā redzams, jums to nav, varbūt jūs nevēlējāties tos uzmeklēt. Ir ļoti grūti ar to tikt galā vienatnē. — Ketija gausi palocīja galvu. Šķiet, ārsts visu bija sapratis.

—     Man gribētos, lai šāda saruna nebūtu pēdējā, — ārsts šos vārdus sacīja maigi, ar tik tikko jaušamu smaidu.

Piepeši meitene noprasīja:

—     Bet, dakter, ar ko jūs nodarbojaties? — «Varbūt viņš ir šarlatāns? Varbūt viņa atkal ir piemānīta?»

—    Es esmu terapeits. Ja esat nolēmusi palikt šai pilsētā, jums vajadzīgs kāds pazīstams cilvēks. Kad šeit būsiet iekārtojusies, varat paļauties uz mani kā draugu, — ārsts sniedza Kctijai roku: — Mans vārds ir Bils Fainss. — Meitene cieši paspieda Bila plaukstu.

Bils atvadoties pamāja ar roku, grasījās iet, tomēr bridi kavējās un vēlreiz paskatījās uz pacienti.

—     Domāju, ka jums drīz būs labāk, — un viņš smaidīdams izgāja ārā. Viņa smaids pārliecināja meiteni, ka viss patiešām būs labi.

56. nodaļa

—    Ketij, kā jūs šodien jūtaties? — Bils Fainss jautāja, iegājis slimnīcas palātā, kurā meitene gulēja.

—    Brīnišķīgi, — Ketija atbildēja. — Daudz labāk. — Meitene visu nakti bija nogulējusi bērna miegā bez murgiem un sapņiem. Viņai pat nevajadzēja dzert miega zāles. Ketija tikai nolika galvu uz spilvena un tūdaļ iemiga. Dzīve slimnīcā bija gaužām vienkārša. Medicīnas māsas un pārējais medicīniskais personāls baltajos virsvalkos uzņēmās visas rūpes par pacientiem, atvairīja ļaunas domas un ļaunus cilvēkus, tāpēc slimnieki varēja būt mierīgi. Un, to iedomājusi, meitene šķelmīgi paskatījās uz jauno, pievilcīgo dakteri:

—         Tā nevajadzētu runāt, bet man nudien negribas aiziet no šejienes.

—        Kāpēc? — ārsts brīdi svārstījās, viņš bija uzņēmies atbildību, nenododams Ketiju āstēšanai psihiatram. Taču Bils bija pārliecināts, ka meitenei nav nekādu lielu problēmu ar psihi.

Ketija lūkojās Bilā spulgām, zaļām acīm un bērnišķīgi smaidīja. Viņa itin nemaz neizskatījās pēc vājprātīgas, tomēr ārsts bija nodomājis pieskatīt meiteni pirmajās dienās, kad viņa būs atstājusi slimnīcu.

Ketija atkal atslīga spilvenos ar vieglu nopūtu un vāru smaidu.

—          Zināt, dakter, kāpēc es negribu no šejienes iet projām? Tāpēc, — viņas acis pašāvās uz Bila pusi, — ka te viss ir viegli un vienkārši: nav jāmeklē dzīvoklis un var ne par ko nedomāL Pat sejai nav jāuzliek kosmētika un jādomā, kā ģērbties. — Ketija nesen gāja vannā, un viņas tumšie mati bija apsieti ar baltu zīda lenti. Meitene bija ļoti skaista, un šķita, ka viņas dzīve ir pavisam bezrūpīga. Radās iespaids, ka viņai ir gadi divpadsmit.

—         Domāju, ka jūs, Ketij, izskaidrojāt iemeslu, kāpēc cilvēki daudzus gadus, ja ne visu dzīvi, pavada psihiatriskajās klīnikās. — Un klusāk piebilda: — Vai jums patiesi par to pastāvīgi jādomā? Vai tad tā tik liela problēma: apģērbties vai aiziet uz veikalu?

Ketija pārdomāja to, ko bija teicis Bils, un papurināja galvu:

—       Nē, protams, ne, — Ketija nosprieda, ka viņai Bilam jāizskaidro sava doma, lai tas viņu neuzskatītu par nenormālu.

—       Es pēdējā laikā, — Ketija meklēja vajadzīgos vārdus, raudzīdamās uz ārstu, — biju stipri nomākta. — Mans Dievs! Varbūt ar šiem vārdiem viņa ir tikai pasliktinājusi ieskatu par sevi? Meitene pamanīja, cik vērīgi ārsts viņā palūkojās, apsvērdams, vai pacienti laist mājās, vai ne.

—          Par kādu nomāktību ir runa? — Bils uzmanīgi piebīdīja krēslu.

Ketija ārstam uzsmaidīja.

—           Laikam man jāsāk no paša sākuma. Vai esat kādreiz dzirdējis par pazīstamo rūpnieku Retu Batleru?

Ārsts pamāja ar galvu.

—    Tas ir mans tēvs.

Un Ketija sīki izstāstīja visu par savu dzīvi. Viņai bija nepieciešami to visu izteikt.

Kad meitene bija pabeigusi detalizēto stāstījumu, ko papildināja viņas domas, cerības un sapņi, Bils jautāja:

—         Un ko tad tagad, Ketij? — Meitene paskatījās ārstam tieši acīs:

—         Kas zina? Man šķiet, ka jāsāk no gala. — Taču Ketija kā smagu nastu plecos sajuta iegūto rūgto pieredzi. Tālākajā dzīvē vajadzēja stiept līdzi šo nesamo, un pat tas, ka meitene savās bēdās bija dalījusies ar Bilu, nemazināja dvēseles sāpes.

—    Kāpēc jūs izvēlējāties Sanfrancisko?

—         Nezinu. Tā bija acumirklīga vēlēšanās. Atcerējos, ka šeit ir labi, esmu taču te kādreiz dzīvojusi.

—           Vai tas jūs nebiedēja? Arī šeit jums nācies daudz ko pārdzīvot.

Ketija ārstam uzsmaidīja.

—    Nē, nē. Te man nemaz nav tik daudz paziņu.

Bils nopietni paskatījās uz Kctiju.

—    Jāaizmirst viss, kas ar jums noticis.

Raugoties uz ārstu, viņa aptvēra, ka viņš neko nav sapratis.

—          Taisni to nekādi nedrīkst. Man bija interesanta dzīve, — Ketija klusībā nodomāja, ka viņa savos gados jau saka «bija», itin kā viņai jau būtu vismaz trīsdesmit, kaut gan patlaban viņa tieši tā arī jutās. — Un tēvs man paliks pats brīnišķīgākais cilvēks. Droši vien es varēšu mierīgi sastapties ar māti. Tā ka visa mana dzīve, — Ketija svārstījās, izvēlēdamās vajadzīgos vārdus, — tā ir neparasta pieredze. Nekad nebūšu ar mieru to aizmirst.

Taču Bils iebilda, galvu šūpodams:

—          Jūsu dzīvē nav bijis nekā normāla. Jūs praktiski neesat dzīvojusi pilnvērtīgā ģimenē, un jums nav bijis māju, draugu, kurus jūs varētu uz turieni vest, nav bijis draugu jūsu gados, bijuši tikai murgi, ekscentriski cilvēki un šī teātra pasaule.

—        Jūs sabiezināt krāsas, — Ketija ar rūgtumu noklausījās Bila vārdos. Viņa jutās aizskarta. Vai patiesi citi cilvēki tagad šādi vērtē to, kas ar viņu noticis? Dīvaini un kroplīgi? Vai patiesi tā ir īstenība? Ketija centās, lai Bils nepamanītu sanesušās asaras.

Piepeši viņu sagrāba šausmas. Kas Bilam no viņas vajadzīgs? Kāpēc dakteris cenšas to visu no viņas izvilkt? Bils uz meiteni lūkojās ar žēlumu acīs, stiepdams viņai pretī abas rokas.

—            Atvainojiet, neesmu tiesīgs to darīt. Nezinu, kā lai paskaidroju ar vārdiem. Viss dzirdētais man iedveš šausmas. Man gaužām žēl, ka jurns nācies to visu izciest. Mani māc bažas, kas ar jums tālāk notiks.

Ketija tā dīvaini paraudzījās uz Bilu, un viņas dvēselē uzbangoja jauns sāpju vilnis.

—           Paldies. Tam. nav nozīmes. Jums ir tiesības runāt, ko domājat. Kā jūs pašā sākumā sacījāt, ja es vēlos šeit iekārtoties, man vajadzīgs kāds, kurš būtu daudz vairāk nekā dakteris man vajadzīgs draugs. — Ketijai nu pienācis tāds laiks, kad jāuzzina, kā dzīvo citi, «normāli», kā teiktu Bils, parasti, vienkārši cilvēki.

—          Man gribētos kļūt par jūsu draugu. Taču es no tiesas jūtu jums līdzi. Jūsu dzīve bijusi sūra un grūta. Tagad jums ir tiesības uz laimi.

—    Starp citu, no kurienes jūs esat?

—        Šejienietis. No Sanfrancisko. Esmu te nodzīvojis visu mūžu. Uzaudzis, studējis Stenforda universitātē. Viss ļoti parasti, mierīgi un ikdienišķi. Un sakot, ka jums ir tiesības uz laimīgāku dzīvi, es tiešām esmu domājis labu, kārtīgu, uzticamu vīru, pāris bērniņu, normālu māju.

Vienu brīdi Ketija uzlūkoja Bilu naidīgi. Kā viņš nevar saprast, ka vienā ziņā viņas dzīve ir brīnišķīga un, lai tā būtu kāda būdama, tā ir daļa no viņas.

Bils kaut ko izlasīja meitenes acīs.

—    Vai neesat domājusi atkal sākt strādāt teātrī?

Ketija lēni pašūpoja galvu, izturēdama Bila ciešo skatienu. — Nē, es gribu rakstīt lugu.

Bils paraustīja plecus: — Ketij, kāpēc jums neuzsākt kādu parastu, pavisam vienkāršu darbu. Fiemēram, atrast sekretāres vietu, mierīgu darbu kādā etnogrāGskajā vai citā muzejā, lai jūs redzētu normālu, veselīgu, laimīgu dzīvi un tādus pašus cilvēkus. Iepazinusi labāk šādu dzīvi, jūs ari savējo ievadīsiet vajadzīgajās sliedēs.

Ketija nekad nebija sapņojusi kļūt par sekretāri vai īpašumu pārdošanas aģenti. Tas nebija viņai domāts. Viņa pazina tikai augstākās aprindas un teātra pasauli. Varbūt tomēr Bilam taisnība? Varbūt viņas sapņi ir neprātīgi un no tiem labāk atsacīties?

—   Starp dtu, Ketij, — šķka, ka Bils joprijjām svārstās, bet meitene

vēroja dakteri. — Es gribu piedāvāt jums ko tādu, kas pirmajā mirklī var likties ne visai piedienīgs, toties tas var nākt jums par labu.

—    Skan tīri vilinoši. Kas tas būtu?

—          Gribu jūs aicināt pusdienās pie maniem draugiem, Dena un Annas Petersoniem. Dens ir advokāts, bet viņa sieva — medicīnas māsa. Mēs kopā mācījāmies Stenforda universitātē. Kā jums tas patiktu?

—        Lieliski. Kādē| tad tas nav ētiski? Jūs taču sacījāt, ka būsiet mans draugs.

Bils uzsmaidīja Ketijai, arī viņa tam atbildēja ar smaidu.

—         Tātad norunāts? — Un, kad Ketija pamāja ar galvu, viņš sacīja: — Es piezvanīšu Petersoniem un paziņošu jums, kad tas notiks.

—         Kad īsti mani izrakstīs no slimnīcas? — Runādami abi bija to galīgi piemirsuši.

—    Varbūt šodien?

Ketija nogrima domās. Tagad viņai patiešām sāksies jauna dzīve. Vajadzēs apmesties viesnīcā. Un visu izlemt pašai Viņa sabozās.

—    Vai kas noticis?

Taču Ketija aši papurināja galvu.

—        Nē. Viss kārtībā. — Bilam taisnība. Viņai vajadzīga normāla dzīve, vienkāršs, parasts darbs. Ar lugu vēl jāpagaida kādi seši mēneši. Patlaban jāpadomā par dzīvokli un darbu. Viņai ir tēva nauda, tās pilnīgi pietiek, tomēr sava dzīve jānokārto pašai. Bils palīdzēja nonākt pie šāda secinājuma.

57. noda|a

Tūdaļ pēc Ketijas aizbraukšanas arī Rets aizgāja no mājām. Viņa pēdējā saruna ar Skārletu bija ārēji mierīga. Viņi runāja tikai par praktiskām lietām. Nedz viņš, nedz viņa vairs nevēlējās viens otru tirdīt ar pārmetumiem, asarām, taisnošanos.

—          Neņem pie sirds, Skārlet, — Rets sacīja vīpsnādams. — Tagad tev ir viss, lai dzīvi sāktu no jauna: bagātība, brīvība, pieredze…

—         Man rādās, ka tā arī darīšu, — Skārleta lēnprātīgi atbildēja, jau bez emocijām uzņemdama Reta padomus, kuri laupīja jebkādas cerības salabt. Viņa bija nogurusi no domām par to,

kā tagad dzīvos viena, nogurusi no ciešanām. «Varbūt aizbraukt uz Taru?» Taču ko viņa sacīs Veidam, kad viņš jautās par Retu un Ketiju? Viņai nebija kur braukt, nebija kur palikt. Baumas izplatās zibens ātrumā. Pirms dažām dienām, kad viņa apciemoja Bo un Džeinu, tie neko nejautāja, tomēr viņai izlikās, ka abi lūkojas uz viņu ar nicīgu žēlumu.

—        Jā, Ret Batler, man rādās, es tā ari darīšu. Domāju, ka tas man izdosies.

—         O, es par to nešaubos. Piedod un neapvainojies. Bet tu esi kā čūska, kurai daba lēmusi it viegli katru gadu mainīt ādu. Un atkal viss ir kā agrāk, it kā nekas nebūtu noticis. No savas iedabas nekur neaizbēgsi.

—    Ja to zini, kāpēc tad ļaunojies?

—        Es neļaunojos. Tomēr uzskatu par labāku ielaisties darīšanās ar cilvēkiem, nevis ar rāpuļiem.

—         Nu, nu, kādreiz par labāku ieskatīji ko citu… Man liekas, tev mīļākas bija čūskas.

—         Ne jau mīļākas. Gluži vienkārši biju pārlieku pašpaļāvīgs, domājot, ka varu čūsku pāraudzināt un pārvērst par kaķi. Tomēr tas nevienam nav izdevies.

—          Pē, kaķi… Kaut gan ar kaķiem ari mēdz būt visai grūti. Atceries, kaķiem patīk staigāt savā vaļā…

—          Tic tomēr saprot, kad ir pastrādājuši nedarbus un jūtas vainīgi.

—          Es arī, Ret. Es taču tev saku; esmu vainīga, piedod! — Skārleta mēģināja apveltīt viņu ar viskairākiem skatieniem, uz kādiem vien bija spējīga, bet viņš nelokāmi atgrūda viņu.

—         Nekā nebūs, velti pūlies, esmu atēdies līdz atraugām. Tad nu tā, — viņš jau pavisam nopietni turpināja. — Māja ir tava, dari ar to, ko vēlies. Nauda tavā rēķinā pienāks kārtīgi.

—          Ret, es nevaru te palikt. Ja tev nav iebildumu, es māju pārdošu.

—        Kā uzskatīsi par vajadzīgu. Nedomāju, ka Ketija atgriezīsies un gribēs dzīvot kopā ar tevi. Es neatgriezīšos nekad. Tā ka rīkojies, dzīvo un esi laimīga!

Rets atsveicinājās, un Skārleta palika viena.

Pēc piecām dienām kopš brīža, kad Ketija izrakstījās no slimnīcas, viņai jau bija mājoklis: mazītiņš dzīvoklītis ar skatu

uz līci. Pirms tam te mitinājās trīs vīrieši, kas istabu bija iekārtojuši karalienes Viktorijas stilā. Viņi telpu bija sadalījuši divos stāvos, no apakšējās izveidojot trīs istabas, kurās iekārtoja studiju. Kctija aizņēma lielāko no istabām. Tā izskatījās brīnišķīgi. Tajā atradās kamīns, divi liclum lieli, fantastiski logi, mazs balkoniņš, virtuvīte, vannas istaba un pats galvenais — pavērās neatkārtojams skats uz līci.

Pēc divām dienām, kopš Ketija bija atradusi dzīvokli, Bils Fainss atbrauca viņai pakaļ, lai vestu vakariņās pie sava drauga jurista un viņa sievas.

—    Ketij, viņi jums iepatiksies.

—    Par to nešaubos. Bet jūs neko nesakāt par manu dzīvokli. Kāds tas jums liekas? — meitene gaidīja atbildi un raudzījās uz savu draugu. Bils atzinīgi novērtēja viņas izvēli, it sevišķi viņam patika skats pa logu. Viņi izgāja laukā, un ārsts cieši paskatījās Ketijā, vērdams vaļā mašīnas durvis, Bils brauca ar parastu zilas krāsas amerikāņu automobili Nedz Bila ārienei, nedz viņa apģērbam, nedz automobilim, nedz personībai nebija raksturīgs nekas spilgts, izaicinošs, izcils. Viss likās pievilcīgs, tomēr itin kā klusināts, piemēram, melnā žakete, kuru Bils valkāja, krekls ar podziņām, pelēkās, kārtīgi nospodrinātās kurpes. Ar Bilu varēja justies ērti. Izrādījās, ka viņa rīcība un ieradumi ir iepriekš paredzami. Bils bija tipisks amerikānis. Katra māte sapņo par tik krietnu dēlu. Viņš ir glīts, inteliģents, pievilcīgs, ar labām manierēm, ārsts, kas beidzis Stenforda universitāti. Meitene uzsmaidīja Bilam. Viņš bija velnišķīgi simpātisks, un viņa Bila klātbūtnē negaidīti sajutās neveikli. Viss, ko valkāja Ketija, bija tik dārgs un saistīja pārāk lielu uzmanību. Varbūt Bilam taisnība? Viņai vēl tik daudz kas jāiemācās.

—    Kā tad ar manu dzīvokli, dakter? Kāpēc jūs to nemaz necildināt? Vai patiesi tas jums neiepatikās?

Bils smaidīdams lēnām pamāja ar galvu.

—    Nē, tas man patīk. Tajā gan ir stipri izteikts sievišķīgas savrupmājas raksturs. Es vispār biju gaidījis, ka jūs gribēsiet noīrēt visu māju pilnībā.

Palīdzēdams Ketijai iekāpt mašīnā, Bils pasmaidīja, lai mazinātu savu vārdu skadrumu. Durvis aizcirtās, un meitene nodomāja, vai tik ir piedienīgi apģērbusies. Viņai mugurā bija pelēka vilnas kleita, ko tēvs nopirka Parīzē. Tā nebija uzkrītoša, tomēr, tai uzmetot acis, varēja redzēt, ka kleita ir ārkārtīgi dārga. Ketija

pie šis kleitas nēsāja pērļu virkni un Diora modeļa melnas kurpes. Kad mašīna piebrauca pie Petersonu mājas, Ketija saprata, ka ir spērusi vēl vienu kļūmīgu soli.

Anna Petersone pienāca pie durvīm, gaiši smaidīdama, un Ketija ieraudzīja, ka viņai ir pakausī ar lenti apsieti mati, mugurā parasts aizpogāts krekls, zaļš džemperis ar trīsstūrveida izgriezumu, neuzkrītoši svārki un basas kājas. Ari Dens iznāca ārā tikpat vienkārši ģērbies. Pat Bila drēbes likās pārlieku izmeklētas, kaut gan viņš bija nācis tieši no darba. Taču Ketija izskatījās pārāk grezni saposusies. Viņa spieda Pctersoniem rokas un izskatījās briesmīgi samulsusi, bet viņi palīdzēja meitenei ātri šeit iekļauties un justies brīvi. Dens bija gara auguma, gtīts vīrietis ar smilšu krāsas matu cekulu, mūždien izbrīnītu skatienu un bezgala garām kājām. Anna bija maziņa, tumšmataina un ļoti jauka. Ari viņa likās vāja, tāpat kā Ketija, tikai viņai bija liels, izspīlēts vēders. Pēc kāda brīža, pamanījusi šai auguma daļai pievērsto Ketijas skatienu, Anna pasmīnēja.

—   Es zinu, tas izskatās tik ķēmīgi. Nevaru ciest šo laika posmu, visi domā, ka esmu resna. — Anna saudzīgi noglauda savu vēderu un paskaidroja: — Otrais numurs taisās nākt pasaulē. Pirmais augšā guļ.

—     Viņa jau guļ? — Bils iesaistījās sarunā. Vīrieši uz kādu brīdi bija izgājuši ārā un, tagad atgriezušies, pievienojās viņu sarunai. — Es cerēju, ka mēs mazo redzēsim. — Bils ar lielu sirsnību noraudzījās uz sievietēm, un kādā brīdī Ketija sajuta sirdi dīvaini iepukstamies. Varbūt šis vīrietis, kurš izrāda pret bērniem tādu maigumu, nolemts viņai. Ne jau velti viņi ir satikušies.

—    Kad bērnam jāpiedzimst? — Ketija Annai laipni jautāja.

—    Pēc dažiem mēnešiem.

—    Jūs vēl strādājat? — Bet Anna atbildot tikai iesmējās.

—   Baidos, ka tas jau ir pagātnē. — Visi trīs pasmaidīja. Ketija sajuta nelielu atvieglojumu. Bilam laikam taisnība. Visi te apkārt šķita tik normāli, parasti. Un Ketija patlaban bija viena no viņiem.

—    Cik tad vecs ir pirmais?

—   Deviņpadsmit mēnešus. — Ketija pamāja ar galvu, un Anna pasmaidīja. — Un jums ir bērni? — Bet sarunu biedre tikai papurināja galvu.

Viņi dzēra sakanvīnu un ēda Dena vakariņām gatavoto siteni.

Pēc šī apciemojuma Ketija jutās ļoti nomākta. Viņa saprata, ka viņai jānoiet pārāk garš ceļš, lai kļūtu par vienu no viņiem. Ja tikai paskatās uz šiem cilvēkiem… Annai bija divdesmit pieci, abiem vīriešiem divdesmit seši gadi. Tiem visai respektabla karjera, vienam — medicīnā, otram — jurisprudencē. Denam un Annai ārpilsētā sava māja, viņi gaida otro bērnu. Vēlāk, kad Bils Ketiju pavadīja uz mājām, viņa ar to dalījās savos iespaidos par viesošanos pie Petersoniem.

— Neko nestāsti viņiem. Neviens par jums nedrīkst zināt vairāk, nekā jūs gribēsiet stāstīt. Tur ari slēpsies jaunās dzīves aizsākuma skaistums.

Un negaidīti Ketija atskārta, cik daudz viņai nozīmē tas, ko saka un domā šis cilvēks.

58. noda|a

Beidzot Ketija atrakstīja Retam no Sanfrancisko. Viņa ziņoja, ka nolēmusi tur palikt un mēģināt kļūt par normālu cilvēku, par vienu no tiem, ar kuriem pašlaik saietas. Pati to negribēdama, Ketija bija aizskārusi sāpīgu slīgu Reta dvēselē, un tā nu žēli ieskanējusies. Ir smagi, ja cilvēks mūža novakarē no paša meitas uzzina, ka viņa normālus cilvēkus un normālu dzīvi spiesta meklēt ārpus mājas.

Laikam jau Kctijai taisnība, lai arī — ko gan viņa zina no dzīves. Dzīve taču būtībā ir nežēlīga. Katrs tajā meklē, kas tam izdevīgāks, aizstāv savas intereses. No tā nav iespējams glābties. Rets allaž ir to sapratis un ne no viena nav slēpis, ka saprot. Vieni viņu ir dēvējuši par ciniķi, citi par plēsoņu. Viņš zināja arī to, bet daudz neuztraucās. Katrā ziņā neviens nevarēja sacīt, ka viņš citiem sagandē dzīvi. Tiem, pret kuriem izjuta simpātijas, viņš palīdzēja un bija gatavs atdot visu, kas viņam ir. Turpretī tos, kas viņam bija netīkami… viņš, tā teikt, ar tiem nevēlējās pazīt ies.

Taču ko nozīmē «normāli cilvēki», par kuriem raksta Ketija? Viņš ir sastapis daudz dažādu cilvēku, tomēr neuzņemtos noteikt, kurš no tiem ir normāls un kurš ne. Rets nešaubījās, ka Ketija maldās: viena no daudziem viņa jau vairs nekad nekļūs, jo ir pārlieku spilgta un izcila personība. Un viņa drīz to sapratīs. Acīmredzot viņai vienkārši par maz tiek veltīta cilvēciska sirsnība. Ikvienam cilvēkam vajadzīgs kāds patvērums, kur viņš var justies viegli un mierīgi. Piemēram, ģimene. Rets saviebās, iedomājis savu ģimeni: nezin kāpēc viņiem ar Skārletu ar to neveicas. Viņi jau daudzkārt ir zaudējuši un atkal atraduši viens otru. Un viņiem būtu vajadzējis iemācīties turēt dārgu to, kas viņiem pieder. Par sevi Rets noteikti varēja sacīt, ka viņš ir iemācījies. Turpretī Skārlcta… nē, pietiek domāt par viņu. Un Ketija, interesanti, kā tad viņa grasās kļūt par normālu cilvēku? Ketija nerakstīja tēvam, ka ir atradusi darbu mākslas galerijā Jūnjena ielā. Darbs viņai sevišķi nepatika, turklāt par to maksāja nieka grašus, kaut gan tas paņēma visu viņas laiku. Ketijai vajadzēja strādāt no desmitiem rītā līdz sešiem vakarā. Visu dienu nācās sēdēt pie galda, uzsmaidīt apmeklētājiem, un tas tā nogurdināja, ka viņa gāja prom no darba, galīgi spēkus zaudējusi, kaut gan nekad nevarēja atcerēties, ar ko visu dienu nodarbojusies.

Rets vēstuli nolika malā. Jāaizbrauc apciemot Ketiju…

Ketija tēvam ari neuzrakstīja, ka viņai radies draugs. Bils iegriezās pie viņas pāris reižu nedēļā, un abi gāja vakariņās vai uz kino. Pēc tam viņi sāka satikties biežāk un divatā pavadīja gandrīz ik vakaru un nedēļas nogales jau nu noteikti. Ketija bija nomierinājusies, kļuvusi vēl daiļāka, kaut gan viņas skatiens vairs nepauda agrāko bezrūpību.

Tajā vakarā viņi palika Bila mājā un pēc vakariņām iekārtojās atzveltņos ar kafijas tasītēm rokā.

—     Vai negribi apciemot Petersonus? Dens stāstīja, ka Anna sasaldējusies, ārsts viņai aizliedzis iet laukā. Varbūt pat vajadzēs ievietot viņu slimnīcā, lai dzemdībās nerastos sarežģījumi.

—       Mans Dievs, — Ketija ar tik tikko manāmu smaidu paskatījās uz Bilu. — Cik daudz rūpju sagādā bērna laišana pasaulē!

—     Tev tā liekas? — Bils brīnījās, — bet man šķiet, ka laist bērnu pasaulē — tas ir pavisam normāli. Veselai sievietei pilnīgi ne no kā nav jābaidās.

—    Laikam gan citādi sievietēm nedzimtu tik daudz bērnu. Bet man visviens tas iedveš nāves bailes.

—    Kāpēc gan? Tās ir muļķības. Es tev saku, ka galīgi nav no kā baidīties. Anna taču nebaidās.

—    Viņa ir medicīnas darbiniece.

Bils zīmīgi paraudzījās meitenē.

—    Ja tu kādreiz laidīsi pasaulē bērniņu, es būšu tev blakus.

Ketija ar interesi viņā paskatījās, viņa nesaprata, par ko Bils runā. Pat tagad, kad viņi jau trīs mēnešus bija tuvi, viņu attiecības veidojās tik dīvaini, ka nevarēja saprast, kas viņi viens otram ir vairāk: mīļākie vai vienkārši draugi. Un interesanti, kādā nozīmē viņš taisās būt viņai blakus dzemdībās? Kā draugs vai kā ārsts? Tomēr viņa necentās to noskaidrot.

—    Paldies.

—         Tu it kā nemaz nepriecājies par tādām izredzēm? — Bils pasmaidīja.

—    Šīs izredzes vēl tik tālā nākotnē.

—          Kas? Bērna piedzimšana? Kādēļ gan? — Bils ar prieku viņā noskatījās un, nolicis tasīti, piebīdīja savu krēslu Ketijai pavisam klāt. — Tev taču var būt bērns jau nākamajā gadā. — Viņš maigi ar roku pacēla augšup viņas zodu. — Dzi! Kāpēc tu klusē?

Meitene nepavisam nebija gatava šai sarunai un vēl jo vairāk nebija pārliecināta, vai vēlas bērnu, un vēl tik drīz. Viņa joprojām gribēja vispirms uzrakstīt lugu.

—          Tas nemaz nenozīmē, ka es nākamajā gadā vēlos laist pasaulē bērnu, — viņa apjukusi nomurmināja, taču, kā redzams, Bils šo jautājumu bija izlēmis bez viņas.

—    Nē, bet tā noteikti būs. Nu, parēķināsim!

Piepeši meitenes sirds sāka drudžaini dauzīties. Par ko viņš runā? Kā viņš to domā? Taču Bils turpināja, nepievērsdams uzmanību viņas raižpilnajam izskatam.

—         Kāds tagad mēnesis? Augusts? Tad nu tā, lai sagatavotos un nokārtotu formalitātes, ar vienu mēnesi pietiks, vai ne? Pietiks. Tātad jau septembrī mēs varam apprecēties. Tu drīz vien būsi mātes cerībās, un jūnijā mēs jau sagaidīsim bērniņu. Kā tev tas patīk? — Bils apskāva Ketiju un pievilka sev klāt.

—    Bil, tu runā nopietni?

—           Pilnīgi nopietni, — Bils to sacīja maigā balsī, tomēr nešaubīgi.

—   Bet… tas tik strauji. Mēs taču nevaram tā uzreiz apprecēties.

Smaids palēnām dzisa Bila sejā, un viņš neizpratnē pavērās

Ketijā

—          Kāpēc tad nevaram? Kādēļ mums vēl jāgaida un mūsu precības jāatliek? — un tad, kā redzams, baidīdamies no viņas dzirdēt jaunus iebddumus, piemetināja: — Es nesaprotu.

Bilam Fainsam līdzīgi cilvēki nedzīvoja ar sievietēm tāpat vien. Viņi tās apprecēja, un viņiem dzima bērni. Tikai patlaban Ketija sāka izprast šo vīrieti. Bils nekad nerīkojās nepārdomāti un nevēlējās meiteni piemuļķot. Ja meitene nepiekrita viņa vēlmēm tajos jautājumos, ko viņš uzskatīja par galvenajiem, tas nozīmēja, ka pilnīgi jāsarauj saites. Šāda atsadšanās sniedzās pāri Bila dzīves izpratnes robežām un nebija «normāla». Kctijas vēl ne visai pieredzējusī sievišķīgā nojauta lika viņai to saprast, bet viņa pagaidām negribēja precēties. Un ne jau tāpēc, ka tas ir Bils, ar viņu Ketija precētos… tikai ne tagad, ne tik ātri.

—    Vai tad tu nevēlies, Ketij? — Viņa klusēja, nezinādama, ko Bilam atbildēt, lai viņš neapvainotos. Ketija baidījās viņu pazaudēt, jo viņā bija daudz kā tāda, kas Ketijai palika: uz viņu droši varēja paļauties, viņš bija ļoti pievilcīgs vīrietis, ar Bilu Ketija jutās viegli un vienkārši, kad viņi vizinājās laivā, kopā ēda vakariņas vai draugu pulkā devās izbraukumā pa jūru. Tā bija dzīve, ko viņa agrāk nepazina. Nekad. Līdz tam brīdim, kamēr satika ārstu Bilu Fainsu. Bet precēties ar viņu? Viņa par to nemaz nav domājusi, it īpaši tagad, kad vēl nav skaidrs, kas notiek vecāku starpā.

—    Nezinu, pārāk ātri, — viņas čuksts nenozīmēja atteikumu, bet vairāk arī neko.

Bils nelaimīgs palūkojās uz meiteni: — Es piekrītu.

To, ka viņai izteikts bildinājums, Ketija tēvam ari ncpasacīja. Un kas tur būtu sakāms? Piekrišanu viņa vēl nebija devusi un vispār nezināja, kā rīkoties. Šā iemesla dēļ neko tēvam nerakstīja, kāpēc velti viņu uztraukt. Viņam gana savu problēmu.

Toties Rets, no meitas saņēmis vēstuli, nolēma nekavējoties braukt pie viņas. Šī viņas spēle ar pārvēršanos normālā cilvēkā var beigties bēdīgi. Jā, bez tam jāpaskatās, kā viņa iekārtojusies., un jāpalīdz viņai, ja, protams, viņa to vēlēsies. Tāpēc viņš aizbrauca uz Sanfrancisko. Un, kā izrādījās, tieši laikā. Viņš meitu sastapa bezmaz vai uz histērijas robežas.

Pa Kctijas seju plūda asaras, viņu kratīja sīki drebuļi, un Rets pārbijās, atradis viņu šādā stāvoklī. Viņš aši metās pie meitas, iedomādamies pašu ļaunāko, ko vien varētu sagaidīt.

—   Kas ir, Ketij, kas ir, dārgā, — nepaguvis sasveicināties, Rets centās viņu uzpurināt. Viņš pacēla meitu no atzveltņa, kurā viņa bija ierāvusies, savilkusies čokurā kā Gdz nāvei pārbiedēts putnēns. Un tikai sajuzdamās tēva spēcīgajās, drošajās rokās,

Kctija (āva vaļu izmisumam, kas lauzās ārā Edz ar vētrainu asaru straumi, un tēvs tikai pēc brītiņa spēja no viņas izdibināt, kas tad īsti noticis.

—   Ai, tēt! — rīdama asaras, viņa murmināja, — man ir tādas

nepatikšanas!

—         Kas atgadījies, lūdzu, paskaidro man. Un mitējies raudāt. Nav tādu nepatikšanu, no kurām nevarētu rast izeju. — Rets runāja mierīgā, pārliecinātā balsī, pūlēdamies nomierināt meitu, lai viņa atgūtu spēju kaut cik saprotami paskaidrot tēvam, kas viņai lēcies.

—         Nomierinies, izstāsti, kas noticis? Nu, nu, ieelpo dziļāk… Tā, ir jau labāk, — Rets mīļi purināja meitu aiz pleciem, smaidot lūkodamies viņas saraudātajās acīs.

—    Tēt, es sabraucu cilvēku. Ko man tagad darīt?

—         Vispirms vajag nomierināties un censties sakarīgi un sīki man izstāstīt visu, kas notika un kā tas atgadījās. Tātad tu uzbrauci virsū gājējam?

—   Jā, tēt.

—    Un vai viņš nomira?

—   Ai, tēt, ko tu runā!

—        Tas jau ir labāk. — Izdzirdis meitas pirmos vārdus par to, ka viņa sabraukusi cilvēku, Rets arī saspringa. Velnišķīgi nepatīkami! Taču tas, ka šis cilvēks ir dzīvs, maina situāciju, paliek kaut kāda cerība, ka trauma nav tik liela un viss nokārtosies.

—    Vai tu zini, cik nopietni viņš cietis?

—    Nē, nezinu…

Rets atkal Ketiju nosēdināja krēslā un atslējās pret izvirzījumu sienā, saspringti raukdams pieri. Viņš paskatījās uz meitu, bet, kā šķita, Ketiju pārdzīvojumi bija nogurdinājuši, un viņa tagad sēdēja, bezspēcīgi atbalstījusies pret krēsla atzveltni. Piepeši viņa saslējās.

—         Tēt, bet es zinu, kā viņu sauc, — Ketija ieskatījās papīrā, ko bija izsniedzis policists, — Hovards Smūls, viņu aizveda uz Svētā Jura slimnīcu.

—         Labi, — Rets jau bija izlēmis, kā rīkoties, un lika meitai nomazgāt seju un savest sevi kārtībā. — Tūlīt mēs brauksim pie Rona, viņš dos padomu, kas mums tagad būtu jādara, un pa ceļam iegriezīsimies pie apdrošināšanas aģenta, paziņosim viņam par notikušo un pie reizes uzzināsim, cik tas maksās. Laikam es lūgšu Ronu, lai viņš pats nodarbojas ar šo lietu.»

Ketija mazliet samulsa, viņa vēl Ēdz šim brīdim nebija atradusi laiku satikties ar Ronu, kaut arī netiecās pēc tā, viņa gribēja pilnībā atbrīvoties no savas agrākās dzīves.

—         Varbūt neiesim pie Rona? Man šeit ir draugs, advokāts… Dens Petersons… — Tūlīt gan Ketija aprāvās; Dens taču varēja visu izstāstīt Bilam, bet viņa to nevēlējās. Bils viņu vienkārši nesaprastu. Kā var gaišā dienas laikā uzbraukt virsū cilvēkam? — viņš jautātu, un viņai nebūtu, ko atbildēt. Ketija nogrima domās, nē, Bilu viņas atbilde neapmierinātu. Laikam patiesi labāk griezties pie Rona…

Un tikai šobrīd, kad Ketija beidzot bija atguvusi spēju domāt, viņa izbrīnījās par tēva negaidīto parādīšanos.

—    Jā, starp citu, kā tu te gadījies? Kā mani atradi?

—        Nu, tas nepavisam nebija sarežģīti, — Rets iesmējās. — Tu taču man atsūtīji vēstuli, kurā uzdevi savu adresi. Un man nejausi Sanfrancisko bija kārtojamas darīšanas. Tā nu esmu šeit. Vai tu nepriecājies mani redzēt?

—        Ai, tēt! — Ketijai pat aizrāvās elpa no uzbangojušām jūtām. — Kā tu varēji tā iedomāties? Un vispār, ko es būtu darījusi bez tevis.

—          Nu, labi, labi, es pajokoju, — Retu ļoti iepriecināja šāda jūtu izpausme.

Viņi iegriezās pie apdrošināšanas aģenta, kurš, meitenei par brīnumu, ļoti mierīgi uzņēma notikušo. Aģents sacīja, ka pietikšot ar divdesmit tūkstošiem dolāru, lai šo lietu nokārtotu, ja vien nebūs nekādu nopietnu seku attiecībā uz cietušā veselību.

—    Jebkurā gadījumā jums nevajag uztraukties. Gan redzēsim.

—    Cik drīz es to varēšu uzzināt? — meitene izbijusies jautāja.

—    Ko tad īsti? — aģents nesaprata.

—    Vai pret mani tiks iesniegta prasība?

—          Tiklīdz cietušais nolems griezties pie jums, mis Batlera. Neraizējieties, mēs jums paziņosim.

Pa ceļam pie Rona Ketija jau bija tiktāl atguvusies, ka varēja Retam sakarīgi izstāstīt, kā viss notika. Viņa centās tēvam izklāstīt šo atgadījumu, sevišķi neielaižoties sīkumos, lai nevajadzētu pieminēt Bila vārdu. īstenībā viss bija noticis tā».

59. nodaļa

Tajā rītā pa ceļam uz galeriju Ketija pārdomāja Bila bildinājumu un nespēja nonākt ne pie kāda lēmuma. Ko vairāk viņai būtu vajadzējis vēlēties? Kāpēc šis priekšlikums viņu neapmierināja? Un viņa sev atbildēja: tāpēc, ka šobrīd viņa vēlējās kaut ko vairāk nekā laulības dravi un bērnus, viņa gribēja aizmirsties, nomierināties un varbūt atrast sevi. Ketija juta, ka nevarēs dzīvot bez teātra un agri vai vēlu tur atgriezīsies.

Meitene apturēja mašīnu, ieraudzījusi luksofora signālu, atkal un atkal atcerēdamās Bila vārdus, viņa sejas izteiksmi, kad viņa sacīja, ka nevajag pārāk steigties ar precēšanos. Viņa taču teica, ko domāja. Ja Ketija tagad apprecēsies, viņa nekad neuzrakstīs lugu. Kļuvusi misis Fainsa, Ketija pilnībā iegrims ģimenes dzīvē. Tieši to viņa nepavisam nevēlējās. Viņa vēlējās» Nikni ierēcās automobiļa signāls, un Ketija atģidās, viņa atcerējās, kur atrodas. Tomēr vēl nekādi nespēja koncentrēties un ne visai vērīgi skatījās uz ceļu. Ketijai joprojām bija prātā Bila sejas izteiksme, kad piepeši priekšā atskanēja šausmīga dārdoņa, un meitene izdzirdēja sievietes kliedzienu. Apstulbusī Ketija nospieda bremzes un paskatījās apkārt. Ap mašīnu stāvēja cilvēkitie raudzījās uz viņu» Ak Dievs! Divi vīrieši noliecās, sarunādamies ar kādu tieši pie mašīnas priekšgala Meitene nevarēja redzēt, ar ko īsti Kas tad tur noticis? Ak Dievs! Nevar būL_ viņa taču nav.. Tomēr, izkāpusi no mašīnas, Ketija visu saprata

Mazliet nostāk priekšā viņa ieraudzīja gadus četrdesmit vecu vīrieti guļam uz ceļa.

Meiteni sagrāba panika. Viņa notupās ceļos blakus vīrietim, cenzdamās saprast, cik smags tā stāvoklis. Vīrietis bija labi ģērbies: tam mugurā tumšs lietišķa cilvēka uzvalks, viņa portfeļa saturs mētājās pa zemi.

—   Lūdzu piedošanu… atvainojiet», vai es ko varu darīt jūsu labā?

Notikuma vietā ieradusies policija izturējās pieklājīgi un laipni.

Ārsti atbrauca pēc piecām minūtēm. Zemē gulošo cilvēku aizveda uz slimnīcu. Policists pierakstīja Ketijas vārdu un viņas mašīnas numuru, pēc tam iztaujāja lieciniekus. Šis kārtībnieks, kas izskatījās gluži kā puika, ierakstīja viņu vārdus rūpīgi sastādītā sarakstā.

—   Vai jūs, mis, šorīt nedzērāt kādus ārstnieciskus preparātus? — jauniņais policists vērīgi lūkojās uz Ketiju. Taču viņa tikai papurināja galvu un pielika pie deguna kabatas lakatiņu, kuru bija sameklējusi savā somiņā.

—    Nē. Neko.

—         Viens no lieciniekiem teica, ka novērojis jūs un pamanījis, ka jūs, — policists sacīja kā atvainodamies, — nu, viņš teica, esot bijusi glāžainām acīm.

—    Tā tas nav… es biju… vienkārši nogrimusi domās.

—    Jūs bijāt satraukta?

—          Jā… nē… ai, neatceros. Nezinu, — Ketija nespēja vārdos izteikt savu noskaņojumu, jo viss notikušais bija viņu gaužām sarūgtinājis. — Kā jums liekas, vai viss būs labi?

—         Uzzināsim, kad cietušo nogādās slimnīcā. Jūs varat vēlāk piezvanīt, uzzināt, kāds stāvoklis.

—    Un kas noliks ar mani?

—    Vai jūs arī esat cietusi? — policists brīnījās.

—        Nē, es domāju… — Ketija ar apmiglotu skatienu paraudzījās uz jauno cilvēku. — Vai jūs mani arestēsiet?

Policists laipni pasmaidīja.

—         Nepavisam. Tas bija nelaimes gadījums. Tiks uzrakstīti visi dokumenti un nodoti tiesai.

—          Tiesai? — dzirdot šos vārdus, Ketiju sagrāba šausmas, turpretī policists mierīgi pamāja ar galvu.

—         Kad dokumenti būs gatavi, jūsu apdrošināšanas kompānija centīsies visu nokārtot vai par jums samaksās, — pēc tam viņš piebilda, — jūs esat apdrošināta?

—    Protams.

—          Tad piezvaniet savam apdrošināšanas aģentam un savam advokātam, un cerēsim to labāko. — Cerēt to labāko! Ak Dievs! Tas ir šausmīgi! Ko lai viņa iesāk!

Kad beidzot visi bija prom, Ketija piegāja pie mašīnas, atbalstījās pret durvīm, viņai drebēja rokas, domas drudžaini darbojās, kad tās pievērsās viņas notriektajam, pirms dažām minūtēm uz slimnīcu aizvestajam cilvēkam. Ceļš līdz galerijai viņai šķita vesela mūžība. Viņa atbrauca turp, atprasījās no darba un metās uz mājām, kur tēvs arī viņu atrada.

Viņi sastapa Ronu tā kabinetā. Rets bija paguvis viņu brīdināt par savu ierašanos Sanfrancisko, un tagad Rons jau ar nepacietību gaidīja savu draugu. Viņš izskatījās apmierināts, acīmredzot bija laimīgs savā ģimenes dzīvē.

Rons smaidīja vien, ieraugot savā kabinetā ienākam Retu un

Ketiju. Viņš piecēlās, pagājās tiem pretī, apskāva Retu, noskūpstīja meitenei roku un pavadīja to Bdz krēslam.

—   Priecājos jūs redzēt, draugi. Ierosinu iet padzert kafiju un tad patērzēsim.

—     Nē, Ron, mēs pie tevis steidzamā lietā, — Rets viņu aizkavēja. — Lūdzu, konsultē mūs un, ja neiebilsti, es vēlētos, lai tu uzņemies rūpes par Ketiju no juridiskās puses. Viņa taču tagad dzīvo šeit… Bet pavisam neilgi… — Rets steidzās piebilst, pamanījis Rona neizpratnes pilno skatienu. — Viņa vēl nav paguvusi kā nākas iejusties, tāpēc pagaidām tevi nav apciemojusi. — Un Rets, pa brīdim lūkodamies meitā, izstāstīja Ronam visu, kas ar meitu noticis. Kad viņi nonāca Bdz cietušā uzvārdam, Rets lūdza meitu to nolasīt no viņai iedotās zīmītes.

—   Smūls? — Rons pārvaicāja un nopūtās. — Hovards Smūls!..

—    Tu viņu pazīsti? — Rets bija pamanījis Rona nopūtu.

—   Vairāk vai mazāk. Viņš arī ir advokāts. Ketij, meitenīt, vai tu nevarēji notriekt kādu parastu gājēju? Tev noteikti bija vajadzīgs jurists? — Rons mēģināja pajokot, taču Rets ievēroja, ka viņš ir satraucies, un, atbildot uz Reta jautājošo skatienu, Rons paskaidroja:

—    Viņš, kā lai to maigāk pasaka, ir visai neparasts cilvēks. Tomēr pacentīšos visu nokārtot.

Viņi nolēma velti nezaudēt laiku un norunāja, ka Rons tūdaļ pat brauks pie Hovarda Smūla.

Pēc stundas Rons ieradās Ketijas dzīvoklī. Šajā laikā viņš paguva satikties ar Smūlu un pārliecināties, ka ar to viss kārtībā, ja neskaita salauzto kāju. Vispār tas bija pilnīgi parasts gadījums, un nekādi sarežģījumi neradās. Viss cits ari bija pilnīgā kārtībā. Tomēr Rons jau viņus bija brīdinājis, ka Hovards Smūls visai ilgi piemin ļaunu. Smūls jau bija saticies ar savu advokātu un tam paziņojis, ka nodomājis tiesāties ar Ketiju.

Rons runāja ar Smūlu un paskaidroja, ka meitene, kura viņam uzbraukusi virsū, ļoti pārdzīvo notikušo, ļoti, ļoti atvainojas un izsaka bažas par cietušā veselības stāvokli.

—   Un viņa vēl te izsaka bažas? Šī riebīgā skuķe uzdrāzās man virsū gaišā dienas laikā, un tagad grib zināt, kā es jūtos?! Tiesā es viņai pateikšu, kāda man jušana.

—     Bet, Hovard, esiet augstsirdīgs, meitene taču ir pavisam jauna. — Tomēr Rona mēģinājumiem novērst konfliktu nebija panākumu. Un pēc trim dienām pienāca dokumenti ar Smūla prasībām. Viņš no Ketijas gribēja saņemt divsimt tūkstošu dolāru lielu kompensāciju par viņam nodarītajiem zaudējumiem: par to, ka uz laiku zaudētas darbaspējas, kā ari gūta emocionāla trauma, luklāt Ketijas nolūks ir bijis iepriekš nodomāts.

Sakarā ar šo iepriekšnodomāto nolūku Rons lūdza Ketiju neuztraukties, jo viņai taču agrāk par Smūla eksistenci nebija nekādas jausmas. Rons tāpat sacīja, ka tiesvedība aizņemšot kādus divus gadus, un uz to laiku viss aizmirsīšoties un izkūpēšot kā dūmi.

—   Kas te ko gudrot? — Retu saniknoja Smūla pārmērīgās prasības, tomēr meitas sirdsmiers, viņas dvēseles līdzsvars viņam bija svarīgāks. — Kad es varu nodot šo naudu? Un kam: viņa advokātam vai pašam Smūlam? — Pēc tam Rets paziņoja, ka, atklāti sakot, viņam negribētos sastapties ar šo izspiedēju. — Baidos, ka nespēšu savaldīties un pārlauzīšu viņam otru kāju. Nodod tu, Ron,

Taču Rons ari sāka protestēt. Viņā ierunājās advokāts, un viņš sacīja, ka viņam tagad Ketija neesot tikai tuva drauga meita, bet arī aizbilstamā, kuru viņa pienākums esot aizsargāt, stājoties pret nekaunīgiem mēģinājumiem no dažādu personu puses, kuras tīko uz. viņas rēķina uzlabot savu materiālo stāvokli.

—  Nē, nekādā gadījumā, — viņš kategoriski paziņoja, — lielākais, ko varu piedāvāt, būtu astoņpadsmit tūkstoši. Es jau nu gan zinu, ka tādas traumas nav vairāk vērtas.

Izrādījās, ka Ronam taisnība. Pēc divām nedēļām Hovards Smūls bija ar mieru saņemt astoņpadsmit tūkstošu dolāru nervu nomierināšanai un savainotās kājas ārstēšanai.

Viss nokārtojās un, kā šķita, Ketijai būtu vajadzējis nomierināties, tomēr Rets juta, ka viņu joprojām kaut kas nomāc. Viņš nolēma uz kādu laiku palikt Sanfrancisko. Viņam te vēl bija dažas darīšanas, turklāt Rets vēlējās ilgāk padzīvot līdzās Ketijai. Viņa vakaros brauca pie tēva uz viesnīcu, un viņi gāja restorānā paēst pusdienas, ciemos pie Rona vai citiem paziņām. Dažkārt viņš pats atbrauca paviesoties viņas istabā ar skatu uz līci, un viņi sēdēja blakus atzveltnes krēslos pie loga, ilgi runājās vai klusēja, viņiem kopā bija silti un ļoti labi.

Rets pūlējās saprast, kas meitu nomāc, jo visas viņas nepatikšanas ar Smūlu taču tika atrisinātas, savstarpēji vienojoties.

—     Ketij, varbūt tu tomēr man pateiksi, par ko vēl esi tā noraizējusies?

Viņa. itin kā bija gaidījusi šo jautājumu, vismaz par to nebrīnījās. Bridi klusējusi, viņa papurināja galvu.

—    Nav nekā sevišķa, tēt…

—    Un tomēr…

Klusēšana ieilga, un Rets tīšām to nepārtrauca. Lai padomā, ka tikai neko neslēpj.

—    Redzi, tēt, man tika izteikts priekšlikums apprecēties…

Kādu brīdi Rets apstulbis lūkojās uz meitu, pēc tam sāka

sirsnīgi smieties.

—           Vai patiesi es tevi tā sasmīdināju? — Kctija arī vāri pasmaidīja.

—         Ketij, mana mīļā, kāpēc tad tu kreņķējies? Es jau domāju, ka ar tevi noticis kaut kas šausmīgs, bet tev gluži vienkārši ir piedāvāta roka un sirds… — Rets smējās, izjuzdams ārkārtīgi lielu atvieglojumu, tomēr, ievērojis, ka Ketija nav noskaņota dalīties ar viņu jautrībā, jau pavisam nopietni turpināja:

—        Paskaidro man, lūdzu, kas par lietu, kāpēc tu skumsti? Vai tevi kaut kas kavē apprecēties? Saki, kas tas ir, un es šķēršļus novākšu no ceļa.

—           Nē, nē, nekādu šķēršļu nav, taisni otrādi… — Kctija noliedzoši papurināja galvu, un tas Retu izbrīnīja vēl vairāk. — A-ā, — Rets noprata, — tu negribi precēties, bet viņš uzstāj. Tad ari neprecies, tikai mitējies skumt.

—        Viss ir daudz sarežģītāk, tēt. Bils man patīk, bet es negribu precēties tagad. Vēlāk gan, bet ne tagad…

—        Ja tādas vien tavas problēmas, Ketij, tad es varu būt mierīgs. Vai tu nevēlies viņu ar mani iepazīstināt?

Ketija nenoteikti paraustīja plecus: — Varbūt… — Tomēr iepazīstināšana tā arī nenotika, un Rets pēc nedēļas atgriezās Ņujorkā. Viņš vairs neraizējās par meitu. Viņai patiešām ir sākusies normāla dzīve, ja viņa tā to domāja: mīlestība, bildinājums, darīšanas un rūpes…

Drīz vien Rets no viņas saņēma vēstuli. Kctija rakstīja, ka viņa precas ar Bilu Fainsu un viņi tēvu pēc mēneša gaida savās kāzās.

60. nodaļa

Lēnā, vienmērīgā solī Ketija tēvam zem rokas gāja pie altāra. Viņa vēlējās, lai tieši tēvs vestu viņu pie tā. Baznīcā bija sapulcējies kāds simts lūgto viesu, un tagad tie sajūsmā vēroja krāšņo ceremoniju. Rets ar maigu smaidu lūkojās uz meitu, kura gāja viņam blakus, un plīvurs aizsedza viņas seju. Līgava greznajā, baltajā tērpā izskatījās neparasti daiļa, tomēr pati tajā nejutās sevišķi ērti. Viņai šķita, ka ir uzvilkusi karnevāla kostīmu, kas slēpj sevī kādu kripatiņu neīstuma. Ketija bija ilgi pretojusies Bila vēlmei, kurš uzstāja, lai viņa līdz svinību beigām paliktu baltajā tērpā, un viņai vajadzēja izpildīt Bila vēlēšanos. Viņš sacīja, ka pārāk ilgi gaidījis šo notikumu.

Strauji aizskrēja šīs divas nedēļas, kopš meitene bija devusi piekrišanu. Bils teica, ka viņš pats par visu parūpēšoties un patiešām to izdarīja teicami. Ketijai atlika tikai aizbraukt uz veikalu, lai nopirktu kāzu tērpu, un viņi kopā ar Retu to arī izdarīja. Līgavainis laipni, bet noteikti atsacījās no Reta piedāvājuma piedalīties svinību sagatavošanā un pats organizēja kāzu ceremoniju mazā anglikāņu baznīcā Jūnjena ielā un pēc tam jahtklubā līča krastā pieņemšanu ar simt divdesmit pieciem viesiem.

Laulību diena ikvienai meitenei ir svēta diena tomēr Ketija neko tādu neizjūta. Viņa bija kā sasalusi kopš tās dienas, kad piekrita apprecēties ar Bilu, galu galā viņa bija ar mieru tikai tāpēc, ka viņš ļoti vēlējās Keliju apprecēt. Ketija uzskatīja, ka viņai nav tiesību Bilam atsacīt, jo tieši viņš palīdzēja viņai atgriezties normālā dzīvē. Droši vien viņa Bilu mīl, tomēr tas nav galvenais: nevienu reizi vien šās svinīgās ceremonijas laikā viņai gribējās sākt skaļi smieties un uzsaukt sanākušajiem dīkdieņiem:

— Nav vērts tā aizrauties un sajūsmināties, es to daru tikai tāpēc, ka esmu viņam pateicību parādā.

Tomēr Ketija tikai kautri smaidīja, pienākdama pie altāra un sniegdama roku Bilam, kurš laulību ceremonijā bija tērpies melnā, svinīgā frakā ar liliju pogcaurumā. Ketija turēja rokā milzīgu baltu rožu pušķi, un Anna Petersonc, iedama aiz līgavas, nesa brīnišķīgas orhidejas.

Klātesošo vidū bez Reta nebija neviena radinieka nedz no līgavaiņa nedz līgavas puses. Bila vecāki bija jau miruši, bet Skārleta netika uzaicināta. Kaut gan Rets uz viņu turēja ļaunu prātu, tomēr pats viņš juta, cik neveikla ir šāda situācija. Taču Bils tā nolēma un Ketija viņam neiebilda, jo Bils savu lēmumu pamatoja tādējādi, ka, sastopoties ar māti, viņa līgavai būtu jāpārdzīvo pārāk liels saspringums un viņas nervi varētu neizturēt. Tā ka Skārletai pat nepaziņoja par meitas kāzām. Bo neatbrauca cita iemesla dēj. Džeinai kuru katru bridi vajadzēja laist pasaulē otru bērnu, un viņš pat uz dažām dienām nevarēja pamest viņu vienu.

Ketija klausījās, ko saka mācītājs, un tā arī nespēja līdz galam noticēt notiekošā realitātei.

—   Esmu ar mieru… — viņa sacīja šos vārdus gandrīz čukstus un palūkojās uz Bilu. Viņš likās ļoti nopietns un šos pašus vārdus atkārtoja skaļi un noteikti, lai visi baznīcā varētu tos dzirdēt. Bils Fainss Kctiju Batlcru ņēma par sievu, lai viņu iegūtu un paturētu, lai mīlētu un sargātu slimu vai veselu, nabagu vai bagātu… līdz pat nāvei… un Bils to darīja ar pilnu apziņu, nevis aiz garlaicības, nevis vēlēdamies viņu izmantot kā laimīgu kārti savā karjerā… Līdz pat nāvei viņi būs nešķirami…

Ketija klausījās šajos vārdos, un tie uz viņu atstāja stipru iespaidu, bet visapkārt vienlaikus vēdīja brīnišķīga rožu smarža.

—    … es pasludinu jūs par vīru un sievu.

Mācītājs paskatījās uz jaunlaulātajiem, pasmaidīja un pieklājīgi palocījās, vērzdamies pie Bila:

—    Varat noskūpstīt līgavu. — Bils vērīgi ielūkojās viņai acīs un, noliecies pie Ketijas, noskūpstīja siltās, drebošās lūpas.

Meitenei labajā rokā tika uzmaukts laulības gredzens ar mazītiņu briljantu, šo gredzenu Bils viņai bija nopircis. Rets nikni paskatījās uz necilo gredzentiņu un novērsās. Viņš nekādi nevarēja saprast, kā gan šis pašpārliecinātais pedants varējis sagrozīt galvu viņa meitai Vienīgais izskaidrojums, viņaprāt, bija tas, ka pirms tam Kelijai nācies pārciest stipru satricinājumu un sastapšanās ar Bilu viņai ir izlikusies kā logs uz paradīzi Un viņš jau nojauta, kāda būs šī paradīzes dzīve, kurā Bils gatavojās Kctiju ievest.

Bils Ketijai aizliedza valkāt dārglietas, kuras ar tik lielu mīlestību dāvinājis tēvs. Viņa nedrīkstēja viņu kopējām vajadzībām tērēt naudu no sava personiskā rēķina. Bils teica, ka pats nodrošināšot viņiem iztiku. Viņu dzīvesveids būs mierīgs, nosvērts un vienkāršs, ncatļaujolics nekādas pārmērības, kamēr viņš sakrās pietiekami daudz naudas. Un tas nenotiks tik drīz.

—    Bet paklausieties, mister Fains, — Rets Bilu pirms kāzām pūlējās pārliecināt, kad viņš Retam izklāstīja savus apsvērumus attiecībā uz viņa un Ketijas nākamo kopdzīvi, kā arī savus dzīves principus, — ne jau mēs to esam iedibinājuši, ka meitene kopējā saimniecībā ienes ari savu daļu. Tas tiek saukts par pūru. Vai jums nešķiet, ka, liedzot man iespēju piedalīties meitas likteņa izlemšanā, jūs apvainojat gan mani, gan Kctiju. Viņa taču nav nekāda ubadze bez tuviniekiem, kas par viņu parūpētos.

—    Nē, man tā nešķiet, — sekoja dzedra un noteikta atbilde. — Atvainojiet, mister Batler, bet mēs ar Ketiju esam nolēmuši, ka paši pelnīsim sev iztiku.

Rets, protams, saprata, ka Ketijas domas sevišķi netika ņemtas vērā, ja tādas domas vispār pastāvēja. Tomēr, kaut nezin kādas kaislības bangoja viņa dvēselē, viņš neko nevarēja izdarīt, lai atturētu meitu no liktenīgās k|ūdas. Viņa pilnībā uzticējās Bilam, un Rets nosprieda: lai viss iet savu gaitu. Viņš gan nešaubījās, ka meita ilgi neizturēs šādas «paradīzes» dzīves garlaicību.

Ketija un Bils rokrokā stāvēja baznīcā, kamēr visi viņus apsveica, viņi smaidīja, spieda visiem roku. Ap viņiem bija Bila draugi. Ketiju pārsteidza, cik tie līdzīgi cits citam, Bils arī to pulkā: veselīgi, jauni, tādi, kas dzīvē gūst panākumus.

—    Vai esi laimīga? — Bils labu brīdi nolūkojās sievā, kamēr viņi gāja uz mašīnu. Viņš nenoīrēja mašīnu ar šoferi pat šai svinību reizei, savu lēmumu izskaidrodams ar to, ka tas ir dārgi un muļķīgi. Tāpēc mašīnu vadīja pats.

—    Ļoti!

Atbildot uz vīra skatienu, Ketija pamāja ar galvu. Viņai šķita, ka patiešām ir laimīga. Šai jaunajā dzīvē bija kaut kas nezināms un saviļņojošs. Viņas agrākā krāšņā, lieliskā dāve: grezni tērpi, izmeklētas viesības — viss palicis pagātnē. Vienu mirkli Ketijai kļuva mazliet skumji, to iedomājot, tomēr viņa tūdaļ atvairīja atmiņā atausušās pagātnes spilgtās ainas un uzsmaidīja Bilam.

«Lai jau… Tagad viņa būs vienkārši jauka un patīkama dāma, kas itin visā paklausa vīram. Viņš ir tik gudrs un uzticams…»

—     Es jūs mīlu, dakter, — Ketija Bilam uzsmaidīja, un šajā brīdī viņa domāja tieši tā, kā runāja. Bils vērīgi un nopietni palūkojās viņā.

—    Es ari tevi ļoti mīlu.

Medusmēnesi dzīvesbiedri pavadīja Kārmelā, apskraidīdami veikalus un pastaigādamies pa pludmali. Jaunlaulātie sarīkoja sev romantiskas vakariņas, bet ritu pavadīja gultā. Viss bija tā, kā medusmēnesī ari vajadzēja būt. Un pēc divām nedēļām, kad Ketija jau sāka iet uz darbu un atradās galerijā, viņa pēkšņi jutās briesmīgi slikti.

Kctija agrāk ai/gāja mājās, apgūlās gultā, kur vēlāk viņu atrada Bils — gluži bālu un izmocītu. Bils pārbijās, ieraudzījis sievu šādā stāvoklī. Viņš uzmanīgi atsēdās uz gultas malas.

—    Atļauj, Kctij, es tevi apskatīšu.

—         Protams, — Kctija piecēlās gultā sēdus, pūlēdamās vīram uzsmaidīt. — Kaut gan nedomāju, ka būtu jel kas tavas uzmanības cienīgs. Vienkārša saaukstēšanās.

Bils pamāja ar galvu un tomēr rūpīgi izmeklēja Ketiju. Plaušas bija tīras, acis skaidras, drudža nebija, un Bils paraudzījās sievā, tāds noslēpumains un laimīgs.

—    Varbūt tu esi stāvoklī?

Ketija izbrīnīta paskatījās uz Bilu:

—          Jau tik drīz? — Viņai tas šķita neticami, un tomēr Bila minējums varēja būt pareizs.

—    Gan jau redzēsim.

—    Kad mēs to uzzināsim? — Ketija negaidīti satraucās.

Toties Bils iesmējās, apmierināts ar sevi.

—          Pēc divām nedēļām viss kļūs skaidrs. Tu tiksi izmeklēta, vai neesi stāvoklī. Ja tas apstiprināsies, tevi uzņems uzskaitē ginekoloģiskās nodaļas ārsts.

—          Vai es drīkstēšu griezties pie tā paša ārsta, pie kura iet Anna? — Ketija žēli jautāja un pēkšņi sajuta paniskas bailes. Kā tad tā iznācis? Viņa taču nav gatava audzināt bērnu. Ketija par to negribēja pat domāt un lūdza Dievu, kaut neapstiprinātos, ka viņa ir stāvoklī.

Bils noskūpstīja Ketiju uz pieres un izgāja no istabas. Pēc kāda brīža viņš atnāca atpakaļ, nesdams tējas tasi un cepumus.

—         Apēd! — Ketija ar pūlēm norija dažus kumosiņus un pēc maza laiciņa jutās labāk, kaut gan joprojām bija šausmīgi nobijusies. Tomēr viņa neiedrošinājās par to runāt ar Bilu.

Pēc divām nedēļām Bils atnesa mājās nelielu flakonu, iedeva to Ketijai, iekams viņi devās gulēt.

—    Rīt no rīta savāc vajadzīgo analīzei, es aiznesīšu uz. darbu.

—         Tūlīt paziņo, tiklīdz analīze būs gatava, — Ketija tik žēli lūkojās uz vīru, ka viņš pasmaidīja un papliķēja viņu pa vaigu.

—          Es zinu, ka tu uztraucies, mazā. Pagaidām nav vērts. No rīta viss būs zināms. Apsolu tev paziņot, kolīdz kaut kas noskaidrosies. — Bils noskūpstīja sievu un piebilda. — Es ari uztraucos, tu taču zini. — Un Ketijai bija skaidrs, ka Bila vārdi ir patiesi. Vīrs šīs divas nedēļas lidinājās kā pa mākoņiem. Un

Kctija nevarēja izšķirties un pateikt Bilam, ko viņa pārdzīvo. Taču reiz, gluži negaidīti, it kā vairs nevarēdama nociesties, Ketija tomēr nolēma viņam visu pateikt, kad viņi gulēja blakus pilnīgā tumsā.

—    Dzirdi, Bil?

—    Jā, Ketij.

Ketija satvēra Bila roku un piespiedās viņam klāt.

—    Es baidos.

Bils izbrīnījās:

—    No kā?

—         Ai.., tu zini… — Ketija jutās muļķīgi, jo Bils taču nekad nesapratīs viņas bailes, viņam Ketijas stāvoklis likās normāls un dabisks… — es baidos no grūtniecības.

—          Tur taču, muļķīte, nav nekā šausmīga. — Bils pagriezās gultā ar seju pret sievu.

—         Un ko tad… ja kas notiks… — viņai nācās grūti izvēlēties vārdus.

—        Tu gribi teikt, ka baidies pazaudēt bērnu? — Ketija pamāja, lai gan īstenībā baidījās no kaut kā cita.

—        Mazliet… lai arī… ai, es nezinu, Bil. Es gluži vienkārši baidos. Tas ir briesmīgi… būs tādas sāpes… es nevarēšu to izciest… es nevēlos šīs sāpes.

Ketijas acīs mirdzēja asaras, kad viņa runāja par savām izjūtām, un Bils abām rokām apņēma viņas plecus.

—          Mitējies, Ketij! Tūlīt mitējies. Bērna dzimšana ir dabisks process, un no tā nav jābaidās. Paskaties uz Annu. Viņa taču nav mirusi no sāpēm? Protams, ne. — Bils uzdeva jautājumus un pats smaidīdams uz tiem atbildēja.

—          Un tagad tici man. Kad tu laidīsi pasaulē bērnu, es visu laiku būšu kopā ar tevi. Viss būs kārtībā. Gan redzēsi. Patiesi, es tev apsolu. Un šīs dzemdību sāpes ir pilnīgi pārvaramas. Tur nav nekā briesmīga.

Ketija mazliet nomierinājās, tomēr šausmu ēna joprojām bija nolaidusies pār dvēseli.

Viņa noliecās un maigi noskūpstīja vīru.

—         Paldies… ka vēlies, lai mums būtu bērns. Vai mēs paliksim dzīvot šeit?

Ketija pārcēlās dzīvot uz vīra dzīvokli, kas bija ļoti jauks un ne visai dārgs. Diemžēl dzīvoklī bija tikai viena guļamistaba un neliels kabinets, kurā Bils daudz strādāja. Taču pēc Ketijas jautājuma iestājās ilgs klusums, tad viņa saklausīja, ka Bils kaut ko klusi norūc.

—         Ko tu saki? — Šķita, ka Bils joko, un tas notika visai reti, tāpēc Ketija jutās pārsteigta. — Nu?

—         Es saku, lai tu nodarbojies ar savām darīšanām… — Tomēr viņš neizturēja un atklāja sievai savu noslēpumu.

—         Labi, Ketij. Es tev pateikšu, ko šai sakarā domāju, bet lai tas tevi nesatrauc. Vēl nekas nav skaidrs. Tomēr… — Bils ieturēja dramatisku pauzi. Ketija pagriezās, lai paskatītos uz vīru, bet viņš gulēja un smaidīja. — Es vakar atradu mājiņu.

Ketija bija ārkārtīgi pārsteigta.

—        Atradi mājiņu? Kāpēc tu man neko neteici? Kur? Bil Fains, tu esi neaprēķināms. — Bils svinīgi paraudzījās sievā, kura bija stāvā sajūsmā.

—        Vēl par agru priecāties, tu taču pagaidām neko nezini. Māja atrodas Milveli apkaimē, blakus Pctersonu mājai. — Bila vārdos Ketija saklausīja uzvarētāja toni un pasmīnēja.

—    Brīnišķīgi.

—          Patiesi? Trīsreiz nospļaujies pār kreiso plecu, vēl nekas galīgi nav izšķīries.

—    Kā tu domā, vai tas izdosies?

—        Pacentīsimies. Tomēr vispirms noskaidrosim, vai jūs, kundze, esat stāvoklī? Tas ir daudz svarīgāk. Vismaz man. — Bils apskāva sievu, viņiem bija ļoti omulīgi kopā savā gultā.

Ketija sāka aizmirst agrāko dzīvi, dzimtās vietas, respektablos un elegantos paziņas… tagad viņa spēja domāt tikai par savu mājiņu, par bērnu, vīru un jauno dzīvi.

61. nodaļa

Skārleta šaudījās augšā — lejā pa kāpnēm, laipni smaidot, vēra vaļā skapju durvis, ar gudru ziņu nostādamās malā, kamēr īpašumu novērtēšanas aģente apskatīja Batleru mantu, rēķināja, cik tā var maksāt. Skārleta būtu varējusi ari pati nodarboties ar mājas pārdošanu, tomēr viņa nolēma palikt un visu izturēt līdz galam.

Beidzot pēc stundu ilgas staigāšanas pa māju viss bija pabeigts, un Naomi Libsone, kas pie Skārletas šomēnes jau nākusi trešo reizi, posās uz iešanu. Bija ieradušies ari citi pircēji ar saviem novērtējumiem, tomēr šī bija visreālākā iespēja.

—   Ak, pat nezinu, ko lai saku, mīlā, — misis Libsone ik pa brīdim atkārtoja. — Neesmu pārliecināta, bet varbūt, varbūt.

Skārleta mēģināja pasmaidīt, taču tam viņai vairs nepietika spēka, viņa jutās nomocījusies gan morāli, gan fiziski un vairs nespēja katru dienu pavadīt visu šo iespējamo pircēju armiju. Un nebija neviena, kas varētu atvieglot viņas likteni.

—    Misis Batlera, — īpašuma novērtēšanas aģente, pieskardamās Skārletas rokai, lika viņai atgriezties īstenībā.

—   Atvainojiet, es aizdomājos… vai vēl kas? — Naomi Libsone negaidīti atkal nozuda virtuvē, grasīdamās vēlreiz apsvērt, kas iznāktu, ja varētu izlauzt divas sienas. Šķita, ka viņa grib sagraut vai pusi mājas gan augšstāvā, gan apakšstāvā.

Skārleta brīnījās, kāpēc Naomi Libsone nenopērk kaut ko tādu, kas derētu bez pārbūves, bet, iespējams, ka viņai gluži vienkārši nebija ko darīt un viņa tādā veidā izklaidējās. Tiesa, Naomi Skārietai stāstīja, ka kaut ko līdzīgu esot izdarījusi piecos veikalos un pēc tam tos izdevīgi pārdevusi. Acīmredzot šī pircēja nemaz nebija tāda muļķe. Kad tā izgāja blakusistabā, Skārleta ziņkārīgi noraudzījās uz otru aģenti, kura nodarbojās ar īpašumu pārdošanu un ari Naomi bija atvedusi šurpu.

—    Kā jūs domājat, vai viņa tomēr māju nopirks?

Aģente paraustīja plecus.

—      Nezinu, bet varu šodien mazliet vēlāk atvest vēl divus cilvēkus, kaut gan neesmu pārliecināta, vai māja atbilst šo pircēju vajadzībām Tā ir paliela. Viens no viņiem ir pārāk vecs, bet jums te tik daudz kāpņu.

—   Kāpēc tad tie vispār jāved šurpu? — Skārleta dusmīgi skatījās uz aģenti Viņa nevarēja saprast, kādē| te nāk tik daudz pircēju, kaut gan jau iepriekš zināms, ka māja tiem nederēs. Vieniem bija vajadzīgs lielāks skaits guļamistabu, citiem nepatika stāvās kāpnes, lielām ģimenēm vajadzēja vairāk istabu kalpotājiem. Un tomēr aģente te vadāja milzīgus ļaužu pūļus, kuri nekad nepirks māju. Skārietai jau sāka likties, ka visi šie cilvēki vienkārši izmanto iespēju paraudzīties uz kādreiz tik laimīgās ligzdas drupām.

Tā bija Reta Batlera māja un, kā redzams, tieši tas cilvēkus pievilka. — Kādēļ viņi to pārdod? — Ne reizi vien kārtējās apskates laikā Skārleta aiz muguras dzirdēja šo čukstus uzdoto jautājumu, un tāpat čukstus sekoja atbilde:

—    Viņi šķīrušies, viņš no šejienes aizgāja kopā ar meitu un visu atstāja viņai. Zināt, viņa…

Iesākumā Skārleta bija sašutusi un vai traka aiz dusmām: «Kā tie uzdrīkstas?» Taču tie uzdrīkstējās, un drīz vien viņa šīm runām un ziņkārīgajiem skatieniem vairs nepievērsa uzmanību. Ar mierpilnu smaidu viņa sagaidīja visus, kas vien te ieradās, vadāja no istabas istabā, pavadīja līdz izejai, un to vietā atnāca citi»

—    Vai jūs sev esat kaut ko sameklējusi? — misis Libsone ar interesi lūkojās Skārletā. Viņa, protams, arī zināja, kas šai mājā noticis, un saprata, kāpēc šī pasaku pils tiek pārdota. Interesanti bija uzzināt, kur domā dzīvot tās saimniece. Droši vien viņa gribēs sev nopirkt kaut ko mazu un mājīgu, kādu nelielu mājiņu, kurā viena guļamistaba un logi parka pusē, tur viņa varēs nodoties grēku nožēlai un skumjām pēc savas pagājušās, greznās, uz visiem laikiem zudušās dzīves. Skārletai šķita, ka viņa šīs domas nolasa tai no acīm. Viņa smīnīgi nolūkojās uz ziņkārīgo dāmu.

—      Paldies par rūpēm. Tiklīdz pārdošu māju, tūlīt ar to nodarbošos.

—    Tas taču nav pareizi Pircēji staigā jau trīs nedēļas, galu galā māja tiks nopirkta, un kādā jaukā dienā jums palūgs to atbrīvot. Ko jūs tad darīsiet? — Misis Libsoncs ads staroja sirsnīga līdzjūtība, tā gaužām raizējās par nelaimīgās, pamestās sievietes likteni, bet Skārletai gribējās sagrābt šo dāmu aiz matiem un izsviest laukā no savas mājas. Taču viņa smaidīja, atbildot uz neatlaidīgajiem jautājumiem, runāja vēl nezin kādus tukšus vārdus. Klusībā Skārleta bija nolēmusi: kolīdz pārdos māju, tūlīt aizbrauks uz Taru. Viņa ilgi bija domājusi, braukt uz turieni vai ne, un tomēr izšķīrusies braukt, Nav bijis tāda gadījuma, kad dzimtā zeme nebūtu viņai palīdzējusi atgūt dvēseles mieru. Skārleta cerēja, ka tā palīdzēs ari šoreiz.

Misis Libsone saprata, ka neizdabūs no Skārletas nekādu atklātību, un turpināja mājas apskati.

—     Es pat nezinu, ko darīt ar šo virtuvi, — viņa pēc brīža paziņoja. — Tā man galīgi neder.

Naomi pārmetoši paraudzījās uz Skārletu, itin kā tā būtu vainīga, ka Naomi kaut kas nav pa prātām.

Beidzot abas dāmas aizgāja, un Skārleta gluži bez spēka atslīga uz dīvāna. Viņa cieši nolēma, ka ne par ko māju nepārdos Naomi Libsonei, lai tā solītu nezin cik lielu naudu.

Iestājās agrīnais ziemas nokrēslis, bet Skārleta neiededza gaismu un palika pusncmaņā guļam uz dīvāna, vērdamās tumsā tik ilgi, kamēr saklausīja ietinkšķamies senatnīgo zvaniņu. Tomēr arī pēc tam viņa nekustējās, lai zvanītu, kas zvanīdams, viņa nevērs vaļā durvis, nevienu negribēja redzēt. Taču zvanīšana nemitējās, un viņa bija spiesta piecelties un iziet priekšistabā. Skārleta bija atlaidusi visus kalpotājus un milzīgajā, tukšajā mājā palikusi viena.

Skārleta ar mutautiņu izslaucīja acis un, kādu bridi nogaidījusi, atvēra durvis. Uz sliekšņa stāvēja Bo. Viņš satraucies lūkojās uz Skārletu, pēc sasarkušajām acīm nojauzdams, ka viņa ir raudājusi.

—    Kā tev klājas, dārgā krustmāt? — Ieraugot Bo, Skārletas seja kļuva gaišāka. Viņš bija vienīgais, kas šai grūtajā laikā nav novērsies no viņas.

—     Nāc iekšā, Bo. Priecājos tevi redzēt. Kā iet Džeinai un mazajiem?

—    Nu, mums nav nekādas vainas. Es nudien baiļojos, ka tevi šeit vairs neatradīšu. Kā ar māju? Vai ekskursijas turpinās? Tā jau domāju… — viņš secināja, kad Skārleta bija pamājusi ar galvu. — Nesaprotu, kāpēc tev pašai vajag noņemties ar to visu. Ir taču nekustamā īpašuma pārdošanas kantori. — Viņš jau bija iekārtojies viesistabā, un Skārleta, noilgojusies pēc mīļajiem cilvēkiem, rosījās, klādama galdu. Viņai šī rosīšanās bija vajadzīga, lai tukšajā, visu pamestajā mājā nejustos tik vientuļi.

—      Jā, es uzaicināju aģenti, viņa tad ari nodarbojas ar pārdošanu. — Skārleta no virtuves atnesa steigšus sagrauzdētas maizītes. Viņa likās atdzīvojusies, viņai patiešām līdz ar Bo ierašanos bija kļuvis vieglāk.

—    Tādā gadījumā tev te galīgi nekas nav darāms. Pārcelies pie mums, padzīvo, kamēr izlemsi jautājumu par citu māju vai dzīvokli. Ko esi nodomājusi sev pirkt? — Bo piegāja pie galdiņa un ņēmās jaukt kokteiļus, bet Skārleta skraidīja uz virtuvi un atpakaļ. Beidzot viņa rimās un apsēdās pie galda iepretī Bo.

—    Domāju, ka šoreiz tu mani nesapratīsi Es ari pati nekad sevi nesaprotu, — viņa iesmējās. — Taču man šķiet, ka jutīšos mierīgāk, ja pari visu novedīšu galā. Pati nodarbošos ar mājas pārdošanu, turklāt viss, kas atrodas mājā, tiks pārdots izsolē, es būšu klāt šajā izsolē.

Bo viņā lūkojās, gluži apjucis.

—    Un tu tur būsi patiesi klāt?

—          Jā, absolūti, bez jebkādiem plīvuriem un citāda veida noslēpumainības. Un pēc tam tūdaļ braukšu prom uz Taru. Neuztraucies, ar mani viss būs labi. Jā, starp citu, es no Veida saņēmu vēstuli, varbūt viņi pēc pāris gadiem apprecēsies. Viņiem ir tik aizkustinošas attiecības, un Sallija mūsu Tarā būs lieliska saimniece.

-

—         Brīnišķīgi. Baidos, ka es viņus nekādi nesagaidīšu ciemos, tiklīdz mazie paaugsies, pašam vajadzēs braukt uz Taru.

—        Tas būtu lieliski. Fredijs pastāvīgi par tevi apjautājas. Viņš ļoti vēlas studēt Hārvarda universitātē. Par to vien sapņo, kad varēs sākt tur mācīties.

Bo aizkustināts pasmaidīja, atcerēdamies lāčuku Frediju.

—           Viņš mums tieši tam ir piemērots. Aizsūtīsim viņu uz Hārvarda universitāti, lai studē par mums abiem. — Viņi sāka jautri smieties, un Bo jautāja tādā pašā jautrā noskaņā: — Kad notiks izsole, krustmāt?

—         Tu tajā gribi kaut ko nopirkt? Tad ņem ciet tūlīt, kas tev patīk. Mēs abi iztiksim bez izsoles, — Skārleta viņam piedāvāja, joprojām smiedamās.

—        Ne jau tādēļ. Ja tu esi tik drosmīgi noskaņota, es arī atnākšu, lai būtu tev blakus. Kaut gan, atklāti sakot, man nav saprotama tava kaislība uz šādu pašmocību.

62. nodaļa

Nākamajā rītā Skārleta pielēca no gultas, pie ieejas durvīm izdzirdusi zvaniņu. Izrādījās, ka tā ir īpašuma pārdošanas aģente.

—          Paldies Dievam… Laba ziņa, — viņa ar neslēptu īgnumu noteica, kā redzams, arī viņai bija apnicis uz šo māju vadāt bariem pircēju, kas nekā nenopirka.

Ziņa patiešām bija laba. īpaši Skārletai: māja beidzot tika pārdota, turklāt to Naomi Libsonei no rokām izķēra cita pircēja no Teksasas, kura par māju piedāvāja ļoti pieklājīgu summu. Skārletai vajadzēja priecāties, bet viņa apjuka un, sev par pārsteigumu, sajuta, ka ienīst šo sievieti no Teksasas.

—    Kad man jāizvācas no šejienes?

—          Zināt, noliksim divas nedēļas ilgu termiņu. Domāju, ka abām tāds laiks būs pietiekams.

Kad vienošanās tika panākta, Skārleta atgriezās guļamistabā un kādu brīdi tur sēdēja dziļā klusumā, lūkodamās apkārt, itin kā neapjēgdama, kur atrodas.

Izsoles dienā Skārleta pamodās agri, līdz ar pirmajiem saules stariem, kas iespīdēja istabā. Skārleta pati sevi neapgrūtināja ar aizkaru aizvilkšanu pie logiem. Visas šīs dienas viņa modās mazā gaismiņā un, sakrustojusi kājas, sēdēja uz paklāja ar kafijas tasi rokā.

Turpretī šajā rītā Skārleta bija pārlieku satraukta un ari kafiju nedzēra: basām kājām, naktskreklā viņa kaķa soļiem vēlreiz apstaigāja māju. Kolīdz pievēra acis, tūdaļ dzirdēja Reta un Ketijas balsis, kalpotāju rīta rosīšanos. Taču, atverot acis, Skārleta atgriezās īstenībā un ieraudzīja tukšo māju ar aukstu parketa grīdu, Skārleta steidzās atpakaļ uz savu istabu un ilgi rakņājās pa drēbju skapi, izvēlēdamās šim gadījumam piedienīgu tērpu. Viņai vajadzēja iziet lepnu gaitu, augstu paceltu galvu. Tāpēc bija jāuzvelk attiecīgs tērps. It kā viņas dzīvē nekas nebūtu mainījies, un viņa, tāpat kā agrāk, ir iznesīgā, neatkarīgā Skārleta O'Hāra, kuru nespēj salauzt nekādas dzīves likstas. Beidzot Skārleta izraudzījās melnu samta kleitu ar piegulošu vidukli un gariem, šauriem svārkiem. Nekādu kailu plecu, augstā apkaklīte aizsedz kaklu. Virs kleitas var aplikt kažokādas apmetni. Un kājās uzaut melnas kurpītes ar augstiem papēžiem,

Skārleta pēdējo reizi nomazgājās ar gaišzilu marmoru apdarinātajā vannā, gremdēdamās putās ar fantastisku gardēniju un rožu smaržu. Pēc vannas viņa matus sukāja tik ilgi, kamēr tie iemirdzējās kā melns bazalts, uzlika uz sejas kosmētiku un nesteidzīgi apģērbās. Lūkodamās savā atspulgā spogulī, Skārleta jutās apmierināta. Lai tagad rāda uz viņu ar pirkstu un sačukstas, ka šī ne vairs tik jaunā sieviete ir pavedinājusi jaunekli un uzreiz pazaudējusi visu, kas viņai bija.

Izsoles zāle pienāca pilna: tajā drūzmējās starpnieki, kolekcionāri, dīkdieņi, pircēji. Visi apklusa, Skārietai ienākot zālē. Divi cilvēki piccēlās kājās, lai viņu apskatītu tuvāk, bet viņa tam pat nepievērsa uzmanību. Skārleta cienīgi aizgāja Edz pirmajām rindām, uz krēsla muguriņas uzmeta kažokādas apmetni. Skārletas acis nesmaidīja, viņa izlikās nepazīstam nevienu no tiem, kuri pūlējās saistīt viņas uzmanību. Misis Batlera melnajā tērpā, ar kupliem, melniem, spīdīgiem matiem izskatījās visai neparasti. No rotām viņa bija aplikusi tikai garu, brīnišķīgu pērļu virkni no prāvām pēlēm, kuru viņai kādreiz dāvinājis Rets, ausīs mirdzēja pērlēm picskanīgi auskari un pirkstā — oniksa gredzens ar pērli. Vienīgais, ko Skārleta pēdējā gadā nebija izpārdevusi, bija dārglietas. Bo izdevās Skārletu pārliecināt, ka tās viņai var vēl noderēt, turklāt tām jābūt allaž pie viņas kā piemiņai no laimīgās pagātnes. Bo, kā aizvien, teica taisnību.

Skārleta iekārtojās krēslā pirmajā rindā un paraudzījās uz skatuvi, jo viņa zināja, ka tur cita pēc citas parādīsies pazīstamās lietas: gleznas, mēbeles, lampas. Istabas kaktos gar sienām stāvēja daži priekšmeti, kuri bija pārāk masīvi, lai tos staipītu uz paaugstinājumu un atkal atpakaļ: liela kumode uz kājiņām, milzīgs servants, grāmatu skapis, divi ļoti prāvi stāvpulksteņl Galvenokārt šeit bija Luija XVI stila priekšmeti, viena daļa ari angļu izcelsmes, tomēr visas ļoti retas mantas, kas modināja īpašu interesi, kā tas ari piedienas priekšmetiem no Batleru mājas.

Vairāksolīšana sākās septiņas minūtes pāri desmitiem, tomēr Bo vēl joprojām nenāca. Skārleta palūkojās rokas pulkstenīti, pacēla acis un uz podesta ieraudzīja vīrieti, ūtrupnieku, kurš nupat kā par divdesmit diviem tūkstošiem bija pārdevis milzīgo inkrustācijām rotāto Luija XV stila kumodi ar marmora virsu. Grozāmais podests visiem deva iespēju apskatīt nākamo pazīstamo priekšmetu: lielu, ornamentiem rotātu septiņpadsmitā gadsimta spoguli, kas bija karājies Batleru mājas hallē.

— Sākotnējā cena divi tūkstoši piecsimt… trīs tūkstoši™ četri», pieci… sešL. septiņi… septiņtūkstoš piecsimt… astoņi tūkstoši!… deviņi tūkstoši istabas priekšējās rindās… deviņtūkstoš piecsimt— desmit tūkstoši!… desmit… desmit… vienpadsmit… vienpadsmit tūkstoši pieci simti… divpadsmit! — un Bdz ar šiem vārdiem noskanēja āmura klaudziens. Viss bija galā nepilnas minūtes laikā. Pārdošana noritēja zibenīgi, kaut gan process tik tikko manāms. Pirksti tik tikko kustējās, rokas tik tikko cēlās, viegli galvas mājieni, acu kustība, gandrīz nejaušami roku žesti, un ietrenējušies starpnieki visu ievēroja, acumirklī ūtrupmekam pateica priekšā, kaut gan skatītāji gandrīz nekad nezināja, kas palielina likmi. Skārletai nebija ne jausmas, kas nopirka antīko spoguli. Viņa tikai savā bloknotā izdarīja atzīmi un no jauna apsēdās krēslā, lai atkal ieraudzītu nākamo pazīstamo priekšmetu.

Tie bija divi brīnišķīgi, ar smalku adu apvilkti franču krēsli, kuri agrāk stāvēja Reta guļamistabā. Uzreiz izstādīja ari guļamkrēslu, kas katalogā atzīmēts tūlīt aiz krēsliem. Skārleta sagatavoja rakstāmspalvu, lai pierakstītu sākotnējo cenu, kad piepeši sajuta, ka uz tukšo vietu viņai aiz muguras kāds spraucas, kā ari izdzirdēja pazīstamu balsi.

—    Vai tu, krustmāt, gribi paturēt šīs mantas? — tas bija Bo un Deivids Bredberijs. Skārleta necerēja viņu šeit ieraudzīt, taču saprata, kāpēc viņš ir atnācis. Acīmredzot, Bo viņam pastāstīja, kādā stāvoklī viņa atrodas, un Deivids ir atnācis, lai sniegtu viņai atbalstu. Un, kolīdz Skārleta viņus ieraudzīja, sērīgā, saspringtā gaisotne izkliedējās.

Viņa apskāva Bo ap kaklu un piekļāvās tam klāt. Deivids viņus vēroja, un viņa nogurušajā un skumjajā sejā atstaroja smaids.

Skārleta atrāvās no Bo un iečukstēja viņam ausī:

—    Paldies, ka atnāci. Man jau pilnīgi gals klāt.

Bo pamāja ar galvu un nopūties atkārtoja jautājumu. Likme jau sasniedza deviņus tūkstošus piecus simtus.

—     Vai tu gribi šīs mantas? — Taču Skārleta tikai pašūpoja galvu. Bo pieliecās viņai tuvāk, maigi saņēma viņas roku: — Gribu, lai tu man pasaki, krustmāt, kuras mantas vēlētos paturēt. Kas tev ir īpaši dārgs? Saki man. Es nopirkšu un atstāšu pie sevis mājās. Pēc tam tu visu to varēsi paņemt. — Bo iekārtojās ērtāk un ņēmās nopētīt klātesošos. — Nav neviena interesanta cilvēka, krustmāt. Velti tu tik cītīgi gatavojies aizstāvēties. Te sanākuši dīkdieņi, kuri mēdz ierasties visos līdzīgos pasākumos, lai tikai sev pakavētu laiku.

—   Kas par to, — Skārleta atbildot nočukstēja. — Es to daru nevis citu, bet gan sevis dēļ! — Likme par krēsliem apstājās pie trīspadsmit tūkstošiem un pieciem simtiem. Tajā brīdī viņai pieliecās klāt Deivids un mīļi nočukstēja: «Jūs brīnišķīgi izskatāties, Skārlet!»

—     Manos gados, Deivid, — Skārleta koķeti noteica. — Jūs jokojat. — Viņi lūkojās viens otrā tā, itin kā nemaz nebūtu šķīrušies. Nācās grūti noticēt, ka viņi nav redzējušies vairākus gadus, — Jums klājas labi?

Deivids gausi pamāja ar galvu.

—    Viss ir lieliski. Es raizējos par jums. — Pāris, kas sēdēja priekšā, apsauca Skārletu un Deividu. Viņš pāri apveltīja ar nelabvēlīgu skatienu un pagriezās pret Skārletu, gurdi pasmaidīdams.

—    Es nupat atgriezos no Eiropas. Tāpēc mēs ar Bo mazliet aizkavējāmies. Skārlet, gribu jums palīdzēt to visu pārciest. Nepieminēsim pagātni, nezīlēsim nākotni. Es vēlos, lai jūs vairs nejustos vientuļa, piespiesta pie sienas. Viss pāries, — Deivids čukstēja. Un Skārletas dvēselē uzbangoja pateicības vilnis. Tāds bija Deivids, kurš, aizmirsis pāridarījumu, spēja parādīties vajadzīgajā brīdī un sniegt palīdzīgu roku. Skārleta, klausīdamās viņā, paskatījās uz skatuves pusi un sastinga. Pārdošanā tika izlikta Ketijas guļamistabas iekārta.

Bo pieliecās Skārlctai pie auss un atkal ievaicājās:

—    Krustmāt, varbūt… — Tomēr viņas skatiens bija nenoteikts un izklaidīgs. Tikai šobrīd, kad uz podesta parādījās mēbeles no Ketijas istabas, Skārleta sajuta, cik nejēdzīgs ir viņas lēmums: izstādīt pārdošanai, visu apskatei savu mīlestību, savas jūtas, savas sāpes… Kādēļ tas viss?

—        Septiņpadsmit tūkstoši… septiņpadsmit… astoņpadsmit… astoņpadsmit!… deviņpadsmit… — ūtrupnieka balss bezkaislīgi nosauca summas, kuras pircēji bija gatavi piedāvāt par šo iekārtu, bet Skārletas galvā neprātīgi šaudījās doma: «Man tam visam jādara gals. Mēs ar Retu — tas ir viens. Lai tā notiek. Bet Ketija… Viss šis farss nedrīkst skart viņu vai to, kas ar viņu saistīts…»

Skārleta uzlēca kājās, lai neļautu meitas mēbeles laist pārdošanā, taču to pašu brīdi noskanēja skarba, smīnīga balss, kura itin kā paralizēja viņas gribu, liekot viņai sastingt:

—    Trīsdesmit tūkstoši!

Ūtrupnieks trīs reizes noklaudzināja āmuru un skaļi sauca, pārtraucot iestājušos klusumu:

—    Pārdots!

—      Nē! — Skārleta atģidusies iekliedzās. — Es šo iekārtu nevēlos pārdot!

Viņa pagriezās un uztvēra Reta nicīgo vīpsnu. Tas viņai likās kā pats sātans, kas izkāpis no pekles, lai viņu pilnīgi iznīcinātu. Rets arī tieši tā izskatījās. Garš, kalsnējs, ar asiem, izvirzītiem vaigu kauliem, nežēlīgām, saltām acīm smulganajā, gandrīz melnajā sejā.

Platais, melnais apmetnis ap pleciem vēl vairāk pasvītroja viņa līdzību ar nešķīsto garu, kas atsūtīts šurp, lai nepielūdzami no viņas prasītu atmaksu.

Rets stāvēja durvīs un nicinoši raudzījās uz viņu. Ūtrupnieks apjucis neizpratnē vērās te uz vienu, te uz otru, pēc tam nedroši iebilda:

—            Bet, misis, iekārta jau pārdota. Vajadzēja agrāk brīdināt, ka jūs to nelaižat pārdošanā… Vienīgi, ja misters, kas šo iekārtu nopircis, būtu ar mieru no tās atteikties, tad būtu citādi…

Skārleta lūdzoši raudzījās uz Retu, bet viņš, ari nenovērsdams no viņas salto acu skatienu, kā skaldīt noskaldīja:

—          Nē, es neatsakos no šīm lietām. Atstāšu adresi, uz kuru tās var nosūtīt, — un, spēji apcirties, pameta izsoles zāli.

Skārleta gluži bez spēka atslīga savā krēslā, viņa droši vien būtu zaudējusi samaņu un nokritusi zemē, ja Dcivids un Bo viņu nepieturētu.

—          Iesim prom no šejienes, krustmāt! — Bo apņēmīgi viņu piecēla kājās, un viņi trijatā, ar pūlēm spraukdamies caur cicši salikto krēslu rindām, gāja ārā no zāles, ziņkārīgu skatienu pavadīti,

Arā Skārleta mazliet atguvās un jau spēja kaut ko apjēgt. Viņa samulsusi apstājās, tikai šajā brīdī apzinādamās, ka viņai nav kur iet «Lieliski,» piepeši noskaitusies pati uz sevi, Skārleta nodomāja. «Vajadzēja vismaz viesnīcā pasūtīt numuru, kur varētu palikt viena.»

Dcivids pamanīja viņas jutoņu un piebikstīja znotam, kurš domāja ko citu un uzreiz ncpasacīja Skārlctai, ka visu jau izlēmis viņas vietā un viņi tagad brauks uz Bo māju.

Viņš pagriezās un ļoti nopietnu skatienu palūkojās Skārletā.

—         Tikai nevajag iebilst, krustmāt. Es zinu, ka tu pēc visas šīs komēdijas gribētu pabūt vienatnē, bet tev būs viss, ko tu vēlēsies. Tūlīt mēs brauksim pie mums. Paēdīsim brokastis, un tu atpūtīsies.

Skārleta nemaz negrasījās iebilst, jo jutās tik nespēcīga, ka viņai bija vienalga, uz kurieni braukt, un tikai noteica:

—    Tas ir brīnišķīgi!

Bo sameklēja šoferi, kurš gaidīja viņus autostāvvietā, un pēc brīža mašīna jau drāzās uz Bo mājas pusi, kas atradās divpadsmit kvartālus tālāk nekā viņu iepriekšējā māja Parka avēnijā, jo pēc otra bērna piedzimšanas tajā bija kļuvis par šauru.

Dcivids sēdēja mašīnā blakus Skārletai, viņi klusēja, pēc tam viņš, bridi vilcinājies, saņēma Skārletas roku. Piepeši Skārleta iešņukstējās un piekļāva galvu pie viņa pleca.

—         Liekas, ka man laupīts viss… pilnīgi viss.., nav palicis nekas.» Tikai vientulība mājā… un mājas vairs nav.» nav pagātnes», nav nekā… itin nekā, Deivid… — Skārleta beidzot ļāva asarām vaļu, un Dcivids tikai stiprāk spieda viņas rokas.

—        Kādā jaukā dienā, Skārlet, viss mainīsies. Kādreiz jūs varēsit atskatīties uz pagājušo, un tas jums šķitīs tikai jauns sapnis. Tāla vīzija, kas parādījusies kādam citam cilvēkam. Viss pāries, dārgā… viss pāries, — Deivids no sirds vēlējās, kaut viss pārietu pēc iespējas drīzāk un kaut pēc iespējas drīzāk Skārleta atgūtu zaudēto dvēseles līdzsvaru. Deivids jau bija izšķīries, tiklīdz Bo viņam bija izstāstījis, kas ar Skārletu noticis. Bo neielaidās sīkumos, un Deivids arī to neprasīja. Tagad viņš gribēja pagaidīt, kamēr Skārleta nomierināsies, un tikai tad ar viņu parunāt.

Viņi sasniedza Bo māju un apmetās viesistabā, Džeina aizgāja parūpēties par maltīti, bet Bo devās apraudat mazos, Deivids Skārletu nosēdināja krēslā un pats apsēdās iepretī.

—         Ko jūs, Skārlet, rīt esat nodomājusi darīt, kad pametīsiet savu māju?

Viņa dziļi nopūtās.

—    Iešu uz viesnīcu.

—    Un šonakt?

—    Gribu šo nakti pavadīt mājās,

—    Kāpēc?

Skārletai gribējās atbildēt: «Tāpēc, ka tā ir mana māja», tomēr tas skanētu nejēdzīgi, jo māja taču bija tukša, palikušas kailas sienas, Tā vairs nebija māja.

—    Nezinu Varbūt tāpēc, ka tā ir pēdējā nakts.

Deivids maigi viņu uzlūkoja.

—         Skārlet, tas taču ir aplam. Jūs tur esat pavadījusi daudzus gadus, jums saglabājušās jaukas atmiņas, kas saistītas ar šo māju. Bet tās vairs nav, tā ir tukša kā zobu pastas tūbiņa, no kuras saturs izspiests. Vairs nav jēgas tur palikt, Skārlet, — Deivids neatlaidīgi paraudzījās viņai acīs, — es domāju, jums šodien pat māja jāatstāj.

—         Tūlīt pat? — Skārleta bija izbrīnījusies un atgādināja mazu izbijušos bērnu. — Šodien? — Skārleta raižpilna cieši raudzījās uz Deividu.

—    Jā. Šodien.

—    Kāpēc?

—    Ticiet man.

—          Bet es neesmu viesnīcā pasūtījusi numuru, — Skārleta mēģināja ķerties pie salmiņa.

—    Skārlet, es gribēju vēl pagaidīt, iekams izsaku šo priekšlikurnu, tomēr redzu, ka pienācis īstais bridis: es vēlētos, lai jūs vai nu paliktu šeit, vai pagaidām apmestos pie manis.

—    Pie jums? — Skārleta likās samulsusi, bet Deivids tikai pasmējās.

—     Ne gluži tā. Es nepavisam neesmu donžuāns, dārgā. Es jums piedāvāju atsevišķas istabas, atsevišķus kalpotājus un vēlos, lai jūs būtu pilnīgi neatkarīga. Es pat varu apmesties citur. Vai jūs tas apmierina? — Piepeši Skārleta jutās apjukusi.

—     Nezinu… es domāju, varētu… tikai šonakt, — pēc tam, it kā atjēgusies, sacīja: — Bet ko ļaudis teiks? Tie jau tāpat ir novērsušies no manis, vēlāk ar jums notiks tas pats. — Deivids jautri un bezrūpīgi iesmējās: — Es nebaidos ne no kādām baumām. Turklāt, Skārlet, es taču necenšos jūs piedabūt ar mani dzīvot kopā. Nē, tieši tā nebiju domājis. Es vēlētos, lai jūs paliktu šeit, kamēr būsiet dzīvē pilnīgi iekārtojusies, kamēr būsiet atradusi sev vietu, kas jūsu cienīga, — Deivids neatlaidās. — Es jutīšos daudz labāk, zinādams, ka jūs šeit esat drošībā. Nedomāju, ka Bo iebildīs pret manu priekšlikumu. Tik tiešām, es sacītu, ka šim variantam viņš piekritīs vislabprātāk, — Deivids vērīgi palūkojās Skārletai acīs. — Nu, ko jūs sakāt?

Viņas acis satumsa.

—   Es nevaru, Deivid, — Skārleta papurināja galvu un novērsās. — Jūs jau tāpat esat pārāk labs pret mani, es nekad nespēšu jums to atlīdzināt… arī šodien» jūs atnācāt, lai atbalstītu mani… es pat to…

—    Tss! Neņemiet pie sirds, — Deivids atkal maigi paspieda Skārletas roku. — Viss kārtībā. — Pēc tam viņš papliķēja viņai pa roku un ierunājās, pūlēdamies viņu uzjautrināt.

—    Bez tam jūs pastāvīgi raudat, ari šā iemesla pēc nevarat dzīvot viesnīcā. Jūs izliks no turienes, jo ar savu raudāšanu saceļat pārāk lielu troksni.

—    Es raudu ļoti reti, — Skārleta negaidīti atkal iešņukstējās un paņēma Deivida kabatlakatiņu, lai noslaucītu degunu.

—   Zinu. Vispār esat neiedomājami drosmīga. Taču es nevēlos, lai jūs rīkotos muļķīgi. Ja apmetīsities viesnīcā, tā būs muļķība, — un Deivids vēl uzstājīgāk piebilda: — Skārlet, es gribu, lai jūs paliktu šeit vai manā mājā. Kas tur tik briesmīgs? Vai patiesi tā baidāties no visādām tenkām? — Bet Skārleta tikai purināja galvu. Viņai gribējās apmesties pie Deivida. Taču viens iemesls

viņu biedēja. Viņa ārkārtīgi vēlējās palikt pie Deivida. Pat varbūt pārāk karsti to vēlējās.

Kādu bridi Skārlcta šaubījās, tad nopūtās, noslaucīja degunu. Pēc tam atļāva Deividam ielūkoties savās acīs.

—   Nē, Deivid. Es neapmetīšos pie jums. Saprotiet mani pareizi. Jūs patlaban ļoti gribat man palīdzēt un tāpēc nedomājat par sekām. Es savā mūžā esmu daudz cietusi no cilvēkiem. Ļaunās mēles, kā man dažkārt liekas, mani pavada kopš dzimšanas. Paldies jums par visu. Es jūs mīlu kā pašu tuvāko un uzticamāko draugu un visu mūžu būšu jums pateicīga.

Devids nolieca galvu. Viņš negribēja paildzināt Skārletai grūto brīdi, tāpēc nolēma uzreiz viņai pasacīt, par ko visu šo laiku bija domājis.

—   Mēs taču varam apprecēties, Skārlct, tiklīdz jūs to gribēsiet.

Turpretī Skārleta atkal noliedzoši pakratīja galvu.

—    Paldies, Deivid. Neturiet ļaunu prātu uz mani. Tagad, kad Rets atgriezies, mēs nevaram būt kopā. Es nevēlos jums sagandēt dzīvi, Deivid. Jo tik un tā es nemitīgi domāšu par Retu, un mūsu dzīve pārvērtīsies ellē. Paliksim draugi, tas būs labāk gan jums, gan ari man. Uz viesnīcu man patiešām nav vajadzības braukt. Pagaidām dzīvošu pie Bo, pēc tam aizbraukšu uz Taru. Pa to laiku, kamēr manis nebūs, es palūgšu Bo sameklēt man dzīvokli. Un jūs man palīdzēsiet visu nokārtot ar māju, vai ne? — Deivids saņēma Skārletas roku un to noskūpstīja.

Sestdien viss bija galā. Deivids un Skārleta aizbrauca uz tukšo māju, lai paņemtu palikušās mantas. Pagājušo nakti Skārleta pavadīja Bo mājā, gūdama iespēju sasildīties un nomierināties. Džeina no rīta ienesa paplāti ar brokastīm. Viņi abi ar Bo priecājās, ka var kaut kā viņai palīdzēt. Bo izjuta atvieglojumu, ka Skārleta beidzot atstājusi aiz muguras tukšumu un vientulību savā mājā, kurai gandrīz līdz pašām beigām bija saglabājusi uzticību.

—     Es pateicu misis Taisonai, ka aizbraukšu no mājas ap pulksten sešiem, — Skārleta nervozi skatījās pulkstenī, bet Deivids viņu nomierināja, papliķēdams pa roku.

353

—     Neuztraucieties… mums vēl ir laiks, — viņš zināja, ka Skārletai mājā palicis ļoti maz mantu, daļu no tām viņa jau bija aizvedusi agrāk. Tagad vajadzēja aizvest kādu duci čemodānu,

12-336

pāris kārbu — un tas arī viss. Iepriekšējā vakarā Bo Skārletu pārliecināja, ka viņa mājā esot vieta, kur visu to var nolikt. Un Džeina jau norīkoja kalpotājus Skārletas vajadzībām atbrīvot divus skapjus. Ar to pilnīgi pietika.

Kā parasti, mašīna jau gaidīja Dcividu, viņi ātri aizbrauca uz Piektās avēnijas pusi un drīz vien apstājās pie bijušās Batleru mājas durvīm. Skārlcta aši izkāpa no mašīnas, iekams Deivids vēl nebija paguvis piecelties, un viņa jautājoši to uzlūkoja:

—        Jūs patiešām vēlaties ieiet mājā? — Deivids piepeši ieteicās. — Jūs gribat pabūt viena?

Skārletas acīs atspoguļojās šaubas.

—    Nezinu.

Deivids vēlīgi pamāja ar galvu.

—    Es atnākšu vēlāk.

Skārleta atviegloti nopūtās.

Somas tika ātri savāktas, un pēc dažām minūtēm tās stāvēja priekšistabā. Metās jau krēsla, ugunis netika iedegtas. Deivids skatījās, kā Skārleta pēdējo reizi pārlaiž acis priekšistabai. Pēc tam viņa pār plecu paraudzījās uz viņu un steidzīgi piebilda:

—          Augšā, guļamistabā vēl palika dažas somas. Es aši turp aiziešu.

Deivids negāja Skārletai Edži, saprazdams, ka viņa vēlas tur pabūt viena. Vīri, kurus viņi nolīga palīgā, nesa somas, bet Deivids stāvēja apakšā, ieklausoties papēžu klaboņā, kamēr Skārleta staigāja no istabas istabā, izlikdamās, ka pārbauda, vai viss kārtībā, vai nav kas aizmirsts…

Skārleta kavējās atmiņās, atceroties pēdējos savas dzīves brīžus kopā ar Retu, un vēlējās beidzamo reizi būt saskarē ar šo dzīvi.

—        Skārlet? — Deivids pasauca pēc tam, kad viņas soļu troksnis noklusa un ilgi nebija dzirdams.

Deivids Skārletu atrada viņas un Reta guļamistabā, viņa nekustīgi stāvēja, itin kā nokļuvusi citā pasaulē.

Deivids piegāja klāt Skārletai un apskāva viņu ap pleciem. Viņa sarāvās, tad pieglaudās viņam un nočukstēja:

—    Es nekad nevarēšu šeit atgriezties.

Tam nācās grūti noticēt. Viss bija galā. Deivids mierīgi centās viņu pārliecināt:

—       Jā, mans draugs, šeit jūs nevarēsiet atgriezties, bet būs citas vīt1as, kas jums nozīmēs tikpat daudz kā viss šeit patlaban.

Tomēr Skārleta pašūpoja galvu:

—    Nekad tas neatkārtosies.

—         Ceru, ka maldāties. Man gribētos, lai jūsu dzīvē būtu citi vīrieši, kurus jūs spētu mīlēt tikpat stipri kā Retu, — un Dcivids gaiši uzsmaidīja Skārletai, — kaut vai viens.

Skārleta neiebilda, tomēr viņa zināja, ka tas nekad nenotiks.

Viss bija beidzies, un Skārleta pagriezās un lēni, domīgi devās ārā no istabas. Viņa apstājās durvju ailē, nolaida rokas. Deivids atkal apskāva viņu ap pleciem un veda uz ieejas durvīm, kuras viņa aizslēdza pēdējo reizi un atslēgu atstāja padurvē.

63. nodaļa

—        Man šķiet, ka šis ir karstākais jūnijs pēdējo gadu laikā. Lai mazliet atvēsinātos, es vienā laidā lienu zem aukstas dušas.

Kctija izmisumā lūkojās uz Annu, bet viņas kaimiņiene smējās.

—           Man jāatzīstas, es nevaru pierast pie domas, ka atkal vajadzēs deviņus mēnešus staigāt uz grūtām kājām. — Anna no jauna iesmējās, ar simpātijām lūkodamās uz sanīkušo draudzeni. — Un tā jau kuro reizi.

Ketija pasmīnēja, ar dakšiņu bakstīdama konservu salātus, ko bija atnesusi līdzi.

—         Vai neesi aizmirsusi, ka ari es esmu stāvoklī un drīz jau būs deviņi mēneši? — Ar skumju nopūtu Ketija paskatījās uz salātiem un saviebās. — Es vairs nevaru neko ieēst. — Viņa atstūma šķīvi, pūlēdamās ērtāk iekārtoties uz krēsla. Anna līdzjūtīgi uzlūkoja Ketiju.

—    Vai nevēlies atgulties uz dīvāna?

—    Ja es tagad atgulšos, vairs nevarēšu tikt augšā.

—        Nu tad labi. Necelies ar. Dens tevi ar visu dīvānu no mūsu durvīm aizvilks līdz jūsējām.

Ketija iesmējās.

—    Cik labi būt kaimiņiem.

Anna ari atbildot pasmaidīja.

—    Pilnīgi piekrītu.

12*

Fainsu ģimene savā mājā Pctersoniem kaimiņos dzīvoja jau sešus mēnešus. Pirmos četrus Ketijai vajadzēja braukt uz darbu

355

pilsētā, taču beidzot Bils grožus atlaida vaļīgāk, kad sieva sāka sūdzēties, ka nevarēšot tikt galā ar māju, ja nepārtraukšot darbu un cītīgāk nenodošoties mājas aprūpei. Bils gan šaubījās, tomēr piekrita, un Ketija beidzot uzelpoja vieglāk. Tomēr vieglākas dienas turpinājās tikai dažas nedēļas. Grūtniecības pēdējos mēnešos Ketija stipri nogura, labi nejutās, ikvienu darbu spēja paveikt ar pūiēm.

Kamēr Anna novāca galdu, Ketija atgūlās uz tahtas. Kaut abas dzīvoja kaimiņos, tomēr dažkārt nesatikās nedēļām ilgi.

—    Vai tu vēl daudz bērnu laidīsi pasaulē?

Anna domīgi paskatījās uz draudzeni.

—         Katram ir tiesības to izšķirt pašam, Ketij. Katrai sievietei pret to ir sava attieksme.

Ketija pasmīnēja.

—    Tevī ierunājusies medicīnas māsa.

Anna nosmējās par šo piezīmi.

—         Es joprojām vēl esmu medicīnas māsa. Visu laiku, skatoties uz tevi, man gribas jautāt, kā tu jūties, vai tev nesāp galva, kā esi gulējusi. Tomēr es sevi apvaldu. Domāju, ka Bils jau tāpat tev ir apnicis ar šādiem jautājumiem.

Taču Ketija smaidot papurināja galvu.

—          Nē, Bils ir krietns vīrs, viņš šādus jautājumus neuzdod. Viņš uzskata, ka bērna dzimšana ir dabisks process, kas nav tik daudz jāapspriež.

—    Un ko tev saka klīnikā?

Ketija jau varēja runāt mierīgi par savu grūtniecību. Visus deviņus mēnešus viņa pūlējās tikt vaļā no bailēm. Grūtniecības beigās tās pamazām bija izkliedējušās, un Ketija bija pilnīgi gatava dzemdībām.

—    Viņi saka to pašu.

—    Tu viņiem piekriti? — Anna likās nobažījusies.

—          Kā tad. Nodarbībās, kuras apmeklēju, apguvu elpošanas sistēmu. Zinu, ka viss noritēs sekmīgi. Es jau vēlos, lai dzemdības sākas jo ātrāk.

Ketija neveikli sēdēja uz dīvāna, viņai notirpa mugura, un viņa ar pūlēm spēja to atliekt.

—    Ak Dievs, kā sāp mugura.

Anna draudzenei zem muguras palika divus spilvenus un vēl vienu zem kājām.

—      Paldies, mīļā, — Ketija pateicīgi pasmaidīja un pacēla augstāk kājas. Tomēr ari spilveni nelīdzēja, mugura joprojām sfipēja. Šīs sāpes Ketiju mocīja augām dienām.

—   Tu par kaut ko raizējies?

—    Par muguru.

Anna pamāja ar galvu un līdzjūtīgi noteica:

—        Zini, es pirmajā reizē ari šausmīgi baidījos. Un patiešām… — Anna pasmaidīja platu smaidu, — …bailes palika, arī otro bērnu laižot pasaulē.

—   Kā viss notika? — Ketija saspringti lūkojās Annai tieši acīs.

Anna domīgi smaidīja.

—           Nebija tik briesmīgi. Otrajā reizē es jau biju visam sagatavojusies. Turklāt ar mani kopā bija Dens. — Viņa vērīgi paskatījās uz Ketiju. — Bet pirmo reizi es, tāpat kā tu, nemaz nebiju tam gatava.

—    Kāpēc gan? — Ketija ar interesi jautāja.

—         Kaut gan esmu strādājusi klīnikā un tūkstoškārt redzējusi dzemdības, bet, kamēr pati nebiju to pārdzīvojusi, šo pieredzi ne no viena gūt nevarēju. Protams, Ketij, sāpes būs. Nenoskaņo sevi tā, ka tas ir ļoti vienkārši. Jāpacieš lielas sāpes. Dzemdības šķiet bezgalīgas, un, kad jau liekas, ka vairs nav spēka ciest sāpes, viss beidzas. Bet cerēsim, ka tev dzemdības nebūs pārāk ilgas. Tas viss, protams, ārkārtīgi nomoka, kaut ari nav tīk briesmīgi.

Anna gribēja Ketijai pavaicāt, kāpēc Bils ir atļāvis, lai viņa atrastos ārsta Makernija uzraudzībā. Šis cilvēks bija visbezsiraīgākais, visnežēlīgākais ārsts, Anna to zināja, jo kādreiz bija viņam asistējusi. Divas reizes viņai vienās asarās gadījās izskriet no dzemdību nodaļas tūlīt pēc tam, kad pacientēm bija beigušās dzemdības. Vēlāk Anna visu laiku centās izvairīties strādāt kopā ar Makerniju.

—    Vai tev patīk šis ārsts?

Ketija kādu mirkli vilcinājās.

—         Es viņam uzticos. Man šķiet, ka viņš ir ļoti labs speciālists, kaut gan nezinu™ Man viņš nepatīk. — Ketija pasmīnēja — Bils apgalvo, ka Makemijs esot ļoti labs ārsts. Viņš ir pasniedzējs universitātē, uzrakstījis daudz zinātnisku darbu, nodarbojas ar jaunākās aparatūras izstrādi. Bils stāsta, ka Makernijs savā darbā guvis lielus panākumus. Bet viņš… viņam trūkst sirds siltuma. Kaut gan tas droši vien nav tik svarīgi. Ja viņš ir labs speciālists, tus 'ciāt Bils būs pie manis, ko vēl var gribēt?

Anna uz bridi nogrima domās. Nevajag tagad biedēt draudzeni. Jau par vēlu.

—        Makernijs neapšaubāmi ir ļoti godājams ārsts, kaut gan nav tik draudzīgs un labs kā manējais. Protams, tev blakus būs Bils, paldies Dievam. Pacenties tomēr, Ketij, savai pirmajai pieredzei sagatavoties reāli noskaņota. Vajag papūlēties.

Ketija klusējot raudzījās uz Annu. Viņai patika ciemoties pie Petersoniem: gan Anna, gan Dens bija ļoti patīkami cilvēki, un pat Bils, kurš vienmēr pret cilvēkiem izturējās piesardzīgi, ar viņiem draudzējās.

—        Jā, — Ketija domīgi sacīja, — visu vajag piedzīvot, pēc tam to, kas ar tevi dzīvē ir noticis, varēs aprakstīt.

—        Kā tad? — Anna ar interesi vērās Ketijā, un piepeši Kctijai iegribējās kaut ar vienu dzīvu dvēseli parunāt neslēpjoties.

Anna izskatījās tik apjukusi, ka Ketija nenovaldījās, iesmējās un šķelmīgi nodūra galvu, iekams atkal uzlūkoja draudzeni.

—    Es vienmēr esmu vēlējusies uzrakstīt lugu.

—          Patiesi? — Anna ar izbrīnu raudzījās Ketijā, pietupusies viņai iepretī. — Mans Dievs, Ketij, bet es vienmēr domāju, ka tu esi tāda pati parasta, garlaicīga kā mēs visi. Tagad redzu, ka tā nepavisam nav. Kad īsti tu sāksi rakstīt lugu?

—        Nu jau vairs laikam nekad. Es domāju, tas sarūgtinās Bilu. Viņš ļoti dusmojas, kad es atceros kaut ko no agrākās dzīves. Bils neatzīst manu tēvu, viņa bagātību, viņa dzīves veidu… Kad ieminos par teātri, viņš kļūst vai traks aiz dusmām.

—        Vai tad tu biji saistīta ar teātri? — Annu dzirdētais gaužām satrauca. — Bet tavs tēvs uz mani atstāja ļoti patīkamu iespaidu. Interesanti, kāpēc gan Bils viņu neatzīst?

Un Ketija Annai izstāstīja visu, kas ar viņas ģimeni bija noticis kopš «Hermeja» nogrimšanas brīža.

—         Mans Dievs! — Annai trūka vārdu. — Ketij, tev patiesi ir neparasta dzīve. Bilam vajadzētu lepoties ar tevi, bet viņš pūlas izdzēst tev no atmiņas visu, kas ir tavas dzīves saturs. Man nenāca prātā, ka viņš ir tāds muļķis. Un teātris, tas taču tik brīnišķīgi! Viņam ir laimējies iegūt brīnumainu, eksotisku putniņu, kurš pie mums atlidojis no citas pasaules, turpretī viņš izturas tik dīvaini.

—         Nezinu, — Ketija centās rūpīgi izvēlēties vārdus, — varbūt viņam taisnība: tā pasaule nav tik godīga. Un varbūt no vienas puses labi vien ir, ka man izdevies no tās aizbēgt.

—    Bet tu esi atstājusi novārtā savu talantu. Tu taču varētu palikt godīga, reizē neslēpjot savu talantu?

—     Iespējams, ka kādreiz es to mēģināšu darīt. — Ketija nemitējās par to domāt, tomēr ^šaubīdamās pašūpoja galvu. — Bet man liekas, ka es nekad neatgriezīšos teātrī un neuzrakstīšu lugu. Bils man to nepiedos. Man liekas, viņš sajutīs, ka es viņa dzīvē esmu ienesusi kaut ko destabilizējošu.

—   Vai tev nekad nav ienācis prātā, ka tās ir Bila personiskās domas un ka viņš var kļūdīties. Tu taču zini, cilvēki, dažkārt paši to neapzinādamies, ir greizsirdīgi un nenovīdīgi. Mēs visi velkam garlaicīgu, vienmuļu, bezcerīgu dzīvi, tikai eksistējam, bet pie mums laiku pa laikam atlido paradīzes putniņi, no kuriem mēs baidāmies. Un baidāmies tāpēc, ka tie nav lādi kā mēs: mūsu spalviņas nav nokrāsotas spilgtos, sarkanos un zaļos toņos, tikai melnos un pelēkos. Un, vērojot šos paradīzes putniņus, mēs attopam, cik paši esam kropli, cik nabagi. Taču dažiem no mums tīk lūkoties šajos paradīzes putniņos, un tie sapņo kādā jaukā dienā kļūt par tādu putniņu… turpretī citi šauj uz šiem putniņiem… vai vismaz cenšas tos aizbaidīt.

—   Tu domā, ka Bils tieši tā rīkosies? — Ketija bija satriekta.

Kad Anna pēc neilgas klusēšanas atbildēja uz šo jautājumu,

viņas balss skanēja domīgi un skumji.

—    Nē. Man liekas, Bils rīkosies citādi. Viņš savāks melnas un pelēkas spalvas un ietērps tevi tajās, lai tu kļūtu tāda kā mēs visi. Taču, Ketij, tu nedrīksti tam piekrist. Tu esi neparasta, īpatnēja un brīnišķīga. Tu esi ļoti, ļoti rets putniņš. Nomet savas pelēkās spalvas, Ketij. Lai visi redz, cik bagāta ir tava individualitāte, kā tu atšķiries no citiem. Tu esi. Reta Batlera meita, un Rets Batlers ir dižens cilvēks ar dumpīgu dvēseli. Tā jau pati par sevi ir reta likteņa dāvana. Laikam gan tavs tēvs smagi pārdzīvo tavu tagadējo eksistenci, vai ne? To, ka tu slēpies šeit? Un ne ar vienu nedrīksti sastapties.

Kctijas acis pildījās ar asarām, kad Bdz apziņai nonāca Annas teikto vārdu jēga Piepeši viņa sajuta asus dūrējus, kas Eka vai locīties sāpēs. It kā caur muguru būtu izskrējusi elektriskā strāva Anna noliecās pie Kctijas un lielā maigumā noskūpstīja viņu uz vaiga.

—       Pastāsti man par savām sāpēm! Vai tās sajūtamas jostasvietā? — Ketija izbrīnā raudzījās uz Annu, pēc viņas acīm nojauzdama, ka draugi ar pneku uzņem viņu savā pulkā, par spīti viņas pagātnei.

—    Kā tu uzzināji par manu jostasvietu?

—         Tā ir mana specialitāte. Vai esi aizmirsusi? Visi taču nevar būt paradīzes putniņi, mīļā. Kādam jābūt ari ugunsdzēsējam, policistam, ārstam un medicīnas māsai. — Anna pasmaidīja, turēdama Kctijas rokas, jo viņa atkal locījās jaunā sāpju lēkmē.

—    Es priecājos, ka esmu pie jums.

—          Varbūt derētu sākt elpošanas vingrinājumus? Kamēr nav kļuvis pārāk slikti?

—         Jā, droši vien. — Kctija brīnījās, cik ātri sāpes pieņēmās spēkā. Pirms stundas bija tikai nelieli dūrēji, un Kctija tos tikko sajuta. Pirms desmit minūtēm viņai pāris reižu kļuva nepatīkami. Bet patlaban sāpes atkārtojās tādā ātrumā, ka aizrāvās elpa.

Anna līdzjūtīgi noliecās pie viņas, saņemdama aiz rokām, palīdzēdama pārvarēt jaunu sāpju lēkmi Taču šis sāpes vairs nebija sajūtamas jostasvietā, bet sagrāba vēderu, izstarojot visā ķermenī, it kā viņu graizītu asmens, tā ka viņa locījās Annas rokās. Sāpes uznāca ik pēc minūtes, un Anna visu laiku skatījās pulkstenī.

—    Tā bija ilga sāpju lēkme.

Ketija pamāja ar galvu, cenzdamās iekārtoties ērtāk dīvānā, kur viņa gulēja uz muguras, un tikai paguva nočukstēt: — Jā. — Tajā pašā mirklī Ketijas acīs parādījās bezprāta izteiksme, un viņa iekliedzās aizsmakušā balsī:

—    Bil!

—         Viss ir labi, Ketij. Es viņu pasaukšu, Tu mierīgi guli. Kad atkal uznāks sāpes, centies pareizi elpot.

—    Kur tu ej? — Ketija panikā skatījās uz draudzeni.

—         Uz virtuvi piezvanīt. Es aizsūtīšu kādu cilvēku pie Bila un teikšu, lai viņš izsauc ārstu. Pēc tam pieaicināšu Nansiju, viņa dzīvo otrpus ceļa, palūgšu viņu atnākt un pasēdēt pie bērniem. — Un Anna uzmundrinoši Ketijai uzsmaidīja. — Paldies Dievam, viņi nav pamodušies. Uz to laiku, kad Nansija te ieradīsies, un tas nebūs vēlāk kā pēc divām minūtēm, mēs abas iekāpsim mašīnā un brauksim uz pilsētu, lai nokļūtu Hdz slimnīcai. Labi?

Ketija sāka vaidēt, pēc tam vaidi pārauga kliedzienos, jo viņu sagrāba jauns sāpju vilnis, un viņa ieķērās Annas rokā.

—    Vai, Anna-. Anna… šausmīgi sāp„ vai!

—         Tss! Tu vēl vcai tikt galā ar sāpēm, Ketij. Nomierinies, — Vairs nebilzdama ne vārda, Anna izsteidzās virtuvē, tad atgriezās ar mitru salveti, kuru uzlika Ketijai uz pieres: — Tas tev nedaudz palīdzēs, bet. es iešu pārģērbties, pacieties mazliet.

Anna atgriezās pēc pāris minūtēm, uzvilkusi ērtus svārkus, baltu blūzi un kurpes bez papēžiem. Rokā viņa turēja somiņu. Anna palūdza Nansiju pa ceļam iegriezties Bila un Ketijas mājā un paņemt čemodāniņu, kas, kā viņa zināja, stāvēja hallē. Pēc l>iccām minūtēm Anna saudzīgi iesēdināja Ketiju automobilī.

—     Ko tad, ja mēs nepagūsim? — Ketija nervozi skatījās uz Annu, kura atbildot tikai smaidīja. Anna zināja, ka viņas pagūs. Kaut gan viņa vairāk vēlējās saņemt draudzenes bērnu tepat uz mašīnas sēdekļa nekā Ketiju nodot Makernija rokās.

Anna, iedarbinādama motoru, pasmējās.

—     Ja nepagūsim, es pati saņemšu bērnu. Padomā vien, cik daudz naudas tad ietaupīsi.

Anna brauca klusēdama, Ketija smagi elpoja, pārvarēdama sāpes, viņas acīs bija lasāma apņēmība. Anna brīnījās, ka sāpes ir tik stipras un tik biežas, toties cerēja, ka tās ir ātru dzemdību priekšvēstneši. Varbūt Ketijai vismaz šajā ziņā veiksies? Ceļā Anna atcerējās, par ko viņas ar Ketiju nupat bija runājušas. Cik bieži notiek, ka mēs ik dienas sastopamies ar cilvēkiem un tos nemaz nepazīstam.

—     Kā tu jūties? — Ketija paraustīja plecus glaudīdama vēdera Anna nogaidīja, kad sāpes atkāpsies, un maigi pieskārās Ketijas rokai.

—     Ketij, mīļā, netēlo varoni. Es zinu, ka tu esi gatava uz to, lai dzemdības norit dabiski, tomēr, ja tas būs pāri taviem spēkiem, palūdz, lai tev palīdz uzreiz, tiklīdz tu vēlēsies. Negaidi — Anna negribēja draudzenei teikt, ka vajag palūgt uzreiz, citādi ārsti viņai nemaz nevarēs palīdzēt.

Bet Ketija tikai pašūpoja galvu.

—      Bils man neļaus. Viņš saka, tas esot kaitīgi bērnam. — Sāpes atkal pastiprinājās. Anna palēnināja braukšanas ātrumu. Kad sāpes atkāpās, Anna sarunu turpināja.

—       Bilam nav taisnība. Tici man. Es daudzus gadus esmu strādājusi par māsu dzemdību nodaļā. Tev iedos preparātu, kas iedarbojas uz muguras smadzenēm, tas atslēdz visas sajūtas lejpus jostasvietas. Tev var izdarīt arī sāpes remdinošas injekcijas. Ir daudz paņēmienu, kuri nekaitē bērnam. Tu kaut ko palūgsi?

Ketija domīgi pamāja ar galvu.

—     Viss kārtībā, — viņai negribējās pārtraukt elpošanu, iebilstot Annai. Ketija zināja, kāda ir Bila attieksme pret sāpes remdinošiem preparātiem, tāpēe šaubījās, vai tikai tas nekaitēs bērnam, ja viņa kaut ko palūgs.

Pēc piecpadsmit minūtēm sievietes piebrauca pie slimnīcas, taču Ketija vairs nevarēja paiet. Viņu uzlika uz nestuvēm, Anna turēja draudzenes roku, bet Ketija locījās aiz sāpēm.

—   Ak, Anna, saki viņiem, lai viņi pārtrauc ripināt nestuves! — Ketija piecēlās sēdus, ar rokām ieķērusies riteņu malās, atkal atkrita guļus un ievaidējās. Medicīnas māsas pacietīgi pagaidīja, kamēr sāpes pierimst, un Anna pūlējās draudzeni nomierināt, mīlīgi ar viņu runādamās un glaudīdama viņas roku. Viņa saprata, ka dzemdības jau sākušās un sāpes kļuvušas visstiprākās. Vēl trīs centimetri, dzemde pilnīgi atvērsies, un viss ritēs uz priekšu. Bērns drīz ieradīsies pasaulē.

Bils satraucies gaidīja sievu starp laboratoriju un dzemdību nodaļu. Viņš laimīgi pasmaidīja, uzvaras priekā paskatījās uz Annu, un tikai pēc tam pagriezās pret sievu, kura ratiņos stenēja un locījās sāpēs. Ketija iekliedzās, izmisumā ieķērusies viņa baltā virsvalka stūros.

—   Ai, Bil_. tik šausmīgisāp. — Sāpes Ketiju plosīja gabalos, un vīrs to redzēja. Taču viņš mierīgi turēja sievas roku, ik pa brīdim palūkodamies pulkstenī, bet Anna ar bažām Bilu vēroja. Negaidīti Annai radās kāda ideja, un viņa pamāja Bilam. Kad Ketijai sāpes pierima, Bils klusā apmierinājumā piegāja klāt Annai

—    Kas noticis?

—    Man ienāca prātā doma. Tā kā esmu šeit strādājusi, man var atļaut būt klāt dzemdību nodaļā. Asistēt nevaru, tomēr vienkārši būt klāt, jādomā, man atļaus. — Anna nespēja novaldīties nepiebildusi. — Bil, viņai pašlaik ir ļoti grūti. — Anna savā medicīnas praksē bija daudzkārt sadūrusies ar dzemdībām. Situācija dažkārt mēdza būt nekontrolējama.

Bils ar pateicību uzsmaidīja Ketijai, papliķēja viņu pa plecu un pašūpoja galvu:

—    Neuztraucies, viss būs labi. Paskaties vien uz Ketiju, — un vīrs uzmeta skatienu sievai. — Man liekas, dzemdības jau sākušās.

—    Man arī tā šķiet. Bet tas, ka sākušās, vēl nenozīmē, ka beigušās.

—    Nevajag tā uztraukties. Viss ari tāpat būs kārtībā.

Anna mēģināja vēl viņu pārliecināt, taču viņš noteikti pašūpoja galvu. Tajā pašā laikā Bils vienai no medicīnas māsām deva ziņu, ka laiks Ketiju ievietot pirmsdzemdību palātā. Anna steigšus piegāja pie draudzenes galvgaļa.

—            Viss būs labi mīļā. Tu brīnišķīgi ar visu tiksi galā. Izpildi visus māsu norādījumus. — Viņa noliecās un maigi noskūpstīja Ketiju. — Viss ir kārtībā, Kctij, viss labi — Taču Ketijai no acīm plūda asaras, kamēr māsas ratiņus stūma iekšā pirmsdzemdību palātā Tajā pašā mirklī Anna ieraudzīja dakteri Makerniju Viņš kopā ar Bilu devās pie dzemdētājas. Anna iekliedzās, uz abiem raudzīdamās, pārliecināta, ka neviens nav Ketiju brīdinājis par tūlītēju ārsta apskati, kas atkal sagādās viņai sāpes. Annas acis pildījās ar asarām, kad pēc mirkļa no palātas strauji, plecus raustīdama, izmetās ārā māsa. Pirmsdzemdību palātā atskanēja Kctijas vaidi

—       Man neatļāva tur palikt, — māsa kā atvainodamās paskaidroja Annai, kura saprotoši pamāja ar galvu.

—    Es zinu. Es te kādreiz strādāju. Kā klājas Ketijai? Kad viņa dzemdēs?

—    Skaidri nezinu. Domāju, ap pusastoņiem. Tomēr pagaidām gals nav saredzams.

—    Kāpēc viņai neinjicēja sāpes remdinošu līdzekli?

—     Makernijs teica, ka nav nepieciešamības. Viņš sacīja, ka sieviete saņems preparātu, tikai vēlāk. — Annai no māsas, kura bija visai steidzīga, izdevās izvilkt, ka dzemde ir atvērusies par astoņiem centimetriem, tāpēc dakteris Makernijs un Kctijas vīrs esot vienojušies nedot nekādu pretsāpju Edzckli. Viņi ir nosprieduši, ka dzemdības nebūs ilgas, un Ketijai vispār būs labāk, ja viņa iztiks bez jebkādiem līdzekļiem. Medicīnas māsas palūdza aiziet no pacientes gandrīz uzreiz, kad viņi abi pie tās iegāja. Anna staigāja pa halli šurpu turpu, pati gatava krist histērijā. Makernijs un Bils bija izlēmuši paši tikt galā, un dižais dakteris Makernijs nevēlējās tuvumā redzēt nevienu no medicīnas māsām, iekams paciente nenonāks dzemdību nodaļā. Anna soļoja pa garo gaiteni no viena gala Ēdz otram, nožēlodama, ka Dena nav viņai blakus, kā arī to, ka Ketiju neaprūpē cits ārsts, bet tieši Makernijs, nožēlodama vēl daudz ko un ieklausīdamās sievietes vaidos un kliedzienos, kas ik pa brīdim atskanēja palātā.

—     Viņai klājas grūti, vai ne? — Anna jautājoši paskatījās uz stingro vecāko māsu, kuru labi pazina.

Tā lēni pamāja ar galvu.

—    Ārkārtīgi neveiksmīga orgānu uzbūve. Dzemde ātri atvērās par astoņiem centimetriem, un tad process apstājās.

—    Kā viņa jūtas?

Māsa brīdi klusēja, iekams atbildēja:

—    Makernijs mums lika viņu piesiet.

—          Ak Dievs! — Viss bija tikpat slikti, kā jau Annai palicis atmiņā, un viņa beidzot atrada iespēju aizsūti: pēc Dena Viņš drīz vien atbrauca šurp. Anna sāka raudāt, paskaidrodama, kas noticis.

—        Bils atrodas tur. Viņš šim dakterim neatļaus rupji un nežēlīgi izturēties pret savu sievu, — Dens viņu mierināja.

—         Tomēr viņš to ir pieļāvis. Pirms trim stundām Kctija tika piesieta pie gultas. Un pirms tam Bils viņai aizliedza lūgt pretsāpju līdzekļus, pamatojot ar to, ka tas kaitē bērnam. Mani satracina tas, ka tā jau nemaz nav. Tu taču zini.

Dens pamāja ar galvu, un kādu mirkli abu dzīvesbiedru domas pievērsās pagātnei pirms desmit mēnešiem, kad abi kopā pārdzīvoja otrā bērna piedzimšanas prieku. Taču arī ar pirmo nebija nekā tamlīdzīga, kc tagad pārcieš Ketija.

—    Viņš dara tā, lai viņai būtu sliktāk.

—    Nedomā par to, Anna. Vai gribi braukt uz mājām?

Tomēr Anna no'ēma pagaidīt, kamēr šis dakteris-slakteris

saņems viņas draudzenes bērnu. Vecākā māsa, iedama garām pa gaiteni, nomurmināja:

—   Ak Petersone! — Abas sievietes vāri uzsmaidīja viena otrai.

—    Kā viņai klājas?

—        Vēl arvien tāpat. Bet nu jau ir desmit centimetri. — Septiņās stundās bija sasniegts viens centimetrs. Pulkstenis jau rādīja pāri desmitiem vakarā. — Kāpēc viņai nedod stimulējošu līdzekli?

Taču māsa tikai paraustīja plecus un pagāja garām.

Beidzot, četras stundas vēlāk, jau pēc diviem naktī, pirmsdzemdību palātas durvis atvērās, un pa tām ātrā soB iznāca Bils, Makernijs un divas māsas, viena no tām stūma ratiņus, uz kuriem gulēja Ketija histērijas lēkmē, sāpju saplosīta, gandrīz prātu zaudējusi. Daudz stundu pirms tam neviens ar viņu nebija runājis, mierinājis, nebija turējis viņas roku. Ketiju pameta guļam piesietu, histērijā, agonijā, pārbiedētu, kad sāpju lēkmes cita pēc citas vēlās pār viņu. Sākumā Bils palīdzēja sievai likt galā ar elpošanu, bet Makernijs tūdaļ ieteica viņam atiet malā.

—         Galvenais tiks paveikts tur, Bil, — un ārsts viņam norādīja uz dzemdību nodaļu. Pats dakteris iegāja savā kabinetā un pavēlēja viņu saukt tikai tad, kad viss tuvosies noslēgumam.

Pāiis reižu Ketija mēģināja kliegt, saucot viņus un sakot, cik sUpri viņai sāp mugura, pēc tam to atmeta. Kad Bilam, kurš sadzirdēja sievas kliedzienus, modā; šaubas, Makernijs noteikti papurināja galvu.

—      Atstāsim viņu vienu. Visām jāiziet tam cauri. Viņa nesaklausīs, pat ja tu ar viņu runāsi. — Bils darīja tā, kā viņam lika Makernijs, un, kad Anna un Dens skatījās, kā ratiņus ved uz dzemdību nodaļu, viņi ar šausmām ieraudzīja novārdzināto, tik tikko dzīvo Ketiju.

—       Ak Dievs! Tu viņu redzēji? — Anna ieraudājās, kad dzemdību nodaļas durvis aizcirtās aiz šīs procesijas. Dens apskāva sievu.

—        Viss kārtībā, dārgā. Tūlīt viss būs labi. — Bet Anna izrāvās no vīra skavām un šausmās raudzījās uz viņu.

—          Vai vari iedomāties, ko tie ar viņu izdarījuši? Kā tie ir kaitējuši viņas psihei? Pēdējās divpadsmit stundas tic pret viņu ir izturējušies kā pret kustoni. Viņa nekad negribēs laist pasaulē vēl vienu bērnu. Tie ir viņu salauzuši! — Un Anna šņukstēdama, ne vārda nebilzdama piekļāvās vīram. Dens stāvēja gluži bezpalīdzīgs, glaudīdams Annai galvu. Viņš saprata, ka sieva saka taisnību, tomēr neko nevarēja palīdzēt. Dens netika gudrs, kāpēc Bils ir lūdzis Makerniju būt klāt viņa sievas dzemdībās. Tas Denam likās muļķīgi. Šis dakteris nenoliedzami ir nepārspēts speciālists, tomēr rupjš lops. Tur nevarēja būt ne mazāko šaubu.

—    Viss būs labi, Anna. Rīt Kctija jau neko vairs neatcerēsies.

Anna skumji palūkojās vīrā.

—        Atmiņu viņai pietiks visam mūžam. — Dens zināja, ka tas taisnība, un viņi divatā ar sievu bezpalīdzīgi un nelaimīgi vēl nostāvēja divas stundas. Beidzot, četros trīsdesmit no rita Filips Bils Fainss nāca pasaulē, — tāds krunkains, skaļi kliegdams. Tēvs lepnumā raudzījās uz savu pirmdzimto, bet māte gulēja kā saplosīta, aizgūtnēm šņukstēdama.

64. nodaļa

—        Ketij? — Anna ielūkojās pa atvērtajām durvīm, nezinādama, vai kāds ir mājās. Sākumā atbildes nebija, pēc tam augšā atskanēja priecīgs sauciens.

—    Nāc iekšā, Anna. Es uzkopju Fila istabu.

Anna lēnām uzgāja augšā pa kāpnēm un pasmaidīja, ieraudzījusi Ketiju.

—   Uzkopšanai aiziet vai puse mūža. Kur tad ir mazais princis?

—         Pirmo dienu kopā ar aukli, — Ketiļja samulsusi paskatījās uz Annu, — un es nezināju, ar ko lai nodarbojos, kur lai sevi lieku, tāpēc nolēmu uzkopt zēna istabu. Anna atbildot pamāja ar galvu.

—    Es pastāvīgi ar to noņēmos.

—          No tā nevar izvairīties, — Ketija uzsmaidīja draudzenei, atsēzdamās uz kārtīgi saklātās gultas. Istaba bija ieturēta sarkanos un dzeltenos toņos, visur maršēja rotaļu zaldātiņi.

Anna negaidot iesmējās.

—           Bet es sev gribu sagādāt jaunas rūpes, — viņa gaiši uzsmaidīja Ketijai, kura ar interesi lūkojās uz draudzeni.

—    Ai, nē, Anna! Vai patiešām atkal?

—          Jā. Es nupat nāku no pieņemšanas pie ārsta un esmu nolēmusi, lai dzīvo vēl viens Petersons.

—        Grūtniecība vairs man nav lemta. — Ketija zīmīgi paskatījās uz Annu, kura viņai atbildēja ar skumju skatienu.

—         Tomēr žēL — Filipa piedzimšana Ketijā bija atstājusi dziļas pēdas. Viņa noteikti paziņoja Bilam, ka viņiem vairs bērnu nebūs. Un Bilu, kurš ari pats bija vienīgais bērns ģimenē, tas apmierināja.

—         Tev kādreiz, Ketij, savs lēmums būs jāpārskata. Es jau tev esmu izteikusi savu viedokli, ka tā nedrīkst būt. — Ketija atcerējās viņu sarunu slimnīcā uzreiz pēc Filipa piedzimšanas. Anna raudāja, dusmojās, bija sašutusi par Bila un Makernija rīcību. Tikai viņa un laikam ari Dens toreiz atbalstīja Kctiju. Viņi tajā reizē nolēma neko nesacīt Ketijas tēvam, jo pretējā gadījumā attiecībā uz Bilu sekas nebūtu paredzamas.

Ketija sarāvās.

—         Man pietiks ar Filipu. Es patiešām vairāk bērnu negribu. — Tomēr Anna draudzenei neticēja. Ja Ketija būtu tāda sieviete, kas nevēlas bērnus, viņa Filipu neaudzinātu tik labi, nebūtu pret viņu tik maiga, mīļa, dāsna. Visus trīs gadus Filips ar savu māti bija lieli draugi. Ketija piecēlās, smaidīdama piegāja klāt Annai.

—        Man jāatzīstas, ka nezinu, ar ko lai nodarbojos, kamēr dēla nav, viņš pastaigājas kopā ar aukli.

—        Kāpēc tu nevari apmeklēt veikalus? Varu paņemt tevi līdzi. Mēs ar Denu esam norunājuši noskatīt jaunu automašīnu.

—            Kādēļ? Kādu mašīnu esat nolēmuši pirkt? — Ketija draudzenes pavadībā lēnām nokāpa lejā pa trepēm.

—         Nezinu, kaut ko ķēmīgu, toties derīgu. Lai varētu sasēdināt bērnus. Elegantu mašīnu, kurā braukt kopā ar Denu, mēs nopirksim tad, kad jau būsim tik veci, ka nevarēsim vadīt klaburkasti

—          Bērni pamazām aizies no jums, Anna. — Ketija jau bija sapratusi, cik ātri skrien laiks un cik nemanāmi un strauji aug bērni Ketija nebēdnīgi paraudzījās uz draudzeni:

—        Protams, ja nesadomāsiet laist pasaulē bērnus vēl nākamajos piecpadsmit gados.

—         Tādā gadījumā Dens mani nobendēs. — Taču abas tikai skaļi smējās, jo zināja, ka tas nav taisnība. Petersoni dievināja viens otru un savus bērnus. Pēc deviņiem laulībā pavadītiem gadiem mīlestība viņos joprojām dzīvoja. Ketijai un Bilam viss veidojās citādi. Kaut arī viņi neapšaubāmi bija tuvi viens otram, tomēr tādas uzticības un saprašanās, kāda valdīja starp Denu un Annu, viņu starpā nebija, Turklāt ar Ketiju kaut kas bija noticis. Pēc bērna piedzimšanas viņa mazliet noslēdzās sevī. Anna zināja, ka tā dažkārt mēdz būt. Šajā gadījumā tas notika tāpēc, ka Ketiju nodeva cilvēki, kuriem viņa uzticējās. Viņa jau vairs nekad nespēs tā uzticēties, kā agrāk. Tas Annai nedeva mieru, tomēr viņa nevarēja pieskarties šim tematam, tāpat kā nevarēja aizsākt valodas par draudzenes sapņiem uzrakstīt lugu. Taču tagad, kad viņi Filipam beidzot pieņēma aukli, Ketijai vairāk palika brīva laika, un Anna cerēja, ka Ketija varēs ar to nodarboties.

—    Tātad? Nāksi mums līdzi iepirkties?

Ketija paraustīja plecus.

—           Nezinu. Varbūt saposīšos un aizbraukšu uz pilsētu. Vai jums nevajag kaut ko palīdzēt?

—        Nē, paldies, Ketij. Es tikai tāpat ienācu pie tevis, lai pastāstītu jaunumu.

—          Es priecājos. — Ketija draudzenei sirsnīgi uzsmaidīja. — Kad tam jānotiek?

—    Šoreiz aprīļa beigās. Ap Lieldienām.

—    Vismaz tev šajā laikā nebūs jābeidzas nost no karstuma.

Ketija pavadīja draudzeni un taisījās doties uz pilsētu. Viņa

uzvilka pelēkus svārkus un svīteri, pārmeta pār roku lietusmēteli, tad atstāja māju.

Bija viena no tām dienām ar mainīgu laiku, kad nevarēja zināt, kas gaidāms: siltums un saule vai lietus, vējš un migla. Vienu brīdi Ketija iedomājās, ka varbūt vajadzētu iebraukt pie Bila un pajautāt, vai viņš nevēlas kopā ar sievu paēst pusdienas.

Ketija novietoja mašīnu lejpus Jūnjena skvēra, šķērsoja ielu un iegriezās klīnikā, kur strādāja viņas vīrs, taču izrādījās, ka viņš jau devies pusdienās. Viņa izgāja uz ielas, noģjzdama, ka īsti nezina, ko lai dara. Visu šo laiku, kamēr Ketija viena audzināja Filipu, viņai nepalika ne bridis laika, bet tagad viņa nezināja, kā pavadīt brīvo laiku. Un, kamēr Ketija svārstīdamās stāvēja, viņa sajuta, ka piepeši kāds satver viņu aiz rokām. Ketija pārbīlī metās sāņus un spēji pagriezās: kas gan tas varētu būt. Un to pašu brīdi sastinga, acis izbrīnā iepletās.

—           Sveika, Ketiji — Viņš četros gados, kopš abi nebija redzējušies, netnaz nelikās mainījies. Ieraugot šo cilvēku, Ketija atkal jutās kā maza meitene. Tas bija Bārts, tāds pats garš, slaids, glīts, kāds bijis vienmēr, tikai mati kļuvuši vēl sirmāki. Bārts nemaz nešķita novecojis un, lūkodamās uz viņu, Ketija apjuka, atcerēdamās, cik viņam gadu.

—         Bārt… — Ketija nezināja, ko sacīt. Viņa izbrīnīta klusēja, pēc tam, nebilslot ne vārda, metās viņa apskāvienos. Viņas acīs sariesās asaras, kamēr Bārts spieda viņu sev klāt, un, kad viņa atrāvās un to uzlūkoja, ieraudzīja, ka ari Bārts raud.

—         Maziņā, nu, kā tev klājas? Vai viss kārtībā? Es tā par tevi raizējos. Nevari ne iedomāties,

Ketija pamāja ar galvu, vāri smaidīdama.

—    Man viss kārtībā, un tev?

—         Kļūstu vecāks, bet prātā nepieņemos, — un piebilda, — jā, dārgā. Bet man klājas labi. Tu vēl joprojām esi precējusies? — Bārts pārbaudīja sievietes iabo roku un noskaidroja, ka viņa nav šķīrusies.

—   ,1ā. Un man ir visbrīnišķīgākais bērns pasaulē. Mazs dēlēns.

—          Es zinu un priecājos, — Bārta balsī skanēja maigums. — Tavs tēvs jau man ir piepūtis pilnas ausis par savu mazdēlu. Viņš stāstīja, ka zēns esot ārkārtīgi ģeniāls un neparasti skaists. Ceru, ka tavam tēvam taisnība?

Bārts smaidīja, un Ketija ar prieku nodomāja, ka tēvs patiešām ir sajūsmā par Filipu. Ari zēns priecājas, kad atbrauc vectēvs.

—   Kā tad tēvam klājas? Sen no viņa neesmu saņēmusi vēstules.

—        Zini, Ketij, viņa gandrīz nekad nav mājās, visu laiku pavada Kolorado.

—    Un tu, kā tev iet?

—    Normāli. Vai esi laimīga? — Bārts pajautāja.

Ketija pamāja ar galvu. No visiem viedokļiem tā ari bija. Tomēr viņa dzīvoja pavisam citu dzīvi nekā tā, ko bija vadījusi tēva mājas. Šeit Ketija jau vairs nav maza meitenīte iiuzoriskā pasaulē. Viņu dzīvo reālu zemes dzīvi, kur atrodams viss: gan prieks, gau bēdas. Turklāt viņu neatstāj sajūta, ka šobrīd viņa ir cienījams cilvēks, un kādu laimi viņai dāvā dēls!

—    Jā, esmu laimīga.

—    Priecājos.

—          Un tu? — Ketija gribēja zināt, vai Bārts beidzot nav apprecējies, bet viņš skaļi iesmējās, ielūkodamies Ketijai acīs.

—         Nē, dārgā. Neesmu precējies. Tomēr esmu laimīgs arī tāpat. Tavam tēvam taisnība. Cilvēkam jānomirst vienatnē. Tam ir sava jēga. — Bārts pasmīnēja, un viņam varēja piekrist. Viņš apņēma Ketiju ap pleciem un pievilka sev klāt.

—          Bārt… — Ketija jutās laimīga, viņu redzot, un viņš arī atbildot līksmi smējās. — Es tā par tevi priecājos. — Šī sastapšanās bija kā atgriešanās mājās. Ar gadiem meitenei gandrīz vai aizmirsies, no kurienes cēlusies, kas viņa ir, tagad nu Bārts viņai to atgādinājis. Ketijai aiz laimes gribējās dejot.

—    Vai tev būtu laiks ar mani kopā paēst pusdienas?

—         Maziņā, priekš tevis man vienmēr atradīsies laiks. — Bārts palūkojās pulkstenī. — Esmu atbraucis apciemot kādu savu draugu. Rauzenu. Atceries viņu? Viņš strādā par redaktoru Sanfrancisko avīzē, es viņam apsolīju palīdzēt ar padomu. Bet man ir divas stundas laika. Tas tev der?

—         Lieliski. Tieši pēc pāris stundām man jābūt mājās, mans puisēns pārnāks un mani gaidīs.

Bārts vērīgi palūkojās uz Ketiju: — Tu vairs nestrādā teātri?

—    Nē, — ar tik tikko jaušamu nopūtu atbildēja Ketija.

—    Kāpēc?

—    Vīrs iebilst.

—    Bet tu vismaz raksti?

Ketija klusi atbildēja:

—         Nē, Bārt, nerakstu. — Viņš pārtrauca izvaicāšanu, līdz viņi iekārtojās ērtos restorāna krēslos. Džons ielūkojās jaunajai sievietei tieši acīs.

—         Kas par blēņām! Kāpēc tu līdz pat šim laikam neko neesi uzrakstījusi?

—    Es vairs negribu.

—    Un sen jau? — Džons centās balsij piešķirt joka pieskaņu.

—    Kopš tā laika, kad apprecējos.

—    Vai tiešām tavs vīrs iebilst un tam pretojas?

Ketija ilgi svārstījās, iekams atbildēja.

—    Jā, iebilst.

—    Un tu ar to samierinies? — Ketija pamāja ar galvu.

—   Jā, — viņa uz brīdi nogrima domās, — Bils grib, lai mūsu

dave būtu «normāla». Šajā jēdzienā teātris neietilpst. — Ketijas vārdi bija nežēlīgi, taču patiesi.

Džons palūkojās uz Ketiju. Viņš sāka visu saprast, lēni māja ar galvu un saņēma viņas roku.

—      Būtu bijis labāk, ja tava dzīve no paša sākuma būtu veidojusies «normāli», mana mīļā. Ja tev būtu normāls tētis un māmiņa. Ja tev būtu ļauts palikt «normālai» mazai meitenītei. Tomēr tā nenotika. Izrādījās, ka tavā dzīvē viss ir «nenormāls», — Džons maigi uzsmaidīja Ketijai, — taču dažkārt «normālais» nozīmē viduvējību, pelēcību, garlaicību, banalitāti. Toties visas šīs īpašības neattiecas uz tevi kopš dzimšanas līdz pat šim laikam. Tu esi neparasta sieviete un vienmēr tāda būsi. Un tev neizdosies ilgi izlikties, noslēpt, kāda īstenībā esi. Tu nespēj nebūt atklāta. Un vai tagad tu šeit nedzīvo tādu dzīvi, Ketij? Izliecies un piekop necila vīra necilas sievas dzīves veidu. To tavs laulātais draugs no tevis grib, jā? — Negaidīti Ketija pamāja ar galvu, un Džons ar rūgtumu atlaida vaļā viņas roku.

—   Tādā gadījumā, Ketij, viņš gluži vienkārši tevi nemīl. Viņš mīl savā iztēlē radītu sievieti. Spilgto čaulu, kurā viņš ar varu grib tevi noslēpt. Bet tu, Ketij, mūžīgi tā nevarēsi dzīvot. To arī nevajag darīt. Tev ir tiesības būt tādai, kāda esi. Lai tavi vecāki būtu kādi būdami un lai kāda būtu tava attieksme pret viņiem, tomēr viņi, māti ieskaitot, tev ir dāvājuši ļoti daudz: plašu sirdi, talantu. Taču šīs bagātās veltes tu centies sapostīt līdz ar katru savas dzīves dienu, mēģinot uzdoties par citu cilvēku, nevis to, kas tu īstenībā esi, atsakoties no jaunrades. — Un pēc ilgāka klusuma brīža Džons piebilda: — Ketij, bet vai tad nevarētu to apvienot? Rakstīt lugu un palikt «normālai» sava vīra sievai?

—   Nekad es to neatļaušos, — Ketija rūgti pasmīnēja. — Kaut gan padomāšu. Un ko tad tu?

—    Es nesu savu krustu. Dzīvoju saskaņā ar manu vecumu. Esmu uzrakstījis grāmatu. Tagad rakstu otru. Tā nav pieskaitāma pie daiļliteratūras žanra, — Džons uzsmaidīja jaunajai sievietei.

—    Gribētos palasīt.

—   Es tev atsūtīšu kopiju. — Džons skumji paraudzījās Ketijā. Divas stundas bija pagājušas, viņam vajadzēja iet. — Es rit aizbraucu. Vai tiešām tu nekad neatbrauksi uz Ņujorku? — Ketija lēni pašūpoja galvu.

—    Cik sen tur neesmu bijusi!

—    Un tevi nevelk uz turieni?

—    Kā tad ne? Bet manam vīram nepatīk lielpilsētas.

—        Tad atbrauc viena. — Kctija iepleta acis un iesmējās, Džons tajā mirklī viņas acīs ieraudzīja pazīstamās dzirkstis. Visu pusdienu laikā viņam vēl nebija izdevies tās pamanīt.

—        Varbūt, kad uzrakstīšu lugu. Nu jau, kā rādās, mums laiks. — Sastapšanās ar Džonu Ketijai palīdzēja saprast, cik daudz viņa ir ziedojusi. Un visi upuri būs bijuši veltīgi, ja viņa neuzrakstīs lugu.

Džons pamāja ar galvu.

—         Un ko tad vīrs? Tu sacīsi viņam, ka esi mani sastapusi? Vai viņš ari mani neatzīst, tāpat kā tavu tēvu?

Kctija brīdi padomāja un skumji pašūpoja galvu.

—         Liekas, es to nevarēšu izdariL — Džonam kļuva Kctijas žēL Tā vienmēr ir viņam uzticējusi pat mazākos sīkumus. Atskaitot muļķīgo gadījumu, kas notika ar viņu un to jauno aktieri.

Kelija lēnām pamāja ar galvu, piegāja pie Džona un pieglaudās

viņam:

>

—         Zini, viss ir kā sapnī. Tu man atgādini Dieva eņģeli, kas nokāpis no debesīm un pārvērtis manu dzīvi.

Džons labsirdīgi pasmaidīja:

—         Ja tu tā mani atcerēsies, tas būs brīnišķīgi Ceru, ka tas notiks. Vai būs gana ar šo dzīves rutīnu kā mājsaimniecei, dārgā? Citādi es atkal ieradīšos, nolaupīšu tevi un ieslodzīšu pilī, lai tu rakstītu. — Abi nosmējās par viņa vārdiem. — Apsoli, ka atsūtīsi man to, ko būsi uzrakstījusi.

—        Es apsolu, — Ketija skumji paskatījās uz Džonu, viņi piecēlās un devās uz izeju. Ketijai Džona sabiedrībā bija ļoti omulīgi, viņa kopā ar Džonu atkal sajutās maza mazītiņa un eleganta. Uz brīdi Ketija nožēloja ka viņai nav iespējams izmantot veco garderobi: dārgās Eiropas drānas, rotas, dārglietas. Džons it kā nolasīja viņas domas.

—           Rets bija satriekts, ka vīrs tev ir aizliedzis valkāt tās dārglietas, ko dāvinājis tēvs. — Ketija sarauca pieri un pamāja ar galvu, acis plati iepletusi.

—          Jā, Bārt. Es nedrīkstu tās valkāt, — un tūlīt piebilda, — bet es dārglietas glabāju bankā.

—         Lieliski. Lai tās vienmēr paliek pie tevis, jo nav zināms, kā iegrozīsies liktenis un kas tevi gaida nākotnē.

Piepeši Džons atcerējās, ka nezina Ketijas jauno uzvārdu un viņas adresi. Ketija aši to nosauca un pasmējās:

—         Šeit visi mani sauc par Ketiju Fainsu. — Taču Džons par to nebrīnījās.

—    Tev šis uzvārds nepiestāv.

Ketija samulsusi noteica: — Es zinu.

—    Bet tu taču rakstīsi ar Ketijas Batleras vārdu, vai ne?

Ketija pamāja ar galvu, tas bija acīmredzams, un Džons šo

lēmumu atzina par labu. Viņš klusēdams apskāva Ketiju. Viņa vēlreiz pieglaudās Džonam.

—    Bārt.„ paldies…

Džona acīs jautās dīvains mirdzums, kad viņš palūkojās uz Ketiju.

—         Saudzē sevi, maziņā. — Ketija palocīja galvu, Džons maigi noskūpstīja viņu uz pieres.

Viņš vēroja Ketiju, kamēr viņa nozuda pūti, un tikai pēc tam nopūties gāja savu ceļu. Cik stipri Ketija pārvērtusies no tā iaika, kopš viņš nav meiteni redzējis. Un cik licis uz viņu ir vīra iespaids, ja viņa varējusi atsacīties no visas dzīves, no sevis pašas un savas nākotnes. Taču tagad Džons zināja, ka vairs Ketijai neļaus tik viegli nozust. Kamēr Džons kāpa augšā uz drauga kabinetu, viņš izņēma nelielu, melnu bloknotu un kaut ko ierakstīja

65. nodaļa

—          Kā klājas, Ketij? — Anna skatījās uz draudzeni, kad tā nesteidzīgi ienāca dārzā. Bija silta, saulaina aprīļa diena.

—    Labi. Un tev?

—          Viss pa vecam, — lēnā solī pastaigājoties pa dārzu, viņas sarunājās. Anna bija stāvoklī, tomēr, tāpat kā agrāk, saglabāja mieru un savaldību. Kaut gan Anna par savu stāvokli izteica zobgalīgas piezīmes un notēloja sūdzības šai sakarā, tomēr grūtniecība viņai nesagādāja sevišķi lielas bažas.

—        Vai tu drīz beigsi? — tikai Anna un Džons zināja, ka Ketija raksta lugu. Darbs ritēja pilnā sparā. Ketija saulē samiedza acis, domādama par savu darbu.

—    Varbūt pēc pāris nedēļām.

—     Un tad būs viss? — Anna brīnījās. Ketija uzsāka darbu pirms sešiem mēnešiem, — Tu mani satrieci. — Anna pa to laiku pat nebija paguvusi laist pasaulē bērnu, — Kā tu tā varēji?

Ketija mulsi pasmaidīja.

—    Tev vajag turpināt.

Draudzenes sāka runāt par bērniem, un drīz vien Filips un divi Petersonu vecākie bērni pārnāca mājās. Ketija gāja Filipam nopakaļ, lai pārliecinātos, vai ir novāktas lapiņas ar lugas tekstu. Uzkāpusi savā istabā, Ketija ieraudzīja Filipu guļamistabā iedziļinājušos viņas darbā.

—    Māmiņ, kas tas ir?

—         Nekas īpašs. Es tāpat vien rakstu. — Ketija pūlējās runāt nevērīgi, lai dēls tam nepiešķirtu lielu nozīmi. Viņai negribējās, lai Filips par viņas darbu pastāstītu Bilam.

—    Tomēr, kas tas ir?

Ketija bridi vilcinājās.

—    Tas ir stāsts.

—    Eērniem?

Ketija nopūlās.

—    Nē, pieaugušajiem.

—        Vai tā būs grāmata? — bērna acīs iedegās sajūsma, un viņš ar cieņu palūkojās uz māti.

—         Nē, mazais. Bet es gribu tētim sagādāt pārsteigumu, tāpēc viņam neko nesaki. Vai vari man to apsolīt? — Ketija vērīgi paskatījās uz dēlu, un viņš palocīja galvu

—    Protams.

Filips aizgāja uz savu istabu, bet Ketija nodomāja, ka reiz viņai vajadzēs dēlam pastāstīt par savām interesēm. Laiku pa laikam viņa saņēma vēstuli no Džona Morlenda. Un rakstīja viņam, sīki stāstīdama par savu darbu. Džons tikai gribēja zināt, kā Ketijai klājas. Viņa apgalvoja draugam, ka rakstot un viņai viss esot kārtībā. Džons cerēja dabūt no viņas rokraksta eksemplāru, kolīdz darbs liks pabeigts, un Ketija apsolīja, ka tas notiks tuvākajā laikā. Taču viņai izdevās pabeigt vēl ātrāk. Negaidīti, nedēļu pēc sarunas ar Annu, Ketija saprata, ka rokraksts ir pabeigts. Viņa ilgi raudzījās uz lapiņu kaudzīti, gaiši smaidīdama, izjukušiem maiiem, ar tinti notrieptu seju. Viņa tomēr ir uzrakstījusi lugu! Nekad Ketija vēl nebija jutusies tik lepna. Šis lepnums nevarēja likt salīdzināts ar Annas lepnumu, kura tajā pašā laikā bija laidusi pasaulē puisīti Dzemdības, kā allaž, viņai bija bijušas vieglas.

Ketija vairākas reizes pārlasīja lugu, iekams nosūtīja eksemplāru Džonam. Pēc kāda laika Džons viņai telegrāfcja: luga viņam ļoti patīkot un viņš to jau esot nodevis aģentam.

Nedēļu vēlāk aģents viņai atsūtīja telegrammu, ka luga ir laba, bet pie tās vēl jāstrādā. Drīz pēc tam Džons atbrauca uz Sanfrancisko, un viņi ar Ketiju satikās.

—    Ko tas var nozīmēt? — viņa jautāja Džonam, jau grasīdamās paraudāt, pieglaudušies pie viņa pleca. Bet viņš jau bija lietas kursā un visu uztvēra kā pašu par sevi saprotamu.

—     Tikai to, ko ir sacījis aģents. Vai viņš tev pateica priekšā, kas jāizlabo? Tas nedrīkst tevi pārsteigt. Varu sacīt, ka man ne mazāk kā tev, pat vairāk papildus jāpiestrādā pie saviem darbiem. Tas nav nekas briesmīgs. Un nevarēja ari gaidīt, ka ar pirmo reizi viss iznāks tik gludi. — Tomēr pēc vilšanās pilnas izteiksmes Ketijas sejā Džons saprata, ka viņa tieši to bija vēlējusies.

—    Bet es cerēju.

—     Tu tik ilgu laiku gatavojies uzrakstīt lugu, pie tās vajag vēl nedaudz pastrādāt. — Taču Ketijai nebija nepieciešamības tērēt daudz laika labošanai. Viņai jau bija sagatavoti labojumi tām epizodēm, uz kurām norādījis aģents. Ketija tūlīt nosūtīja izlaboto variantu, un pēc nedēļas saņēma paziņojumu, ka viss ir lieliski. Uzvara! Ketija panākusi savu! Izrādījās, ka luga ir interesanta, aizraujoša, brīnišķīga! Ketija vai kusa no vārdiem, kas tika pasacīti par viņas darbu. Pēc tam kad Ketija vairākas reizes bija pārlasījusi šos vārdus, viņa veselu stundu nogulēja gultā, smaidot skatīdamās griestos, pārdomādama notikušo.

—     Ketij, kas noticis? Kāpēc tu izskaties tik laimīga? — Bils, atgriezies no tenisa spēles, ar smaidu nolūkojās sievā.

Viņš atsēdās uz gultas malas, ar visiem pieciem pirkstiem saglauzdams matus.

—      Varu tev pavēstīt kādu pārsteigumu, — Ketija negribēja Bilam neko sacīt, iekams nebija gatava jauna rokraksta kopija un kamēr tā nebija guvusi atzinību.

—     Kas tad tas ir? — Bila balss skanēja ļoti ieinteresēti, vīrs soļoja šurpu turpu pa istabu.

—    Esmu kaut ko radījusi, — Ketija pasmīnēja.

Bils ziņkāri vēroja, kā Ketija iebāza roku galda atvilktnē, pēc tam pagriezās pret vīru, turēdama lielus, alus vākus.

—     Kas tas ir? — Bils lēnām atšķīra rokrakstu un, ieraudzījis uz titullapas Ketijas vārdu, tūdaļ atrāvās, kā dabūjis sitienu pa seju.

Bila skatiens bija dusmu pilns, viņš rokrakstu atbīdīja malā.

—    Tas nu gan ir jokaini!

—          Nekā jokaina te nav, — vīrā raudzīdamās, atteica Kctija un sajuta nīgrumu, — tie ir daudzu mēnešu darba augļi.

—    Un kas tas ir?

—    Luga.

—         Vai tu nevarētu nodarboties ar kaut ko derīgāku? Slimnīcā ir brīvas vietas, tur tu varētu strādāt. Vai nodoties dēlam. Ar tādu māti viņš var tikt pilnīgi pamests savā vaļā.

—    Kāpēc? — Ketija pirmo reizi iebilda vīram.

Bils nervozi iesmējās:

—    Tas taču acīmredzams.

Vīrs Kctijai nikni uzkliedza: — Nekad nemēģini man iesmērēt kaut ko tamlīdzīgu.

Un, vairs nebilzdams ne vārda, Bils izgāja no guļamistabas, aizcirta durvis, steigšus nokāpa pa trepēm, un pēc brīža Kctija izdzirda noklaudzam ieejas durvis. Pa guļamistabas logu Ketija redzēja, ka vīrs nezin kur aizbrauc, un nobrīnījās, ko viņš sadomājis darīt, Varbūt mazliet pabrauksies vai pastaigāsies. Ketija nešaubījās, ka Bils drīz atgriezīsies un viņi mierīgi visu apspriedīs. Viņa nolēma nekad vairs vīram nerādīt savus sacerējumus un tos nepieminēt. Tas lai kļūst par tabu. Bet kas notiks, ja grāmatu nopirks kāda izdevniecība? Ko Bils darīs tādā gadījumā? Protams, Ketija šādu iespēju uzskatīja par neticamu, tomēr par to sapņot bija patīkami.

66. nodaļa

Kad beidzās nedēļas nogale, ar Filipu atkal nodarbojās aukle. Mājas apkaime kļuva neparasti klusa, un Ketijai savukārt atlika ļoti daudz brīva laika. Saskaņā ar abu kluso vienošanos Bils un Ketija vairs nerunāja par lugu, kas zdajos vākos atvilktnē gulēja jau divus mēnešus. Bils tā arī neuzzināja, ka luga veltīta viņam un Filipam. Aizritējuši divi mēneši kopš tā laika, kad Ketija rokrakstu bija nosūtījusi aģentam, bet Džons sacīja ka ātrāk nekā pēc dažiem mēnešiem kādus jaunumus gaidīt būtu pāragri. Kādi varētu būt šie jaunumi? Ka lugu kāds nopirks? Ka lugai daudz trūkumu? Ka lugu kādā teātrī ir gatavi uzvest kaut tūlīt? Ketija pasmīnēja par šādu minējumu un devās uz virtuvi mazgāt traukus. Pa virtuves logu viņa redzēja, ka Anna ratiņos lika gulēt mazuli. Kctija pasmaidīja, ieraudzījusi šo skatu. Varbūt Annai taisnība. Patlaban taču, kad luga uzrakstīta, Ketija atkal nezināja, ko iesākt. Viņa tikko bija paguvusi nomazgāt pēdējo šķīvi, kad ieskanējās durvju zvans. Ketija nebija dzirdējusi kādu pienākam. Tā varēja būt arī Anna, tomēr Ketijas sirds sažņaudzās, itin kā pārsteiguma priekšnojautās. Viņa gāja atvērt durvis, uz sliekšņa stāvēja pastnieks, kas sniedza viņai baltu papīra lapu.

—    Vai misis Fainsa? Jums telegramma.

—   Jā? — Ketija smaidīja, skatīdamās uz pastnieku, bet viņas sirds dobji dauzījās. Pēc tam, neatgriezdamās virtuvē, uzkāpa guļamistabā un atsēdās uz gultas. Viņa nevarēja saņemties atvērt telegrammu, baidoties no tās uzzināt savu likteņa lēmumu. Tad, pēkšņi izšķīrusies, ar acīm ieurbās telegrammas tekstā. Telegramma bija no Bārta, un viņš rakstīja, ka lugu paņēmis Brodvejas labākais teātris. Par lugu ieinteresējies pats Deivids Bredberijs, un to iestudēt uzņēmies Bo Vilkss. Par kaut ko tādu varot tikai sapņot. Un viņi gaidot, lai Ketija atbrauc, turklāt nekavējoties. Tas ir, viņai jāizbraucot ne vēlāk kā rīt no rīta. Ketijas sirds sāka drudžaini dauzīties.

Bet viņa taču nevar braukt! Vai tad Bārts to nesaprot? Ko lai iesāk?

Ketija nespēja nosēdēt uz vietas un ņēmās staigāt pa istabu. «Mans Dievs, par ko lai izšķiras? Nē, nē, viņa nevar.» Ketija piegāja pie loga un atkal ieraudzīja Annu. Viņa nolēma tai uzticēt savas šaubas, nav iespējams visu paturēt pie sevis. Paskatījusies spogulī, viņa izsteidzās no istabas.

Anna pat izbijās, ieraugot izspūrušo, satraukto draudzeni.

—   Ketij, kas noticis? Vai kaut kas mājās? — Un, kad Ketija ar asarām acis sāka purināt galvu, Anna ieminējās: — Sakarā ar tavu lugu? Un kas tad?

—    Viss ir ļoti slikti! Es nezinu, par ko lai izšķiros.

—    Ketij! Stāsti! Vai tiešām luga nav pieņemta?

—     Nē taču, ar to viss labi. Nortons, tas ir mans aģents, izdibinājis, kam lugu var pārdot. Mums laimējies, par lugu ieinteresējušies Brodvejā, tas liekas neiespējami, bet trupa apņēmasies iestudēt lugu Bdz novembrim vai decembrim. — Ketija apjukusi paraudzījās uz Annu. — Vai vēl ko lai piebilstu? Nortons grib, lai es nekavējoties, ar nākamo reisu ierodos

Ņujorkā. Man pašai kopā ar Nortonu jāapspriež visas detaļas, kad turp aizbraukšu, bet viņš nešaubās, ka es būšu.

—    Tu runā nopietni?

—    Protams. Nekad neesmu bijusi nopietnāka kā pašreiz.

—        Ai, Ketij! Tas taču ir brīnišķīgi. Es tevi apsveicu! — Kamēr Ketija strādāja, loloja cerības, lūdza Dievu, viņa pat baidījās domāt par tādiem panākumiem, turpretī tagad, kad panākumi gūti, viņa ir pilnīgi apjukusi. — Ko man tagad darīt? — Ketija nezināja, vai viņai raudāt, vai smieties. Taču Anna visu saprata tāpat.

—    Tu nezini, kā rīkoties ar Bilu?

—    Jā. Ko es viņam teikšu?

—          Ka esi uzrakstījusi lugu, un režisors Brodvejā par to ieinteresējies.

—    Es jautāju nopietni.

—    Bet es arī nopietni atbildu. Cik drīz tev jāierodas Ņujorkā?

—         Jo ātrāk, jo labāk. Nortons pieprasa, lai izbraucu rīt pat. Īstenībā runa ir par neiedomājami īsiem izrādes iestudēšanas termiņiem. Droši vien tas vēl arī tāpēc, ka manā lugā vajag maz kostīmu un dekorāciju, tāpēc rodas jautājums tikai par finansiālo atbalstu, uzvedumu un mēģinājumiem. Bet viņš raksta, ka, jo vēlāk es no šejienes izbāzīšot degunu, jo uz vēlāku termiņu tikšot atlikta pirmizrāde.

—          Ketij, to nevar pieļaut! — Anna bija kareivīgi noskaņota. — Pienācis laiks, mīļā. Tev nu jāsasparojas, jākļūst par to, kas esi.

—        Tev laikam taisnība. Vakarā parunāšu ar Bilu, bet Nortonam došu ziņu rit no rīta. — Taču vajadzēja Ketijai iedomāties sarunu ar vīru, kad viņai kļuva neomulīgi un viņa atkal satraucās.

—          Es nevaru. Tas ir absurds. Man ir mazs bērns. Neesmu sasparojusies. Man vajag… — Bet Anna viņā neklausījās, — Tev vajag izšķirties, Ketij. Parunā ar Bilu, es ceru uz viņa veselo saprātu. — Un abas vienojās, ka Ketijai tomēr jābrauc uz Ņujorku, ka viņai steigšus jārunā ar Bilu. Sākumā Ketija domāja, vai neaiziet pie vīra uz klīniku, tomēr vēlāk pārdomāja, nolēmusi pagaidīt, kad Bils atgriezīsies mājās. Ketija uzposās, gaidot vīru pārnākam, sagatavoja viņam kaut ko dzeramu, Fdipu agri nolika gulēt.

—    Ko tad tu esi sagudrojusi, mīļā dāma? — Bils ar interesi vēroja sievu, viņi abi sāka smieties, taču Ketijas seja tūlīt kļuva nopietna, viņa nolika kausu.

—         Man ar tevi šis tas jāapspriež, dārgais. Nav nozīmes, ko tu par to domāsi, bet es gribu, lai tu zini, ka es tevi mīlu. — Ketija uz mirkli apklusa, uzlūkodama vīru, šausmīgi nevēlēdamās viņam ieminēties par lugu. — Es ļoti, ļoti tevi mīlu. Un tam, ko es tev gribu pavēstīt, nav nekā kopēja ar mūsu mīlestību. Tas attiecas tikai uz mani.

—         Ko tas viss nozīmē? Nevajag man jaukt galvu, — Bils bija labā omā. — Tu te saduļķo skaidru ūdeni.

Ketija izmisumā papurināja galvu.

—    Nē, Bil, runa ir par manu lugu.

—         Atkal par lugu? Ko tad tu man par to vēlies pavēstīt? — Bila seja saspringa.

Ketija nevarēja teikt, ka Džons nosūtījis lugu savam aģentam, jo viņa taču nav stāstījusi, ka satikusi Džonu. — Es to aizsūtīju aģentam.

—    Kad?

—         Jūlijā. Pat agrāk, bet man lugu atdeva atpakaļ, lūdza vēl palabot. Es palaboju.

—    Kādēļ īsti?

Ketija uz brīdi pievēra acis, pēc tam paskatījās uz Bilu.

—           Tādēļ, ka es to, Bil, gribu pārdot… vienmēr esmu to vēlējusies. Man tas jādara. Sevis labā. Dīvaini, taču ari tevis un Filipa labā.

—         Muļķības! Manis un Filipa labā tu vari izdarīt vienīgo — dzīvot mums un nodarboties mājās.

—         Un tas ir viss? Vairāk tev nekas no manis nav vajadzīgs? — Ketija raudzījās Bilā izbrīnīti skumjām acīm.

—         Nekas. Vai tiešām lugu rakstīšanu uzskati par godājamas sievietes cienīgu profesiju, rakstnieces kundze? Nekad es tam nepiekritīšu. Vajag tikai palūkoties uz tavu draugu, slaveno izdevēju. Diez vai viņu var nosaukt par cienījamu.

—         Tu uzskati, ka Bārts nav cienījams? — Ketija bija gatava skaļi iesmieties par šo absurdo paziņojumu. «Mans Dievs, Bils sajucis prātā, pūlēdamies aizstāvēt savus principus. Tēvam taisnība, Bils tikai savas domas uzskata par vienīgi pareizām un tikai savu dzīvi par vienīgo cilvēka cienīgo «normu».» Tostarp Bils turpināja: — Galu galā, kas viņš tāds ir? Tava tēva un ari tavs draudziņš? Izvirtis vecis, kurš sajaucis prātu gan tavam tēvam, gan tev. Stāsta, ka pret tevi izjūtot tēvišķīgu mīlestību, bet es zinu, ka tā nav. Viņš gluži vienkārši ir iemīlējies tevī un gaida izdevīgu gadījumu.»

—    Tu neapzinies, ko runā. — Ketija nobālēja, klausīdamās visā šai nejēdzībā. — Ja tu tā uzskati, pilnīgi veltīgi tevi pārliecināt par pretējo. Bil, galu galā runa nav par to. Mēs risinām sarunu par manu lugu.

—    Blēņas. Runa ir par manu sievu un mana dēla māti. Vai tiešām tu domā, ka ļaušu tev nodarboties ar šādiem niekiem, kā to dara visi šie dīkdienīgie rakstnieki? Tu nevari iedomāties, ko tas man nozīmē.

—      Es netaisos nodoties dīkdienībai. Es varu aizbraukt uz Ņujorku, pārdot lugu un atgriezties mājās. Es dzīvošu šeit kopā ar tevi un Filipu, bet trīstūkstoš jūdžu no šejienes, Ņujorkā, iestudēs manu lugu. Jūs to nekad neredzēsiet. — Dzirdot savu lūgšanos, Ketija sāka ienīst Bilu par to, ka tas viņu pazemo, piespiezdams noņemties ar tik dedzīgu pierunāšanu. Kāpēc viņai jāpārliecina vīrs, ka viņš nekad neredzēs viņas lugu? Kāpēc viņš pats negrib redzēt viņas darba augļus?

—    Kādēļ tu tā iebilsti? To es nesaprotu, — Ketija izmisumā skatījās uz vīru un piespieda sevi nomierināties.

—   Tavas neizpratnes cēlonis slēpjas audzināšanā un domāšanas veidā. Es nevēlos, lai to manto mans dēls. Man vajadzīgs normāls bērns.

Ketija ar rūgtumu paraudzījās uz vīru:

—    Kāds esi tu? Vai tiešām tikai tev līdzīgie ir norma?

Bils tūdaļ uz to reaģēja:

—    Kas tad cits?

Negaidīti Ketija pielēca kājās.

—    Tādā gadījumā, Bil Fains, cs nedomāju vairāk tērēt laiku diskusijām ar tevi. Mans Dievs! Tu pat neesi sapratis, kur ir mana sākotne, ar kādiem interesantiem cilvēkiem es esmu kopā augusi, kādu ļaužu vidū audzināta. Visu līdzšinējo dzīvi esmu pavadījusi tādu cilvēku vidū, ar kuriem daudzi būtu priecīgi iepazīties. Visi, izņemot tevi, jo tu baidies no šiem cilvēkiem. Paskaties uz sevi! Tu pat neesi bijis Ņujorkā. No kā tu baidies? Es pošos uz turieni rit pat, gribu pārdot lugu un atgriezties atpakaļ. Ja tu iebildīsi, velns lai tevi rauj, jo dienu vēlāk es atgriezīšos un nodarbošos ar saviem parastajiem darbiem, ar to, ko daru visu laiku: gatavoju tev ēdienu, saklāju tavu gultu, rūpējos par mūsu bērnu.

Vakara atlikušo daļu Bils pavadīja savā kabinetā un neko neteica sievai, ejot gulēt. Nākamajā rītā Kctija paskaidroja Filipam, ka viņai jāaizbrauc uz Ņujorku.

—        Vai tu jau esi uzrakstījusi grāmatu? — Filips lūkojās Ketijā ar viņas pašas lielum lielajām zaļajām acīm.

—          Nē, mans prieks, pagaidām esmu uzrakstījusi tikai vienu lugu

Puisēns apsēdās un lūkojās mātē apbrīnas pilnu skatienu.

—    Un kas tas ir?

—         Tas ir stāsts, kuru aktieri attēlo uz skatuves. Kādreiz mēs abi aiziesim uz bērnu teātri. Vai gribi? — Filips palocīja galvu, bet tūlīt bērna acis pildījās asarām, viņš pielēca stāvus un piespiedās pie Ketijas kājām. — Es negribu, māmiņ, ka tu brauc projām.

—        Es drīz atgriezīšos, mans mīļais! Tikai dažas dienas nebūšu. Tu varēsi gaidīt dāvanas, kuras atvedīšu no Ņujorkas. — Filips bija ar mieru, Kctija noslaucīja viņam asaras un apskāva dēlu.

Viņš bažīgi noprasīja:

—    Cik dienas būs jāgaida?

Ketija salieca piecus pirkstiņus, lūdzot Dievu, kaut tās patiešām būtu tikai piecas dienas.

Un Filips, skaļi šņukstēdams, pamāja ar galvu un izstiepa roku: — Nu, tā jau ir cita runa. — Viņš pievilka Ketiju sev klāt, lika viņai noliekties un noskūpstīja māti uz vaiga.

—        Protams, brauc. — Viņi abi rokrokā iznāca no istabas. Ketija aizveda Filipu parotaļāties pie Petcrsoniem, kamēr aukle vēl nav atnākusi.

Pusotras stundas pēc tam, kad Ketija bija atvadījusies no dēla, viņa viena aizbrauca uz staciju. Bils vairs ar sievu neapsprieda šo jautājumu. Ketija vīram ?tstāja zīmīti, kurā uzrakstīja, ka atgriezīsies pēc piecām vai sešām dienām, un zīmītē uzrādīja, kā sauc viesnīcu, kurā viņa nedomājusi apmesties. Ketijai nekad nebija lemts uzzināt, ka vīrs, tajā vakarā pārnācis mājās, saplēsa zīmīti un iesvieda atkritumspainī.

67. nodaļa

Ketija kopā ar pārējiem pasažieriem steigšus pameta vagonu. Viņa bija uzvilkusi melnu kostīmu, ko papildināja pērļu rotas un oniksa auskari. Šīs rotas viņa nebija valkājusi jau daudzus gadus. Lielie skaistie auskari kādreiz bija piederējuši mātei. Kctijas krūtis greznoja pirms daudziem gadiem Bo dāvinātā kaklarota. Visu ceļu līdz Ņujorkai viņa bija ārkārtīgi saspringta, nekādi nespēdama iztēloties, par ko viņai izvērtīsies šis pilsētas apmeklējums: par murgiem vai pasaku. Kamēr vilciens pārvarēja attālumu, šķērsojot visu zemi, prātā uzbangoja tūkstošiem atmiņu: … tēvs… Bārts… teātri.» Bo… vakari… māte… Bcna dzīvoklis. Atmiņas mijās kā bezgalīgā kaleidoskopā, no kura Ketija nevarēja atraut acis. Vieglāk viņa jutās, ejot pa peronu. Tad Ketija apstājās, ieraudzījusi tēvu. Rets stāvēja pūlī, kas plūda viņam garām, un smaidīdams lūkojās Kctijā.

Viņš pamanīja meitas acīs pārsteigumu un smiedamies gāja viņai pretī.

—    Sveika, meitiņ! Vai nepriecājies mani redzēt?

Ketija pieglaudās tēvam un atviegloti iesmējās:

—    Ko tu, tēt, runā! Es vienkārši nebiju gaidījusi, ka tu zini.

—         Par tavu atbraukšanu? — Rets maigi pacēla meitas galvu un noskūpstīja viņu uz pieres. — Es visu izvilku no šī vecā intriganta un… Ketij, meitiņ, es tevi apsveicu.

No Kctijas sejas bija izzudis saspringums, un viņa laimīgi pasmaidīja.

—    Un tagad iesim uz mašīnu, es tevi aizvedīšu mājās.

Ketija izbīlī paskatījās uz tēvu.

—    Bet, tēt, man ir maz laika Vēl taču jāsatiek Nortons.

Rets sāka smieties: — Tu domā, ka es taisos tevi ieslēgt savā

mājā? Pietiek jau ar to, ka vīrs tevi slēpj. — Izdzirdusi Bila vārdu, Ketija no jauna sadrūma, un Rets to pamanīja.

—          Tev taisnība, nerunāsim par viņu. Tātad programma būs šāda. Tagad mēs brauksim uz mājām, un tu pa ceļam man pastāstīsi par Filipu, baidos, ka pēc tam tev nebūs laika. Un mājās, tu tikai nebrīnies, mūs jau gaida tavs līdzzinātājs Bārts. Un mazliet vēlāk, kad jau būsi atpūtusies, ieradīsies arī Nortons.

—    Tātad tu, tēt.»

—         Jā, jā, Ketij, tavs tēvs vecuma galā ari ir zaudējis prātu un iepinies šajā avantūrā, tomēr ņem vērā, ka tikai tevis dēļ. Tā ka vari ari mani ieskaitīt savu aģentu pulkā, — Rets smējās un, kamēr viņi gāja uz mašīnu, pastāstīja Ketijai, kā viņš uzzinājis par meitas panākumiem un kļuvis ārkārtīgi lepns, ka viņam tik talantīga meita. Un tik mērķtiecīga… — Nav jau ari ko brīnīties. Tu zini, no kā esi mantojusi šo spītību un mērķtiecību. Tieksmi sasniegt visu, ko vēlies. Pareizi, meitenīt. Tomēr tu esi pavisam citāda. Tev citāda audzināšana. Un tas, ko tu centies sasniegt, nevienam nenodara ļaunu.

Ketija klusēja, klausīdamās sadrūmušā tēva prātojumos, Viņa nebija sapratusi, par ko viņš runā, tomēr nojauta, ka tas saistīts ar māti Kad tēvs apklusa, viņa klusi pajautāja:

—    Kā viņai tagad iet? Kur viņa atrodas?

—     Vai tad tu kopš tā laika neesi viņu redzējusi? — Rets gribēja zināt.

—    Kāpēc ne, tēt? Māte bija atbraukusi uz Sanfrancisko tūlīt pēc tam, kad man piedzima Filips. Ari vēlāk divas reizes mūs apmeklēja. Jūs bijāt atbraukuši dažādos laikos, tāpēc ari nesatikātics, un es neuzdrošinājos tev par to stāstīt. Bet viņai, tāpat kā tev, Bils neiepatikās. Viņi, kā lai to saka, nevarēja atrast kopīgu valodu.

Rets pavīpsnāja: — Jā, ar tavu vīru to grūti panākt. Piedod, meitiņ, es negribu tevi aizvainot. Bils — tā ir tava izvēle, un

man nav tiesību vinu nosodīt.

>

—   Tu neaizvaino mani, tēt. Es pati to redzu. Bet negribu runāt par viņu. Kā mātei klājas? Vai tu par māti kaut ko zini? — Ketija nogaidoši lūkojās tēvā. Viņa mātei bija piedevusi, piedevusi uzreiz, kad apprecējās un šo to dzīvē labāk saprata. Kad viņas satikās pirmo reizi, sākumā abas jutās neērti, bet pēc tam viss atkal bija kā agrāk. Viņas gan raudāja, gan smējās, gan tērzēja, tomēr ne reizes nepieminēja Bcnu.

Skārlcta labprāt noņēmās ar mazdēlu un pat apraudājās, kad šķīrās no viņa, taču bieži braukt nedrīkstēja: Bils kļuva pikts un neapmierināti pārmeta Ketijai principu trūkumu un rakstura vājumu. Ar to viņš domāja, ka Ketija, viņaprāt, pārāk viegli piedevusi radiniekiem visus pāridarijumus un aizmirsusi savu izpostīto dzīvi.

—    Jā, jā, māte. Kur viņa atrodas?

Rets atkal pavīpsnāja, tomēr šoreiz itin kā mulsi un bez jebkāda ļaunuma.

—            Viņa šad tad atbrauc. Bet biežāk uzturas Tarā. Šeit viņai ir dzīvoklis, tomēr, iebraukusi pilsētā, lielu daļu laika pavada pie Bo un Džeinas. Starp citu, viņa varēja apprecēties, ir kāds cilvēks, kurš māti mīl, tu viņu pazīsti, — Retam tik tikko neizlauzās vārdi «kurš ari māti mīl», bet viņš laikus aprāvās. — Bet māte nezin kāpēc viņam atsacīja.

Ketija, uzminējusi, kas ir šis cilvēks, neko neteica, un Rets, pēc viņas acīm sapratis, ka viņa zina, par ko ir runa, pamāja ar galvu: — Jā, tas ir Deivids Bredberijs. Tev vajadzēs ar viņu kopā strādāt.

—    Viņš ir labs cilvēks, tēt.„

—    Es to zinu.

Beidzot viņi bija pie mašīnas un, pagaidījuši, kamēr nesējs novietoja Ketijas mantas, brauca uz Reta māju.

—           Vai viss stipri mainījies? — Rets paskatījās uz meitu, ievērojis, ka viņa ar ārkārtīgi dzīvu interešu raugās pa mašīnas logu. Turpretī viņa tikai papurināja galvu.

—    Viss ir tāpat kā agrāk.

—          Un diez vai kādreiz mainīsies, — Rets viņai uzsmaidīja, — Es priecājos, ka tu atkal esi šeit.

Viņam gribējās, lai meita no jauna mājās justos labi un mierīgi. Pārāk ilgi Ketija ir dzīvojusi tādu cilvēku vidū, kuri — pirmām kārtām vīrs — viņu nesaprata.

Mašīna pa Trešo avēniju brauca uz parka pusi. Ketija redzēja ļaužu drūzmu, ļoti daudz automobiļu, agrīnā vakara rosmi, kad cilvēki nāca laukā no darba vietām un, izklīduši pa pilsētas ielām, plūda mājup.

Gaisā jautās dzīvīgums, un pat mašīnas klusumā Ketija to sajuta.

—           Nekur citur nav nekā tamlīdzīga. — Rets ar lepnumu raudzījās visapkārt, un Ketija palocīja galvu, piekrizdama viņam.

—          Tu nemaz neesi pārvērties, tēl. Vai joprojām tev daudz darīšanu?

—         Vispār, jā. Kaut gan dzīvē viss lēnām mainās, tāpat kā mēs paši.

Ketija neatbildēja, bet, ierāvusies kaktiņā, joprojām vērīgi lūkojās ārā pa logu. Pēc dažām minūtēm mašīna aplieca loku ap parku un apstājās pie nama, kura fasāde bija apdarināta ar marmoru. Un vēl pēc brītiņa Ketija pa kāpnēm iegāja tēva mājā. Nonākusi saulainā viesistabā, viņa piepeši jutās tā, it kā pēc ilgas prombūtnes būtu atgriezusies mājās. Viesistabā stāvēja ar ādu apvilkti krēsli un mīksti dīvāni, karājās gleznas, kurās attēlotas medību ainas, aiļu starpās novietoti skapji ar retām grāmatām, uz kamīna atradās dažādas ar gaumi izraudzītas un acīmredzot sirdij dārgas metāia lietiņas, pa milzīgajiem logiem plūda istabā veselas gaismas straumes. Kaut gan šeit bija mājīgi un klusi, tomēr skaidri redzams, ka mājā d/ivo vientuļš vīrietis. Ketija uzreiz tam pievērsa uzmanību. Apakšā bez viesistabas vēl bija dzīvojamā istaba, ēdamistaba un bibliotēka, augšā divas guļamistabas un Reta kabinets. Mājā vēl bija ar koka paneļiem apdarināta virtuve, aiz kuras atradās kalpotāja istaba.

Ketijai tēva mājā ļoti iepatikās. Viņa stāvēja viesistabas vidū, ieelpojot viņai tik mīļo tēva tabakas un odekolona smaržu.

—   Ar atgriešanos, Ketij! — meitene izdzirdēja pazīstamu balsi un atskatījusies ieraudzīja Džonu Mcrlezidu, kurš parādījās bibliotēkas durvīs. Viss notika kā sapnī. Viņai apkārt bija mīļi, dārgi cilvēki, kuru priekšā nevajadzēja izlikties, kuri viņu saprot un mīl tādu, kāda viņa ir, nevis tēlu, ko tie paši izdomājuši.

Vīrieši palika viesistabā, bet Ketija uzkāpa istabā, kuru tēvs bija sagatavojis viņai. Iegājusi tajā, viņa satriekta apstājās. Šķita, ka Ketija no šejienes nekad nebūtu braukusi projām un tā būtu viņu vecā māja, kur visa ģimene bija bijusi tik laimīga. Istabā stāvēja tā pati Ketijas guļamistabas iekārta, tā pati gulta zem caurspīdīga baldahīna, inkrustācijai». rotātie galdiņi, krēsli, pufi, visur salikti tie paši tēva dāvinātie nieciņi, kurus viņa bija atstājusi, steigā bēgdama no mājas.

Uzplūst ot atmiņām, Ketijai acīs sariesās asaras. Viņa kā senāk atsēdās pie galdiņa, ieskatījās sjjogulī. Tagad no tā paša spoguļa viņā raudzījās nevis jaunavīgi bezrūpīga meitene, bet gan jauna dāma ar skaistām melno matu cirtām un spulgām smaragdzaļām acīm smulganajā sejā. Viņa palika apmierināta ar savu atspulgu, uzgrieza spogulim muguru un tā sēdēja kādu bridi, aplūkodama pazīstamās un jau aizmirstās lietas.

Kad viņa nogāja lejā, Rets viņu sagaidīja ar vērīgu, jautājošu skatienu: «Vai esi apmierināta, meitiņ?» Un viņ3 ari bez vārdiem tēvam atbildēja ar starojošu skatienu: «Paldies!»

Drīz vien pie durvīm kāds zvanīja, un namzinis to ielaida mājā. Viesistabā ienāca Nortons. Nepievērsdams uzmanību vīriešiem, kas te sēdēja, viņš uzmeta jaunajai sievietei pčtīgu, vērtējošu skatienu.

—            Vai Ketija? — Viņai nāca pretī ne visai gara, spēcīga auguma

vīrietis ar zibsnīgām, zilām acīm un sirmu vaigubārdu. Viņš nelikās visai izskatīgs vai īpaši solīds, tomēr iedvesa cieņu.

—   Nortons, — vīrietis palocījās. — Priecājos iepazīties ar jums pēc tam, kad vairākus mēnešus esam apmainījušies telegrammām. — Viņi paspieda viens otram roku.

—     Ja neesat pārāk nogurusi, es vēlētos jūs visus uzaicināt vakariņās, — Nortons smaidīdams jautājoši skatījās uz Kctiju. — Lūdzu piedošanu par tādu pēkšņu uzbrukumu, bet mums daudz kas pārspriežams. Es zinu, ka jūs gribat steigšus atgriezties mājās. Rīt mums jāsatiekas ar režisoru un spoasoriem, bet pirms tam es pats vēlētos ar jums parunāt. — Nortona skatienā bija lasāma atvainošanās.

—   Es saprotu. Viss ir lieliski, un jums taisnība. Gribu ātri visu izdarīt, kas man darāms, un braukt mājās. — Nortons uztvēra Reta skatienu, viņš gribēja zināt, vai Ketijai ir sacīts, ka viņai vairākus mēnešus šad un tad vajadzēs ierasties Ņujorkā un te palikt. Tomēr viņš nolēma, ka pirmajā vakarā nebūtu labi apgrūtināt viņu ar tādām rūpēm. Viss kļūs skaidri saprotams nākamajā dienā.

—   Kas attiecas uz vakariņām, tad es eju ar prieku. Tēt, Bārt, un jūs?

—    Labprāt piekrītam.

Visi četri uzsmaidīja cits citam. Ketija uz brīdi atsēdās vienā no ērtajiem Luija XV stila krēsliem. Viņai likās dīvaini pēc visiem pēdējiem gadiem atkal atrasties šādā vidē.

—     Mums vēl ir mazliet laika, tūlīt es atnesīšu kaut ko dzeramu. — Rets piecēlās un devās uz virtuvi

Pēc stundas Ketija bija pārģērbusies, sasukājusi savus melnos matus, ausīs atkal mirdzēja mātes ar pērlēm apdarinātie oniksa auskari. Tagad viņa bija uzvilkusi melnu āda kleitu. Ieraudzījis meitu šai tērpā, Rets nodomāja, cik meitas gaume kļuvusi vienkārša. Kleita viņai mugurā labi izskatījās, tomēr salīdzinājumā ar agrākajiem greznajiem tērpiem šī melnā zīda kleita likās visai drūma.

385

Pulksten desmitos viņi devās uz restorānu vakariņās. Kad visi četri bija iekārtojušies pie galdiņa, Ketija sajuta lielu atvieglojumu. Izrādījās, ka visus šos gadus viņa ir dzīvojusi pilnīgi citā atmosfērā un tagad atkal jutās kā mājās. Rets saviļņots raudzījās uz meitu, bet viņa tam uzsmaidīja tikai ar acīm. Vakariņās viņi pasūtīja ikrus, teļa siteni, sparģeļus un suflē desertā. Vakariņu noslēgumā

13-336

vīrieši lūdza viņiem atnest konjaku un aizsmēķēja. Ketija sēdēja, vērodama savus pavadoņus, izbaudīdama kopš bērnības pazīstamo gaisotni un pazīstamās smaržas. Viņai šķita, ka pagājusi vesela mūžība kopš tā laika, kad viņa pēdējo reizi tā ēda vakariņas kā šodien. Kad Ketija vai simto reizi šai vakarā lūkojās apkārt, viņu atkal sajūsmināja sievietes — viņu kosmētika, dārglietas, tērpi, frizūras. Viss bija brīnišķīgi, no tā nevarēja atraut acis, viss radīja sajūsmu un apbrīnu. Bija patīkami skatīties uz grezni ģērbtajām sievietēm, un Ketija sajuta, cik vienkāršs ir viņas tērps. Piepeši viņa saprata, ka šajos piecos gados ar viņu notiku» pārvērtība.

Kad vīrieši bija tikuši galā ar konjaku, Nortons sacīja, ka tagad viņam nopietni jāparunā ar Kctiju.

—   Nu, Ke'ij, ko jūs domājat par mūsu pasākumu? — Nortons raudzījās viņā apmierinātu skatienu, kā cilvēks, kurš dzīvē guvis panākumus un ir par sevi pārliecināts. Nortonam uz to bija tiesības. Viņam izdevies daudz darīt Ketijas labā.

—   Mani, Norton, tas ļoti satrauc. Bet es nezinu visus sīkumus.

—    Jūs uzzināsiet, Kctij, uzzināsiet.

Un nākamajā dienā viņa uzzināja. Ļoti pieklājīgs honorārs, labākais Brodvejas teātris, režisors, kura dēļ aktieri gatavi vai mirt. Ketija jau zināja, ka tas ir Bo.

Tas teātrī bija viens no retajiem gadījumiem, kad apstākļu sakritība ir ļoti veiksmīga. Vispār lugu diez vai var iestudēt ātrāk par sešiem mēnešiem, taču uzveduma vienkāršība, teātra iespējas, aktieru un režisora vienotība — viss liecināja, ka tā var tikt nodota skatītājiem pēc trim mēnešiem. Režisors bija pārliecināts, ka pat neviens no vadošajiem aktieriem neatsacīsies spēlēt šajā lugā. Trūka tika viena — Ketijas piekrišanas. Vienīgais kavēklis ir autors.

—     Nu? — šīs nogurdinošās dienas beigās Nortons Ketijai noprasīja. — Šodien parakstīsim visus papīrus un pavērsim lugai brīvu ccļu, vai ne, kundze? — Nortons lūkojās uz Ketiju un pamāja ar roku uz galdu, kur gulēja līgumu veidlapu kaudze. Par šā pasākuma tehnisko pusi Ketijai nebija nekādas saprašanas. Vienīgais, ko viņa reāli novērtēja, bija honorāra summa un tas, ka viņai vajadzēs visu laiku braukāt uz Ņujorku, kamēr luga tiks iestudēta. Pa to laiku iespējami visādi starpgadījumi, jo pirmizrāde var notikt ne agrāk kā Ziemassvētkos. Tas viss kavēja. Ketija likās nogurusi un nobažījusies, kad Nortons uz viņu raudzījās pāri galdam.

—    Kāda tad ir problēma?

—    Es nezinu, Norton… Es.., Man jāparunā ar vīru. Nezinu, ko darīt ar bērnu.,. — Nortonu gandrīz vai sagrāba šausmas, Bērns? Viņai bija bērns?

—    Bērns?

Jaunā sieviete nervozi iesmējās.

—    Trīs gadus vecs dēls.

Nortons neviļus sasita rokas un atkal pasmaidīja.

—    Brauciet šurp kopā ar dēlu, mēs Ņujorkā viņam uz šiem trim vai četriem mēnešiem atradīsim aukli vai arī brauciet ar savu aukli, bet pēc Ziemassvētkiem varēsiet atgriezties mājās. Nu, velns ar ārā, ja vēlaties, vediet līdzi ari vīru! Galu galā jums tik daudz maksā, lai jūs varētu atbraukt ar visiem draugiem.

—   Es zinu… zinu… negribu būt nepateicīga… Bet, redziet, mans vīrs… nevarēs atbraukt, viņš ir ārsts… — Ketija sastomījās, skatīdamās uz Nortonu. — Nezinu. Es baidos. Esmu uzrakstījusi lugu, tā ir gatava, līdz ar to mani pienākumi beigušies. Esmu izdarījusi savu darbu.

—     Ko jūs esat izdarījusi? — kādu bridi Nortons raudzījās Ketijā ciešu, bargu skatienu. — Jūs neko neesat izdarījusi. Esat uzrakstījusi lugu. Taču, ja luga netiks uzvesta, ja jūs neizmantosiet iespēju to izrādīt uz skatuves, tad, mana dārgā, neesat izdarījusi itin neko. Tad jums varbūt ir labāk paņemt lugu atpakaļ, vest uz Kaliforniju un izrādīt kādā turienes teātri, kur neviens nekad nav par jums neko dzirdējis un nekā nezina par lugu. — Kad Nortons bija to visu pateicis, istabā iestājās kapa klusums. — Vai jūs, Ketij, to vēlaties? Lai gan jūsu tēvs kādreiz nevēlējās, ka jūs aizraujaties ar teātri, bet tagad viņš pat mums palīdz jūs pārliecināt, lai turpināt darbu. — Nortons saspringti smaidīja, gatavs uzklausīt jebkādu Ketijas lēmumu, bet viņa cirta dūri uz galda.

13*

—     Pie velna tēvu, Norton! Un Bilu. Un Džonu. Ikviens no viņiem gribējis, lai es visu mūžu rīkojos tā, kā viņiem ir ērti, neprātojot, ko tas nozīmēs man, pie kā novedīs. Un patlaban es visu to daru ne jau tēva dēļ, sava vīra, Džona vai jūsu dēļ. Es to daru savā labā, Norton, savā labā, vai dzirdat? Varbūt ari dēla labā. Taču es patiešām nevaru jums dot atbildi un netaisos šodien parakstīt papīrus. Tagad es braukšu uz viesnīcu un visu apdomāšu. Bet no rīta atgriezīšos mājās. Kad būšu galīgi izlēmusi, es jums piezvanīšu.

387

Nortons dzedri pamāja ar galvu.

—        Tikai ilgi nevilcinieties. — Ketija bija ļoti nogurusi. Nogurusi no Nortona un no viņiem visiem. No ikviena. No tā, ka tika raustīta uz visām pusēm un viņai tika pieprasīts, lai viņa izlemj.

—   Kāpēc? Ja luga patiesi ir kaut kā vērta, var taču ari pagaidīt.

—           Iespējams. Bet trupa var pazaudēt teātri, un tad viss mainīsies. Ketij, jel saprotiet, apstākļi var izveidoties dažādi, kamēr tie ir jums labvēlīgi, viss norit lieliski. Es jūsu vietā nenoniecinātu tādu veiksmi.

—         Ņemšu to vērā, — Ketija šķita noraizējusies, taču vīrietis viņai uzsmaidīja.

—          Es zinu, tas viss, Ketij, ir ļoti sarežģīti. Tās ir svarīgas pārmaiņas. Sevišķi pēc tik ilgas prombūtnes. Tomēr paveras lielas iespējas. Liktenis var novērsties no cilvēka ja tas neizmanto izdevību. Jūs, iespējams, gaida lieli panākumi, es domāju, ka tā arī būs. Man šķiet, ka ar to sāksies jūsu karjera.

—        Jūs patiešām tā domājat? — Ketija mulsi lūkojās uz Nortonu. Viņa jau atsacījās saprast visu notiekošo. — Kāpēc?

—         Tāpēc ka luga ir par cilvēku un viņa meitu, par mūsu laiku, ļaudīm, par jums pašu, par sadragātām cerībām un sapņiem, kuri tomēr kā mazi asniņi spēj izkustināt kalnus. Tā ir skumja tomēr lieliska luga Tajā jūs esat izteikusi to, ko izjutusi jūsu sirds, Ketij. Katrs vārds pauž pārdzīvojumu, un ikviens uztver jūsu noskaņojumu.

—          Man gribētos, lai tā būtu, — Ketija nočukstēja, skumji lūkodamās uz Nortonu.

—        Tad dodiet skatītājiem iespēju pārdzīvot jūsu izjūtas, Ketij! Brauciet mājās un to pārdomājiet. Pēc tam uzrakstīsim papīrus, un tad atgriezīsietics šeit. Jūs piederat pie šīs sabiedrības, lēdij. Un jūsu darbs tieši jums ļauj dzīvot šeit, šajā pilsētā.

Ketija uzsmaidīja Nortonam un, iekams gāja projām, noskūpstīja viņu uz vaiga.

Ketija pirms aizbraukšanas no Ņujorkas vairs nesatika Džonu Morlendu, kā ari nerunāja ar Nortonu. Tonakt viņa nevarēja iemigt un lūdza tēvu uzzināt, kad uz Sanfrancisko atiet pirmais vilciens, ar kuru viņa var aizbraukt. Un agri no rīta Rets viņu aizveda uz staciju un iesēdināja vilcienā.

Ketija savas mājas Milveli rajonā sasniedza divos naktī un uz pirkstgaliem aizzagās uz guļamistabu, kur Bils gulēja. Kā visiem ārstiem viņam bija caurs miegs, tāpēc viņš tūlīt izlēca no gultas, tikko Ketija aizvēra durvis.

—    Vai kas noticis?

—         Nē, — Ketija klusi nočukstēja. — Guli mierīgi. Vienkārši esmu atgriezusies mājās.

—    Cik pulkstenis?

—          Jau divi, — to pateikusi, Ketija nodomāja, diez vai vīrs novērtēs viņas rīcību, ka viņa ir tā steigusies uz mājām, pie viņa un vai pievērsīs uzmanību tam, ka viņa Ņujorkā ir pavadījusi tikai vienu nakti. Bet būtu taču varējusi palikt vēl uz vienu nakti, atkal paēst tik lieliskas vakariņas, padzīvot mājīgajā tēva namā, tomēr ir vēlējusies atgriezties Milveli, pie vīra un dēla. Bils lēnām atsēdās uz gultas, skatīdamies sievā, kura viņam mī]i uzsmaidīja, somu novietodama uz grīdas.

—    Esmu pēc tevis noilgojusies.

—    Tu esi ātri atgriezusies.

—    Tā man gribējās.

—           Vai nokārtoji darīšanas? — Bils, atbalstījies uz elkoņa, ieslēdza gaismu, kamēr Ketija atsēdās krēslā.

Viņa bridi klusēja, pēc tam papurināja galvu.

—    Nē. Man vēl viss ir jāapdomā.

—         Kas tad vēl ir noticis? — Bils salti raudzījās sievā, tomēr viņš vismaz tagad runāja par to, kas kārtojams, un par lugu. Taču Ketijai negribējās atstāstīt visus sīkumus. Patlaban ne. Pirmajos brīžos pēc atgriešanās mājās.

—    Tas ir sarežģītāk, nekā man likās. Par to parunāsim rit.

Taču Bils jau bija pilnīgi pamodies.

—         Nē. Es vēlos to apspriest tūlīt. Tas viss jau tāpat no paša sākuma tika turēts noslēpumā. Tu to slēpi, sākot rakstīt šos mēslus. Tagad es gribu visu zināt. — Viss bija pa vecam.

Ketija nopūtās un nogurusi paberzēja acis. Pēc Ņujorkas laika pulkstenis bija pieci no rīta.

—         Man nebija nekādas vajadzības to slēpt, Bil. Es tev neko neteicu, jo gribēju sagādāt pārsteigumu, daļēji ari tāpēc, ka baidījos no tavas neapmierinātības. Tāpēc biju spiesta tā rīkoties. Varbūt tas man nāk līdzi mantojumā. Es gribu, lai tu uz to skatītos no mazliet plašāka redzesloka. Tad man būs vieglāk.

—         Bet tev ari jāsaprot, ko es pārdzīvoju šajā sakarā. Tāpēc es ari grasos tev, Ketij, atvieglot dzīvi. Ja tu būsi prātīga, tad aizmirsīsi par visām šīm blēņām. Pirms dažiem gadiem es tev devu iespēju. Un nesaprotu, kāpēc tu gribi atgriezties pie visa vecā. Varbūt tev vajag atgādināt, kādā stāvoklī biji, kad nokļuvi šeit, ka tev vajadzēja aizbraukt no mājām, tāpēc ka tur bija nepanesami, ka tu nolēmi saraut saites ar šo izvirtības un negoda pasauli? — Bils uzzīmēja iespaidīgu ainu un Ketija nokāra galvu.

—            Bil, vai mums nevajadzētu pārtraukt šīs problēmas apspriešanu?

—    Kur tad tu saskati problēmu?

—    Savā lugā.

—    Ak tad tas! — Bils pikti paskatījās sievā.

—        Jā, tas. Problēma ir tāda, ja jau tu vēlies, lai es tev izklāstu visu patiesību, tātad, ja es pārdošu lugu, man dažus mēnešus vajadzēs pavadīt Ņujorkā, — Ketija runāja ļoti ātri, cenzdamās neskatīties uz Bilu. — Laikam līdz Ziemassvētkiem. Tikai pēc tam varu atgriezties mājās.

—    Tas ir izslēgts, — Bils atmeta ledainā balsī.

Ketija izbrīnā skatījās uz Bilu.

—         Bil, ko tu runā! Nortons, mans aģents, sacīja, ka es varēšot atgriezties mājās tūlīt pat, tiklīdz luga būs iestudēta. Pirmizrāde var notikt novembra beigās vai decembra sākumā. Tāpēc uz Ziemassvētkiem būšu mājās.

—           Tu mani neesi sapratusi. Ja brauksi uz Ņujorku, lai sagatavotu lugas izrādi, es tev te vairs neļaušu nākt.

Ketija šausmās skatījās uz vīru.

—         Tu runā nopietni? Tu man piedāvā tikai tādu izvēli? Vai patiesi nesaproti, ko tas man nozīmē? Es varu kļūt par lugu rakstnieci, galu galā arī taisīt kaijeru, — viņas balss iedrebējās, un viņa atkal lūdzoši paskatījās uz Bilu, Tomēr viņš nebija nodomājis atkāpties ne soli.

—   Nē, Ketij, tu nevari taisīt karjeru un reizē palikt mana sieva.

—         Tātad man jāizdara šāds secinājums: ja es ar lugu braucu uz Ņujorku, tu mani no šejienes izsvied ārā?

—         Tieši tā. Padomā par to. Skaidri noteikta izvēle. Domāju, ka visu esi sapratusi,

—    Ne gluži, bet es padomāšu par braucienu uz Ņujorku,

—    Ceru, ka tu braucienā neesi iztērējusi savu pašas naudu

Ketija paraustīja plecus, izslēdza gaismu un sāka izģērbties.

Tumsā viņas pleci drebēja, un viņa piespieda pie sejas dvieli, lai apslāpētu asaras,

68. nodaļa

Nākamajā rītā Ketija Nortonam nosūtīja telegrammu, kurā paziņoja, ka nevar turpināt darbu pie lugas un uz Ņujorku nebrauks. Viņa vīram neko neteica par savu lēmumu, vienkārši atkal nodevās saimniecībai: gatavoja ēdienu, mazgāja veļu, uzkopa māju. Un viņš acīmredzot saprata, ka viņa nekur nebrauc, un neko ari nejautāja. Katrā ziņā kopš tās nakts viņi vairs neatgriezās pie šīs sarunas. Viņš bija panācis savu un likās pilnīgi apmierināts.

Ketija centās nedomāt nedz. par lugu, nedz par Ņujorku, vispār ne par ko, kas kaut kā saistīts ar viņas izvēli. Tomēr viņai nekas neiznāca, bez mitas uzmācās domas, ka varbūt viņa maldās un viss nemaz nav tik bezcerīgi, varbūt Bils tikai biedē viņu, bet pēc tam, kad viņa gūs panākumus, viņš samierināsies, un viņiem viss būs atkal labi.

Atrasties mājās vienai bija nepanesami, un viņa aizgāja pie Pelcrsoniem. Anna priecājās par draudzenes apciemojumu, viņa arī draudzenei dzīvoja līdzi, tomēr bija daudz kareivīgāk noskaņota. Anna nekādi nevarēja saprast Bilu, viņai šķita, ka agrāk viņš tomēr tāds nebija. Un tagad, kad draudzenes iekārtojās virtuvē, Anna ar žēlumu palūkojās Ketijā.

—    Es nesaprotu…

Ketija domīgi maisīja kafijas tasi, kurā pilēja asaras.

—    Viņa vārdos skanēja draudi. Bils neieredz manu pagātni. Un es tur neko nevaru darīt.

—    Tu taču vari no viņa aiziet.

—   Un ko tad tālāk? Sākt visu no gala? Nē, Anna, es tā nevaru. Te ir mana dzīve. Un tā ir realitāte. Bet luga — tikai sapnis. Ko tad, ja luga izgāžas?

—    Kas par to? Vai tad tu vari atsacīties no sava sapņa šā cilvēka dēļ? — Anna dusmīgi skatījās uz Ketiju. — Viņš ir mans draugs, bet ari tu, Ketija. Bils kļūst smieklīgs. Es gan tavā vietā izmantotu iespēju un brauktu uz Ņujorku. — Ketija izklaidīgi pasmaidīja un noslaucīja asaras.

—   Tu tā runā tikai tāpēc, ka esi nogurusi no saviem bērniņiem.

—      Nepavisam ne. Es viņus dievinu. Taču es neesmu tu. Atceries, ko es tev stāstīju par paradīzes putniņu! Tu taču izskaties nejēdzīgi, maskēdamās ar pelēkām un melnām spalvām. Tu, Ketij, nepiederi pie mūsu sabiedrības. Tu pati to zini, es zinu, Dens zina, un pat Bils to saprot, tāpēc kļūst par ēzeli un visādi nopūlas tevi šeit noturēt. Viņš baidās tevi zaudēt.

—   Bet viņš taču neko nezaudēs! — Kctija ievaidēdamās noteica.

—   Tad saki viņam to. Varbūt viņš tieši šos vārdus grib dzirdēt. Ja pēc tam viņš nemainīs savu lēmumu, pamet viņu, sakravā ceļasomas, paņem Filipu un brauc prom, nodarbojies ar savu lugu. — Tomēr, vērodama Ketiju, Anna saprata, ka draudzene nespēs to izdarīt. Viņa nepametīs Bilu.

Aizritēja vairākas mokpilnas dienas. Reiz Ketija sēdēja savā istabā, mēģinādama lasīt, tomēr tikai bezjēdzīgi ar acīm pārskrēja lappusei pēc lappuses, līdz saprata, ka no lasīšanas itin neko neuztver. Piepeši acis apstājās pie kādas rindas, kura ārkārtīgi atbilda viņas dvēseles noskaņai.

«Neatsakieties no sava sapņa. Neļaujiet dzīvei nokaut sapņus, ja tajos ielikta visa jūsu dvēsele… sargājiet tos… tiecieties tos īstenot… neaizmirstiet nekad… saraujiet tīklus… un, ja tomēr esat tajos iepinies, pārgrauziet tos, tieciet no tiem laukā, Ieciet ārā un peldiet projām, kamēr neesat noslīcis… tomēr neatsakieties no sapņa…»

Ketija mēģināja lasīt tālāk, bet nekādi nevarēja, jo acis visu laiku atgriezās pie vārdiem, kas bija viņu pārsteiguši: «neatsakieties no sava sapņa…». «Laikam tas viss ir pareizi, bet eksistē taču ari kas cits… vīrs… bērns… māja. Ja to visu varētu savienot… taču nekas neiznāk. Tā ka sapnis paliek sapnis, bet dzīve ir pavisam kas cits.»

Ketija aizvēra grāmatu un palūkojās laukā pa logu. Pēkšņi viņa ieraudzīja, ka pie mājas piebrauc mašīna, atveras durvis un parādās tēvs. Viņš pameta apkārt skatienu un devās uz. ieeju,

Kā nemaņā Ketija drāzās lejā pa kāpnēm un metās viņam ap kaklu.

—   Kur tad Filips, Kctij? Kā viņam iet? — apskaudams meitu, Rets pār viņas plecu pūlējās ielūkoties istabā. Ketija iesmējās.

—    Viņa nav man aiz muguras. Mēs beidzot esam pieņēmuši aukli, un viņš tagad pastaigājas kopā ar to. Tu, tēt, uz šejieni esi atbraucis darīšanās? Esmu bezgala priecīga tevi redzēt.

Rets meitai nopakaļ iegāja viesistabā un aplaida aris visapkārt. Viņš tikai vienu reizi un ari ļoti sen ir bijis pie meitas mājās. Pārējās reizēs, kad Rets te atbrauca, viņš parasti lūdza meitu atvest Filipu pie viņa uz viesnīcu vai pie Rona, izvairoties no sastapšanās ar Bilu. Tāpēc Ketiju pārsteidza viņa negaidītā ierašanās. Rets neatbildēja uz viņas jautājumu, un viņa atkal pavaicāja:

—    Paliksi ilgi?

Rets vērīgi palūkojās uz meitu, itin kā apsvērdams, kā viņa uzņems to, ko viņš nodomājis sacīt. Rets pamanīja, ka tajās nedaudzajās dienās, kopš meita atstāja Ņujorku, viņa bija stipri novājējusi. Viņas parasti spulgās acis kļuvušas blāvas, izdzisušas. Viņam pat iesmeldzās sirds, redzot Ketijas nedzīvo seju.

—    Esmu atbraucis pakaļ tev un Filipam.

—         Bet, tēt, es taču paziņoju Nortonam, ka nebraukšu. Viņš droši vien nav paguvis tev to pateikt.

—        Ir paguvis. Tāpēc ari esmu šeit, Ketij. Gribu tevi pārliecināt, ka darbs tomēr jāturpina. Es saprotu: vīrs tevi nelaiž. Vai tā ir?

—         Ne gluži, tēt. Viņš mani neaiztur. Bet ir izvirzījis noteikumu: ja es aizbraukšu, mēs šķirsimies.

Rets domīgi raudzījās meitā, pārdomādams viņas vārdus. Izrādījās, ka viņš ir nonācis grūtā situācijā Viņa plānos nebūt neietilpa veicināt meitas šķiršanos. Taču viņam meitas bija bezgala žēl, jo viņas vīrs, šis idiots, ir laupījis viņai ierasto vidi, ieslodzījis viņu būri… Negaidīti Retam atausa atmiņā tādi paši vārdi, tikai toreiz Bārts tos sacīja viņam pašam, kad runa bija par Skārletu. Bārts toreiz teica, ka viņš Skārletu esot ieslodzījis zelta būri.. Tagad Rets varētu Bārtam atbildēt, ka bija rīkojies nepareizi, kaut gan šķiršanās ar Skārletu nepavisam nenotika tāpēc.

—   Domāju, ka tev, Ketij, jāsaprot viens, — Rets domīgi noteica.

—    Man, zināms, nav tiesību iejaukties tavā ģimenes dzīvē. Tā ir tava un tava vīra darīšana. Taču, ja viņš tevi nostādījis šādas izvēles priekšā, tad varu tikai sacīt: diez vai viņš ir tevis cienīgs.

—           Tēt, bet vai tu mātei arī nebiji izvirzījis tamlīdzīgus noteikumus? — Ketija pēkšņi pavaicāja.

—          Nekad, — Rets mierīgi atbildēja. — Agrāk es vienmēr atbalstīju viņas tieksmi nodarboties ar veikalu darījumiem un viņai palīdzēju. Taču tam, ka pēdējā laikā centos noturēt viņu mājās, bija savi iemesli, tomēr» acīmredzot nevajadzēja to darīt, — Retam nācās grūti sacīt šos vārdus viņš nebija paradis atzīt savas kļūdas, bet šobrīd, runājot ar Ketiju, bija nepieciešams to darīt.

—    Un vēl es, meitiņ, gribu tev sacīt: ja tavs vīrs mū tevi, viņš varbūt ne jau uzreiz, tomēr visu sapratīs un atgriezīsies pie tevis…

Negaidīti Ketija sajuta atvieglojumu, iedomājoties, ka Bils, tieši tāpat kā tēvs, var mainīt savu attieksmi pret viņas darbu.

—         Labi, tēt, brauc uz savu viesnīcu. Drīz pārnāks Bils, bet tu, kā es saprotu, nealksti tikties ar viņu.

Rets palocīja galvu, joprojām lūkodamies uz meitu.

—         Tā tas ir, tomēr es gribētu parunāt ar viņu. Varbūt man izdosies viņu pārliecināt.

—         Labāk nevajag, tēt, — Ketija iesmējās, iztēlodamās šo abu tik dažādo vīriešu sarunu. — Brauc, un es rit no rīta pateikšu tev savu lēmumu, kad mēs ar Filipu aizbrauksim pie tevis.

Viņa pavadīja tēvu un sāka gaidīt pārnākam mājās Bilu. Kad Bils atnāca, viņa tam klusu, taču stingri paziņoja savu lēmumu.

69. nodaļa

—         Apsoli kaut paretam piezvanīt, — Anna lūdzoši raudzījās uz Ketiju. Rets stāvēja tepat blakus un ar smaidu vēroja atvadīšanās ainu.

—           Noteikti! — Ketija cieši apskāva Annu un noskūpstīja bērnus.

—           Uz redzēšanos! — Filips enerģiski māja ar roku, cieši pieķēries Retam. Jau vakar vakarā Ketija dēlam bija paskaidrojusi, ka viņi braukšot uz Ņujorku un kādu laiku tur padzīvošot pie vectēva. Filips priecājās, tomēr nekad tik tālu nebija braucis prom no mājas; vienīgais, kas viņu sarūgtināja, ka līdzi ņemt nevarēja ari tēti, kuram jāpaliek, lai ārstētu slimniekus.

Filips pats sasaiņoja savas mīļākās rotaļlietas. Tas viss notika iepriekšējā vakarā. Kad viņi no rīta brauca prom, tēvs jau bija aizgājis uz darbu. Laikam kāds ir ļoti smagi saslimis, ja tēvs aizgājis tik agri. Viss būtu bijis labāk, ja krustmāte Anna un māte nebūtu tik gauži raudājušas.

—    Māmiņ, vai kas noticis? — Filips jautājoši lūkojās mātē.

—          Viss ir labi, mana saulīte. Mums abiem viss kārtībā. — Ketija satraukti skatījās apkārt, it kā gaidīdama kādu visu ceļu, kamēr viņi sasniedza vilciena vagonu. Bils bija aizgājis agri no rīta, un tagad Ketija cerēja, ka viņš kaut atnāks atvadīties no viņiem. Ketija vīram bija atstājusi vēstuli, kurā rakstīja, ka mīl viņu.

Bils tā ari neatbrauca viņus pavadīt, kaut gan Ketija gaidīja un vēl ilgi stāvēja pie vagona loga arī pēc tam, kad pilsēta bija pazudusi aiz apvāršņa Stāvēja līdz tam brīdim, kad Rets saņēma viņu aiz rokas un aizveda uz kupeju.

Džons Morlends pats nevarēja viņus sagaidīt Ņujorkas stacijā, taču bija atsūtījis viņiem pakaļ mašīnu.

Un nu viņa atkal atradās tēva mājā, tagad jau uz ilgu palikšanu, turklāt kopā ar Filipu. Filips bija stāvā sajūsmā, kad viņi ar Retu iegāja istabā, kuru vectēvs bija sagatavojis viņam. Zēns vēl nekad nebija redzējis tik skaistu istabu ar spilgtām tapetēm, uz kurām uzzīmēti dažādi zvēri, putni, puķes un koki. Kamēr Filips izkravāja no mājām atvestās rotaļlietas un novietoja tās pie jaunajām — Reta nopirktajām, Kctija iegāja savā istabā un uz galda ieraudzīja ziedus no Nortona un Bārta, kā arī lielu rožu kompozīciju no Bo, kurš uz kartītes bija uzrakstījis tikai pāris vārdu: «Esi sveicināta Ņujorkā!»

Vakaru Ketija kopā ar tēvu un Filipu pavadīja mājās. Viņa skuma un bija nerunīga. No prāta joprojām neizgāja gaužām sapūtusies Bila seja, kad viņa tam bija pateikusi savu lēmumu braukt uz Ņujorku. No rīta, kad Ketija posās aizbraukšanai, Anna pūlējās mierināt draudzeni un pārliecināt, ka Bils tomēr nāks pie prāta. Varbūt viņš pat atbrauks uz Ņujorku, kad notiks pirmizrāde. Ketija tikai izklaidīgi māja ar galvu, viņai trūka tādas pārliecības, kāda bija Annai. Tūlīt pēc ierašanās Ņujorkā Ketija tieši no stacijas bija aizsūtījusi Bilam telegrammu, kurā darīja zināmu, ka viņi ir labi atbraukuši, un vēlreiz viņam atgādināja, ka mīl viņu.

Ketija agri aizgāja pie miera, nesagaidījusi Retu, kurš lika gulēt Filipu un uzkavējās pie viņa tik ilgi, kamēr puisēns aizmiga.

No rīta Ketija aizgāja uz Nortona Hesa biroju, kur viņi kopā paēda pusdienas.

—    Jūs esat gatava?

—   Pilnīgi. Dēlam dabūta brīnumjauka aukle, tēvs visu ir lieliski nokārtojis un dedzīgi noņemas ar Filipu. Tāpēc arī varu pievērsties savai lugai. Kad mēs sāksim?

Nortons pavīpsnāja, nolūkodamies Ketijā. Viņa izskatījās pēc jaukas, jaunas precētas sievietes, bija ģērbusies kamieļvilnas jakā, melnos svārkos un svīteri Galvā bija uzlikta maza, melna cepurīte, kura pēc krāsas gandrīz neatšķīrās no ogļmelnajicm matiem. Tomēr ari tādā apģērbā jautās laba gaume.

—    Zināt, es, Ketij, jau vairs necerēju jūs šeit ieraudzīt.

—    Saprotu. Es ari pati necerēju, ka atbraukšu.

—          Kas tad grozījis jūsu lēmumu? Ne jau mani lūgumi, vai ne? — Nortons vaicājoši lūkojās uz viņu. Ketija iesmējās un papurināja galvu.

—         Nē, jūsu lūgumi ne. Tas bija mans tēvs. — Nortona uzacis izbrīnā uzraucās.

—         Nebiju gaidījis, ka Retam Batleram piemīt tāds spēks, kas spēj ietekmēt meitu. Taču esmu viņam pateicīgs par izpratni. Ļoti priecājos, ka paklausījāt veselajam saprātam. Jūs esat mani izglābusi no cietuma vai no nāves. — Nortona acis smējās.

—    Es? Kādā veidā?

—          Biju nodomājis pats aizbraukt uz Sanfrancisko un nolēkt no Zelta Vārtu tilta, pēc tam kad būtu nogalinājis jūs.

—         Man vajadzēja visu uzreiz izlemt jau pirmajā atbraukšanas reizē, bet atrados tādā depresijā, ka neko neapjēdzu.

—            Nu, viss ir beidzies labi. — Nortons atzvila krēslā, aizkūpinādams cigareti. — Un rit varat ķerties pie darba. Vai jums ir kādi priekšlikumi? Kāda vēlēšanās? Vai negribat pastaigāt pa veikaliem? Mana sekretāre jums palīdzēs… — Bet Ketija enerģiski purināja galvu. — Nē, paldies. Tikšu galā pati.

Tieši no Nortona Ketija devās uz veikaliem un pēc četrām stundām atgriezās, apkārusies ar kārbām, vīstokļiem un saiņiem. Viņa baidījās, ka Filips, kurš vēl nav apradis ar jauno vietu, sāks niķoties. Bet, kad viņa parādījās viesistabā, ieraudzīja brīnišķīgu ainu: Filips un Rets, abi notriepušies ar šokolādes krēmu, gardu muti notiesāja spageti.

—         Mēs no sākuma ēdām šokolādes krēmu, pēc tam spageti. Vectēvs teica, ka manam vēderam esot vienalga, ko apēdīšu vispirms, ja es galu galā nolocīšu kā vienu, tā otru. — Filips laimīgs raudzījās mātē. Varēja skaidri redzēt, ka skumt viņam nenāca ne prātā un viņi abi ar vectēvu ir lieliski pavadījuši laiku.

Rets meitai pastāstīja, ka bijis atbraucis Bo un ka viņš ieradīšoties rit desmitos, lai tiktos ar Ketiju,

—            Vai Bils nav atsūtījis telegrammu? — Ketija jautāja saspriegtā balsi

Rets pašūpoja galvu, telegrammas nebija.

Ketija aizgainīja ļaunās domas un gāja uzlaikot jaunās drānas, ko bija sapirkusies. Jau pirmajā reizē Ņujorkā viņa bija atzinusi, ka steigšus jāmaina garderobe. Visas līdzi atvestās drēbes likās bezcerīgi nemodernas.

Un nākamajā rītā Kctija sagaidīja Bo skaistā krēm krāsas kašmira tērpā.

—    Mans Dievs, Kctij, tu tik brīnišķīgi izskaties!

—        Ne jau nu pārāk, tomēr, paldies! — viņi apskāvās, parunāja par bērniem. Bo bija paguvis iepazīties ar Filipu, un zēns viņu iepriecināja. Pēc tam Kctija un Bo ķērās pie darba.

70. nodaļa

Pēc mēģinājuma, kad Ketija nāca ārā no teātra, viņu kāds pasauca pazīstamā balsī, kuras skaņas viņai itin kā lika sastingt uz vietas, pēc tam viņa spēji pagriezās un netālu no parādes ieejas ieraudzīja skaistu automobili, kurā sēdēja sieviete, un tai galvā bija cepure ar plīvuru. Ja tā pat nebūtu pasaukusi, viņa tāpat būtu pazinusi māti pēc lepni paceltās galvas, pēc visām tām netveramām pazīmēm, ar kurām Skārleta atšķirās no visām pārējām sievietēm.

Ketija pieskrēja pie mašīnas, Skārleta atvēra durvis, un viņas metās viena otras apskāvienos.

—         Tu esi šeit, māmiņ! Kāpēc man agrāk to nepaziņoji? — Kctija spiedās klāt mātei, ieelpodama viņas smaržu aromātu, priecādamās par viņu sastapšanos.

Skārleta atmeta atpakaļ plīvuru un noskūpstīja meitu.

—         Es, Ketij, atbraucu tikai šorīt. Uzzināju, ka tu ar Filipu esi šeit, un tūdaļ drāzos šurp,

—    Tu redzēji Filipu? Viņš šodien ir pie Bo.

—        Nu, protams. Bo man ari pastāstīja par taviem panākumiem. Man liels prieks par tevi, Ketij. Aiziesim kaut kur un pasēdēsim.

Viņas izvēlējās nelielu, mājīgu restorāniņu netālu no teātra un apsēdās pie maza galdiņa telpas dziļumā. No pārējās zāles to atdalīja neliela starpsiena, un viņām tas bija ļoti pa prātam, Te varēja bez kavēkļiem parunāties.

Skārleta izskatījās apmierināta. Satikšanās ar Filipu viņai aizvien sagādāja bezgala lielu prieku. Viņa nestāstīja Ketijai, ka Bo un Džeina ir uzaicinājuši Filipu tieši šajā dienā, lai Skārleta varētu viņu redzēt tūlīt pēc atbraukšanas. Viņa baiļojās, ka Rets nelaidis mazdēlu, uzzinājis par viņas atbraukšanu, un centās ierasties pavisam klusu.

—         Zini, Ketij! Bērni tā sadraudzējās, ka negribēja šķirties pat uz īsu laiku, tāpēc viņus vajadzēja kopā nolikt gulēt. — Skārleta mīļi lūkojās meitai acīs, viņa vēlējās, kaut Filips varētu ilgāk padzīvot Bo mājā, lai viņai būtu iespēja ar zēnu satikties bez kādiem šķēršļiem. Ketijai pat kļuva mātes žēl. Viņa neredzēja iemeslus, kuri kavētu Skārletu satikties ar mazdēlu. Acīmredzot māte bija nospriedusi, ka tēvs būs neapmierināts. Taču šos jautājumus viņa pati spēja atrisināt,

—     Māmiņ, lūdzu, neraizējies! Es tikai priecāšos, ja Filips sadraudzēsies ar Bo bērniem. Un tu drīksti sastapties ar viņu, cik vien vēlies.

Skārletas seja staroja priekā, pēc tam tajā atspoguļojās mulsums, tāpēc ka Ketija bija atklājusi viņas viltībiņas, un Skārleta iesmējās.

—    Nekad nevarēju iedomāties, ka vai kusīšu aiz prieka, kad šis mazais palaidnis atļaus sevi noskūpstīt. Laikam kļūstu veca un sentimentāla. Bet esmu tev, Ketij, pateicīga, ka tu man nelaupi kaut vai šo laimi.

Viņas vēl pasēdēja divatā, priecādamās, ka atkal ir kopā un var mierīgi patērzēt ne tikai kā māte ar meitu, bet arī kā tuvas draudzenes, kurām ir par ko parunāt. Ketija pastāstīja mātei par nesaskaņām ģimenē sakarā ar savu darbu. Viņa zināja, ka māte viņu sapratīs labāk nekā jebkurš cits. Pat labāk nekā tēvs vai Anna. Te bija pavisam kas cits. Ketija nedomāja, kāpēc tā notiek, tomēr juta, ka, stāstīdama mātei par Bilu, par savu izvēli, viņa tai uztic tādas detaļas, kurās nevarētu dalīties ne ar vienu, Un sajuta milzum lielu atvieglojumu, ka var no sirds izrunāties.

Skārleta klusēdama noklausījās meitā, iesprauzdama atsevišķas piezīmes, mādama ar galvu, piekrizdama. Viņa ari patlaban izjuta īpašu tuvību ar meitu, kādas, liekas, nekad agrāk nav bijis, un baidījās pazaudēt radušos uzticību vienai pret otru. Skārleta bija nogurusi no vientulības, no nebeidzamām domām par Retu, par meitu, par sevi. Ketijas uzticēšanās viņai atdeva spēkus, viņā atgriezās cerība, ka varbūt viss vēl nav zaudēts.

Pēc tam Skārleta Ketijai pastāstīja par Veidu. Viņi ar Salliju esot apprecējušies, un tagad Sallija gaidot bērnu. Viņa vēl nekad neesot redzējusi laimīgāku pāri. Fredijs studējot Hārvarda universitātē. Esot ļoti apmierināts. Kad beigšot universitāti, gatavojoties braukt uz šejieni. Bo apsolījis sākumā viņu atbalstīt.

—   Māmiņ, Fredijs varētu strādāt pie tēva. Tēvs teica, ka gribot viņu pieņemt savā uzņēmumā.

Skārleta izbrīnā paskatījās uz meitu, nodomājot, vai tik nav pārklausījusies, vai patiesi Rets atceras ari šos bērnus. Viņai bija šķitis, ka, atsakoties no viņas, viņš ir atsacījies ari no tiem.

Tuvojās vakars, bija pienācis laiks braukt mājās, kaut gan negribējās šķirties.

—     Ketij, vai tu atļausi pagaidām Filipu atstāt pie Bo? — Skārlcla vaicājoši palūkojās uz meitu, un Kctija pasmaidīja.

—    Jā, māmiņ, protams, es ari tevi biežāk apciemošu.

—    Kā tu domā, vai tēvs neiebildīs? — Skārlcta beidzot uzdeva jautājumu, kas viņu nomocīja.

—    Neuztraucies, es ar viņu parunāšu. Tomēr nedomāju, ka viņam būtu kas pretī. Viss būs kārtībā.

Pēc sastapšanās ar māti Kctija atgriezās mājās, kad jau metās krēsla. Bez Filipa māja likās tukša. Reta ari nebija. Viņa devās savā istabā, pārģērbās un nonāca lejā viesistabā, gaidot tēvu un gudrodama, ar ko nodarboties. Uz galdiņa bahoja papīra strēmelīte. Izrādījās, ka tā ir zīmīte no Reta, kurā viņš Ketij ai rakstīja, ka neesot sagaidījis viņu pārbraucam, bet šovakar viņi ar Bārtu gaidot Ketiju restorānā. Būšot vēl kāds jauns cilvēks, teātra kritiķis no laikraksta «Mail», ar viņu Ketijai būtu noderīgi iepazīties.

—   Ak Dievs! — Ketijas domas sāka drudžaini darboties: ko tad, ja tas ir kāds no tiem, ar kuriem viņa agrāk sastapusies vai kopā strādājusi?

Tēvs rakstīja, ka viņu sauc Džeisons Kclmens, vārds itin kā nebūtu pazīstams, tomēr, kas zina, teātra pasaulē bieži gadās, ka cilvēki pieņem par saviem īstajiem skanīgākus vārdus.

Ketijai negribējās ne ar vienu iepazīties. Viņa ir atbraukusi šurp tikai strādāt un netaisījās nodibināt tuvu pazīšanos vai kādas īpašas attiecības, lai tās būtu cik noderīgas būdamas, nedz ar aktieriem, nedz ar citiem teātra darbiniekiem. Satikties viņa vēlējās tikai ar tuvajiem, senajiem draugiem. Viņa visu darīja tieši tā, kā bija apsolījusi Bilam. Dzīvo tēva mājā, strādā, rūpējas par dēlu, cik tas iespējams, sastopas ar aģentu — tas ari viss. Izņemot Bārtu. Viņš bija īpašs draugs. Ketija izturējās piesardzīgi pret jaunu iepazīšanos, viņa nevēlējās riskēt, lai atkal tiktu ierauta jaunos likteņa mutuļos. Viņa gribēja, lai luga tiktu izrādīta, tomēr ne mazāk vēlējās ari saglabāt ģimeni.

«Kādēļ gan esmu tā nobažījusies,» Ketija domāja, «pagaidām taču neviens negrasās izjaukt manu ģimeni, neviens man nepiedāvā nekādas jaunas attiecības. Ja arī izrādīsies, ka šis Džeisons Kelmens ir kāds no maniem agrākajiem paziņām, vienu sastapšanos, turklāt vēl tēva un Bārta klātbūtnē, ceru, ka izturēšu. Ja ne — iešu prom. Tas man neuzliek nekādus pienākumus.»

Ketija nolēma braukt, jo tēvs uztrauksies, ja viņa neieradīsies.

Ketija izkāpa no taksometra Piecpadsmitajā ielā, uz austrumiem no Trešās avēnijas, un ar atturīgu smaidu steigšus iegāja restorānā. Viņa priecājās, ka Bārts ari atradās šeit kopā ar tēvu, un viņa to redzēs. Viņi vēl nebija sastapušies kopš tā laika, kad viņa piekrita piedalīties lugas uzveduma veidošanā un tēvs viņu ar Filipu atveda uz Ņujorku. Ketijai labāk būtu gribējies, ka viņu sagaidītu tikai tie abi: tēvs un Bārts. Taču vispār tam nav nekādas nozīmes. Būs brīnišķīgi pavadīt vakaru kādā pulciņā, nevajadzēs vienatnē sēdēt mājās un gudrot par labojumiem lugā. Ketija nodeva mēteli garderobistei, pēc tam pagaidīja zāles pārzini, kurš viņai pateiks, pie kura galdiņa sēž tfivs. Gaidot zāles pārzini, Ketija pamanīja, ka vairāki vīrieši pagriež galvu un skatās uz viņas pusi. Viņa bija atradinājusies no vīriešu uzmanības. Un pirmajā brīdī nodomāja, vai tik viņas apģērbs ir kārtībā. Ketijai bija mugurā viena no kleitām, ko viņa iegādājās tūlīt pēc atbraukšanas uz Ņujorku. Līdz šim vēl nebija radusies izdevība to uzvilkt. Tā bija šūta no gaiši violeta samta, kas labi saderējās ar viņas maigi smulgano ādu un matu krāsu. Tērpa piegriezums bija vienkāršs un ļāva atdzimt tam meitenes tēlam, kāda viņa bija bijusi pirms daudziem gadiem tumšzaļā samta tunikā. Kaut gan šī kleita likās vienkārša, un Ketija pie tās nēsāja kādreiz tēva dāvināto pērļu virkni un pērlēm pieskaņotus auskarus, viņa izskatījās apbrīnojami svaiga un eleganta, stāvot hallē, — tāda sīka un smalka, ar lielām, zaļām acīm. Rets, sēdēdams pie vieoa no attālākiem galdiņiem, pamanīja meitu un pasmaidīja, viņu vērodams. Ketija ari ieraudzīja tēvu un līdzi zāles pārzinim devās pie tēva galdiņa Tas atradās itin kā mazā dārziņā, sāņus no vispārējās kņadas.

— Labdien, mazā. Kā pavadīji dienu? — Rets piecēlās un noskūpstīja meitu, un viņa uz mirkli tam pieglaudās. Tad Ketija blakus tēvam ieraudzīja īstu milzi. Tas bija jauns cilvēks pelēkām acīm, platiem plccicm, smilškrāsas matiem.

Rets saņēma meitu aiz pleciem un pagrieza uz jaunekļa pusi.

—         Bārta vēl nav. Gaidām viņu ierodamies kuru katru bridi… Un tas ir Džeisons Kelmcns. Es vēlējos, lai jūs satiktos.

Ketija un Džeisons laipni paspieda viens otram roku, un visi trīs apsēdās. Džeisons lūkojās uz Ketiju ar neslēptu interesi, viņš par Ketiju bija tik daudz dzirdējis no Džona Morlenda. Kad Džons Džeisonu bija iepazīstinājis ar Retu Batleru, viņš jau toreiz bija sacījis, ka Retam esot brinumdaiļa meita, kura ļoti labi raksta, un tikai nesen Džeisons bija uzzinājis, ka viņa ir uzrakstījusi lugu un, kā runā, tā neesot slikta. Pēc Džona Morlenda vārdiem, šī luga varot kļūt par sezonas naglu.

Kamēr Rets pasūtīja vakariņas, Džeisons un Ketija dzīvi sarunājās.

—        Tagad es zinu, kas jūs esat! — Džeisons pasmaidīja platu smaidu, kolīdz Ketija uz viņu paskatījās.

—    Kas tad es esmu?

Džeisons joprojām smaidīja.

—          Jūs esat uzrakstījusi apbrīnojami labu lugu, kas satrieks skatītājus. Vai jūs sauc arī kā citādi, vai tikai Ketija? — Džeisons lūkojās uz jauno sievieti siltu skatienu, bet viņa pakratīja galvu un iesmējās.

—         Šeit Ņujorkā ne. Kalifornijā daži no tuviem draugiem sauc mani vārdā, kuru es ienīstu. Tāpēc jums to neteikšu.

—    Kurā vietā Kalifornijā?

—    Sanfrancisko.

—    Vai sen jūs tur dzīvojat?

—    Vairākus gadus.

—    Jums patīk?

—          Es mīlu pilsētu. — Ketijas seja iestarojās maigā gaismā. Vakars vērtās brīnišķīgs.

Džeisons bija dzimis Losandželosā, bet studējis Sanfrancisko universitātē, tāpēc viņam par pilsētu saglabājušās visjaukākās atmiņas, kaut gan Džons Morlends, nule ieradies, nepiekrita šim redzējumam caur rožainām brillēm.

Viņiem pasniedza lieliskas vakariņas, pēc trim stundām sarunas jau risinājās pavisam nepiespiesti un dzīvi. Laiks tuvojās pusnaktij, kad Rets palūdza viesmīli atnest rēķinu.

401

—         Nezinu, kā jūs, bet es, vecvīrs, kuram mati sarmas klāti, esmu noskaņots likties gulēt. — Rets pa jokam sašķobīja seju, tēlodams nogurumu, un visi sāka smieties. Laiks bija aizritējis brinum jauki, un varēja redzēt, ka vakars visiem sagādājis prieku.

14-336

Džons ari piecēlās un, apņēmis Retu ap pleciem, nolieca galvu.

—         Mans draugs nolēmis padižoties ar sirmiem matiem, lai gan viņam to tikpat kā nav. Kuru no mums vairāk skārusi sarma, varat pārliecināties paši, — un viņš savu galvu pielika klāt Reta galvai. Visi smējās, bet Rets ķircināja Džonu.

—         Esi nu pilnīgi atklāts, Bārt, un atzīsties, ka sirmot sāki jau divdesmit divu gadu vecumā.

—           Iespējams, iespējams… Toties tagad tas jau ir godam nopelnīts sirmums, — Džons smējās, un Džeisons viņā lūkojās ar neslēptu apbrīnu. Džons Morlends žurnālistikā bija ļoti pazīstams, viņu cienīja ikkatrs, kas vien pazina.

Viņi izgāja no restorāna un apstājās. Vajadzēja atvadīties, taču šķirties negribējās. Džons paņēma Retu zem rokas un, citiem nemanot, saspiedis tā elkoni, jautri noteica:

—    Mēs, vecīši, laikam brauksim, bet jūs vēl varat pastaigāties.

Kctija vaicājoši paskatījās tēvā, un viņš pasmīnēdams pamāja

ar galvu.

—          Kā tu vēlies, Ketij. Vari pastaigāties, bet mēs ar Bārtu brauksim uz mūsu māju, Filips var pamosties.

—        Filips, tēt, ir pie Bo kopā ar māti, — Ketija palūkojās tēvam taisni acīs. Rets izbrīnā sarauca uzacis, tomēr neko nesacīja. Toties Džons tūdaļ turpināja.

—          Vēl jo labāk, Ret. Lai jaunie pastaigājas, bet mēs abi brauksim pie tevis un pagaidīsim Ketiju. — Un viņš, vilkdams līdzi Retu, devās pie mašīnas, kas gaidīja viņus restorāna durvju priekšā.

Jau sēdēdams mašīnā, Džons līksmi uzsauca Džeisonam:

—         Tu esi atbildīgs par Ketiju. Apsoli, ka nenolaupīsi viņu un nepastrādāsi muļķības.

Džeisons iesmējās, acis tam jautri spīdēja.

—        Nē, nenolaupīšu, Bārt. To katrā ziņā apsolu. Visu, ko darīšu, diez vai varēs saukt pa muļķībām, katrā ziņā no saprāta viedokļa ne.

Rets un Džons pamāja ar roku Ketijai un Džeisonam un aizbrauca, atstādami jaunos divatā.

—           Ak tu vecais savedēj, — Rets norūca, kad viņi bija attālinājušies no restorāna.

—    Es zinu, ko daru, — Džons nesatricināmā mierā atbildēja,

raudzīdamies taisni uz priekšu. — Galu galā es arī atbildu par Kctijas likteni.

—        Uz kāda pamata? — Rets dzēlīgi noprasīja, smaidīdams par drauga vārdiem. Viņš zināja, ka Džons ir ļoti pieķēries viņu ģimenei un ar Ketiju viņu saistīja īstena draudzība.

—         Vispār pret Ketiju es izturos kā pret savu meitu, ja jums labpatīk to zināt! — Un Rets neiebilda, viņam bija patīkami, ka Džons kaut vai viņu ģimenē neizjūt savu vientulību.

—        Vai brauksim pie manis? — Rets jautāja, vadīdams mašīnu uz māju pusi.

—    Tomēr ne, Aizved mani mājās, rīt redzēsimies.

Džeisons laimīgs lūkojās uz Ketiju, kad viņi lēnām gāja pa ielām garām neskaitāmām celtnēm, birojiem un veikaliem.

—    Ketij, vai jūs sen pazīstat Džonu?

—    Visu mūžu, — un Ketija uzsmaidīja Džeisonam.

—         Tas ir ko vērts! — Džeisons bija apmulsis, un kādu laiku viņi soļoja klusēdami, pēc tam Ketija pieķērās Džeisonam zem rokas, un viņš Eiegaidot ierosināja: — Kā jūs domājat, vai mums neaiziet padejot?

Ketija izbrīnījās.

—    Tik vēlu? Ir jau ap vieniem naktī.

—          Es zinu, — Džeisons jūsmas pilns raudājās uz Ketiju. — Bet, kā saka Džons: Ņujorkā viss ir citādi. Daudz vienkāršāk. Ko jūs sakāt? — Ketijai gribējās atteikt, taču, ieraudzījusi jūsmīgo skatienu, viņa smiedamās piekrita. Viņi aši noķēra taksometru, un Džeisons aizveda Ketiju uz kādu bāru Istsaidā. Skanēja līksma mūzika, drūzmējās daudz ļaužu, kuri kustējās mūzikas taktī, visi smējās un brīnišķīgi pavadīja laiku. Protams, šeit nevaldīja tāda greznība kā respektablajā restorānā, kur viņi nupat bija sēdējuši, tomēr Ketija jutās ļoti labi, un pēc stundas viņi ar nožēlu pameta šo iestādījumu.

Pa ceļam uz mājām saruna pievērsās lugai.

—          Es domāju, ka būs lieliska izrāde. — Džeisons lūkojās Ketijai tieši acīs, viņa skatiens izstaroja sirsnību un pārliecību.

—    Kāpēc jūs tā domājat?

14*

—         Tāpēc, ka to esat uzrakstījusi jūs… tik neparasta sieviete. — Ketija iesmējās, pienācīgi novērtēdama joku.

403

—          Man gribētos, lai jūs būtu kas būdams, tikai nc teātra kritiķis.

—    Kāpēc? — Džeisons brīnījās.

—         Tad es vēlētos, lai jūs atnāktu uz mēģinājumu, paskatītos un pateiktu, ko par to domājat. Turpretī, tā kā esat tas, kas esat, Džej. — Ketija pasmaidīja, viņu tā nosaukdama, — diez vai Bo jūs ielaidīs. — Ketijai radās kāda jauna doma, viņa paraudzījās uz Džeisonu. — Vai jūs rakstīsiet par lugu?

—    Droši vien.

—    Tas ir ļoti slikti, — Ketija patiesi jutās sarūgtināta.

—    Kāpēc?

—       Tāpēc ka gadījumā, ja luga jums nepatiks, jūs jutīsities neveikli, es kautrēšos, un viss būs šausmīgi™ — Tomēr Džeisons tikai smējās par Ketijas vārdiem, viņas pareģojumiem un izmisumu.

—    Tad ir tikai viens problēmas atrisinājums.

—    Kāds tad, mister Kelmen?

—           Mums jākļūst draugiem, iekams izrāde ieraudzīs dienas gaismu. Tad vairs nebūs nekādas nozīmes, ko es uzrakstīšu. Kā jums patīk mana. ideja?

—    Tas patiešām ir vienīgais atrisinājums.

Kad Džeisons un Ketija nokļuva līdz mājām, žurnālists pajautāja, par kādu Filipu viņi ar tēvu runājuši?

—   Tas ir mans dēls, — viņa mierīgi atbildēja.

—    Dēls? Jums ir dēls? Apbrīnojami.

—    Kāpēc apbrīnojami? Vai tad man nevar būt dēls?

—          Ko tu neteiksi, kāda nepārspējama lēdija. Esat paguvusi laist pasaulē dēlu un uzrakstīt lielisku lugu. Cik tad dēlam gadu? — Džeisonu sevišķi nesatrieca paziņojums, ka viņa ir precējusies, un Ketija tāpēc sajuta atvieglojumu.

—          Viņam ir četri gadi, viņu sauc par Filipu. Viņš ir īsts brīnums.

—          Varu iedomāties. Vai viņš ir jūsu vienīgais bērns? — Džeisons aizdomīgi smaidīja, un Ketija pamāja ar galvu.

—    Vienīgais.

Džeisons vaicājoši paskatījās uz Ketiju.

—          Un bērna tēvs? Viņš ir kaut kur izgaisis vai ari atrodas Ņujorkā? — Veids, kādā Džeisons par to apvaicājās, lika Ketijai iesmieties, kaut gan viņa ārkārtīgi bažījās par Bilu.

—         Viņam nesagādātu prieku kopā ar mums dzīvot Ņujorkā, kuru viņš uzskata par Sodomu un Gomoru. Un viņš dusmojas, ka es vispār rakstu. Tomēr joprojām esmu ar viņu precējusies, ja tāds bija jūsu jautājums. Viņš paiika Sanfrancisko, Un Filipu es vēlējos paņemt līdzi.

—        Vai es drīkstētu viņu redzēt? — tas bija vienīgais jautājums, kuru Džeisons varēja izteikt, lai rastu ceļu uz Ketijas sirdi.

—    Jūs to vēlaties?

—          Es karsti to vēlos. Kāpēc mēs rit trijatā nevarētu paēst brokastis pirms došanās uz teātri? Pavadīsim puisēnu uz mājām, pēc tam katrs pievērsīsies savām darīšanām. Tas būtu saprātīgi.

—    Brīnišķīgi. Paldies, Džej.

—         Vienmēr esmu jūsu rīcībā. — Džeisons pieveda Ketiju pie mājas durvīm un, kad Rets iznāca, izdzirdējis viņu zvanām, nodeva Ketiju viņam tieši rokās, galanti palocījās, noķēra taksometru un aizbrauca. Palikusi viena savā istabā, Kctija atsauca atmiņā brīnumjauki pavadīto vakaru, tomēr viņu sāka plosīt šaubas. «Kādēļ viņai vajadzīgs šis vīrietis? Viņa ir precēta sieviete, kura nosolījusies ne ar vienu neiepazītics, kamēr dzīvos Ņujorkā,» Ketija sev pārmeta un tūlīt mierināja, «jā, bet Džeisons galu galā ir tēva paziņa, viņš ir Bārta draugs».

No tā laika, kopš viņi ar Filipu bija aizbraukuši, Bils Ketijai nebija atsūtījis nekādu ziņu. Viņš nav atbildējis ne uz vienu Ketijas telegrammu, ne uz vienu vēstuli Varbūt viņš ļoti aizņemts, kaut gan ar ko? Tāpēc Ketija ieskatīja, ka tas nebūs nekas nepiedienīgs, ka viņa kopā ar Džeisonu Kelmenu paēdis vakariņas. Un nepavisam nav svarīgi, kāda ir viņas attieksme pret Džeisonu, jo Ketija taču netaisījās ar viņu uzsākt mīlas romānu.

Ketija to atklāti pateica Džeisonam, kad viņi nākamajā dienā no teātra devās uz krievu tējnīcu ēst pankūkas.

—         Kas tad, kundze, jūs ir ielūdzis? — Džeisons nepārprotami zobojās par Ketiju. — Es ielūdzu nevis jūs, bet jūsu dēlu.

—    Jūs esat bijis precējies?

Džeisons vāri pasmaidīja.

—    Nē. Mani neviens to ne reizi nav lūdzis.

—          Es jautāju nopietni, Džej. — Viņi patiešām kļuva aizvien lielāki draugi. Tomēr, kaut savstarpējās simpātijas bija visai stipras, abi saprata, ka tām nekas nesekos, būs tikai nostiprinošas draudzības saites. Ketija bija tā izlēmusi. Un Džeisons ar to rēķinājās un cienīja viņas lēmumu.

Viņiem atnesa pankūkas un divus kausus vīna. Tomēr Džeisons neķērās klāt ēdienam, bet joprojām lūkojās uz Ketiju.

—    Es arī runāju nopietni. Nekad neesmu bijis precējies.

—    Kāpēc?

—         Neesmu saticis nevienu meiteni, ar kuru es būtu gatavs palikt kopā visu mūžu.

—           Skaista atbilde, — Ketija savieba seju un ķērās pie pankūkām.

—    Jūs nosodāt manu nostāju?

Sākumā Ketija dzīrās ielaisties pārspriedumos, tomēr pārdomāja un tikai pakratīja galvu.

—    Nē.

—    Nav brīnums, ka neesmu precējies.

—    Kāpēc?

—          Vīrietim grūti saistīt savu dzīvi ar sievieti, viņas likteni pagājībā vai nākamībā. Un jums, cik es saprotu, ir gan viens, gan otrs. Jūs dzīvojat tā, kā liktenis lēmis.

—        Kā tad jūs zināt? — Ketija likās tik izbrīnījusies, ka Džeisons nenoturējās un pasmaidīja.

—        Nezinu, vai jūs atceraties. Bet kādā grāmatā par to ir rakstīts tā: «… neatsakieties no sava sapņa. Neļaujiet dzīvei nokaut sapņus, ja tajos ielikta visa jūsu dvēsele…» Es reiz uzdūros šiem vārdiem, kad vajadzēja izlemt jautājumu, vai piekrist darbam laikrakstā «Muil» un braukt uz Ņujorku. Šie vārdi noteica manu lēmumu.

Ketijas acis iepletās, un viņi abi kopā nocitēja vārdus, kuri bija noteikuši viņu lēmumus.

—        Ai, Džej, tieši šos vārdus es izlasīju, kad izšķīros, vai man būtu jābrauc uz šejieni. Tic ietekmēja manu izvēli. — Džeisons dīvaini paskatījās uz Ketiju.

—        To pašu es arī varu sacīt. — Viņi klusēdami saskandināja glāzes, apēda pankūkas un roku rokā devās uz mājām. Džeisons negāja iekšā mājā un atvadījās. Taču viņi norunāja sestdien aiziet uz zooloģisko dārzu un paņemt līda Filipu.

71. nodaļa

—        Labrīt, meitiņ! Tu šonakt nemaz nedabūji pagulēt, vai ne? — Rets nobažījies paskatījās uz meitu, kad viņi no rīta satikās, nonākuši brokastīs. Viņš redzēja, cik visas pēdējās dienas Ketija saspringti strādā pie lugas.

Dienā viņa bezgalgaras stundas pavadīja mēģinājumos, bet naktī lugā izdarīja neskaitāmus labojumus, lai no rīta ar tiem brauktu uz teātri, bet nākamajā naktī atkal kaut ko grozītu.

Retam ari agrāk patika būt teātri un viņš to labi pazina, tomēr vienīgi kā skatītājs, turpretī tagad pirmo reizi mūžā viņam nācās iepazīt teātra darbu no iekšpuses Tas bija elles darbs, viņš tagad par to skaidri pārliecinājās. Rets ar prieku vēroja meitu un domāja: vai ilgi viņai pietiks spēka tā strādāt. Laiks gāja, taču Ketijas entuziasms ne tikvien nemazinājās bet, taisni otrādi pat auga augumā Tas Retu gaužām pārsteidza. Viņš nebija paredzējis ka meitā slēpjas tāda pašatdeve. Vispār viņš ļoti cienīja savu meitu, aizvien bija pieradis ar cieņu izturēties pret apsēstiem, spilgtiem, neparastiem cilvēkiem. Viņa meita bija tieši tāda

«Bils ir muļķītis. Viņš nav viņu novērtējis.» Retu kaitināja šis cilvēks. «Ieracies savos idiotiskajos likumos — un ne soli sāņus,» Rets raudzījās uz Ketijas novājējušo seju, kurā kvēloja spulgas smaragdzaļas acis, «bet varbūt tieši otrādi, ir novērtējis un baidās, ka blakus viņai izskatīsies kā pelēka viduvējība.»

—    Nevaru saprast, kāpēc no viņa nav nekādu ziņu, — Ketija itin kā lasīja tēva domas, viņa nemaz nenosauca vīra vārdu, viss bija saprotams arī tāpat. — Varbūt ar viņu kas noticis. Kāpēc viņš neiedomā, ka arī ar mums var kaut kas atgadīties, bet viņš pat to nezinās? Nesaprotu. Tas taču nejēdzīgi. Saki man, tēt, vai visi vīrieši ir tik cietsirdīgi?

—   Nepavisam, tomēr ikvienam piemīt savas ērmības, — Rets iesmējās, — starp citu, tāpat kā sievietēm. Vai tev tā nešķiet?

—    Laikam jau, — Ketija nebija noskaņojuma spriedelēt par ko citu, atskaitot māju un lugu. Tomēr bieži gadījās ari tā, ka domas par lugu novērsa viņu no raizēm par mājām. Tuvojās pirmizrādes diena, bet pārtaisīšanai, liekas, nemūžam nebūs gala.

—    Luga nekad netiks pabeigta. — Ketija bija pārguruši un novājējusi, taču viņas acīs dega brīnumaini dzīva uguns.

Viņai patika tas, ar ko viņa nodarbojās, un to nevarēja noslēpt. Rets prata meitu nomierināt un uzmundrināt, kad viņai nolaidās rokas, un viņa uzticēja tēvam savas šaubas.

—    Viss būs labi, Ketij. Visi iziet tam cauri. Gan redzēsi. — Taču Ketija jau atsacījās viņam ticēt, jo tuvāk nāca pati galvenā diena. Galu galā lugā jau vairs nebija nekas grozāms. Notika trīs izmēģinājuma izrādes Ņūheivenā un divas Bostonā. Pēc tam Ketija izdarīja vēl kādus desmit labojumus, un viņi ar direktoru vienojās, ka viss, ko varēja darīt, ir izdarīts. Atlika pārlaist vēl vienu nakti un sagaidīt vakaru, kad jānotiek pirmizrādei. No rīta, nogājis lejā viesistabā, Rets ieraudzīja, ka Kctija jau pamodusies. Viņa bija piecēlusies tūlīt pēc sešiem.

—         Kāpēc tu neguli? — Rets satraucās. — Vai kas noticis ar Filipu?

Ketija pasmīnēja.

—    Nē, ar maniem nerviem.

—        Tas nu nekam neder. Šodien tev ir svētki. Vari iedomāties, zāle sajūsmā kliegs: «Autoru! Autoru uz skatuves!», bet autora vietā parādīsies izkususi svecīte ar izbiedētām acīm. Nebūs solīdi.

—         Vai, tēt, arī tu runā par solīdumu, tāpat kā Bils, — Ketija iesmējās.

—        Pie velna to Bilu! — Rets nodārdināja. — Šodien aizmirsīsim viņu un līdz vakaram līksmosimies, atpūtīsimies, pastaigāsimies, kas nu kuram patiks. Ar mieru? — Kad Ketija, tiesa gan, tikai pēc brīža pamāja ar galvu, Rets savu domu risināja tālāk.

—         Darīsim tā. Mēs ar Bārtu ņemam Filipu un ejam tur, kur viņš mums pavēlēs. Tev nav obligāti visu šo laiku pavadīt kopā ar mums. Man, protams, glaimo un domāju, Bārtam tāpat, ka tu mūsu sabiedrību vērtē augstāk par citām, tomēr… uzklausi mani: jaunie lai labāk pavada laiku kopā ar jaunajiem. Kad atnāks Džeisons, aizej kaut kur kopā ar viņu…

Taču Ketija viņu nenoklausījās līdz galam: tikai ne Džeisons. Vai patiesi tēvs aizmirsis, ka viņš ir teātra kritiķis un šodien rakstīs par pirmizrādi.

Šajā dienā un vakarā Džeisons viņas uztverē kļuva par ienaidnieku, kritiķi, novērotāju. Ketija nevēlējās šo dienu pavadīt kepā ar viņu, jo sagaidīja, ka vakarā viņš lugu satrieks pīšļos. Viņa bija par to pārliecināta.

—    Atļauj man palikt mājās. Es tā jutīšos labāk.

—    Nu, rit jau viss būs galā.

Ketija bezmērķīgi vērās tukšumā.

—    Iespējams, ka ar lugu ari viss būs galā.

—          Nerunā tā, muļķīte. Viss būs brīnišķīgi. — Tomēr Ketija tēvam neticēja. Viņa nervozi soļoja pa istabu, īgņojās uz Filipu, kamēr Rets vēl nebija zēnu aizvedis prom. Septiņos piecpadsmit vakarā viņa jau atradās teātri. Līdz izrādes sākumam vēl bija vairāk nekā stunda, bet Ketija nespēja būt kādā citā vietā. Viņa pastāvēja pie teātra ieejas, iegāja iekšā, apsēdās zālē, piecēlās, devās aiz kulisēm, atkal izgāja uz ielas, paklaiņoja pa aleju, no jauna uzkāpa uz skatuves, nogāja zālē, pastaigāja starp krēslu rindām. Beidzot Ketija nolēma vēl paieties pa āru, kamēr teātris piepildīsies ar skatītājiem, tad atgriezties un klusiņām, neviena nepamanītai, apsēsties pēdējā rindā, lai pēc tam, ja luga izgāzīsies, tāpat nepamanīta varētu pamest teātri.

Vakarā Rets atstāja Filipu aukles gādībā un brauca uz teātri Zāle bija pilna, šeit, kā allaž, sanākuši teātra pastāvīgie apmeklētāji, ieradušies ari tie, kuri uz teātri tik bieži neiet un, ja arī iet, tad tikai uz pirmizrādēm, bija daudz visai respektablas publikas. Daži sveicināja Retu un pavadīja ar ziņkārīgiem skatieniem. Rets zināja, ka viņi šodien būs sevišķi stingri vērtētāji — autores uzvārds pārāk pazīstams, un Ketija uz afišām lika rakstīt savu meitas uzvārdu, tāpēc tagad tajās lieliem burtiem lasāms: Ketija Batlera Par režisora uzvārdu nemaz nebija ko runāt Bo Vilkss, kas gan teātra pasaulē viņu nepazina un ne tikai teātra pasaulē.

Bārts teicās atbraukt uz pašu izrādes sākumu, un Rets vientuļi klīda pa gaiteņiem, sasveicinoties ar paziņām, nolieca galvu, paspieda roku, pārmija pāris vārdu un nepacietīgi gaidīja izrādes sākumu. Viņš ari pats dega nepacietībā uzzināt, ko tad īsti viņa meitai paveicies radīt. Jau mājās, pošoties uz teātri, viņš sajuta, ka Ketijas uztraukums pielipis ari viņam.

«Kļūstam veci, mister Batler, zaudējam formu,» viņš zobojās, tomēr nedz smiešanās par sevi, nedz vīpsnāšana, viņa parastie paņēmieni, ko viņš vienmēr lika lietā, lai atgūtu formu, šoreiz nepalīdzēja

Rets gribēja satiki Džeisonu, bet nevarēja viņu atrast Tūlīt vajadzēja sākties izrādei, un Rets iegāja pārpildītajā zālē. Ketiju nekur neredzēja, un viņš jau dzīrās pagriezties un doties uz savu ložu, kad sajuta sev pievērstu ciešu skatienu. Rets pacēla acis un ieraudzīja Skārletu Viņa sēdēja kopā ar Džeinu un Dehidu ložā iepretī. Deivids ari paraudzījās uz Retu un tūdaļ novērsa skatienu, Džeina pieklājīgi pasveicināja, vienīgi Skārleta sastinga kā statuja, lepnīgi izslēgusi galvu. Viņa pat nepamāja viņam un nepasmaidīja tikai cieši un saspringti lūkojās tieši ads. Viņš kādu mirkli tāpat lūkojās Skārietā, pēc tam atjēdzies Vīpsnīgi pamāja viņai ar galvu, paklanījās Džeinai un izgāja ārā.

Viņš stāvēja uzgaidāmā telpā un smēķēja Viņam trīcēja rokas. «Tas gluži vienkārši ir prāta apmulsums,» viņš domāja «bet es Edz šim brīdim viņu mīlu…»

Tā bija sieviete, ar kuru kopā viņš vēlētos nodzīvot visu atlikušo mūžu un bez kuras nebija nekāda prieka. Rets piegāja pie skatītāju zāles durvīm un ielūkojās pa tām. Skārleta sēdēja ložā, viņš redzēja tās nevainojamo profilu, skaisti frizētajos matos mirgoja pirmie sirmie pavedieni, viņa izskatījās neredzēti daiļa. Piepeši, it kā sajutusi viņa vērīgo skatienu, tā pagriezās uz viņa pusi.

Ak Dievs! Šīs mazliet iešķībās zaļās acis! Kā gribētos viegli un mierīgi pavadīt ar viņu kopā visas dienas un naktis. Nē, tam vairs nav lemts notikt. Tagad jau par vēlu, un nav jēgas gudrot, kurš vainīgs un kurš ne — viņš vai Skārleta. Viss beidzies. Viņam nekad vairs nebūs vēlēts turēt savās skaujās šo tik tuvo un reizē tālo savu trauslo sapņu sievieti.

Rets ar pūlēm novaldījās neievaidējies un metās prom, lai pārvarētu šo apmātību…

Izrāde uz Retu atstāja spēcīgu iespaidu, taču parastajai gandarījuma sajūtai vēl pievienojās cita — viņš lepojās ar meitu. Ir labi, ja upuris nav veltīgs, un par to, ka Bils Kctijai nepiedos, Rets nešaubījās, tomēr klusēja, lai ar saviem minējumiem darba un gaidu nomocīto Kctiju nesatrauktu vēl vairāk.

Kad viss bija beidzies un ovācijas norimušas, Rets izgāja no teātra un devās pie savas mašīnas, nolēmis tur pagaidīt Ketiju. Viņa zināja, ka jebkurā laikā mašīna gaida viņu pie teātra ieejas, un Rets nodomāja, ka uz šejieni viņa agri vai vēlu atnāks.

Taču laiks gāja, un pat visaktīvākie teatrāli, pasnieguši puķes, devās mājup, bet Kctijas nebija. Rets izkāpa no mašīnas, pastaigāja pa ietvi, rokas kabatās sabāzis, pastāvēja, pārdomās grimis, un, tā arī Ketiju nesagaidījis, nolēma atgriezties teātri un uzzināt, kas noticis.

Tukšajā zālē, aktieru un skatuves strādnieku ielenkts, stāvēja apmierinātais, smaidošais Bo Vilkss. Rets saspringa, sagaidot, ka tepat netālu ieraudzīs visu viņa ģimeni kopā ar Skārletu. Taču viņus neredzēja… tikai līdzās Bo bija nostājies iespaidīgais, sirmais skaistulis Deivids Bredberijs. Rets, brīdi pārdomājis, apstājās, tomēr pēc tam pārvarēja šaubas un apņēmīgi spēra soli uz Bo pusi. Viņu ieraugot, pūlis pašķīrās, un Rets sniedza roku Bo.

— Apsveicu, Bo. Tu esi izdarījis vairāk, nekā es cerēju.

Bo pasmaidīja, varēja just, ka Reta uzslava viņam ir patīkama, tad pagāja sāņus, un Rets nu stāvēja aci pret aci ar Bredberiju. Bo nopietni pameta acis uz Retu un iepazīstināja viņus:

—         Misters Batlcrs — misters Bredberijs, Deivid, iepazīstieties, tas ir Rets Batlers.

Deivids, ne mirkli nevilcinoties, sniedza Retam roku, un vīrieši apmainījās enerģiskiem rokas spiedieniem.

Rets pirmo reizi Deividu Bredberiju redzēja tik tuvu. Viņam nācās atzīt, ka Bredberijs uz viņu atstāja ļoti patīkamu iespaidu, Deivida izskats ikvienu noskaņoja labvēlīgi. Un Rets, uz Deivida smaidu atbildot ar smaidu, vēlreiz draudzīgi pakratīja tā roku.

—          Priecājos iepazīties, mister Bredberij. «Lai nu viņiem ar Skārletu bija kas būdams, tomēt no visiem viņas pielūdzējiem Deivids ir vienīgais, kurš pelna uzmanību,» Rets nodomāja pēkšņā greizsirdības uzplūdā.

Arī Deivids vērīgi lūkojās uz Retu, viņš priecājās ar to iepazīties, jo pēdējos gados šis cilvēks ļoti daudz nodarbināja viņa domas. Tagad, Retu ieraudzījis, viņš nosprieda, ka Skārleta nekad neizrausies no tā burvības vaigiem. Tie abi ir radīti viens otram.

—          Es meklēju meitu, — pagriezies pret Bo, Rets sacīja, — gaidīju viņu mašīnā, bet viņa tā ari neatnāca.

Bo iesmējās.

—         Viņu neviens nav redzējis, visur meklēja, gribēja apsveikt, bet viņa bija kā zemē iekritusi. Laikam aiz uztraukuma. Droši vien aizskrējusi uz mājām.

—         Tādā gadījumā es ari atvadīšos, — Rets nolieca galvu un, vēlreiz vērīgi paskatījies uz Deividu, viņam uzsmaidīja.

Ketija, kad viss bija beidzies, nemanāmi izslīdēja no teātra, sameklēja taksometru un atgriezās mājās. Filips jau gulēja, tāpēc viņa, neviena netraucēta, varēja ieiet savā istabā un ierauties atzveltnī, lai būtu viena. Viņa nespēja bezkaislīgi novērtēt: iznācis labi vai slikti, un pat ovācijas nemazināja nervu sprieda. Tā nu viņa sēdēja, krēslā savilkusies čokurā, pūlēdamās ne par ko nedomāt, iekams Rets nepieklauvēja pie istabas durvīm.

—           Vai tu neguli, vientuļniece? Varbūt atļausi tēvam tevi apsveikt?

Kādu brīdi istabā neatskanēja ne mazākā troksnīša, pēc tam beidzot uz sliekšņa parādījās Ketija — bāla, ar gaidu pilnām acīm. Viņu ieraugot, Rets iesmējās.

—    Nu, mīļā, ja tu katru reizi mirsi nost pēc pirmizrādes…

—         Nākamās reizes laikam nebūs, tēt, — Ketija gausi noteica. — Avīzes apliecinās pilnīgu sagrāvi, es to nojaušu.

—        Kas tev sastāstījis tādas muļķības? — Rets pauda sašutumu. Viņš apņēma meitu ap pleciem un veda lejā, viesistabā.

—        Apsēdīsimies un mierīgi parunāsim, — viņš sacīja. — Ketij, kas tad nu? Ja esi gatava to, kas, pēc taviem vārdiem, tevi interese visvairāk pasaulē, pamest tāpēc vien, ka tas kādam var nepatikt, nu, Ketij, tad laikam ar to nav vērts nodarboties.

Es cienu tevi tāpēc, ka tev ir nopietna attieksme pret savu darbu, tomēr gribu, lai tu iemācītos godam uzņemt gan veiksmi, gan sakāvi, kaut ari šajā gadījumā par sakāvi, kā es redzu, vēl neviens nav teicis ne vārda. Ja nevari, tad atgriezies mājās, nodarbojies ar saimniecību un nedomā ne par ko citu kā par ģimeni. Kādam ar to pietiek, — Rets turpināja, pamanījis meitas neapmierināto grimasi, — paskaties uz Džeinu, viņu var cienīt par to, ka viņa velti nesapņo, bet mierīgi un ar cieņu nododas tam, kas viņai patiešām patīk. Taču tādā gadījumā arī tu met pie malas savas pretenzijas un nemoki ne sevi, ne Vīru.

Rets piecēlās, pastaigāja pa istabu. — Saproti mani pareizi, meitiņ. Es taču ari uztraucos un saprotu, ka pirmais darbs, ja tas tiks labi uzņemts, noteiks daudz ko. Tomēr tev nav iemesla krist histērijā. Vai vari sacīt, ka skatītāji slikti novērtējuši izrādi? Nu, atbildi!

—    Nē…

—    Skatītāji trokšņoja, gāja prom, spļaudījās?

—    Nē…

—    Nesarīkoja ovācijas?

—    Es nedzirdēju»

Rets smējās, apmierināts, ka meita vismaz viņā klausās un atbild.

—         Nevajadzēja bēgt projām. Izteikšu tev vēl vienu pamācību: strādājot ar cilvēkiem, neizturies pret viņiem kā sivēns, sevišķi tad, ja viņi tev nodrošina panākumus. Un ne tikai tādā gadījumā™ Šodien no tevis tika prasīts pavisam maz: pēc izrādes doties aiz kulisēm un pateikt paldies visiem, kas piedalījās izrādē — gan režisoram, šoreiz tas ir Bo, viņš piedos, bet vēlāk būs ari citi, gan aktieriem, gan skatuves māksliniekiem™ Bet tu aizbēgi projām™

Ketija klusēja, viņas seja kvēloja kaunā, tēvam bija taisnība, aiz uztraukuma viņa par to nebija padomājusi. Nav taču svarīgi, ko teiks kritiķi, viņa pati redzēja, ka cilvēki strādāja ar lielu atdevi. Rīt no rīta vajadzēs steigties uz teātri un visu vērst par labu.

Rets pa to laiku aizgāja uz virtuvi un atnesa pilnu šķīvi ar sviestmaizēm un kūkām, bet no virtuves jau plūda šurp svaigi uzvārītas kafijas uzmundrinošā smarža.

—        Ketij, tagad iestiprināsimies, — Rets smējās, centās uzpurināt meitu, un viņa palēnām atdzīvojās, acīs parādījās mirdzums, un nākotne patiešām vairs nelikās tik drūma

—        Mums, kā man šķiet, visu nakti būs jāpaliek nomodā, kamēr parādīsies avīzes…

—    Tēt, varbūt iesim gulēt?

—        Un tu varēsi aizmigt? — Rets skeptiski paskatījās uz meitu. Viņa izspieda samrcītu smaidu un nepārliecināti papurināja galvu.

—    Diez vai…

—         Es arī tā domāju, tāpēc pasēdēsim kopā, — kas gaida rīt, kā to lai zinām?

Četros trīsdesmit Rets izgāja uz ielas, kur jau skanēja avīžu iznēsātāju saucieni, un nopirka veselu kaudzi avīžu. Ketija gaidīja pie sliekšņa, viņa skrēja tam pretī un, nepacietīgi šķirstīdama avīžu lappuses, pūlējās atrast viņai parakstīto spriedumu.

Rets stāvēja pie loga, rokas uz krūtīm sakrustojis, un netraucēja viņu, kamēr viņa pārskatīja visas avīzes. Viņš bija pārliecināts, ka nekas slikts tajās nebūs atrodams.

Ketija lasīja atkal un atkal, asaras tecēja pa viņas seju, taču viņa tās nemanīja Beidzot Ketija drebošām rokām atsvieda sānis laikrakstus un pagriezās pret tēvu. Rets stāvēja, zobgalīgi viņā raudzīdamies, un jau pēc viņas sejas redzēja, ka viss kārtībā.

—    Kas tad ir, Ketij, vai tu to negaidīji?

Viņa laimīgi samiedza acis un pašūpoja galvu.

—        Nezinu, es pati nezinu, ko gaidīju… — Ketija pietrūkās kājās un metās pie tēva. — Tēt, cik es esmu laimīga, paldies tev, tu man neļāvi nomirt.

Rets smējās, apskaudams meitu. Viņš ar lūpām pieskārās Ketijas matiem un ari sajuta atvieglojumu. Viņš augu nakti bija tai teicis visādus vārdus, mierinājis, un Ketija nenojauta, ka viņš mierina arī pats sevi.

Vēlāk, ap pulksten deviņiem, kad Filips jau bija kājās, atbrauca Džeisons, un Ketija metās viņam pie krūtīm.

—        Džcj… Ai, Džej! Es jūs tā mīlu… Vai jums patiešām patika? Es domāju, tā godīgi? Ai, Džej! Patiesi?

—        Jūs, Ketij Batlera, esat traka! Vai pati to zināt? Nenormāla… Vai tad neredzējāt, ka izrāde ir lieliska un ne tikai tāpēc, ka tās režisors bija Bo Vilkss un to nospēlēja brīnišķīgi aktieri, bet gan tāpēc, ka bija ko spēlēt… Un nevajadzēja slēpties, es vēlu vakarā neuzdrošinājos atbraukt bez uzaicinājuma, bet būtu varējis jums rakstu nolasīt jau pusdivpadsmitos naktī.

—         Es nespēju ar jums satikties. Ko tad, ja luga nebūtu jums patikusi?

—          Tā nevarēja nepatikt, muļķīte. Tā ir burvīga. Visnotaļ brīnišķīga!

—          Es zinu, — Ketija viņam pieglaudās. — Tagad es zinu. Izlasīju atsauksmi laikrakstā.

Džeisons bija tikpat laimīgs, cik Ketija, smējās un priecājās līdz ar viņu un pēc brokastīm Ketiju ar Filipu aizvilka pastaigāties.

Rets priecīgs vēroja kņadu, ko viņi sacēla pirms aiziešanas. Ketija pagriezās pret tēvu:

—        Tēt, es atceros. Mēs tagad iesim uz teātri, pēc tam vakarā es visus sapulcināšu, pateikšu paldies, un mēs nosvinēsim šo notikumu.

Pa ceļam uz teātri, kad viņi iegriezās kafejnīcā apēst saldējumu, Ketija atstāja Filipu kopā ar Džeisonu, bet pati aizsteidzās Bilam nosūtīt telegrammu. Viņa tam rakstīja, ka drīz būs mājās. Tādu pašu telegrammu nosūtīja arī Annai un Denam.

72. nodaļa

—         Nu, ko tagad? Jūs esat ceļā uz slavu, — Džeisons laimes pilnām acīm lūkojās Ketijā. Abi vēl izskatījās satraukti, apjukuši, viņi nespēja noticēt panākumiem.

—           Nezinu. Nezinu. Es vēl šeit palikšu pāris nedēļu, lai pārliecinātos, ka viss sokas labi, pēc tam braukšu mājās. Es taču Bilam teicu, ka atgriezīšos Ziemassvētkos. — Tomēr Ketija domāja par vīru ar lielām bažām. No viņa jau trīs mēnešus nebija nekādu ziņu, un Ketija par Bilu ļoti uztraucās, kā ari bažījās, ko sacīs, ja viss beigsies pavisam bēdīgi.

—         Un no profesionālā viedokļa, Ketij? Vai jums galvā ir kādas jaunas domas, kādi plāni?

—        Vel nezinu, — Kctija domīgi nosmējās. — Pa galvu šaudās daudz ideju, bet neviena neaizķeras.

—          Ja kāda aizķersies un jūs kaut ko uzrakstīsiet, vai es drīkstēšu izlasīt? — Džeisons nogaidoši raudzījās uz Ketiju.

—    Protams. Un jūs tiešām to vēlaties?

—           Ļoti vēlos. — Piepeši, lūkodamās uz Džeisonu, Kctija saprata, kā skums pēc viņa, kad aizbrauks. Viņa bija pieradusi satikties ar Džeisonu, pie viņu biežajām kopīgajām brokastīm, nejaušām pusdienām kopā ar Bārtu vai tēvu, dažkārt ari divatā. Džeisons viņai bija kļuvis kā brālis. Šķiršanos no viņa Kctija salīdzināja ar šķiršanos no dzimtajām mājām.

—         Kāpēc jūsu sejā tik negaidīti maiga izteiksme? — Džeisons bija pamanījis saviļņojumu un bažas pārslīdam pār Ketijas seju.

—    Es domāju, kā mēs varēsim šķirties, kad braukšu mājās.

—        Nepārdzīvojiet to pārāk smagi, Ketij. Jūs noteikti atbrauksiet vēl ne vienu reizi vien, un mēs redzēsimies pat biežāk, nekā jūs to gribēsiet. Es arī pastāvīgi braucu uz Rietumkrastu, vairākas reizes gadā.

—          Nu labi, — Ketija atkal bezrūpīgi uzsmaidīja Džcisonam. — Starp citu, jūs nevēlaties kopā paēst vakariņas manā pēdējā vakarā Ņujorkā? Būs vēl arī tēvs un Bārts.

—    Ar lielāko prieku, kur tad?

—    Pagaidām vēl nezinu, — Ketija pasmaidīja.

—    Es ceru, ka tā būs kāda sevišķa vieta.

—    Ja iesim ar tēvu un Bārtu, tad citādi nevar būt.

Ketijas vārdu pareizība apstiprinājās. Tas bija izmeklēts restorāns un jo izmeklētas vakariņas pēc speciāla pasūtījuma: iesākumā pasniedza knēdeļus, tad šampanieti ar ikriem, austerēm, mazām svaigām sēnītēm no Francijas, desertā suflē «Grand Mariner». Visi četri ēda ar apetīti, pēc tam iebaudīja kafiju ar liķieri.

—         Tātad, maziņā, tu mūs pamet, — Džons Morlends lūkojās Kelijā ar maigu smaidu.

—         Ne jau uz ilgu laiku, es tā domāju, Bārt. Droši vien man drīz atkal vajadzēs braukt uz Ņujorku.

—    Es ceru.

Džons un Rets, kā parasti, aizbrauca agrāk, atstādami viņus divatā. Taču Džeisons, pavadot Ketiju, sacīja, ka Džons viņam licies dīvaini domīgs.

Ketija paskatījās uz draugu.

—    Vai dzirdējāt, ko man sacīja Bārts uz atvadām? «Lido ar Dieva palīga, mazo putniņ.» Noskūpstīja un aizgāja uz mašīnu.

—    Viņš laikam ir mazliet noguris, mazliet sarūgtināts par to, ka jūs aizbraucat, — un Džeisons uzsmaidīja Ketijai. — Tāpat kā es.

Ketija pamāja ar galvu. Viņai briesmīgi negribējās braukt. Negribējās pamest savus draugus, tuviniekus. Ketija negaidīti sajuta, ka itin kā pieder viņiem. Viņa šais trijos Ņujorkā pavadītajos mēnešos bija laidusi šeit saknes. Pilsēta bija auksta, mitra, kņadīga, tomēr tai piemita savs skaistums, savas priekšrocības, kas tikai tai raksturīgas. Būs garlaicīgi dzīvot Milvcli, Filipu gaidot mājās no pastaigas un Vīru no darba. Pat dēls to sajuta un sacīja — ja nebūtu tēva, pēc kura noilgojies, ar prieku viņš paliktu šeit.

Rets mazdēlu un meitu pavadīja uz staciju un, kad vilciens lēnām uzsāka ccļu, vēl ilgi raudzījās viņiem nopakaj. Rets nezināja, kas viņa meitu sagaida Sanfrancisko, tomēr viņam radās nojauta, ka viņš drīz atkal tos abus redzēs. Ketija visu ccļu domāja par gaidāmo satikšanos ar vīru, viņa nenosūtīja tam telegramma brīdinot, ka ieradīsies, to nepaziņoja pat Annai un Denarn. Ketija gribēja tiem sagādāt pārsteigumu. Viņa veda pilnas somas ar Ziemassvētku dāvanām Bilam, Annai, Denam un to bērniem.

Laiks bija patīkams un silts, kad vilciens pienāca Sanfrancisko stacijā. Pulkstenis rādīja pusseši no rīta. Ketija sameklēja taksometra kas uzņēmās viņus aizvest līdz Milvcli. Filips satraucās. Beidzot pēc trim garajiem šķiršanās mēnešiem viņš ieraudzīs tēvu. Viņam tik loti gribējās pastāstīt tēvam par Ņujorku, zooloģisko dārzu, jaunajiem draugiem. Filips nelika Ketiju mierā, lēkājot viņai uz ceļiem, grūstot ar elkoņiem, tomēr māte nedusmojās, pacietīgi klausīdamās visā, ko zēns gribēja tēvam pastāstīt.

Aizritēja vesela mūžība, iekams parādījās pazīstamās vietas, un Ketija atviegloti nopūtās, nespēdama slēpt smaida Ir patīkami atgriezties mājās. Šoferis izcēla bagāžu, un Ketija gāja atvērt ieejas durvis. Iebāzusi slēdzeni atslēgas caurumā, viņa sajuta, ka durvis nevar atslēgt. Ketija mēģināja iebāzt atslēgu citādi, pielāgoja to gan šā, gan tā, pēc tam ar izbrīnu skatījās uz nepaklausīgajām durvīm, beidzot sapratusi, kas noticis. Bils bija nomainījis atslēgas. Viņa neizpratnē palika stāvot Tas šķita tik bērnišķīgs triks.

Pilnīgi apjukusi, Ketija gāja pie blakusdurvīm Samaksājusi šoferim, viņa to atlaida, pirms tam palūgusi mantas ienest garāža, tad paņēma Filipu pie rokas un abi pāri pagalmam devās uz Petersonu māju.

—        Mans Dievs!,., Ketij! — Anna steigšus apskāva Ketiju, Filipu. Tūlīt izskrēja arī bērni, skaļiem kliedzieniem apsveikdami Filipu.

—          Ka es esmu noilgojusies! — Anna pasauca vīru. — Den* Viņi ir atgriezušies! — Dens pienāca pie ieejas durvīm un ar smaidu sniedza roku. Kad sirsnīgā sagaidīšana bija beigusies, Anna un Dens, viens otru uzlūkodami, paskaidroja, kas šeit bez Ketijas bija noticis.

—         Es neko nesaprotu, — Ketija sacīja, iedama uz viesistabu un pār plecu atskatīdamās uz draugiem. — Domāju, ka Bils ir pielicis citas atslēgas.

Anna novērsās, vairīdamās no Ketijas skatiena, un Denam galu galā vajadzēja uzņemties grūto pienākumu.

—         Ketij, mīļā, apsēdies. Man tev jāpavēsta ne visai patīkamas jaunas ziņas.

«Mans Dievs! Kaut kas ir noticis! Kaut kas atgadījies ar Bilu, kamēr viņas šeit nebija! Bet kāpēc neviens viņai neko nav

ziņojis?»

Dens ieraudzīja, ka pēkšņi Ketijas seja kļūst bāla, un lēnām papurināja galvu.

—          Ir pavisam kas cits. Bet man vajadzēja ievērot slepenību. Bils pie manis atnāca tūlīt pēc jūsu aizbraukšanas un pieprasīja, lai es tev neko neziņoju. Kaut ari man jau tāpat ir velnišķīgi grūti, — Dens neveikli pagriezās pret viņu, — pateikt tev patiesību.

—          Nekas, Den, saki. Lai kāda būtu patiesība, tagad tev ir tiesības to pateikt.

Dens domīgi palocīja galvu, vispirms paskatījās uz sievu un tikai tad pacēla acis uz Ketiju.

—        Es zinu. Man tas jādara, Ketij. Bils iesniedza šķiršanos tūdaļ pēc tam, kad jūs aizbraucāt.

—            Bils… šķiršanos? Bet es neesmu saņēmusi nekādus dokumentus.

Dens saprotoši pamāja ar galvu.

—    Tas nemaz nav vajadzīgs. Šajā pavalstī šķiršanās iespējama, ja to pieprasa viena puse. Bils izmantoja šis tiesības un visu nokārtoja.

—        Cik viss viegli un vienkārši, — Kctija dziji nopūtās. — Un kad būs gatavs spriedums par šķiršanos?

—    Domāju, pēc trim mēnešiem.

—          Un Bils durvīm pielika citas atslēgas? — Tagad Ketija saprata, kāpēc Bils neatbildēja uz vēstulēm un telegrammām, kamēr viņa strādāja pie lugas.

Taču Dens atkal pašūpoja galvu:

—    Viņš pārdeva māju, Ketij. Bila šeit vairs nav.

Ketija bija satriekta un sēdēja kā zibens ķerta.

—    Un kur tad manas mantas?… Mantas, kas iegādātas kopā…

—        Bils ir atstājis dažas kārbas un čemodānus ar tavām drēbēm, visas Filipa rotaļlietas. — Ketija, nodūrusi galvu, drudžaini domāja, kas viņai jādara, kamēr Dens runā.

—        Un Filips? Viņš taču gribēs man atņemt bērnu, vai ne? — Piepeši Ketija sajuta atvieglojumu, ka bija iedomājusies paņemt dēlu līdzi uz Ņujorku. Ko tad, ja Bils būtu sagudrojis pazust kopā ar bērnu. Tad Ketija nomirtu aiz bēdām.

Taču Dens, bridi vilcinājies, sacīja:

—        Nē, Bils vairs negribēja redzēt Filipu, Ketij, paskaidrodams, ka dēls esot pilnīgi atsities tevī.

—         Ak Dievs! — Ketija lēnām piecēlās un devās uz durvīm, tad ieraudzīja dēla seju. Puisēns lūkojās Ketijā vaicājošu skatienu.

—    Kur tētis?

—         Viņa šeit nav, mana saulīte. Viņš aizbraucis uz citu pilsētu darīšanās.

—           Un mēs? Brauksim uz Ņujorku? — zēns ieinteresēti raudzījās te uz vienu, te uz otru, un Ketijai nācās krietni papūlēties, lai novaldītu asaras.

—    Nē, mīļais, uz Ņujorku ne.

Un Ketijai šķita, ka Filips ir visu sapratis.

—    Vai mēs atgriezīsimies Ņujorkā?

—    Nezinu, dārgais, varbūt. Tu to vēlies?

Mazais raudzījās mātē, gaiši smaidīdams.

—         Jā, es tikko pastāstīju bērniem par zvērudārzu. — Ketiju satrieca tas, ka dēls ātri nomierinājās un vairs neko nejautāja par tēvu. Varbūt arī tas ir tikai uz labu. Ketija asaru pilnām acīm lēnām pagriezās pret Annu un Denu.

—    Nu redz, Ketijai Fainsai pienācis gals. — Taču pēdējos trīs mēnešus viņas jau nebija. Kā dramaturģe viņa Ņujorkā bija pieņēmusi Ketijas Batleras vārdu. Un tagad tas viņai ari paliks. Ketija paskatījās uz draugiem.

—    Vai mēs varētu uz dažām dienām apmesties pie jums?

—        Dzīvo, cik ilgi vēlies. — Anna apkampa draudzeni. — Mēs ļoti smagi pārdzīvojām visu, kas notika. Bils ir muļķis. Viņam nebija vajadzīgs paradīzes putniņš. Viņš gribēja putnu ar pelēkām spalvām.

Klusībā Ketija jau sen to bija sapratusi.

73. nodaļa

Ketija un Filips Sanfrancisko pameta nākamajā dienā pēc Ziemassvētkiem. Pēc ilgām pārdomām un iekšējās cīņas Ketija kārbas un kastes ar savām mantām nosūtīja uz Ņujorku, uzdodama tēva adresi.

—    Es taču te, Anna, esmu nodzīvojusi tik ilgu laiku.

—    Zinu. Bet vai tu gribi šeit palikt?

Ketija ari pati tajās divās nedēļās, kuras vientuļi pavadīja Sanfrancisko, visu laiku par to domāja. Viņa saprata, ka Annas jautājumā nepavisam nav galvenais, kurā pilsētā Ketija grib dzīvot Iepriekšējos gadus Ketija šeit sagājās tikai ar Bila draugiem. Cilvēki, kuri draudzīgi un ar lielu sirsnību bija izturējušies pret viņu ģimeni, tagad novērsās, satiekot viņu uz ielas. Ketijai savu zīmogu nu uzspiedusi ne tikai šķiršanās, bet ari panākumi. Viņa nepiederēja pie šo ļaužu aprindām.

Tā nu otrā dienā pēc Ziemassvētkiem Ketija un Filips iekāpa vilcienā un dažas dienas vēlāk Rets viņus sagaidīja Ņujorkā. Kad viņi izkāpa uz Ņujorkas stacijas perona, Ketijai bija dīvaina sajūta, ka viņa nav vis pametusi mājas, bet, tieši otrādi, atgriežas mājās. Rets aši paņēma Filipu uz rokām, un puisēns iegrima viņa varcn platā mēteļa krokās.

—    Kur tu ņēmi tādu mēteli? Tas ir lielisks.

—        Tā ir Ziemassvētku dāvana pašam sev, — Rets bija sagādājis vairākas dāvanas ari Ketijai un Filipam, tās viņus gaidīja mājās. Viņi iekāpa automobilī un brauca mājās. Mašīna virzījās lēnām. Uz ceļiem gulēja plāna sniega kārta.

Mājupceļā Ketija juta, ka ar tēvu notikusi kāda pārmaiņa, kaut gan viņi bija šķīrušies tikai pirms divām nedēļām. Tēvs bija kluss un saspringts. Kctija pagaidīja, kamēr Filips pievērsīsies rotaļlietām, kuras Rets bija ielicis, lai mazdēlam braucot nebūtu garlaicīgi, un uzrunāja tēvu:

—    Kaut kas ir noticis?

Rets izklaidīgi pakratīja galvu.

—    Un kā tev pašai, Ketij?

Ketija paraustīja plecus.

—    Priecājos par atgriešanos šeit.

—          Patiešām? — Ketija palocīja galvu, kaut gan acīs slēpās skumjas. — Tur tev būtu bijis sāpīgi, vai ne?

Ketija atkal palocīja galvu.

—        Jā, mazliet. Es taču to nebiju gaidījusi. Neko tamlīdzīgu. — Viņa uz brīdi apklusa. — Kad atbraucām no stacijas, gājām uz māju, un es sākumā domāju, ka Bils pielicis citas atslēgas.

—    Vai tā bija?

Ketija sarūgtināta pašūpoja galvu.

—    Nē. Viņš ir pārdevis māju.

—         Nesakot tev ne vārda? — Rets bija satriekts. — Kā tad viņš tev par to paziņoja?

Ketija mierīgi pasmaidīja.

—        Itin nekā. Man to pateica kaimiņi. — Kctijas skatiens kļuva tikpat izklaidīgs un skumjš kā Retam. — Es taču par viņu neko nezināju kopš tā laika, kad aizbraucu no turienes. Bils iesniedzis šķiršanos jau pirms trīsarpus mēnešiem, tūlīt pēc mūsu aizbraukšanas.

—         Mans Dievs… un neko tev nepateica? — Ketija papurināja galvu. — Un kā tad…, — Rets ar galvas kustību norādīja uz Filipu. Ketija pamājusi lika saprast, ka jautājums viņai skaidrs.

—    Viņš sacīja, ka ar to arī viss galā.

—         Viņš pat nevēlējās redzēt dēlu? — Tas Retu satrieca vēl vairāk.

—    Teica, ka nevēloties.

—    Vai tu vari to izskaidrot?

Ketija nogrima domās.

—         Daudzmaz varu gan, — viņa smagi nopūtās. — Tās bija divas savādas nedēļas. Šīs jaunās ziņas nav sevišķi labas, bet citas ir vēl sliktākas. Dažreiz, kad es nejauši satiku kādu no paziņām vai seniem draugiem, viņi Rovērsās no manis kā aklie vai izlikās, ka meklē kaut ko sev aiz muguras, — Ketija skumji

pasmīnēja, sajuzdama atvieglojumu, ka tas viss beidzies. — Tās bija divas šausmīgas nedēļas.

—    Un ko tad tagad?

—    Iekārtosimies šeit, un es sākšu strādāt pie jaunas lugas.

Ketija vēroja, kā tēvs skatās ārā pa logu. Viņa maigi pieskārās

tēva rokai un palūkojās viņam tieši acīs.

—    Tēt, vai tev viss ir labi?

Rets lēnām palocīja galvu, novērsdams skatienu.

—    Jā, labi.

—    Patiešām?

Viņš pasmīnēja.

—     Jā, Ketij, man viss ir labi. — Un pēc brīža piebilda:

—     Ļoti priecājos, ka esi atgriezusies. Man žēl, ka tev viss tā iznācis un bija tik smagi tur, Sanfrancisko.

—           To arī varēja sagaidīt. Izrādās, es esmu vienīgā, kas neparedzēja tādu iznākumu.

Rets piekrita.

—          Man jāatzīstas, zinot, ka vīrs ne reizes nav tev rakstījis, nav painteresējies, kā tev veicas, es nojautu kaut ko tamlīdzīgu. Es gan nodomāju, ka viņš ir pārskaities. Cerēju, ka viss nokārtosies, kad jūs pārbrauksiet.

—          Tomēr šāds laimīgs atrisinājums nesekoja. — Ketija vēl joprojām likās skumja, pēc tam palūkojās uz Retu. — Un kā tad klājas Bārtam, tu neesi viņu saticis?

Rets gribēja kaut ko sacīt, bet tikai nošūpoja galvu.

—            Es arī viņam dienu pirms Ziemassvētkiem nosūtīju telegrammu, kurā paziņoju par mūsu ierašanos. Pirms tam Bārts sacīja, ka Ziemassvētkos kopā ar draugiem braukšot uz Longailendu, bet šodien viņam jāatgriežas, un toreiz viņš uzaicināja rit uz pusdienām, — Ketija priecīgi lūkojās tēvā.

—    Tu nāksi mums līdzi? — Rets tikai pašūpoja galvu, tomēr neko nepaskaidroja, jo viņi jau tuvojās mājai. Narazinis smaidīdams viņus sveicināja un paņēma čemodānus.

—         Tas jau atgādina atgriešanos mājās. Vai tā csv? — Ketija sacīja, kad Filips skrēja uz savu agrāko istabu. Nākamajā ritā pie viņiem atkal ieradīsies viņu vecā aukle Dženifera. Rets jau bija viņai piedāvājis pastāvīgu darbu.

—        Un vai tad tās ari nav tavas mājas, Ketij? — Rets atbildēja ar pretjautājumu.

) — Paldies, tēt, es par to nešaubos.

Gaidot pusdienas, Kctija atlaidās uz garā dīvāna, pārvilka ar roku pār sajukušajiem matiem. Piepeši Rets apsēdās viņai blakus un palūkojās viņā bēdu pilnām acīm.

—    Ketij»

—    Mans Dievs… kas atgadījies? Tu izskaties tā, it kā nupat būtu zaudējis labāko draugu. — Rets lēnām pamāja ar galvu. Viņa acis pildījās asarām. — Tēt, kas noticis?» Tēt! — Kctija pievirzījās tēvam klāt, viņš saņēma meitas roku, tomēr tas Kctiju nenomierināja, tieši otrādi, no viņa rokām Ketijā iestrāvoja neremdināmu bēdu izjūta.

—    Tēt?

—   Maziņā, stacijā negribēju tev to teikt, bet vakarnakt notika šausmīga nelaime, — Rets pieglauda sev klāt meitu un sajuta, ka viņa viscaur trīc.

—  Tēt? — un to pašu brīdi viņas skatienā kā zibens noplaiksnīja nojauta un šausmas. — Ak Dievs» vairs neizrādīs manu lugu? — Rets vāri papurināja galvu.

—  Nekas tamlīdzīgs, — Rets plaušās ievilka vairāk gaisa, meitas trauslās, maigās rokas saņēma savās plaukstās. — Ketij, tas saistīts ar Bārtu, — Rets uz mirkli pievēra acis, — viņš pagājušajā naktī nomira.

—   Bārts? — Ketija pietrūkās kājās, izmisumā cicši lūkojās uz tēvu. — Tu joko! Es taču pavisam nesen viņu redzēju, viņš kā vienmēr bija jautrs un posās uz Longailendu. Viņš bija… — Piepeši Ketiju sāka kratīt drebuļi, viņa noslīga uz dīvāna un atkal uzlūkoja tēvu. — Bārts? Miris? — Ketijas acis pildījās asarām, viņa pretojās, kad Rets pūlējas viņu apskaut un mierināt. — Ai, tēt, nē… Bārts taču ne» nē… Bārts…

Rets pavadīja meitu uz guļamistabu, iekams viņu nav ieraudzījis Filips. Viņš Ketiju noguldīja gultā un ilgi sēdēja blakus, glaudīdams viņai galvu, kamēr viņa raudāja. Izrādījās, ka tas Ketijai ir vēl viens ļoti sāpīgs zaudējums, jo viņu nu zaudējusi visa sava mūža draugu, kurš vienmēr bijis tik labs pret viņu.

—   Bet es taču, tēt, taisījos ar viņu rit satikties pusdienās» — Kctija kā mazs bērns skatījās uz tēvu.

—    Es zinu, mīļā, es saprotu, — Rets maigi glaudīja meitai galvu, bet viņa atkal iespieda seju spilvenā. — Man arī ļoti žēl» tas ir smagi. Es zinu, cik stipri tu viņu mīlēji.

Ketija nejauši pameta acis lejup un ieraudzīja uz grīdas avīzi ar Džona Morlcnda portretu un nekrologu pirmajā lappusē. Cik labi, ka viņa to uzreiz nebija pamanījusi.

— Ar Bārtu saistījās tik daudz no tā labā, laimīgā un jaukā, kas kādreiz ar mani noticis, — Ketija sacīja celdamās no gultas un slaucīdama acis. — Un tagad viņa vairs nav.

74. nodaļa

Bēres notika pēc divām dienām. Tajās bija klāt gubernatori, senatori, žurnālisti, preses magnāti, sabiedrības pārstāvji un daudzi citi. Pavadītāju pirmajās rindās stāvēja Rets ar meitu un Džcisons Kelmens.

Sapulcējušos Džona draugu un paziņu vidū Rets pamanīja arī Skārletu. Ģērbusies melnās drānās, viņa kopā ar Bo un Džeinu stāvēja mazliet nosāņus un uzlūkoja viņu ar lielām, skumjām acīm.

«Mans Dievs,» viņa nodomāja, «kā Rets novecojis šajos pēdējos mēnešos. Aiziet draugi, bērni izaug, dzīve aizrit, bet Reta nav man blakus. Nav šobrīd, kad man tik nepieciešams viņa stiprais plecs, viņa skaidrais prāts… Mīļais,» viņas acis lūdzās, «tu redzi, cik es esmu nelaimīga, cik man vientuļi bez tevis. Atgriezies pie manis, es tevi tik ļoti mīlu…»

Skārleta lūkojās Retā asaru pilnām acīm, Rets viņai paklanījās un izgāja no baznīcas.

Pēc nedēļas, kad Ketija mazliet atguvās, Rets viņai pateica, ka esot spiests aizbraukt uz nenoteiktu laiku. Raktuvēs atkal kļuva nemierīgi, un viņam vajadzēja atrasties tur.

Rets ļoti smagi pārdzīvoja drauga zaudējumu, kopā ar viņu bija aizgājusi vesela pasaule, kas Retam bijusi tik tuva, aizgājis lielum liels viņa dzīves posms, kurā ir bijis viss: veiksme un vilšanās, laime un zaudējumu rūgtums, taču tā bija bijusi viņu dzīve, un Rets bija zinājis, ka jebkādās nedienās blakus ir Bārts, uzticamais draugs.

Džons bija viņa vistuvākais draugs, gandrīz vai ģimenes loceklis, viņš tik aizkustinoši allaž rūpējās par Ketiju un dusmojās, kad Rets, kā viņam likās, netaisni izturējās pret meitu.

Tieši Džonam ienāca prātā doma iepaāstināt Ketiju ar Džeisonu Kelmenu.

Rets skumji pasmīnēja: «Gan bērniem viss būs kārtībā, Bārts

ar savu nāvi devis viņiem svētību.» >

Tagad Rets neraizējās par meitu, atstādams viņu mājās vienu kopā ar Filipu. Viņa stingri stāvēja uz kājām, un viņai blakus atradās Džeisons. Viņš bija tieši tāds vīrietis, kādu Rets un nelaiķis Bārts vēlētos redzēt Ketijai līdzās.

—        Māja ir tavā rīcībā, Ketij, — viņš meitai sacīja. — Neierobežo sevi un Filipu, laupot līdzekļus, tu zini, es dzīvoju jūsu labā, viss, kas man ir, pieder jums.

Dienu vēlāk Rets aizbrauca. Stacijā viņu pavadīja Ketija ar Filipu un Džeisons. Filips droši sēdēja Džcisonam uz rokām un sajuta, ka viņiem abiem kopā ir ļoti patīkami.

No stacijas Ketija atgriezās noskumusi. Filips, cieši pieķēries Džeisonam pie rokas, gāja blakus.

—          Varbūt ienāksi izdzert tasi kafijas? — Ketija izklaidīgi skatījās uz Džeisonu, un viņš piekrita.

Pusstundu pēc tam, kad kafija bija padzerta un Fdips izstāstījis, ko viņi abi ar aukli redzējuši Centrālajā parkā, Ketija mazliet atdzīvojās, un Džeisons ar atvieglojumu pamanīja, ka viņa jūtas labāk.

—         Ketij, ko tu teiktu, ja mēs no rīta pastaigātos? Domāju, ka mums abiem nāks par labu paelpot svaigu gaisu. Pēc tam kopā paēdīsim pusdienas. — Lūkojoties uz Ketiju, Džeisons nolēma, ka vairs draudzeni nepametīs vienu. — Vai esi ar mieru? Vari

saģērbties siltāk, un mēs dosimies garā pastaigā. Vai neskan vilinoši?

Ketijai nebija sevišķas vēlēšanās pastaigāties, taču viņa saprata, ka Džejs grib viņai palīdzēt, tāpēc negribējās ar atteikšanos viņam nodarīt pāri.

—    Labi, — Ketija smaidot sniedza viņam roku.

Otrā rītā Džeisons atnāca Ketijai pakaļ, un drīz vien viņi jau pastaigājās pa parka attālākajām taciņām. Automobiļu kustība kā jau sestdienās nebija sevišķi dzīva, tikai retumis aizdrāzās garām mašīnas, ar motoru rūkoņu iztraucēdamas parka klusumu. Viņi pastaigāja kādu stundu, tērzēdami par niekiem, uz ilgu laiku apklusdami, tad Ketija juta uz saviem pleciem Džeisona rokas, kas bija viņu apskāvušas, un ieskatījās viņam acīs.

—          Tu esi labs draugs, Džej, es zinu. Domāju, ka tas daļēji ietekmēja manu lēmumu atgriezties šeit.

Piepeši Ketiju atkal pārņēma vientulības izjūtu:

—         Tētis un Bārts… — Viņa ar roku baltā cimdā izslaucīja acīs sanesušās asaras. Tad atkal ierunājās, kamēr viņi stāvēja un gaidīja pie luksofora. — Dzīve man un tētim nekad nedāvās otru tādu cilvēku, kāds bija Bārts.

Džejs piekrītoši pamāja:

—    Jā, tādas dāvanas saņem reti.

Un viņi roku rokā gāja tālāk. Tikai pēc stundas Ketija un Džcisons apstājās, lai atvilktu elpu.

—          Vai neiesim restorānā «Plaza» paēst pusdienas? — Taču Ketija lēnām pašūpoja galvu. Viņai nebija prieka, nebija svētku noskaņojuma. Gribējās palikt vienai.

—    Paldies, nav vēlēšanās.

—     Neesi tādā noskaņā, vai ne? — Džeisons visu ļoti labi

saprata.

—    Apmēram tā, — Ketija pasmaidīja.

—           Varbūt iekodīsim pie manis mājās? Tas tieši atbilst noskaņojumam. — Ketija, kādu brīdi šaubījusies, piekrita, un viņi sameklēja taksometru.

Viņi izkāpa no mašīnas pie Džeisona mājas, viņš atslēdza durvis. Džeisons dzīvoja nelielā mājiņā ar dārziņu. Kamēr namatēvs vārīja tēju, Ketija novilka mēteli un paskatījās pa logu uz apsnigušo dārziņu.

—    Biju pilnīgi piemirsusi, cik šeit ir jauki, Džej.

—          Man patīk dārzs, — Džeisons uzsmaidīja Ketijai un sāka gatavot sviestmaizes.

—         Es gribētu atrast kaut ko līdzīgu. Protams, ne jau tūfit. Bet man negribas apgrūtināt tēvu.

—          Tu noteikti atradīsi. Vajag tikai pameklēt, ja grib atrast mājīgu mitekli, un šāda meklēšana būtu tā vērts. — Džeisona mitekfi bija mājīga guļamistaba ar kamīnu, virtuve vecajā stilā ar vienu ķieģeļu sienu un trim sienām ar koka apdari, kā ari koka grīda, krāsns un dārzs, kas Ņujorkā ir tik reti sastopama parādība

—        Kā tev izdevās atrast šo dzīvokli? — Ketija ar prieku skatījās, kā Džeisons saimnieko.

Viņš uzsmaidīja Ketijai.

—         Protams, ar avīzes «Mail» starpniecību. Un ko tu gribētu atrast?

To iedomājot, Ketija nopūtās.

—    Kaut ko mazliet lielāku. Vajadzīgas trīs istabas.

—         Kāpēc tik daudz? — Džeisons pasniedza Ketijai šķīvi, kurā saliktas brīnišķīgas sviestmaizes ar salami desu, žāvētu šķiņķi un sieru.

Ketija paņēma sviestmaizi.

—        Filipam vajadzīga istaba, tad darba kabinets, kurā es varētu rakstīt, un guļamistaba.

Džeisons piekrita.

—    Vai tu gribi pirkt?

Ketija apjukusi viņā paskatījās, nolika sviestmaizi uz šķīvja un nogrima domās.

—         Ja es zinātu, — viņa atsāka un paskatījās uz Džeisonu. — Es, Džej, nevaru paredzēt, kā būs tālāk. Tagad man ir nauda, ko dabūju par lugas uzvedumu. Bet kas zina, kā veiksies turpmāk. Tēvs, protams, piedāvās savu palīdzību, bet es gribētu pati.

—    Esmu, Ketij, pārliecināts, ka tu gūsi panākumus.

—    Tu taču man nevari to garantēt.

—    Varu gan. Tu esi uzrakstījusi brīnišķīgu lugu.

—         Bet ko tad, ja man vairs nekas neiznāks? Ko tad, ja ar to viss beigsies?

Džeisons iepleta acis aiz brīnumiem, tomēr Ketija pat nepasmaidīja.

—         Tu esi tāda pati kā viņi visi. Visiem rakstniekiem vienmēr rādās, ka tā ir pēdējā grāmata. Ar pēdējo grāmatu viņi nopelna miljoniem dolāru un raud, par kādiem līdzekļiem dzīvos rīt, vai varēs vēl ko uzrakstīt un kas notiks, ja… un tā tālāk un tā joprojām. Tieši to pašu tu saki par savu lugu.

Beidzot Ketija tomēr pasmaidīja.

—          Es patiešām neesmu droša par savu nākotni, taču, cik atceros, daudzi izjūt to pašu. — Ketija atkal saskuma. — Vai atceries Mailzu Stounu? Viņš arī guva panākumus, bet nomira bez penija kabatā. Negribu, lai ar mani notiek tas pats.

—          Tad nepērc septiņas mājas, deviņas automašīnas, nealgo divdesmit trīs kalpones. Ja no tā izvairīsies, tev nedraud Mailza Stouna liktenis. — Džeisons mīļi uzsmaidīja Ketijai. Viņš pazina Mailzu un bija dzirdējis, ka tam pēc nāves palicis četrus miljonus liels parāds.

Kctija, galvu pieliekusi, mierīgi lūkojās uz Džeisonu.

—         Zini, Džej, visu mūžu esmu bijusi atkarīga no vīriešiem. Tēvs, Bo, vēl kāds vīrietis, ar kuru neilgi biju kopā, — viņai pat negribējās nosaukt Kriša Bokslija vārdu, — pēc tam Bils. Un pirmo reizi es ne no viena neesmu atkarīga, pati varu visu noteikt. — Ketija uzlūkoja Džeisonu ar apmierinātu smaidu.

—    Man ļoti patīk tāds stāvoklis.

Džeisons pamāja ar galvu.

—    Piekrītu. Tā ir patīkama sajūta.

—         Jā, — Kctija nopūtās, — tomēr māc arī bailes. Vienmēr līdzās kāds ir bijis, bet patlaban pirmoreiz mūžā nav neviena. — Un skumji piebilda. — Arī Bārta vairs nav. Tikai es viena.

Džeisons maigi paskatījās viņā: — Un es?

Ketija liegi pieskārās viņa rokai.

—    Tu vienmēr esi bijis labs draugs. Un zini, kas ir jokaini?

—    Kas tad?

—         Tāda patstāvība reizēm mani biedē, tomēr man patīk šī sajūta.

—           Ketij, — Džeisons sirsnīgi raudzījās viņai acīs. — Es negribēju tev to sacīt, tomēr pateikšu: tu jau esi pilnīgi pieaugusi.

—          Jau pilnīgi pieaugusi? — Ketija izbrīnīti paskatījās uz Džeisonu.

—        Paklausies, esmu deviņus gadus vecāks par tevi, taču nejūtos tik pieaudzis.

—         Tomēr tieši tāds esi. Tu kā nekā vienmēr varēji paļauties tikai uz sevi un ne no viena neesi bijis atkarīgs kā es.

—          Neatkarībai piemīt savi trūkumi. — Džeisons nogrima domās, bet Ketija novērsusies skatījās uz dārzu. — Cilvēks tad tik ļoti vērš visas domas uz sevi, prāto, ko viņš dara, kurp iet, kā var sasniegt vienu vai otru mērķi, tā ka viņš nespēj panākt tuvību ne ar vienu.

—         Nu kāpēc gan ne? — Ketija pielaidīgi iebilda, šajā virtuvē juzdamās tik labi. Džeisons uzmanīgi viņu vēroja.

—        Tāpēc, ka mūždien trūkst laika. Es, piemēram, biju pārāk aizņemts, lai Losandželosas laikrakstā gūtu atzinību, izvirzītos priekšgalā.

—  Toties tagad tu esi to sasniedzis pat šeit, — Ketija pasmaidīja.

—    Un ko tālāk?

—        Ketij, es vēl neko neesmu sasniedzis. Vai zini, ko es gribu? Gribu līdzināties Bārtam: kļūt par lielas avīzes izdevēju lielā pilsētā. Bet kas ar mani tagad notiek? Piepeši esmu sācis aizmirst šo velēšanos. Man patīk tā dzīve, kuru patlaban dzīvoju. Mani iepriecina Ņujorka. Un pirmo reizi pēdējo gadu laikā es neraizējos par rītdienu, bet izbaudu šodienu. — Ketija atbildot viņam pamāja.

—        Es saprotu tavas izjūtas. — Sakot šos vārdus, Ketija neviļus paliecas uz priekšu, izdarot neapzinātu kustību. Džeisons viņu apskāva, un viņu lūpas satikās kaislā, ilgā skūpstā. Kitija atrāvās, tik tikko spēdama paelpot.

—          Kā tas notika? — viņa nočukstēja, taču Džeisons viņu pārtrauca, viņa acis kļuva nopietnas, tajās atstarojās kaut kas būtisks.

—    Tas notika jau sen, Kctij.

Ketija gribēja iebilst, tomēr tā nenoteikti pamāja ar galvu.

—          Laikam jau, — un pēc brīža piebilda, — es domāju… uzskatīju… ka mēs uz visiem laikiem paliksim tikai draugi.

Džeisons no jauna viņu apskāva.

—         Mēs arī tāpat būsim draugi. Bet man jums jāatzīstas, mis Batlcra Es jau sen gribēju to izdarīt, — Džeisons mīļi pasmaidīja, un Ketija viņam atbildēja ar to pašu.

—    Vai patiesi, mister Kelmcn? Kas tad tā par atzīšanos?

—    Es tevi mīlu… es tevi loti mīlu.

»

—         Ak, Džej, — Ketija nopūzdamās pieglauda seju draugam pie krūtīm, un Džeisons pacēla viņas zodu un lika palūkoties

vinarn acīs.

»

—         Ko tas nozīmē? Tu dusmojies? — Džeisona skatiens likās skumjš, taču Ketija noliedzoši papurināja galvu.

—         Nē, es nedusmojos. Kādēļ lai dusmotos? — Ketijas balss skanēja vēl maigāk. — Es arī tevi mīlutomēr domāju… agrāk viss būtu tik vienkārši-

—        Arī tagad nav nekā sarežģīta. Tu biji precējusies, tagad esi brīva.

Ketija pamāja ar galvu, pārdomādama viņa vārdus, pēc tam atklāti un tieši paskatījās draugam ads.

—         Es nekad otrreiz neprecēšos, Džeison. Gribu, lai tu to zini pašā sākumā, — sakot šos vārdus Ketija bija ļoti nopietna. — Vai saproti mani? — viņš pamāja ar galvu. — Tu tam piekriti?

—    Es centīšos ar to samierināties.

—     Tev ir tiesības apprecēties. Lai tev būtu sieva un bērni, normāla ģimene. Man tas viss ir bijis, un es nevēlos neko sākt no jauna.

—         Un ko tad tu gribi? — Džeisons cieši turēja Kctiju savās rokās un pētījoši skatījās viņai acīs.

Viņa brīdi padomāja.

—        Draudzību, biedriskumu, gribu, lai man būtu, ar ko parunāt, dalīties domās, vēlētos, lai man līdzās būtu kāds, kas cienītu mani un manu darbu, mīlētu manu bērnu, — Ketija apklusa.

Šoreiz Džeisons pirmais pārtrauca klusumu.

—         Ketij, tas nemaz nav tik daudz, — viņa balss skanēja maigi, viņš noglauda tās melnos matus.

Ketija iekārtojās viņa skaujās kā kaķēns ziemā pie uguns, viņas acis dzirkstīja.

—        Un tu, Džej? Ko tu vēlies? — Ketijas balsī skanēja maigums un gādība.

Džeisons kādu bridi vilcinājās.

—          Es vēlos tevi, Ketij, — pēc šiem vārdiem Džeisona rokas no melnajiem matiem, kas ieskāva seju, slīdēja zemāk un sāka viņai vilkt nost drēbes. Ketija jāva sevi noģērbt un gulēja Džeisona gultā kaila un daiļa, bet viņš, glāstīdams viņu maigām rokām, bez mitas atkārtoja:

—          Es vēlos tevi, Ketij… mana dārgā… es vēlos tevi… mana mīļotā.

Negaidīti arī viņa sajuta sev! aizkvēlojamies sen aizmirstās kaisles liesmas, kurām atkal atdeva dzīvību Džeisona nešaubīgās, drošās rokas. Ketija tvīktin tvīka viņa rokās…

Viņi gulēja blakus, saviļņojuma un apgarotības pilni, degdami vēlmē pēc tuvības vienam ar otru. Beidzot uguns, ko viņi bija iekvēlinājuši viens otrā, rada izeju, un Ketija un Džeisons gulēja apskāvušies, izjūtot gurdumu un svētlaimi.

—          Vai esi laimīga? — Džeisons palūkojās uz mīļoto maigu skatienu, apmierināts ar to, ka Ketija tagad pilnībā pieder viņam.

—        Jā. Ļoti laimīga, — Ketijas balss vairāk šķita līdzīga čukstiem, viņu pirksti bija savijušies, un viņas galva gulēja Džeisonam uz krūtīm.

—        Es tevi mīlu, Džej, — tie bija visliegākie un saldākie čuksti. Džeisons aizvēra acis un smaidīja.

Viņš Ketiju vēl ciešāk piespieda sev klāt, viņa lūpas atrada viņas lūpas, un viņš tiecās iesniegties viņas dvēselē un visā viņas būtībā, vēlēdamies tur iekļūt iespējami dziļāk.

—         Džej… — Ketija pasmaidīja,kad Džeisons vēlreiz alka pēc tuvības ar viņu. Viņa tā mēģinājumus pārvērta aizrautīgā rotaļā, kas abiem sagādāja prieku un gala iznākumā noveda pie jauna kaisies uzplūda.

—         Vai tā patiesi mēdz būt? — Ketija itin kā ar aizdomām raudzījās uz Džeisonu, kad jauns kaisles uzplūds noplaka.

—        Kā tad? — Džcisona smaids bija tikpat starojošs kā Ketijas smaids. — Tu domā: tik aizrautīgi? — Džeisons turēja Ketiju savās skaujās. — Kundze, vai kāds jums ir teicis, kas ir vislielākā kārdinātāja pilsētā?

—         Es, vai? — Ketija šķelmīgi pasmīnēja, — Varbūt par to derētu uzrakstīt lugu? — Džeisonam nāca smiekli par tādu ierosinājumu.

—         Nāc šurp pie manis… — Džcisona rokas bija maigas un mīļas, bet viņa vārdi uzbudināja. — Ketij, tu pat nevari iedomāties, kā es tevi mīlu. — Džeisons uz bridi apklusa, un Ketija uz viņu palūkojās laimē starojošām acīm.

—    Varu gan, Džej… ļoti labi varu.

—    Vai tiešām vari? Un kā tu to vari novērtēt?

Taču Ketija vairs nejokoja. Viņa apskāva Džeisonu, cik vien bija spēka, cieši aizvēra acis, viņas sirds trauksmaini pukstēja, kad viņa sacīja:

—         Tāpēc ka mīlu tevi bezgalīgi, — sakot šos vārdus, Ketija piepeši sajuta, ka tā ir pēdējā izdevība, ko dzīve viņai dāvā.

75. nodaļa

Ketija skumji raudzījās uz Džeisonu, kad viņš virtuvē lēja tasēs tēju, Pēdējās divas nedēļas viņi daudz laika bija pavadījuši Džeisona dzīvoklī, un šeit Ketija jutās kā mājās.

—         Dārgā, nenosodi mani par šo nekārtību. Tici man, vispār esmu ļoti čakls un kārtīgs, — Džeisons centās paskaidrot, ar rokas mājienu norādīdams uz apkārt redzamo jūkli — izsvaidītām avīzēm, frotē peldmēteli un Ketijas drēbēm, — Labi?

—    Ko tu izdomā. Es tam nepievēršu nekādu uzmanību.

—         Kāpēc tu esi noskumusi? — Džeisons ērti iekārtojās pie ozolkoka galda un pastiepa Ketijai pretī roku.

—         Ja mēs dzīvosim kopā, visu vajadzēs sākt no gala, un atkal viss atkārtosies. Es no jauna nonākšu atkarībā, tu gribēsi precēties. Bet man pirmām kārtām jāpadomā par Filipu, — Kctija likās pavisam nelaimīga. Viņi jau veselu nedēļu apsprieda šo jautājumu.

—         Es saprotu, ka tu raizējies par Filipu, bet esmu gatavs dalīt ar tevi šīs rūpes. Un tam nepavisam nav nozīmes. Tu visu laiku esi spiesta rauties uz mājām, tev darbam paliek maz laika. Tas pats būs, ja sev nopirksi māju. Tu taču pusi no laika tā kā tā pavadi šeit, — Džeisons noliecās un noskūpstīja Ketiju, abi sāka smieties. — Zini, kā es tevi mīlu?

—    Saki man!

—    Es tevi dievinu, — Džeisons nočukstēja.

—          Brīnišķīgi, — Kctija smaidīja un noliecās uz priekšu, lai pāri galdam noskūpstītu Džeisonu. Kopā ar Džeisonu bija viegli, brīnišķīgi, jautri. Viņš saprata Ketiju, cienīja viņas darbu un no sirds mīlēja Filipu. Tomēr pats galvenais, ka Ketiju un Džeisonu saistīja īpaša draudzība. Viņai neko citu nevajadzētu kā vien dzīvot kopā ar viņu, tomēr viņa nevēlējās, lai atkārtotos visi agrākie murgi. Ko tad, ja Džeisons pietiekami nenovērtēs viņas darba nozīmi? Vai Filips viņam kritīs uz nerviem? Ko tad, ja viņi sāks ņurdēt viens uz otru?

—         Nu, vai noīrēsim māju kopā? — Džeisons uzvaras apziņā lūkojās uz Ketiju, un viņa atkal smējās.

—    Vai tev neviens nav teicis, ka tu esi pārāk neatlaidīgs?

—    Ir gadījies. Bet es tam nepievēršu uzmanību.

—         Redzi, Džej, — Kctija cieši skatījās uz draugu. — es vēl neesmu izlēmusi.

—        Jauki, — Džeisons nevērīgi paraustīja plecus. — Tad noīrē māju patstāvīgi, pavadi bezmiega naktis, paliec šeit līdz pieciem no rīta, pēc tam kā traka drāzies uz mājām, lai tavs dēls nezina, kur esi bijusi, bet tādā gadījumā tev jāsameklē māja ar vēl vienu, papildu guļamistabu.

—    Kādēļ? — Kctija brīnījās.

—         Lai ar jums kopā dzīvotu Dženifera, kā viņa dara tagad. Man tomēr rodas aizdomas, ka viņa pieprasīs atsevišķu guļamistabu. Tu taču nevarēsi tāpat vienkārši aiziet un nakts vidū atstāt Filipu vienu.

Kctija iepleta acis.

—    Muļķības.

—    Tu taču saproti, ka man taisnība.

—    Ak tu negals… man par to jāpadomā,

—    Protams, kundze. Ar piecām minūtēm taču jums pietiks!

—         Bžeison Kelmen! — Ketija piecēlās un bezmaz sāka kliegt, bet pēc piecām minūtēm saruna jau turpinājās gultā. — Tu esi neciešams!

Divas dienas vēlāk Džeisons atrisināja šo problēmu. Viņš atbrauca pie viņas uz māju, priekā starodams.

—          Viss ir brīnišķīgi, Ketij! — Džeisons raudzījās uz viņu uzvaras priekā, nākdams iekšā viesistabā, un Filips pinās viņam pa kājām.

—            Filip, mitējies! Ko tas nozīmē? — Džeisons smējās, lūkodamies Ketijā. Viņa patiesi izskatījās ļoti jokaini, jo aiz auss viņai bija aizsprausts zīmulis: pirms Džeisona ierašanās viņa bija cītīgi strādājusi pie jaunas lugas.

—    Es atradu lielisku māju.

Ketija skatījās uz Džeisonu plati ieplestām acīm.

—    Džej»

—          Pagaidi brītiņu, paklausies. Tā ir veiksme. Mans draugs uz sešiem mēnešiem pošas braukt uz Parizi, viņš mums izīrē savu māju. Māja ir brīnišķīga, ar diviem stāviem, četrām guļamistabām, lieliskām mēbelēm, tā atrodas Vestsaidā, ļoti labā kvartālā. Jāmaksā tikai tūkstoš dolāru mēnesi To mēs viegli varam atļauties. Tāpēc noīrēsim māju uz sešiem mēnešiem, paskatīsimies, kas tur iznāks. Ja mums iepatiksies tā dzīvot, vēlāk, kad šie seši mēneši tuvosies noslēgumam, sameklēsim sev paši savu māju. Ja mūs neapmierinās šāda dzīve, iesim katrs savu ceļu. Ja tevi tas neapmierinās vēl agrāk, es tavā ricibā nodošu savu paša māju, lai tu nejustos nebrīvi vai no manis atkarīga, bet pilnīgi patstāvīga — Džeisons ar tik lielām cerībām lūkojās uz Ketiju, ka viņai uznāca smiekli

—        Nezinu, vai tu, Džeison Kelmen, esi burvis vai blēdis, tomēr par vienu esmu pārliecināta, ka savu panāksi, lai notiktu kas notikdams.

—    Vai esi ar mieru? — Džeisons neatlaidās.

—        Esmu, — Ketija piecēlās, piegāja klāt Džcisonam un apskāva viņa kaklu. — Kad varēsim uz turieni pārcelties?

—         Es draugam pavaicāšu. — Taču Ketija, lūkodamās uz Džeju, jau zināja patiesību.

—          Džej! — viņa gribēja izlikties dusmīga, tomēr iesmējās. — Vai tad esi jau visu nodarījis?

Džeisons jokodams nolieca galvu.

—    Viss gatavs.

—        Mēs mājā varam apmesties tūlīt? — Viņa pārsteigta uzlūkoja Džeisonu.

—    Jā.

—    Bet ja nu es būtu atsacījusies?

—        Tad es sešus mēnešus lieliskajos apartamentos dzīvotu viens. — Abi vairs nevarēja valdīt smieklus, pēc tam Kctija savilka bargu seju.

—    Džeison, es šo to gribētu precizēt.

—    Jā, kundze.

—         īres naudu mēs maksāsim abi. Tā kā mēs esam divi, es maksāšu divas trešdaļas.

—        Ak Dievs! Šī sieviešu neatkarība! Vai tiešām tu domā, ka es būšu ar mieru?

—         Ja nebūsi ar mieru, mēs nekur nebrauksim. Vai nu mēs sadalām īres maksu, vai es nekur nebraukšu.

—    Jauki. Bet ja nu maksāsi tikai pusi?

—    Divas trešdaļas.

—    Pusi.

—    Divas trešdaļas.

. — Pusi, — Džeisons jokodamies iepliķēja Ketiju. — Ja tu, Ketij Batlcr, bildīsi vēl kaut vārdu, — Džeisons klusināja balsi, jo istabā ienāca Filips, — es tevi pamatīgi iekaustīšu.

76. nodaļa

—   Vai tev šeit patīk? — Džeisons cerīgi vaicāja.

433

—          Lieliski, — Ketija sajūsmā un izbrīnā skatījās apkārt. Šī bija viena no retajām mājām pat Vestsaidā, par kuru varēja teikt, ka tā ir ne vien eleganta, bet gan tieši kolosāla. Mājai bija divi stāvi, visas četras guļamistabas atradās otrajā stāvā. Apakšā iekārtota viesistaba un ēdamistaba. Istabām bija koka apdare. Kamīns sasniedza tādu augstumu, ka Džejs brīvi tajā varēja ieiet un atkal iziet. Šaurie, augstie un īpatnējie logi atradās Piektās avēnijas un parka pusē. Mājā bija neliels, mājīgs kabinets, kur

15—336

abi — Džeisons un Kctija varēja strādāt. Augšstāvā franču stilā iekārtotās guļamistabas izskatījās ļoti jaukas.

—         Kam pieder šī māja? — Ketija vēlreiz sajūsmā paskatījās apkārt un apsēdās brīnišķīgā franču stila krēslā ar rotājumiem.

—   Kādam režisoram, kuru es jau sen pazīstu kā teātra cilvēku.

—    Kā viņu sauc?

—    Berijs Heils.

—        Man šķiet, ka esmu par viņu dzirdējusi Vai viņš ir slavens? — Ketija jau tāpat nojauta, kāda lieluma zvaigzne ir šis Džcisona draugs, ja jau var atļauties tādu pili. Džeisons pavīpsnāja par Ketijas jautājumu un sāka uzskaitīt viņa lugas.

—    Viņš ir pilnīgi citāds nekā tu.

—    Ļoti amizanti.

—        Nē, es ar to domāju pavisam ko citu. Berijs uzrakstīja vienu lugu, tā guva sensacionālus panākumus. Pēc tam viņš inscenēja vairākas izrādes un uzrakstīja arī vairākas lugas. Tagad viņš galvenokārt strādā par režisoru. Bet viss sākās ar pirmajiem panākumiem. — Džeisons Ketiju pievilka sev klāt un apskāva. — Ar tevi būs tāpat. Es gaidu, kad tas notiks.

—    Nu, pasapņo vien. Ko tad Berijs tagad dara Parīzē?

Džeisons pasmīnēja.

—         Precas. Šai ziņā jūsu likteņi ir ļoti līdzīgi. Tā jau ir viņa otrā sieva.

—         Džej, tur nav nekā smieklīga, — Ketija pēkšņi noskaitās, un Džeisons viņai ieknieba degunā,

—        Nedusmojies, Ketij. Nav vērts tāpēc zaudēt humora izjūtu, — Džeisons pielaidīgi bilda. Ketija arī pasmaidīja.

—    Man pagaidām ir bijis tikai viens vīrs.

—    Es tev palīdzēšu panākt Beriju.

—         Pazemīgi pateicos, — Ketija pār plecu izmeta un devās uz virtuvi, taču, tur nonākusi, apstulba. Viņa pasauca Džeisonu, kurš palīdzēja Filipam sadabūt kasti ar rotaļlietām, — Džej, nāc šurpu!

—          Eju… vienu mirklīti… — atnācis Džeisons pat iesvilpās. Virtuve atgādināja zaļu dārzu, tajā atradās slēgts balkons, kurā ziedēja sarkanas, dzeltenas un sārtas tulpes.

—          Tas ir burvīgi! — Ketija, gluži apjukusi, raudzījās uz Džeisonu. — Gribu šeit dzīvot mūžīgi.

Džeisons atbildot tikai pasmaidīja.

—    Droši, ka Berijs vēlas to pašu.

Ketija piekrītoši pamāja.

—    Nu, vismaz seši mēneši mums pieder.

Taču šie mēneši aizskrēja apbrīnojami ātri, un maija nogalē Ketija pabeidza jaunu lugu. Tā stāstīja par sievieti, kuras liktenis atgādināja viņas pašas dzīvi. Ketija lugai deva nosaukumu «Paradīzes putniņš». Par šo nosaukumu Džeisonam bija jāpasmaida

—         Vai tev nepatīk? — Ketija satraukta vērās viņā. Džeisons un Ketija sēdēja virtuvē, priecādamies par pavasara sauli un spilgti zilajām rīta debesīm.

—    Šī pat ir labāka nekā pirmā luga.

—    Tiešām?

Džeisons palocīja galvu.

—        Ak, Džej! — Ketija apskāva Džeisona kaklu. — Es palūgšu izgatavot kopiju un aizsūtīšu Nortonam.

Taču notika tā, ka Ketija nepaguva to izdarīt. Nortons negaidīti piezvanīja pats.

—    Ketij, vai mēs nevarētu satikties?

—    Protams, Norton. Kas atgadījies?

—    Man ar jums kas pārrunājams.

—    Man arī. Es tieši gatavojos jums nosūtīt jaunu lugu.

—   Tas ir varen labi! Tādā gadījumā paēdīsim kopā pusdienas.

—        Šodien? — Ketija izbrīnījās. Parasti Nortons nesteidzās, bet, ēdot pusdienas, viņa saprata, kāpēc tāda steiga. Viņi sēdēja pie mājīga galdiņa restorānā Divdesmit pirmajā ielā, ēda siteni ar spinātiem, un Ketija pārsteigta klausījās, ko Nortons stāsta.

—         Ketij, ir kāds priekšlikums. Jums tiek piedāvāts līgums par jauno lugu. Ko jūs šai lietā sakāt?

—    Nezinu, ko lai atbildu, viņi taču lugu vēl nav lasījuši.

—           Esmu pārliecināts, ka tā ir ļoti laba. Pieņemiet manu apsveikumu! — Nortons Ketijai paspieda roku. — Domāju, ka jums jāpiekrīt. Tādi līgumi tik lēti paši klēpī vis nekrīt Misters Bredberijs ir pārliecināts, ka lugai būs panākumi. Vai esat viņam vai Bo Vilksam stāstījusi par savu jauno darbu?

—        Manuprāt, jā, bet tas notika jau sen, toreiz tā bija tikai ideja. Es vēl nevarēju zināt, kas man tur iznāks Misters Bredberijs riskē, piedāvādams tik dārgu līgumu, vēl lugu neizlasījis.

15*

—         Viņš ir lietpratīgs cilvēks un zina, ko dara, — Nortons pārliecināti bilda, — Nojauta viņam pasaka priekšā, kas var gūt panākumus. Tāpat vien viņš jau nu nepiedāvātu.

435

Pēc satikšanās ar Nortonu Ketija atgriezās mājās apjukusi un mazliet izbijusies. Džeisons jautājoši lūkojās uz viņu.

—    Vai kas atgadījies?

Taču Ketija tikai papurināja galvu.

—          Nē, runa ir par gluži ko citu. Es nupat ar Nortonu kopā ēdu pusdienas, — Ketija izklaidīgi pameta mirkli uz Džeisonu. — Misters Bredberijs par jauno lugu man piedāvā briesmīgi izdevīgu līgumu.

—           Bet viņš taču lugu vēl nav redzējis! — Arī Džeisons satraucās, tāpat kā Ketija.

—    Es jau arī to saku.

Piepeši Džeisons nomierinājās un pasmaidīja.

—    Neuztraucies! Jauno lugu gaida tādi paši panākumi.

—    Džej, mitējies! Paklausies, ko lai es daru?

—         Muļķīte, protams, ka vajag piekrist. Acīmredzot viņš negrib vilkt garumā, lai tevi nenogrābj kāds cits.

Jūlija beigās, divas dienas pirms Heila atgriešanās, Ketija atrada citu māju, uz kuru viņi tūlīt pārcēlās.

Dienu pirms pārcelšanās arī Džeisons māju apskatīja un atzina, ka māja ir lieliska. Tas bija brīnišķīgs, elegants nams tepat Vestsaidā. Nams likās respektabls un reizē loti mājīgs, bez jebkādām pretenzijām, un tā šajā pilsētas daļā bija reta parādība. Māja šķita mazliet lielāka, nekā Ketija būtu gribējusi, tomēr tik burvīga, ka atsacīties no tās viņa vairs nevēlējās. Augšstāvā atradās piecas guļamistabas un neliels kabinets. Apakšā — ziemas dārzs, viesistaba, ēdamistaba, virtuve un vēl viens mājīgs kabinets. Tas, ka ir divi kabineti, Džeisonam un Ketija bija ļoti ērti. Ketija varēja strādāt augšā, Džeisons apakšā. Taču palika liekas guļamistabas, kaut ar! Ketija bija nolēmusi noalgot kādu, kas palīdzētu audzināt Filipu, un tādējādi vienu guļamistabu aizņemtu aukle.

—         Ko mēs darīsim ar atlikušajām guļamistabām? — Džeisons jautāja, iedarbinādams mašīnu.

—           Domāju, tās noderēs viesiem. — Taču negaidīti Ketija satraucās. — Vai tu uzskati, ka māja ir pārāk liela?

—         Nē, manuprāt, tā ir jauka, bet man kaut kas ienāca prātā, tāpēc es uzdevu tādu jautājumu.

—        Par to jau esmu domājusi. — Ketija ar lepnumu paraudzījās uz Džeisonu. — Apakšējais kabinets būs tavs.

Tomēr Džeisons tikai nosmējās.

—    Man prātā bija pavisam kas cits.

—    Cits? — Ketija izbrīnījās un samulsa. — Kas tad īsti?

Džeisons, kā likās, mirkli vilcinājās, tad labu brīdi Ketiju

uzlūkoja ar nopietnu skatienu, pēc tam negaidīti pateica viņai to, par ko jau sen bija domājis.

—    Ketij, es gribu, lai mums būtu bērns.

—        Vai tu nejoko? — Tomēr nebija grūti nojaust, ka Džeisons domā nopietni.

—    Nē.

—        Tagad? Bet man taču vēl daudz jāstrādā pie lugas… Ko tad, ja jaunās lugas uzvedums prasīs ilgāku laiku?

—         Es saprotu, cik lielu nozīmi tu piešķir darbam. Bet pati taču sacīji, ka esot labi jutusies, kad staigāji ar Filipu. Vari pilnveidot lugu, arī būdama stāvoklī, pēc tam visas rūpes uzņemšos es, mēs tāpat varam pieņemt aukli.

—    Vai tas būs godīgi attiecībā pret bērnu?

—        Nezinu. Bet gribu tev ko sacīt, — Džeisons pavērās Ketijā atklātu skatienu. — Vēlos atdot šim bērnam visu, kas man ir. Vēlos ar viņu dalīties domās, ienākumos, visā, kas man pieder.

—        Tas tev ir tik svarīgi? — Džeisons palocīja galvu, un Ketija sajuta sirdī dziļas sāpes un rūgtumu, tomēr viņa papurināja galvu.

—    Kāpēc tā? Vai darba dēļ?

Ketija nopūtās un atkal papurināja galvu.

—    Nē. Diezin vai varēšu par to izšķirties.

—         Kāpēc gan ne? — Džeisons ļoti gaidīja atbildi, jo viņš tik karsti vēlējās bērnu.

—         Nē. — Ketija no jauna papurināja galvu un pagrieza pret Džeisona sāpju izķēmoto seju, — neviens nevarēs mani piespiest vēlreiz iziet tam cauri. — Iestājās smags klusums, tad Džeisons pievirzījās Ketijai klāt un saņēma viņas rokas savējās. Viņš atcerējas visas tās šausmas, par kurām Ketija reiz bija viņam stāstījusi.

—        Bet tev nevajadzēs iet tam cauri, Ketij. Es nevienam neļaušu vēlreiz pret tevi tā izturēties. — Taču Ketija pārāk labi atminējās, ka Bils bija teicis to pašu. Viņš ari toreiz solīja būt viņai blakus.

—        Piedod, Džej. Es nevaru. Man liekas, es visu to paskaidroju mūsu attiecību pašā sākumā, — Ketija nopūtās.

—         Nē, tu patiešām visu paskaidroji, bet es nenojautu, ka tas mani tā satrauks. — Džeisons paraudzījās viņā ar rūgtu smaidu. Ketijas atbilde viņu bija aizvainojusi. — Tu esi dievišķīga sieviete, Ketij, un itin neko pasaulē es tā nevēlos kā bērnu no tevis. — Kctija jutās šausmīgi, tomēr viņai nebija ko atbildēt.

Saruna atkal pievērsās jaunajai mājai. Nākamajā dienā Ketija nokārtoja formalitātes, un vēl pēc nedējas māja bija viņu rīcībā.

—         Mazliet padārga, — Ketija sacīja Annai, kura ciemojās pie viņiem Ņujorkā, — pagaidi vien, gan pati redzēsi. Māja ir lieliska, un mums tā patīk. Esam nolēmuši nekavējoties pārccltics.

Anna jutās laimīga, redzot, kā draudzene dzīvo. Viņa visu laiku priecājās par Ketiju.

—    Kā Džcjam ar darbu?

—         Viņam tas ļoti patīk. — Iestājās klusums, un pār Ketijas acīm pārslīdēja ēna. Viņa brīdi vilcinājās, pēc tam virtuvē apsēdās uz krēsla. Šajā rītā Ketija bija mājās viena, un neviens viņu netraucēja parunāt ar draudzeni. Ketija skumji lūkojās uz viņu.

—    Anna, man ir problēma.

—    Kāda, mana dārgā?

—    Tas ir saistīts ar Džcju, — Anna apstulba, to izdzird usi,

—    viņš grib bērnu.

—    Un tu negribi?

—    Par to nevar būt ne runas.

—         Kāpēc ne? Tavas karjeras dēļ? — Annas balsī neskanēja nosodījums. Viņa varēja to saprast, tāpat kā daudz ko citu.

—    Nē, te ir pavisam kas cits.

—          Nesaki man neko. Vainīgs Bils. — Anna to izteica un sašķobīja seju.

Ketija iesmējās:

—    Mans Dievs, kā rādās, tu viņu ienīsti vairāk nekā es.

—         Tā nu ir… — Annas balss kļuva laipnāka, — bet tas nav iemesls, lai vairs nelaistu pasaulē bērnus. Es jau tad tev sacīju, ka nākamajā reizē būs citādi. Ai, Ketij, pat ja tas būtu sarežģīts gadījums, labs ārsts iedos pretsāpju līdzekļus, izdarīs dažadas injekcijas, tu pat nejutīsi sāpes.

Ketija smaidīdama klausījās.

—    Skaisti jau skan.

—    Bet tas arī īstenībā ir skaisti.

—         Es zinu. Es mīlu Filipu, zinu, ka iemīlēšu Džcja bērnu, tomēr, Anna, es nevaru»

—          Kā vēlies. Izlem pati, kā šajā gadījumā rīkoties, bet, ja gaidīsi bērnu, es atbraukšu un dzemdībās būšu pie tevis.

—    Kā medicīnas māsa? — Ketija gribēja zināt.

—          Jebkurā lomā. Vai nu medicīnas māsas, vai draudzenes lomā. Kā tu gribēsi, un kā liks ārsts. Es būtu noderīgāka draudzenes lomā, bet, ja tu vēlēsies, kļūšu medicīnas māsa. Tev blakus būs arī Džejs. Un pēc tam, kad piedzims bērns, jūs varbūt nolemsiet apprecēties.

—    Tikai ne to, — Ketija sāka smieties.

—         Es ar tevi neesmu vienisprātis, bet labāk paskatīsimies, kā būs.

—    Vismaz tāds jautājums netiks izvirzīts.

—    Diez vai Džeisons to nepieprasīs.

—          Var jau būt. — Kaut gan Ketija arī pati nebija par to pārliecināta, tomēr viņai negribējās, lai Džeisons to pieprasītu.

77. nodaļa

Džeisons un Ketija pārcēlās uz jauno mūra namu un sākumā dzīvoja tukšās sienās. Taču drīz vien Rets uzstāja, lai viņi no tā paņem naudu, un Ketijas rēķinā ieskaitīja solīdu summu klāt tai naudai, kas jau bija noguldīta. Viņi nopirka skaistas mēbeles, paklājus, gleznas, vairākas mantas izraudzījās kādā ūtrupē un veselu dienu nodarbojās ar mājas iekārtošanu. Pēc dažām dienām nams ieguva apdzīvota mājokļa izskatu. Atveda arī Džclsona mantas no viņa vecās mājas.

Džeisons vairs bērnu nepieminēja, tomēr Ketiju šīs domas visu laiku tirdīja, it īpaši, skatoties uz divām liekajām istabām. Viņa nesteidzās tās iekārtot kā viesiem paredzētas istabas, tomēr domas par bērnu viņu vēl biedēja.

Ketija augām dienām strādāja Viņai šķita, ka tas turpināsies mūžīgi. Pēc četrus mēnešus ilga darba Ketija, kā likās, bija ierakusies veselā kaudzē papīru ar labojumiem, grozījumiem, papildinājumiem. Sēdēdama savā mazajā, saules pielietajā istabiņā, kura atradās blakus viņu guļamistabai, Ketija dienām laboja un papildināja lugu. Pēc Ziemassvētkiem, uz dažām dienām iebraucis Ņujorkā, Rets ievēroja, ka Ketija izskatās ļoti nogurusi.

—    Vai tu jūties labi?

—    Jā, lieliski. Kas tad ir? — Ketija brīnījās.

—    Nezinu. Man liekas, tu esi sagurusi.

Viņa pasmīnēja. — Ko tad tu gribi? Es taču nepārtraukti strādāju.

—    Kā virzās uz priekšu?

Ketija dziļi nopūlās un atslīga mīkstajā krēslā.

—         Nezinu. Domāju, ka viss pabeigts, bet man atkal kaut kas nepatīk. Vēl gribas kaut ko labot.

—         Vai pārstrādāto eksemplāru esi kādam rādījusi? — Ketija pašūpoja galvu. — Varbūt to vajadzētu darīt?

—    Baidos, ka tur nesapratīs, ko es īsti daru.

—    Tas nav svarīgi, maziņā. Kāpēc nepamēģināt?

Nedēļu vēlāk, pakaušot tēva padomam, Ketija rokrakstu parādīja Nortonam un režisoram. Tie viņu apsveica ar darba pabeigšanu. Taču pēc tāda atvieglojuma Ketija izskatījās nevis labāk, bet jutās vēl vairāk nogurusi.

—    Vai tev nevajadzētu aiziet pie ārsta?

—         Nav nekādas nepieciešamības. Tagad es gribu labi izgulēties. — Un viņa tā ari darīja. Piecas nākamās dienas Ketija gandrīz vai neatstāja guļamistabu, pat negāja paēst.

—         Tu esi tik briesmīgi nomocījusies? — Džeisons satraucās ne pa jokam; tiesa kas tiesa, Ketija taču bija strādājusi kā neprātīga četrarpus mēnešus.

Ketija pamāja ar galvu.

—          Vēl vairāk, es katru dienu pamodos ar vienu vēlēšanos: kādu brīdi ilgāk pagulēt.

Pēc pāris dienām Džeisonu pārņēma vēl lielāks nemiers, un viņš pieprasīja, lai Ketija griežas pie ārsta. Viņš pierakstīja Ketiju uz pieņemšanu un pats viņu aizveda.

—    Vai tiešām bija tik grūti agrāk aiziet pie ārsta?

—        Bet viņš man nav vajadzīgs. — Džeisons pamanīja, ka Ketija kļuvusi pavisam gurdena un atsakās ēst. — Esmu vienkārši ļoti nomocījusies.

—         Varbūt dakteris kaut ko darīs, lai paceltu tavu tonusu. — Taču Ketija vairs nesmējās par Džeisona jokiem, un, kad viņi iegāja klīnikā, viņam rādījās, ka Ketija teju teju sāks raudāt. Pēc vizītes pie ārsta, kad Džeisons skatījās uz Ketiju, viņam šķita, ka viņa tomēr ir raudājusi, lai gan par to nebilda ne vārda.

—    Nu, kā tad ir?

—    Viss kārtībā.

—        Apbrīnojami! Kā dakteris varēja tā secināt? Pamatojoties uz tavu burvīgo garastāvokli vai uz veselīgo mirdzumu tavās acīs?

—         Izbeidz jokot. Vai tu nevarētu mani atstāt vienu? — Taču mājās Džeisons apskāva Kctiju un veda viņu uz kabinetu apakšējā stāvā, kur viņi varēja mierīgi parunāt.

—   Ketij, pietiks mani vazāt aiz deguna. Gribu zināt, kas notiek.

—         Nekas. — Taču viņš pamanīja, ka viņai dreb lūpas un acis ir pilnas asarām. — Nekas. Viss ir labi.

—         Nē, slikti! Tu mānies. Ko ārsts teica? — Ketija mēģināja aizgriezties, taču Džeisons saņēma viņas rokas. — Ketij… maziņā… saki, lūdzu. — Bet Ketija aizvēra acis un papurināja galvu. — Atstāj mani vienu.

Džeisons maigi pavērsa viņas seju pret sevi. — Varbūt ir noticis kas briesmīgs? — Viņš nodrebēja aiz šausmām, iedomājot ļaunāko. Viņš to nepārdzīvos, ja zaudēs Ketija Viņš nevarēs dzīvot bez viņas.

—          Ketij! — ari Džeisona balss drebēja, tomēr viņa vairs negriezās projām no viņa, tikai raudāja.

—        Es, Džej, jau trīsarpus mēnešus esmu stāvoklī, — pēc tam viņa ar skubu turpināja. — Biju tā aizņemta ar to sasodīto lugu, ka neko nepamanīju. Dienām un naktīm strādāju un nekad nebūtu domājusi… — Ketija rūgti raudāja. — Es vairs nevaru izdarīt abortu. Jau par vēlu.

Džeisons gluži apstulbis lūkojās Ketijā.

—    Un tu gribi taisīt abortu?

Viņa izklaidīgi atbildēja:

—           Kāda tam tagad nozīme? Man nav izvēles, — Un, atbrīvojusies no Džeisona apskāvieniem, Ketija izskrēja no istabas. Pēc brīža Džeisons izdzirdēja aizcērtarnies viņu guļamistabas durvis. Un tūdaļ pa kāpnēm noskrēja lejā Filips.

—    Kas kait māmiņai?

—    Viņa ir nogurusi un aizgājusi gulēt.

—    Tik agri?

—    Jā, mazais, tik agri.

—        Nu labi, vai negribi paspēlēties? — Taču Džeisons jutās kā salauzts. Viņam gribējās tikai vienu: palikt vienatnē. Taču puisēns tādām lūdzošām acīm raudzījās uz viņu.

—    Varbūt vēlāk?

—    Vēlāk es iešu gulēt.

—      Tādā gadījumā atvaino mani. Varbūt dot tev risināt uzdevumu? — Zēns staroja. Viņam par visu labāk patika risināt mīklas. Džeisons sadabūja pildspalvu un papīra lapu, uzzīmēja risināmo mīklu.

—    Ej, izdomā, kas tas ir.

Filips izgāja no istabas, un Džeisons nogrima domās. Viņu bija apstulbinājuši Ketijas vārdi par abortu. Vai tiešām viņa varētu to izdarīt? Neko viņam nepateikuši? Kā viņa drīkstētu? Džeisons piespieda sevi domāt vispirms par to, ka tas tomēr nav noticis. Bērns bija dzīvs… viņa bērns… Viņš neviļus pasmaidīja, tad atkal sadrūma, juzdams līdzi Ketijai. Ko tad, ja viss noritēs tikpat smagi kā iepriekšējo reizi? Kā viņš varētu Ketijai palīdzēt? Džeisonu ari pašu pārņēma panika, pēc tam itin kā no zemapziņas uzpeldēja Annas vārds. Viņa toreiz bija kopā ar Ketiju, turklāt Anna ir medicīnas māsa un zina, kas tādos gadījumos darāms. Viņi ar Annu bija tikai pavirši pazīstami, bet zināja, ka Anna var palīdzēt.

Džeisons nolēma aizbraukt pie Annas. Aplinkus viņš no Ketijas uzzināja Petersonu adresi un, atsaukdamies uz steidzīgu uzdevumu, palūdza Skārletu dažas dienas palikt pie Ketijas, bet pats devās uz Sanfrancisko.

Kad viņš ar taksometru piebrauca pie Petersonu mājas Milveli, Anna ar jaunāko bērnu bija pagalmā un izbijās, ieraudzījusi Džeisonu. Viņa metās tam pretī un, nepaguvusi sasveicināties, izsaucās:

—    Džej, vai kas noticis?

—         Es… nē… tas ir… jā, — Džeisons apjuka, nodomādams, ka Annai viņa bailes var likties muļķīgas, viņš tikai būs velti viņu traucējis. Tomēr Anna uzreiz saprata Džeisona noskaņojumu un atbraucēju vedināja istabā.

Tur vienkāršā mājas atmosfērā, draiskulīgo bērnu vidū, Džeisons atguvās. Anna viņu pabaroja un, jau dzerot kafiju, viņi atkal atgriezās pie tā, kāpēc Džeisons bija braucis. Nopūties viņš Annai visu izstāstīja.

—          Es pat nezinu, kāpēc esmu ieradies. Piedodiet man, pie tam… Ak Dievs! Es nezinu, Anna, bet jūs esat medicīnas māsa un draudzene… jūs pagājušo reizi bijāt… Kungs Jēzu, vai tiešām es ar to nogalinu Ketiju?… Nezinu, kā lai visu paskaidroju. Ketija krīt histērijā. Nekad neesmu viņu redzējis tik uzbudinātu.

Anna klausīdamās māja ar galvu.

—    Viņai ir pamats būt uzbudinātai.

—    Vai patiešām būs tik ļauni, kā viņai palicis atmiņā?

—    Nē. Ļaunāk jau nevar būt.

—    Ak Dievs! — Ienīzdams sevi par šiem vārdiem, Džeisons ķērās pie pēdējā salmiņa un jautāja: — Vai nevar iztaisīt abortu tagad, grūtniecības ceturtajā mēnesī?

—         Sliktākajā gadījumā var, bet tas ir ļoti bīstami. — Pēc brīža Anna piebilda. — Jūs patiešām to vēlaties?

—   To vēlas Ketija. Viņa tā saka. — Džcisons bija tuvu raudām.

—         Viņa gluži vienkārši baidās. — Un Anna izstāstīja Džcisonam, kāpēc tā noticis. Šī patiesība lika viņam nodrebēt. — Ketijai dzīvē nācies pārciest daudz grūtību, tomēr tas, kas toreiz ar viņu tika izdarīts, jebkurai sievietei var atņemt vēlēšanos laist pasaulē bērnu. Bet viss taču varēja būt citādi, ja ārsts būtu bijis cilvēciskāks un Bils arī.

—    Vai Ketija to saprot?

—         Ar prātu jā, bet savā sirdī nespēj aptvert. Tas viņai iedveš paniskas bailes. Es saprotu. Esam par to runājušas. Viņa ir nolēmusi nekad vairs nelaist pasaulē bērnu. Ja man būtu bijis lemts pārciest to, ko pārdzīvojusi Ketija, es izlemtu tāpat. Bet, Džej, tagad visam jābūt citādi.

—    Kāpēc jūs tā domājat?

—         Jebkurš ārsts jums to pateiks. Un viņas ārsts droši vien ir jau viņai to pateicis.

—    Bet Ketija nav bijusi uz izmeklēšanu.

—         Tad pacentieties, lai viņa nonāktu laba ārsta rokās. Izmantojiet visas iespējas, Džej, tas ir ļoti svarīgi. Nedrīkst pieļaut, ka Ketija vēlreiz pārcieš ko līdzīgu.

—           Es centīšos, — Džeisons atviegloti nopūtās. — Paldies, Anna. Piedodiet, ka es traucēju jūs ar savām problēmām.

—          Muļķības, — un Anna pasmaidīdama piebilda: — Džej, esmu ļoti priecīga.

Džeisonam atkal izlauzās nopūta.

—         Es arī. Bet, mans Dievs, kā es nevēlos, lai viņa ciestu šīs mokas.

—        Ketija drīz vien nomierināsies. Tikai sūtiet viņu pie uzticama ārsta.

Viņš pie Petersoniem palika Gdz vakaram, to viesmīlīgajā mājā viņa sirds atguva mieru. Un tajā pašā vakarā Dens aizveda viņu uz Ņujorkas vilcienu.

Džcisons pārbrauca mājās un tūdaļ ķērās vērsim pie ragiem. Viņš apmeklēja četrus tuvus draugus, kuri arī strādāja avīzē un kuru ģimenēs nesen bija dzimuši bērni. Par laimi, viņu sievas bija aprūpējis viens un tas pats ārsts, un viņas uzskatīja, ka ārsts ir īsts brīnums. Džeisons pierakstīja ārsta uzvārdu un pēc stundas jau sēdēja pie viņa un varēja ar viņu parunāt.

—         Doktor Salbert, mans vārds ir Džeisons Kelmens… — un Džeisons sīki aprakstīja radušos situāciju.

—        No rīta atbrauciet pie manis abi kopā. Teiksim, ap desmitiem trīsdesmit.

—    Ļoti labi. Un ko es varu darīt tūlīt?

Ārsts pasmīnēja: — Iedodiet sievai iedzert kaut ko stiprāku.

—    Vai bērnam tas nekaitēs?

—    Nē, ja deva nebūs pārāk liela.

—         Vai šampanieti drīkst? — Džeisons vēl nekad nebija bijis tik satraukts un noraizējies, bet ārsts pasmaidīja.

—    Tas būs lieliski. Līdz rītdienai.

—          Paldies. Visu labu. — Džeisons, aši atvadījies no ārsta, ielēca mašīnā un brauca uz mājām. Pa ceļam viņš iegriezās veikalā un nopirka pudeli šampanieša. Pēc piecām minūtēm, uz lielas paplātes nolicis pudeli, divus kausus un šķīvi ar augļiem un mandelēm, Džeisons pieklauvēja pie guļamistabas durvīm, aiz kurām Ketija bija noslēpusies.

—    Jā, — Džeisons izdārdēja dobju balsi.

—    Vai drīkstu ieiet?

—    Nē.

—         Vienreizēji! — Džeisons klusu atvēra durvis. — Man patīk, ja mani tik viesmīlīgi sagaida.

—        Ak Dievs! — Ketija sēdēja gultā un iepleta acis, ieraudzījusi šampanieša pudeli. — Džej, kas tās par svinībām?

—         Tā nav jūsu darīšana, Ketij Batlera. Es svinu sava bērna ceļa sākumu un, par spīti visam, viņu ļoti mīlu. — Džeisons nolika paplāti un paraudzījās uz Ketiju. — Turklāt es esmu neprātīgi iemīlējies sava bērna mātē. — Viņš apsēdās blakus Kctijai un pabužināja viņas matus.

—    Nevajag. Man nav noskaņojuma.

Taču Džeisons atzvila gultā blakus Ketijai, lūkodamies viņā mīlas pilnām acīm.

—          Māriņā, es saprotu, ko tu pārdzīvo. Biju aizbraucis pie Annas, viņa man paskaidroja, kādus murgus tev nācies pārciest. Taču šoreiz es nepieļaušu, ka atkārtojas tādas šausmas. Neparko, nekad, es tev zvēru.

—          Tu biji pie Annas? — Ketija paskatījās uz Džeisonu ar aizdomām. — Kāpēc tu to darīji?

—         Tāpēc, ka tevi mīlu, ļoti uztraucos un nevēlos pakļaut tevi briesmām. — Šos vārdus Džeisons pasacīja tādā tonī, ka Ketija no jauna sāka gauži raudāt.

—        Ai, Džej, es mīlu tevi… mans dārgais, — viņa elsoja Džeisona skaujas.

—    Viss būs labi.

—        Tu to apsoli? — Ketija atgādināja pavisam mazu, pārbijušos meitenīti, un Džeisons pasmaidīja.

—    Apsolu. Rīt mēs braucam pie ārsta, kuru visi iemīļojuši.

—    Tu esi atradis man ārstu? — Ketija bija apjukusi.

—        Protams. Redzi, cik briesmīgs esmu. Vai tad agrāk to neesi manījusi?

—          Jā… ir gadījies… Ka tev izdevās atrast ārstu? — Ketija uzsmaidīja Džeisonam, kurš noliecās, lai viņu noskūpstītu,

—           Es aprunājos ar draugiem, kuru sievām nesen bijušas dzemdības, pēc tam aizbraucu pie šī ārsta. Viņš ir ļoti simpātisks.

—    Ko viņš sacīja?

—          Ka tev vajag iedzert šampanieti, — Džeisons izslējās un pasmaidīja, — pēc ārsta norādījuma. — Viņš atkorķēja pudeli, ielēja kausos dzirkstošo vīnu.

—          Vai tas nekaitēs bērnam? — Ketija šaubīdamās vaicāja, ņemot rokā kausu, bet Džeisons tikai smaidīja. Kad Ketija gaidīja Filipu, Bils bija viņai aizliedzis jebkuru reibinošo dzērienu devu.

—         Nē, dārgā, bērnam tas nekaitēs, — Džeisons ar pateicību uzlūkoja Ketiju, izdzirdējis, ka viņa raizējas par bērnu. — Mums, Ketij, būs jauks bērniņš.

—   Kā tu to zini? — Ketija pasmaidīja, un viņas acīs mirdzēja asaras.

—    Tāpēc, ka viņš ir mūsu.

Grūtniecības pēdējos mēnešos Ketijai bija zudusi interese pat par savu lugu. bķita, viņai nekas cits dzīvē nav vajadzīgs kā vien kopā ar Džeju klusi sēdēt dārzā un vērot Filipu rotaļājamies. Ketija agri gāja gulēt, lietoja pilnvērtīgu uzturu, maz lasīja, viņas smadzenes itin kā atradās pilnīgā atpūtā. Ketija nevēlējās nekādus uztraukumus, nekādas sarunas ar Nortonu par viņas darbu. Viņa gatavojās svarīgam notikumam, un šīs gaidas bija viņu pilnībā aizrāvušas. Paņēmušas visu viņas dzīvi savā varā.

Divas dienas pirms noteiktā dzemdību datuma no Sanfrancisko atbrauca Anna, atstājusi visus bērnus Dcna gādībā.

—   Tici man, es tā priecājos. — Anna līksmi raudzījās uz Ketiju.

—    Kas notiek ar tevi?

—          Pilnīgi nekas. Esmu pārvērtusies par īstu knisli. Es vairs nekad nevarēšu uzrakstīt nevienu lugu. — Kctija tagad spēja domāt vienīgi par bērnu un tā kopšanu.

Viņa pat sāka mazāk laika veltīt Filipam. Tā bija dīvaina sevī vērsta eksistence. Tomēr Džeisons to izprata, jo ārsts viņu bija brīdinājis, ka grūtniecības beigās tas ir iespējams.

—    Ko ārsts saka?

—         Neko. Tikai to, ka tas var notiki kuru katru dienu. Bet es domāju, ka mazais nepiedzims noteiktajā laikā.

—    Kāpēc?

—    Tā nemēdz būt.

—        Tieši tā ari notiek, — Anna pasmīnēja, kad visi trīs iekāpa mašīnā, — Visdrošākais Edzeklis ir iecerēt kaut ko fantastisku, piemēram, patīkamu vakaru, vakariņas kaut kur restorānā, došanos uz teātra izrādi, tad var noteikti sagaidīt, ka dzemdības sāksies tieši tajā vakarā. — Visi trīs sāka smieties, taču Džejam šī ideja iepatikās,

—    Ko jūs teiktu par vakariņām restorānā?

—   Tajā dienā, kad noteikts dzemdību laiks? — Ketija brīnījās.

—    Ko tad, ja kaut kas gadīsies?

—        Ja tu viņiem sabojāsi paklāju, mēs tur vairs nekad neiesim. — Džeisons pasmaidīja un pēc atgriešanās mājās tomēr palika pie sava, un restorānā uz nākamo dienu pasūtīja galdiņu.

—         Ak Dievs! — Ketija nervozi skatījās uz Džcisonu un gāja Edži Annai izsaiņot mantas Ārsts atļāva Annai būt klāt dzemdībās kā draudzenei. Viņš neiebilda, ka dzemdībās ir klāt tik daudz cilvēku, cik vien vēlas, lai tikai nebūtu mazu bērnu un lielu suņu,

Nākamajā dienā Ketija, Anna un Džeisons devās uz restorānu vakariņās. Tur kā aizvien bija jauki, klusināta gaisma, spoguļstikla sienas, elegants iekārtojums. Ketija platā, baltā vasaras kleitā, ar gardēniju matos izskatījās lieliski.

—          Tu esi eksotiska būtne, misis Batlera, — Džeisons viņu nošmaukstināja uz vaiga un čukstus piebilda, — es tevi mīlu arī tādu,

Ketija pasmaidīja, zem galda satvēra Džeisona roku, atbildot nočukstot to pašu. Viņi včl nebija paguvuši pasūtīt vakariņas, kad Anna Ketijas sejā pamanīja dīvainu izteiksmi. Sākumā viņa neko neteica, bet pēc piecām minūtēm viss atkārtojās, tad Anna noliecās pāri galdam un pajautāja:

—    Vai man bija taisnība, Ketij?

—    Liekas, jā.

Džeisons viņas nedzirdēja, viņš patlaban pasūtīja dzērienus.

—    Tad nu, lēdij! Vai visi ir apmierināti?

—    Pilnīgi.

Anna neatraudamās raudzījās uz Ketiju, un tā lēnām pašūpoja galvu. Viņai vēl negribējās neko sacīt. Taču, kad atnesa pusdienas, Ketija tām tikpat kā nepieskārās. Viņa negribēja ieēst par daudz: ja dzemdības patiešām sākušās, labāk tās aizvadīt tukšākā dūšā.

—        Dārgā, tu neko neēd. Vai ar tevi viss kārtībā? — Džeisons noliecās pie Ketijas, kamēr viņi gaidīja desertu.

Ketija pasmaidīja.

—    Viss ir normāli, ja neņem vērā to, ka sākušās dzemdības.

—         Kad? — Džeisons apstulbumā pavērās uz Ketiju. — Jau sākušās? — Viņu piepeši pārņēma panika, un Ketija iesmējās.

—          Ne jau tūBt mazais piedzims, bet ceru, ka ļoti drīz. Es sajutu sāpes jau pirms pusdienām, tomēr vēl nebiju droša.

—         Un tagad esi droša? — Džeisons satvēra viņas roku, viņa atkal iesmējās.

—         Mitējies, Džej. Viss ir kārtībā. Dzer kafiju un ēd desertu, pēc tam iesim uz māju un izsauksim ārstu. Neesi tik sasprindzis.

Tomēr Džeisons nespēja apvaldīt uztraukumu un, kamēr atnesa kafiju, Ketija pati pūlējās atbrīvot muskuļus. Tomēr sāpes kļuva stiprākas un biežākas.

Kamēr viņi stāvēja, gaidot mašīnu, Anna uzmanīja, cik biežas kļūst sāpes.

—         Ketij, būtu labāk tūlīt braukt pie ārsta. Tu vari arī netikt līdz mājām, — sacīja Džeisons, piebraucis viņām klāt es mašīnu.

—         Varbūt man tomēr laimējas, — Ketija pasmaidīja, bet pēc viņas acīm Džeisons redzēja, ka sāpes kļuvušas stiprākas, un viņu sagrāva bailes. Ko tad, ja tagad atkārtosies iepriekšējo dzemdību šausmas? Anna, pamanījusi, kas notiek ar Džcisonu, nomierināja viņu. Ketija atgūlās aizmuguras sēdeklī.

—    Viss būs labi, Džej. Neuztraucies. Ar Ketiju viss ir kārtībā.

—    Es nespēju nedomāt-

—        Viņa droši vien domā to pašu. Gan viss būs labi. — Džeisons palocīja galvu.

—    Kā jūties, Ketij?

—         Viss ir bez pārmaiņām, — taču kādu bridi pēc tam, kad Džeisons bija sācis braukt, viņa pateica. — Tūlīt man būs otrs bērns.

Viņš ar šausmām paraudzījās uz Ketiju.

—    Vai apturēt mašīnu?

—         Nekādā gadījumā. — Un abas sievietes iesmējās. Pēc brīža Ketijai vairs smiekli nebija prātā, un laikā, kad viņi atbrauca uz slimnīcu, viņa vairs nevarēja parunāt.

Medicīnas māsa steidzās izsaukt ārstu, bet divas citas pavadīja Ketiju uz nelielu, tīru istabu. Kādu bridi Kctija lūkojās Annā skumju pilnu skatienu.

—        Biju domājusi, ka patiešām kaut kas ir mainījies… — Tomēr tā bija tāda pati istaba, kādā viņa pirms vairākiem gadiem četrpadsmit stundu bija pavadījusi agonijā. To atceroties, Ketijai izlauzās vaids.

—          Neuztraucies, Ketij, — Anna nesteidzīgi palīdzēja Ketijai izģērbties, taču viņas pastāvīgi pārtrauca izģērbšanos, nogaidīdamas, kamēr sāpes mitējas. Pēc tam, atbalstīdamās uz Džeisona rokas, Ketija apgūlās.

—        Vai viss labi, Ketij? — Džeisons jutās bezpalīdzīgs un izbijies. Viņš zināja tikai to — ja kas notiks ar Ketiju vai bērnu, viņš to nepārdzīvos. Džeisons to skaidri saprata. Bet Ketija viņu apveltīja ar vāru smaidu, cieši turēdama viņa roku.

—    Viss kārtībā.

—          Tiešām? Tu esi pārliecināta? — Ketija palocīja galvu un sarāvās čokurā no jaunas sāpju lēkmes. Tajā brīdī Džeisons atcerējās, ko viņi abi ārsta konsultācijā bija dzirdējuši par elpošanu, un sāka skaļi skaitīt, lai Ketija dziļi elpotu. Kad lēkme beidzās, Ketija pārsteigta paraudzījās uz Džeisonu.

—    Zini, tas iedarbojās.

—         Tad jau labi. — Viņš sajutās ārkārtīgi lepns, un nākamajā sāpju lēkmē viņi atkārtoja to pašu. Viņiem pienāca klāt ārsts, jo viss tika kontrolēts.

Ārsts atzina, ka Ketija visu izpildot ļoti labi. Pagātni viņai atgādināja tikai īsie izmeklēšanas brīži, bet no tā taču nevarēja izvairīties. Kaut gan šoreiz viņa vismaz netika piesieta. Māsas bija jaukas un laipnas, ārsts smaidīja, un tepat istabā atradās

Anna. Ap Ketiju bija cilvēki, kas rūpējās par viņu. Džeisons visu laiku stāvēja blakus, palīdzēdams Ketijai elpot un kontrolēdams

sevi.

Pēc pusstundas sāpes pastiprinājās un uz bridi kļuva nepanesamas. Elpošans ritms nojuka, Ketiju sāka kratīt drebuļi, viņa sajuta nelabumu un šausmās sastinga. Džeisons nervozi paraudzījās uz Annu, kura medicīnas māsai uzmeta daudznozīmīgu skatienu. Augiis bija sācis kustēties, un mediķi zināja, ka tas ir vissāpīgākais process. Pēc pusstundas Ketija izmisīgi saķēra Džeisona roku un sāka kliegt.

—    Es nevaru… Džej… vairāk nevaru… nē! — Ketija līdz ar katru sāpju lēkmi kliedza aizvien skaļāk, pēc tam sāka vaidēt, kad ārsts viņu izmeklēja.

—    Nu jau drīz, — ārsts bija ļoti apmierināts, uzmundrināja Ketiju. — Vēl mazliet, Ketij. Pagaidi… tu visu izturēsi… pats briesmīgākais jau ir aiz muguras… aiz muguras, — tā visi Ketiju centās pierunāt, bet pēc piecpadsmit minūtēm visapkārt visi sarosījās.

—      Džej… ai, Džej, — Ketija vēl joprojām izmisīgi turēja Džeisona roku, un Anna redzēja, ka Ketija jau ir sākusi spiest. Pienācis laiks. Viņu ievietoja dzemdību nodaļā, uz galda, kur sieviete varēja satvert rokās speciālus turekļus abās pusēs.

—    Kas man jādara? — Ketija izmisīgi lūkojās uz ārstu, bet viņš tikai smaidīja,

—    Pagaidām nekas. — Ārsts lūdza māsas ērtāk nolikt Ketijas kājas, bet Džeisonu pieturēt viņu aiz pleciem. Ketija apvaldīja nepārvaramo spiešanas dziņu. Radās iespaids, ka viņa ar smagu nastu rāpjas augšā slāvā kalnā, un teju teju nenoturēsies un nogāzīsies bezdibenī. Taču balsis visapkārt uzmundrināja un palīdzēja. Tad piepeši Džeisons Ketijas ķermenī sajuta īpašu saspringumu, un pēc pēdējā spiediena un grūdiena viņai starp kājām parādījās maza galviņa, un visiem izlauzās atvieglojuma nopūta.

—      Beidzot bērniņš ieradies! — Visiem izlauzās atvieglots izsauciens. Vēl divreiz vajadzēja paspiest, un pasaulē nāca burvīga meitenīte.

—      Ai, Džej.« Viņa ir tik jauka! — Ketija smējās un priecājās, raudāja aiz laimes. Un līdz ar viņu Anna un Džeisons. Tikai ārstam acis palika sausas, kaut gan viņš tāpat priecājas kopā ar viņiem.

Pēc pusstundas Kctiju un bērnu aizveda uz palātu, bet Džeisons joprojām nespēja atgūties, redzētā satriekts. Viņa sieva likās nesatricināmi mierīga, lepna par paveikto. Dzemdību process aizņēma mazliet vairāk par divām stundām. Ketija skatījās uz Džeisonu un Annu, turēdama rokās bērnu un smaidīdama.

—     Ziniet, man ļoti gribas ēst. — Anna paskatījās uz draudzeni un iesmējās.

—    Ar mani arī visu laiku bija tas pats.

Džeisons spēja tikai klusu sēdēt un ar apbrīnu lūkoties uz savu meitu.

—    Jūs abas esat nenormālas. Kā var ēst tādā brīdī? — Turpretī Ketija to varēja un apēda divas sviestmaizes ar rostbifu, smalkmaizīti un uzdzēra virsū pienu.

—     Tu esi briesmone! — Džeisons smējās, vērodams, kā viņa kāri notiesā ēdienu.

Džeisona acīs nekad nebija bijis tik daudz maiguma kā šajā brīdī.

—     Es tevi mīlu, Džej. Nekad nebūtu par to izšķīrusies, ja man nebūtu tevis. Vairākas reizes man gribējās izvairīties no toreizējo murgu atkārtošanās.

—     Es zināju, ka tu rīkosies saprātīgi. — Pēc nepilnas stundas Ketija ar nomazgātu seju, spulgām, mirdzošām acīm, sasukātiem matiem sēdēja gultā. Anna nogāja lejā padzert kafiju, atstājot Džeisonu un Ketiju divatā.

—     Tu esi varone, dārgā. Es lepojos ar tevi. — Viņi maigi viens otru uzlūkoja mēmā apbrīnā un pielūgsmē. Bērnam jau bija izraudzīts vārds. Elinora Batlera Kelmena. Šodien tad ar to bija gana.

Skārlela, kura katru dienu apciemoja meitu, nupat bija aizgājusi, kad pie mājas apstājās mašīna un no tās aši izkāpa Rets. Viņš tagad tik bieži neieradās Ņujorkā un bija atbraucis tāpēc, ka Džeisons viņam ar telegrammu pavēstīja par mazmeitas piedzimšanu.

Rets likās vēl melnīgsnējāks nekā agrāk. Viņa seju bija ārdējis vējš un karstā saule, iznesīgais, muskuļainais stāvs nelikās zaudējis lokanību, un ārēji viņš tagad vēl vairāk atgādināja pirātu.

Kad Rets, apkrāvies saiņiem un kārbām, parādījās mājā, Filips ar līksmiem saucieniem metās viņam ap kaklu.

—          Vectētiņš atbraucis! — zēns sajūsmā sauca un aizgūtnēm ņēmās stāstīt Retam, ka viņu mājās tagad esot meitenīte un ka viņš, Filips, tam esot bijis pretī, jo gribējis, lai būtu zēns. Rets iesmējās un mīļi apskāva puisēnu.

—        Nekas, Filip, no meitenēm arī dažreiz iznāk labi cilvēki. Tu tikai uzmani, lai viņa neizlutinās, un viss būs pilnīgā kārtībā.

Zēns vērīgi noklausījās Retā, padomāja, pēc tam svarīgi pamāja ar galvu.

—    Nu, ja tu uzskati, ka tas nekas, vajadzēs samierināties.

Tagad Rets jau skaļi smējās un meta puisēnu līdz griestiem.

—         Jā, Filip, vajadzēs samierināties, te nu neko nevar darīt, — viņš mazdēlam klusītēm sacīja, kad viņi bija pēc sirds patikas izspēlējušies un izsmējušies.

Rets neprātīgi mīlēja mazdēlu un bieži jokojot bija teicis saviem draugiem Kolorado, ka sapņojot nodzīvot līdz dienai, kad Filips izaugs liels un viņš no savām rokām mazdēla rokās nodos savu uzņēmumu.

Un tad pienāca ziņa par Elinoras piedzimšanu. Pašam Retam, kā viņš uzskatīja, nebija sevišķi veicies: viņam bija tikai viena meita. Toties tagad viņš jutās ļoti apmierināts, jo viņam būs vairāki mazbērni Un viņš tūdaļ brauca uz Ņujorku.

Uzkāpis augšā, Rets pieklauvēja pie meitas istabas durvīm un, izdzirdējis Ketijas kluso balsi, uzmanīgi pavēra durvis.

—    Tēt… — Ieraugot tēvu, Ketijas acīs atstaroja prieks.

Ketija ar meitu jau divas dienas bija mājās. Ārsts viņai atļāva

iet uz māju pirms termiņa, jo dzemdības bija bijušas vieglas, bez kādiem sarežģījumiem. Tomēr lūdza būt uzmanīgai, uzreiz neķerties pie darba, vairāk atpūsties un nodarboties ar bērnu.

—    Tēt, tu esi atbraucis…

—         … speciāli, lai palūkotos uz viņu, — Rets klusiņām, pacēlies pirkstgalos, piegāja klāt meitai un, skūpstīdams viņu uz pieres, no sāniem noskatīja balto vīstokli, kas gulēja Ketijai klēpī.

—    Mans Dievs, viņa taču ir īsta skaistule!

Ketija priecīgi iesmējās.

—    Jā, tēt, viņa arī man bezgala patīk.

Rets vēl kādu brīdi pasēdēja blakus meitai, aizkustinājumā aplūkodams mazītiņo būtni, pēc tam devās mājup, apsolīdams atbraukt pie viņiem uz visu vakaru un pastāstīt par zelta raktuvēm, naftas atradnēm, mormoņiem un indiāņiem.

—        Vai tu kādreiz paņemsi mani līdzi? — Filips cerīgi raudzījās uz Retu.

—         Noteikti, mēs abi tur veiksim lielus darbus! — Puisēna acis iemirdzējās, priecājoties par gaidāmajiem neparastajiem piedzīvojumiem.

—          Līdz vakaram, mazais, — Rets pa jokam gaužām nopietni pakratīja zēna roku un sazvērnieciski viņam pamirkšķināja. — Mums abiem jāizstrādā rīcības plāns.

Zēns svinīgi un lepni pamāja ar galvu un gāja pavadīt Retu līdz mašīnai.

78. nodaļa

Kad Filips, saviļņots un satraucies par nākotnē gaidāmajām pārmaiņām savā dzīvē, atgriezās pie mātes, viņa zēnu piesauca sev klāt.

—          Filip, ko tu domā par savu māsiņu? — Ketija sajūsmā lūkojās uz meitiņu, bet zēns tikai paraustīja plecus.

—         Jauka, tomēr meitene. — Filips jau bija pārdzīvojis pirmo vilšanos, uzzinot, ka viņam piedzimusi māsa, nevis brālis. Ketija puisēnam iedeva meitenīti paturēt rokās.

—          Skaties, cik viņa maziņa! — Zēns jau savā veidā mīlēja māsu, ar smaidu to atdodams mātei. Un tagad, kad Ketija un Filips bija palikuši vieni, zēns ierāpās mātei klēpī.

—    Esmu priecīgs, ka tu biji precējusies, kad es piedzimu,

—          Esi priecīgs? Kāpēc? — Ketija ieinteresēta skatījās dēlā, brīnīdamās, kāpēc viņš sācis par to runāt.

—          Ko būtu teikuši cilvēki? Varbūt tie nodomātu kaut ko sliktu? — Filips skatījās uz gluži apjukušo māti. — Man tā liekas.

—         Es gan uzskatu, ka neviens neko nenodomātu. Un vispār, kāda ļaudīm par to daļa?

—    Man gan tas nav vienalga.

Ketija klusām pamāja ar galvu un nogrima domās. Tādā noskaņā viņu sastapa Džcisons, kad dienā no redakcijas atbrauca pie viņas un bērna.

—    Par ko jūs tik nopietni domājat, kundze?

—        Par Filipu. Viņš pateica kaut ko dīvainu. — Ketija pastāstīja Džeisonam par sarunu ar dēlu. Un viņš ari kļuva domīgs.

—          Varbūt zēns patlaban pret to ir ļoti jūtīgs? — Džeisons centās notikušajam nepievērst uzmanību, tomēr viņa acīs iedegās cerība. — Ko tad, ja ar meitenīti notiks tas pats, kad viņa sasniegs tādu vecumu?

—         Tad mēs sacīsim ļaudīm, ka esam precējušies, kaut gan varbūt mums patiesi būtu labāk to izdarīt.

Džeisons noraizējies paskatījās uz Ketiju.

—        Ko, pateikt ļaudīm, ka esam precējušies? — Džeisons šķita norūpējies, bet Ketija lēnām pacēla galvu.

—    Nē, es domāju, ka jāapprecas.

—         Tu runā nopietni? — Ketija palocīja galvu, un Džeisons izbrīnījies pavērās viņā. — Tu nejoko?

—    Es tā domāju.

—    Tu patiešām to vēlies?

—    Jā, vēlos, — Ketija pasmaidīja.

—    Tiešām?

—    Jā! Ak Dievs, Džej! Tu esi kā mazs bērns.

—         Es nespēju tam ticēt. Man šķita, ka es tā ari nenodzīvošu līdz tādai dienai.

—        Es ari necerēja Tāpēc rīkojies, kamēr neesmu pārdomājusi. — Džeisons izskrēja no istabas, un pēc stundas viņi smējās un dzēra šampanieti. Pēc trim dienām bija nokārtoti visi dokumenti. Kad tie tika saņemti, klāt bija Rets, Anna un Dens. Ketija ar aizdomām skatījās uz apliecību.

—    Nu, redz, man ir otrais vīrs.

Džeisons pasmīnēja, pēc tarn nopietni paraudzījās uz sievu.

—        Ketij, tev nav jākaunas no savas pagātnes. Tu esi rīkojusies, kā ir likusi sirds. Tur nav nekā īpaša. — Džeisons vienmēr ar izpratni bija skatījies uz Ketijas dzīvi, un viņa to ļoti augstu vērtēja.

—         Paldies, dārgais. — Roku rokā viņi devās uz mājām. Pēc atgriešanās mājās Džeisons sievas roku paturēja savējā.

—        Vēl a kaut. kas. par ko es vēlētos parūpēties, misis Kelmena — Taču Ketija zināja, ka vīrs joko, viņi bija vienojušies, ka katrs paturēs savu agrāko uzvārdu.

—    Kas tad tas būta mister Kelmen?

Džeisons kļuva ārkārtīgi nopietns.

—    Es vēlos adoptēt Filipu. Vai drīkstu to darīt?

—   Ja tu domā par to, vai Bils to atļautu vai ne, tad es uzskata ka viņš gan neiebilstu. Tu taču zini, ka no Bila nav nekādu ziņu. — Ketija lielā maigumā palūkojās uz vīru.

—    Filips priecāsies.

Džcisons paraudzījās uz Ketiju.

—    Un es arī. Rīt aizbraukšu pie sava advokāta. — Džcisons visu nokārtoja, un pēc četrām nedēļām dokumenti bija kārtībā. Tagad zem viena jumta dzīvoja četri Kelmeni.

79. nodaļa

Teātrī izrādīja Haidna operu «Dzīve uz Mēness». Skārlcta vientuļi sēdēja, ar skumjām atcerēdamās tādus pašus muzikālus vakarus Atlantā, kad blakus bija sēdējis Rets. «Kur gan tu esi, mīļais?» Viņai iesmeldzās sirds…

Turklāt pati opera bija rotaļīga un viegla. Tajā attēlots, kā bagātnieks vārdā Bonafede, divu daiļu meitu tēvs, kurš neprātīgi aizrāvies ar astronomiju, uzķeras uz krāpnieka Eklctiko makšķeres un tas viņu pārliecina, ka viņš atrodas uz mēness; dzīves likstas uz šā debesu spīdekļa liek viņam piekrist savu meitu laulībām ar tādiem līgavaiņiem, kuriem uz zemes viņš savas meitas ne mūžam nebūtu izprecinājis.

Uzvedums bija ļoti labs, un citos apstākļos šī lieliskā izrāde Skārletai būtu sagādājusi prieku. Taču šodien viņu nezin kāpēc tirdīja atmiņas. «Laikam kļūstu veca!» viņa izmisusi nodomāja.

Starpbrīdī, ejot garām lielam spogulim bronzas ietvarā, viņa piepeši apstājās un paskatījās uz savu atspulgu. Skārletai mugurā bija viņas iemīļotā zaļā, acu krāsai pieskaņotā kleita ar lielāku izgriezumu nekā viņas pārējiem tērpiem. Kleitu papildināja bāli zaļas, smalkas kurpītes un pērļu kaklarota, kuru Rets bija dāvinājis viņu kāzu gada jubilejā. Ak Dievs, atkal viņa ir atcerējusies Retu. Tīrais neprāts… «Es aizeju, Skārlet, aizeju uz visiem laikiem,» viņa itin kā izdzirdēja tā balsi. Nē, vajag ieslēgt sevī neprātu, apvaldīt, iesprostot to, neļaut tam izlauzties un pacelt balsi.

Tuvinājusi spogulim seju, Skārlcta nesteidzīgi skaitīja grumbas, kā cilvēki mēdz skaitīt sakāves, laika zīmes, kas sakrājušās tādos gados kā viņai, un darīja to, neizjūtot nedz šausmas, nedz rūgtumu, kas tādos gadījumos ir neizbēgams, bet, tieši otrādi, ar tādu kā izklaidīgu mieru. Itin kā šī dzīvā āda, kuru vieglītēm pavilka divi pirksti, lai iezīmētos grumbiņa, lai gultos ēna, piederētu kādam citam, citai Skārletai — un šo Skārleta viņa ar pūlēm atpazīt. Viņa vēlreiz ielūkojās spogulī, tad pēkšņi ieraudzīja no ložas nākam ārā garu, staltu vīrieti ar sirmumu matos. Skārleta atbalstījās pret spoguļa ietvaru. «Kungs Dievs, tas taču ir Rets! Man tūlīt jāiet projām.» Taču viņa palika uz vietas kā sasalusi, sirds viņai nevaldāmi dauzījās un šķita, ka viņa teju teju nokritīs. «Ak Dievs, ko lai es daru?»

Viņš stāvēja, mazliet atmetis atpakaļ galvu, un visā viņa augumā, viņa pozā jautās ij valdonīgums, ij jautrība, ij apbrīnojama bezrūpība, kas viņam bija tik raksturīga. Viņš noskatīja klātesošos un, kā allaž, kad durvīs parādījās viņa lielais, taču vēl joprojām staltais stāvs, radās iespaids, itin kā viņa dēļ nelaikā būtu radies caurvējš.

Skārletas sirds mokoši sažņaudzās un, aicinādama talkā savu starojošo smaidu, Skārleta pasauca viņu. Rets izslējās un pagriezās uz viņas pusi. Viņu skatieni sastapās. Tagad viņi lūkojās viens otram tieši acīs. Rets raudzījās viņā ar tādu kā pārgalvības pilnu izteiksmi, kuru viņa nespēja izprast.

—    Kāda satikšanās! — Rets paklusu noteica. — Es sastopu tevi šeit un vienu!

Dīvaina pieskaņa viņa balsī lika Skārletas sirdij pukstēt straujāk patīkamās nojautās un viņas vaigos ielija sārtums. Viņa ne vienu reizi vien tā balsī bija dzirdējusi līdzīgu notoni, Rets saņēma viņas roku un to noskūpstīja. Viņa silto lūpu pieskāriens Skārletu apdedzināja, un augumam izskrēja cauri trīsas. Viņa pēkšņi apjauta, ka viņš arī sajūt viņas pulsa nevaldāmo ritmu, un ar skubu atrāva roku. «Starp mums taču viss beidzies» viņai pēkšņi iedzēla doma. «Viņš nekad man nepiedos.» Kāpēc iesveļas šī nodevīgā kvēle krūtīs? Kāpēc viņai tā dreb rokas un stingst sirds?

—   Priecājos tevi redzēt, — viņš vēlreiz atkārtoja, un viens lūpu kaktiņš izsmējīgi nolaidās uz leju, un viena uzacs izteiksmīgi uzraucās. — Tu izskaties ļoti labi un kā vienmēr esi velnišķīgi valdzinoša. — Skatiens, ko viņš Skārletai uzmeta, to apstiprināja. (Kungs Dievs, cik labi, ka viņai mugurā jauna kleita un viņa ir kārtīgi nopūderējusi seju, lai nebūtu redzamas krunkas,)

Skārleta klusēdama, smaidoša, mazliet nobālusi, raudzījās uz viņu. Viņa mīl Retu, mīl līdz šim brīdim. Šī pati par sevi redzamā patiesība iedzēla viņai, tikko viņa saprata, ka līdz pat šim brīdim viņu mīl. «Vajag kaut ko atbildēt,» kā pulsējoša dzīsliņa viņas smadzenēs tukstēja doma.

—    Tu ari nemaz neesi mainījies, Ret.

—         Pateicos par komplimentu. — Viņš atmeta galvu un skaļi iesmējās gluži kā puika.

—    Kā tev veicas, Ret? Vai viss kārtībā?

—        Jā. Kļūstu vecāks, bet prātā nepieņemos. — Skārleta redzēja viņa izsmējīgo skatienu. — Man viss ir labi. — Viņi stāvēja pūlī, kas viņus grūstīja no visām pusēm.

—    Vai esi laimīga?

—         Jā (Bet viņas sirds lūgtin lūdzās: «Ret, mans mīļais, mans vienīgais, saki, ka ari esi noilgojies pēc manis, atcerējies un mīlējis mani.» Viņa juta, bija gandrīz pārliecināta, ka Rets līdz šim brīdim mīl viņu, par spīti visam.)

—         Un tu? — Skārleta ar sirds drebēšanu pameta skatienu uz Reta labo roku. Viņš iesmējās, lūkodamies viņai acīs.

—          Nē, dārgā. Neesmu precējies. Bet esmu laimīgs ari tāpat. Senajiem filozofiem bijusi taisnība: cilvēkam jānomirst vienatnē. Šai domā daudz veselā saprāta, — un viņš vēlreiz pavīpsnāja. — Es brīnījos nenobrinīdamies, kas tad noticis, kad no saviem advokātiem uzzināju, ka tu esi atsacījusies no naudas. Par varēm noturējos, lai nemestos tevi meklēt. Vienu laiku biju gatavs to darīt, pēc tam nospriedu, ka tev ir tiesības uz savu pašas dzīvi. Kā tu esi dzīvojusi visu šo laiku, Skārlet?

—    Normāli.

Rets pēkšņi vērīgi palūkojās uz viņu un saņēma viņas roku.

—         Būtu bijis krietni labāk, ja tava dzīve no paša sākuma būtu veidojusies «normāli», mana mīļā. Ja tev kopš bērnības būtu ļauts palikt «normālai» mazai meitenītei. Turpretī tā nenotika. Izrādījās, ka tavā dzīve viss ir nenormāls, — Rets pēkšņi maigi uzsmaidīja Skārletai, — tāpat arī mūsu ģimenes dzīvē. Bet dažkārt «normālums» nozīmē viduvējību, pelēcību, garlaicību, banalitāti. Taču visas šīs īpašības nav attiekušās un neattiecas uz tevi kopš tavas dzimšanas brīža līdz pat šim laikam. Tu esi neparasta sieviete un vienmēr tāda būsi. Un tev neizdosies ilgi noslēpt, kāda īstenībā esi. Tieši šī «nenormāluma» dēļ es tevi reiz iemīlēju.

Skārleta lūkojās uz viņu un ieraudzīja, ka viņa acīs staro tāds dīvains mirdzums.

«Kungs Dievs, kā man gribas viņam pieglausties, sajust viņa stingro plecu, atkal nonākt viņa aizgādnībā.» Jā, viņai Rets bija vajadzīgs, bija vajadzīgs, lai Rets viņu vienmēr aizsargātu. Viņa bija mēģinājusi viņu atkal atgūt un, iespējams, tas bija izdegies. Un viņa itin kā saldtīksmā neprāta varā iesaucās, spiezdama Reta roku:

—    Ai, Ret! Mēs taču mīlam viens otru, kādēļ gan neesam atkal kopā?

Rets pagriezās un paskatījās viņai acīs, paskatījās tā, ka viņa palaida vaļā Reta roku un neviļus atkāpās. Reta skatienā vairs nejautās siltums. Tikai klajš niknums un kaut kas līdzīgs izklaidībai. Tad nicīgs smīns sašķobīja viņa muti. Viņš klusēdams paskatījās uz savām delnām, uz mazo roku, kas tās nupat bija turējušas, mazliet pacēla galvu un piepeši sajuta briesmīgu nogurumu. Šajā īsajā mirklī viņš novecoja par vairākiem gadiem, un Skārletai pirmoreiz šķita, ka viņa beidzot ir ieraudzījusi īsto Retu. Viņš pagrieza galvu, un Skārleta redzēja viņa profdu — tik tikko dzīva cilvēka profilu; šis cilvēks vairs uz triecienu neatbildēja ar prettriecienu. Un Skārleta atcerējās viņu tādu, kādu bija ieraudzījusi pirmo reizi Divpadsmit Ozolos, — jautru, īstenu Vīrieti, kas, viņu redzot, zaudējis valodu, — un skaidri iztēlojās, kā viņš noliecas pie viņas, kā viņa lūpas skar viņas lūpas, viņa apvij rokas viņam ap kaklu un aizver acis.

Viņa skaidri saprata, ka ir tīrais neprāts lūgt viņu atgriezties tagad, pēc tik ilgiem šķiršanās gadiem, taču viņa vairs nespēja apstāties.

—     Ret, es bez tevis biju tik vientuļa, tik vientuļa, — viņa čukstēja, juzdama, ka viņš ir līdzās, un tā ir laime. Viņa palūkojās uz Retu caur asaru plīvuru acīs un pasmaidīja. Viņš arī skatījās uz Skārletu, bet uz smaidu neatbildēja. Viņa spīvā, stipras gribas cilvēka seja bija vērtusies bezgallielu sāpju kveldētā maskā; neviens nebija izcietis tik daudz un cietis tik dziļi kā viņš.

«Kaut arī viņa man ir nodarījusi pāri,» Rets nodomāja, raudzīdamies viņas lūdzošajās acīs, «bet es viņai esmu nodarījis pāri vēl vairāk. Viņa tik daudz pārdzīvojusi manis dēļ, tomēr es neesmu spējis viņai piedot acumirkļa vājumu…» Viscaur trīcēdams aiz piktuma un sajūsmas, Rets tik tikko varēja apvaldīt vēlēšanos pateikt viņai tādus vārdus, kas skar viņus abus, kaut ko ārkārtīgi maigu vai ārkārtīgi piedauzīgu. Taču, kolīdz viņš vērīgāk palūkojās Skārletā, tūdaļ veselo saprātu nomija mežonīgs, saldkaisls niknums. Sašutums par viņas melīgajiem izlēcieniem, dusmas uz likteni, kurš šo sievieti ir izraudzījies par ieroci savās rokās, lai viņu mocītu — tas viss reizē sacēlās Retā. Pēc tam viņa sāpes vērtās niknumā, atriebes alkās, prasībā viņai, šai nolādētajai, mest nopūderētajā sejā visu savu nīgrumu, savu nicinājumu un nosodījumu. Un vienlaikus Retu nežēlīgi un neatvairāmi vilka pie viņas, pie šīs ne visai jaunās, tomēr, kā agrāk, kvēli ilgotās sievietes, kuras sejā joprojām divi nevainojami iezīmētie uzacu loki ieslīpi tiecās augšup — no virsdegunes uz deniņu pusi.

Viņš līdz pat šim brīdim atcerējās visu: zāles zaļuma kleitu ar tumšām samta lentēm, kas rotāja ņieburu, un tuberozi tumšajos matos, zaļās safjānādas kurpītes, spulgās, zaļās acis, pirmos kadriļas soļus, tik trauslo, mazo un neaizsargāto būtni viņa skaujās tuksnesīgās pludmales slapjajās smiltīs.

—    Velns lai parauj! — viņam izlauzās, — es vēl arvien tam neesmu pielicis punktu…

Atbilde bija smaida ēna zaļo acu sērīgajā skatienā. Visa Skārletas O'Hāras Hamiltones Kenedijas Batlcras būtne izstaroja sievišķīgu lepnumu, bet smadzenēs kā agrīns pavasara tauriņš spurdza doma: «Viņš ir mans, es varu atgūt viņu, ja vien papūlēšos.»

—  Apsēdies un uzklausi mani kaut reizi mūžā, — sāpīgi satvēris Skārletu aiz rokas, Rets nosēdināja viņu krēslā: — Tu mani apreibini, Skārlet. Debesis man tevi sūtījušas, lai mani visu mūžu mocītu. Es tevi mīlu tā, kā vien vīrietis spēj mīlēt sievieti. Esmu tevi iekārojis kopš pirmā brīža, tūlīt, kolīdz ieraudzīju Divpadsmit Ozolos, un ne pēc vienas sievietes neesmu tā alcis kā pēc tevis, un neviena man nav likusi tik daudz ciest kā tu. Turpretī tu — tu esi man melojusi, neesi mani mīlējusi. Tu, Skārlet, esi bijusi kā suns uz siena kaudzes, esi gribējusi iegūt vienīgi to, kas tev nav aizsniedzams, bet, kad tas iegūts, tu nekaunīgi un bezsirdīgi esi to mīdījusi kājām. Un, lai kā es centos, viss bija veltīgi. Es tā cerēju, tā gaidīju, paklausīgi muguru saliecis, kamēr tu ielaidies dēkā ar šo skaistuli, šo aktieri. Vai tiešām tu nesaprati, ka neesi viņam vajadzīga? Nē, es ņemu savus vārdus atpakaļ. Kaut arī tu būtu pēdējā muļķe, tik un tā tu viņu, kā ari ikvienu, savaldzinātu — ar savu seju, augumu, visu!… Kurš cits, ja ne es to zina vislabāk! Tu, Skārlet, esi kā smagas paģiras. Taču es esmu izārstējies no tevis. Un tu veltīgi iedomājies, ka tev tikai jānoplivina brunči, un es kā uzticīgs suns atkal tev visur sekošu! Esmu dzirdējis, ka tev pēdējā laikā radušās grūtības ar pielūdzējiem, mana dārgā, nepārspējamā Skārlet? — Rets dzēlīgi iesmējās. — Vai tagad pienākuši citi laiki?

Skārleta drudžaini ievilka elpu, bet tūlīt cieši sakoda zobus, pamanījusi, ka viņa vērīgajam skatienam nav palicis apslēpts tas, ka Skārletu krata drebuļi. Viņas krūtis strauji cilājās, acis mirdzēja. Skārleta sāka saraustīti elpot, par varēm pūlēdamās to slēpt. Viņa paņēma somiņu, kas gulēja klēpī.

—   Acīmredzot tu pašlaik man atgādināji par maniem gadiem, Ret Batler, vai ne? Vispār tu vienmēr esi izcēlies ar takta un godprātības trūkumu. Tu nekad arī neesi bijis mana mazā pirkstiņa vērts. Es toreiz tevi pieņēmu aiz žēluma, pēc tam, kad ieradies pie manis kā nopērts suns, kas tādā paskatā nevienam nav vajadzīgs…

Viņa raudzījās, kā viņš tuvojas. Tūlīt viņš viņai sitīs. Viņa gribēja, lai viņš iesit viņai Tiesa, tad visam būs beigas. Protams, tad viņa nogalinās viņu. Taču viņš pusceļā apstājās. Un klusēja. Nebilda ne vārda. Un, lūkojoties šajās pazīstamajās acīs, viņš saprata, ka viņas pārgalvīgās domas, viņas neprātīgā vēlēšanās ir detusi sakāvi, Viņa visa itin kā pamira. Viņa saprata, ka aiz viņas nežēlības slēpjas skumjas, ka uz āru izlauzusics nejēdzīga prasība atriebties tam, kas to nekādi nav pelnījis. Tomēr viņa nespēja, nevēlējās piedot viņam visus šos mokošās vientulības un apkaunojuma gadus.

—    Nelietis, kāds tu esi nelietis! — viņa iesaucās bezspēcīgās dusmās, veltīgi pūlēdamās atcerēties visus visneķītrākos lamuvārdus, kādus zināja.

—   Ej pie velna! — viņa caur zobiem čukstus izgrūda, un viņas zaļās, naidā piemiegtās acis nodzalkstīja kā divi šauri asmeņi. Skārleta stāvēja, kvēlodama kaunā un dusmās. Kā gan viņai tas bija izlauzies, kā viņa varēja tā pazemoties un atklāt viņam savu mīlestību un skumjas. Un, vairs nebēdādama par to, ka viņu var sadzirdēt citi, viņa iekliedzās:

—     Vācies projām, Ret Batler! Es nevēlos nekad vairs tevi redzēt. — Un sajuzdama, ka viņu ķers trieka, Skārleta metās lejā pa kāpnēm.

-Viņai sapnī rādījās, ka viņa stieg purvā. Lēni, lēni viņa grima aizvien dziļāk, bet visapkārt nebija nekā cieta, nekā stingra, uz kā varētu atbalstīties, pie kā varētu pieķerties. Kāds viņu itin kā bez mitas vilka lejā aiz kājām, un pašā pēdējā mirklī, kad pretīgajai, smirdošajai žurgai vajadzēja sakļauties viņai virs galvas, viņa pēkšņi sajuta, ka stipras vīrieša rokas viņu saķer un uzvelk augšā. Viņa pacēla acis un ieraudzīja Retu…

Skārleta pamodās un, piecēlusies gultā sēdus, sāka raudāt. Tas bija bijis tikai drausmīgs sapnis. Viņa ielēja pilnu glāzi viskija un vienā paņēmienā izdzēra. Viņa pēkšņi bija kļuvusi pretīga pati sev. Viņa nu palikusi viena, gluži viena. Visu turpmāko dzīvi Skārleta iztēlojās kā nebeidzamu vientulībā, nesaburzītos palagos, drūmā mierā pavadītu nakšu virkni. Gulēdama gultā, viņa automātiski izstiepa roku, it kā vēlēdamās pieskarties siltam plecam, aizturēja elpu, kā baidīdamās aizgainīt kāda miegu. Skārleta atminējās Reta ūsu asumu pie savām lūpām, brīnišķīgās, drosmās acis zem taisnajām, tumšajām uzacīm, degunu — īstena vīrieša degunu, viņa mutes izloku. Visā pasaulē nebija skaistāku lūpu kā viņam. Taču piepeši viņas nogurušajās, alkohola apmiglotajās smadzenēs atdzima tas, kas uz kādu mirkli bija izzudis no atmiņas: Reta aiziešana, apkārtējo nosodījums, bērni, kas tagad jau dzīvoja savu dzīvi. Viņa atbalstījās pret spilvenu un sāka raudāt: «Es negribu dzīvot bez Reta.» Viņa paslēpa seju plaukstās. Pūlējās sevī atjaunot niknumu, cenzdamās to saukt palīgā, lai atgūtu spēkus. Tomēr bija pārāk nogurusi, vairs nejaudāja nedz ienīst, nedz ko vēlēties. No apziņas, ka piedzīvota sakāve, viņa sajutās kā svina pielieta. Viss ir zaudēts. Pat lepnums nav palicis. Tātad visam beigas. Viņa ilgi gulēja, atslīgusi spilvenos, acis aizvērusi, pēc tam negaidīti izlēma. Sadabūja flakonu ar miega zālēm, aizgāja uz vannas istabu, ielēja glāzē ūdeni. Varbūt Dievs viņai piedos. Un viņa citu pēc citas izdzēra visas tabletes, kas palikušas flakonā. Izrādījās, ka tur bija divdesmit divas…

Izsmēķēta jau desmitā cigarete. Rets to aptvēra, nodzēsis cigaretes galu, uzspiežot pārpildītā pelnutrauka malai. Viņš pat sarāvās aiz riebuma un atkal, nu jau kuro reizi, iedegdams lampu gultas galvgalī.

Pulkstenis rādīja trīs no rīta, iemigt viņam tā ari nebija izdevies. Viņš piecēlās un piegāja pie loga. Bija tumšs un auksts. Iestājusies tā nelādzīgā pirmsausmas stunda, kad saule vēl nav uzlējusi, acis aizdedzis tāds kā blāvs plīvurs un viss apkārt šķiet mānīgs un nereāls. Pār pilsētu nolaidusies salta, savilgusi klusuma blīva.

Rets ar asu kustību atrāva vaļā logu, un ledainais gaiss ar tādu spēku ietriecās viņam sejā, ka nācās neviļus atrauties atpakaļ. Palūkojies uz savu atspulgu spogulī, tūdaļ novērsa acis. Viņš lāgā vis neizskatījās. No naktsgaldiņa Rets paņēma cigarešu paciņu, automātiski vienu aizdedzināja un tūlīt atlika atpakaļ. Tagad Skārleta droši vien guļ ciešā miegā… Un viņš skaidri iztēlojās viņas uz spilvena atrisušos matus, lokano un vēl joprojām slaido augumu un viegli pulsējošo zilo dzīsliņu kreisajos deniņos…

Rets spēji pašūpoja galvu, itin kā atgainīdams šo apmātību. Viņš aizsmēķēja vēl vienu cigareti, ar dīvaini nīgru kāri ieelpodams tabakas dūmus, pēc tam pelnutrauka saturu izmeta kamīnā.

Un tomēr viņu vilka pie Skārletas!

Viņš vēl aizvien turēja rokā pelnutrauku, bet tas pēkšņi izslīdēja no pirkstiem, aizripoja pa grīdu un nesaplīsa. Un viņam nezin kāpēc iegribējās, lai tas saplīstu drumslās, lai visapkārt mētātos lauskas un skambas, kā ir ar! viņa dzīvē. Taču pelnutrauks nesaplīsa.

«Lai vācas ārā no viņa dzīves, lai stūrē, uz kurieni vēlas, lai tikai liek viņu mierā,» prāts bez mitas atkārtoja, bet sirds, sirds klusītēm smeldza, «ej pie viņas, skriešus, jo tu taču līdz šim brīdim mīli viņu. Atgūsti viņu, un dzīvei atkal būs jēga.»

Rets apsēdās uz gultas malas, ar dīvainu izteiksmi sejā cieši vērdamies uz savām rokām. Pēc tam lēni piecēlās un sāka ģērbties. «Man viņa jāatrod. Viņa man ir nepieciešama,» viņš sev bez mitas iegalvoja…

Skārleta gulēja caurspīdīga kā vasks, dziļi iekritušās acis bija aizvērtas. Viņas uzacu augstie loki Retam bija likušies kā lielas vārtu arkas, taču kas notika aiz šiem vārtiem, viņam tā ari nav izdevies uzzināt. Šobrīd viņš skaudrās sāpēs vēlējās, kaut aizvērtie vaskainie plaksti paceltos. Rets pazīst viņas acis, pēc tām tikai var nojaust pretrunīgo jūtu vētru, tomēr pārliecību no tām gūt nevar nekādi, nekad. Kaut tikai viņa atvērtu acis — un šajā vienīgajā, šajā pēdējā reizē viņš ieraudzīs patiesību.

Ļoti skaidri, tik skaidri, it kā tic būtu ieguvuši mieru un asinis un stāvētu tepat istabā, viņš ar jušanu sajuta Skārletas vārdus: «Es tevi mīlēju, es tevi gaidīju, bet tu mani nodevi.»

Rets raudzījās uz viņu, un viņa domas mežģījās. Nē, tas nav iespējas, viņa nemirs, nevar to iedomāties, ka šī karstā,

untumainā, lepnā sirds pārstās pukstēt. Viņš domās pavēlēja viņai sakustēties, beidzot atvērt acis, pazīt viņu, sākt runāt.

Viņa pēkšņi konvulsīvi nopūtās un atvēra acis. Skārleta ieraudzīja pār viņu noliekušos Reta seju un vārgi pameta ar roku, it kā aizsargājoties no šīs apmātības. Un smadzenēs vāri tukstēja: «Viņš ir pametis mani uz visiem laikiem, uz visiem laikiem…» Un, sakopojusi pēdējos spēkus, viņa iekliedzās:

—   Ret, atgriezies, RetL. — Un pēkšņi stipras rokas viņu pacēla un piespieda sev klāt. Un nezin no kurienes, it kā no tumsas viņa saklausīja tik dārgu, tik sāpīgi pazīstamu balsi:

—    Esmu šeit, šeit. Klusāk. Viss kārtībā. Nepadodies. Turies, mana dūjiņa. — Viņa siltās, stiprās rokas saspieda viņas kailos elkoņus. Skārleta atvēra un atkal aizvēra tumša smaragda krāsas acis. Un atkal balss aizlūza, bet mitas sauca viņas vārdu:

—    Skārlet! Mana dārgā, mana dzīvība. Biju domājis, ka esmu tevi zaudējis uz visiem laikiem. Dārgā, mīļotā. Es nevēlos atkal ar tevi riskēt. Tagad mēs vienmēr būsim kopā, mīļotā, mana vienīgā…

Rets viņas trauslo augumu, tik vieglu kā spalviņa, turēja savās stiprajās rokās un saprata, ka vajadzēs vēl daudz pacietības, daudz maiguma un, pats par sevi saprotams, daudz laika. Taču viņš sajuta, ka ir pacietīgs, maigs un ka viņam priekšā vēl visa dzīve. Kaut tikai viņa tagad pateiktu vismaz vienu vārdu…

—   Ret! — viņa gandrīz čukstus izdvesa, un viņas balss pateica viņam visu, kas saprotams ari bez vārdiem.

RIJA

DRlZUMĀ sērijā

varēsiet lasīt S.Hillas romānu

n

De Vintera kundze

"Pagājušo naktī sapņoju, ka atkal esmu Manderlijā." Šis pirmais teikums no Dafnes de Morjē "Rebekas" droši vien ir viens no slavenākajiem romānu sākumiem pasaule. Tomēr "Rcbckas" beigas ir vēl intriģējošākas:

"Mēness nebija. Debess virs mūsu galvām bija piķa melna. Bet debess pie horizonta nemaz nebija tumša. To caurauda purpura šautras kā asins traipi. Un līdz mums atlidoja pelni, kas sajaukušies ar jūras sāļo vēju."

Kas notika pēc liktenīgā ugunsgrēka Manderlijā? Kas notika ar Maksu de Vintcru un viņa otro sievu? Un kas galu galā notika ar Denveras kundzi un Džeku Favelu? Par to prātojuši miljoniem lasītāju. Tagad to varam pastāstīt.

Populārā rakstniece Sūzcna Hilla, lietojot visu savu meistarību, spīdoši un pilnīgi pārliecinoši iztēlojusies, kas notika tālāk. Dafnci de Morjē šis stāsts noteikti patiktu — tāpat kā daudziem citiem, kuri augstu novērtējuši izcilās romānistos aizraušanos ar lielisko darbu.

I,

TURPMĀK sērijā

Jūs gaida tikšanās ar pasaulē pazīstamiem rakstniekiem:

-f«ĒDENE» — ROZALINDA MA1LZA

♦   «ATGRIEŠANĀS ĒDENĒ» — ROZALINDA MAILZA

♦   «SKĀRLETA» — ALEKSANDRA RIPLIJA (M. MIČELAS romāna «VĒJIEM LlDZI» turpinājums)

♦«DE VINTERA KUNDZE» — SŪZENA HILLA (D. de MORJĒ romāna «REBEKA» turpinājums) ♦-«IAKIJA» — DŽEKIJA KOLINSA ■♦•«HOLIVUDAS ZOODĀRZS» — DŽEKIJA KOLINSA

1

♦   «GRĒKI» — JUDĪTE GULDA •♦«ČŪSKAS ZĀLĒ» — VIKTORIJA HOLTA -♦«NEUZVARAMAIS SPĒLĒTĀJS» — SIDNEJS ŠELDONS -♦«VIŅPUS PUSNAKTIJ» — SIDNEJS ŠELDONS -♦«BRĪVI MĪLĒT» — ATVANA TRAMPA -♦«TABAKAS BARONI» — ALEKSANDRA RIPLIJA ♦«FRAŅČU ZĪDS» — SANDRA BRAUNA

Rcuaklorc J. Roze Korektore L. Duka Tehniskā redaktore V. Vasiļjeva

Reģistrācijas aplieaba № 2-0136. Formāls 84x108/32. Augstspiedums. 14,5 iespiedi. Iespiesta tipogrāfijā «Kola», LV-1011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pas. Ns 336.

Content

Hilpatrika Džūlija Rets Batlers

Katastrofa

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. siodaja

No pelniem atdzimusī

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21, nodaļa

22. nodaļa

Dzīve turpinās

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

32. nodaļa

33. nodaļa

34. nodaļa

35. noda|a

36. nodaļa

37. nodaļa

38. nodaļa

39. nodaļa

40. nodaļa

41. nodaļa

Atgriešanās

42. nodaļa

43. nodaļa

44. nodaļa

45. nodaļa

46. nodaļa

47. nodaļa

48. nodaļa

49. nodaļa

50. noda]a

51. nodaļa

52. nodaļa

53. nodaļa

54. nodaļa

Paradīzes putniņš

55. nodaļa

56. nodaļa

57. noda|a

58. noda|a

59. nodaļa

60. nodaļa

61. nodaļa

62. nodaļa

63. nodaļa

64. nodaļa

66. nodaļa

67. nodaļa

68. nodaļa

70. nodaļa

71. nodaļa

72. nodaļa

73. nodaļa

74. nodaļa

75. nodaļa

76. nodaļa

77. nodaļa

78. nodaļa

79. nodaļa

DRlZUMĀ sērijā