Moravia Alberto

Romas stāsti

Alberto Moravia

Romas stāsti

.

.

.

NEIECIETĪGAIS

Kādā jūlija rītā es snauduļoju eikaliptu paēnā Meloco da Forli. laukumā pie izžuvušās strūklakas, kad pienāca divi vīrieši un kāda sieviete un lika man aizvest viņus uz Lavīnijas jūrmalu. Kamēr mēs sarunājām maksu, es viņus novēroju. Viens bija liels un resns gaišmatis pelēkbālu seju un gaiši zilām porcelāna acīm, dziļi iegrimušām tumšos dobumos, gadus trīsdesmil piecus vecs. Otrs — jaunāks, melnīgsnējs, izspūrušiem matiem, brillēm bruņurupuča ietvaros, īgns, kalsns, varbūt students. Bet sieviete bija pārlieku tieva, šauru seju starp diviem izirušiem matu viļņiem, slaida; zaļā kleitiņā tā izskatījās pēc čūskas. Bet viņai bija sārtas un pilnīgas lūpas, mute kā auglis un skaistas acis, melnas un spožas kā slapja ogle; no skatiena, ar kādu viņa uz mani paskatījās, man iegribējās vienoties par braucienu. Un es biju mierā ar pirmo maksu, kādu viņi man piesolīja; viņi iekāpa mašīnā, gaišmatis blakus man, abi pārējie aizmugurē, un mēs braucām.

Es šķērsoju visu Romu, lai tiklu uz ceļa aiz Sv. Pāvila katedrāles, jo tas ir pats taisnākais uz Ancio. Pie katedrāles es devu gāzi un ar lielu ātrumu traucos uz priekšu. Es spriedu, ka jābrauc būs ap piecdesmit kilometru — pulkstenis bija pusdesmit, tur mēs nonāktu ap vienpadsmitiem — īstā laikā, lai izpeldētos jūrā.

Meitene man bija iepatikusies, un es cerēju tikt ar viņu draugos; tie nebija nekādi smalkie ļaudis; abi vīrieši, spriežot pēc izrunas, likās ārzemnieki, varbūt bēgļi, no tiem, kas mitinās koncentrācijas nometnēs Romas apkaimē. Meitene turpretī bija itāliete, pat romiete, bet arī viņa nebija nekas liels: liekas, istabene vai veļas gludinātāja, vai kaut kas tamlīdzīgs. Tā domādams, es visu laiku klausījos un dzirdēju mašīnā meiteni tērzējam ar melnīgsnējo un smejamies. Vairāk smējās meitene, jo, kā jau biju novērojis, viņa bija mazliet nerātna un lunkana — gluži kā apskurbis čūskulēns.

Gaišmatis, viņiem smejoties, rauca degunu zem melnajām saules brillēm, bet neteica neko, pat nepagriezās atpakaļ. Tiesa gan, viņam vajadzēja tikai pacelt acis uz spogulīti virs vējaizsarga, lai it labi redzētu, kas notiek aiz muguras.

Mēs pabraucām garām Trapisti, E 42, tad vienā laidienā līdz Ancio krustcelēm. Tur es samazināju ātrumu un jautāju gaišmatim man blakus, kurp viņi tieši grib, lai viņus aizvedu. Viņš atbildēja: — Klusā vietā, kur nebūtu cilvēku . . . mēs gribam būt vieni.

Es atteicu: — Tuksnešaina pludmale te stiepjas trīsdesmit kilometrus… par vietu jāizlemj jums pašiem.

Meitene no mašīnas iesaucās: — Mēs ļaujam izlemt jums! — Es atbildēju: — Kāda man da]a? — Bet meitene nerimās saukt: — Mēs ļaujam izlemt jums, — un smējās, it kā šis teiciens būtu sevišķi komisks.

Tad es teicu: — Lavīnijas pludmalē ir daudz ļaužu . .. bet es jūs aizvedīšu uz kādu vietu netālu no šejienes, kur nav nevienas dzīvas dvēseles.

Šie mani vardi atkal tā sasmīdinaja meiteni, ka viņa uzsita no muguras puses man ar roku uz pleca, teikdama: — Lieliski… tu esi gudrs … tu esi sapratis, ko mēs gribam.

Nezināju, ko domāt par šādiem paņēmieniem, tie mani pa daļai kaitināja, pa daļai modināja cerību. Gaišmatis sadrūmis klusēja un beidzot ierunājās: — Pina, man šķiet, te nav nekā ko smieties! — un mēs atkal uzņēmām ātrumu.

Bija ļoti karsts, bez vēja pūsmas, un ceļš žilbināja acis; tie divi mašīnā tērzēja un smējās vienā laidā, bet tad pēkšņi apklusa, un tas bija vēl ļaunāk, jo es redzēju gaišmati skatāmies vējaizsarga spogulītī un raucam degunu, it kā tas būtu ieraudzījis kaut ko nepatīkamu.

Mūsu ceļa vienā pusē bija tukši, izkaltuši lauki un otrā krūmāja biezoknis. Pie uzraksta par medību aizliegumu es samazināju ātrumu un iegriezu mašīnu pa līkloču taku. Te es biju ziemā gājis medībās; tā bija tiešām ļoti vientuļa vieta, un tajā katrs apmaldītos, ja to nepazītu. Aiz krūmāja sākās pīniju mežs un aiz meža liedags un jūra. Es zināju, ka mežā bija nocietinājušies amerikāņi, kurus izcēla krastā pie Ancio; te bija vēl ierakumi, kur mētājās sarūsējušas kārbas un izšautas patronas; ļaudis turp negāja, baidīdamies no mīnām.

Saule neganti dedzināja, un viss virmojošais krūmājs mirdzēja gandrīz balts spilgtajā gaismā. Taka gāja te taisni uz priekšu, te iegriezās izcirtumā, tacl atkal krūmājā. Tagad mēs redzējām pīnijas ar zaļām, vēja piepūstām cepurēm, kas šķita peldam pa debesīm, un starp sārtajiem pīniju stumbriem zilo jūru, rāmu un mirgojošu. Es vadīju mašīnu lēnām, jo nevarēju lāgā redzēt starp krūmiem un drīz vien varēju salauzt aizsargspārnu. Te pēkšņi, kamēr es vēroju taku, gaišmatis, kas sēdēja man blakus, deva man tik spēcīgu triecienu ar visu ķermeni, ka mani gandrīz izgrūda ārā pa lodziņu.

—     Velns lai parauj! — es iesaucos, uz vietas nobremzējot. Tai pašā mirkli tieši aiz manis kaut kas sausi nosprakstēja, un es paliku muti vaļā, redzēdams uz vējaizsarga smalku sprēgu rozi ar apaļu caurumiņu vidū. Man sastinga asinis, un es gribēju lēkt ārā no mašīnas, kliegdams «slepkavas», bet melnmatis, kas bija šāvis, spieda revolvera stobru man mugurā, saukdams: — Nekusties!

Es paliku uz vietas un jautāju: — Ko jūs gribat no manis?

—    Nebūtu šis stulbenis tevi grūdis, — melnmatis atbildēja, — mums tagad nevajadzētu tev to teikt… mēs gribam tavu mašīnu.

—    Es neesmu stulbenis, — gaišmatis teica caur zobiem.

Otrs atbildēja: — Protams, tu tas esi. .. Vai tad mēs nebijām norunājuši, ka man uz viņu jāšauj? Kādēļ tu kustējies?

—     Mēs bijām arī norunājuši, ka tu liksi mierā Pīnu … arī tu kustējies! — gaišmatis atcirta.

Meitene sāka smieties un iesaucās: — Mēs esam dimbā!

—     Kādēļ?

—     Tādēļ, ka nu viņš brauks uz Romu un mūs nodos.

—     Un labi arī darīs, — gaišmatis atteica. Viņš izvilka no kabatas cigareti, aizdedzināja un sāka smēķēt. Tumšmatis nedroši pievērsās meitenei: — Bet ko tad lai mēs darām?

Es pacēlu acis uz spogulīti un redzēju meiteni, stūrī ierāvušos, radam uz mani ar īkšķi, it kā sakot: «knieb nost!».

Man atkal sastinga asinis; bet es uzelpoju, dzirdot tumšmati sakām ar dziļas pārliecības noskaņu balsī:

—     Nē, uz zināmām lietām ir drosme vienu vienīgu reizi… nu tā jau pagājusi, un es to vairs nedarīšu.

Es atguvu drosmi un jautāju: — Bet ko jūs iesāksiet ar taksometru? Kas jums viļltos dokumentus? Kas mašīnu pārkrāsos?

Ar katru jautājumu sapratu, ka viņiem neviena tāda nebija un viņi vairs nezināja, ko darīt: bija nolēmuši mani nogalināt, un, tā kā tas nebija izdevies, viņiem vairs nebija pat drosmes mani aplaupīt.

Tumšmatis tomēr apgalvoja: — Nebīsties, mums ir viss.

Bet gaišmatis sarkastiski smējās: — Mums nav nekā; vienigi divdesmittūksloš liru par trim un revolveris, kas neiet vaļā.

Šajā brīdī es atkal pacēlu acis uz spogulīti un redzēju meiteni no jauna ļoti graciozi rādām uz mani ar īkšķi. Tad es teicu: — Sinjorīna, kad būsim Romā, šis žests jums maksās kādu gadiņu ilgāk cietumā. — Pēc tam es pievērsos tumšmatim, kurš vēl vienmēr badīja man ar revolveri mugurā, un nikni kliedzu: — Nu, ko gaidi? Šauj, gļēvuli, šauj!

Mana balss noskanēja dziļajā klusumā, un meitene,

šoreiz labvēlīgi, iesaucās, norādīdama uz mani: — Vai zināt, kurš šeit ir vienīgais drošsirdīgais? Viņš!

Tumšmatis kaut ko teica, kas izklausījās pēc lādēšanās, nospļāvās sāņus, tad atvēra durtiņas, izlēca ārā un nostājās man priekšā pie lodziņa. Viņš nikni teica:

—    Nu, ātri, cik tu gribi par to: aizvest mūs atpakaļ uz Romu un nenodot? .. .

Sapratu, ka briesmas ir garām, un gausi teicu: — Es negribu neko… un aizvedīšu jūs visus trīs taisnā ceļā uz Redžīna Cēli [1] .

Tumšmatis neizbijās, tas jāatzīst, viņš bija pārāk izmisis un sagrauzts. Viņš tikai pateica: — Tad es tevi nogalināšu.

—     Pamēģini… es tev saku, tu nenogalināsi nevienu … un tad vēl es tev skaidri pasaku, ka redzēšu jūsu ģīmjus aiz restēm, tavu, tavas slampas draudzenes un arī viņa.

Viņš teica klusā balsī: — Lai notiek! — Un es sapratu, ka tas ir domāts nopietni; viņš tiešām atkāpās soli atpakaļ un pacēla pistoli. Par laimi, šajā mirklī meitene iekliedzās:

—     Beidziet taču… tu viņam nepiedāvā vis naudu, bet uzmācies ar revolveri… redzēsi, ka viņš aizmuks! — To teikdama, viņa noliecās man aiz muguras, un es jutu, ka viņa ar pirkstiem tik tikko pakutināja man ausi tā, lai abi pārējie to nemanītu.

Es stipri samulsu, jo, kā jau teicu, viņa man patika un es, nezinu, kādēļ, biju pārliecināts, ka patīku arī viņai. Es paskatījos uz tumšmati, kurš vēl vienmēr vērsa pret mani paceltu pistoli, zagšus pavēros meitenē, kas cieši raudzījās manī ar savām ogles acīm, melnām un smaidošām, un tad teicu;

—      Paturiet savu naudu … es neesmu laupītājs, tāds kā jūs . . . bet uz Romu es jūs atpakaļ nevedīšu . . . aizvedīšu vienīgi viņu, jo viņa ir sieviete.

Domāju, ka tie protestēs, bet man par pārsteigumu gaišmatis tūlīt izlēca no mašīnas, teikdams; — Laimīgu ceļu! — Tumšmatis nolaida pistoli. Meitene ļoti strauji nosēdās man blakus.

—      Nu tad uz redzēšanos, — es teicu, — un cerēsim, ka drīz vien jūs iesēdinās»— tad pagriezu stūri, vadīdams mašīnu tikai ar vienu roku, jo otru viņa turēja savā, un es nenožēloju, ka tie abi saprata iemeslu, kādēļ biju izrādījies tik piekāpīgs.

Es izbraucu atpakaļ uz ceļa un drāzos piecus kilometrus, muti neatvēris. Viņa visu laiku spieda man roku, un ar to man pietika. Tagad arī es meklēju kādu vientuļu vietu, kaut arī citā nolūkā nekā viņi. Bet, kad es apstājos un taisījos iegriezties pa celiņu, kas veda uz jūru, viņa uzlika roku uz stūres, teikdama: — Nē; ko tu dari? Braucam uz Romu! — Cieši viņā skatoties, es atbildēju: — Uz Romu mēs brauksim vakarā. — Bet viņa: — Es redzu, arī tu esi tāds pats kā citi, tāds pats kā citi!

Viņa pažēlojās, gurda, vēsa un divkosīga, jo bija jau pa gabalu redzams, ka viņa spēlē komēdiju; un, kad es gribēju viņu apskaut, viņa noliecās te uz vienu, te uz otru pusi, un nebija ko domāt, ka viņa ļaus sevi noskūpstīt.

Man ir karstas asinis, un es ātri iekaistu. Es uzreiz sapratu, ka esmu spēli zaudējis un šajā nolādētajā izbraucienā velti tērējis benzīnu, nositis laiku un pārcieti

tis bailes. Niknuma pilns es viņu dusmīgi atgrūdu, teikdams: — Ej ellē un vari tur palikt!

Viņa tūlit ierāvās kaktā, nemaz nebūdama apvainota. Es atkal iedarbināju motoru, un līdz Romai mēs vairs nerunājām.

Romā es apstājos un, atvērdams durtiņas, viņai teicu:

—     Kāp ārā un taisies prom, cik kājas nes!

Bet viņa brīnījās: — Ko, tu dusmojies uz mani?

Tad, vairs nevarēdams izturēt, es iekliedzos:

—            Iedomājies tikai, tu gribēji mani noslepkavot, tevis dēļ es zaudēju veselu dienu, naudu, benzīnu … un man nevajadzētu dusmoties? Pateicies dievam, ka es neaizvedu tevi uz policiju!

Vai zināt, ko viņa atbildēja? — Cik tu esi neiecietīgs!

Pēc tam viņa izkāpa no mašīnas un cienīga, lepna, augstprātīga, šūpodamās ar visu augumu savā čūskas kleitiņā, aizgāja starp mašīnām Sv. Džovanni vārtu lielajā kustībā.

Es apjucis vēros viņā, kamēr viņa attālinājās, līdz nozuda skatienam. Sajā brīdī kāds iekāpa taksometrā, uzsaukdams:

—     Uz Popolo laukumu!

UZ REDZĒŠANOS!

Portolongone ir senlaiku pils pār jūru pārkārušās klints virsotnē. Tajā dienā, kad es gāju no turienes prom, pūta dienvidrietumu vējš tik stipri, ka elpu rāva ciet, un spīdēja žilbinoša saule skaidrajās, kā noslaucītajās debesīs. Varbūt no šī vēja un no šīs saules, varbūt no laimes, ka esmu brīvs, es jutos samulsis. Un tādē], kad gāju pār pagalmu un ieraudzīju direktoru, kas tur stāvēja pašā ^saulē, runādams ar kādu cietuma sargu, es nevarēju neiesaukties: — Un redzēšanos, direktora kungs!

Tūlīt es sev iekodu mēlē, jo sapratu, ka «uz redzēšanos» nevajadzēja teikt: varēja likties, ka man būtu nodoms atgriezties cietumā vai arī es būtu pārliecināts, ka jāatgriežas vien būs. Direktors, goda vīrs, pasmaidīja un, mādams man sveicienu, tūlīt kļūdu izlaboja:

—    Tu gribi teikt «ardievu».

Es atkārtoju: — Jā, ardievu, direktora kungs! — bet

bija jau par vēlu; muļķību es biju pateicis, un tur neko vairs nevarēja darīt.

Šis «uz redzēšanos» man joprojām skanēja ausīs visu ceļu un vēl arī Romā, kad biju jau mājās. Varbūt tur vainīga bija saņemšana: sirsnīgi, protams, saņēma māte, bet cili vēl sliktāk, nekā lo biju gaidījis. Mans brālis, vieglprātīgs puišelis, pašlaik gāja prom uz futbola sacīksti un nevērīgi man pateica: — Nu, sveiks, Rodolfo!

—      Mana māsa, šī uzcirtusies mērgle, pat izskrēja no istabas kliegdama — ja es paliekot mājā, viņa aiziešot. Bet tēvs, kurš nekad nemēdza daudz runāt, tikai atgādināja, ka galdniekdarbnīcā mana vieta neesot aizņemta: ja es gribot, varot sākt strādāt šodien pat.

Tātad visi aizgāja un mājās paliku es viens pats ar māti, kas virtuvē mazgāja pusdienas traukus. Stāvēdama pie izlietnes, sīka un noskrandusi, izpūrušiem, sirmiem matiem, reimatisma savilktām kājām lielās tūbas tupelēs, viņa, vēl skalodama šķīvjus, sāka lasīt man morāli, bet tā, lai gan bija labi domāta, taisnību sakot, bija man nepatīkamāka par māsas spiedzieniem un brāļa un tēva vienaldzību. Ko viņa man teica? To, ko saka visas mātes, kā parasti, nevērojot, ka šoreiz taisnība bija manā pusē un es biju ievainojis aizsargādamies, kā es to varētu tiesā pierādīt, ja nebūtu bijusi tā Guljelmo viltus liecība.

—     Mīļais dēls, vai tu redzi, kur tevi ir novedusi patvarība? Klausi savu māti, kas vienīgā tevi mīl un kas tavā prombūtnē ir izcietusi vairāk nekā septiņu sāpju Madonna; paklausi: neesi tik patvarīgs, dzīvē ir labāk simtreiz patvarību panest nekā vienu vienīgu reizi būt patvarīgam… vai tad tu nezini: kas zobenu ceļ, no

zobena krīt?. Ja tev arī ir taisnība, ar vardarbību tu to nepierādīsi. . . Jēzum nodarīja netaisnību, sitot viņu krustā, bet viņš piedeva saviem ienaidniekiem … Un tu gribēsi būt pārāks par Jēzu? — Un tā joprojām.

Ko es varēju viņai teikt? Ka tas nav taisnība; ka vardarbību nodarīja man; ka pie visa vainīgs ir tas maita Guljelmo; ka cietumā būtu vajadzējis iet tam otram?

Beidzot es atzinu par labāku piecelties un aiziet.

Es būtu varējis doties uz galdniecību Sv. Teodoro ielā, kur mani gaidīja tēvs un citi strādnieki. Bet es nespēju pašā atbraukšanas dienā, it kā nekas nebūtu noticis, pakārt blūzi naglā un uzvilkt virsvalku ar divus gadus veciem līmes un krāsas traipiem. Es taču gribēju baudīt brīvību bee kādām raizēm; apskatīt Romu, apdomāt, kas darāms. Tā es nolēmu, ka šodien vēl iešu pastaigāties un darbu sākšu rīt no rīta. Mēs dzīvojam Džūlija ielas rajonā. Izgājis ārā, es sāku iet uz Garibaldi tilta pusi.

Cietumā es bieži domāju: ja reiz atkal būšu Romā un brīvs, tad, vismaz pirmajās dienās, visu redzēšu kādā (

sevišķā gaismā saskaņā ar jūtām, kādas pārdzīvošu. Viss būs jautrs, jauns, skaists, kārdinošs. Bet nekā tamlīdzīga, it kā es nemaz nebūtu bijis tik ilgi Portolongonē, bet pavadījis tikai dažas dienas Ladispoli peldvietā.

Bija viena no parastajām Romas dienām, kad pūš siroko [2] , kad debesis netīras putekļu lupatas krāsā, kad gaiss spiedīgs un gurdums jūtams pat namu sienu akmeņos. Klaiņādams es atradu visu tāpat kā senāk un vienmēr, neko jaunu un uzjautrinošu: kaķus ieliņas malā ap papīra turziņu, kokus ar nokaltušiem zariem;

uzrakstus uz sienām: «nost ar …» un «lai dzīvo . . .», sievietes, apsēdušās ieplestām kājām veikalu priekšā iztriekties, aklos un klibos uz baznīcas kāpnēm, ratiņus ar kaltētām vīģēm un apelsīniem, laikrakstu pārdevējus ar amerikāņu aktrišu pilniem ilustrētiem žurnāliem.

Ļaudīm, man šķita, bija sevišķi nepatīkamas sejas: tam deguns pārāk garš, tam mute šķība, tam iekritušas acis, tam nokārušies vaigi. īsi sakot, bija tā pati parastā Roma un tie paši parastie romieši: kādus atstāju, tādus atradu.

Nonācis pie Garibaldi tilta, es nostājos pie margām un skatījos Tibrā: tā bija joprojām tā pati Tibra — mirgojoša, ūdeņiem bagāta, dzeltena, ar airētāju biedrības pietauvotajām laivām un parasto resnvēderi peldu biksītēs, kas vingrinājās airēšanā, un parastiem slaistiem, kas viņā noskatījās.

Lai kaut ko iekostu, es pāri tillam aizgāju uz Pārtibru, uz kādu krodziņu Činkve ieliņā. Tā saimnieks Džidži bija mans vienīgais draugs pasaulē. Es teicu, ka gāju turp iekost, īstenībā mani vilināja arī nažu trinēja Guljelmo darbnīca, kas atradās krodziņa tuvumā. Un tiešām, tiklīdz es no tālienes to ieraudzīju, asinis man uzreiz saskrēja galvā, un es jutu, ka man kļūst gan karsti, gan auksti, it kā nāktu ģībonis.

Es iegāju krodziņā, tas pašlaik bija tukšs, apsēdos kādā tumšākā kaktā un klusām pasaucu Džidži, kas aiz letes lasīja avīzi. Viņš pienāca un, mani pazinis, tūlīt spontāni apkampa un nemitīgi atkārtoja, ka ir laimīgs mani redzēt; es jutos pacilāts, jo, atskaitot māti, šis bija pirmais kristīgais, kas, man atgriežoties, izrādīja cik necik sirsnības. Es sēdēju aizkustināts, asaru pilnām acīm, un viņš pēc dažām pieklājības frāzēm iesāka:

—            Rodolfo, kas man teica, ka tev jābūt atpakaļ? Ak, jā — Guljelmo!

Es nesacīju neko, bet, dzirdot šo vārdu, julu, ka asinis man sāk vārīties. Džidži turpināja:

—            Kas zina, kā viņš to bija uzodis… protams, viņš atnāca pie manis to pateikt ar tādu seju .. . viņam bija bail, to varēja redzēt.

Es jautāju, acis nepacēlis:

—            Bail? No kā? Varbūt viņš nav runājis taisnību? Nav pildījis savu liecinieka pienākumu? Un vai tad te trūksi karabinieru*, kas viņu aizsargātu?

Džidži uzsita man uz pleca:

—            Rodolfo, tu vēl vienmēr esi tāds pats, nemaz neesi pārvērlies … ko nu, viņš'baidās, pazīdams lavu dabu . . . Viņš saka, ka neesot gribējis tev kailēt. .. Viņam likt.^i teikt taisnību, un viņš to leicis.

Es nesacīju ne vārda; Džidži pēc brīža atsāka:

—            Bet tu zini, ka man ir no sirds žēl redzēt divus tādus cilvēkus kā tevi un Guljelmo, kas nīst viens olru un baidās viens no otra. Saki, — vai tu gribi lai es pārliecinu Guljelmo? Lai pasaku, ka tev nav naida pret viņu un ka tu esi viņam piedevis?

Es sāku saprast, ko Džidži grib, un albildēju: — Nesaki viņam neko. — Džidži piesardzīgi centās izzināt visu vajadzīgo:

—            Kādēļ? Vai tev vēl ir naids pret viņu? Pēc tik ilga laika?

—            Laikam nav nozīmes, — es atcirtu, — es atbraucu šodien, un ir tā, it kā tas viss būtu noticis vakar … jūtām laiks neeksistē.

,1 * Žandarmi.

—            Bet turpmāk, — viņš neatlaidās, — turpmāk tev nevajag par to vien domāt. . . Kam tas vajadzīgs? Vai tu to dziesmu nezini:

Kas bijis, bijis,

Kas noticis, noticis.

Lai aizmirstam to, kas pagājis.

Uzklausi mani, aizmirsti pagājušo un iedzer vīnu!

—            Kas zīmējas uz dzeršanu, to — jā; atnes man puslitra … sauso, — es atbildēju. Balss noskaņa bija skarba, un viņš vairāk neuzplijās, piecēlās un aizgāja pēc vīna.

Atnācis atpakaļ, viņš tūlīt vēl man neielēja, bet, turēdams glāzi rokā, it kā gribētu uzstādīt kādus noteikumus, nopietni jautāja:

—     Rodolfo, tu taču nedomā darīt kādu neprātību?

Es atteicu: — Ielej un neraizējies!

Viņš neatlaidās: — Apdomā jel, Guljelmo ir nabaga vīrs, viņam ir ģimene: četri bērni un sieva . . . vajag drusku saprast…

Es atkārtoju: — Ielej un nejaucies manās darīšanās!

Šoreiz viņš lēja, bet pamazām, visu laiku manī skatīdamies. Teicu viņam: — Paņem glāzi… iedzersim … tu esi man vienīgais īstais draugs pasaulē.

Viņš uzreiz pieņēma piedāvājumu, pielēja sev glāzi, apsēdās un sāka atkal:

•— Tieši tādēļ, ka esmu tavs draugs, gribu tev pateikt, ko es darītu tavā vietā: tūliņ aizietu pie Guljelmo un teiktu viņam: kas bijis, bijis, apkampsimies kā brāļi un nerunāsim vairs par to.

Džidži, pielicis glāzi pie lūpām, cieši raudzījās manī. Es atbildēju:

—     Brāļi kā naži! . . . Vai tu nezini šo sakāmvārdu?

Sajā brīdī «jenāca divi apmeklētāji, un Džidži, vienā malkā iztukšojis glāzi, mani atstāja.

Domās nogrimis, es pamazām izdzēru puslitra vīna. Tas, ka Guljelmo baidās, nenomierināja mani, gluži otrādi, iededza vēl nepazītu niknumu. «Gļēvulis, viņam ir bail,» es domāju un cieši sažņaudzu biezo stikla glāzi, it kā tas būtu Guljelmo kakls. Es sev teicu, ka viņš tiešām ir gļēvulis, ja, pēc tam kad viņa viltus liecības dēļ mani notiesāja, tagad lūdzas Džidži dant visu, lai es viņam piedotu. Tā es izdzēru puslitra un pasūtīju vēl otru puslitru. Džidži man to atnesa un jautāja:

—     Tu jūties labāk? Esi to pārdomājis?

Es atbildēju: — Jūtos labāk un esmu to pārdomājis.

Bet Džidži, ieliedams man vīnu, prātoja:

—     Šajās lietās vajag rīkoties palēnām … nedot jūtām vaļu . . . taisnība ir tavā pusē, nav ko strīdēties, bet tieši tādēļ tev jābūt augstsirdīgam.

Es nevarēju rūgti nepiebilst: — Guljelmo ir tevi piekukuļojis. — Viņš neapvainojās un vaļsirdīgi atbildēja:

—    Kāda tur kukuļošana? Es esmu jums abiem draugs . . . es gribētu, lai jūs salīgtu mieru … tas viss.

Es atkal sāku dzert, un domas, varbūt vīna ietekmē, no Guljelmo pievērsās man pašam, un es sāku pārdomāt visu to, ko biju pieredzējis šajos divos gados, cik daudz tiku cietis, cik daudz sāpju man tika nodarīts: acīs man sariesās asaras, un mani pārņēma dziļa līdzjūtība pret sevi pašu un netieši pret visiem ciliem. Es biju nelaimīgs cilvēks, ar maldiem, ar kļūdām, lāpāt kā daudzi, tāpat kā visi; un arī Guljelmo bija nelaimīgs, un Džidži, arī viņš bija nelaimīgs; un mans tēvs un mans brālis, un mana māsa, un mana māmiņa: v*;( nelaimīgi. Nu es skatījos uz Guljelmo citām acīm un pamazām guvu pārliecību, ka varbūt Džidži ir taisnība: man nākas parādīt augstsirdību un piedot viņam. Tā domājot, man likās, ka mīlu pats sevi divkārt stiprāk, un es biju laimīgs, ka man tādas domas bija radušās, jo, kaut gan ar prātu biju gandrīz pārliecināts, ka piedot ir labāk nekā atriebties, tomēr nekad nebūtu spējis to izdarīt, ja sirds to neliktu. Bet nu man bija bail, ka šī labā vēlēšanās pāries; es apzinājos, ka jārīkojas ātri. Otrs puslitrs bija izdzerts, un es skali saucu: — Džidži, panāc drusku šurp!

Viņš pienāca, un es tūlīt viņam teicu: — Džidži, būtībā tev ir taisnība: es to pārdomāju; ja gribi, iesim pie Guljelmo, es esmu gatavs.

—    Vai es tev neteicu? — viņš atbildēja, — mazliet pārdomu un malks tīra vīna, tad sirds sāk runāt.

Es neteicu ne vārda, bet atbalstīju galvu rokās un sāku raudāt: biju sevi atkal ieraudzījis Portolongonē cietumnieka drēbēs, ēvelējot cietuma darbnīcā dēļus zārkiem. Cietumā visi strādāja, un galdnieku darbnīca apgādāja ar zārkiem Portoferaijo un citus Elbas salas ciematus. Un es raudāju, atcerēdamies, ka, zārkus taisīdams, es bieži vēlējos, kaut vienā no tiem gulētu es pats.

Pa to laiku Džidži sita man uz pleca, atkārtodams:

—     Galvu augšā! Nedomā par to, viss jau ir garām.— Pēc brīža viņš piebilda: — Nu tad ejam pie Guljelmo; jūs apkampsieties kā draugi, un tad nāksiet šurp un kopā izdzersiet samierināšanās kausu.

Es noslaucīju asaras un teicu: — Ejam pie Guljelmo.

Džidži izgāja no krodziņa, un es viņam sekoju. Nogājām ap piecdesmit metru, un tad otrā iela's pusē, starp maiznīcu un marmora kaltuvi, e$ ieraudzīju nažu trinēja darbnīcu. Arī Guljelmo nebija pārvērties: tikpat mazs, sirms, noēdies, pliku pauri, ar medus saldu seju pa pusei Jūdass, j?a pusei sakristāns; es viņu uzreiz pazinu; viņš stāvēja darbnīcā, rīkodamies pie nažu trinamā rata. Viņš bija tā nogrimis darbā, asinot asmeni kādam nazim un grozot to uz vienu un otru pusi zem ūdens strūkliņas, ka neredzēja mūs ienākam. Līdzko biju viņu pamanījis, jutu, ka asinis man sāk dumpoties; es zināju, ka nevarēšu viņu apkampt, kā Džidži to vēlējās: viņu apkampjot, varēja gadīties, ka norauju viņam ausi ar zobiem, tāpat vien, nemaz negribēdams. Tad Džidži teica svinīgā balsī:

—    Guljelmo, Rodolfo ir šeit, viņš ir atnācis spiest lavu roku … Kas bijis, bijis . ..

Guljelmo pagriezās, un es redzēju viņa seju sastingstam, viņš sakustējās, it kā gribēdams paslēpties darbnīcas dziļumā. Tad, kamēr Džidži mūs mudināja:

—       Aši! . . . Apkampieties —un vairāk par to ne vārda, — kaut kas sažņaudzās man krūtīs un acis satumsa. Es iekliedzos:

—     Lupata, tu izpostīji manu dzīvi! — un metos viņam virsū, lūkodams sagrābt aiz rīkles.

Viņš iebļāvās kā īsts gļēvulis un iebēga darbnīcas kaktā. To nevajadzēja darīt, jo, ieraugot aiz līstēm sabāztos nažus, pat svētais būtu kritis kārdināšanā. Iedomājieties, ka es biju gaidījis šo brīdi jau gadiem! Džidži kliedza:

—     Rodolfo, stājies … turiet viņu!

Guljelmo spiedza kā aizkauta cūka, un es, izrāvis vienu no daudzajiem nažiem, metos uz viņu. Mans nodoms bija durt mugurā, bet viņš apsviedās apkārt, lai aizsargātos, un nazis ķēra viņu krūšu augšdaļā.

Tai pašā mirklī, kad es cēlu roku otram dūrienam, kāds to satvēra, un tad es atrados ārpus darbnīcas, no

visām pusēm Jaužu ielenkts, kas kliedza un, burzmas satracināti, centās iesist man sejā un pa pleciem.

Uz redzēšanos! Tā es biju teicis Portolongones direktoram, un tiešām, vēl to pašu vakaru es atrados kādā Redžīna Cēli kamerā kopā ar trim citiem. Lai atvieglotu sirdi, es izstāstīju savu lietu, un viens no viņiem — tas, kurš likās ar lielāku pieredzi, piebilda:

—     Mīļo brāli, kad tu teici «uz redzēšanos», tā bija tava zemapziņa, kas lika tev tā teikt… tu jau zināji, ko darīsi…

Varbūt viņam bija taisnība, jo viņš runāja tik sarežģīti un zināja pat, kas ir zemapziņa. Bet, lai nu tas būtu kā būdams, es biju cietumā un uz redzēšanos šoreiz biju pateicis brīvībai.

MAIJA LIETUS

Šajās dienās es atgriezīšos uz Mednieku osteriju [3] Mārio kalnā, bet došos turp svētdienas izbraukumā kopā ar draugiem, kas spēlē harmonikas un dejo paši cits ar citu, jo meiteņu nav. Vienam man nekad nebūs drosmes to darīt. Dažreiz naktī es redzu sapnī osterijas galdus, uz kuriem plīkšķ silts maija lietus, pielijušos kokus, kas birdina lāses uz galdiem, un starp kokiem tālumā peldošus, baltus mākoņus, bet zem mākoņiem Romas namu jūru. Un man šķiet, es dzirdu krodzinieka Antonio Toki balsi, kā torit, kad viņš negantās dusmās sauca no pagraba: «Dirče, Dirče»; un man šķiet, es atkal redzu meiteni uzmetam man sazvērnieces skatienu, pirms tā kāpj pagrabā saviem stingrajiem soļiem, kas noskan uz pakāpieniem.

Ienācis no laukiem, biju tur nokļuvis nejauši; un, kad

man piedāvāja darbu par viesmīli kā līdzdalībniekam, bez atalgojuma, es domāju: «Nauda man te neienāks, bet vismaz es dzīvošu ģimenē.» Jā, un kādā ģimenē — es tur atradu elli.

Krodzinieks bija tukls un apaļš kā sviesta bumba, bet neveselīgu, izburbušu tuklumu. Viņam bija plata, pelēka seja, visa izvagota sīkām tauku krunciņām, un divas mazas, dzēlīgas čūskas acis; ģērbies allaž vamzī bez piedurknēm, ar pelēku naga cepurīti dziļi uz acīm. Meita Dirče no dabas nebija labāka par tēvu, arī viņa bija cieta, ļauna, skarba, bet skaista, no tām mazajām, muskuļainajām, labi noaugušajām sievietēm, kas ejot šūpojas gūžās un stingri sper soli, it kā teiktu: «Šī zeme pieder man!» Viņai bija plata seja, melnas acis un melni mati, bet pali bāla kā nāve.

Šinī mājā vienīgi māte šķita labs cilvēks. Tā bija sieviete ap četrdesmit gadiem, bet lai varēja dot arī sešdesmit — vāja, nokārušos degunu, izjukušiem, sirmiem matiem; bet varbūt māte bija tikai pamuļķe, vismaz tā bija jādomā, redzot viņu stāvam pie plīts mēmā smaidā savilktu seju; ja viņa pagriezās, bija redzams viens, varbūt divi zobi — tas viss.

Ielas pusē osterijai bija izkārtne tumši sarkanā krāsā ar uzrakstu dzelteniem burtiem: «Mednieku osterija. īpašnieks Antonio Toki». Pa aleju varēja nonākt līdz galdiem koku paēnā, un no turienes atvērās plašs skats uz Romu. Māja bija īsta lauku celtne, bieziem mūriem, gandrīz bez logiem, kārniņu jumtu.

Vasara bija pats labākais laiks; ļaudis kāpa kalnā no rīta līdz pusnaktij: ģimenes ar bērniem, samīlējušies pārīši, vīriešu pulciņi; viņi sēdēja pie galdiem, skatīdamies uz Romu, dzēra vīnu un ēda Toki ēdienus. Mums

nebija laika iļp elpu atvilkt: mēs abi vīrieši augu dienu .ipkalpojām, abas sievietes augu dienu cepa, vārīja un mazgāja traukus. Vakarā bijām pārguruši un gājām gulēt, pat nepaskatījušies cits uz citu.

Bet ziemā, dažreiz arī vasarā, ja lija lietus, sākās posta dienas. Tēvs un meita nīda viens otru, bet nīst ir vēl par maz teikts, viņi spētu viens otru pat nogalināt. Tēvs bija valdonīgs, mantrausīgs, truls un par katru nieku sita; meita bija cieta kā akmens, noslēgta, izaicinoša, visur tā gribēja teikt pēdējo vārdu. Varbūt viņi ienīda viens otru visvairāk tādēļ, ka viņiem bija vienas asinis. Ir zināma patiesība — visļaunākais naids ir brāļu naids.

Viņi ienīda viens otru arī mantas dēļ. Meita bija godkārīga; viņa teica, ka šis skats uz Romu esot kapitāls, kas varētu nest augļus, turprdtī viņi to aizmetot suņiem. Viņa teica, ka tēvam vajadzētu ierīkot cementa dejasgrīdu, noīrēt orķestri, izkārt Venēcijas latermtes, pārveidot osteriju par modernu restorānu un nosaukt par «Panorāmas restorānu». Bet tēvs neielaidās, pa daļai tādēļ, ka bija skops un visa jaunā ienaidnieks; pa daļai tādēļ, ka to ieteica meita, un viņš drīzāk ļautu pārgriezt sev rīkli, nekā piekāptos.

Sadursmes starp tēvu un meitu atgadījās vienmēr pie galda: sāka meita, ļauni aizvainodama tēvu par kaut ko viņam piemītošu, piemēram, par to, ka viņš ēdot atraugājas; tēvs atbildēja ar lamām un lādēšanos; meita vēl nerimās; tēvs cirta tai pļauku. Jāsaka, ka pļaukāt meitu viņam bija bauda. Viņš darīja to ar sevišķu sejas izteiksmi: iekodis zobos apakšlūpu un izvalbījis acis. Bet meitai pļaukas bija kā puķei svaigs ūdens: tā uzzēla naidā un ļaunumā. Tad tēvs grāba to aiz matiem un bira sitieni. Šķīvji un glāzes krita; arī māte dabūja savu tiesu, metoties kā muļķe starpā ar savu mūžīgo bezzobu mutes smaidu; un es no rūgtuma smagu sirdi gāju ārā un devos pastaigāties pa lielceļu, kas ved uz Kamilluču.

Es jau sen būtu alstājis šo vietu, ja nebūtu iemīlējies Dirčē. Es neesmu no tiem, kas viegli iemīlas, jo esmu noleikts, un vārdi un skatieni mani nevaldzina. Bet kad sieviete veltī nevis vārdus un skatienus, bet atdodas visa, ar miesu un asinīm, un turklāt vēl pārsteidzot, tad cilvēks iekrīt kā lamatās, un, jo vairāk viņš cenšas atbrīvoties, jo dziļāk iegriež lamatu zobus sev miesā. Dirčei vajadzēja būt kādam noteiktam nolūkam jau tad, kad viņa mani vēl nepazina; es vai kāds cits — tas viņai bija vienalga, jo jau pirmajā naktī, tikko biju ieradies, viņa ienāca manā istabā, kad es gulēju; un starp miegu un nomodu, tā kā es gandrīz neatskārtu, vai tas bija sapnis vai īstenība, viņa pārvērta manu vēso vienaldzību kaislībā. Starp mums nebija ne sarunu, ne skatienu, ne roku pieskārienu, ne citu paņēmienu, pie kādiem ķeras iemīlējušies, lai pateiktu viens otram, ka mīl; ar viņu es jutos kā ar pērkamu sievieti, tādu, par dažiem grašiem, bet Dirče nebija sieviete ar sliktu slavu, viņa pat bija izdaudzināta par nepieejamu un lepnu, un tieši šī atšķirība bija tās lamatas, kurās es paliku sagūstīts.

Es esmu pacietīgs un saprātīgs, bet varu būt arī nesavaldīgs; ja mani aizskar, asinis viegli sakāpj man galvā. Tas ir redzams jau no manas ārienes: gaišmatis, bālu seju, bet nevajag daudz, lai tā kļūtu ugunssarkana. Tagad Dirče mēdza mani aizvainot, un drīz vien es sapratu, kādēļ: viņa gribēja, lai nostājos pret viņas tēvu. Dirče teica, es esot gļēvulis, paciezdams, ka manā klātbūtnē tēvs viņu pļaukā, plēš aiz matiem un pat, kā tas reiz gadī|,is, notriec zemē un spārda. Es nesaku, ka viņai nebūtu I.iisnība: mēs bijām mīlas pāris, un man pienācās viņu .uzstāvēt. Bet es nopratu, ka viņai kaut kas cits ir padomā; es biju aizkaitināts, ka Dirče mani apvaino gļēvulībā, aizkaitināts, ka viņa to dara ar nolūku, un tas nebija vairs izturams.

Kādu dienu viņa sāka runāt citādi: cik jauki būtu, ja mēs varētu apprecēties un ierīkot Panorāmas restorānu, es un viņa, vieni paši. Viņa bija kļuvusi laba jo laba, laipna, mīļa, maiga. Šis bija mūsu mīlestības jaukākais laiks; es Dirči vairs nepazinu un domāju: tai ir kaut kas aiz ādas, un tiešām — pēkšņi viņa uzsāka trešo reizi cilu dziesmu, teikdama: precējušies vai neprecējušies mēs neko nevaram cerēt, kamēr te ir tēvs; un tāpēc (viņa vaļsirdīgi man pateica): «mums viņš jānogalina». Tas nolika tāpat kā pirmo nakti, kad viņa bija ienākusi manā istabā: bez aplinkiem, bez liekulības viņa izteica šo priekšlikumu un aizgāja, atstājusi mani vienu pārdomāt.

Nākošajā dienā es Dirčei teicu, ka viņa maldās, ja domā, ka viņai palīdzēšu, un viņa man atbildēja, ka tad lai zinu, ka man jāiet tūlīt prom, jo viņai es vairs neesmu nekas. Un Dirče turēja vārdu, jo no šīs dienas uz mani pat nepaskatījās. Mēs gandrīz nerunājām, un, visa tā ietekmēts, es sāku nīst tēvu kā īslo vainīgo. Tad arī gadījās, ka tēvs uzbruka meitai katru dienu un likās darām to ar nodomu, lai tā viņu vēl vairāk ienīslu.

Bija maijs, jaukais mēnesis, kad ļaudis mēdz kāpt kalnā uz osteriju vīnu dzert un ēst svaigās pupas; tagad turpretī lietus gāza bez milas pār sazēlušiem, sakuplojušiem laukiem; uz osleriju nenāca ne suns, un krodzi-

nieks bija pastāvīgi sliktā omā. Kādu rītu pie galda viņš atgrūda šķīvi, uzkliegdams:

—       Tu tīšām to dari, dodama man šo šķebīgo viru, no kuras var slims palikt!

Un viņa pretī: — Ja es to darītu tīšām, es virai pieliktu indi.

Viņš paskatās uz meitu un dod tai tik stipru plauku, ka ķemme izlido no matiem . . . Mēs sēdējām pustumsā, jo lija lietus, un Dirčes seja šajā krēslā bija balta un cieta kā marmors, un viņas mati tajā pusē, no kuras bija izkritusi ķemme, palēnām risinājās vaļā līdzīgi čūskām, kas mostas. Es uzkliedzu Toki:

—     Vai tu liksi viņu reiz mierā?

—       Nav tava darīšana! — tas atbildēja pārsteigts, jo šī bija pirmā reize, kad es iejaucos. Es jutos gandrīz vai lepns, it kā aizstāvētu nevarīgu būtni, — kaut gan tas tā nemaz nebija. Es iedomājos, ka tā es Dirči atgūšu, ka tas ir vienīgais ceļš, un skali teicu:

—     Izbeidz! Vai tu saproti, es tev to aizliedzu!

Es biju sarkans kā uguns, asinīm pieplūdušām acīm. Dirče saņēma manu roku zem galda, un es sapratu, ka esmu iekritis, bet bija jau par vēlu. Tēvs piecēlās un teica:

—     Vai gribi redzēt, ka es arī tev reiz kraušu?

Viņš sita man pa vaigu, taču labi netrāpīja, bet es

satvēru glāzi un iešļācu visu vīnu viņam sejā. Par šādu glāzi ar vīnu es sapņoju, var teikt, jau veselu mēnesi, tik ļoti man patika šāds žests, un tik ļoti es nīdu Toki. Nu vīns bija viņam sejā, es biju parādījis vērienu un skrēju augšā pa kāpnēm. Es vēl dzirdēju viņu kliedzam:

—     Es tevi nožmiegšu, tādu vazaņķi, ubagu!

Tad es aizslēdzu savas istabas durvis un piegāju pie loga paskatīties, ka līst, saniknots paķēru nazi, kas glabājas atvilktnē, un ietriecu to palodzē ar tādu sparu, ka «ismenis salūza.

Diezgan; mēs atradāmies nolādētajā Mārio kalnā, un varbūt, ja es dzīvotu Romā, es nebūtu bijis ar mieru, bet šeit augšā viss kļuva dabisks un tas, kas vakar vēl likās neiespējams, rīt jau bija nolemts. Tā nu mēs ar Dirči vienojāmies un kopīgi norunājām veidu, dienu un stundu. No rītiem Toki un Dirče, kas nesa lielo pudeli, kāpa pagrabā pēc vīna visai dienai. Pagrabā nokāpa pa redeļu kāpnīlēm, kas lika pieslietas pie sienas: bija kādi seši pakāpieni. Mēs nolēmām, ka es nokāpšu viņiem līdz un, tikko Toki nolieksies ielaist vīnu no mucas, es došu viņam pa galvu ar īsu dzelzs stieni, ko lietoja o^ļu rušināšanai. Tad mēs uzvilksim kāpnītes augšā un teiksim, ka viņš ir nokritis un pārsitis galvu. Es gribēju un negribēju; un dusmās teicu:

—     Es to daru, lai parādifu tev, ka nebaidos . . . bet pēc tam es aiziešu un vairs neatgriezīšos.

Viņa atbildēja: — Tad jau labāk nedari neko un ej tūlīt… bet es mīlu tevi un negribu tevi zaudēt. — Viņa mācēja, ja gribēja, liekuļot mīlu; tad es teicu, ka to darīšu un palikšu, un mēs atvērsim restorānu.

Norunātajā dienā Toki lika Dirčei paņemt lielo pudeli un devās uz pagraba durvīm osterijas dibenā. Kā parasti, lija lielus, un oslerija bija gandrīz tumša. Dirče paņēma lielo pudeli un sekoja tēvam, bet, vēl nenokāpusi, viņa apgriezās un deva man nepārprotamu saprašanās zīmi. Māte, stāvēdama plīts priekšā, to pamanīja un palika vaļēju muti, skatoties uz mums. Es piecēlos no galda, gāju uz plīti un, ejot mātei cieši garām, paņēmu ogļu rušināmo no kurtuves apakšas. Māte skatījās mani, skatījās Dirčē un plati ieplēta acis, bet bija jau redzams, ka viņa neteiks ne vārda. Tēvs kliedza no pagraba: — Dirče, Dirče! — Un viņa atbildēja: — Nāku!

Atceros, ka jutekliski viņa tad patika man pēdējo reizi, kāpjot lejā saviem vingrajiem, kairinošajiem soļiem un noliecot balto, apaļo kaklu zem sijas.

Šajā brīdī durvis, kas veda uz dārzu, atvērās un ienāca vīrietis, uzsedzis salijušu maisu uz muguras: kāds ormanis. Uz mani nepaskatījies, viņš prasīja: — Puis, vai tu man palīdzēsi? — Un es gluži mehāniski ar dzelzs stieni rokā sekoju viņam. Tepat blakus cēla stalli, un akmeņiem piekrautais vezums bija iestidzis, braucot cauri vārtiem, zirgs vairs nespēja pavilkt. Braucējs, kā likās, nevarēja valdīt dusmas; tas bija rupjš, nežēlīgs cilvēks, īsts nezvērs.

Es uzliku stieni uz vārtu staba, pavēlu divus akmeņus zem riteņiem un spiedu, zirgu braucējs vilka aiz pavadas. Lietus gāza aumaļām uz zaļo un biezo plūškoku dzīvžogu un uz ziedošajām akācijām, kas saldi smaržoja; vezums nekustēja no vietas, un braucējs lādējās. Viņš paķēra pātagu un sita zirgu ar pātagas kātu; tad mežonīgā niknumā pakampa stieni, ko es biju uzlicis uz vārtu staba. Bija redzams, ka viņš vairs nezina, ko dara, ne vien šī vezuma dēļ, bet visas savas dzīves dēļ, viņš nīda zirgu kā kādu saprātīgu būtni. Man iešāvās prātā: «Nu viņš to nositīs,» — un es sāku kliegt:

—     Nē, liec dzelzi nost!

Bet pēkšņi es iedomājos: ja viņš nositīs zirgu, es būšu glābts. Man likās, ka viss manī sakrājies ļaunums aizplūst uz šo ormani, kas šķita kā apsēsts; un tiešām, viņš ķērās pie ilkss, vēl vilka, bet tad sita zirgam ar stieni pa galvu.

I'o redzot, <es aizvēru acis un dzirdēju, ka viņš sit vēl un vēl; man kļuva nelabi, es gandrīz paģību; tad atkal .ilvēru acis un redzēju zirgu ceļos pakritušu, un viņš

lo sita, bet sita nevis, lai dabūtu to augšā, bet lai to nosistu. Zirgs nogāzās zemē uz sāniem, vārgi nospārdījās un tad nolaida galvu dubļos. Braucējs aizelsies, dusmās saviebtu seju nosvieda dzelzi, no visa spēka iespēra zirgam, pārliecināts, ka tas vairs necelsies, jo zināja, ka ir to nositis. H

Es pagāju viņam garām, pat nepieskāries, un sāku iet pa ielu. Tuvojās tramvajs, kas gāja uz Romu, es tajā ielēcu, tad paskatījos atpakaļ un pēdējo reizi redzēju caur lietus nomazgāto maija lapotni uzrakstu «Mednieku osterija. īpašnieks Antonio Toki».

NEMĒĢINI NOSKAIDROT

Anjēze varēja mani brīdināt, w nevis aiziet tā, pat ne

pasakot: «Beigas.» Es nedomāju, ka esmu pati pilnība, un, ja viņa būtu man pateikusi, kā viņai trūka, mēs būtu varējuši to pārrunāt. Turpretī — nē: divos laulības gados neviena vārda; un tad kādu rītu, izmantojot manas prombūtnes brīdi, zagšus aiziet, taisni tā, kā dara kalpones, atradušas labāku vietu. Viņa aizgāja, un vēl tagad, pēc sešiem mēnešiem, kamēr viņa mani pametusi, es neesmu izpratis, kādē].

Tajā rītā, kad biju iepircies mūsu rajona tirdziņā (man patīk iepirkties: es zinu cenas, zinu, ko gribu, man patīk kaulēties un tielēties, nogaršot un aptaustīt, es gribu zināt, no kāda lopa ņemts mans bifšteks, no kādas kastes ābols), es biju izgājis vēlreiz nopirkt pusotra metra bārkšu, ko piešūt ēdamistabas portjerai. Tā kā es negribēju izdot vairāk par to, cik nepieciešams, es staigāju diezgan ilgi, kamēr atradu kādā Umiltā ielas veikaliņā

to, kas man bija pa prātam. Atgriezos mājā vienpadsmitos un divdesmit minūtēs, iegāju ēdamistabā salīdzināt I «irkšu un portjeras krāsas un tūlit ieraudzīju uz galda Imtnlcu, spalvu un vēstuli. Taisnību sakot, es vispirms ievēroju tintes traipu uz galda segas… Es nodomāju: «Palūk, cik viņa var būt nevērīga … notraipījusi galda si'gu.» Es noņēmu tintnīcu, spalvu un vēstuli, paņēmu galda segu, aizgāju uz virtuvi un tur, berzdams ar citronu, iztīrīju traipu.

Es atgriezos ēdamistabā, noliku galda segu savā vietā un tikai tad atcerējos vēstuli. Tā bija adresēta man: Alfrēdo. Es atvēru to un lasīju: «Istabas iztīrīju es. Pusdienas sev izvāri pats, tu jau esi pieradis. Ardievu. Es aizeju atpakaļ pie mātes. Anjēze.» Kādu brīdi es nesapratu it neko. Tad izlasīju vēštuli vēlreiz un beidzot attapos: Anjēze bija aizgājusi, bija mani atstājusi pēc diviem laulības gadiem. Pēc paraduma noliku vēstuli bufetes atvilktnē, kur glabāju kvītīs un vēstules, un apsēdos uz krēsla pie loga. Nezināju, ko domāt, nebiju tam sagatavots un gandrīz tam neticēju. Tā prātojot, es paskatījos uz grīdu un ieraudzīju mazu, ballu spalviņu, tai vajadzēja būt atirušai no spalvu slotiņas, kad Anjēze slaucīja putekļus. Es pacēlu spalviņu, atvēru logu un izmetu to ārā. Tad paņēmu cepuri un izgāju no mājas.

Es soļoju, pēc manas nelāga ierašas vienmēr ceļot kāju vienai ietves plātnei pāri, un sāku sev jautāt, ko es varētu būt viņai — Anjēzei — nodarījis, kāpēc viņai vajadzēja mani atstāt tik ļaunprātīgi, gandrīz ar nolūku darot kaunu. Vispirms man ienāca prātā: padomāsim, vai Anjēze var pārmest man neuzticību, kaut vai pašu niecīgāko. Es tūlīt sev atbildēju: nevienu. Jau agrāk nekad nebiju sevišķi jūsmojis par sievietēm, es viņas nesaprotu, un viņas nesaprot mani; bel no tās dienas, kad apprecējos, var teikt, ka sievietes man beidza eksistēt. Tas bija tik noteikti, ka Anjēze pati mani ķircināja šad un tad, jautājot: — Ko tu darītu, ja iemīlētos kādā citā?

Un es atbildēju: — Tas nav iespējams; es mīlu tevi, un šis jūtas ilgs visu mūžu.

Tagad to pārdomājot, man liekas, es atceros, ka šis «visu mūžu» viņu neiepriecināja, gluži otrādi — viņa sadrūma un apklusa.

Sākdams pārdomāt notikušo citā sakarībā, gribēju pārliecināties, vai Anjēze varbūt nav mani atstājusi naudas dēļ vai vispār manas izturēšanās dēļ. Bet arī šoreiz konstatēju, ka mana sirdsapziņa ir tīra. Tiesa gan, naudu es viņai devu tikai izņēmuma gadījumos, bet kam tad viņai bija vajadzīga nauda? Vienmēr es stāvēju blakus gatavs maksāt. Un mana izturēšanās ari nebija slikta, — spriediet jel paši. Kino divas reizes nedēļā; kafejnīcā divas reizes, un man bija vienalga, vai viņa ēda saldējumu vai dzēra tikai kafiju; pāris ilustrētu žurnālu mēnesī un laikraksts katru dienu; ziemā vēl arī opera, bet vasaras uz laukiem Marīno, mana tēva mājā.

Tas par izpriecām, bet par tērpiem Anjēze vēl mazāk varēja sūdzēties. Kad viņai kaut kas bija vajadzīgs, vai tas būtu krūšturis vai zeķu pāris, vai mutautiņš, es vienmēr biju viņas rīcībā: gāju viņai līdz uz veikaliem, kopā ar viņu izvēlējos preci, maksāju bez vārda runas. Tas pats jāsaka par šuvējām un cepurniecēm. Kad viņa man teica: — Man vajag cepures, man vajag kleitas, — nebija ne reizes, kad es viņai nebūtu atbildējis: — Ejam, es tevi pavadīšu.

Turklāt jāatzīst, ka Anjēzei nebija lielas prasības; pēc pirmā laulības gada viņa gandrīz pavisam pārstāja šūt '.i v kleitas. Tagad man nācās pat atgādināt, ka viņai vaj.ig šāda vai tāda apģērba gabala. Bet viņa man mēdza

il bildēt, ka vēl ir pagājušā gada kleitas un ka drēbēm n.iv nozīmes; es sāku domāt, ka šai ziņā viņa atšķiras no citām sievietēm un necenšas labi ģērbties.

Tātad iemesls nebija ne sirdslietas, ne nauda. Atliek vel tas, ko advokāti sauc par raksturu nesaskaņu. Un es nov jautāju: kāda raksturu nesaskaņa varēja mums būt, |.i divu gadu laikā nebijām strīdējušies nevienu vienīgu reizi? Mēs vienmēr bijām kopā, būtu bijusi nesaskaņa, l.1 būtu parādījusies. Bet Anjēze nekad nerunāja man pretī, var pat teikt, ka viņa nerunāja nemaz.

Vakaros, ko pavadījām kafejnīcā vai mājās, viņa ar pūlēm vēra muti, vienmēr runāju es. Neliedzos, man paI ik runāt un dzirdēt sevi runājam, it sevišķi, ja esmu saticies ar cilvēku, kam es uzticos. Man ir rāma, vienmērīga balss, ne zema, ne augsta, lēni plūstoša, un, ja es ķeros pie kāda jautājuma, es to iztirzāju no sākuma līdz galam un no visiem viedokļiem. Turklāt es dodu priekšroku sarunām par mājsaimniecību: man patīk spriest par preču cenām, par mēbeļu izvietošanu, par virtuvi, par apkurināšanu, īsi sakot, par lielām un mazām dzīves vajadzībām.

Es nekad nepiekūstu runāt par šīm lietām; man tas tā patīk, ka bieži vien attopos, ka atkal esmu sācis no gala ar tiem pašiem prātojumiem. Bet būsim taisnīgi — tās taču ir īstās runas ar sievietēm: par ko gan citu ar tām lai runā? Anjēze turklāt klausījās manī uzmanīgi, vismaz man tā likās. Vienu vienīgu reizi, kamēr viņai skaidroju elektriskā vannas ūdens sildītāja lietošanu, es pamanīju, ka viņa bija iemigusi. Viņu modinādams, es jautāju:

—     Vai es tevi garlaikoju?

Bet viņa tūlīt atbildēja:

—     Ne, ne, biju tikai nogurusi, pagājušo nakti slikti gulēju.

Vīriem parasti ir vai nu kantoris, vai veikals, vai nav pat nekā, un viņi iet pastaigāties ar draugiem. Bet mans kantoris, mans veikals, mani draugi bija Anjēze. Ne mirkli es viņu neatstāju vienu, jūs varbūt brīnīsieties, es viņai stāvēju blakus pat tad, kad viņa virtuvē gatavoja. Virtuve ir mana kaislība, un katru dienu, pirms ēdamām reizēm, es apsēju priekšautu un palīdzēju Anjēzei virtuvē. Es piedalījos visos darbos: mizoju kartupeļus, tīrīju pupiņas, samalu gaļu, uzraudzīju kastroļus. Es viņai palīdzēju tik labi, ka viņa bieži vien man teica:

—     Paklau, padari tu . .. man sāp galva … iešu atlaīdīšos gultā.

Un tad es vārīju ēdienu viens pats; un ar pavārgrāmatas palīdzību es mācēju gatavot pat jaunus ēdienus. 2ēl, ka Anjēze nebija kārumniece; pēdējā laikā viņai bija zudusi ēstgriba un viņa tikko pieskārās ēdienam. Reiz viņa man teica it kā pa jokam:

—     Tā ir kļūda, ka tu esi piedzimis par vīrieti … tu esi sieviete .. . pat vēl vairāk — īsta mājsaimniece.

Man jāatzīst, ka šajā izteicienā bija kaut kas paliess: tiešām, man patika ne tikai vārīt, bet arī mazgāt, gludināt, šūt un vaļas brīžos pat izšūt cauro vīli mutautiņiem.

Kā jau teicu, es viņu neatstāju nekad vienu: arī tad ne, kad pie viņas atnāca ciemā kāda draudzene vai māte; arī tad ne, kad viņai ienāca prātā nezin kāpēc ņemt angļu valodas stundas; lai tik būtu pie viņas, arī es biju gatavs mācīties šo grūto valodu. Es biju viņai

pieķēries kā'dadzis un reizēm jutos pat smieklīgs, kā, piemēram, todien, kad, nesadzirdējis, ko Anjēze paklusām man bija teikusi kafejnīcā, es aizgāju viņai līdz uz klozetu un apkalpotājs mani apturēja, aizrādīdams, ka tas esot dāmām un es tur nevarot iet.

Ai, nav viegli atrast tādu vīru kā mani! Bieži viņa man teica: — Man jāiet tur un tur, jāsastop tāds un tāds cilvēks, kas tevi neinteresēs. — Bet es viņai atbildēju: — Iešu es ar . .. man jau te nav nekā ko darīt. — Viņa atteica: — Manis dēļ nāc vien, bet es tevi brīdinu, tu garlaikosies. — Nē, es nemaz negarlaikojos un vēlāk viņu iepriecināju: — Vai redzēji, es negarlaikojos. — īsi sakot, mēs bijām nešķirami.

Par to domādams un vēl vienmēr velti sev jautādams, kāpēc Anjēze mani ir atstājusi, biju aizgājis līdz mana Lēva veikalam. Tas ir sakrālo lietu veikals Minervas laukuma apkaimē.

Mans tēvs ir vēl jauns vīrietis melniem, cirtainiem matiem, melnām ūsām, un zem šim ūsām ir smaids, ko nekad neesmu varējis saprast. Varbūt no pastāvīgas saskares ar priesteriem un dievbijīgiem cilvēkiem viņš ir vienmēr ļoti maigs, mierīgs un ar nevainojamām manierēm. Bet māte, kas viņu labi pazīst, saka, viņam visi nervi esot «iekšā».

Veikalā starp vitrīnām, kas bija pilnas ar kulta tērpiem un monstrancēm, es gāju tieši uz gala istabu, kur slāv tēva rakstāmgalds. Kā parasti, viņš kārtoja rēķinus, kodīdams ūsas un kaut ko pārdomādams. Es viņam teicu, elpai aizraujoties: — Tēt, Anjēze ir mani atstājusi! — Viņš pacēla galvu, un man likās, ka zem ūsām ir smaids; bet varbūt tas tikai tā likās. Viņš ierunājās:

-               Man žēl, tiešām ļoti žēl… un kā tas notika? — Es viņam izstāstīju, kā tas bija noticis. Un nobeidzu: —Protams, man ļoti žēl… bet vairāk par visu es gribētu zināt, kādēļ viņa mani atstāja.

Viņš pārsteigts iejautājās: — Tu to nesaproti?

—     Nē!

Kādu brīdi viņš klusēja, tad nopūzdamies teica: — Alfrēdo, man ļoti žēl, bet nezinu, ko tev teikt… tu esi mans dēls, es tevi uzturu, tevi mīlu … bet par sievu tev pašam jādomā.

—     Jā, bet kādēļ viņa ir mani atstājusi?

Viņš kratīja galvu: — Tavā vietā es nemēģinātu noskaidrot … lai paliek. .. Kāda nozīme tev zināt iemeslus?

—     Tam ļoti liela nozīme . .. lielāka par visu!

Šajā brīdī ienāca divi priesteri, tēvs piecēlās un gāja viņiem pretī, teikdams man: — Atnāc vēlāk . . . parunāsim . .. pašlaik esmu aizņemts! — Sapratu, ka no viņa man nav vairāk ko gaidīt, un aizgāju.

Anjēzes māte nedzīvoja tālu: Vitorio prospektā. Domāju, ka vienīgais cilvēks, kas varētu man izskaidrot sievas aiziešanas noslēpumu, būs tieši Anjēze pati, un gāju turp. Uzskrēju pa kāpnēm, liku ievest sevi viesistabā.

Tomēr nenāca vis Anjēze, bet viņas māte, sieviete, kuru es nevarēju ciest; arī viņa bija tirgotāja, melni krāsotiem matiem, sārtotiem vaigiem, smaidoša, viltīga, liekulīga. Viņa bija rīta kleitā ar rozi pie krūtīm. Mani ieraugot, viņa izsaucās ārišķīgā sirsnībā: — Ai Alfrēdo, kā tad tu šajā pusē? — Es atbildēju: — Jūs, māt, zināt, kādēļ. Anjēze ir mani atstājusi.— Viņa mierīgi teica:

—     Jā, Anjēze ir šeit… mans dēls, ko tur var darīt? Tādas lietas notiek.

Kā, jūs man tā atbildat?

Viņa vērās manī kādu brīdi un tad jautāja: — Vai l.ivējiem tu jau esi par to stāstījis?

—   Jā, manam tēvam.

—     Un ko viņš teica?

Ko gan viņai varēja nozīmēt tas, ko teicis mans tēvs? rīs negribīgi atbildēju: — Jūs zināt, kāds ir tēvs … Viņš s.ika, man nevajagot neko noskaidrot.

—    Viņš ir pareizi teicis, mans dēls … nemēģini noskaidrot!

—    Bet galu galā, — es teicu iekaisdams, — kādēļ viņa mani atstāja? Ko es viņai esmu nodarījis? Kādēļ jūs man to nepasakāt?

Kamēr runāju, galīgi noskaities, es paskatījos uz galdu. Tas bija pārsegts ar paklāju, uz paklāja balta, izšūta sedziņa un uz tās vāze ar sarkanu neļķu pušķi, bet sedziņa nebija īstā vietā. Mehāniski, nemaz neapzinoties, ko daru, kamēr viņa smaidīdama mani skatījās un neatbildēja, es pacēlu vāzi un noliku sedziņu, kā nākas.

Tagad viņa teica: — Lieliski… nu sedziņa ir tieši vidū … es to nebiju pamanījusi, bet tu to ieraudzīji tūlīt… lieliski… un nu — būs labāk, ja tu iesi, mans dēls.

Viņa bija piecēlusies, un arī es piecēlos. Man gribējās jautāt, vai es nevarētu redzēt Aņjēzi, bet sapratu, ka tas būs veltīgi; turklāt baidījos, ka, viņu ieraugot, es zaudēšu galvu un izdarīšu vai pasacīšu kādu muļķību. Tā nu es aizgāju un no šīs dienas neesmu vairs redzējis savu sievu. Varbūt kādreiz viņa atgriezīsies, sapratusi, ka tādi vīri kā es nav katru dienu atrodami. Bet manas mājas slieksni viņa nepārkāps, pirms nepaskaidros, kādēļ viņa mani atstāja.

JAUKS VAKARS

Cik mēs bijām? Mēs bijām pavisam seši; divas sievietes: Adēle — Amilkāra sieva un Džemma — viņas krustmeita, kas bija atbraukusi no Terni uz Romu, tad vēl četri vīrieši: Amilkārs, Remo, Sirio un es. Vispirms jau tā bija kļūda, ka ņēmām līdzi Sirio, kurš kuņģa čūlas dēļ ir ātrs un iekaist par katru nieku. Otra kļūda bija tā, ka paklausījām Amilkāram, izvēloties osteriju: viņam nācās maksāt par trim, un, negribēdams daudz tērēties, viņš panāca, ka jāsatiekas Neatkarības laukumā, lai ietu uz kādu osteriju tā tuvumā: saimnieks esot viņa draugs, tur varot labi paēst un mums būtu izņēmuma cenas. Mums vajadzēja jau tūlīt padomāt: kas labs var būt stacijas apkārtnes nožēlojamajos kvartālos? Tas ir Romas nostūris, kur pagadās tikai iebraucēji vai jauniesauktie no Makao kazarmām.

Tātad mēs devāmies ceļā pa taisnajām ielām, starp pelēkajiem īres namiem, īstā janvāra salā, sausā un grie

žīgā. Amilkārs, būdams liels izēdājs, to vien tik atkārtoja:

—     Nu, puiši, šoreiz gribu atļauties pirmā numura mielastu . . . ēst un dzert, nedomājot par aknām, nierēm, vēderu un citām iekšām … to es tev, Adēle, jau iepriekš pasaku, lai tu nesāc, kā parasti, vaimanāt.

—     Manis pēc, — teica Adēle, tikpat kalsna un saīgusi sieviete, cik viņš bija tukls un jautrs, — ēd vien… rīt atkal par to parunāsim.

Tikmēr Remo jokoja ar Džemmu, skaistu, melnīgsnēju meiteni, bet Sirio un es pārspriedām pēdējos futbola jaunumus. Tā mēs izstaigājām vairākas no šīm it kā izmirušajām ielām, kas nosauktas pēc tēvzemes lielo ciņu vietām: Kastelfidardo, Kalatafimi, Palestro, Maršala, un beidzot gājām iekšā tur, kur karājās divas apaļas lampas un izkārtne «Osterija Āfrika».

Osterija nebija nekāda labā, to mēs tūlīt redzējām. Tur bija viena liela istaba ar marmora galdiem, kur izdzert puslitra; tad otra liela istaba, sadalīta divās daļās ar starpsienu: vienā pusē virtuve, otrā īstais krodziņš ar pieciem vai sešiem apklātiem galdiem.

Tur bija parastā stacijas apkārtnes lokālu nabadzība: zāģu skaidām izkaisīta grīda, nodrupis apmetums, izļodzīti krēsli, tādi paši galdi, salāpīti, cauri un turklāt vēl netīri galdauti. Bet, kas mūs visnepatīkamāk pārsteidza, tas bija aukstums, stindzinošs, drēgns kā alā. Un Sirio, iekšā ejot, iesaucās: — Oho, un kāda vēl Āfrika! … īstā vieta, kur saķert plaušu karsoni!

Tiešām tur bija ļoti auksts: viesi stāvēja kājās pie galdiem cepurēm galvā, saceltām mēteļu apkaklēm; no elpas gaisā parādījās mākonītis, it kā mēs atrastos uz ielas.

Mēs apsēdāmies pie viena no galdiem, un tūlīt pienāca saimnieks: liels, resns vīrietis drūmu, četrstūrainu seju, dziļi iegrimušām, nemierīgām acīm. Amilkārs ļoti jautri viņam prasīja:

—     Sinjor Džovanni, vai jūs mani atceraties?

Bet tas atteica bez smaida:

—     Mani sauc Serafīno, nevis Džovanni… taisnību sakot, es jūs neatceros.

Amilkārs jutās vīlies un sāka to apbērt jautājumiem; tas neziņā rauca pieri un beidzot iesaucās:

—     Jā, jā . . . jūs bijāt te Jaungadā, ēdāt pildītu cūkas stilbu ar lēcām.

Amilkārs atbildēja, ka Jaungadu viņš pavadījis mājās; īsi sakot, no viņu pazīšanās nekas neiznāca.

Tad saimnieks izvilka no baltā virssvārka kabatas, kas bija viss vienos tauku traipos, ēdienu sarakstu, jautādams:

—     Ko kungi ēdīs? — Un atmiņu cilāšana izbeidzās.

Mēs paņēmām sarakstu un tūliņ redzējām, ka tur bija

maz, par ko priecāties: makaroni ar sieru, jērs vai vista, siers un augļi. Amilkārs, lai nepaliktu kaunā, uzstāja saimniekam: — Jums taču te ir sava specialitāte… iecienītie spageti [4] .

Saimnieks teica, ka tādi tiešām esot, un mēs visi pasūtījām uzkožamos, spageti, tad kāds ceptu vistu, kāds krāsnī ceptu jēra gaļu. Par saldo ēdienu teicām, ka vēl padomāsim. Bet Sirio iebilda, ka viņš gribot vieglu zupu ar piedevām, un saimnieks apgalvoja, ka viņam esot vistas buljons. Tālāk viņš jautāja, kādu vīnu mēs gribam: balto vai sarkano, sauso vai saldo. Mēs izvēlējāmies sauso fraskati, saimnieks atnesa litra pudeles, glāzes, maizi, galda piederumus servjetēs un aizgāja uz virtuvi.

Amilkārs, atguvis drosmi, iejautājās:

—     Kā jums liekas . . . vai nav labi? — Mēs saskatījāmies, un beidzot Sirio, izteikdams kopējo noskaņu, atbildēja:

—     Labumu, to nu vēl redzēsim … pašlaik man liekas, ka es esmu publiskā atejā.

Šī atbilde nepatika Amilkāram, un viņš sāka ķildīgu sarunu: tu sagandē izpriecu, tu gribi taupīt, tev ir kuņģa čūla, un uz osteriju tev nevajadzētu nākt; tu gribi ēst, bet negribi tērēties un tā joprojām. Tikmēr laiks gāja, un mēs, kā tas allaž mēdz būt slikti apgādātos lokālos, pildījām vēderu ar vīnu un maizi, šad tad pārmīdami pa vārdam.

Bija tiešām ļoti auksts, mums visiem bija nosalušas un notirpušas kājas; bet vīns, varbūt tādēļ, ka bija atšķaidīts ar ūdeni, kā Sirio teica, jo vairāk to dzēra, jo mazāk tas sildīja. Galu galā Amilkārs kļuva nemierīgs <

un iegāja virtuvē, bet ātri vien atgriezās, ar gandarījumu ziņodams, ka drīz ēdīsim. Tiešām — pienāca saimnieks un uzlika uzkožamos; mēs visi skatījāmies uz šķīvjiem: kāda nabadzība! Divi mazi artišoki, šķēlīte šķiņķa, viena sardīne. Sirio pievērsās Amilkāram:

—     Man šķiet, šovakar liela ēšana tev neiznāks.

Mēs sākām ēst; visi_ atzina, ka šķiņķis ir neganti sāļš

un nav baudāms. — Āfrikas šķiņķis, — teica Sirio, kā likās, tīšām izzobodams Amilkāru. īsi sakot, uzkožamais palika uz šķīvjiem; par laimi, tagad nāca spageti. Tie kūpēja, jo gaiss bija ledaini auksts; bet ēdot tie izrādījās remdeni. Sirio, kā jau viņš to mēdza darīt, laistīja

zupu ar karoti, it kā gribētu alrast tajā pērles. Tad viņš pasauca saimnieku un tam nopietni prasīja:

—     Vai jūs esat mednieks?

Saimnieks atbildēja, ka nesaprotot, kāpēc viņš tā jautājot, bet Sirio atteica:

—            Tāpēc, ka šajā zupā jūs droši vien esat iešāvuši bises lādiņu.

—     Ko tas nozīmē?

—     Tas nozīmē, ka zupa ož pēc dūmiem!

Saimnieks rupji turējās pretī:

—            Kas par dūmiem? .. . Mana zupa ožot pēc dūmiem? … Jums galvā ir dūmi.

SiriO nobāla un pacēla balsi:

—     Es teicu, ka ož pēc dūmiem, un jums tam jātic!

Purpinādams saimnieks iegāja virtuvē un tūlīt atnesa

podu, lai parādītu mums gajas gabalus, no kuriem bija vārījis zupu. Kamēr viņš nēsāja podu apkārt un rādīja, atskanēja sauciens:

—     Tur ir kukainis!

Mēs pagriezāmies: tā bija Džemma, Amilkāra krustmeita, kas norādīja uz kaut ko melnu starp spageti. Saimnieks atteica:

—            Kas nu par kukaini … tas būs apdedzis sīpola gabaliņš.

Bet Džemma neatlaidās:

—            Es saku, tas ir kukainis .. . skatieties … ar visām kājām.

Saimnieks paskatījās: tiešām, tas bija īsts kukainis. Izceldams kukaini ar dakšiņām, viņš tomēr teica:

—            Protams, tas būs iekritis no plīts, tas jau var gadīties, — un, vairāk neko nepiebildis, iegāja atpakaļ virtuvē ar savu podu un kukaini.

Mcs skatījāmies pārsteigti cits citā.

Cs esmu izsalcis un ēdīšu, — beidzot teica Amilk.ii's, ņemdams rokā dakšiņas.

Mēs darījām to pašu, kaut arī šķebinādamies. Vienīgi l>/.ernma teica, ka viņai viss riebjas, un nepieskārās azaidam.

Kļuva vēl aukstāk, un, apēduši spageti, visi gājām pēc mēteļiem un sēdāmies pie galda, tajos ietinušies. Saimnieks atnāca atkal un aši izdalīja vistas un jēra cepeša porcijas. Vista bija sažuvusi — pirkta ceturtās šķiras c eptas gaļas pārdotavā; no jēra tikai ribas, plēve un lauki, turklāt — kā no rīta uzsildīti. Amilkārs uzdūra uz dakšiņas jēra gaļas gabalu un, pacēlis to gaisā, nikni icsaucās:

—     Bet tas taču nav ēdams1 … ēj, saimniek!

Atkal parādījās saimnieks ar savu tumšo, lielo seju, un Amilkārs viņam jautāja:

Vai jūs varat man pateikt, kāpēc jūs esat krodzinieks?

—     Ko tad man vajadzētu darīt? <

—           Strādāt kuru katru citu darbu: par tramvaja vadītāju, ielu slaucītāju, kapraci, tikai ne par krodzinieku!

īsi sakot, izraisījās strīds, bet negribīgi, jo saimnieks, kaut gan bija drūms, tik viegli neiedegās.

Tad no virtuves parādījās pavārs ar lielo cepuri galvā, paaicināja saimnieku, un viņš mūs atstāja. Amilkārs uzsauca pavāram:

—     Pavār, tu esi mūs saindējis!

Bet pavārs neatbildēja, un mēs atkal sākām cīnīties ar jēra ribām un vistas kauliem.

Mēs visi bijām sliktā omā, no aukstuma mēs nedrebinātos stiprāk pat tad, ja atrastos zem klajām debesīm,

turklāt pilnu vēderu pretīgu ēdienu, slikti pagatavotu un grūti gremojamu.

Amilkārs tagad atzina savu kļūdu un, gribēdams to izlabot, pasūtīja divas pudeles sarkanvīna, ko dzert pie saldā cepuma. Tas bija vienīgais labums šī vakara azaidā un turklāt bez saimnieka nopelna, jo pudeles bija aizlakotas un cepums bija no Milānas. Mēs dzērām vīnu — tas bija kāds Pjemontas sarkanvīns — ēdām cepumu un drusku atsilām.

Pa to laiku apmeklētāji bija aizgājuši un palikusi tikai jauniešu sabiedrība pie blakus galda, tie spēlēja kārtis, un pēc maza laiciņa tiem pievienojās saimnieks un pavārs. Remo, kas visu vakaru nebija mitējies jokot ar Džemmu, tagad, stiprinājies ar vīnu, mudināja dziedāt. Tā viņš vienmēr darīja; kad tika pasniegti augļi, viņš parasti pats piedāvājās dziedāt; es neteikšu, ka viņš dziedātu slikti, tikai dziesmas bija vienas un tās pašas un visiem jau zināmas. Bet šovakar viņš gribēja dziedāt Džemmai, kura bija pirmoreiz mūsu sabiedrībā, un mēs, nojauzdami šo nolūku, teicām viņam, lai tik dzied. Tomēr, lai saprastu, ko nozīmēja viņa dziedāšana, man viņš jāapraksta: Remo ir ļoti maza auguma, melnīgsnēju, sārtu seju, zemu pieri, ko ietver melnas sprodziņas, izvalbītām, asinīm pieplūdušām acīm. Ar šādu mazliet parupju ārieni Remo tomēr nekad neizskatās vulgārs, kad dzied, lai gan ir ļoti salkans. Viņš saņem meitenes roku, noliecas pie viņas, acis piemiedzis un mazliet pastiepis lūpas, dzied klusinātā, kaislīgā, pieglaimīgā balsī. Visām viņa dziesmām ir atskaņas, vai nu — ība: kaislība, burvība, mīlestība, vai — šana: aizmiršana, piedošana, pielūgšana. Bet pietiek. Tovakar, kā parasts, viņš satvēra Džemmas rociņu un sāka viņai dziedāt, vaigu pie vaiga, k.imēr mes, viņā skatoties, apmulsuši klusējām. Džemma Hinaidīja, un viņš, smaida iedrošināts, pēc pirmās dziesmas sāka otru. Tikmēr jaunieši pie blakus galda bija apklusuši un skatījās uz mums, tad sāka smieties un viens ari dziedāt, atdarinādams Remo, bet kāds cits, noliecies zem galda, ņaudēja kā kaķis. Remo varbūt to neievēroja vai nelikās dzirdam. Bet trešo dziesmu viņš pārtrauca, jo tie nerimās ņaudēt un smieties, teikdams ar pašcieņu: — Pietiek, labāk beigšu…

Bet Sirio, uz kuru tas viss nemaz neattiecās, pēkšņi pielēca kājās, uzsaukdams: — Dziedi… neievēro tādus neizglītotus un slikti audzinātus ļaudis … dziedi!

Te pēkšņi kā pēc signāla drukns, sprogains gaišmatis sarkanā, adītā kamzolī, kas tam sniedzās līdz ausim, piecēlās un nostājās Sirio tieši pretī, jautādams:

—     Un kas būtu tie neizglītotie un rupjie ļaudis?

Sirio ir žultains vīrs, nebīstas neviena. Viņš atbildēja:

—    Jūs.

—      Ak tā? . .. Un kādēļ? Mēs esam osterijā … te ir publiska vieta, mēs darām, ko gribam un kas mums tik!

—       Un arī mēs darām, ko gribam un kas mums tik . .. Un mums tīk pasacīt, ka jūs pie tā galda esat neizglītoti un slikti audzināti.

Pa to laiku saimnieks, pavārs un vēl divi bija piecēlušies un arī pienākuši klāt. Turpretī pie mūsu galda mēs visi bijām palikuši sēžam.

Gaišmatis sauca:

—       Kas tu tāds esi? Ko tu gribi? Vai drīkstu zināt, ko tu īsti gribi? — reizē celdams roku, it kā taisītos grābt Sirio aiz kaklasaites.

—       Nost, rokas nost! — Sirio viņam uzkliedza, arī jau kājās, aci pret aci, nosizdams ar vienu vēzienu viņa roku leja. Nu gaišmatis to satvēra aiz svārku atlokiem un lieca atmuguriski. Abas sievietes spalgi iekliedzās, bet Remo sauca:

—     Iesim taču prom no šejienes, ko mēs te vēl meklējam?

Pagāja mirklis. Tad gluži negaidot Amilkārs uzlēca kājās, sagrāba gaišmati aiz kamzoļa pie krūtīm un grūda viņu dziļāk un dziļāk līdz lielās istabas dibenam, dodams belzienus kā ārprātīgs. Atspiests pret ledusskapi, gaišmatis aizsargājās ar vienu roku, bet Amilkārs metās viņam virsū ar visu augumu un sita. Te uzreiz mēs ieraudzījām Amilkāra platos plecus gāžamies atpakaļ, un viņš novēlās kā bluķis augšpēdu zemē. Gaišmatis kā īsts bokseris bija devis viņam īso sitienu pa zodu, un nu Amilkārs gulēja izstiepies uz zāģu skaidām.

Viss beidzās tā, kā tam bija jābeidzas: ieradās policija un pierakstīja mūsu vārdus; abas sievietes šņukstēja; Amilkārs turēja zodu ar roku un atkārtoja, ka viņš nemaksāšot ne kapeiku; Sirio, Remo un es kārtojām rēķinu; saimnieks mums kliedza no virtuves:

—     Bet ko jūs meklējat osterijā? Kādēļ nesēžat mājā?

Kad izgājām ārā, kāds atvēra logu un izsvieda uz

ielas atkritumu vīstokli, kas ķēra Amilkāra galvu.

—     Ak, atvainojiet! — iesaucās kāda balstiņa, — taš bija kaķiem.

Kaķu te tiešām nebija mazums; satupušies uz ielas, tie gaidīja, kamēr mēs aizejam, lai tiktu klāt vīstoklim. Bet Amilkārs, pilnīgi apjucis, nez kādēļ iedomājās, ka saimnieks ir viņam sviedis, gribēja griezties atpakaļ, un mums, var teikt, vajadzēja vest viņu prom ar varu, bet viņš lamājās un lasīja zivju asakas no cepures.

Jā, tas tik bija viens jauks vakars.

KARSTA LAIKA UNTUMI

Vasarai atnākot, manī vienmēr mostas vēlēšanās bēgt, varbūt tādēļ, ka esmu vēl jauns un neesmu pielāgojies vīra un ģimenes tēva stāvoklim.

Vasaru bagātnieku namos no rīta aizver logus, un svaigais nakts gaiss saglabājas plašajās, aptumšotajās istabās, kur krēslā mirgo spoguļi, marmora grīdas un ar vasku spodrinātās mēbeles. Viss ir savā vietā, viss ir tīrs, kārtīgs, glīts; pat klusums ir svaigs, spirdzinošs, liegs. Ja tev slāpst, tev atnes uz paplātes tīkamu, ledainu dzērienu: apelsīnu ūdeni vai citronūdeni kristālā glāzē, kur ledus gabaliņi maisot jautri skan, un tas vien jau dod veldzi.

Bet nabaga ļaužu mājās viss ir citādi. Sākot ar pirmo karsto dienu, tveice ieplūst tavās tumšajās, smacīgajās istabiņās un tās vairs neatstāj. Tu gribi dzert, bet no virtuves krāna tek ūdens, silts kā buljons. Mājās tev nav vairs kur apgriezties: liekas, katra lieta — mēbe-

Ies, drēbes, trauki — būtu piebriedusi un krīt tev virsū. Visi staigā kreklos izmetušies, bet krekli ir netīri un smird. Ja tu aizver logus, tu slāpsti nost, jo nakts gaiss nav varējis iespiesties šajās divās vai trīs istabās, kur gu] seši cilvēki; ja tu tos atver, saule tevi apņem; tev liekas, ka tu esi uz ielas, kur viss ož pēc karsta metala, sviedriem un putekļiem. Līdz ar karstumu ari cilvēki iekarst, es gribu teikt, kļūst ķildīgi, bet bagātais, ja viņš sāk uztraukties, aiziet dziļāk savā lielajā dzīvoklī, trīs istabas tālāk; nabaga ļaudis turpretim paliek pie taukainiem šķīvjiem un netīrām glāzēm — aci pret aci, vai arī viņiem jāiet prom no mājas.

Vienā no šādām dienām, pēc tam, kad biju stipri sa ķildojies ar visu ģimeni, tas ir, ar sievu, jo zupa bija sāļa un ugunīgi karsta, ar svaini, kas nostājās manas sievas pusē, un, pēc manām domām, viņam nebija uz to tiesības, jo viņš bija bez darba un es viņu uzturēju, ar svainieni, kas mani aizstāvēja, bet tas mani kaitināja, jo es zināju, ka, būdama manī iemīlējusies, viņa to dara aiz koķetības, ar māti, jo viņa centās mani nomierināt, ar tēvu, jo viņš dusmojās, ka viņam neļauj mierīgi paēst, un, beidzot, ar savu meitenīti, kas bija sākusi raudāt, — es pēkšņi piecēlos, paņēmu svārkus no krēsla, īsi pateicu:

—      Vai zināt ko jaunu? Jūs visi esat man apnikuši. Uz redzēšanos oktobrī, kad būs vēss! — un aizgāju no mājas.

Sieva, nabadzīte, skrēja man pakaļ un, apstājusies pie kāpņu margām, sauca, ka esot gurķu salāti, kas man ļoti garšojot. Es viņai atbildēju, lai viņa ēd tos pati, nokāpu lejā un izgāju uz ielas.

Mēs dzīvojām Ostijas ielā.

Es so|oju pa to un neapzināti aizgāju līdz dzelzs tillam, pie kurd’ atrodas Romas upes osta. Pulkstenis bija divi — pats karstākais laiks, ar zili melnām siroko debesīm, kas izskatījās pēc acs, ko trāpījusi dūre. Nonācis pie tilta, atspiedos pret kaltajām dzelzs margām; tās bija tik karstas, ka dedzināja. Tibra, kas šeit iežogota ar kuģīšu piestātnēm un tālāk ar lēzeniem mūriem, arī ūdens dubļu krāsas dēļ izskatījās pēc nepārsegtas netīrumu notekas. Gazometrs, kas pacēlās kā no ugunsgrēka pāri palicis karkass, gāzes stacijas stāvcepļi, elevatori, naftas tvertņu caurules, termoelektriskās centrāles smailie torņi aizsedza apvārsni, un likās, ka neesi vis Romā, bet kādā Ziemeļitālijas rūpniecības pilsētā.

Es stāvēju kādu brīdi un skatījos uz Tibru — brūnu un seklu, kur cementa maisiem piekrauta platdibena laiva bija piestājusi pie mola, un man nāca smiekli, iedomājoties, ka šo urgu sauc par ostu, tāpat kā Dženovas un Neapoles ostas, kur iebrauc pat vislielākie kuģi. Ja es tiešām gribētu bēgt, no šīs ostas es nevarētu nokļūt tālāk kā līdz Fjumičīnai — vēl īstā laikā, lai paēstu zivju sacepumu, skatoties jūras ainavā.

Beidzot es sāku iet, pārgāju pār tillu, devos uz lādu rajonu, kas atrodas Tibras otrā krastā. Kaut gan es dzīvoju tuvumā, lur es nekad nebiju bijis un nezināju, kurp īsli eju. Sākumā es gāju pa kādu asfaltētu ceļu, lai gan tas veda starp izdegušiem, netīrumu piemēslotiem laukiem; tad ceļš kļuva par putekļainu kājceļu un netīrumu jau bija lielas kaudzes, gandrīz jau kalni. Nodomāju, ka esmu iekļuvis tieši tur, kur tiek izgāzti visi Romas atkritumi; nebija redzams neviens zāles stiebriņš, tikai papīra lēveri, sarūsējušas kārbas, kāpostu kacēni, lūžņi; pār visu to — žilbinoša gaisma un puvuma asā smirdoņa. Es jutos kā pazudis, kā tāds, kas negrib vairs iet uz priekšu, bet neiet arī atpakaj.

Te uzreiz es uzdzirdu saucam «se… se», kā sauc suņus.

Es apgriezos paraudzīties, kur būtu tas suns. Bet suņa nebija, kaut gan šais izgāztajos atkritumos būtu īstā vieta klaiņājošiem suņiem; nodomāju, ka sauc mani, un paskatījos uz to pusi, no kuras skanēja sauciens. Nu es ieraudzīju aiz mēslu kaudzēm būdu, kuru nebiju pamanījis, — mazu, sašķiebušos, ar rievota skārda jumtu. Gaišmate meitene, varbūt gadus astoņus veca, stāvēja durvīs un ar mājienu aicināja mani iekšā. Es paskatījos meitenē: viņai bija bāla, netīra seja, zem acīm zili loki, kā pieaugušai sievietei. Mali pilni salmu, pūku un putekļu, tādēļ viņas galva izskatījās piala un spuraina kā cekulainai lijai. Viņas apģērbs bija pagalam vienkāršs: kaņepāju maiss ar četriem caurumiem: divi kājām, divi rokām. Tikko es biju apgriezies, viņa man noprasīja: — Vai lu esi dakteris?

—     Nē, — es atbildēju, — kādēļ tu prasi? Vai tev vajag daktera?

—     Ja jau lu esi dakteris, — viņa turpināja, — nāc iekšā: mamma ir slima.

Negribēju ilgāk kavēties, lai viņu pārliecinātu, ka neesmu ārsts, un iegāju būdā. Vispirms man likās, ka esmu iegājis kādā Kampo di Fjori krāmu bodē. Viss te karājās pie griestiem: drēbes, zeķes, kurpes, dažādi rīki, trauki, lupatas. Tad sapratu, ka tās ir viņu mantas, pakārtas uz naglām, jo mēbeļu nebija. Kamēr es noliektu galvu zem šiem karekļiem virzījos te uz vienu, le uz otru pusi, meklēdams māti, meitene pazagšus norādīja man uz skrandu kaudzi kaktā. Es ieskatījos labāk

un pamanīju,' ka no šīm skrandām cieši skatās uz mani viena dzirkstoša acs, otru bija aizsedzis sirmu malu kušķis. Mani pārsteidza mātes izskats; tā izskatījās pēc vecenes, nevis pēc jaunas sievietes, kas tā bija. Ieraudzījusi mani, viņa teica: — Kas nenomirst, tie satiekas.

Meitenei paspruka smiekli, it kā sāktos uzjautrinoša izrāde; viņa notupās zemē spēlēties ar dažām lūkšām konservu kārbām. Es teicu:

—            Es tiešām nepazīstu tevi . . . Kas tev kaiš? Vai šī skuķe ir tava meita?

—     Protams … un arī tava, — viņa atteica.

Meitene, noliekusi galvu, atkal smējās savā nodabā.

Es mātes vārdus noturēju par joku un jokoju pretī:

—     Varētu būt arī mana, bet ir kāda cita.

—            Nē, — māle ierunājās, pieceldamās pussēdus no zemes un rādīdama uz mani ar pirkstu, — viņa tiešām ir lava meita un tikai tava … tu slinkuma lāpītājs, slaists, slīmests, bezgodis, nekas vairāk!

Dzirdot šo sunīšanu, meitene sāka smieties no visas sirds, il kā to vien būtu gaidījusi, bet es izsaucos aizvainots:

—     Neizrunājies… es jau teicu, ka tevi nepazīstu!

—            Ko, tu mani nepazīsti? … Tu mani nepazīsti, bet esi atkal atpakaļ… ja tu mani nepazīsti, kā tad tu atradi ceļu uz māju?

—            Slinkuma lāpītājs, bezgodis, — meitene sāka pusbalsī dziedāt.

Nu es sāku svīst, pa daļai no smacējošā karstuma, pa daļai no bailēm. Teicu:

—     Nejauši gāju te garām . . .

—           Ak jā, nabadziņš … — Viņa pievērsās meitenei un pavēlēja: — Padod man somiņu!

Meitene žigli paņēma no griestiem ļoti netīru un saplēstu melna samta rokassomiņu un iedeva mātei. Viņa to attaisīja, izņēma papīra loksni un teica:

—            Te ir laulības apliecība: Elvīra Projeti, Ernesto Rapelli sieva … Vai tu vēl to noliegsi, Ernesto Rapelli?

Mani nepatīkami pārsteidza tas, ka arī mani sauca Ernesto. Es teicu mazliet apjucis:

—     Bet es neesmu Rapelli.

—     Ak ne?

Meitene dungoja: — Ernesto, Ernesto. — Māte piecēlās kājās. Es biju pareizi spriedis: kaut gan viņai bija sirmi mati, grumbas un mute bez zobiem, tomēr bija redzams, ka viņai nav vairāk par trīsdesmit gadiem.

—            Ak tā, tu neesi Rapelli? — rokas sānos iespiedusi, viņa pienāca man klāt., ieskatījās sejā un tad iesaucās:

—           Tu esi Rapelli! Dieva un cilvēku priekšā tu esi Rapelli!

—            Kā tad, — es teicu, —. redzu, tu esi slima … ja tev nepatīk, es iešu prom.

—     Lēnāk . . . acumirkli … ne tik ātri. ..

Tikmēr meitene gavilēdama lēkāja mums apkārt. Sieviete atsāka dzēlīgi:

—            Ernesto, lielais Ernesto … kas pamet sievu, aizbēg no mājas un veselu gadu ne acis nerāda . .. bet vai tu to ari zini, no kā mēs dzīvojām veselu gadu, es un tas radījums, kamēr tu biji prom?

—          Nezinu, — es skarbi atcirtu, — un negribu zināt… ļauj man iet!

—            Pasaki tu to viņam! — māte uzbrēca meitenei,

—      pasaki tu viņam, no kā mēs • dzīvojām, pasaki to savam tēvam!

—     No žēlastības dāvanām, — meitene līksmodama

U'icd dziedoša balsī, savukarL pienakdama man cieši klāt.

Teikšu taisnību — es tiešām sāku uztraukties. Visa šī sakrišana: pirmkārt, Ernesto vārds, otrkārt, arī es biju aizgājis no mājām, arī man bija sieva un meita, tas radīja sajūtu, ka es vairs neesmu es, bet turklāt arī, ka es tas gan esmu, bet citāds nekā parasti.

Bet viņa, redzot manu apjukumu, kliedza man pie pašas auss:

—     Vai tu arī zini, kas gaida tos, kas atstāj ģimenes pavardu? Cietums . .. vai tu to saproti, noziedzniek? Cietums!

Šoreiz mani sagrāba bailes, un, neteicis ne vārda, es pagriezos uz durvīm, lai steigtos prom. Bet kāds bija noskatījies uz mums no sliekšņa: tā bija kalsna, nabadzīga, tomēr tīrīgi ģērbusies sieviņa. Redzēdama mani tik apjukušu, tā sacīja:

—     Neklausies viņā .. . viņa ir iedomājusies, ka ikkatrs vīrietis ir viņas vīrs … un tā palaidņa skuķe tīšu prātu ievijina garāmgājējus, "lai papriecātos, dzirdot viņas kliegšanu un trakošanu . .. pagaidi tikai, es tev sadošu, tu nešpetnā ragana!

Sieviņa sarosījās, it kā gribētu cirst meitenei pliķi, bet tā veikli izvairījās un sāka lēkāt man apkārt, jautri atkārtodama:

—     Tu noticēji? Saki taisnību, — tu nolicēji? .. . Un tev bija bail, tev bija bail. .. bija bail!

—     Elvīra, tas nav tavs vīrs, — sieviete rāmi teica. Tūlīt it kā pārliecināta Elvīra atkal sakņupa kaktā. Sieviņa, vairs mani neievērodama, iegāja būdas dibenā un sāka rosīties ap pavardu.

—          Es viņām taisu ēst, — tā man paskaidroja, — tiesa

gan, viņas dzīvo no žēlastības dāvanām, bet viņas vīrs nav vis aizgājis, viņš ir miris …

Ar to man pietika. Es izņēmu no kabatas portfeļa simt liras un iedevu meitenei, kura tās paņēma, pat paldies nepateikusi. Tad, iznācis ārā, es gāju atpakaļ pa to pašu ceļu: no takas uz asfaltēto ielu, tad pāri tiltam līdz Ostijas ielai. Mājās, salīdzinot ar karstumu, kāds bija būdā, man likās vēsi kā alā. Un, kaut gan mums nebija daudz mēbeļu un tās pašas vienkāršas un lētas, tās tomēr bija labākas par naglām, uz kurām abas nelaimīgās kāra savus kankarus.

Virtuvē galds jau bija novākts, bet sieva pasniedza man gurķu salātus, ko bija paglabājusi, un es ēdu tos ar maizi, noraudzīdamies, kā viņa, stāvēdama pie izlietnes, mazgāja traukus. Tad es piecēlos un zagšus noskūpstīju viņas kaklu — tā mēs salīgām mieru.

Dažas dienas vēlāk es pastāstīju sievai gadījumu būdā un tad nolēmu aiziet turp paskatīties, vai nevar kaut ko darīt meitenes labā. Nu man vairs nebija bail, ka mani noturēs par Ernesto Rapelli. Bet vai jūs tam ticēsiet? Es neatradu ne būdu, ne sievieti, ne meiteni, ne arī to kalsno sieviņu, kas viņām vārīja ēst. Staigāju kādu stundu starp mēslu kaudzēm, no saules apžilbis, tad, atzinis savu neveiksmi, atgriezos mājās. Es domāju, ka neesmu varējis atrast ceļu, bet mana sieva turpretī saka, ka es esot šo stāstu izdomājis, jo sirdsapziņa man pārmetusi, ka gribējis viņu atstāt.

DUBLETĀJS

Jau veselu gadu mēs ar Agāti mīlējām viens otru, kad es sāku manīt, ka pamazām viņa atsalst un iekārto mūsu sastapšanās retāk. Tas bija kā ugunij dziestot: sākumā jūs to nemanāt, tad pēkšņi nav nekā vairāk kā pelni un melnas pagales, un jūs jūtat, ka salst.

Sākumā nebija nekas svarīgs: aprauti vārdi, klusēšana, skatieni. Tad dažāda aizbildināšanās: darīšanas, saaukstēšanās, palīdzēšana mātei mājas darbos, mašīnrakstīšanas skola. Beidzot nokavēšanās un steiga: viņa atnāca uz satikšanos veselu stundu vēlāk un aizgāja, atrunādamās ar kādu ieganstu, jau pēc stundas ceturkšņa. Turklāt viņa runāja ar mani neiecietīgi, it kā tas, ko es teicu, vienmēr būtu lieks; un dažreiz man pat likās, ka, saskaroties mūsu rokām un lūpām, viņa rautos atpakaļ. Protams, es cietu, jo skaidri apzinājos, ka vēl arvien biju iemīlējies tikpat stipri kā agrāk, kaut gan viņa pret mani jau izturējās ļoti nevērīgi, un to prieku,

ko es senāk jutu, dzirdot viņu sakām: — Es tevi tik ļoti mīlu, — tagad jau pārdzīvoju, kad viņa tikko izspieda caur zobiem: — Ardievu, Džīno.

Reiz, satiekoties Flaminija laukumā, es saņēmos un pēkšņi viņai teicu: — Izrunāsimies atklāti; tu pret mani vairs nejūti neko. — Vai jūs ticēsiet? Viņa sāka smieties un atbildēja: — Oho, tev gan ir cieta piere … es gribēju redzēt, cik ilgi tu izturēsi… beidzot tu esi sapratis.

Es paliku gluži mēms un stāvēju vaļēju muti, tad apsviedos apkārt kā marionete un devos prom.

Bet, nogājis pāris soļu, apgriezos; cerēju, ka viņa sauks mani atpakaļ. Viņa turpretī bija uzkāpusi uz tramvaja pieturas saliņas un palika tur stāvam mierīga un priecīga. Es aizgāju.

Tagad, skatoties uz visu no tālienes, es varu pat smieties, bet toreiz biju iemīlējies, un mīlētāja acis redz visu greizi. Es pārdzīvoju grūtas dienas; jutu, ka mīlu Agāti, bet negribēju vairs mīlēt; un, lai viņu vairs nemīlētu, centos atcerēties vispirms viņas trūkumus. Es sev teicu: — Viņai ir līkas kājas un neglīta gaita . . . viņas rokas ir rupjas… samērā ar augumu galva ir par lielu.. . cik necik glītas ir tikai acis un mute; bet sejas krāsa ir bāla, pat dzeltena, mati pārāk sprogaini, bez spīduma, deguns kā kannas osa, pārāk plats un uzrautu galu.

Veltas pūles: domājot par visu to, man kļuva skaidrs, ka šīs kājas, šīs rokas, šie mati, šis deguns man patīk, un varbūt, varbūt tieši tādēļ, ka ir neglīti. Tad es domāju: ,

—      Viņa ir melīga, neizglītota, ar kanārijputniņa smadzenēm, iedomīga, mantkārtīga, koķeta …

Un tūlīt atklāju, ka visi viņas trūkumi bija man inīji un kairināja manu fantāziju. īsi sakot, kad viss bija pateikts, es sapratu, ka arvien vēl viņu mīlu.

Nolēmu nerādīties Agātei vismaz mēnesi, nepamatoti domādams, ka, mani vairs neredzot, viņa sāks mani meklēt. Bet pietrūka spēka ievērot apņemšanos un pēc nedēļas agri no rīta iegāju bārā Flaminija laukumā, un viņai piezvanīju. Atbildēja viņa pali un, pirms es paguvu atvērt muti, vēl to pašu rītu nolika satikšanos. Es izgāju no bāra, pārgāju pār laukumu, aizgāju līdz puķu pārdevējam pie vecā pilsētas mūra un nopirku vijolīšu pušķīti. Pulkstenis rādīja deviņi; salikšanās bija nolikta desmitos. Ar vijolīšu pušķīti rokā es sāku soļot šurp un turp pa pieturas saliņu, izlikdamies, it kā gaidu riņķa līnijas tramvaju. Tramvajs pienāca, ļaudis iekāpa, tramvajs aizgāja, bet es paliku stāvam.

Drīz uz saliņas atkal saradās ļaudis, un es atkal izlikos gaidām tramvaju šo cilvēku vidū, kuri nezināja, ka es gaidu Agāti, nevis tramvaju. Nogaidīju visu stundu līdz norunātajam laikam, tad vēl desmit minūtes, ko man nenācās gaidīt, un tad biju pārliecināts, ka viņas vairs nebūs. Desmit minūtes nav nekas liels, ja ir jāgaida sieviete; bet es pilnīgi droši zināju, ka viņa nenāks, tāpat kā jaukā laikā dažreiz droši zina, ka būs negaiss; tas bija jūtams. Viņa nenāks, — un viņa tiešām neatnāca. Lai būtu par to pilnīgi drošs, gaidīju vēl pusstundu un tad vēl stundas ceturksni, tad vēl piecas minūtes un tad skaitīju līdz sešdesmit, un tad gaidīju vēl otrreiz piecas minūtes, lai iznāktu stunda pāri norunātajai. Beidzot aizgāju līdz strūklakai pie mūra un iemetu vijolīšu pušķīti netīrajā ūdenī. Puķu pārdevējs nogaidīja, kamēr es aizeju, un izzvejoja pušķīti.

Ir jau zināms, kā tas viss notiek: sākumā zaudē pamatu zem kājām, pēc pirmās muļķības dara otru un tad vēl trešo, un tad vairs nekas neizdodas un viss iet aplam.

To pašu pēcpusdienu man uzmācās šaubas, vai Agāte ir pareizi sadzirdējusi satikšanās vietu, un es viņai piezvanīju. Mīļi jo mīļi es jautāju:

—      Agāte, kāpēc tu neatnāci? Varbūt es nebiju pietiekami skaidri izteicies?

Viņa tūlīt atbildēja:

—     Tu biji ļoti skaidri izteicies.

—     Nu un kāpēc tad tu neatnāci?

—     Tāpēc, ka man negribējās.

Arī šoreiz man aizrāvās valoda, es lēnām atkal uzkāru klausuli un aizgāju.

Kāds cits būtu zaudējis katru cerību, bet es viņu mīlēju un tā ilgojos pēc viņas mīlas, ka pat tad, ja viņa būtu man dūrusi ar dunci, es spētu iedomāties, ka tās vēl nav beigas, vai domātu pat, ka viņa ir dūrusi man aiz mīlestības, nevis aiz naida. Protams, mīlestība nespēja uzburt to, kas nebija, bet saglabāja man cerību, ka starp daudzajām mīlestības izpausmēm varētu būt arī tāda, ka sieviete neatnāk uz satikšanos, dzēlīgi atbild, nonicina tevi un par visu pasmejas.

Tātad nākošajā dienā tajā pašā stundā es atkal piezvanīju Agātei. Šoreiz viņa sūtīja māsiņu man pateikt, ka viņas nav mājā; bet tālrunis, kā es zināju, bija ēdamistabā, un es ļoti labi dzirdēju, ko viņa teica meitenei priekšā.

Nu es galīgi zaudēju galvu un sāku zvanīt dažādos laikos: azaida reizēs, agri no rīta, vēlu vakarā — viņas nekad nebija mājā . . . Tagad, jau ieejot tālruņa kabīnē, man kjuva gandrīz vai nelabi, tomēr es griezu to pašu nolādēto numuru. No zvanīšanas un sarunu gaidīšanas mana dzīve bija kļuvusi īsts juceklis, īsta putra bez gala un malas; es lo jutu, bet nevarēju neko darīt un, jo tālāk, jo dzijāk stigu purvā.

Beidzot es izmisis nolēmu sagaidīt Agati agri no rīta pie viņas mājas. Tur nebija tramvaja pieturas, un es nogaidīju pāris stundu gluži sakaunējies, kamēr viņa parādījās durvīs, bet, ieraudzījusi mani, atrāvās atpakaļ. Pagāja vēl divas stundas; man modās aizdomas, es apgāju mājai apkārt un atklāju, ka tai ir divas ieejas. Tad es atmetu nodomu viņu šeit satikt.

Es biju tik nelaimīgs, ka pat tāds notikums kā darba atrašana pēc mēnešiem ilga bezdarba nesagādāja man nekādu mierinājumu.

Es esmu dzimis aktieris, par to visi ir vienis prātis, bet izrunas defekta dēļ — es noriju vārdus, un uz lūpām man rodas siekalas — es nekad nevarēšu būt kaut kas vairāk kā statists. Tomēr šoreiz es nemaz nebiju statists, bet gan dublētājs. Kādā muļķīgā filmiņā, kas nebija nekā vērts, man bija jāslājas jauna aktiera vietā tādos brīžos, kad viņš uzgrieza muguru. Aktieris, kuru man vajadzēja aizstāt, bija pilnīgi līdzīgs man; tas pats augums, tie paši mali, tie paši pleci, tā pati gaiļa. Bet viņam vārdi nemirka siekalās, un tāpēc viņš par šo filmu saņēma miljonu, bet es — dažus tūkslošus. īsi sakot — dublētājs, t. i., tukšu salmu kūlis, lelle, gadījuma līdzinieks.

Būdams filmu studijā lielāko tiesu bez darba, es nīku un garlaikojos tumšā kaktā, kur neiespīd reflektoru gaisma; tad es izdomāju veiklu paņēmienu, kā atkal saslapt Agāti. Zināju, ka viņu, tāpat kā visas meilenes, vilināja kino, un viņa nezin kādēļ cerēja kļūt kādreiz par aktrisi. Es gan domāju, ka viņu noraidīja, nepieņemot pat par statisti. Tā nu es iedomājos, ja man izdotos pasviest Agātei makšķeri ar kino āķi, viņa, bez šaubām, piekostos. Režisors bija skarbs vīrs, kas domāja tikai par naudu, un nevienam neizpalīdzēja. Bet režisora palīgs, kuru es jau sen pazinu, bija patīkams jauns vīrietis manā vecumā. Studijas restorānā es pavilku viņu sānis un izlūdzos kādu laipnību. Viņš sāka smieties, tad uzsita man ar roku uz pleca un apsolīja man to izdarīt.

Agāte, protams, bija atsūtījusi filmu sabiedrībai savas fotogrāfijās dažādās pozās, adresi un tālruņa numuru. Norunātajā dienā agri no rīta režisora palīgs lika piezvanīt Agātei, lai viņa ierodoties kinostudijā divu stundu laikā: viņa esot vajadzīga. Filmai ir vara, kas ir stiprāka par kuru katru citu varu; pieņemsim, ja kāds karalis būtu ielūdzis Agāti savā pilī, viņa par to vēl būtu padomājusi; bet pietika vienkārša filmu studijas šveicara, kas lika viņai ierasties studijā, lai viņa atskrietu kaut vai naktī.

Torīt es uzturējos priekštelpā starp daudzajiem statistiem un kino darbiniekiem, kuri pašlaik bija brīvi; un tiešām — noteiktajā laikā viņa bija klāt. Jau divi mēneši kā nebiju viņu redzējis un pirmajā acumirklī gandrīz nepazinu. Mati, kas viņai bija kastaņbrūni un izlaisti pār pleciem, tagad bija sarkani un sasieti mezglā pašā galvvidū, atsedzot ausis un kaklu. Viņa bija izplūkājusi uzacis tik neatlaidīgi, ka acis izskatījās sapampušas. Muti viņa bija savilkusi mīklainā vaibstā. 2ēl tikai, ka degunu, kas bija kā kannas osa, viņa nebija varējusi iztaisnot. Mani pārsteidza ģērbs: jauna, plata, ugunssarkana jaciņa ar augstu apkakli mugurpusē un melni, taisni svārki. Pie atloka piesprausts «klipss»: dzeltena metāla kuģis uzvilktām burām. Somiņu Agate bija pasitusi padusē, tā likās esam čūskādas; varbūt tā tas ari bija, un kas zina, kādus upurus viņa bija nesusi, lai varētu to nopirkt. Viņa ienāca cienīgi, brīvi, lepni, it kā šajā viņai līdzīgu Jaužu pilnajā priekštelpā baidītos notraipīties. Viņa piegāja pie durvju sarga un klusā balsī viņam kaut ko pateica. Tas atbildēja kā īsts lempis, nepaceldams acis no avīzes:

—      Palieciet vieņ šeit pat… gan pienāks jūsu kārta.

Viņa apgriezās un mani ieraudzīja. Šajā brīdī es viņu apbrīnoju: viņa mani sveicināja pa gabalu, tad aizgāja un apsēdās pretējā kaktā, it kā mēs būtu tikai pavirši pazīstami.

Tagad man bija žēl, redzot, kā viņa bija ģērbusies, posusies, krāsojusies, greznojusies un kā viņa ticēja šim filmu sabiedrības viltus aicinājumam. Es sapratu, cik cietsirdīgi ir bijis atvilt viņu šurp ar tādu priekšlikumu, tomēr nevarēju arī nepriecāties: beidzot es atkal redzēju Agāti! Tā nu mēs gaidījām kādu laiku pārpildītajā priekštelpā, kur cilvēki staigāja šurp turp tērzēdami un smēķēdami. Viņa šad tad atvēra somiņu, paskatījās spogulītī, sakārtoja kādu cirtu, izlaboja lūpu krāsojumu, nopūderēja degunu. Viņa bija pārlikusi vienu kāju pār otru; kamēr viņa sēdēja, tās varēja likties pat skaistas. Uz mani Agāte nepaskatījās nevienu vienīgu reizi, bet es, zināms, nenovērsu no viņas acis. Beidzot pienāca viņas kārta; viņa iegāja režisora palīga istabā, bija tur varbūt divas minūtes, tad iznāca ārā vēl vienmēr tikpat lepna. Saskaņā ar norunu režisora palīgam bija jāaplūko viņas fotogrāfijās un jāpasaka: «Sinjorīna, var gadīties, ka drīzumā jūs būsiet mums vajadzīga . . . esiet gatava, kādu rītu mēs jūs aicināsim.» Neko vairāk. Bet viņai pietika. Ienāca nabaga meitene, aizejot viņa savā iztēlē bija aktrise vai pat kinozvaigzne.

Arī es piecēlos un sekoju viņai pa garajiem gaiteņiem ar kailajām sienām. Viņa gāja nesteigdamās, augstu paceltu galvu, cildena ar savām skaistajām, līkajām kājām. Kādu mirkli gaiteņu krustojumā viņa nezināja, kurp iet, tad iegriezās vestibilā un izgāja uz ielas. Filmu studijas paviljoni atradās pilsētas nomalē pie lielceļa, tas bija pa pusei lauku ceļš, pa pusei pilsētas iela. Vienā pusē bija tīrumi spilgtajā oktobra rīta saulē, otrā lieli īres nami, augsti kā torņi,' ar daudz logiem un žāvēšanai izkārtu veļu.

Viņa lēnām gāja gar namiem, un es drīz viņu panācu. Aizelsies es izsaucos: — Agāte! …

Viņa paskatījās manī un tad nevērīgi, gandrīz nepagriezusies, teica: — Sveiks, Džīno…

—      Agāte, kāpēc tu negribi mani redzēt? … Es tevi tik ļoti mīlu … kāpēc tu nemīli mani? … Agāte, redzēsimies atkal! — es to pateicu kā vienu vienīgu izmisuma saucienu.

—     Tu taču mani redzi, — viņa paraustīja plecus.

—      Agāte, — es teicu, — vai tu gribētu precēties ar mani?

—      Ne domāt nedomāju, — viņa atbildēja neapstādamās.

—     Kāpēc?

—     Ko tu tagad dari? — atbildes vietā viņa-iejautājās.

—     Esmu dublētājs, bet…

—     Kāpēc tu tik neatlaidīgi gribi būt aktieris? — viņa ļauni turpināja. — Vai tu nezini, ka tu neesi tam piemērots … tu esi dublētājs un gribi mani precēt. . . Vai tad tu mani turi par muļķi?

—     Agāte! — es iesaucos izmisis un saņēmu viņu aiz elkoņa. Viņa tūlīt atbrīvojās ar tādu sparu, kas mani apvainoja. Es saķēru galvu un iesaucos:

—      Dublētājs vēl vienmēr ir labāk kā nekas … ko tu iedomājies? Ka šorīt tev zvanīja kādas vajadzības dēļ? Tas biju es, kas lika tevi saukt pie režisora palīga, lai tevi redzētu … un tev, mana dārgā, nekad neko nedos darīt filmā, pat ne trokšņus taisīt.

Tūlīt es nožēloju, ka biju tā runājis, bet nu jau bija par vēlu. No Agātes izturēšanās sapratu, ka viņa man tic; sapratu arī to, ka ar šiem vārdiem biju iznīcinājis pēdējo cerību viņu atgūt. Viņa neteica neko, neapstājās, nepārvērtās sejā, nepaskatījās manī; viņa gāja lēnām tālāk — mierīga, somiņu zem rokas.

Nožēlodams, piedošanu lūgdams, es gāju viņai blakus, bet tagad viņa izturējās, it kā manis te nemaz nebūtu. Viņa gāja nesteigdamās taisni uz priekšu pa tukšo ceļu starp laukiem un lielajiem īres namiem. Beidzot, redzēdams, ka viņa manī neklausās, es apstājos ietves vidū un skatījos, kā viņa aiziet. Viņa bija briesmīgi vīlusies, bet to nevarēja redzēt, varbūt vienīgi no gaitas: sākumā tā bija pašapmierināta, augstprātīga, tagad tā bija tik skumja. To varēja nojaust no tā, kā viņa spēra soļus un turēja galvu mazliet noliektu uz pleca. Man kļuva viņas žēl un pēkšņi likās, ka nekad vēl neesmu viņu tik ļoti mīlējis. Es atvēru muti, lai sauktu «Agāte», bet tajā brīdī viņa nogriezās un pazuda manam skatienam. Es paliku tukšajā ielā atvērtu muti ar Agātes vārda pirmo A uz lūpām.

ĀKSTS

Lai neatslatu nevienu amatu neizmēģinātu, šoziem sāku staigāt pa restorāniem, pavadīdams uz ģitāras kāda biedra dziedāšanu. Biedra vārds bija Milons, bet viņu sauca arī par profesoru, jo kādreiz viņš bija mācījis zviedru vingrošanu. Viņš bija varens vīrs, gadus piecdesmit vecs. Viņu nevarēja saukt par resnu, bet viņš bija drukns, platu, drūmu seju un masīvu ķermeni; krēsls brīkšķēja, viņam apsēžoties. Es kā pavadītājs spēlēju ģitāru nopietni, gandrīz nekustoties, nolaistām acīm, jo es esmu mākslinieks un nevis jokdaris, bet Milons bija jokdaris. Viņš sāka it kā nejauši, stāvot kājās, pret sienu atspiedies, cepurīti uzmaucis uz acīm un īkšķus iespiedis padusēs, vēderu pāri biksēm un bikšu siksnu zem vēdera; viņš izskatījās pēc piedzēruša, kam uznākusi patika dziedāt.

Pamazām Milons iesila, lai gan īstenībā nemaz nedziedāja, jo viņam nebija ne balss, ne dzirdes, tomēr

izvērtās izrāde vai, pareizāk sakot, viņš kļuva par jokdari. Viņa specialitāte bija sentimentālas dziesmiņas, pašas pazīstamākās, kas parasti, protams, visus iejūsmo un aizkustina, taču viņa izpildījumā šīs dziesmiņas neaizkustināja, bet gan smīdināja, jo viņš mācēja padarīt tās smieklīgas viņam īpatnējā nepatīkamā un neglītā veidā. Es nezinu, kas ar šo cilvēku bija noticis: vai jaunībā kāda sieviete bija nodarījusi viņam pāri, vai arī viņš bija jau piedzimis ar raksturu, kas izjūt prieku, apgānot visu labo un skaisto. Nē, viņš nebija parasts tēlotājs, — viņš tēloja ar neizprotamu niknumu, un vajadzēja ēšanā iegrimušu cilvēku trulumu, lai neatskārstu, ka tas nebija smieklīgi, bet tieši mocoši.

Bet visvairāk viņš pārspēja pats sevi, atdarinot sieviešu valšķību, vaikstīšanos un glāstus. Ko sieviete dara? Koķeti smaida? — un viņš zem savas cepures malas laida vajā ielas staigules piedauzīgo zviegšanu. Mēdz teikt, sieviete viegli šūpojas gūžās, un viņš sāka dejot vēderdeju, pastiepis atpakaļ četrstūraino, masīvo pakaļu kā smagu paunu. Sieviete runā maigā balsī? Un viņš no sakniebtām lūpām izdabūja spiedzošu, saldenu, neizturami pretīgu balstiņu. īsi sakot, viņš nezināja mēra, vienmēr aizmirsa robežu, kļuva ākstīgs un riebīgs. Tas bija tik nejēdzīgi, ka es bieži vien kaunējos, jo pavadīt uz ģitāras dziedoni ir pavisam cita lieta kā būt par palīgu ākstam. Turklāt es atcerējos, ka vēl nesen biju pavadījis šīs pašas dziesmas, kad tās dziedāja spējīgs mākslinieks, un man bija žēl, dzirdot tās tagad tik piedauzīgas, ka pazīt vairs nevar. Reiz es viņam to pateicu, kad mēs steidzāmies no viena restorāna uz otru.

—     Ko īsti sievietes tev ir nodarījušas?

Parasti pēc āksta izdarībām viņš bija izklaidīgs un drūms, it kā galva viņam būtu nezin kādu domu pilna.

—     Man, — viņš teica, — tās neko nav nodarījušas.

—      Es to jautāju tādēļ, — paskaidroju viņam, — ka tu par tām ņirgājies ar sevišķu dedzību.

Šoreiz viņš neatbildēja, un ar to saruna beidzās.

Es būtu viņu pametis, ja mani neatturētu mantkāre. Kaut arī tas varētu likties neiespējami, viņš tomēr savāca vairāk naudas ar savām piedauzībām nekā daudzi apdāvināti amata brāļi ar savām skaistajām dziesmām. Mēs nestaigājām vis pa greznajiem restorāniem, bet galvenokārt pa oslerijām, vienkāršām, tomēr dārgām, kurp ļaudis iet labi paēst un jautri padzīvot.

Tikko mēs kaut kur iegājām un es gluži klusu izņēmu ģitāru no kastes, no visiem aizņemtajiem galdiem atskanēja saucieni:

—      A, profesors … lūk, kur profesors … nāc šurp, profesor!

Drūms, nošļukušām biksēm un izvalbītām acīm Milons pazemīgi nostājās saucēju priekšā un teica:

—      Lūdzu, kungi. — Un šis «lūdzu, kungi» viņa mutē jau skanēja tā, ka visi vai plīsa no smiekliem. Pa to laiku ienesa makaronus ar sviestu un sieru, un, kamēr saimnieks nopūlējās, sniedzot tos apkārt, Milons savā māksloti spalgajā balstiņā paziņoja:

—      Ļoti skaista dziesmiņa: «Kad Rozīna atbrauc no ciemata» … es būšu Rozīna.

Iedomājieties apmeklētājus: skatoties viņu tēlojam Rozīņu ar parasto gorīšanos un parastajām piedauzībām, tie pārtrauca ēšanu un turēja dakšiņu ar lokaniem makaroniem starp muti un šķīvi. Un tie nebūt nebija miesnieki jautrā sabiedrībā vai kas tamlīdzīgs; tā'bija

eleganta publika: vīrieši tumšzilos uzvalkos, pomādētiem matiem, pērli kaklasaitē; sievietes kažokos, ar dārgām rotām, izlutinātas, kairas.

Kamēr Milons tēloja ākstu, tās sarunājās:

—     Viņš ir liels meistars .. . tiešām ievērojams. — Vai arī kāds satraukti iesaucās: — Lūdzu, nestāstiet nevienam, ka mēs viņu esam atklājuši… lai viņu nesamaitā!

Starp daudzām piedauzībām Milonam bija kāda dziesma, kuras varoni viņš gribēja parādīt jo sevišķi smieklīgu, atdarinādams ar muti zināmu skaņu, ko es nenosaukšu. Nu labi, vai jūs ticēsiet? — Tieši maigākās dāmiņas prasīja šīs dziesmas atkārtošanu.

Jāsaka, skaļie aplausi bija Milonam sagrozījuši galvu. Viņš dzīvoja Čimarras ielā pie kādas šuvējas tumšā un mitrā mēbelētā istabā. Katru reizi, kad gāju tagad pie viņa mājās, atradu viņu pie spoguļa mēģinām kādu jaunu izlaidību, kādu jaunu piedauzību. Viņš to darīja ar drūmu rūpību kā liels aktieris, gatavojoties izrādei; uz gultas apsēdies, es skatījos, kā viņš kumodes spoguļa priekšā dejoja vēderdeju, un dažreiz sev jautāju, vai viņš varbūt nav mazliet ķerts.

—      Vai nebūtu laiks, — es jautāju viņam kādu dienu, — izgudrot kaut ko daiļu, aizkustinošu? — Un viņš atbildēja:

—      Redz, ka tu neko nesaproti.. . ēdot cilvēki grib smieties, nevis raudāt… un es, — viņš drūmi piebilda, — lieku viņiem smieties.

Pēc kāda laika, joprojām gribēdams progresēt, viņš sadomāja nest koferītī līdz dažus sieviešu apģērba gabalus, piemēram, cepurīti, šallīti, svārkus, lai osterijā uz vietas tos uzvilktu un parodiju tā padarītu vēl smieklīgāku. Šī pārģērbšanās par sievieti viņam kļuva gan-. drīz vai mānija.

Es nespēju izteikt, kāda mocība bija redzēt viņu grozāmies šurpu turpu ar sieviešu cepuri uz acīm un pāri biksēm uzstieptos lindrakos. Galu galā, nezinādams vairs, ko jaunu izdomāt, viņš gribēja, lai arī es uzstātos kā jokdaris, joprojām raustot arī ģitāras stīgas. Šoreiz es atteicos.

Mēs apstaigājām tik daudz restorānu, cik vien spējām starp pulkslen divpadsmitiem un trim un starp astoņiem un pusnakti. Mēs tos iedalījām grupās pa dienām: papriekš restorāni Spānijas laukuma apkaimē, tad ap Venēcijas laukumu, tad Aiztibrā, tad ap staciju. Skrienot pa ielām no viena restorāna uz otru, mēs nerunājāmies, jo nebijām viens pret otru vaļsirdīgi. Kad apgaita bija nobeigta, gājām uz kādu osteriju un tur sadalījām naudu. Tad es klusēdams smēķēju cigareti un Milons dzēra ceturtdajlitru vīna. Pēcpusdienā Milons mēģināja savas lomas pie spoguļa, bet es vai nu gulēju, vai gāju uz kino.

Kādu vakaru, kad, ziemeļu vējam pūšot, bijām apstaigājuši Aiztibras restorānus, iegājām kādā osterijā aiz Mastāi laukuma, drīzāk sasildīties, nekā dziedāt. Telpa bija gara, gandrīz gaitenis; galdi sarindoti gar sienām, un pie tiem vairumā nabadzīgi ļaudis, kas dzēra pasūtīto vīnu un ēda avīzēs ietītu līdzpaņemto uzkodu. Nezinu, kādēļ iedomība urdīja Milonu uzstāties arī šajā osterijā, jo peļņa te nekāda nebija paredzama. Viņš izvēlējās vienu no skaistākajām dziesmām un ar parastajiem paņēmieniem, ar vaibštīšanos un ķēmošanos padarīja to par cūcību. Kad viņš bija beidzis, aplausi

skanēja ļoti yēsi, un tad negaidot no viena galda atskanēja balss:

—     Bet tagad es jums to nodziedāšu.

Es apgriezos un ieraudzīju tuvojamies gaišmati jaunieti mehāniķa virsvalkā, skaistu kā eņģeli; viņš skatījās Milonā tik niknām acīm, it kā gribētu viņu apēst.

—     Tu spēlē! — jaunietis pavēloši man pateica. — Un sāc no gala.

Milons satrūcies izlikās noguris un atkrita krēslā pie durvīm. Jaunietis pamāja man ar roku, lai spēlēju, un sāka dziedāt. Neteikšu, ka viņš dziedāja kā īsts dziedonis, bet viņš dziedāja ar izjūtu, skaistā, siltā, maigā balsī; īsi sakot, dziedāja tā, kā jādzied un kā šī dziesma jāizpilda. Turklāt, kā jau teicu, viņš bija skaists ar savu cirtaino galvu, it sevišķi, salīdzinot ar rupjo un zemisko Milonu. Viņš dziedāja, pagriezies pret apmeklētājiem un skatīdamies uz savu galdiņu, pie kura sēdēja viņa meitene viena, it kā viņš dziedātu tai. Beidzis dziedāt, viņš ar roku norādīja uz Milonu, it kā gribētu teikt:

«Tā ir jādzied!» Tad atgriezās pie galdiņa, kur gaidīja (

meitene, kas tūlīt apvija rokas viņam ap kaklu.

Taisnību sakot, osterijā jaunietim aplaudēja vēl mazāk nekā Milonam, jo šie ļaudis nesaprata, kāpēc jauneklis bija sācis dziedāt.

Bet es viņu sapratu, un šoreiz arī Milons bija sapratis.

Spēlēdams es bieži paskatījos uz Milonu un redzēju, ka viņš vairākas reizes pārbrauca ar roku pār seju un matiem, kas krita viņam uz pieres, kā cilvēks, kas, krizdams vai no kājām, kaujas ar miegu.

Bet viņam neizdevās apslēpt sarūgtinājumu, kādu agrāk nekad nebiju redzējis viņa sejā. Un ar katru pantu., ko jaunietis sāka, rūgtums šķita pieaugam. Beidzot Milons staipīdamies piecēlās kājās, izlikās žāvājamies un teica:

—     Nu ko, laiks iet gulēt… man nāk miegs .. .

Mēs šķīrāmies ielas stūrī, kā parasti, norunājuši satikšanos nākošajā dienā. To, kas notika naktī, es rekonsturēju vēlāk, bet tie ir tikai minējumi. Teicu jau, ka Milons bija kļuvis lepns, iedomādamies sevi nezin par kādu lielu aktieri, kamēr īstenībā viņš bija nabaga āksts, kas uzjautrina ļaudis, kad tie pusdieno, tādēļ jo baigāks bija kritiens bezdibenī, ko izraisīja blondais jaunietis ar savu rokas mājienu. Domāju, ka, jaunielim dziedot, Milons pēkšņi ieraudzīja sevi nevis tādu, kādu līdz šim bija iedomājies, bet gadus piecdesmit vecu, druknu vīru, kas apliek bērnu krūšautiņu un tēlo Jautro Terēzi. Turklāt es domāju, ka Milons bija sapratis, ka nevar dziedāt, pat ja pārdotu velnam dvēseli. īsi sakot, viņš nespēja neko vairāk kā smīdināt un nespēja smīdināt citādi, kā kaut ko apgānot, — un bija gadījies, ka šis kaut kas bija tieši tās jūtas, ko viņš savā dzīvē nekad nebija izjutis.

Bet, kā jau teicu, tie ir tikai minējumi. Drošs ir tas, ka šuvēja, pie kuras viņš dzīvoja, nākošajā dienā atrada viņu karājamies starp logu un priekškaru — tur, kur parasti uzkar kanārijputniņu būrīšus. To bija pamanījuši daži garāmgājēji Čimarras ielā, kas redzēja caur logu gaisā karājamies stilbus un pēdas.

Nievājot pasauli, kā visi pašnāvnieki, viņš bija aizslēdzis durvis un piebīdījis pie tām kumodi ar spoguli: varbūt viņš, kā lomu mēģinot, gribēja sevi redzēt arī tad, kad bāza galvu cilpā …

Neko darīt, vajadzēja uzlauzt durvis, un spogulis nokrita un saplīsa.

Milonu aizveda uz Verāno, un vienīgi es viņu pavadīju — šoreiz bez ģitāras.

Šuvēja ielika atkal spoguli un, pārdevusi gabalos sagriezto auklu par tik un tik katru gabalu, sedza zaudējumu. [5]

VILTOTĀ NAUDA

Es staigāju pa Risordžimento laukumu, kad dzirdēju mani saucam: — Kā sviežas, veco zēn? — Tas bija Stajāno, mans kādreizējais draugs no tiem laikiem, kad mēs abi pārdevām cigaretes Gambero ielas melnajā tirgū. Viņš bija atkopies, to es tūlīt ievēroju, un, kad pastāstīju viņam, ka es nedaru neko, lai gan nevarētu sevi dēvēt tieši par bezdarbnieku, jo man nekad nav bijis aroda, viņš paņēma mani zem rokas un teica, ka varot sagādāt man iespēju bez pūlēm nopelnīt tūkstoš, divtūkstoš vai pat trīstūkstoš liru dienā. Es viņam jautāju, kā tad īsti, un nu viņš ņēmās plaši un gari klāstīt. Viņš teica, ka esot grūti laiki un pat krietnākie ļaudis ar savu specialitāti nezinot, kā savilkt galus kopā. Teica, ka tādos laikos kā pašreiz cilvēki daloties divās kategorijās: tādos, kuriem esot drosme, un tādos, kuriem tās neesot; pirmie vienmēr sasniedzot savu, bet otrie paliekot tukšā. Viņš izteica pārliecību, ka es piederot pirniajai kategorijai, jo esot pazinis mani citos Jaikos, likpat skarbos un grūtos. Viņš teica, ka man domātais priekšlikums varbūt modināšot izbrīnu, bet nevajagot viņu pārtraukt, nevajagot teikt neko vairāk kā jā vai nē. Es ļāvu viņam runāt un tikmēr domāju, ka piedāvājumam jābūt ļoti savādam, jo šāda Stajāno piesardzība tiešām bija neparasta. Beidzot viņš apklusa, un es iejautājos, ko viņš īsti grib teikt. Viņš tūlīt atbildēja:

—     Runa ir par naudas izdošanu.

—     Par naudas izdošanu?

—            Jā, piemēram, es dodu tev 5000 liru zīmi … tu ej, staigā apkārt, izpēti stāvokli un tad maksā, pieņemsim, par tasi kafijas vai par cigarešu paciņu… pēc tam atlikumu atnes man … es, starp citu, dodu tev trešo daļu.

—            Trešo daļu īstās lirās? I— es viņu pārtraucu, lai parādītu, ka esmu sapratis.

—     Protams, īstās … par ko gan tu mani turi?

—     Un ja nu atklāj, ka nauda ir viltota?

—            Nekas … tu tūlīt saki, ka zini, kas tev to ir iedevis un ņem to atpakaļ, izlikdamies sašutis.

Es gribēju atbildēt:

«Tu taču esi jucis, par to nemaz nav ko runāt!»

Nezinu, kā, bet pateicu tikai:

—     Labi… tā lieta iet!

To, kas nu notika, es pat īsti saprast nespēju, tā es biju pārsteigts pats par sevi, ka piekritu un pieņēmu viņa priekšlikumu. Tātad viņš iedeva man desmitlūkstoš liru naudas zīmi, teikdams, ka šodien gribot mani pārbaudīt, un nolika man salikšanos astoņos vakarā Risordžimento laukuma apstādījumos.

Pulkstenis bija divi pēc pusdienas. Un tagad es staigāju ar viltotu desmittūkstoš liru naudas zīmi kabatā,

cerot ar to nopelnīt tā pa jokam vairāk nekā trīstūkstoš īstu liru. Pēkšņi es jutos bagāts, un mani pārņēma slinkums, it kā manā rīcībā nebūtu tikai viena pēcpusdiena, bet nedēļa vai mēnesis un es varētu pēc sirds patikas ļaut vaļu savām iegribām līdz tam brīdim, kad nolemšu izdot viltoto naudas zīmi, bet šis brīdis man šķita vēl ļoti tālu.

Bez Stajāno desmittūkstoš lirām man bija kabatā vēl ap pusotra tūkstoša īstu liru, un es domāju, ka nu varu uzdzīvot, ja man ir drošas divtūkstoš līdz trīstūkstoš liras dienā, turklāt vēl ilgam laikam. Tā nu es gāju taisnā ceļā uz osteriju, kas atradās turpat blakus Vienības laukumā un pirmo reizi pēc tik daudz pusdienām, kurās man bija tikai rīsi un sviestmaizītes, es pasūtīju sev īstas pusdienas: spageti ar sviestu, jēra cepeti un litru vīna. Rēķinu maksājot, man vienu mirkli iešāvās prātā dot viltoto naudu, bet tad iedomājos, ka tādā gadījumā Stajāno dos man par trīssimt lirām mazāk, un paglabāju to kādiem niekiem, kafijai vai cigaretēm, kā viņš man bija ieteicis, un samaksāju ar labu naudu. Es iespraudu zobu bakstāmo zobos un, rokas kabatās sabāzis, izgāju uz Kola di Rienco ielas.

Bija pavasaris, debesis kā nosētas baltiem mākonīšiem, un brīžiem uzrasināja silts lietus, tomēr drīz atkal spīdēja saule. Skatoties uz Kola di Rienco ielas kokiem, kuriem jau plauka zaļas lapiņas, man modās ilgas pēc laukiem; gribējās atlaisties zālē, skatīties debesīs, nedomāt neko. Bet uz laukiem man patīk braukt ar kādu meiteni, viens es garlaikojos. Pašlaik man nebija meitenes un neredzēju iespēju tā uz vietas kādu atrast. Par šīm lietām domādams, soli pa solim nogāju pa visu Kola di Rienco ielu, pārgāju pār Brīvības laukumu un 'tiltu, nonācu Flamīnija laukumā. Šeit zem tramvaja piestātnes nojumes es apstājos un paskatījos apkārt. Parasti es neesmu drošs ar sievietēm, galvenokārt tādēj, ka man nav naudas, bet redz, ko nozīmē justies bagātam: es Ieraudzīju meiteni, kura, kā likās, nemaz negaidīja tramvaju. Viņa man patika, un, neko nedomādams, es viņu nekavējoties uzrunāju. Viņa bija tumšmate, paplatu, sārtu seju, melnām acīm, vienkārši ģērbusies: sarkanā triko blūzē, brūnos svārciņos, kailiem stilbiem, atrotītām kapzeķēm. Viņa man pastāstīja, ka esot istabene, saucot viņu par Matildi un esot atbraukusi no kāda ciemata Romas tuvumā, kā šķiet, no Kapranikas. Viņa meklējot vielu un šimbrīžam esot apmetusies pie kādām ordeņa māsām, jo ordenim esol klosteris arī viņas ciematā. Matilde runāja mazliet atturīgi, bet, kad biju divas vai trīs reizes nosaucis viņu par sinjorīnu, viņa kļuva sirsnīgāka.

—     Jūs, sinjorīna, — es teicu, — droši vien nepazīstat Romu . .. Vai gribat, lai jums to parādu?

Viņa, izlikdamās samulsusi, atbildēja:

—      Īstenībā man vajadzēja aiziel pie vienas sinjoras…

Tad es piedāvājos parādīt viņai Foro Italiko*, un viņa pēc īsas tielēšanās piekrita.

Tramvajā es visu laiku jokojos, meitene klausījās manī nopietni un tad pēkšņi sāka smieties, aizsegdama seju abām rokām kā īsta lauciniece. Mēs izkāpām Milvio tilta laukumā un sākām iel pa Tibras krastu uz obelisku. Es labi pazinu apkārtni un zināju, ka aiz Foro ir pakalns un pļavas, kur vari justies drošs, nebaidoties, ka tevi novēro. Bet es gribēju viņai parādīt stadionu, kas ir īsts brīnums ar savām daudzajām statujām — katram sporta veidam sava, kas novietotas lokā ap kāpnēm. Tur neredzēja neviena, un stadions bija tiešām skaists, ar tēliem, kas pacēlās pret mākoņu klātajām debesīm mazliet baigajā, dziļajā klusumā. Bet Matilde palika vienaldzīga arī tad, kad es viņai pastāstīju, ka visas šīs statujas ir no tīra marmora, katra cirsta no viena vesela bluķa un sver vairāk par tonnu. Viņa tikai teica, ka statujas viņai liekoties nepieklājīgas; es paskaidroju, ka tie ir tēli, nevis cilvēki, un tiem jābūt kailiem, ja tie nav kaili, tad tie nav lēli. Lai iegūtu viņas labvēlību, es paņēmu zīmuli un uzrakstīju uz viena tēla kājas — tas bija vīrietis ar lieliem boksa cimdiem pār plecu — «Alīlio mīl Matildi», un lūdzu viņu izlasīt. Bet viņa atbildēja, ka lasīt neprotot, un tā es to dabūju zināt. Nu viņa nebija vairs tik sirsnīga, un, kad mēs nonācām pie celiņa, kas veda uz pakalnu, viņa atteicās nākt man līdz, piebilzdama:

—     Tu mani turēji par muļķi, bet es neesmu vis muļķe … iesim atpakaļ uz pilsētu.

Es gribēju viņu vilkšus aizvilkt, bet tas nebija iespējams; espal dabūju tādu dunku krūtīs, ka tikko noturējos kājās.

Tā nu mēs atgriezāmies Flamīnija laukumā ar to pašu tramvaju, ar kuru bijām atbraukuši, un šeit, lai salīgtu mieru, es viņu pacienāju kādā bārā ar tasi kafijas un divām kūkām.

Pulkstenis bija pieci, un es ierosināju iet uz kino turpat blakus, kurā bez krāsainās filmas rādīja vēl dokumentālo filmu par Itālijas-Austrijas futbola sacīksti. Arī šoreiz viņa lika sevi mazliet lūgties, teikdama, ka

pie tās sinjoras, bet tie bija tikai zemnieces paņēmieni, tādi paši kā tirgū, kad viņas pērk un pārdod; nn tiešām, tikko viņa manīja, ka es, zaudējis pacietību,

1.111 taisos atvadīties, viņa uzreiz bija ar mieru.

Arī par kino biļetēm es samaksāju ar īstu naudu, un,

Kad mēs bijām tumsā, es saņēmu viņas roku, un viņa to atļāva. Kā par nelaimi, krāsainā filma bija tikko sākusies, un sacīkstes nāca beigās; turklāt filma mani garlaikoja, es kļuvu drošāks un mēģināju noskūpstīt viņas kaklu. Tūlīt viņa mani spēcīgi atgrūda, skaļi izsaukdamās:

—     Uf, rokas nost!

Visapkārt bija dzirdams «sst»; man bija kauns, un es sāku viņu nīst.

Lai aizdzītu garlaicību, skatoties filmu par Kristapu Kolumbu, es sāku galvā rēķināt šīsdienas izdevumus: pusdienas — trīs simti, cigaretes — simt divdesmit, kafija un kūkas — divi simti, kino — četri simti. Tātad es biju iztērējis bez kādas jēgas vairāk par tūkstoš lirām. <

Filmas pirmā daļa beidzās, kļuva gaišs, un es pēkšņi teicu Matildei:

—            Tādām sievietēm kā tev vajadzētu palikt uz laukiem un kaplēt zemi.

—     Kādēļ?

—            Tādēļ, ka tu esi neizglītota un nepateicīga, un neesi radīta pilsētas dzīvei.

Vai jūs varat iedomāties? Šī zemniece ar tuklajiem vaigiem paskatījās uz mani un lepni atbildēja:

—     Kas peļ, tas pērk!

No dusmām es būtu varējis viņu nožņaugt. Es neteicu neko, piecēlos, aizgāju un apsēdos piecas rindas tālāk,

pamezdams viņu vienu, kā viņa to bija pelnījusi. Pulkstenis bija septiņi.

Filmas otrā daļa bija bezgala gara, un es arvien neatlaidīgāk domāju par desmitlOksloš liru naudas zīmi, kas man vēl jāizdod, un par Stajāno, kas pulksten astoņos mani gaidīs Risordžimento laukumā. Bet man gribējās redzēt dokumentālo filmu, un, kad bez ceturkšņa astoņos Kristaps Kolumbs beidzot nolēma mirt un atkal iedegās gaisma, es cerēju tikt brīvs pēc kādām desmit minūtēm un tad skriet, lai izdotu naudas zīmi. Es maldījos, jo nebiju aprēķinājis programu: papriekš starpbrīdis, tad apavu veikala reklāma, tad mēbeļu fabrikas reklāma, tad vēl viens*starpbrīdis. Bija jau ^istoņi, kad beidzot sākās dokumentālā filma. Es esmu uz sportu kā uzburts, un, tiklīdz parādījās mūsu futbolistu mīļās sejas, es aizmirsu naudas zīmi, Stajāno, steigu un visu citu un pievērsu visu uzmanību sacikstei. Teikšu taisnību, šis bija vienīgais laimīgais brīdis visā dienā, kas sākumā bija man likusies tik skaista.

Es iznācu no kino apžilbis, apjucis, noguris; pulkstenis bija astoņi un divdesmit minūtes. Un, domādams par Stajāno, kas mani gaidīja, par viltoto naudas zīmi, ko man vajadzēja izdot, par īsto naudu, ko jau biju iztērējis, es gandrīz zaudēju galvu. Nezināju, kurp iet, nezināju, ko darīt, jutos kā apmaldījies. Pats nezinu, kā es atrados Kola di Rienco ielas galā, netālu no Risordžimento laukuma, kad dzirdēju kādu saucam:

—      Laime, laime . .. kas grib izmēģināt laimi? . ..

Es apgriezos cerību pilns. Saucējs stāvēja, atspiedies pret sienu, tas bija jauns, melnīgsnējs vīrietis ar nekaunīgu seju un dēlīti uz krūtīm; uz dēlīša bija trīs kārtis. Blakus stāvēja, izlikdamies, ka interesējas par'spēli,

viņa līdzzinātājs, tāds pats nekaunīgs un izbadējies. Ta^ad pār mani nāca apskaidrība, un es nolēmu izmēģināt šo viltus laimi ar Stajāno desmittūksloš lirām: es došu palīgam izmainīt naudas zīmi, likšu simt liras uz kārti un tad aiziešu. Šī spēle bija aizliegta, tātad nedraudēja pat briesmas, ka šie divi blēži mani nodotu.

Es gāju tiem klāt, no dēlīša acis nenovērsdams, un bažīgi teicu:

—     Es gribētu spēlēt… bet ko darīt? Man nav sīkas naudas, — un parādīju naudas zīmi.

Vīrs ar dēlīti jauca kārtis, atkārtodams kā papagailis:

—     Laime, laime … kas grib izmēģināt laimi? — bet viņa līdzzinātājs iztapīgi pienāca man klāt ar kabatas portfeli un teica:

—     Velns lai parauj! Jaunietis, kas grib izmēģināt laimi, tam jāpalidz! Es to izdarīšu, dodiet man savu naudas zīmi!

Es viņam to iedevu, un viņš man noskaitīja vienu pēc otras deviņas tūkstoš liru un desmit simt liru zīmes. Es uzliku simt liras kā biju nodomājis; dēlīša turētājs teica:

—     Kungs liek simt liras… lūdzu, kungs!

Viņš atklāja kārti, un es redzēju, ka biju laimējis. Kaut arī skaidri zināju, ka tā bija blēdība, un zināju arī, kā to dara, bet toreiz, varbūt noguruma dēj, man bija ilūzija, ka es atgūstu visus dienas izdevumus, un es liku pārējās deviņsimt liras. Šoreiz zaudēju, kā tam arī bija jābūt. Es gāju projām, domādams, ka esmu izdevis divtūkstoš liru un man atliek vairs tikai tūkstoš liru peļņas.

Bet īstu pārsteigumu man sagādāja Stajāno, kuru es drīz vien satiku Risordžimento laukuma dārziņā. Kad mēs nogājām kādā stūrī un es sāku noskaitīt viņam naudas zīmes, viņš bez vilcināšanās atkārtoja:

—     Tā ir viltota, viltota, arī šī ir viltota, vilLota, viltota, — kamēr biju beidzis.

—      Visas šīs naudas zīmes ir viltotas, — viņš piebilda, bāzdams tās kabatā un skatīdamies manī, — un nav mūsējās. Mūsējās ir daudz labākas par šīm; ir tikai vienas vēl sliktākas — spēļu zīmes ar uzrakstu «Mīlestības bankā tūkstoš buču» . . . nav ko teikt, tu tiešām esi brašs!

Es paliku vaļēju muti, kā apstulbis. Stajāno piebilda:

—      Es tev iedevu desmittūkstoš liru zīmi, kas bija tikpat kā īsta, un tu man esi atnesis deviņas, kuras pat akls neņemtu pretī.

Bet tad es teicu: — Vismaz atmaksā man tēriņus!

—     Kādus tēriņus?

—      A, domādams, ka nopelnīšu trīstūkstoš liras, es iztērēju par šo un to vairāk par divi tūkstoši.

—      Jo sliktāk tev pašam … ko gan tu iedomājies? Ka tā naudas zīme man nemaksāja neko? Es par to samaksāju trīssimt liras… tev būtu man jāatlīdzina zaudējums.

Tā mēs strīdējāmies labu laiku, bet viņš negribēja man neko dot. Beidzot, kad es apvainoju viņu krāpšanā, viņš izņēma tūkstoš liru zīmes, saplēsa tās sīkos gabaliņos un iemeta notekā.

Visvairāk mani aizskāra tas, ko viņš man pateica pirms aiziešanas:

—     Tu neesi radīts godīgam, nopietnam, atbildīgam darbam! Atļauj man tev to teikt, jo esmu divdesmit gadu vecāks par tevi … tu esi pārāk vieglprātīgs, pārāk izklaidīgs … tu esi piemērots vienīgi tam, lai pārdotu cigaretes melnajā biržā . . . sveiks!

KRAVAS MAŠĪNAS ŠOFERIS

Es esmu kalsns, nervozs, tievām rokām, gariem stilbiem un tik ierāvušos vēderu, ka bikses krīt no kājām; īsi sakot, īsls pretstats tam, kādam vajag būt labam kravas mašīnas šoferim. Paskatieties uz kravas mašīnu šoferiem: tie visi ir tēvaiņi platiem pleciem, muskuļainām rokām, spēcīgu muguru un vēderu. Tas tāpēc, ka šo šoferu darbs vispirms prasa izturīgas rokas, muguru un vēderu: rokas, lai grozītu stūres ratu, kas kravas mašīnām ir vairāk nekā pusmetra plats, un reizēm kalnu ceļa likumos ir jāapgriež pilnīgi apkārt, muguru, lai stundām ilgi nosēdētu vienā stāvoklī un nesastingtu, beidzot, vēderu, lai, sēdeklī iegrimis, būtu nekustīgs kā iesprūdis ķīlis. Tik daudz par fizisko pusi. Runājot par garīgo, jāsaka, ka esmu šim darbam vēl mazāk piemērots. Kravas mašīnas šoferim nedrīkst būt ne nervu, ne untumu, ne ilgu pēc mājas, ne kādu cilu maigu jūtu, jo braukšana notrulina un spēj nobeigt pat vērsi.

Bet par sievietēm kravas mašīnas šoferim labāk nemaz nedomāt, tāpat kā jūrniekam, citādi, pastāvīgi apkārt braukājot, viņš zaudētu prātu. Bet es esmu rūpju un raižu nomākts, no dabas drūms, un man patīk sievietes.

Lai gan darbs man nebija piemērots, es tomēr nolēmu kļūt par kravas mašīnas šoferi un panācu, ka mani pieņēma darbā kāda transporta firma. Par palīgu man deva kādu Palombi, kas bija, var teikt, īsts bluķis. Tiešām lielisks kravas mašīnas šoferis, jo tie bieži vien nav sevišķi inteliģenti, bet šis bija tik truls, ka ar mašīnu viņš bija kā no viena gabala.

Lai gan viņš bija vīrietis pāri trisdesmiliem, viņā bija saglabājies kaut kas no pusaudža: plata seja apaļiem vaigiem, šauras acis zemajā pierē, mute kā krājkasītes sprauga. Viņš runāja maz, gandrīz nemaz, bet vairāk ņurdēja. Saprāts atplaiksnījās viņa sejā vienīgi tad, kad bija runa par ēdamo. Es atceros tādu reizi, kad noguruši un izsalkuši iegājām kādā Itri osterijā pa ceļam uz Neapoli. Tur nebija nekā cita kā pupas pākstīs; es pupām tikko pieskāros, jo man no tām kļūst nelabi. Palombi notiesāja divas pilnas bļodas, tad, svinīgi krēslā atzvēlies, brīdi vērās manī, it kā taisītos teikt ko svarīgu. Beidzot, ar roku nobraucīdams vēderu, viņš sacīja:

—     Es izēstu vēl četras tādas bļodas.

Tā bija tā dziļā doma, un viņam vajadzēja tik daudz laika, lai to pateiktu.

Neteikšu, ka priecājos par šo biedru — īstu koka gabalu, — satiekot pirmo reizi Itāliju. Mēs braucām tad starp Romu — Neapoli, pārvadādami visdažādāko kravu: ķieģeļus, dzelzs lūžņus, avīžu papīra ruļļus, kokus, augļus un dažreiz pat — nelielus aitu barus, kas tika pār-

vrsli uz citām ganībām. Itālija mūs apturēja Terračīnā un lūdza aizvest viņu uz Romu. Mums bija aizliegts k.idu uzņemt, bet, paskatījušies uz meiteni, nolēmām K<i šoreiz aizliegums nav spēkā. Mēs pamājām, lai viņa kāpj iekšā, un viņa ari ļoti veikli ielēca mašīnā, saukdama:

—     Lai dzīvo brašie šoferi, kas vienmēr ir tik laipni!

Itālija bija kārdinoša meitene, cits vārds te neder.

Viņai bija neticami slaids viduklis; krūtis smaili izslējās no cieši pieguļošās triko jakas, kas viņai sniedzās līdz gurniem; tās šķita mums tieši nāvējošas. Arī kakls viņai bija garš, un maza, tumšmataina galviņa, turklāt divas lielas, zaļas acis. Zem šīs slaidās augšdaļas bija īsas, līkas kājas, un likās, ka viņa staigātu ar saliektiem ceļgaliem. Tātad Itālija nebijā skaista, un tomēr pat vairāk nekā skaista; es par to pārliecinājos jau pirmajā braucienā, kad Cisternas augstienē, kamēr Palombi vadīja auto, viņa ielika roku manējā, to stipri saspieda un nelaida vairs vaļā līdz Velletri, kur es nomainīju Palombi. Bi ja vasaras diena, ap četriem pēc pusdienas, kad i laiks ir viskarstāks; mūsu rokas bija mitras no sviedriem, bet viņa reižu reizēm paskatījās uz mani ar savām zaļajām čigānietes acīm, un man sāka likties, ka dzīve, kas ilgu laiku nebija sniegusi neko citu kā asfalta lentu, sāk man uzsmaidīt. Es biju atradis to, ko meklēju: sievieti, par ko sapņot.

Starp Cisternu un Velletri Palombi apturēja mašīnu un izkāpa apskatīt riteņus; es šo brīdi izmantoju, lai meiteni noskūpstītu. Velletri es labprāt nomainīju Palombi: ar rokas spiedienu un skūpstu man tai dienai pietika.

No tās dienas Itālija vienu vai divas reizes nedēļā regulāri lika sevi aizvest no Romas uz Terračīnu un

atpakaļ. Vienmēr ar kādu saini vai koferi viņa mūs gaidīja no rīta pie pilsētas mūra un tad, ja Palombi bija pie stūres, spieda manu roku līdz Terračīnai. Mums atgriežoties no Neapoles, viņa jau gaidīja Terračīnā, atkal iekāpa un atkal sākās rokas spiešana, un — kaut arī viņa negribēja — slepeni skūpsti, kad Palombi nevarēja mūs redzēt. īsi sakot, es nopietni iemīlējos. Jau sen nebiju mīlējis nevienu sievieti un biju no šīm jūtām tik ļoti atradis, ka viņai pietika tā šķelmīgi paskatīties uz mani, lai es tūlīt būtu aizkustināts līdz asarām kā bērns. Tās bija laimes asaras, bet man tās šķita vīrieša necienīgs vājums, un es visiem spēkiem centos tās apvaldīt, kaut arī bez panākumiem.

Kad es biju pie stūres, mēs sarunājāmies pusbalsī, izmantojot Palombi miegu.

Es neko neatceros, ko mēs teicām viens otram; tas nozīmē, ka tie bija nieki, joki, iemīlējušos tērzēšana. To gan atceros, ka laiks pagāja ātri: pat Terračīnas šosejas gabals, kas parasti nemaz negrib beigties, bija garām kā uz burvja mājienu. Es samazināju ātrumu līdz trīsdesmit kilometriem stundā, līdz divdesmit, gandrīz vai laidu pat divričus garām, tā kā tā vienmēr pienāca ceļam gals un Itālija izkāpa.

Naktīs bija vēl labāk: auļo gāja uz priekšu gandrīz pats, es ar vienu roku turēju stūri, ar otru apskāvu Itāliju. Kad tālu tumsā aizdegās un apdzisa cilu mašīnu ugunis, atbildēdamas signāliem, es būtu gribējis pievienot gaismas zīmēm dažus vārdus, kas pateiktu visiem, cik es esmu laimīgs. Piemēram: «Es mīlu Itāliju, un Itālija mīl mani.»

Palombi vai nu neko nemanīja, vai ari izlikās nema-

ihim. Bet tie^a, viņš neiebilda nevienu pašu reizi pret lUtlijas biežo braukāšanu. Kad meitene kāpa mašīnā, tas sveicienam kaut ko noņurdēja un tad parāvās sāņus, lai viņa varētu apsēsties. Viņa vienmēr atradās vidū starp mums, jo man visu laiku vajadzēja paturēt acīs ceju un, kad bija jābrauc garām kādai citai mašīnai, jādod zīme Palombi, ka ceļš ir brīvs. Palombi neprotestēja arī tad, kad es, līdz ausīm iemīlējies, gribēju rakstīt uz vēja stikla kaut ko tādu, kas attiecas uz Itāliju. Es par to padomāju un tad uzrakstīju baltiem burtiem «Lai dzīvo Itālija». Bet Palombi bija tik truls, ka tam neienāca prātā pat šā vārda divējādā nozīme, bet daži kravas mašīnu šoferi jokodami mums jautāja, kā gan mēs esot kļuvuši tik patriotiski. Tad viņš tikai paskatījās uz mani vaļēju muti un, tikko pasmaidīdams, sacīja:

—      Viņi iedomājas, ka tā ir Itālija, bet tā jau ir meitene … tu esi gudrs, tu esi to labi izdomājis.

Tā tas turpinājās pāris mēnešu, varbūt ilgāk. Kādu dienu, kad bijām, kā parasti, izsēdinājuši Itāliju Terračīnā un nonācām Neapolē, saņēmām rīkojumu tūlīt izkraut kravu un nepārnakšņojot atgriezties Romā. Tas man nepatika, jo satikšanās ar Itāliju bija norunāta otrā rītā; bet rīkojums bija rīkojums. Es sēdos pie stūres, un Palombi tūlīt sāka krākt. Līdz Itri viss gāja labi, jo ceļš iet likumu līkumiem, un nakti, kad māc nogurums, līkumu dēļ jātur acis vaļā, un tas ir kravas mašīnu šoferu glābiņš. Bet aiz Itri, braucot caur Fondi apelsīnu birzīm, man sāka nākt miegs, un, lai no tā atkautos, es domāju par Itāliju. Tomēr, par viņu domājot, man šķita, ka domas galvā sapinas arvien ciešāk — kā zari mežā, kas kļūst vienmēr biezāks, līdz beidzot viss pilnīgi satumst. Atceros, ka es pēkšņi sev teicu: «Par laimi, domas par viņu neļauj man aizmigt, citādi las būtu jau noticis.»

Īstenībā es jau gulēju un domāju nevis nomodā, bet snaužot, un miegs man sūtīja šīs domas, lai es labāk gulētu un aizmirstos. Tai pašā brīdī es jutu, ka mašīna noiet no ceļa un iebrauc grāvī. Aizmugurē ar troksni un grūdienu apgāzās piekabe. Mēs braucām lēnām, un tā mums nekas ļauns nenotika, bet, kad bijām izkāpuši, redzējām, ka piekabe bija apgāzusies uz mutes ar riteņiem gaisā un visa miecēto ādu krava gulēja grāvī. Nakts bija tumša — bez mēness, bet debesis zvaigžņotas. Par laimi, mēs atradāmies pie pašas Terračīnas, pa labi no mums bija kalns, pa kreisi vīna dārzi un aiz tiem rāma, melna jūra.

Palombi tikai noteica: — Tu to nostrādāji, kā nākās. — Tad viņš vēl piebilda, ka mums jāejot uz Terračīnu meklēt palīdzību, un mēs sākām iet. Bija daži soļi ko iet, bet, kad bijām jau Terračīnā, Palombi, kam vienmēr prātā stāvēja ēšana, teica, ka viņam griboties ēst un paiešot vēl labs laiks, kamēr atbraukšot avārijas mašīna ar ceļamkrānu, tādēļ derētu aiziet uz kādu osteriju. Tā nu Terračīnā mēs sākām meklēt, kur varētu paēst. Bija jau pēc pusnakts, un apaļajā laukumā, kur no vienas vielas bija bumbu izrautas bedres, vaļā vēl tikai viena kafejnīca, un arī to pašlaik taisīja ciet.

Mēs iegriezāmies kādā ieliņā, kas, likās, veda uz jūru, un mazliet tālāk ieraudzījām gaismu un izkārtni. Cerību pilni mēs paātrinājām soļus. Tiešām, tā bija osterija, bet durvju aizlaidne līdz pusei jau bija nolaista, kā uz slēgšanu. Osterijai bija stikla durvis, un aizlaidne atstāja vaļā spraugu, pa kūru varēja paskatīties iekšā.

—      Redzi, ka ir ciet, — teica Palombi, noliecies paskatīties. Arī es noliecos. Mēs ieraudzījām mazpilsētas osterijas nabadzīgo telpu ar dažiem galdiem un leti. Krēsli bija salikti uz galdiem ar kājām uz augšu, un Itālija, bruņojusies ar slotu, veicīgi slaucīja, apsējusi kādu drēbju gabalu ap vidu. Bet aiz letes, pašā istabas dibenā, sēdēja kāds kuprainis. Es esmu redzējis kupraiņus, bet tik kroplu kā to — nevienu. Galvu rokās atspiedis, kupris augstāk par galvu, tas cieši skatījās Itālijā melnām, žultainām acīm. Viņa veikli slaucīja grīdu, tad kuprainis viņai kaut ko pateica, pats nepakustēdamies, un viņa aizgāja pie tā, atslēja slotu pie letes, aplika roku tam ap kaklu un ilgi to skūpstīja. Tad viņa atkal paņēma slotu un šaudījās pa istabu it kā dejodama. Kuprainis panācās no letes uz istabas vidu: tas bija mīkstās sandalēs, uzrotltās zila audekla biksēs kā zvejniekiem un kreklā ar vaļēju kaklu. Viņš pienāca pie durvīm, un mēs abi atrāvāmies atpakaļ, it kā mums būtu vienas domas. Kuprainis atvēra stikla durvis un no iekšas nolaida aizlaidni.

Es ierunājos, lai slēptu apjukumu: — Kas to būtu domājis? — Un Palombi atbildēja: — Jā, — ar tādu rūgtumu, kas mani pārsteidza. Mēs gājām uz garāžu, un visa nakts pagāja, uzceļot mašīnu un iekraujot atkal ādas … Bet, gaismai austot, kad braucām lejup uz Romu, Palombi, var teikt, pirmo reizi, kopš es viņu pazinu, sāka runāt:

—     Vai tu zini, ko man ir nodarījusi tā ragana Itālija?

Izbrīnījies es jautāju: — Ko tad?

—     Viņa ar mani ir taisījusi visādus stiķus, — tas turpināja gausi un miegaini, — spieda pastāvīgi manu roku, kamēr braucām šurp un turp, un es viņai teicu, ka gribu viņu precēt, un, tā sacīt, mēs bijām saderināti — un vai tu redzēji? Kuprainis!

Man aizrāvās elpa, un es neteicu ne vārda. Palombi sāka atkal:

—      Es viņai dāvināju daudz skaistu lietu: koraļ]us, zīda lakatiņu, spožas kurpes.. . teikšu taisnību, es biju viņu iemīlējis; viņa bija tieši tāda, kāda man vajadzīga, — šī meitene .. . Nepateicīga, cietsirdīga, tāda viņa ir …

Agrā rīta palsajā gaismā viņš vēl ilgi tā turpināja, runādams lēnām, it kā pats ar sevi, kamēr mēs traucāmies pretī Romai ar pilnu jaudu.

Arī man bija jādomā par to. Itālija, lai ietaupītu biļetes naudu, bija krāpusi mūs abus. Man sāpēja sirds, klausoties Palombi vārdos, jo viņš teica to, ko es pats būtu varējis teikt, un turklāt viņa neveiklajā valodā man tas viss likās smieklīgi. Tik smieklīgi, ka es pēkšņi viņam rupji uzsaucu:

—     Liec jel mani mierā ar to ērmu, man nāk miegs!

Viņš, nabags, atbildēja:

—     Dažas lietas tomēr sāpina. — Un tad viņš klusēja līdz Romai.

Daudzus mēnešus es biju vienmēr noskumis; ceļš man atkal bija tas pats, kas agrāk — bez gala un sākuma, nekas vairāk kā rūgts kumoss, kas jānorij un jāizspļauj divreiz dienā. Beidzot mani piespieda mainīt darbu tas, ka Itālija tieši uz Neapoles ceļa atvēra osteriju ar izkārtni «Kravas mašīnu šoferu krodziņš». Ir gan labs krodziņš, ja jānobrauc simtiem kilometru, lai tur nokļūtu! Mēs tur, protams, nekad neapstājāmies, bet pat iiil/i't Itāliju .aiz letes un kupraini, kas pasniedza viņai Iļlfl'/.es un alus pudeles, man bija sāpīgi. Es atstāju «1(11 l>u.

Kravas mašīna ar uzrakstu «Lai dzīvo Itālija» un ar l’iilombi pie stūres vēl arvien brauc.

DOMĀTĀJS

Restorānā «Marforio», kas tik raksturīgs Romai un pat Aiztibrai, sākumā viss gāja labi.

Man galvā bija tukšums, lā šalca kā jūras krasta gliemežnīca, un ari tārps, kas tur tik ilgi bija grauzis, bija aprimis, un, kad restorāna apmeklētāji man pasūtīja «spageti mērcē», manā galvā nekļūdīgi atbalsojās «spageti mērcē», un, kad pasūtīja «angļu zupu», manā galvā vienmēr atbalsojās «angļu zupa» — un nekas vairāk. Es vispār neko nedomāju; es biju viesmīlis no galvas līdz kājām, tik īsts viesmīlis, ka vakaros, laižoties miegā, es joprojām atkārtoju galvā dažādos «spageti mērcē» un «angļu zupas», ko biju klausījies visu dienu.

Es jau teicu, ka mana galva bija tukša, bet varbūt pareizāk būtu teikt, ka smadzenes bija sasalušas kā dažos kalnu ezeriņos ūdens. Bet pavasara saules' staros ledus atkal kļtist par ūdeni un kādā jaukā rītā sāk vējā virmot un viļņot.

īsi sakot, lai mana galva būtu kāda būdama — tukša vai sasalusi, es tiešām biju nevainojams viesmīlis un reiz pat dzirdēju, ka restorānā kāda meitene, uz mani norādot, teica savam draugam:

—     Paskaties tikai uz to viesmīli, kāda viņam ir īsta viesmīļa seja … Viņš nevarētu būt nekas cits kā viesmīlis . .. viņš ir dzimis viesmīlis un nomirs kā viesmīlis …

Būtu interesanti zināt, kāda gan ir īsta viesmīļa seja? Jādomā, ka īsta viesmīļa seja ir tāda, kas patīk apmeklētājiem, tiem gan nav jābūt ar īpašām apmeklētāju sejām, jo tiem nav nevienam jāpatik, kamēr viesmīļiem, ja viņi joprojām grib būt viesmīļi, ir jābūt ar īstām viesmīļu sejām.

Pietiek! Veselu gadu es nekad neko nedomāju un izpildīju apmeklētāju pasūtījumus. Ari tad, ja kāds rupjš apmeklētājs man uzkliedza: — Vai esi muļķis, vai izliecies? — manā galvā precīzi atbalsojās «vai esi muļķis, vai izliecies» un vairāk nekas. Restorāna saimnieks, protams, bija ar mani apmierināts, tik ļoti apmierināts, ka bieži vien teica citiem:

—      Man nepatīk trači… ņemiet par paraugu Alfrēdo… nekad neviena lieka vārda … tas ir īsts viesmīlis!

Tas sākās kādu vakaru, tieši tāpat, kā tas noliek ar ledu, kas saulē kūst un alkal kļūst ūdens, un mutuļo, un plūst.

Kāds apmeklētājs, vecs kārumnieks, sprogains un sirms, it kā viņa galva būlu ar sniegu apbērta, tumšu āža ģīmi kļuva pret mani rupjš, varbūt lai padižotos savas meitenes priekšā, kas bija nenozīmīga gaišmate, kāda mašīnrakstītāja vai modiste. Viņš nekad nebija apmierināts, un, kad es viņam atnesu pasūtīto ēdienu, viņš sāka neganti bārties:

—     Bet kas tad tas? . . . Kur mēs atrodamies? Nezinu, kādēļ es neiesviežu jums visu to sejā!

Viņš bija netaisns, jo bija pasālījis vēršastes viru un vēršasles viru es viņam arī atnesu. Šoreiz es neaprobežojos, kā parasti, ar to, ka atbalsoju savā galvā apmeklētāja vārdus, bet pārsteigts dzirdēju pats sev sakām:

—      Paskat tik, kāds āža ģīmis ir šim ragainim!

Atzīstu, tā nebija nekāda dziļā doma, bet man tā bija

ļoti svarīga, jo pirmo reizi, kopš strādāju restorānā, es domāju. Tad es aizgāju uz virtuvi un aiznesu viņam divas porcijas jēra cepeša mednieku mērcē, un atkal nodomāju: «Še tev … kaut tu aizrītos!» Šī otrā doma, kā redzat, arī nebija nekāda dziļā, bet tomēr doma.

No šī vakara es sāku domāt; es gribu teikt, ka darīju vienu un domāju ko citu — tā, manuprāt, tieši ir domāšana. Piemēram, palocīdamies es jautāju: — Ko kungi vēlas? — bet klusībā domāju: «Skat, kāds modes āksts! Cik viņam garš kakls.. . izskatās pēc zoss!»

Vai arī ļoti iztapīgi jautāju: — Vai kundze nevēlas sieru? — bet domāju: «Tev ir Ūsiņas, skaistulīt… tu tās balini, bet tomēr redz.»

Visbiežāk man nāca prātā draudi, lamas, rupjības, zaimi: «Stulbenis, muļķis, sprāgoņa; kaut tev mēle nokalstu, badmira tāds,» — un tā joprojām. Nebija manos spēkos šīs domas apvaldīt, tās bes mitas kūsāja man galvā, kā pupas katlā. Galu galā es pieķēru sevi nobeidzam domās teikumus, ko biju iesācis skaļi. Pieņerri-

sim, es jautām: — Eļļu vai citronu? — Un domās nobeidzu: «Spert to tev sejā, stulbeni!» Vai ari jautāju:

Vai jūs pazīstat mūsu specialitāti? — Un nobeidzu:

«Nav ēdama, bet cena sālīta.»

Te pēkšņi es manīju, ka šos teicienus es vairs nenobeidzu domās, bet gan runājot, kaut ari klusā, pavisam klusā balsī — tā, lai mani nedzirdētu. Es runāju, kaut arī piesardzīgi.

Tātad — sākumā es nemaz nedomāju, tad sāku domāt un tagad es domāju skaļi, tas ir — es runāju.

Ļoti labi atceros, kā man izgāja, kad pirmo reizi ierunājos skaļāk. Kādu sestdienas vakaru pie viena no maniem galdiņiem apsēdās kāds no tiem pāriem, kādi mēdz nākt sestdienās — viņa bija viena no tām . . . tukla, skaļa, nekaunīga, balinātiem matiem, izkrāsojusies un sasmaržojusies; viņš — gaišmatis sarkanu seju, smailu degunu, sprogainiem matiem, maza auguma, pārāk platiem pleciem, zilā uzvalkā, bet dzeltenās kurpēs. Viņa, jādomā, bija no Ziemeļitālijas; viņš izrunāja «u» šauri, kā runā Viterbo novadā. Viņš paņēma ēdienu karti, it <

kā tā būtu kara pieteikums, un stulbi skatījās tajā labu bridi, nevarēdams izšķirties. Tad pasūtīja sev tikai smagus ēdienus: makaronus, jēra cepeti ar kartupeļiem, sardeles un uzkožamos. Viņai turpretī — vieglus ēdienus. Es pierakstīju pasūtījumu piezīmju grāmatiņā un aizgāju uz virtuvi. Bet, projām ejot, es nevarēju uz viņu nepaskatīties un jutu, ka manas lūpas klusu, bet tomēr saprotami čukst: «Cik pretīga seja.» Vīrietis, vēl vienmēr pētīdams ēdienu karti, to nedzirdēja, bet viņai, kā jau sievietei, bija laba dzirde, viņa salēcās uz krēsla un paskatījās manī ieplestām acīm: viņa bija sapratusi.

Es iegāju virtuvē, kliedzu cik skaļi spēdams: — Vienu zupu un vienus makaronus! — un atkal nostājos pie sienas, netālu no viņiem. Tagad sieviete smējās, smējās un smējās, sasarkušu seju, spiezdama roku pie krūtīm; vīrietis, nepatīkami aizskarts, saliecās uz priekšu un droši vien jautāja, kādēļ viņa smejas, bet viņa joprojām smējās, purinādama galvu un spiezdama roku pie krūtīm. Beidzot, drusku nomierinājusies, savukārt noliecās un kaut ko pateica, norādīdama uz mani. Viņš pagriezās un mani nopētīja. Es izlikos, ka skatos kaut kur citur, tad pavēros un redzēju, ka sieviete atkal sākusi smieties un viņš raugās uz mani divām briesmīgām acīm, noliecis galvu kā auns, kas grib mesties virsū ar ragiem.

Beidzot viņš mani pasauca: — Viesmīl!

Sieviete beidza smieties, un es gāju pie viņiem nesteigdamies. Kaut gan ejot man bija drusku bail, es nevarēju citādi, kā atkal pārliecināti nomurmināt: «Jā, tiešām pretīga seja.»

Tad es nostājos pie viņu galdiņa un jautāju: — Ko kungs vēlas? — Viņš pacēla acis uz mani un draudīgi uzsāka: — Viesmīl, nupat jūs izteicāt kādu novērtējumu.

Es izlikos kā no mākoņiem nokritis:

—      Novērtējumu? . . . Nesaprotu.

—     Jā, jūs izteicāt savu spriedumu . . . kundze ir dzirdējusi.

—     Kundze būs slikti dzirdējusi.

•— Kundze ir ļoti labi dzirdējusi.

—     Nesaprotu . .. varbūt kungs vairs nevēlas makaronus .. . Varam pasniegt kaut ko citu.

—     Viesmīl, jūs esat izteicis novērtējumu un pats to zināt.. .

Tagacl sieviete pieliecās un lūdza: — Paklau, liecies labāk mierā!

Bet viņš teica: — Pasauciet man direktoru!

Es palocījos un gāju aicināt direktoru. Tas atnāca, noklausījās, runāja, iebilda, bet viņa joprojām smējās un smējās, un viņš kļuva arvien rupjāks.

Tad direktors pienāca pie manis un klusām pateica: Tagad apkalpo viņus, un miers . .. bet piesargies, ja tu vēlreiz tā darīsi, varēsi iet.

—     Bet es taču . . .

—     Nepenterē, bet strādā!

Tā nu es viņus apkalpoju klusēdams, bet sieviete smējās visu laiku, un vīrietis gandrīz nepieskārās ēdienam. Galu galā, augļus neēduši, viņi aizgāja, neatstājot dzeramnaudu. Un viņa joprojām smējās, pat vēl durvīs.

Pēc šīs pirmās reizes es nevis labojos, bet kļuvu vēl sliktāks. Tagad es gandrīz vairs nedomāju, es runāju. Tādās dienās, kad bija maz apmeklētāju un viesmīļi stavēja bez darba starp galdiem vai gar sienām, gadījās, ka es savā nodabā nemitīgi runāju, lūpas kustinādams; citi to manīja un smiedamies man jautāja: — Vai tu lūgšanas bubini? Rožukroni skaiti?

Nē, es nebubināju lūgšanas, neskaitīju rožukroni, bet, nolūkodamies uz piecu cilvēku ģimeni: tēvu, māti un trim maziem bērniem, murmināju:

—     Viņš negrib neko izdot, jo ir skops vai ari viņam nav naudas . . . bet viņa ir muļķe ar untumu pilnu galvu un pasūtīja tikai dārgus ēdienus: agrīnos zaļumus, omārus, sēnes, saldo ēdienu . . . Viņš pārvēršas sejā un tomēr padodas . . . viņa izbauda ļaunu prieku, redzot vīra ciešanas . . . bērni gražojas . . . viņš jūLas nejēdzīgi.

Vai ari es pētīju kada aprr.eklētaja seju, kuram bija liela kārpa uz pieres:

—     Paskat, kāds tam kartupelis uz pieres.. . jābūt savādai sajūtai, tam pieskaroties, kad tas jau tik liels… un kā viņš var uzlikt cepuri galvā? Vai viņš to uzmauc uz kartupeļa vai liek uz pakauša un kartupelis paliek ārā?

Tā es runāju viens pats, un, jo vairāk es runāju viens pats, jo mazāk es runāju ar citiem. Arī saimnieks mani vairs nelika citiem par paraugu un pat skatījās uz mani greizi. Es domāju, viņš atzina mani par mazliet jukušu un tikai meklēja gadījumu, lai mani atlaistu.

Gadījums radās. Kādu vakaru restorāns bija pustukšs; Aiztibras orķestris spēlēja tukšajiem galdiem «Dvēsele un sirds», un es žāvājos un grozījos pie liela galda, rezervēta desmit personām. Apmeklētāji, kas bija vietas iepriekš pasūtījuši, vēl nerādījās, bet es zināju, kas viņi ir, un negaidīju sev neko labu. Tad beidzot viņi nāk iekšā spilgti apgaismotajā zālē — sievietes vakara tērpos, jautras un satrauktas, pagriezušas čalodamas galvas atpakaļ uz vīriešiem, kas viņām seko, — tie visi tumšzilos uzvalkos, rokas kabatās, izgāztiem vēderiem, gurdi un pašapmierināti.

Viņi bija no tiem, ko sauc par smalko sabiedrību, to es droši zināju, jo reiz dzirdēju sakām kādu modes ākstu, kurš noskatījies uz šādiem ļaudīm:

—     Vai redzi? Šovakar te ir eleganta publika.

Lai nu kādi, vai smalki vai ne, es viņus nevarēju ciest neskaitāmu iemeslu dēļ: pats galvenais bija, ka viņi man teica «tu»;

—     Atnes krēslu . .. padod manēdienkarti. . . kusties, dari, nāc, skrien!

Viņi teica man «tu», it kā mēs būtu brāļi, bet es nevienam nejutbs brālis un vismazāk jau nu viņiem.

Ir tiesa, viņi visiem teica «tu» — arī citiem viesmīļiem un pat saimniekam, bet uz mani tas neattiecās, — ja grib, lai saka «tu», kam patīk, bet man gan ne.

Tātad viņi ienāca, un vispirms sākās apsēšanās komēdija: — Džūlija lai sēstas tur, Fabrīcio te, Lorenco blakus man, es gribu Pjetro sev, Džovanna starp mums abiem, Marisa goda vietā.

Beidzot ikviens ar dieva palīgu atrada savu vietu, un tad nācu es ar ēdienkarti un to pasniedzu tam, kas sēdēja goda vietā, resnam plikpaurim ar iztecējušu aci un degunu kā knābi, ar baltu, mīkstu pakakli, nopūderētu ar bortalku.

Tas paņēma karti, sāka to lasīt un jautāja:

—     Nu, ko tu mums ieteic?

Es domāju par to, ka viņš saka man' «tu», un nomurmināju: — Lops. — Bet viņš, par laimi, nedzirdēja kņadas dēļ, ko bija sacēluši pārējie, strīdēdamies par ēdienu izvēli. Viens gribēja ēst spageti, cits uzkožamos, viens — kaut ko īsti romisku, bet cits to negribēja; viens gribēja sarkanvīnu, cits baltvīnu, bet īstu elles troksni sacēla sievietes, kā vistu bars, kas blusojas savā kūtī, pirms aizmieg. Es nevarēju noturēties un, noliecoties aiz plikpaura muguras, noteicu caur zobiem:

—     Redz, kādas vistas.

Viņš laikam bija dzirdējis, jo satrūkās un jautāja:

—     Ko tu saki? . . . Vista?

—     Jā, — es paskaidroju, — ir sautēta vista.

— Ko tur — sautētu vistu! — iesaucās viens. — Mēs gribam ēst īsti romiski — pupas paljatā.

—     Bet kas ir paljata?

Paljata, — teica tas, kas lasīja karti, — ir ar pienu dzirdīta teļa zarnas, tāda, kurš nekad nav ēdis zāli; tās izvārītas ar visu, kas tajās iekšā, tas ir, ar ekskrementiem.

—     Ekskrementiem… fui, cik riebīgi.

—            Tieši tas, kas jums vajadzīgs, — es nodomāju jeb, pareizāk, nočukstēju palocīdamies.

Šoreiz viņš bija sadzirdējis kaut ko vairāk, jo, gandrīz neticēdams, iejautājās:

—     Ko?

—     Es neko neteicu.

—            Tu runāji un kaut ko teici, — viņš stingri atbildēja, bet vēl bez dusmām. Nezinu, kā, bet nejauši bija iestājies klusums ne tikai pie šā galda vien, bet visā restorānā. Pat orķestris bija apklusis.

Šinī klusumā es dzirdēju sevi čukstus, bet saprotami sakām, turklāt vēl uzrunājot viņu ar «tu»:

—     Tu lops.

Tagad viņš uzlēca kājas un nedzirdētā niknumā iesaucās: — Mani saukt par lopu! . .. Vai tu arī zini, ar ko tu runā?

—     Es neko neesmu teicis!

—             Mani saukt par lopu, mani! Tu plukata, vazaņķis, salašņa, es tevi gan mācīšu!

Tad viņš sagrāba mani aiz apkakles un grūda pret sienu. Ari citi bija uzlēkuši kājās, kāds mēģināja nodibināt mieru, kāds lamājās. Viss restorāns skatījās uz mums. Es iekarsu un iesaucos, viņu atgrūzdams:

—     Es neko neesmu teicis; rokas nost!

—     Tā gan, tu neko neesi teicis… neko neesi teicis?

—            Es neko neesmu teicis, — atkārtoju, viņu atgrūzdams. Un tad klusāk:

—     Lops. «

Tā nu šis vārds man paspruka otrreiz. Par laimi atsteidzās direktors, lokans kā niedre, glums kā zutis.

—      Lūdzu, ekselence . . . lūdzu, lūdzu!

Bet ekselence kliedza kā ormanis:

—      Es viņam ielauzīšu pauri!

Galu galā direktors saņēma mani aiz rokas, teikdams:

—      Nāc man līdz!

Atkal «tu». Kad mēs gājām caur zāli, visi stāvēja kājas, lai labāk mūs redzētu, un es atkal nevarēju noturēties, skaļi nepadomājis:

—     Redz, vēl otrs lops, kas man saka «tu».

Tūlīt direktors neteica neko, bet, kad mēs bijām virtuvē aiz aizvērtām durvīm, viņš brēca man tieši sejā:

—            Tātad tu sauc apmeklētājus par lopiem … un tagad arī mani?

—      Bet es neko neesmu teicis . . . lops tāds.

—            Tu vēl turpināsi! Bet lops esi tu pats, mans mīļais, un tagad taisies ātrāk, kā tiec, taisies ātrāk, kā tiec!

—      Labi. . . es eju . .. lops tāds!

Jā gan, lūpas man kustējās, pašam negribot, un es nevarēju to aizkavēt.

Es atrados uz ielas, skaļi pukodamies:

—            Saka «tu» … it kā mēs būtu brāļi . . . nekad nav redzēti, nav pazīstami . .. kāpēc neievēro pienācīgo distanci?

Šajā brīdī kāds policists, redzēdams, ka es runāju viens pats, pienāca klāt un man jautāja: '

Ko, vai iemeti? . . . Kāds tad bija? Saldais vai sausais? … Ej savu ceļu, pazūdi… te tu nevari palikt.

Bet kas tad ir dzēris? — es turējos pretī.

Un tūlīt pēc tam man atkal paspruka tas pats vārds,

kura dēj mani padzina no «Marforio». Es būtu gribējis to notvert kā tauriņu, kas izspurdz no cepures. Ak jā, tas bija izlidojis, un tagad vairs nevarēja neko darīt. Sekas: arests par policista apvainošanu, nakts aresta telpā, liesas sēde, nosacīti atlaists sods.

Iznācis no apcietinājuma, es atģidos, ka galva man alkal ir sasalusi. Apdullis es gāju pāri ielai pie Vitorio tilta, un kāda mašīna mani tikko nesabrauca. Kamēr es vēl trīcēju no izbija, saniknotais šoferis man uzbrēca:

—     Miega pūznis!

Es noskatījos, kā viņš aizbrauc, un man galvā paklausīgi atbalsojās tāpat kā pirms gada:

«Miega pūznis .. . miega pūznis . . . miega pūznis.»

MĒRGLIS

Nekad nezini diezgan labi, kas esi, nedz ari, kas ir tie, kas ir zem mums, un tie, kas stāv pāri mums. Es gan pārspīlēju, uzskatot sevi sliktāku par visiem. Ir liesa, es neesmu nācis pasaulē kā dzelzs trauks; pieņemsim, es esmu māla pods. Bet es sevi turēju par stikla, pat kristālā trauku, un tas bija pārspīlēti. Es zaudēju drosmi. Bieži es sev teicu: izdarīsim manu dotumu apskati. Un iznākums: fiziskais spēks — nulle; es esmu maza auguma, salīcis, rahitisks, kājas un rokas kā divi sakaltuši zari — īsts zirneklis; garīgās spējas: mazliet vairāk par nulli, ja esmu kļuvis tikai par viesnīcas virtuves izpalīgu, kaut gan ir tik daudz labāku arodu; skaistums: mazāk par nulli — man ir šaura, dzeltena seja, pelēkas acis un deguns, kas šķiet veidots divreiz tik platai sejai, resns un garš, tāds kā nokāries, un tad pats gals pavirzīts uz augšu kā pacelts ķirzakas purns. Par citām īpašībām, kā vīrišķību, iznesību, personisko pievilcību, simpatiskumu — labāk nerunāt. Šādu pārdomu rezultāts, dabiski, bija tas, ka es sargājos tuvoties sievietēm. Kāda viesnicas istabene — vienīgā, ar kuru es gribēju tuvāk iepazīties, noraidīja mani, pateikusi īsto vārdu «mērglis». Tāpēc pamazām es ieguvu pārliecību, ka neesmu nekā vērts un labākais man ir samierināties un ierauties kaktā, lai nestāvētu nevienam ceļā.

Kas agrās pēcpusdienas stundās iet pa ielu aiz viesnīcas, kur es strādāju, redz atvērtu logu rindu tieši virs ietves un jūt, ka pa tiem plūst stipra samazgu smaka.

Vērīgāk ieskatoties, tas redz tumsā uz galdiem un uz marmora izlietnes augstas trauku kaudzes kā torņus paceļamies griestos.

Tas nu bija mans kakts — dzīves nomale, ko biju sev izraudzījies, lai paliktu pilnīgi neievērots. Bet vai tas nav liktenis! Es būtu varējis sagaidīt visu, izņemot to, ka tieši šajā kaktā, es gribu teikt — šajā virtuvē, kāds varētu mani pārsteigt, noplūkt mani kā ziedu, kas paslēpies zālē.

Tā bija Ida, jaunā virtuves izpalīdze, kas nāca Džuditas vietā, kad tā kļuva grūta. Ida bija tāda pat sieviete, kāds es vīrietis— mērgle. Viņa bija maza, līka, sīciņa, neizskatīga — tāpat kā es, bet nemierīga, jautra, draiskulīga kā velns. Mēs drīz kļuvām draugi, jo mēs abi stāvējām pie tiem pašiem traukiem, pie tā paša netīrā ūdens; un tad soli pa solim Ida panāca, ka es uzaicināju viņu kādu svētdienu aiziet ar mani uz kino. Es viņu uzaicināju pieklājības pēc un biju ļoti pārsteigts, kad tumšajā kinozālē viņa saņēma manu roku un ielika tajā savus piecus pirkstus. Es noturēju to par kļūdīšanos, mēģināju pat atbrīvoties, bet viņa man pačukstēja, lai stāvot mierā: kas tur slikts, ja mēs spiežot viens otram

roku? Aizejat no kirio, Ida man teica, ka ievērojusi mani jau sen, gandrīz no tās pašas dienas, kad viesnīcā pieņemta darbā, un no tā laika domājusi tikai par mani.

Tagad viņa cerot, ka es esot arī viņu kaut cik iemīlējis, jo bez manis nevarot dzīvot.

Tā bija pirmā reize, kad sieviete, kaut arī tāda sieviete kā Ida, man teica šādus vārdus, un es zaudēju galvu. Tad arī es atbildēju viņai visu, ko viņa gribēja, un vēl daudz vairāk. Es tomēr vēl biju apmulsis, un, kaut gan viņa joprojām man atkārtoja, ka neprātīgi mani mīlot., es nespēju sevi par to pārliecināt, tāpēc cilām reizēm, kad mēs abi kaut kur gājām, es pa daļai aiz patikas dzirdēl viņu to sakām, pa daļai aiz neticības bieži vien jautāju:

—     Saki, — vai drīkstu zihāt, ko tu manī atrodi? Kā tu vari mani mīlēt?

Vai jūs varat iedomāties? Ida ieķērās man elkonī abām rokām, pacēla uz mani sajūsmā starojošo seju un atbildēja: — Es tevi mīlu, jo tev ir visas labās īpašības . . . man tu esi pali pilnība zemes virsū. <

Es neticīgi atkārtoju: — Visas labās īpašības? Redz nu, es to nemaz nezināju.

—     Jā, visas . . . vispirms — tu esi skaists.

Atzīstos, man nāca smiekli, un es jautāju: — Skaists?

Bet vai tu esi mani labi apskatījusi?

—      Un kā vēl! Vai es esot tevi apskatījusi… es to vien tik daru.

—      Bet mans deguns? Vai tu nekad neesi paskatījusies uz manu degunu?

—     Tieši deguns man patīk, — viņa atbildēja, saņēma manu degunu divos pirkstos un, kratīdama to kā zvaniņu, turpināja:

—     Deguns, deguns… šī deguna dēj es nezin ko darīlu. — Tad viņa vēl piebilda: — Turklāt tu esi gudrs.

—     Es — gudrs? Visi saka, ka es esot mujķis.

—     To viņi saka aiz skaudības, — Ida atbildēja ar sievietes loģiku, — bet tu esi gudrs, Joti gudrs… kad tu runā, es tevī klausos vaļēju muti… tu esi pats gudrākais cilvēks, kādu es līdz šim esmu sastapusi.

—      Tu tomēr neteiksi, — es atsāku pēc brīža, — ka es esmu stiprs… to nu tu neteiksi!

Bet viņa dedzīgi apgalvoja: — Jā gan, tu esi ļoti stiprs … ļoti, ļoti.

Tas nu bija par daudz, un es uz kādu brīdi zaudēju valodu. Tad viņa sāka atkal: — Vai gribi, lai tev pasaku, ka tev ir kaut kas tāds, kas man tik ļoti patīk?

Nu es viņai jautāju: — Bet kas ir tas «kaut kas tāds», ja drīkstu zināt?

—      Kā lai tev to pasaku, — viņa atbildēja, — tā ir balss, sejas izteiksme, tavas kustības … tās nevienam nav tādas kā tev.

Protams, es ilgi viņai neticēju un centos atkal uzsākt šīs sarunas, jau tādēļ vien, ka man darīja prieku salīdzināt viņas domas ar tām domām, kādas man līdz šim vienmēr bija pašam par sevi. Bet, dzirdētas no dienas dienā, — es atzīstos, tās sakāpa man galvā. Reizēm es sev jautāju:

—     Un ja nu tas būtu taisnība?

Ticēt jau nu es neticēju, ka īstenībā esmu citāds, nekā par sevi līdz šim biju domājis. Bet Idas teiciens par «kaut ko tādu» modināja man šaubas. Nojautu, ka šinī teicienā bija noslēpuma atrisinājums. Zināju, ka sievietēm šī «kaut kā tāda» dēļ patika kupraiņi, punduri, veči, pat izdzimteņi. Kāpēc gan arī es lai nepatiktu, jo nebiju

Itiču ne kuprainis, ne punduris, ne vecis, ne izdzimtenis?

Kādu dienu mēs ar Idu nolēmām aiziet uz cirku, kura teltis bija uzceltas pie Arheologu ceļa. Mēs abi bijām ļoti jautri; lielajā cirka telti mēs sēdējām lētajās vietās, saķērušies rokās un piespiedušies viens otram. Man blakus sēdēja liela auguma sieviete, jauna un skaista gaišmate; vienu vietu tālāk — tumšmatis jauneklis, ari viņš liels un spēcīgs, pēc izskata jūrnieks vai sportists. Es nodomāju, ka viņi abi ir tieši tas, ko mēdz saukt par skaistu pāri; vairāk par viņiem es nedomāju un pievērsos tikai cirkam. Ar dzeltenu smilti nokaisītā arēna bija vēl tukša, bet dziļumā uz tribīnes muzikanti sarkanos tērpos nepārtraukti spēlēja militārus maršus uz sitamajiem un pūšamajiem instrumentiem. Beidzot iznāca četri klauni nopūderētām sejām un nošļukušām biksēm, divi punduri un divi drusku lielāki. Tie taisīja jokus un meta kūleņus, cirta cits citam pliķus un spēra, tā ka Idai no lielas smiešanās bija gandrīz jāklepo.

Tad orķestris sāka kādu strauju maršu, un tagad nāca zirgi, pavisam seši, trīs ābolaini sirmji un trīs gluži balti, tas bija tik skaisti, kad tie sāka skriet pa apli, bet dresētājs, tērpies purpurā un zeltā, arēnas vidū plīkšķināja savu garo pātagu. Kāda sieviete tila svārciņos un baltās zeķēs iznāca dejodama, ieķērās kādam zirgam seglos un lēca gan tam mugurā, gan atkal zemē, kamēr zirgi skrēja papriekš rikšos, tad auļos. Kad zirgi bija prom, atkal atgriezās klauni, meta kūleņus un spēra cits citam; pēc tam nāca trapeces vingrotāji — vesela ģimene: tēvs, māte un dēls; visiem trim mugurā gaišzils, cieši pieguļošs triko, visi trīs muskuļaini, bet visvairāk zēns. Viņi sasita plaukstas un tad — hop — rāpās pa mēzglainu virvi augstāk, arvien augstāk līdz pašam cirka jumolam. Tur viņi sāka raidīt viens otram lidojošas trapeces, pieķerdamies tām gan ar rokām, gan ar kājām, un meta viens otram zēnu kā bumbu.

Dziļā apbnnā es teicu Idai: — Ai, kā man patiktu būt trapeces vingrotājam . . . man patiktu mesties tukšumā un tad satver trapeci ar kājām.

Ida piekļāvās man, kā parasti, un atbildēja pielūgsmes pilnā balsī:

—      Tas no vingrināšanās … arī tu to sasniegtu, ja tik vingrinātos.

Gaišmatainā sieviete paskatījās uz mums, tad pusbalsī pateica kaut ko savam biedram, un abi sāka smieties.

Pēc trapeces vingrotājiem nāca pati lielākā atrakcija: lauvas. Vispirms iznāca vairāki jaunekļi sarkanos tērpos un saritināja paklāju, kas bija izklāts trapecistiem. Paklāju saritinot, viņi, it kā nevilšus, bija satinuši tajā vienu no klauniem; un atkal Ida, redzot nobalsināto seju rēgojamies ārā no paklāja rituļa, aiz smiekliem gandrīz nokrita no krēsla. Atri jo ātri šie jaunieši uzstādīja arēnas vidū lielu, niķelētu sprostu, un tad, bungām rībot, kādās durtiņās parādījās pirmā lauvas lielā, pinkainā galva. Arēnā iznāca pavisam pieci lauvas, tad vēl viena lauvu māte, kas izskatījās ļoti nikna un tūlīt sāka rūkt. Pats pēdējais iznāca dresētājs — iznesīgs, ceremoniāls, maza auguma virs zaļā tērpā ar zelta uzšuvēm — un palocījās skatītājiem. Vienā rokā tam bija jājampātaga un otrā nūjiņa ar kāsi galā; ar tādām nūjiņām novelk veikalu logu un durvju aizlaidnes. Lauvas rūkdami staigāja ap dresētāju, bet. viņš, mierīgi smaidīdams, sveicināja publiku; beidzot viņš pievērsās lauvām un, piesizdams tiem ar kāsi pie gurna, piespie'da

I(is citu pēc^cita uzkāpt uz pavisam maziem soliņiem, kas bija salikti rindā sprosta dibenā. Lauvas bija nožēlojami, satupušies uz šiem kaķu soliņiem, tie rūca, zobus rādīdami, un, kad dresētājs gāja garām sasniedzamā attālumā, daži mēģināja sist viņam ar ķepu, bet viņš veikli izvairījās.

Bet ja nu tie viņu saplosa? — Ida čukstēja, spiezdama manu roku. Tad atskanēja bungu rīboņa; dresētājs piegāja pie paša vecākā lauvas, kas likās pavisam miegains un nemaz nerūca, atvēra tam muti un iebāza tajā trīs reizes no vietas savu galvu. Kamēr dārdēja aplausi, es teicu Idai:

—     Tu tam neticēsi. . . bet arī man netrūktu drosmes ieiet sprostā un iebāzt galvu lauvam rīklē.

Un viņa, spiezdamās pie manis, teica: — Es zinu, ka ^ tu to spētu!

To dzirdēdami, gaišmatainā sieviete un sportiskais jauneklis sāka smieties, zīmīgi mūs uzlūkodami. Šoreiz mēs nevarējām nesaprast, ka viņi smējās par mums, un Ida aizkaitināta man čukstēja:

Viņi smejas par mums . . . kādēļ tu viņiem nepasaki, ka viņi ir nepieklājīgi?

Bet šajā brīdī atskanēja zvans, un visi cēlās augšā, bet lauvas, galvas nokāruši, gāja prom pa parastajām durtiņām. Izrādes pirmā daļa bija beigusies.

Mēs izgājām ārā, un abi mūsu kaimiņi gāja mums pa priekšu. Sadusmotā Ida nebeidza man čukstēt:

—      Tev viņiem jāpasaka, ka viņi ir nepieklājīgi … ja tu to nedarīsi, tu esi gļēvulis. — Es, aizvainots patmīlībā, nolēmu ar viņiem izskaidroties.

Pie cirka telts bija šķūnis, kur par ieejas maksu varēja apskatīt cirka dzīvniekus: vienā pusē rindā sprosti

ar plēsīgajiem zvēriem un otrā — ar salmiem izklātos nodalījumos pieradinātie dzīvnieki — zebras, ziloņi, zirgi, suņi. Šajā šķūni bija gandrīz tumšs, bet iegājuši pustumsā tomēr pamanījām tos abus pie lāča sprosta. Gaišmatainā sieviete bija saliekusies uz priekšu, lai apskatītu lāci, kas saritinājies gulēja svētā mierā, spalvaino muguru piespiedis sprosta stieņiem, bet vīrietis turēja savu draudzeni aiz rokas. Es piegāju vīrietim tieši klāt un stingri viņam jautāju:

—     Sakiet… jūs varbūt smējāties par mums?

Viņš tikko pagriezās un atbildēja bez vilcināšanās:

—            Nē, mēs smējāmies par vardi, kas gribēja būt vērsis.

—     Un tā varde būtu es?

—     Kura vista ir dējusi, tā kladzina.

Ida saspieda man elkoni, un es atbildēju, balsi pacēlis:

—     Zināt, kas jūs esat? Neizglītots, rupjš tēviņš.

Viņš asi atcirta:

—     Kas tad nu? Blusa sāks šķaudīt!

To dzirdēdama, sieviete sāka smieties, bet tad iejaucās Ida, nikni viņai uzkliegdama:

—            Tur nav ko smieties… un jums pieklājas nevis smieties, bet likt mierā manu vīru … vai jūs domājat, ka es neredzēju … jūs visu laiku to vien darījāt, kā spiedāt viņam klāt savu elkoni!

Tas mani pārsteidza, jo es nebiju to manījis; ja daudz, tad, sēžot man blakus, viņas elkonis bija man dažreiz pieskāries. Sieviete sašutusi atbildēja ļoti nopietni:

—     Tu, mana mīļā, esi muļķe.

—             Nē, es neesmu muļķe, es redzēju, kā tu spiedies klāt.

—     Vai tu iedomājies, ka man vajag tādu mērgli kā tavs virs? — viņa teica nicinoši. — Ja es gribētu pieglausties, tad es pieglaustos īstam vīrietim … lūk, tas ir īsts vīrietis!

To teikdama, viņa saņēma sava drauga roku kā delikatešu veikalā ņem šķiņķi, lai to parādītu pircējam.

—     Tā ir roka, kurai es pieglaustos … paskaties, kādi muskuļi… paskaties, cik tā ir stipra!

Tagad arī vīrietis pienāca man klāt un draudoši teica:

—     Nu pietiek .. . ejiet prom … tā būs jums labāk.

—     Ko jūs teicāt? — es saniknots iekliedzos, paceldamies pirkstgalos, lai viņam pielīdzinātos.

Skatu, kas tagad sekoja, es neaizmirsīšu, kamēr vien dzīvošu. Uz ņianu jautājumu viņš neko neatbildēja, bet pēkšņi saņēuia mani aiz padusēm un pacēla gaisā kā skaidu.

Sprostiem pretī, kā jau teicu, atradās pieradinātie dzīvnieki. Tieši aiz mums bija ziloņu ģimene: tēvs, māte un mazs zilonēns, kas tomēr bija tik liels kā zirgs. Ziloņi, nabadziņi, stāvēja krēslā nokārtām ausīm un snuķiem, tumšos gurnus cits citam piespieduši.

Sis spēkavīrs tātad paceļ mani gaisā un uzliek mazajam zilonēnam mugurā. Lopiņš varbūt nodomā, ka ir laiks uzstāties cirkā, un sāk rikšot ar mani mugurā pa eju gar sprostiem. Ļaudis bēg, Ida brēkdama skrien man pakaļ, un es jāju uz zilonīša. Kad biju velti izmēģinājies ieķerties tam ausīs, ejas galā centos nošļūkt zemē, bet kritu, atsizdamies ar galvu pret ziloņa pakaļu.

Nezinu, kas notika pēc tam, jo es zaudēju samaņu, un, kad atmodos, atrados ātrās palīdzības mašīnā un Ida sēdēja blakus, turēdama manu roku savējā.

Tiklīdz es jutos labāk, mēs atgriezāmies mājā, neredzējuši izrādes otro daļu.

Otrā dienā es teicu Idai:

—            Tava vaina . . . tu sagrozīji man galvu, iestāstīdama, ka es esmu nezin kas . . . bet tā sieviete pateica taisnību: es neesmu nekas vairāk kā mērglis.

Bet Ida, saņēmusi manu roku un skatīdamās man acīs, teica:

—            Tu biji lielisks . . . viņam bija bail, tāpēc viņš tevi uzcēla uz ziloņa, jāšus uz ziloņa tu tiešām biji skaisls . . . žēl, ka nokriti.

Te nu neko nevarēja darīt. Idai es biju kaut kas pavisam cits kā pārējiem. Bet vai tad var zināt, ko sievietes redz, kad viņas mīl?

STARPNIEKS

KAd mes devāmies augšā pa pils kāpnēm, nama pārzinis Antonio mani brīdināja:

—             Nemaldini sevi ar cerību, ka tu daudz nopelnīsi darījumā ar prinčipesu [6] , jo viņa ir neticami skopa . . . pēc vīra nāves viņa kaislīgi nododas īpašumu pārvaldīšanai; nevienam vairs nekas neatlec.

—            Kā tad tā? Vai viņa ir veca? — neko nedomādams, iejautājos.

—            Veca? Viņa ir jauna un skaista… būs tā ap gadiem divdesmit pieciem … pēc izskata liefcas eņģelis… ko nu, āriene viļ.

Es atbildēju:

—             Lai arī viņa būtu pats velns, es negribu vairāk, kā man pienākas … es esmu starpnieks, prinčipesai ir pārdodams dzīvoklis, es lo pārdošu, saņemšu procentus un — man tas gods atvadīties.

—     Ak, tas nav tik vienkārši… tu dabūsi svīst… pagaidi, es iešu tevi pieteikt.

Viņš atstāja mani priekšnamā un aizgāja pieteikt prinčipesai, kuru viņš sauca par «ekselenci», il kā tā būtu vīrietis. Es ilgi gaidīju šajā īstas senlaiku pils ledaini aukstajā priekštelpā, kuras sienas klāja gobelēni un griestu velves — freskas.

Antonio beidzot atnāca man paziņot, ka viņas ekselence mani gaidot. Mēs gājām caur vairākām zālēm, tad kādas sevišķi lielas zāles loga nišā es ieraudzīju rakstāmgaldu un prinčipesu pie tā sēžam un rakstām.

Antonio godbijīgi tuvojās viņai un teica:

—     Ekselence, ir ieradies sinjors Projeti. — Un viņa atbildēja nepaskatīdamās:

« — Nāciet vien tuvāk, Projeti!

Kad nostājos viņai blakus un varēju pēc sirds patikas viņā noskatīties, man tūlīt bija jāatzīst, ka Antonio nav pārspīlējis, salīdzinādams viņu ar eņģeli. Prinčipesai bija šaura, smalka seja, maiga un balta, melni mati un garas, melnas skropstas, kas apēnoja vaigus. Mazliet uzrautais deguns bija plāns un caurspīdīgs, it kā būtu radis ieelpot tikai smaržas. Viņas mute ar biezāku augšlūpu līdzinājās rozei. Mans skatiens noslīdēja gar visu viņas augumu; viņa bija ģērbusies melnās drēbēs ar cieši pieguļošu jaku, viņai bija apaļi gurni un krūtis, bet lapsenes viduklis, ko varētu saņemt divās plaukstās. Viņa rakstīja: roka bija kalsna, balta, kopta, ar briljantu rādītājpirkstā. Kad viņa paskatījās uz mani, es redzēju, ka acis ir ļoti skaistas, lielas un dziļas, reizē samtainas un valgas.

Viņa ierunājās:

—     Nu, Projeti, vai iesim apskatīt dzīvokli? — Balss skanēja maigi un glāstoši.

Es nomurmināju:

—     Jā, prinčipesa.

Ņemdama smagu dzelzs atslēgu, viņa teica:

—     Nāciet, Projeti, man līdz!

Mēs atkal gājām caur visām zālēm; priekštelpā viņa pievērsās Antonio, kas steidzās atvērt viņai durvis:

—     Antonio, pasakiet jel tiem tur lejā pie centrālapkures, lai nemet krāsnī vairs ogles… te iekšā smok nost, cik karsts, — un es biju pārsteigts, jo priekštelpa tāpat kā visas cilas istabas bija ledaini auksta.

Mēs devāmies augšā pa galvenajām kāpnēm, prinčipesa pa priekšu, es no muguras, un, kamēr viņa gāja pirmā, es ievēroju, ka viņai bija ļoti daiļš, smuidrs, lokans augums un slaidas kājas; melnais tērps jo skaisti pasvītroja balto kaklu un rokas. Mēs uzkāpām divus posmus pa galvenajām un tad vēl divus posmus pa kalpotāju kāpnēm un beidzot pašos bēniņos atradām vītas dzelzs kāpnes, kas veda uz pārdodamo dzīvokli. Prinčipesa devās augšā pa šīm kāpnēm un es aiz viņas, acis nodūris, jo zināju, ka tagad varētu skatīties uz viņas kājām, bet, jau cienīdams viņu kā sievieti, ko mīl, es to negribēju.

Mēs iegājām dzīvoklī, un es tūlīt redzēju, ka tās bija divas lielas istabas ar ķieģeļu grīdu un jumta logiem augšā pie pašiem griestiem. Trešā istaba bija maza un apaļa, izbūvēta par belvederu ar stikla durvīm uz margoto balkonu, kas balstījās uz liela, sarkanbrūna kārniņu jumta. Prinčipesa atvēra stikla durvis un izgāja uz balkona, teikdama:

—     Nāciet, Projeti, redziet, kāds skats.

Skats tiešām bija skaists; no šī balkona bija redzama visa Roma; jumtu klājs, baznīcu jumoli, zvanu torņi. Bija saulaina diena, un starp jumtiem zilo debesu tālē varēja saskatīt arī Sv. Pētera katedrāles zelta bumbu.

Es skatījos kā pa miegam un īstenībā gandrīz neko neredzēju, jo domāju tikai par prinčipesu, kas saistīja visus manus prātus un ko es nevarēju ne mirkli aizmirst.

Viņa jau bija iegājusi iekšā, un es pagriezos, izklaidīgi jautādams:

—     Un ērtības?

—     Jūs gribat teikt vanna? . . . Šeit!

Viņa piegāja pie durtiņām, kuras es nebiju pamanījis, un parādīja man zemu, pamazu telpu bez loga, kur atradās vanna. No pirmā acu uzmetiena man kļuva skaidrs, ka visi vannas istabas piederumi bija pati lētākā prece, īsta īres namam piemērota manta. Viņa atkal aizvēra vannas istabas durtiņas, nostājās lielās istabas vidū un, sabāzusi rokas jakas kabatās, jautāja:

—     Nu, Projeti, cik, pēc jūsu domām, mēs varētu prasīt?

Es tā biju aizgrābts no viņas skaistuma un lā samulsis, atrazdamies ar viņu divatā šajos bēniņos, ka labu brīdi, viņā lūkodamies, neko neatbildēju. Prinčipesa varbūt saprata, kas notiek manā galvā, jo, piesizdama mazo, nervozo kājiņu pie klona, iejautājās:

—     Vai drīkstu zināt, par ko jūs domājat?

Es steidzīgi atbildēju:

—     Es uzmetu aprēķinu… ir trīs telpas… bet nav lifta… un, kas nopirks, tam būs' jātaisa remonts… teiksim trīsarpus miljona.

—     Bet, Projeti,— viņa tūlit iesaucās paceltā balsi,

—     Projeti, es gribēju prasīt septiņus miljonus.

Teikšu taisnību, kādu brīdi es stāvēju kā apstulbis.

Šis skaistuma un ieraušanas savienojums izsita mani no sliedēm.

Beidzot es nomurmināju: — Prinčipesa, par septiņiem miljoniem neviens to no jums nepirks.

—     Bet te nav Parioli… tā ir vēsturiska pils . . . pats Romas centrs.

Mēs diezgan ilgi strīdējāmies; viņa, stāvēdama kājās istabas vidū, un es krietnu gabalu atstatu, lai nekristu kārdināšanā. Es runāju un runāju, bet īstenībā domāju tikai par viņu un, ja ne vairāk, tad vismaz neatrāvu acis no viņas. Beigu beigās, kaut arī ļoti nelabprāt, viņa nolaida līdz četriem miljoniem, kas arī jau bija ļoti augsta cena.

Tiešām, ja pierēķina miljonu par remontu, kas bija nepieciešams, pieskaita vēl nodokļus un visu pārējo, dzīvoklis pircējam maksātu gandrīz sešus miljonus. Es teicu viņai, ka lieta ir nokārtota, jo man jau bija pir- <

cējs, un atvadījos.

Otrā dienā es ierados pilī ar kādu jaunu arhitektu, kas meklēja tieši kaut ko gleznainu un neparastu. Prinčipesa paņēma savu atslēgu un parādīja mums dzīvokli. Arhitekts mazliet tielējās par cenu, beidzot bija ar mieru maksāt jau noteiktos četrus miljonus. Bet otrā rītā agri, pulkstenis nebija pat vēl astoņi, sieva mani modināja, teikdama, ka prinčipesa esot pie tālruņa. Biju tik miegains, ka acis krita ciet, bet viņas maigā, melodiskā balss, kad viņa ar mani runāja, man šķita mūzika.

Es klausījos šo muziķu pidžamā, stāvēdams basām kājām uz grīdas, un mana sieva, ceļos nometusies, vilka

man kājā rīta kurpes un tad uzmeta man mēteli uz pleciem. Es sapratu maz vai neko, bet starp daudzajiem vārdiem divi mani pēkšņi pārsteidza:

—     Pieci miljoni.

Es tūlīt teicu:

—            Pjinčipesa, mēs esam saistījušies par četriem miljoniem … mēs nevaram atkāpties …

.— Pērkot un pārdodot saistību nav..'. vai nu piecus miljonus, vai neko.

—     Bet, prinčipesa, tas nav godīgi…

—            Neesiet plānprātis, Projeti .. . piecus miljonus vai neko.

Teikšu taisnību, vārds «plānprātis» no šīm lūpām man nelikās ne vulgārs, ne apvainojošs, bet gandrīz vai kompliments. Teicos darīt, kā viņa vēlas, un tūlīt zvanīju klientam, lai paziņotu jauno noteikumu. Dzirdēju, ka tas iesaucās vada otrā galā.

—     Netaisiet taču jokus: vienā dienā miljons klāt!

—     Ko tur lai dara … tāds ir rīkojums.

—     Nu, es redzēšu .. . pārdomāšu.

—     Un tad jūs paziņosiet?

—     Jā, es pārdomāšu, redzēšu . ..

Iznākums: no viņa vairs nebija nekādu dzīvības zīmju. Nu sākās, var teikt, manu ciešāko sakaru laiks ar prinčipesu. Viņa man zvanīja reizes trīs dienā un vienmēr, kad mana sieva ironiski iesaucās:

—            Tā ir atkal tava prinčipesa, — es samulsu, it kā man zvanīlu aiz mīlestības.

Jā gan, pat vairāk nekā aiz mīlestības! Naudai viņa bija pieķērusies ar neticamu kaislību un bija rāviga, skopa, neatlaidīga, atjautīga — sliktāka par augļotāju. Jāatzīst, ka sirds vietā viņai bija krājkasīte; viņa interesējās un domāja tikai par naudu. Katru dienu pie tālruņa viņa sagudroja kaut ko jaunu, lai paaugstinātu cenu, kaut arī par kādu nieku — par piectūkstoš vai desmittūkstoš lirām. Šodien tā bija vannas istaba un cenai vajadzēja pieskaitīt samaksu alvotājam; rītdien — skaistais skats, cituclien tas, ka autobusa piestātne bija tieši p=Ј pils durvīm, un tā joprojām. Bet es sīksti turējos piEi pieciem miljoniem, kas jau tā ir milzu summa, un tiešām, tiklīdz pircēji to dzirdēja, tie vairs ne acu nerādīja. Beidzot gadījās laime: es atradu pircēju, kādu Milānas rūpnieku, kas dzīvokli gribēja pirkt savai mīļākai. Tas bija enerģisks un praktisks cilvēks, kas zināja cenas un naudas vērtību, liela auguma pusmūža vīrietis, garenu, melnīgsnēju seju un pilnu muti zelta zobu. Viņš atnāca apskatīt dzīvokli, rūpīgi visu pārbaudīja un tad bez aplinkiem teica prinčipesai:

—     Tas ir īsts peļu midzenis; Milānā mēs tādā ierīkotu veļas mazgātavu … tas tāpat nav piecus miljonus vērts, kā es neesmu turks . . . kad es te iztaisīšu nepieciešamo remontu: izlabošu grīdas un durvis, izlauzīšu logus, iegādāšu šeit kaut ko labāku — un viņš norādīja uz vannas istabas piederumiem — tas man maksās septiņi līdz astoņi miljoni… tas nekas … tirgus cenas nosaka pieprasījums un piedāvājums . . . jūs esat atradusi cilvēku, kam šis dzīvoklis ir vajadzīgs … tātad taisnība ir jūsu pusē.

Viņš darīja slikti, runādams tik atklāti un lietišķi kā īsts veikalnieks. Tiklīdz viņš bija aizgājis, prinčipesa man teica noskumusi:

—     Projeti, mēs izdarījām milzīgu kļūdu.

—     Kādu?

—            Prasīdami tikai piecus miljonus . . . viņš būtu maksājis arī septiņus.

Es atbildēju: — Prinčipesa, es baidos, ka jūs nepazīstat šādus ļaudis. Viņš ir īsts naudas maiss, tas tiesa, būs aizrāvies arī ar savu mīļāko, to es neapstrīdu, bet vairāk viņš nemaksās.

—            Jūs nezināt, ko vīrietis spēj darīt mīļotas sievietes labā, — viņa teica, skatīdamās manī ar savām skaistajām acīm, kurās nebija nekā cita kā naudas un mantas kāre.

Es apjuku un atbildēju:

—            Var jau būt.. . bet es esmu pārliecināts par pretējo.

Ar to mūsu saruna beidzās. Otrā dienā milānietis ieradās pilī ar savu juristu, un prinčipesa, tikko mēs bijām apsēdušies, tūlīt teica:

—             Sinjor Kasiragi, es nožēloju . .. bet, labi pārdomājusi, nevaru vairs atdot dzīvokli par vakardienas cenu.

—     Tas būtu?

—     Tas būtu, ka vajag sešus miljonus.

Jums vajadzētu redzēt Kasiragi!

Viņš tūlīt piecēlās un teica:

—             Prinčipesa, man ir tas gods atvadīties, — palocījās un aizgāja. Tiklīdz viņš bija nozudis, es jautāju:

—      Jūs redzējāt? Kam bija taisnība?

Bet viņa atbildēja bez mazākā satraukuma:

—      Redzēsiet, ka mēs atradīsim pircēju arī par sešiem.

Man vajadzēja viņu sūtīt pie velna, bet, diemžēl, es

biju tiešām iemīlējies. Varbūt tādēļ, ka biju iemīlējies, es nepamanīju, ka pircējs, kas bija ar mieru maksāt piecarpus miljona, bija mazliet dīvains. Šo pircēju es viņai atradu dažas dienas vēlāk.

Viņš neiebilda pret ļoti lielo summu. Tas bija Pandolfi, kāds muižas īpašnieks, jauns vīrietis — liels un resns, kas izskatījās pēc lāča. Man viņš tūlīt nepatika, it kā es kaut ko paredzētu. Kad stādīju viņu priekšā prinčipesai, tūlīt sapratu, kādēļ viņš neko neiebilda pret cenu. Viņiem, kā likās, bija ļoti daudz kopīgu paziņu. Turklāt viņš skatījās uz prinčipesu tādām acīm, ka šaubām vairs nebija vietas.

Mēs, kā parasti, apskatījām visas trīs telpas un vannas istabu; tad viņa atvēra stikla durvis un izgāja kopā ar to uz balkona, lai parādītu skatu uz Romu. Es paliku istabā un varēju tos labi novērot. Viņi atbalstījās ar rokām pret margām, un es redzēju tā roku it kā nejauši tuvojamies viņas rokai un satveram to.

Es sāku lēnām skaitīt un tiku līdz divdesmit. Divdesmit sekundes ilgi glāsti šķiet nekas, bet mēģiniet šīs sekundes noskaitīt. Pie divdesmit viņa vienkārši un dabiski atbrīvoju savu roku un ienāca atpakaļ istabā. Viņš pateica, ka dzīvoklis visumā ir viņam piemērots, un aizgāja. Mēs palikām vieni, un viņa nekaunīgi jautāja: — Vai jūs redzējāt, Projeti? Pieci ar pusi… bet mēs dabūsim vēl vairāk.

Otrā rītā es atkal ierados pie prinčipesas, kas mani gaidīja, kā parasti, salonā pie rakstāmgalda.

Viņa man priecīgi jautāja:

—     Vai zināt, Projeti, ko es vakar atklāju, skatoties uz pilsētu ar to jūsu klientu?

Es gribēju atbildēt:

«Ka viņš ir jūsos iemīlējies,» — bet atturējos.

Viņa turpināja:

—     Es atklāju, ka vienā stūrī redz labu tiesu no Villas

Borgēzes [7] . projeti, dzelzs jākaj, kamēr tā karsta… šodien sinjoram Pandolfi prasīsim sešarpus miljona.

Vai jūs sapratāt? Prinčipesa zināja, ka Pandolfi ir viņā iemīlējies, un gribēja no tā iedzīvoties. Par tām divdesmit sekundēm — tik ilgi tas bija turējis viņas roku savējā — viņa tagad lika samaksāt apaļu miljonu, piecdesmit tūkstošus liru sekundē. Kāda apetīte! Un es zināju, ka šoreiz šo summu viņa dabūs, un pēkšņi izjutu reizē dusmas, greizsirdību un riebumu. Līdz šim es biju darījuma starpnieks, tagad viņa pārvērta mani par vidutāju mīlas dēkai.

Nemaz nepadomājis, ko daru, es sašutis teicu:

—     Prinčipesa, es esmu starpnieks, nevis savedējs!

Un sasarkušu seju es skriešus devos prom. Viņa par

to neapvainojās, un es dzirdēju viņu sakām:

—            Bet, Projeti, kas jums ir noticis? — Un šī bija pēdējā reize, kad dzirdēju viņas melodisko balsi.

Pēc dažiem mēnešiem es sastapu nama pārvaldnieku Antonio un jautāju viņam:

—     Ko labu dara prinčipesa?

—     Precas.

—            Ar ko? Varu derēt., ka viņa precas ar to Pandolfi, kas nopirka viņas bēniņus.

—            Ko nu Pandolfi… Viņa precas ar kādu principi no dienvidiem, kam viena kāja jau kapā; tas varētu būt viņas vectēvs … bet esot bagāts; stāsta, ka tam piederot pus Kalabrijas. . . Mēdz taču teikt: «kuram ir, tam nāk».

—     Vai viņa vēl vienmēr ir skaista?

—     Kā eņģelis.

MAZULĪTIS

Tai labajai sinjorai, kas nāca un nesa mums Romas Palīdzības pabalstu un, tāpat kā cili, jautāja, kādēļ mēs laižam pasaulē tik daudz bērnu, mana sieva, būdama lodien nelāgā omā, pateica taisnību:

—     Ja mums būtu nauda, mēs vakaros ietu uz kino . . . bet naudas mums nav, mēs ejam gulēt, un tā mums dzimst bērni.

To dzirdot, sinjora sapīka un aizgāja, neteikusi ne vārda. Es rāju sievu, jo vienmēr lāču nevar teikt taisnību, un, pirms to saka, ir jāzina, ar ko un par ko runā.

Kad es biju jauns un nebiju vēl precējies, es bieži kavēju laiku, lasot avīzē Romas ziņas, kur stāsta par visām nelaimēm, kādas vien var piemeklēt cilvēku, — par zādzībām, slepkavībām, pašnāvībām, satiksmes katastrofām. Man šķita, ka no visām šīm nelaimēm tikai viena nevar man gadīties: es nekad nekļūšu par to, ko avīze sauc par «nožēlojamu cilvēku», par tādu nelaimes putnu, kas modina līdzjūtību ar to vien, ka tam jādzīvo, kaut gan nekāda sevišķa nelaime tam nav nolikusi.

Kā jau teicu, es biju jauns un vēl nezināju, ko nozīmē uzturēt daudzbērnu ģimeni. Bet šodien es pārsteigts redzu, ka pamazām esmu kļuvis tieši par tādu «nožēlojamu cilvēku». Es lasīju, piemēram, avīzē: viņi dzīvo vislielākā nabadzībā. Jā, tagad arī es dzīvoju vislielākā nabadzībā; vai atkal: viņi mitinās tādā graustā, kuram no mājas ir palicis tikai vārds.

Jā, tagad arī es dzīvoju Tormarančo ar sievu un sešiem bērniem tādā istabā, kas ir viens vienīgs guļamvietu klāsts; un, kad līst, ūdens plūst šurp un turp kā pār ostas moliem. Vai arī: nelaimīgā, sapratusi, ka ir grūta, pieņēma noziedzīgu lēmumu atbrīvoties no savas mīlestības augļa. Jā, šādu lēmumu mēs ar sievu pieņēmām vienprātīgi, kad atklājām, ka viņa ir septīto reizi grūta. Tātad mēs nolēmām, tiklīdz gadalaiks to atļaus, pamest mazulīti kādā baznīcā, uzticēdami viņu tā žēlastībai, kas pirmais viņu atradīs.

Mana sieva, pateicoties labo sinjoru gādībai, vienmēr gāja dzemdēt slimnīcā un, tikko jutās labāk, atgriezās ar jaunpiedzimušo uz Tormarančo. Ienākot istabā, viņa teica:

—     Zini, kaut gan slimnīca ir slimnīca, es tur labprāt paliktu, lai tikai nebūtu jāatgriežas šurp.

Mazais, it kā būtu to sapratis, sāka tā brēkt, ka pat izstāstīt nav iespējams. Šoreiz tas bija skaists, spēcīgs puika skaļu balsi, un naktīs, kad viņš pamodās un sāka raudāt, neviens vairs nevarēja gulēt.

Kad atnāca maijs un bija jau tik silts, ka varēja iet

iii.i bez mēteļa, mēs no Tormarančo devāmies uz Romu.

Sieva turēja bērniņu cieši piespiestu pie krūtīm, ietītu neskaitāmās lupatās, it kā vajadzētu viņu atstāt sniega laukā. Kad mēs beidzot nonācām pilsētā, viņa — varbūt lai slēptu savas sāpes — aizelsusies sāka runāt vienā laidā. Mati viņai bija izspūruši vējā un acis plati ieplestas. Viņa runāja par dažādām baznīcām, kur mēs varētu bērniņu pamest, un paskaidroja man, ka tai jābūt ladai baznīcai, kurā iet bagāti ļaudis. Ja bērniņu paceltu kāds tikpat nabadzīgs kā mēs, tad jau labāk būtu bijis viņu paturēt pašiem. Viņa man vēl teica, ka gribot, lai baznīca būtu veltīta svētajai dievmātei, jo arī Madonnai bijis dēls un tā varētu viņu saprast un uzklausīt viņas lūgšanas.

Šis runas mani nogurdināja un satrauca, jo vairāk tādēļ, ka arī es jutos pazemots un man negribējās darīt to, ko es darīju, bet es sev atkārtoju, ka galva jātur augšā, jāizliekas mierīgam un jāiedrošina sieva. Es cēlu dažus iebildumus, lai pārtrauktu viņas vārdu plūdus, un tad teicu: (

—     Man ir laba doma … ja mēs viņu atstātu pie Sv.

Pētera baznīcas?

Kādu brīdi viņa bija neziņā, tad atbildēja:

—      Nē, tur ir kareivju mācību laukums . . . tur viņu nepamanītu … es gribētu pamēģināt kādā mazā baznīciņā, kas atrodas Kondoti ielā, kur tie skaistie veikali .. . tur staigā tik daudz bagātu ļaužu… tā būs īstā vieta.

Mēs iekāpām autobusā, un cilvēkos viņa apklusa. Šad tad viņa tina mazulīti ciešāk segā, saudzīgi atsegdama tikai tā seju, lai varētu tajā skatīties. Mazulītis ar balti sārtajiem vaidziņiem gulēja lupatās. Viņš bija nabadzīgi

apģērbis, lāpāt kā mēs paši; skaisti bija vienīgi zilie vilnas cīmdīņi, un viņš arī lūrēja neietītās rokas ārā, it kā gribēdams tos rādīt.

Mēs izkāpām Goldonī laukumā, un tūlīt mana sieva atkal deva vaļu savām runām. Viņa apstājās pie zeltkaja skatloga un, rādīdama ar sarkanu samlu pārklātos plauktiņos izliktās dārglietas, teica:

—      Skaties, kāds skaislums … šajā ielā ļaudis iegriežas pirkt tikai dārglietas un cilas skaistas mantas .. . nabaga cilvēks te nerādās . . . Iedami no viena veikala uz otru, viņi uz kādu brīdi ieiet baznīcā noskaitīt lūgšanu … viņi ir labā omā… ierauga zīdaini un to paņem …

Sieva to teica, spiezdama bērnu pie krūtīm un ieplestām acīm skatīdamās dārglietās, it kā runātu pati ar sevi, un es neuzdrošinājos neko iebilst.

Mēs iegājām baznīcā. Tā nebija liela, tās sienas bija krāsotas dzeltena marmora krāsā. Baznīcai bija daudzas mazas kapelas un viens liels altāris. Sieva man teica, ka viņa atceroties šo baznīcu pavisam citādu un, tagad to atkal redzot, tā viņai nepavisam nepatīkot. Viņa tomēr iemērca pirkstus svētajā ūdeni un pārmeta sev krustu. Tad ar mazulīti rokās viņa sāka lēnām iet apkārt pa baznīcu, aplūkodama lo ar neapmīerinājuma un neuzticības pilnu seju. No jumola logiem nāca auksta, spoža gaisma; sieva gāja no vienas mazās kapelas uz otru, apskatīdama katru lietu: sēdekļus, altārus, gleznas, lai redzētu, vai te būtu iespējams atslāt mazulīti, un es viņai sekoju pa gabalu, nenolaizdams acis no durvīm. Te piepeši ienāca gara auguma sinjorīna, sarkanā kleitā, zeltaini dzelteniem matiem. Viņa nometās ceļos, izspīlējot šauros svārkus, nepilnu minūti lūdza dievut pārmeta krustu un aizgāja, uz mums nepaskatījusies. Mana sieva, kas bija sekojusi šim skalam, negaidot ieminējās:

—     Nē, tā nevar… te pagadās tādi ļaudis kā šī sinjorīna, kam jāsteidzas uz izpriecām un jāstaigā pa veikaliem . . . iesim prom! — To teikdama, viņa izgāja no baznīcas.

Pusskriešūs mēs nogājām labu gabalu pa Korso, sieva pa priekšu un es aiz tās. Pie Venēcijas laukuma mēs iegājām kādā citā baznīcā. Tā bija lielāka par pirmo, gandrīz tumša, ar bagātīgiem drapējumiem, zeltījumiem un vitrīnām, kas bija pilnas ar krēslā zaigojošām sudraba sirdīm. Tur nebija daudz ļaužu, un, pavirši apskalījies, es nospriedu, ka tie visi ir turīgi cilvēki: sinjoras bija cepurēs un vīrieši labos uzvalkos. Kāds priesteris, enerģiski žestikulēdams, sprediķoja kancelē, kājās stāvēdami, visi skatījās uz viņu, un es nodomāju, ka nu būtu laba izdevība, jo neviens mūs neievērotu. Čukstus es teicu sievai: — Vai nemēģināsim atstāt to šeit? — Viņa piekrītoši pamāja. Mēs gājām uz kādu no sānu kapelām, kura bija gluži tumša; tur nebija neviena, un mūs tur nevarēja redzēt; sieva apklāja bērniņa seju ar segas malu, kurā viņš bija ietīts, un nolika viņu uz sēdekļa, kā mēdz nolikt neērtu saini, lai varētu justies brīvāk. Tad viņa nometās ceļos un labu laiku lūdza dievu, seju rokās saņēmusi, bet es, nezinādams, ko iesākt, aplūkoju daudzās sudraba sirdis visos lielumos, kas karājās pie kapelas sienām. Sieva beidzot piecēlās sāpju sagrauztu seju, pārmeta krustu un lēnītēm virzījās prom no kapelas; es sekoju viņai pa gabalu. Sprediķotājs šajā brīdī kliedza:

—           Un Jēzus teica: «Pēter, kurp tu ej?» — Es to labi atceros, jo man likās, ka viņš to jautātu man. Bet, kad mana sieva gribēja pacelt durvju aizklāju, mēs abi satrūkāmies no kādas balss:

—      Sinjora, jūs atstājāt savu sainīti uz krēsla. — Runātāja bija kāda sieviete melnās drēbēs, viena no tām svētulēm, kas savas dienas pavada starp baznīcu un sakrisleju.

—      Ak jā, — iesaucās mana sieva, — paldies … es to biju aizmirsusi.

Tātad mēs atkal paņēmām savu sainīti un izgājām no baznīcas ne dzīvi, ne miruši.

Kad bijām jau ārā, mana sieva ierunājās: — Neviens negrib manu nabaga dēliņu. — Viņa teica to kā tirdziniece, kas cerējusi uz ātru preču noietu, bet tirgū neatrodas neviens, kas pirktu viņas preci. Atkal viņa bija sākusi gandrīz skriet, kājām it kā nemaz neskarot zemi. Mēs iznācām Sv. Apustuļu laukumā; tur baznīca bija atvērta un, kad mēs tajā iegājām un redzējām, cik tā ir liela, plaša un krēslaina, sieva man pačukstēja:

—     Te ir tāda vieta, kādu mēs mēklējam.

Apņēmīgi viņa aizgāja uz vienu no sānu kapelām, nolika bērniņu uz sola un, ne krustu metusi, ne lūgšanu skaitījusi, ne bērna pieri skūpstījusi, steidzīgi devās uz izeju, it kā zeme tai degtu zem kājām. Bet, tikko tā bija dažus soļus pagājusi, visa baznīca noskanēja no izmisīgām raudām: bija ēšanas laiks, un mazulis, būdams precīzs, brēca, jo bija izsalcis. Mana sieva laikam pavisam apjuka, dzirdot šīs skaļās raudas: sākumā viņa steidzās uz durvīm, tad metās atpakaļ, visu laiku skriešus, tad, nedomādama par vietu, kur atrodas, apsēdās solā, paņēma bērniņu uz rokām un atpogājās, lai dotu viņam krūti. Bet, tikko krūts bija atsegta un mazais,

.ipķēries tai ^abām rokām, remdēja savu vilka izsalkumu un apklusa, kāds sāka nikni kliegt:

—            Dieva namā tādas lietas nedara . .. ārā, ārā . . . ejiet uz ielas!

Tas bija sakristāns, večuks ar baltu bārdeli un balsi, kas bija lielāka par viņu pašu. Mana sieva piecēlās un cik rūpigi vien varēdama apsedza zīdaiņa galvu un savu krūti, tad atbildēja:

—      Bet gleznās Madonnai vienmēr ir bērns uz rokām.

—             Ak tu iedomīgā, — iebrēcās sakristāns, — tu gribi sevi pielīdzināt Madonnai!

Mums pietika! Mēs aizgājām arī no šīs baznīcas un apsēdāmies Venēcijas laukuma apstādījumos. Tur sieva atkal deva mazulītim krūti, kamēr viņš paēda un no jauna iemiga.

Bija jau nakts, baznīcas tika slēgtas, un mēs — noguruši un apjukuši — nezinājām vairs, ko darīt. Man uzmācās izmisums, iedomājoties vien, cik daudz es biju nopūlējies, lai izdarītu to, ko man nevajadzētu darīt, un es teicu sievai:

—    Klausies, ir jau vēls … es vairāk nespēju . .. beigsim taču reiz . ..

Sieva sarūgtināta atbildēja:

—   Tas ir tavs dēls… vai tu gribi to nomest kādā kaktā, kā nomet zarnas kaķiem?

—   To ne, — teicu es, — bet ir lietas, ko dara ātri un bez apdomāšanās vai arī nedara nemaz.

—    Īstenībā, — viņa man atbildēja, — tev ir bail, ka es nepārdomāju un nenesu viņu atpakaļ uz māju . . . jūs vīrieši visi esat gļēvuļi!

Zināju, ka šajā brīdī nav jārunā viņai pretī, un savaldīgi teicu:

—            Nebīsties, es tevi saprotu… Bet atzīsti, kaut ari mazulītim turpmākajā dzīvē klāsies Jauni, tam tomēr būs labāk nekā Tormarančo graustā, kur nav ne atejas, ne virtuves, kur ziemā ēd nost kukaiņi un vasarā mušas.

Šoreiz viņa neteica neko.

Neapzinoties, kurp ejam, mēs iegriezāmies pa Via Nacionāle, dodamies uz Nerona torni. Gabaliņu tālāk es ieraudzīju šauru, pilnīgi tukšu ieliņu, kurā pie kādām parādes durvīm stāvēja pelēks auto. Pār mani nāca iedvesma; es piegāju pie mašīnas, mēģināju pagriezt roktun, durtiņas atvērās. Es teicu sievai:

—             Ātri, šis ir īstais brīdis . .. noliec viņu uz pakaļējā sēdekļa!

Viņa paklausīja un nolika mazulīti, es aizvēru durtiņas. To visu mēs izdarījām acumirklī, un neviens mūs neredzēja. Pēc tam es paņēmu sievu zem rokas, un mēs skriešus devāmies prom uz Kvirināla laukuma pusi.

Laukums bija tumšs un gandrīz tukšs; dažas laternas dega pie pilīm, un visas Romas nakts ugunis mirgoja ārpus aizsargvaļņiem. Mana sieva piegāja pie strūklakas blakus obeliskam, apsēdās sakņupusi uz sola un, pagriezusi man muguru, tūlīt sāka raudāt, it kā no visas pasaules atstāta. Es viņai jautāju:

—      Kas nu tev kaiš?

—             Kad esmu bērnu pametusi, — sieva atbildēja,

—     jūtu, ka viņa man trūkst. .. man ir tukšums pie krūtīm, kur viņš gulēja.

Es ierunājos, neko nedomādams:

—     Ak, tas ir saprotami. .. bet gan jau pāries.

Viņa paraustīja plecus un raudāja joprojām. Tad

pēkšņi asaras nožuva, kā nožūst iela pēc lietus, kad

uzpūš vējš. Viņa pieceļas un, dusmās norādīdama uz vienu no piīim, iesaucās:

—            Tagad es iešu turp, likšu, lai karalis mani pieņem, un pateikšu viņam visu!

—            Stājies! — es saucu, satverdams viņu aiz rokas,

—      tu esi prātu zaudējusi … Vai tu nezini, ka karaja vairs nav?

—             Kas man par daļu?… Es runāšu ar to, kas ir karaļa vietā … kāds jau tur būs!

Tad viņa skrēja uz parādes durvīm, un kas zina, kādu traci būtu sacēlusi, ja es izmisumā tūlīt nebūtu viņai teicis:

—             Klausies, es esmu pārdomājis… iesim atpakaļ uz to mašīnu un paņemsim mūsu mazulīti… tas ir, mēs viņu paturam; vienalga — viens vairāk vai mazāk.

Sī doma pēkšņi pārņēma viņu visu un lika aizmirst karali.

—            Bet vai bērns tur vēl būs? — viņa ieprasījās, tūlīt sākdama iet uz ieliņu, kur stāvēja pelēkā mašīna.

—            Droši vien, — es viņai atbildēju, — nav jau pagājušas ne piecas minūtes.

Mašīna tiešām vēl stāvēja. Bet tajā brīdī, kad sieva vēra vaļā durtiņas, no nama iznāca neliela auguma vīrietis vidējos gados, kundzisku seju un uzkliedza mums:

—      Stāt, stāt!… Ko jūs meklējat manā mašīnā?

—             Meklēju to, kas ir mans, — atbildēja sieva nepagriezdamās, jo bija noliekusies paņemt no sēdekļa vīstokli ar bērnu. Bet vīrietis sauca:

—             Ko jūs tur ņemat? … Šī mašīna ir mana.. . Vai jūs saprotat? … Tā ir mana!

Jums vajadzētu redzēt manu sievu! Viņa izslējās un sāka to strostēt:

—             Vai tev kaut ko atņem? . .. Nebīsties, neviens tev neko neatņem … es uzspļauju tavai mašīnai. . . skaties! — Un viņa tiešām uzspļāva uz durtiņām.

—      Bet šis sainis… — tas iesāka apjucis.

—     Tas nav sainis … tas ir mans dēls … skaties!

Viņa atsedza mazulīša seju, rādīdama to svešajam,

un tad turpināja:

—            Tik skaistu dēlu kā šis tev ar savu sievu nekad neredzēt, kaut tu arī no jauna piedzimtu… un nedomā mani aiztikt, citādi es kliegšu, saukšu policiju un teikšu, ka tu gribēji nozagt manu dēlu.

Tā nu viņa to svētīja un svētīja, bet tas, nabags, līdz ausīm nosarcis, vaļēju muti, gandrīz vai trieku dabūja. Beidzot viņa nesteigdamās gāja prom un panāca mani ieliņas galā.

LABI PĀRDOMĀTS NOZIEGUMS

Viņš bija spēcīgāks par mani; kad es iepazinos ar kādu meiteni, es vienmēr to iepazīstināju ari ar Rigamonti, un viņš ikreiz man to atņēma. Varbūt es to darīju, lai parādītu viņam, ka ari man ir panākumi pie sievietēm, jeb varbūt tādēļ, ka nevarēju domāt par viņu neko sliktu, un, neraugoties uz agrāko nodevību, vienmēr atkal iekritu, uzskatīdams viņu par savu draugu. Tas būtu vēl ciešams, ja viņš to darītu cik necik smalkjūtīgi, pieklājīgi, bet viņš izturējās tik augstprātīgi, it kā manis nemaz nebūtu. Viņš sāka lakstoties ap meiteni manā klātbūtnē: norunāja ar to satikšanos, man dzirdot un redzot. Šajos gadījumos, protams, zaudētājs vienmēr ir smalkjūtīgais; kamēr Rigamonti nekautrējās lakstoties pēc sirds patikas, es klusēju, baididamies, ka, sākdams strīdu, neizturos ar pienācīgo cieņu pret meiteni.

Vienu vai divas reizes es protestēju, lai gan nedroši, jo neprotu izteikt savas jūtas, un, ja arī man iekšā viss

vārās, ārēji es palieku mierīgs, un neviens nevarētu iedomāties, ka esmu saniknots. Zināt, ko viņš atbildēja?

—     Vaino pats sevi, nevis mani… ja meitene dod priekšroku man, tas nozīmē, ka es protu ar to labāk apieties nekā tu!

Tā bija taisnība; tāpat kā bija taisnība, ka viņš ir staltāks par mani. Bet draugu pazīst tieši nojflā, ka tas nelakstojas ap drauga meitenēm.

Galu galā, kad Rigamonti bija atkārtojis šo spēli ar mani četras vai piecas reizes, es sāku viņu nīst tik kaislīgi, ka bārā, kur mēs strādājām, būdams kopā ar viņu aiz letes vai apkalpodams klientus, es vienmēr centos nostāties sāniski vai ar muguru, lai viņu neredzētu. Tagad jau es gandrīz vairs nedomāju par pārestībām, ko Rigamonti man bija nodarījis, bet tieši par viņu pašu, par to, kāds viņš bija, un es skaidri apzinājos, ka nevaru viņu vairs ciest. Es nīdu viņa rupjo, stulbo seju ar zemo pieri un šaurajām acīm, viņa gaļīgo, līko degunu, pilnīgās, sarkanās lūpas ar mazām Ūsiņām. Es nīdu viņa matus, tie bija melni un spoži un sedza viņa galvu kā bruņu cepure; divas garas šķipsnas sākās deniņos un sniedzās līdz pakausim. Es nīdu viņa spalvainās rokas, ar kurām viņš lepojās, rīkodamies pie kafijas vārāmā aparāta. Visvairāk mani kaitināja viņa deguns: līks, platām nāsīm, resns, bālgans rupjajā sejā, it kā āda būtu uzspīlēta kaulam. Bieži es domāju triekt ar dūri tieši pa degunu, lai dzirdētu lūztam kaulu zem dūres — krakš. Velti sapņi, jo es esmu mazs, sīks un Rigamonti ar vienu pirkstu varētu nolikt mani gar zemi.

Es nevarētu pateikt, kā man ienāca prātā viņu nogalināt; varbūt tas bija kādu vakaru, kad aizgājām noskatl-

tics amerikāņu filmu «Labi pārdomāts noziegums». Sākumā es īstenībā nemaz negribēju viņu nogalināt, bet tikai iedomāties, cik prātīgi es būtu rīkojies, ja to izdarītu. Man patika domāt par to vakaros, miegā laižoties, rītos, gultā staipoties, un pat dienā, kad bārā nebija nekā ko darīt un Rigamonti, atsēdies uz sola aiz letes, lasīja avīzi, noliecis pār to savu ar pomādi ieziesto galvu. Es tāpat vien pa jokam domāju:

«Tagad es ņemšu stampiņu, ar ko dauzām ledu, un došu viņam pa galvu …»

Īsi sakot, tu esi kā samīlējies, kas visu dienu sapņo par sievieti, domādams, ko darītu un ko runātu. Vienīgi man mīļotās vietā bija Rigamonti, un to baudu, ko citi jūt, iztēlojoties skūpstus un glāstus, es guvu, iedomājoties viņa nāvi. Bieži joka pēc un ar lielu baudu es izdomāju plānu visos sīkumos. Bet, kad plāns bija gatavs, man modās kārdinājums to realizēt, un šis kārdinājums bija tik stiprs, ka es vairs tam nepretojos un nolēmu pāriet pie darbiem. Bet varbūt es nebiju neko izlēmis un jau rīkojos, kad domāju vēl sapņojam. Jāsaka, ka (

es visu darīju vienkārši, nepiespiesti, gandrīz neapzinoties, tieši tā, kā to dara mīlētājs.

Tā nu es sāku viņam stāstīt vaļas brīžos starp vienu otru kafijas tasi, ko pasniedzu, ka pazīstu ļoti skaistu meiteni un šoreiz tā nav kāda no parastajām meitenēm, kuras man patīk un kuras viņš vēlāk man atviļ, bet meitene, kas ir ieskatījusies tieši viņā un grib tikai viņu un nevienu citu. To es viņam atkārtoju dienu dienā veselu nedēļu no vietas, vienmēr pielikdams jaunus sīkumus par šo karsto mīlestību, turklāt izlikdamies greizsirdīgs. Sākumā viņš bija vienaldzīgs un teica:

—          Ja viņa mani mīl, lai atnāk uz bāru … es viņai pasniegšu tasi kafijas, bet tad sāka nervozēt. Izlikdamies jokojam, viņš šad tad man jautāja:

—     Saki jel… tā meitene… vēl arvien mani mīl?

Es atbildēju:

—     Un kā vēl.

—     Un ko viņa saka?

—      Saka, ka tu viņai ļoti patīkot.

—     Bet kāpēc? . . . Kas viņai pie manis patīk?

—      Viss: deguns, mali, acis, mute, tas, kā tu rīkojies ap kafijas mašīnu, es tev saku — viss . ..

Atzīstos, es stāstīju, ka meitenei, kuru biju izdomājis, galvu sagrozījis tieši tas, par ko es viņu ienīdu un būtu varējis nogalināt. Viņš smaidīja un dižojās, jo bija pārlieku iedomīgs un turēja sevi par nezin ko. Varēja redzēt, ka savā stulbajā galvā viņš par meiteni vien domāja un gribēja, lai es viņu ar to iepazīstinu; vienīgi lepnums viņu atturēja man to lūgt. Tad kādu dienu viņš dusmīgi teica:

—      Paklau . . . vai nu tu mani iepazīstini . . . vai ari labāk man par viņu vairs nestāsti!

Es to gaidīju, un tūlīt noliku viņam satikšanos nākošā vakarā.

Mans plāns bija vienkāršs. Pulksten desmitos mēs aizejam, bet saimnieks paliek bārā līdz pusvienpadsmitiem nokārtot rēķinus. Es aizvedu Rigamonti pie Viterbo dzelzceļa līnijas uzbēruma turpat netālu, teikdams, ka meitene mūs šeit gaida. Desmitos ar ceturksni iet garām vilciens un es, izmantodams tā dārdoņu, šauju uz Rigamonti no «Bereta», ko biju pirms kāda laika nopircis Vitorio laukumā. Divdesmit minūtes pēc desmitiem es atgriežos bārā pēc paciņas, ko tur it kā esmu aizmirsis, un saimnieks mani redz. Vēlākais pusvienpadsmitos es jau guļu šveicara istabiņā, kur tas man pa nakti iznomāja saliekamo gultu.

So plānu es pa daļai biju aizguvis no filmas — galvenokārt laika iedalījumu un saskaņojumu ar vilcienu. Plāns varēja arī neizdoties, un es varēju iekrist. Bet tad palika gandarījums, ka esmu devis vaļu savai kaislībai, un šī gandarījuma dēļ es biju gatavs iet pat spaidu darbos.

Otrā dienā mums bija diezgan daudz darba, kā jau sestdienā, un tas bija labi, jo viņš ar mani nerunāja par meiteni un es nodomāju par to. Pulksten desmitos, kā parasts, mēs novilkām audekla svārkus un, atvadījušies no saimnieka, izlīdām pa aizlaidnes apakšu, kas jau bija līdz pusei novilkta. Bārs atradās alejā, kas veda uz Akva Ačetozu, tikai dažus soļus no Viterbo dzelzceļa. Sajā stundā pēdējie pārīši jau bija atstājuši Atmiņu parka uzkalniņu un tumšajā alejā zem kokiem neviens vairs nestaigāja. Bija silta aprīļa nakts, un debesis pamazām kļuva gaišas, kaut gan mēness vēl nebija redzams.

Mēs sākām iet pa aleju; Rigamonti bija ļoti jautrs un uzsita, kā parasti, man aizbildnieciski uz pleca, bet es stīvi turēju roku uz krūtīm pie pistoles, ko glabāju vējablūzes iekšējā kabatā. Krustcelēs mēs nogriezāmies no alejas un sākām iet pa zālē iemītu taciņu gar pašu dzelzceļa uzbērumu. Tur ēnā bija vēl tumšāks nekā citur, un ar to arī es biju rēķinājies.

Rigamonti gāja pa priekšu, es no muguras. Kad sasniedzām izraudzīto vietu pie kādas laternas, es teicu:

—     Viņa lika gaidīt šeit… redzēsi, pēc brīža viņa būs klāt.

Rigamonti apstājās, aizdedzināja cigareti un atbildēja:

—      Ka bara viesmīlis lu neesi diez kas.. . bet kā savedējs — nepārspējams.

Vēl arvien viņš nemitējās mani apvainot.

Vieta tiešām bija ļoti vientuļa, aiz mums bija uzlēcis mēness, un tā palsajā gaismā tālu klājās miglā zems līdzenums vietām ar tumšiem krūmājiem un atkritumu kaudzēm, bet pa to cilpu cilpām aizlocījās sidrabainā Tibra. Man šķita, ka es drebu no mitrās miglas, un teicu Rigamonti — nē, tomēr vairāk sev nekā viņam:

—      Saproti, minūte šurp vai turp . .. viņa strādā, un viņai ir jāgaida, kamēr kungi iziet.

Bet viņš atbildēja:

—     Nē, tur jau viņa ir!

Es apgriezos un pamanīju nākam mums pretī pa taciņu tumšu sievietes stāvu.

Vēlāk man stāstīja, ka šajā vietā bieži vien tādas sievietes ierodoties satikt savus klientus, bet es to nezināju un satraukumā gandrīz noticēju, ka stāstu par meiteni es neesmu izdomājis, bet viņa tiešām eksistē.

Rigamonti pašpārliecināts gāja tai pretī, un es kā automāts viņam sekoju. Dažus soļus no mums sieviete iznāca no ēnas laternas gaismā, un tagad es to redzēju. Man sametās gandrīz bail. Tai varēja būt ap sešdesmit gadu: acis drudžainas, visapkārt apvilktas ar melnu tušu, seja ar biezu pūdera kārtu, mute sarkana, mati plandījās šķipsnām, ap kaklu melna lenta. Tā bija tieši viena no tām, kas meklē pašus tumšākos kaktus, lai defekti nebūtu redzami, un nekādi nav saprotams, ka tās tik vecas un panīkušas vēl atrod klientus. Bet Rigamonti, viņu vēl lāgā neredzējis, jau uzrunāja ar parasto nekautrību:

Sinjorīna, vai jūs mūs gaidījāt? — Un tā tikpat nekautrīgi atbildēja:

•*— Zināms!

Tagad viņš to saskatīja un saprata savu kļūdīšanos, atkāpās soli atpakaļ un nedroši teica:

—     Ak, es nožēloju, šovakar tiešām nevaru . . . bet te ir mans draugs, — viņš metās sāņus un pazuda aiz uzbēruma.

Sapratu: Rigamonti domā, ka esmu gribējis viņam atriebties, iepazīstinot viņu pēc tik daudz skaistām meitenēm ar šādu ķēmu, tāpat arī sapratu, ka mans labi pārdomātais noziegums ir izkūpējis. Es skatījos sievietē, bet viņa, nabadzīte, teica man ar smaidu, kas drīzāk šķita karnevāla maskas grimase:

—     Jaukais gaišmati, vai neiedosi man cigareti?

Man kļuva žēl viņas, sevis un pat Rigamonti. Es biju

nesis sevī tik dziļu naidu un nu, pats nezinu, kā, biju no tā atbrīvojies; man sariesās asaras acīs, iedomājoties, ka, pateicoties šai sievietei, es nekļuvu slepkava. Es viņai atbildēju:

—      Cigaretes man nav, bet ņem šo … ja tu to pārdosi, katrā laikā dabūsi ap tūkstoš liru, — un ieliku viņai rokā «Beretu».

Tad arī es noskrēju lejā pa valni un devos prom uz aleju. Sajā brīdī, kaisīdams sarkanas dzirkstis nakts tumsā, pagāja garām Viterbo vilciens, vagons aiz vagona gaišiem logiem. Es apstājos, skatīdamies tam pakaļ, un klausījos dārdoņu, kamēr tā apklusa, tad atgriezos mājās.

Otrā dienā Rigamonti man bārā teica:

—     Zini, es nopratu, ka tur kaut kas slēpjas . . . bet tas nav svarīgi… šis joks tev ir izdevies.

Es skatījos uz Rigamonti un biju skaidrībā, ka vairs viņu nenīstu, kaut gan viņš joprojām bija tas pats, ar to pašu pieri, tām pašām acīm, to pašu degunu, tiem pašiem matiem, tām pašām spalvainajām rokām, kuras viņš vienmēr rādīja, rīkodamies ap kafijas mašīnu. Pēkšņi es jutos daudz vieglāk, it kā aprīļa vējš, kas plivināja bāra durvju aizkaru, būtu mani izvēdinājis. Rigamonti man sniedza divas tasītes kafijas, ko aiznest apmeklētājiem, kas bija apsēdušies pie āra galdiņa, tās saņemdams, es jautāju viņam pusbalsī:

—     Vai šovakar mēs redzēsimies?… Es esmu uzaicinājis Amēliju.

Viņš izkratīja kafijas biezumus zem letes, piebēra mēriņus ar svaigi maltām pupiņām, tās mazliet aptveicēja un tad vienkārši, bez kādām dusmām atbildēja:

—     2ēl, bet šovakar nevaru.

Es aizgāju ar tasītēm rokā un jutos vīlies, ka šovakar viņš nenāca un neatņēma man Amēliju tāpat kā visas citas.

GROZIŅU VAKARS

Ziemassvētki, Jaungads Zvaigznes diena — kad jau ap piecpadsmito decembri es dzirdu runājam par svētkiem, es viss trīcu tāpat kā dzirdot runājam par parādu maksāšanu, ja nav naudas.

Ziemassvētki, Jaungads, Zvaigznes diena; kas zina, kāpēc ir salikuši visus šos svētkus tik tuvu kopā. Tā no vietas tie nav vairs svētki, un tādam nabaga vīram kā man tie ir tīrā izputēšana. Ar to jau nav teikts, ka cilvēks negribētu svinēt Kristus piedzimšanu, gada pirmo dienu vai zvaigznes parādīšanos; tas nozīmē tikai to, ka pārtikas preču tirgotāji šajās trīs svētku dienās uzglūn kā laupītāji aiz ielas stūra; tā nu iznāk, ka svētkus cilvēks sagaida apģērbies, bet aizvada pliks. Varbūt vecajos labajos laikos Ziemassvēki, Jaungads un Zvaigznes diena bija īsti, vienkārši, bet sirsnīgi svētki. Tas bija tad, kad vēl nebija ne organizāciju, ne propagandas, ne ekspluatācijas.

Svētki, vēlreiz un atkal svētki — pat vislielākie mujķi tad atģida, ka no svētkiem var labi iedzīvoties, un tādēļ arī tagad ierauj. Tātad svētki ir gudriniekiem, kas pārdod ēdamlielas, nevis tukšiniekiem, kas tās pērk. Daudzreiz es esmu domājis, ka konditoram, kautu putnu pārdevējam, miesniekam tie ir tiešām svētki, pat divkārši svētki: svētki tāpēc, ka ir svētki, turklāt vēl svētki tādā nozīmē, ka uz tiem viņi pārdod desmitkārt vairāk nekā tad, kad svētku nav. Tātad, kad nelaimes putns svin svētkus ar dievu uz pusēm: ar tukšu maku un plānu riecienu, tie svin svētkus, kā pienākas, — ar pilnu maku un galdu, kas vai lūst.

Lai jūs pārliecinātos, ka esmu teicis patiesību, paskatieties uz to ielu, kur ir mans rakstāmlietu veikals. Tur rindā cits aiz cila ir Tolomēi delikatešu veikals, De Sanlisa kautu pulnu tirgotava, De Andželisa ceptuve un Kročāni vīnu pārdotava. Kā tik nav četros pirmajos veikalos! Sieru un šķiņķu kalni, kautu vistu un tītaru kaudzes, pīrādziņu bļodas, pudeļu piramīdas. Tur ir gaisma un spožums, tur ļaudis nāk un iet no rīta līdz vakaram kā kuģi jūras ostā.

Turpretī manā papīru un grāmatu veikalā ir klusums, krēsla, miers un putekļu kārta uz letes. Tikai retumis kāds puisītis ienāk nopirkt burtnīcu, kāda sieviete paņem pudelīti tintes saviem izdevumu rēķiniem. Un es esmu tāds pats kā mans veikals: kārns, izkāmējis, melnu virssvārci mugurā, vienmēr īgns un domīgs, vienmēr ožu pēc papīra un putekļiem, turpretī viņi: De Andželiss, Tolomēi, Kročāni, De Santiss ir īsti savu lieliski nostādīto veikalu personificējumi: skaisti, sārti, tukli, drošu balsi, allaž jautri un pašapzinīgi.

Ak, es esmu aplam izvēlējies nodarbošanos; ar papīru,

baltu vai apdrukātu, maz ko var iesākt, un ēdienu un dzērienu tirgotāji ietīšanai to patērē vairāk nekā es lasīšanas un rakstīšanas veicināšanai.

Pietiek! Dažas dienas pirms Jaungada sieva vienu rītu man saka:

—            Paklau, Edžisto, kāda jauka doma. .. Kročāni teica, ka Jaungadu sagaidīt sanāksim kopā visi pieci šīs ielas daļas tirgotāji un sarīkosim groziņu vakaru Vecgada vakarā.

—     Kas tas ir — groziņu vakars? — es jautāju.

—     Nu, tradicionālās vakariņas.

—     Tradicionālās?

—            Jā, tradicionālās, bet tā: ikviens atnes kaut ko līdz un piedāvā visiem un visi — vienam.

—      Tad tas ir groziņu vakars?

—             Jā, tas ir groziņu vakars… De Andželiss liks galdā pīrādziņus, Kročāni — vīnu un šampanieti, Tolomēi — uzkožamos, De Santiss — tītarus . ..

—     Un mēs?

—     Mums jānes torte.

Es neteicu neko. Viņa neatlaidās:

—            Vai nav jauka izdoma šis groziņu vakars? . . . Vai es varu teikt, ka mēs būsim?

Es sēdēju aiz letes, izsaiņodams Ziemassvētku apsveikuma kartīšu paku. Beidzot es ierunājos:

—             Manuprāt, šis groziņu vakars nav gluži taisnīgs … De Andželisam pīrādziņi ir veikalā, tāpat kā Kročāni — vīns, Tolomēi — uzkožamie un De Santisam — tītari . . . un kas man ir? Čiks! .. . Torte man ir jāpērk.

—            Kas par to? . .. Arī viņi maksā par savām precēm, tās jau viņiem veikalā neaug . .. redzi, tu vienmēr esi neapmierināts .. . vienmēr tu gribi spriedelēt, būt par

visiem gudrāks… un tad vēl žēlojies, ka veikals neiet.

Tā mēs strīdējāmies labu brīdi, un galu galā es īsi noteicu:

—     Labi, saki, ka es būšu viņu groziņu vakarā.. . mēs nesīsim torti.

Nu sieva lūdza, lai tā būtu liela un skaista, vismaz divi kilo smaga un nedarītu mums kaunu; es apsolīju lielu, skaistu torti.

Vecā gada pēdējo dienu es pavadīju kā parasti, pārdodams apsveikuma kartītes un papes figūriņas bērniem, bet mani kaimiņi pārdeva tītarus un vistas, pīrādziņus un makaronus, kastēm liķierus un dārgus vīnus, sierus un šķiņķus . . . Bija jauka diena, un es no sava drūmā veikaliņa dziļuma redzēju ejam garām pa saulaino ielu ar pirkumiem apkrāvušās sievietes. Laiks bija tiešām jauks, īsta Romas diena ap Jaungadu ar zilām, dzestrām debesīm, kas šķita no smalka jo smalka kristālā, un visi priekšmeti izskatījās kā uzgleznoti uz šī kristālā katrs savās krāsās.

Vakarā, veikalu slēdzot, es teicu sievai:

—      Būtu lieki tagad ēst, paēdīsim groziņu vakarā.. . ja arī nebūtu cita kā torte, ko es nesu … no tās vien jau ir ko paēst simtam.

Tortes kārba tiešām bija milzīga, tāpēc teicu sievai, lai viņa neraizējas: kārbu nesīšu es.

Pusvienpadsmitos mēs iegājām pa Kročāni parādes durvīm; viņš dzīvoja tieši virs sava veikala. Domāju, ka Kročāni ģimene te dzīvo jau vairāk nekā piecdesmit gadu; te bija dzīvojis vectēvs, kad vīna tirgotava vēl bija maza osterija, kur strādnieki gāja iedzert savu kausiņu; tēvs to bija paplašinajis, pārdodams vīnu vaii urnā; tagad tur saimniekoja viņa dēls Adolfo, kas bez vīna pārdeva ari viskiju un citus ārzemju dzērienus.

Tas bija viens no vecās Romas neērtajiem dzīvokļiem — koridori un istabiņas; bet Kročāni, jauns vīrietis apa]iem vaigiem un šaurām acīm, lepni mūs ieveda ēdamistabā; ai! ai! kāds skaistums! Visas mēbeles jaunas, pulēta mahagoni ar misiņa apkalumiem un tievām, gaišām kļavas koka kājiņām. Kad es pēdējo reizi redzēju istabu, tā vēl bija kā senos laikos — ar lielu, vienkāršu galdu, salmu krēsliem, fotogrāfijām pie sienām un šujmašīnu loga nišā. Tagad no tā šeit vairs nekā nebija; bez jaunajām mēbelēm es ievēroju vēl lielu gleznu zeltītā ietvarā: saulriets uz jūras; lielu radio uz skapīša, kas kalpoja ari par bufeti; uz mēbelēm bija novietotas kailas porcelāna skaistulītes, klauniņi, sunīši; uz klātā galda dārga porcelāna servīze ar rozā puķēm.

—      Es to nopirku Argentīnā, — Kročāni man teica, norādīdams uz istabas iekārtu, — uzminiet, cik es par to samaksāju?

Es nosaucu kādu summu, bet uzpūtīgā pašapziņā viņš to trīskāršoja. Tad ieradās jauni viesi; drīz mēs bijām pilnā skaitā. Kas te bija? Te bija Tolomēi, stalts, jauns, ūsains vīrietis, kas, svērdams aukstos uzkožamos, jautā kalponēm «vai pietiks?», te bija De Andželiss no ceptuves, mazs vīriņš ar muļķīgu seju, bet viņš ir slīpēts, puikas gados viņš iznēsāja preci ar grozu, bet tagad piegādā pīrādziņus jau visam kvartālam; te bija De Santiss, kautu putnu tirgotājs, tas ir un paliek lauķis, tāpat kā lajos laikos, kad viņš nāca uz Romu ar svaigu olu groziņu; viņam neaug ne bārda, ne ūsas, un viņa seja ir pelēka un plata kā plācenis, runā viņš zemnieciskajā viterbiešu izloksnē. Te bija arī viņu sievas — ar zeltlietām apkārušās, bet bērnu nebija, jo šīs, kā Kročāni, vermutu ieliedams, teica, ir komersantu viesības, dzīres par godu Jaunajam gadam, pirmām kārtām — komercijas gadam, kad visiem jārauš nauda kaut vai ar lāpstām.

Teikšu taisnību, redzot viņus sēžam pie galda, man viņi palika vēl mazāk nekā tad, kad redzēju tos pie veikalu durvīm; tirgojoties viņi slēpa pašapmierinātību un dažreiz pat nogaudās, bet tagad, kad tika svinēti svētki un pircēju nebija tuvumā, paštīksme spiedās ārā no visām porām.

Mēs sēdāmies pie galda vienpadsmitos un .tūlīt ķērāmies pie Tolomēi uzkožamajiem. Te sākās jokošanās: kāds iejautājās Tolomēi, vai desa ir no īstas cūkas; kāds viņam atgādināja teicienu — «vai pietiks?», ko viņš tik bieži atkārtoja. Bet tie visi bija jociņi ar «samta ķepiņām», starp ļaudīm, kas ļoti labi saprotas un līdzinās cils citam; būtu sācis jokot arī es, kas šos uzkožamos tikai retumis varu atļauties, es būtu laikam izlaidis nagus un tādēļ labāk ēdu klusēdams. Pie pīrādziņiem uz brīdi ieslājās klusums, pa daļai arī tādēļ, ka buljons plaucēja muti un visi pūta karotēs. Tad kāds piezīmēja, ka pīrādziņi tiešām esot pilni un nevis pustukši kā tie, kas parasti esot pārdošanā, un visi par to gardi smējās. Arī šoreiz es klusēju un izēdu divus līdz malām pilnus šķīvjus buljona, lai sasildītu savu vēderu. Beidzot nāca divi cepli tītari, tik lieli kā strausi; par putnu apmēriem visi smējās un sāka zobot putnu tirgotāju, prašņādami, kur gan viņš pasūtījis šos dabas .brīnumus, taču laikam pie slavenā De Santisa, kas apgādā visu Romu. Bet viņš, kā jau lauķis, jokot neprata un teica, ka šos divus tīta

mis viņš izmeklējis no vesela simta un savā mājā nobarojis pats savām rokām.

Ari šoreiz es neteicu neko, bet rūpīgi izmeklēju tik lielu stilbu kā pieminekli, tad trīs šķēles pildījuma un lad vēl kādu četrstūrainu gabalu, nezin no kuras vietas nogrieztu, bet labs bija ari tas. Es ēdu ar tādu baudu, ka viens no viesiem piezīmēja:

—     Paskat, kā Edžisto loka iekšā! Eh, Edžisto, katru dienu tev vis negadās ēst tādu tītaru kā šis.

Es atbildēju ar pilnu muti:

—     Tieši tā!

Un savā prātā nodomāju, ka vismaz vienu reizi viņi ir pateikuši patiesību .. .

Tikmēr Kročāni pudeles gāja apkārt un visas sejas ap galdu spīdēja un laistījās tik sarkanas kā virtuvē kapara kastroļu rinda. Izņemot frāzes par ēdieniem, neviens īstenībā nerunāja, jo būtībā nevienam nebija ko teikt. Vienīgais cilvēks, kuram šeit būtu kaut kas ko teikt, biju es, tādēļ ka mans veikals gāja slikti, pavisam ne tā kā viņiem, un tādēļ es nodevos pārdomām, un pārdomas, ja arī nepilda vēderu, vismaz pilda galvu.

Tītari bija apēsti; tagad nāca salāti, kuriem neviens nepieskārās, lad siers un augļi, un pēc tam Kročāni paziņoja, ka esot pusnakts, un gāja ap galdu, rādīdams šampanieša pudeli, un piekodināja ievērot, ka tas ir īsts franču šampanietis, no tiem, ko viņš pārdod par trīslūkstoš lirām pudeli un vēl dārgāk. Tieši tai brīdī, kad bija jāallaisa šampanietis, visi iesaucās:

—     Edžisto, tagad tava kārta! Liec galdā savu torti!

Es piecēlos, aizgāju istabas galā, paņēmu tortes kārbu,

atkal apsēdos un svinīgi taisīju to vaļā. Sākdams runāt, es teicu:

—     Šī torle ir kaut kas sevišķs.. . tūlīt redzēsiet.

Es attaisīju kārbu un sāku daiīt: pudelīti tinies, spalvu, burtnīcu, ābeci katram vīrietim; par sievietēm es nebiju padomājis un tāpēc atvainojos. Redzot šo sadali, visi pārsteigti klusēja — viņi neko nesaprata, jo bija par daudz ēduši un dzēruši. Beidzot De Andželiss ierunājās:

—            Bet, Edžisto, apžēlojies, kas tad tās par blēņām? Mēs taču neesam skolas puikas!

Bet De Santiss pārskaities jautāja:

—     Kur tad ir torte?

Es, kājās piecēlies, atbildēju:

—             Šis taču ir groziņu vakars, vai ne? Katrs ir atnesis to, ar ko viņš tirgojas, vai nav tiesa? .. . Un es paņēmu to, kas ir manā veikalā — tinti, spalvas, burtnīcas, ābeces.

—             Ko, vai tu esi muļķis vai izliecies! — pēkšņi iesaucās Tolomēi.

—            Nē, es neesmu muļķis, bet rakstāmlietu tirgotājs, — es atbildēju, — tu atnesi uzkožamos, ko es visu gadu pērku no tevis… es atnesu to, kas man ir un ko tev nekad nav ienācis prātā pirkt.

De Andželiss samierinādams teica:

—     Pietiek! Sēsties, nebojāsim omu!

Šo priekšlikumu pieņēma. Uz galda parādījās saldumi, pudeles tika taisītas vaļā, un visi iedzēra.

Bet es ievēroju, ka, uzsaucot laimes, neviens tās neuzsauca man. Tad es piecēlos ar vīna glāzi rokā un teicu:

—            Redzu, ka jūs negribat dzert uz manu veselību, tāpēc es uzsaucu laimes jums. . . tātad lai šogad' jūs varētu drusku vairāk lasīt, ja jums varbūt arī iznāktu drusku mazāk pārdot.

Sacēlās īsta protesta vētra, un Kročāni, kas bija dzēris vairāk par citiem, nikni kliedza:

—      Klusu, tu badakāsi… tu piesauc mums nelaimi… pārdod savas grāmatas, kam tu gribi, bet nenāc te mums nepatikšanas taisīt.. . būtu labāk, ja tu ietu . . . vakariņas jau esi paēdis.

—         Tātad tu negribi dzert uz grāmattirdzniecības zelšanu? — es jautāju.

—     Beijlz taču reiz, tu ķēms, muļķis, tumsonis, āksts!

Visi ņēmās mani sunīt, bet es mierīgi atbildēju, teikdams visiem taisnību acīs, kaut gan sieva raustīja mani aiz piedurknes; niknākais no visiem bija pats namatēvs, kas sauca, lai mēs ejot prom.

Galu galā es atrados, pats nezinu, kā, uz ielas aukstāja naktī kopā ar sievu, kas raudādama atkārtoja:

—      Redzi, ko tu izdarīji… nu mēs esam ieguvuši naidniekus, un nākošais gads būs sliktāks par pagājušo .. .

Tā nu Jaungada naktī, raķetēm sprakšķot, mēs strīdēdamies gājām uz mājām zem glāžu suķēm, kas lidoja no logiem.

ATRIEBĪBA

Ar manu svaini Raimondo tam bija tā jānotiek; man žēl tikai māsas, bet tā nebija mana vaina.

Pirmās karstās dienas rītā satinu vīstokli peldkostīmu un dvieli, uzsēju to uz divriteņa bagāžnieka un, divriteni uzcēlis plecos, devos uz kāpnēm ar nodomu nemanīts izlavīties un aizbraukt uz Ostiju. Bet tavu nelaimi! Ko es satieku durvīs? Raimondo, tieši viņu no tiem daudzajiem, kas pārnakšņo mūsu dzīvoklī. Viņš tūlīt ieraudzīja vīstokli un jautāja:

—      Kur tu brauksi?

—      Uz Ostiju.

—      Un darbs?

—      Kāds darbs?

—             Neizliecies nu par muļķi … Uz Ostiju tu brauksi pirmdien, tagad iesim uz veikalu.

Raimondo ir jauns vīrietis, liels un spēcīgs, es turpretī — mazs un sīks. Viņš ar varu norāva divriteni,

ieslēdza to pieliekamajā un tad, saņēmis mani aiz rokas, stūma pa kāpnēm lejā, teikdams:

—     Ejam, ir jau vēls.

—     Laika diezgan, cik nu mums ko darīt.

Šoreiz viņš neteica neko, bet es redzēju no sejas, ka biju trāpījis viņam vissāpīgākajā vietā. Ar manas māsas, nabadzītes, pūra naudu viņš bija atvēris friziera veikalu, bet veikals negāja sevišķi labi, taisnību sakot, gāja pavisam slikti . .. Veikalā mēs strādājām divatā: viņš un es, bet to klientu dēj, cik mums tur pagadījās, abi varējām mierīgi iet pastaigāties, atstājot veikalu mācekļa Paolīno uzraudzībā, lai mums vēl piedevām nenozagtu bārdas nažus un otas.

Mēs klusēdami sākām iet karstajā saulē. Veikals atradās netālu no mūsu mājām Semināra ielā, pašā vecās Romas sirdī; un tā jau bija pirmā k|ūme, jo pa šo iestāžu un nabaga ļaužu ielu reti kāds gāja.

Kad bijām atnākuši, Raimondo pacēla durvju aizlaidni, novilka svārkus un uzģērba virsvalku; es darīju to pašu. Atnāca arī Paolīno un tūlīt Raimondo deva viņam slotu rokā, pavēlēdams kārtīgi izslaucīt veikalu, jo viņš mēdza teikt, ka tīrība ir pirmais noteikums friziera salonā. Jā, jā, slauki kā gribi — ar slotu nepārvērtīsi skārdu par zeltu! Veikals ne tik vien bija nelaimīgā ielā, bet arī pats pavisam nožēlojams: mazs, sienu apakšdaļa izkrāsota kā marmora imitācija, rupji koka atzveltnes krēsli un plaukti tumšzilā ejjas krāsā; izlietnes un trauki pārņemti no kāda cita veikala, nomelnējuši un apdrupuši; apmales un galdsegas manas māsas šūtas un izrakstītas — jau pa gabalu redzams, ka tās ir mājā darinātas. Nav te vairāk ko teikt.

Paolīno slaucīja vienkāršo pelēku plāksnīšu grīdu, un

Raimondo, atlaidies atzveltnes krēslā, smēķēja savu pirmo cigareti. Kad slaucīšana bija pabeigta, Raimondo ar karalisku žestu iedeva Paolīno divdesmit piecas liras, lai tas aizietu pēc avīzes, un, kad zēns to atnesa, viņš nogrima sporta ziņu lasīšanā. Tā sākās rīta cēliens: Raimondo, ērti izlaidies, lasīja un smēķēja; Paolīno, notupies uz sliekšņa, uzjautrinājās, raustīdams kaķi aiz astes, un es, apsēdies ārpusē, aizmirsos, vērodams ielu. Kā jau teicu, šajā ielā bija maz gājēju — stundas laikā es redzēju paejam garām varbūt cilvēku desmit, gandrīz tikai sievietes, kas atgriezās no tirgus ar iepirkumu saiņiem. Beidzot saule, paceldamās pār jumtiem, iespīdēja mūsu ielā, es iegāju atpakaļ veikalā un arī apsēdos atzveltnes krēslā.

Pagāja vēl pusstunda, arvien bez klientiem. Te pēkšņi Raimondo nosvieda avīzi, izstaipījās, nožāvājās un teica:

—     Celies, Serafīno … ja arī klienti nenāk, vismaz vingrinies: nodzen man bārdu.

Nebija pirmā reize, kad Raimondo lika man nodzīt sev bārdu, bet todien tas kaitināja mani vairāk nekā parasti, apzinoties, ka viņš bija izjaucis manu braucienu uz Ostiju. Ne vārda neteicis, es paķēru dvieli un nevērīgi, tieši nepieklājīgi pasitu to viņam zem zoda. Cits būtu to sapratis, bet viņš — nekā. Būdams iedomīgs, viņš paliecās uz priekšu, lai apskatītu sevi spogulī, aplūkoja bārdu un aptaustīja vaigus. Paolīno pakalpīgi pasniedza man bļodiņu, es saputoju ziepes un tad, enerģiski strādādams ar otu, it kā kultu olu punšu, ieziepēju Raimondo līdz pat acīm. Es tik nikni berzu ar otu, ka viņam uz vaigiem drīz vien izauga divas lielas putu bumbas. Tad es paņēmu bārdas nazi un sāku viņu skūt plašiem, stingriem vilcieniem no apakšas uz augšu, it

kā gribēdam§, pārgriezt viņam kaklu. Šoreiz viņš satrūkās un teica:

—     Lēnāk . . . kas tev lēcies?

Es neatbildēju un, atgāzis atpakaļ viņa galvu, ar vienu pašu bārdas naža vilcienu noņēmu putas no kakla avotiņa līdz zoda bedrītei. Viņš neteica ne vārda, bet es manīju, ka viņš dreb. Es tāpat novilku ar nazi arī pretējā virzienā, un tad viņš noliecās pār bļodiņu un nomazgāja vaigus. Es vaigus nosusināju ar dažiem stingriem piesitieniem, kam pēc mana nolūka vajadzēja līdzināties pliķiem, un pēc viņa pieprasījuma nokaisīju tos labi krietni ar talku. Domāju, ka esmu beidzis, bet viņš atkal izstaipījās un teica:

—     Un tagad matus.

—     Bet es tev tos aizvakar jau griezu, — es pretojos.

Bet viņš mierīgi atbildēja:

—     Tu griezi, tas liesa . . . tagad tev tikai jāapcērp galiņi … mati aug.

Arī šoreiz es noriju žulti un, uzsitis ar dūri dvielim, atkal lo apsēju viņam zem zoda. Jāatzīst, ka Raimondo ir lieliski mati: biezi, melni un spoži, kas viņam aug līdz puspierei, un viņš tos ieveido viļņos līdz pat pakausim; bet todien šie skaistie mati man bija nepatīkami, man šķita, ka tajos parādās visa viņa iedomīgā un laiskā trana daba.

—     Uzmanies… — viņš man teica, — apgriez, bet nenostrupini!

Es atbildēju caur zobiem:

—     Nebīsties.

Kamēr šņirkstināju tos galiņus, kas nebija pat redzami, es domāju par Ostiju, un man uzmācās stipra vēlēšanās iegriezt šajā spožajā biezoknī dziļu robu ar šķērēm, bet es to neizdarīju aiz mīlestības pret savu māsu. Viņš atkal bija paņēmis avīzi un izbaudīja manu šķēru šņirkstināšanu, it kā tā būtu kanārijputniņa dziesma. Tad, ieskatīdamies spogulī, teica:

—     Vai zini, tev ir nags. Tu vari kļūt par teicamu bārddzini.

«Un tu par lielisku suteneru,» es gribēju viņam atbildēt.

Tātad es viņam nolīdzināju matu galiņus, tad paņēmu spoguli un noliku to viņam aiz pakauša, lai parādītu savu darbu, un glaimīgi jautāju: — Vai mazgāsim jums matus? .. . Jeb arī krietni ierīvēsim?

Es jokoju, bet viņš nekaunīgi noteica:

—     Ierīvēsim.

Šoreiz es vairs nevarēju klusēt:

—      Bet, Raimondo, mums pavisam ir sešas pudelītes, un tu gribi vienu izniekot savu matu ierīvēšanai!

Viņš paraustīja plecus:

—      Rūpējies par savu dvēseli … tā nav tava nauda, vai ne?

Man gribējās viņam atbildēt: «Vairāk gan mana nekā tava,» — bet nepateicu neko un paklausīju, vēl vienmēr aiz mīlestības pret savu māsu, kura šī vīrieša dēļ mira vai nost. Raimondo, īsts nekauņa, izvēlējās vijolīšu smaržu un lika man krietni ieziest ar to viņa matus un ierīvēt galvu ar pirkstu galiem no apakšas uz augšu. Viņa galvu masējot, es skatījos uz durvīm, vai neienāks kāds klients un nepārtrauks šo ķēmošanos, bet, kā parasti, neviens nenāca. Pēc masāžas viņš gribēja arī briljantīna ziedi, pašu labāko, no franču kārbiņas.

Beidzot viņš izņēma suku man no rokām un pats sasukājās neticami rūpīgi.

Jā, nu Јan es jūtos labi, — viņš teica, pieceldamies no atzveltnes krēsla.

Es paskatījos pulkstenī, bija turpat jau viens. Es ierunājos:

—     Raimondo, es tev noskuvu bārdu un nogriezu mālus, taisīju masāžu, ļauj man braukt uz jūru … es tur nonākšu vēl īstā laikā.

Bet viņš, novilkdams uzsvārci, teica:

—     Es tagad iešu uz māju ēst. .. Ja arī tu aiziesi, kas paliks veikalā? … Paklausi man… uz Ostiju brauc pirmdien.

Viņš uzvilka svārkus, pamāja man sveicienu un aizgāja kopā ar Paolīno, kam bija jāatnes man pusdiena no mājas.

Palicis viens, es būtu gribējis salauzt krēslus, sadauzīt spoguļus, izsviest otas un bārdas nažus uz ielas. Bet, arvien vēl atcerēdamies, ka īstenībā tās bija manas māsas mantas un tātad arī manas, es pārvarēju dusmas un, gaidot klientus, atlaidos atzveltnes krēslā. Tagad pa ielu negāja it neviens; ielas bruģis saulē žilbināja acis; veikalā visos spoguļos es redzēju tikai sevi ar sadrūmušu seju; pa daļai no izsalkuma, pa daļai no šiem spoguļiem man reiba galva. Beidzot atnāca Paolīno ar salvetē iesietu šķīvi; es viņam teicu, lai viņš iet tik mājās, un pats iegāju dibentelpā, nožēlojamā, ar caurspīdīgu priekškaru atdalītā kaktā, lai tur mierīgi paēstu. Sai pašā brīdī Raimondo, aizgājis mājās, vēl nopēla gardos ēdienus, ko mana māsa viņam gatavoja, bet es, atraisījis salveti, nealradu neko cilu kā šķīvi remdenu makaronu, maizes riciņu un pudelīti vīna. Es ēdu lēnām, lai vismaz nosistu laiku, un ēzdams domāju, ka Raimondo ir ticis pie labas siles un tieši nelaime, ka mana māsa ir sastapusies ar viņu. Es tikko biju beidzis ēst, kad satrūkos no kādas balss:

—     Vai netraucēju?

Es steidzīgi izgāju ārā no kambarīša. Veikalā bija Santīna, pretējā nama sētnieka meita, labi noaugusi maza tumšmate skaistu sejiņu, mazliet paplatu muli un melnām, ļoti šķelmīgām acīm. Viņa bieži vien iegriezās veikalā, gan šādi, gan tādi aizbildinādamās, un es savā vientiesībā iedomājos, ka viņa nāk manis dēļ. Sajā brīdī Santīnas apciemojums darīja man prieku, es lūdzu viņu apsēsties, un viņa novietojās atzveltnes krēslā; meiča bija tik maza, ka viņas kājas nesniedzās līdz grīdai. Mēs sākām runāties, un, lai ievadītu sarunu, es teicu viņai, ka šodien ir īsta diena braucienam uz jūru. Viņa nopūtās un atbildēja, ka labprāt būtu braukusi, bet, diemžēl, šo pēcpusdienu viņai bēniņos jāizkarot veļa. Es piedāvājos:

—     Vai negribat, lai eju jums līdz palīdzēt?

—      Bēniņos kopā ar mani? … — viņa izsaucās. — Tad jau es būtu bez prāta . .. pēc tam es tā dabūtu no mammas.

Viņa skatījās apkārt, meklēdama, par ko runāt, beidzot jautāja:

—     Jums nav daudz klientu, vai ne?

—     Daudz? Neviena!

—     Jums vajadzētu atvērt dāmu frizētavu… es ar draudzenēm nākšu šurp likt ilgviļņus.

Lai iegūtu meičas labvēlību, es ierosināju:

—      Ilgviļņus es jums nevaru ielikt.. . bet, ja vēlaties, varu apsmidzināt mālus.

Viņa tūlīt koķeti ieprasījās: — Jā? Un kāda smarža jums ir?

Laba snjarža!

Es paņēmu flakonu ar smidzinātāju un jokodamies sāku smidzināt viņu no visām pusēm; viņa vairījās un kliedza, ka kožot acīs. Šajā brīdī ieradās Raimondo.

Uz mums neskatīdamies, viņš bargi teica: — Lieliski! Jūs labi pavadāt laiku!

Santīna atvainodamās piecēlās, es noliku flakonu uz plaukta. Raimondo turpināja:

—     Tu zini, ka es neciešu veikalā sievietes … un smidzinātājs ir vajadzīgs klientiem!

Santīna klīrīgi ierunājās pretī:

—     Sinjor Raimondo, es nedarīju neko sliktu, — un nesteigdamās aizgāja.

Es redzēju Raimondo gari noskatāmies viņai paka], un tas mani sakaitināja, jo sapratu, ka Santīna bija viņam iepatikusies, un pēkšņi man atausa gaisma — ja jau viņa bija tā atbildējusi, tad ari viņš Santīnai patīk. Es īgni norūcu:

—     Jā, tev masāža ar vijolīšu smaržu ir vajadzīga, bet smidzinājums šai meitenei, kura vismaz pakavēja man laiku, — ne . .. divējāds mērs un divējāds svars.

Raimondo neteica neko un iegāja kambarītī novilkt svārkus. Tā sākās pēcpusdiena.

Pāris stundu mēs pavadījām karstumā un klusumā. Sākumā Raimondo nosnaudās kādu laiciņu pavērtu muti, zilgansarkano seju uz augšu pagriezis un krākdams kā cūka, tad viņš piecēlās un labu pusstundu tīksminājās, izgriezdams ar šķērēm sev spalvas no deguna un ausīm; galu galā, vairs nezinādams, ko darīt, piedāvājās nodzīt man bārdu. Ja nu man bija kaut kas pretīgāks nekā skūt viņu, tad tas bija ļaut viņam sevi skūt. Man kā palīgam dzīt viņam bārdu šķita dabīgi, bet, ja viņš, saimnieks būdams, skuva mani, tas nozīmēja, ka mēs esam divi nelaimes putni, jo neatrodas neviens, kuru vajadzētu apkalpot. Bezdarba un garlaicības mocīts, es tomēr piekritu. Viņš jau bija noņēmis putas no viena vaiga un taisījās skūt otru, kad no ielas atkal atskanēja Santīnas balss:

—     Vai netraucēju?

Mēs apgriezāmies — es ar pusieziepētu seju, Raimondo ar paceltu bārdas nazi: vienu kāju uz sliekšņa smaidoša un kārdinoša Santīna skatījās uz mums, atbalstījusi uz gurna pilnu kurvi izgrieztas veļas. Viņa ierunājās:

—     Atvainojiet! Zinādama, ka šajā laikā jums nav klientu, es nodomāju: kas zina, vai sinjors Raimondo, būdams tik stiprs, man nepalīdzētu uznest bēniņos šo veļas kurvi? . . . Atvainojiet!

Jums vajadzēja redzēt Raimondo! Viņš nosviež bārdas nazi, pasaka man: — Serafīno, pabeidz skūties pats, — norauj virsvalku, un abi ar Santīnu ir prom kā raķetes. Es nepaguvu ne attapties, kad viņi smiedamies un jokodami jau bija nozuduši pretējā nama priekštelpā.

Zinādams, ka man laika ir diezgan, ez bez kādas steigas beidzu skūties, nomazgājos, noslaucījos un tad norīkoju Paolīno:

—     Aizej uz māju un pasaki manai māsai Džuzepīnai, lai nāk tūlīt šurp… ej, skrien!

Drīz vien atsteidzās Džuzepīna — aizelsusies, pārbijusies. Redzēdams viņu, nabadzīti, tik apjukušu, ar neglīto dzimumzīmi uz vaiga, kas pauda stāstu par veikalu, ierīkotu ar viņas pūranaudu, man gandrīz modās līdzcietība, un es domāju neteikt viņai neko. Bet nu jau

bija par vēlu, turklāt es gribēju atriebties Raimondo. Es viņai teicu:

—            Nebaidies, nav jau nekas .. . vienīgi Raimondo uzkāpa bēniņos palīdzēt pretējā nama sētnieka meitai izžaut veļu.

Viņa iesaucās:

—            Ak, es nelaimīgā! . . . Bet nu viņš dabūs … — un aizgāja pāri ielai tieši uz parādes durvīm.

Es novilku virssvārci, uzģērbu blūzi un nolaidu durvju aizlaidni. Bet pirms aiziešanas es izkāru plakātu, ko bijām ieguvuši no cita veikala kopā ar izlietnēm:

«Slēgts ģimenes sēru dēļ.»

VARONIS PRET PAŠA GRIBU

Es biju dūris ar nazi, pats to negribēdams un gandrīz aiz pārskatīšanās; Džīno no dūriena izvairījās, un es pārbijies aizbēgu uz mājām, kur vēlāk atnāca mani arestēt. Bet, kad es pēc dažiem mēnešiem atkal iznācu ārā, redzēju, ka visi skatās uz mani ar apbrīnu, it sevišķi Sv. Franciska ielas bārā, kur sapulcējās dažādi ļaudis. Agrāk neviens nezināja, kas es esmu, tagad man tieši glaimoja, un visi zeņķi centās man parādīt savu draudzību, piedāvādami iedzert, prasīdami, lai pastāstu, kā tas notika, izprašņādami, vai es vēl esmu naidā ar Džīno jeb vai esmu viņam piedevis. Beidzās ar to, ka, pašam negribot, es kļuvu uzpūtīgs un pārliecināts, ka esmu īsts varonis, kāds no tiem, kas negriež ceļu nevienam un par katru nieku krauj vai galva vai acs. Kad parastie bāra draugi tenkoja, ka manā prombūtnē Serafīno sagājies ar Sestiliju, es redzēju, ka viņi noskatās uz ,mani, it kā gribētu zināt, «ko nu viņš darīs?», un, pirms vēl paguvu apdomāties, jau biju iesaucies:

—     Zināms, kad kaķa nav mājā, peles danco … bet nu es viņu pārmācīšu! . ..

Kad biju to pateicis, man šķita, ka esmu parakstījis līgumu, ko nevarēšu pildīt. Es teicu «līgumu, ko nevarēšu pildīt», tas jāpaskaidro: pirmkārt, Serafīno bija divtik liels un resns kā es; tiesa — viņš neizskatījās vīrišķīgs, jo bija ļengans kā lupatu maiss, platām gūžām, nošļukušiem pleciem, gludu, izplūdušu seju bez neviena bārdas maliņa, tomēr visumā viņš bija milzu tēvainis un iedvesa man bailes; otrkārt, pret Sestīliju es nejutu lielu kaislību, neko tādu, lai viņas dēļ ietu spaidu darbos. Es biju viņā iemīlējies, tas tiesa, bet līdz zināmai robežai, un īstenībā varētu viņu arī atstāt Serafīno.

Tagad tas bija prestiža jautājums, jo sapratu, ka visi mani uzlūko kā varoni, un man nebija drosmes laupīt viņiem šo ilūziju, Un tiešām, pēc šī «nu es viņu pārmācīšu» visi mani apstāja ar padomiem un izpalīdzību, kamēr beidzot plāns bija gatavs. Jāzina, ka Serafīno jau sen vajadzēja apprecēt kādu gludinātāju, kuru sauca par Džūliju. Tika norunāts, ka Serafīno, Džūlija, Sestīlija un es kopā ar citiem bāra draugiem iesim iedzert kādā osterijā aiz Sv. Pankrātija vārtiem, lai nosvinētu manu atgriešanos brīvībā. Tur kādā izdevīgā brīdī man bija drosmīgi jāpieiet pie Serafīno ar savu slaveno nazi un jāliek viņam atstāt Sestīliju un visdrīzākajā laikā apprecēt Džūliju. Zinu, ka tas bija Džūlijas brāļa plāns un viņš bija no tiem, kas visdedzīgāk to atbalstīja. Neviens neturēja labu prātu uz Serafīno, cits vairāk, cits mazāk, jo, kā viņi teica, tas neesot uzticams draugs. Ja viņi man lo būtu ieteikuši pirms sešiem mēnešiem, es būtu atbildējis:

—     Jūs esat jukuši… kā es varu iebaidīt Serafīno? Un kādēļ? Sestīlijas dēļ?

Bet tagad lieta bija skaidra: es biju varonis, biju iemīlējies Sestīlijā un nevarēju vairs atkāpties, tāpēc, uzpūtīgi krūtis izriezis, es teicu:

—     Ļaujiet man rīkoties!

Bet kāds prātīgāks par citiem, labi domādams, mani brīdināja:

—     Esi uzmanīgs; tu viņu tikai pabaidi . . . nenoslepkavo!

Es atkārtoju:

—     Ļaujiet man rīkoties!

Norunātajā vakarā aizgājām visi uz Sv. Pankrātija vārtu osleriju. Kas tur bija? Tur bija Serafīno, Džūlija, Sestīlijā, Maurīcio, iesaukts par Cio, Federīko, D/.ūlijas brālis, divi brāļi Pompēi, Terībili ar harmonikām un es.

Visi zināja par plānu: bāra paziņas un es tāpēc, ka bijām to kopīgi izstrādājuši; Džūlija un Sestīlijā bija brīdinātas, un arī Serafīno laikam kaut ko nojauta, jo viņš bija nācis negribot un nerunāja ne vārda. Sestīlijā un es pat nepaskatījāmies viens uz otru kā vienaldzīgi svešinieki; turpretī Džūlija, kupla meiča, liptin lipa pie Serafīno cerību pilna un smējās vienā laidā, un viņai smejoties varēja redzēt smaganas kā zirgam. Citi jokoja un tērzēja, tomēr ar piespiešanos, jo kaut kas bija jūtams gaisā. Man īstenībā bija bailes, un reižu reizēm es paskatījos uz Sestīliju, gandrīz vai cerēdams, ka viņas dēļ iedegšos greizsirdībā un man radīsies drosme.

Es nesaku, ka viņa man nepatiktu: slaida kā niedre ar Aiztibras meitenēm raksturīgo karalisko gaitu, ar

melno matu cirtu krituma ietverto seju, ar lielām un melnām acīm un kairinošo muti, bet daudz vēl trūka, lai viņa patiktu man tā, ka es viņas dēļ ietu spaidu darbos. Es jau gandrīz gribēju uzsaukt Serafīno: «Ņem viņu sev, ja tev tīk, un nerunāsim vairs par to!»

Bet tas bija vecais Luīdži, kas tā domāja, I.uīdži pirms notikuma ar Džīno. Jaunajam Luīdži turpretī vajadzēja naža dūriena un atriebības.

Nonākuši osterijā, kas atradās Aurēlija ielas sākumā, tieši pretī senajam pilsētas mūrim, mēs apsēdāmies pie viena no galdiem vīnstīgu lapenē un pasūtījām vīnu un kliņģerus. Varbūt no vīna mani bāra draugi drīz kļuva trokšņaini jautri. Tērzēja, dzēra, vilkās ar kliņģeriem, dziedāja, un, kad Terībili ņēmās spēlēt harmonikas, sāka dejot sambu vīrieši vien, jo abas sievietes atteicās. Es jums saku — nebūtu man bijušas tādas bailes, smietos arī es. Vajadzēja redzēt viņus dejojam: tas, kurš dejoja kā sieviete, šūpojās gurnos valšķīgi un klīrīgi, kā to dara sievietes, bet tas, kurš dejoja kā vīrietis, spēcīgi satvēra otru ap vidu, pacēla gaisā, grieza riņķī, nolaida atkal zemē. Visi smējās kā neprātīgi, nesmējāmies vienīgi mēs ar Serafīno. Viņš bija novilcis svārkus un palicis baltā laivinieka kreklā, rokas viņam bija lielas, brūni iedegušas kā sievietei, un es nodomāju, ka ar vienu pašu šādas rokas sitienu pietiktu, lai notriektu mani gar zemi. To iedomājoties, man uznāca grūtsirdība, un es klusu, bet nikni teicu Sestilijai:

—     Ar tevi, ragana, mēs vēl parunāsim!

Viņa paraustīja plecus un neteica neko. Bet laiks ritēja, un bāra draugi rādīja man zīmes, lai sāku. Jauki gan, it kā tas būtu tik viegli! Tātad vajadzēja Serafīno pilnīgi un galīgi iebiedēt, lai viņš nekad vairs neceļ degunu gaisā. Nav grūli to pateikt, un, kas iet uz kino un redz aktierus apmaināmies šķietamiem belzieniem un šaudāmies ar revolveriem, kuri nevienam nenodara neko Jaunu, tas var vēl nodomāt, ka iebiedēt kādu ir nieka lieta. Bet tas nav tiesa; lai kādam iedzitu bailes, ir jārada tāds iespaids, ka tiešām grib viņu nogalināt, un tas ir ļoti grūti, ja istenlbā nemaz negrib nonāvēt, bet tikai iedzīt bailes, kā tas bija šinī gadījumā. Par laimi, bija noticis tas naža dūriens Džīno: vienreiz es to biju darījis kļūdoties, tagad tas bija jādara ar nodomu.

Visu laiku es raudzījos uz Sestīliju, — es būtu gribējis, lai viņa lakstojas ar Serafīno, tas man sakarsētu asinis. Bet viņa turpretī stāvēja no citiem atstatu, klusa un atturīga, it kā aizvainota. Džūlija, tieši otrādi, to vien darīja, kā glaudās klāt Serafīno un smējās par katru nieku, rādīdama smaganas.

Tad kādā brīdī, kad harmonikas klusēja, es, gandrīz nedomājot, varbūt tāpēc, ka pirms tam biju par daudz domājis, pārliecos pār galdu un jautāju Serafīno:

—     Pasaki taču, kas tev kaiš? … Mēs tevi ielūdzām nosvinēt manu atgriešanos, bet tu ne dzer, ne runā… tu esi nošļucis, it kā tev nebūtu pa prātam, ka neesmu vairs aiz restēm.

—     Nē jel, Luīdži… ne jau tas… man mazliet sāp vēders, tas viss.

—     Zināms, tev nepatīk, jo, kamēr manis te nebija, tu aplidoji Sestīliju, mana atgriešanās ir nevietā… lūk, tas tev nepatīk.

Es runāju skaļi, bet klusībā domāju: «Es esmu vēl uz zemes, bet man jāpaceļas, jāpaceļas kā lidmašīnai, kas dodas augšup, ja es nepacelšos, es kritīšu.»

Tagad visi apmierināti klusēja, noskatīdamies kā izradi manu izaicinājumu Serafīno; es ievēroju, ka Seralino bija nobālis, jeb pareizāk — viņa lielā, gludā seja bez bārdas bija kļuvusi pelēka. Es pārliecos vēl vairāk pāri galdam un sagrābu viņa laivinieka krekla malu virs krūtīm, sagriezu to un pavēloši teicu:

—            Tev jāatstāj Sestīlija, saproti! .. . Tev jāatstāj viņa, jo es un viņa mīlam viens otru.

Serafīno paskatījās uz Sestīliju, gandrīz cerēdams, ka viņa to noliegs, bet Sestīlija kā īsta kārdinātāja sadrūmusi nodūra acis. Tad Džūlija saņēma Serafīno roku, teikdama:

—     Nāc, Serafīno … iesim prom.

Viņa, nabadzīte, izmantoja stāvokli sev par labu, centās liet ūdeni uz savām dzirnavām. Serafīno kaut ko nomurmināja, tad piecēlās un teica:

—     Es aizeju — negribu, ka mani apvaino.

Arī Džūlija piecēlās ļoti apmierināta:

—     Iešu arī es.

Bet Serafīno noteica:

—            Tu paliec . . . man tevis nevajag. — Tad viņš paņēma svārkus un aizgāja pa vīnstīgu eju.

Visi jaunieši tūlīt paskatījās uz mani, gribēdami redzēt, ko es darīšu, un Džūlijas brālis iesaucās:

—     Viņš aiziet, Luidži … ko gaidi?

Es pamāju ar roku, it kā teiktu «mieru», un gaidīju, kamēr Serafīno būs izgājis no csterijas. Tad es piecēios un skriešus devos viņam pakaļ. Es viņu panācu alejā pie Aurēlija mūra [8] : viņš gāja viens pa šo tumšo aleju, liels un plecīgs — īsts milzis, un man atkal uznāca bailes. Bet kad nu biju reiz sācis, es viņu panācu un, saņemdams aiz rokas, aizelsies teicu:

—     Pagaidi, man ar tevi jārunā!

Es jutu, ka roka ir resna, bet ļengana, it kā bez muskuļiem. Kaut arī protestēdams, viņš ļāva sevi ievilkt vienā no tumšajām mūra spraugām. Domās es lūdzos: «Mamma mia, palīdzi!» Un, kaut gan man tiešām bija bail, es grūdu viņu ar vienu roku pret mūri, ar otru pacēlu nazi, saukdams:

—     Es tevi noduršu, Serafīno!

Ja šajā brīdī viņš satvertu manu roku, viņš mani uz vietas atbruņotu, jo biju nolēmis labāk ļaut sevi atbruņot nekā izdarīt tādu muļķību, bet jutu, ka viņš, gandrīz vai samaņu zaudējis, gāžas zemē gar mūri, pie kura biju viņu piespiedis, stulbi murminādams: — Mamma mia…

Tie bija tie paši vārdi, ko es nupat domās biju sev teicis, lai rastu spēku; tā nu viņš palika zemē, skatoties manī ieplestām acīm. Sapratu, ka biju viņu pieveicis.

Es nolaidu roku ar nazi un jautāju:

—     Tu zini, kas notika ar Džīno?

—     Jā.

—            Vai tu zini, ka tas pats varētu notikt arī ar tevi un tā pa īstam?

—     Jā.

—     Nu, tad atstāj mierā Sestīliju.

—            Bet mēs gandrīz nemaz nesatiekamies, — viņš teica, atgūdams drosmi.

—             Nepietiek, — es atbildēju, — un uz to ātrāko tev jānokārto tā lieta ar Džūliju … tu saproti? — es atkal pacēlu roku. Viss drebēdams, viņš teica:

—     Es to darīšu, Luīdži . . . bet ļauj man iet!

Es atkārtoju:

—            Norunāts: ja tu viņu neprecēsi, es tevi nogalināšu, ja ne šodien, tad rīt, bet nogalināšu.

—     Es viņu precēšu, — viņš solīja.

—     Tagad pasauc meiteni! — es viņam pavēlēju.

Viņš pielika roku pie mutes un sauca:

—     Džūlija, Džūlija!

Džūlija, šī lāga meitene, skrēja tūlīt mums pretī pa aleju.

—            Te ir Serafīno, viņš grib ar tevi runāt, — es teicu.

—    Jūs ejiet vien… es iešu atpakaļ uz osteriju.

Es noskatījos viņiem pakaļ, kā viņi kopā aizgāja, un tad devos atpakaļ uz vīnstīgu lapeni. Es biju viss vienos sviedros un gandrīz neturējos vairs uz kājām, tāpat kā Serafīno, kad es viņam draudēju ar nazi. Bet pie galda mani saņēma ar aplausiem:

—      Lai dzīvo mūsu varonis!

Terībili atkal rāva vaļā ar harmonikām sambu, atkal sākās ālēšanās, un Seslīlija klusu man teica:

—     Dejosim, Luīdži.

Mēs dejojām, un dejojot viņa pielika muti man pie auss un čukstēja: — Vai tad tu domāji, ka es tevi vairs nemīlu?

Es aplaidu platāku loku, aizvedu viņu kādā tumšā lapenes kaktā un tur noskūpstīju — tā mēs salabām.

Otrā dienā es domāju, ka Serafīno būs jau aizmirsis savas bailes, bet, iegājis bārā, redzēju, ka viņš skatās manī iztrūcies un jautā:

—            Vai gribi, salīgsim mieru? — un piedāvāja man iedzert.

Pēc tam sāka man stāstīt par sevi un Džūliju un

aplinkus lika saprast, ka viņi ir nolēmuši precēties. Es gandrīz neticēju savām ausīm: Serafīno precējās aiz bailēm no manis! Man gribējās viņam uzsaukt:

«Rimsties, saņem dūšu! Vai tad tu neredzi, ka mēs esam no vienas sugas?» Bet es to vairs nevarēju: es biju varonis, kam nazis kabatā un droša roka. Serafīno tam ticēja tāpat kā visi citi.

Viņi tiešām apprecējās: es biju ielūgts kāzās, un Džūlijas brālis man teica, ka tas viss esot mans nopelns. Bet tagad bija mana reize precēties. Visu šo lērumu es biju sacēlis Sestīlijas dēļ, nu vajadzēja viņai pierādīt, ka to tiešām esmu darījis viņas dēj. Man nepavisam negribējās precēt Sestiliju, ja ne aiz cita iemesla, tad jau tādēj vien, ka manā prombūtnē viņa bija lakstojusies ar Serafīno, bet tagad es vairs nevarēju atkāpties. Uz mūsu kāzām, protams, atnāca arī Serafīno ar Džūliju, kas jau bija stāvokli. Un Serafīno, lāga virs, mani apkampa un izsaucās:

—     Augstas laimes, Luīdži!

Bet es nodomāju: «Nav ne velna no augstas laimes.» Un no tā laika es nazi kabatā vairs nenēsāju.

IZŠĶĒRDĒTĀJS

Ar manu sievu mes visur bijām vienis prātis, izņemot naudas jautājumu. Man bija plītiņu, krāsniņu un elektrisko piederumu veikals — ne jau gluži tik aristokrātiskā rajonā kā San Džovanni rajons, tādēļ arī par ienākumiem nekad nevarēju būt drošs. Bija labas dienas, kad es pārdevu kādu plītiņu par četrdesmit tūkstošiem liru, bija arī sliktas dienas, kad es nepārdevu vairāk kā vienu spuldzīti par trīssimt lirām. Bet Valentīna to negribēja saprast. Pēc viņas domām, es biju skops, un mans skopums izpaudās sekošanā saimniecībai: es pierakstīju ienākumus un izdevumus, un, kad ienākumu nebija, es viņai gluži atklāti teicu, ka naudas man nav. Tādās reizēs viņa kliedza:

—     Tu esi sīkstulis … es esmu apprecējusies ar sīkstuli!

—     Kāpēc tu tā vienkārši bez pierādījumiem saki, ka es esmu sīkstulis? Kāpēc tu neatnāc uz veikalu? Kāpēc

tu neatnāc uz banku? Es tev parādītu, ko es pārdodu, ko nepārdodu… es tev parādītu, kā ir sarucis mans noguldījumu konts.

Viņa atbildēja, ka veikalā es viņu ne mūžam neredzēšot, jo viņa neesot bodniece, viņas tēvs bijis valsts ierēdnis; arī uz banku viņa neiešot, jo no tādām lietām neko nesaprotot, un tāpēc lai es liekot viņu mierā. Vēlāk viņa gandrīz sirsnīgi man paskaidroja:

—    Redzi, Augusto, tu esi skops, ja tu arī notērētu visu, cik tev ir, ja tu arī taisītu parādus… tā kā tā tu būtu skops . .. Skops nav tas, kas negrib naudu izdot. . . skops ir tas, kam ir žēl naudu izdot.

—    Bet kas tev teica, ka man ir žēl naudu izdot?

—    Tev vienmēr ir tāda savāda seja, kad ir runa par naudas izņemšanu no bankas.

—    Kāda seja?

—    Skopuļa seja.

Tajā laikā es biju iemīlējies savā sievā; apaļa, balta un sārta, svaiga un kairinoša Valentīna bija manu domu valdniece. Man nebija ko iebilst, ja viņa pavadīja visu dienu bezdarbībā, smēķējot amerikāņu cigaretes, šķirstot žurnālus un ejot ar draudzenēm uz kino. Mīlot viņu tā, kā es mīlēju, man šķila, ka taisnība ir vienmēr viņas pusē un netaisnība manā. Skopums ir neglīts trūkums, to nevar noliegt, un es, pastāvīgi dzirdot, ka esmu skops, galu galā arī pats tam sāku ticēt un pārliecināju sevi, ka tiešām tāds esmu. Tādēļ es viņai vairs neatbildēju: «Rimsties jel ar to skopumu . .. vai nu skops, vai ne, vienīgi es zinu, cik mēs drīkstam tērēt.»

Pietika viņai tagad pateikt: «Rau, kāds skopulis,» lai es, būdams iebiedēts, ņemtu naudu un maksātu bez vārda runas. Tā nu viņa, izpratusi jau šo manu vājību, nedeva man miera:

—     Augusto, mums vajag radio … visiem ir radio.

—     Bet, Valentīn, radio dārgi maksā.

—           Ak, neesi nu skopulis, tu vēl gribēsi teikt, ka ar to naudu, kas tev ir bankā, nevari nopirkt sev radio.

—     Labi, pirksim radio.

Vai arī:

—           Augusto, es redzēju ļoti skaistas kurpes . .. Vai tu dosi man naudu?

—     Bet vēl aizvakar tu nopirki sev jaunas kurpes.

—           Tās jau bija sandales… dod naudu, neesi skopulis.

—     Labi, še būs nauda.

Tātad viņa bija atradusi nekļūdīgu ceļu, kā piespiest mani maksāt klusējot, un nekad nemaldījās.

Es maksāju, cerēdams, ka beidzot viņa reiz atzīs, ka neesmu skops, bet pat devīgs, par kādu es pats sevi turēju. Bet tie bija tikai jauki maldi, kas ātri izgaisa. Tiešām, jo vairāk es tērēju, jo lielāks skopulis biju viņas acīs! Varbūt viņa saprata, ka es tērējos aiz lepnuma, lai piespiestu viņu, kas šai ziņā bija tik stūrgalvīga, mainīt savus uzskatus par manu skopumu, un viņa aiz sīkumainas godkāres negribēja atzīt manu uzvaru.

Varbūt tā bija vienīgi viņas muļķība, tukšas iedomas, ka slēpju no viņas nezin kādas bagātības, kā mēdz darīt īstie skopuļi, kas ar simtnieku kabatā iet apkārt, žēlodamies, ka viņiem ir tikai desmitnieks. Starp citu, viņai bija taisnība, ka man nepatīk izdot naudu. Tas man tiešām nepatika, jo es zināju, cik mums ir naudas, tāpat arī zināju, ka tādā gaitā mēs drīz būsim tukšā. Precoties man bija labi ievadīts veikals un bankā noguldīts gandrīz miljons liru. Tagad, lai es pūlējos kā pūlēdamies, lai ari nenesu vairs naudu uz banku un devu visus ienākumus saimniecībai, noguldījums bankā saruka ik mēnesi. Sākumā bija deviņi simti tūkstošu, tad astoņi simti, tad septiņi simti, tad seši simti. Bija skaidrs: mēs tērējām vairāk, nekā es ieņēmu, un šādā tempā vēlākais gada laikā konts būs izsmelts. Nolēmu — pie piecsimt tūkstošiem apstāšos un viņai to pateikšu. Man jāsaka, to dienu es gaidīju gandrīz ar bailēm; es apzinājos: ja tagad man neizdosies atsperties, es būšu pazudis.

Laiks gāja, un noguldījums dila. Bija seši simti tūkstošu liru, tad pieci simti piecdesmit, tad pieci simti divdesmit pieci. Kādu rītu es izņēmu divdesmit piecus tūkstošus liru, aizgāju uz māju un teicu Valentīnai:

—           Skaties! Tu redzi, te ir divdesmit pieci tūkstošliru gabali.

Viņa iejautājās:

—           Bet kādēļ tu man tos rādi? Vai tu gribi man kaut ko dāvināt?

—    Nē, es negribu tev neko dāvināt.

—           Kā gan es varēju iedomāties, ka tu man kaut ko dāvini! Tas būtu pārāk skaisti. ..

—    Pagaidi… es tev tos rādu, jo tie ir pēdējie.

—    Es tev neticu.

—    Un tomēr — tas ir tiesa.

—    Tu gribi man teikt, ka tev nav vairs naudas bankā?

—           Nauda man tur ir, bet tikai minimums tādam veikalniekam kā es… ja mēs arī to notērējam, man veikals jāslēdz.

—    Tu zini, ka tev bankā nauda ir.. . kādēļ tad tu nicini moki? .. * Liec mani mierā … tu lāču negribi dzirdēt, ka esi skops.

Es biju nozvērējies palikt mierīgs, bet, dzirdot vārdu «skops», es saniknots uzlēcu kājās:

—    Es neesmu skops… mēs tērējam vairāk, nekā ieņemam … lūk, viss; bet kādēļ tu neatnāc uz veikalu? Kādēļ neatnāc uz banku?

—    Liec mani mierā ar savu banku un savu veikalu . .. dari, ko gribi… ja tev patīk būt skopam, esi vien skops . .. bet mani liec mierā!

—    Idiote!

Tā bija pirmā reize pēc apprecēšanās, kad es viņai pateicu rupju vārdu. Vai esat kādreiz redzējuši uzšaujamies liesmu no petrolejas, kad tai pieliek aizdegtu sērkociņu? Tāpat iesvilās vienmēr rāmā un pat kūtrā Valentīna, dzirdot šo pasprukušo vārdu. Viņa ņēmās mani nievāt, un, jo vairāk viņa mani nievāja, jo vairāk atradās jaunu, ļaunu vārdu, it kā viņa tos vilktu citu pēc cita kā ķiršus no groza. Jāsaka, ka jau sen Valentīnai bija dusmas uz mani, un to, ko viņa man pašlaik teica, viņa bija perinājusi galvā nezin cik ilgi. Bet tie nebija parastie, rupjie vīriešu lamuvārdi, kā: nelietis, blēdis, salašņa, kas būtībā nevienam nedara ļaunu; nē, tās bija sieviešu aizvainojošās nievas, kas ieduras kā adatas un paliek iekšā, un vēlāk kustoties tu jūti, ka tās duras velns zina kur. Tās bija nievas par ģimeni, nodarbošanos, ārieni; tie nebija īsti lamuvārdi, bet ļauni izteicieni, dzēlīgi un asi, kurus dzirdot paliec kā mēms.

Ak, es nepazinu savu Valentīnu, un, ja man nebūtu tik sāpīgi, dzirdot viņu tā runājam, es būtu pat pabrīnījies. Tā tas nu bija! Beidzot viņa aprima, un es, pa daļai aiz pazemojuma, pa daļai aiz noguruma no šīs ilgās scēnas sāku raudāt kā bērns, nometos ceļos un piespiedu seju pie viņas kājām. Bet, vēl raudādams un piedošanu lūgdams, es jutu, ka nu ir beigas, ka viņu vairs nemīlu; un šī atziņa man bija tik rūgta, ka es sāku raudāt vēl stiprāk. Beidzot es mitējos, iedāvināju viņai piectūkstoš liru un aizgāju.

Man palika vēl divdesmittūkstoš liru, bet es vairs nemīlēju savu sievu un, atriebdamies tai, apņēmos parādīt, ka neesmu skops, lai tādēļ man būtu pat jāizput. Tomēr, pirms izdarīju to, ko biju nodomājis, es pārdzīvoju šaubas, svārstīšanos, gandrīz šausmas, kā nirējs, ko baida jūras dzelme zem viņa kājām. Es atrados Ripetas apkaimē pie Tibras, un pavasara saule maigi sildīja, bet nededzināja. Kāda tilta galā es ieraudzīju zemē notupušos ubagu, kas bija izstiepis roku pēc dāvanām un seju pavērsis pret sauli. Skatoties uz šo apmierināto seju ar pievērtām acīm un it kā smaidu uz lūpām, es sev jautāju:

«No kā tu bīsties? … Ja arī kļūsi tāds kā viņš, vēl vienmēr būsi laimīgāks nekā patlaban.»

Tad es sažņaudzu saujā visas tās tūkstoš liru lapeles, kas atradās man kabatā un, iedams garām, iemetu vienu viņam cepurē. Tā kā ubags bija akls, viņš man nepateicās un joprojām vērsa seju pret sauli, atkārtodams parastos ubagu vārdus.

Mazliet tālāk aiz tilta atradās pulksteņu veikals; es aizgāju turp un tūlīt bez kādas svārstīšanās nopirku sievai pulksteni par astoņpadsmit tūkstošiem liru. Man atlika tūkstoš liru, es paņēmu taksi un aizbraucu uz savu veikalu. Es jutos jau labāk, lai gan .man vēl bija mazliet bail; bet es atguvu drosmi, visu rīta cēlienu noraidīdams pircējus. Vienam es teicu, ka prece ir izpārdota, otram prasīju pārmērīgu cenu, trešajam ieskaidroju, ka priekšmets man ir, bet kā paraugs nav pārdodams. Es atļāvos pat greznību rupji izturēties pret pāris sevišķi nepatīkamiem pircējiem.

Visu laiku es domās neatlaidīgi atkārtoju: «Nebaidies! … Pirmais solis ir visgrūtākais … vēlāk viss iet pats no sevis …»

Torīt es pārnācu mājās ar bažām, vai tik pēc visa notikušā neatklāšu, ka sievu vēl mīlu; baidījos no tā, jo tad vajadzētu atkal sākt cīnīties par katru čentēzimu, klausīties, ka mani sauc par sīkstuli, un atkal atsākt to dzīvi, kādu biju dzīvojis divus pēdējos gadus. Bet, ieraudzījis sievu, sapratu, ka viņu tiešām vairs nemīlu; man viņa likās kā priekšmets; es pat ievēroju, ka zem pūdera viņas deguns vēl drusku spīd.

Es viņai teicu:

—     Mīļā, es tev atnesu mazu dāvaniņu; tu vienmēr sūdzējies, ka tev neesot rokas pulksteņa.

Viņa man pastiepa roku, un es, pirms piesprādzēju pulksteni, uzspiedu viņas rokai ilgu, skanīgu skūpstu tieši kā iemīlējies vīrs. Bet, skūpstīdams roku, es domāju: «Saņem to … šis skūpsts ir nodevīgāks par Jūdāsa skūpstu.»

Jāsaka, ka todien viņa juta sirdsapziņas pārmetumus visu ļauno vārdu dēļ, ko bija man teikusi, un bija ļoti mīlīga un laipna. Bet es vairs nejutu neko: sirdī mīlestības stīga bija pārtrūkusi, un nekas vairs nebija darāms.

Turpmāk es joprojām pildīju savu plānu. Nepagāja neviena diena, kad es nebūtu viņai kaut ko dāvinājis; veikalā es atteicos pat uzklausīt klientus, jau tūlīt paziņodams: — Es neko nepārdodu.

Tikmēr konts bankā izsika. Pusmiljons jau nav liela summa; pēc diviem mēnešiem vai mazliet vairāk man nebija gandrīz vairs nekā. Valentīnai neradās nekādas aizdomas. Viņa joprojām lasīja žurnālus, smēķēja amerikāņu cigaretes un gāja ar draudzenēm uz kino. Vienīgi, saņemot jaunu dāvanu, viņa šad tad izskata pēc teica:

—    Nu tu redzi, ka toreiz, kad tu teici, ka naudas nav, ka tu esi nabags un nevari vairs iztikt, man bija taisnība … tagad tu izdod daudz vairāk; tu esi, neteikšu, devīgs, bet vismaz ne tik skops, un nauda tev atrodas vienmēr.

Es neteicu neko, bet domās atkārtoju: «Pagaidi, pirms uzvaras bungas rībini.»

Kādu dienu izņēmu no bankas pēdējās piectūkstoš liras un par tām nopirku tik daudz amerikāņu cigarešu, ka man palika pāri ne vairāk par trīssimt lirām. Bija agrs rīts, un es negāju vis uz veikalu, bet atgriezos mājās, iegāju guļamistabā un atgūlos uz nesakārtotiem palagiem tāpat kā biju — ar visām drēbēm un kurpēm. Valentīna, kas vēl gulēja, pa miegam apgriezās un ieprasījās:

—    Vai tu uz veikalu neiesi? … Vai šodien ir svētdiena? — un atkal iemiga.

Es sāku smēķēt vienu cigareti pēc otras, gaidot, kad viņa pamodīsies. Viņa nogulēja vēl veselu stundu, tad uzmodās un tūlīt jautāja:

—    Kas tad nu, vai šodien ir svētki? — Un es atbildēju:

—    Jā, svētki.

Viņa piecēlās, lēnām apģērbās, runāja maz, bet bieži

jdutaja: — Ekjt kadi svētki tad ir? — it ka butu nojautusi, ka īstenībā svētku nav.

Es gaidīju to brīdi, kad viņa prasīs man naudu iepirkumiem. Lai gan viņa bija slinka, tomēr pati iepirkās un gatavoja, pieņēmusi kādu skuķi par palīdzi. Viņa iegāja vannas istabā, beidza ģērbties, tad iegāja virtuvē, runāja ar kalponīti un sagatavoja kafiju. Tad es piecēlos no gultas un arī iegāju virtuvē. Mēs dzērām kafiju klusēdami, vienīgi viņa prašņāja: — Bet kādi svētki tad ir? . . . Lučija saka, ka svētku neesot un visi veikali esot atvērti.

Tad es īsi atbildēju:

—    Šodien ir mani svētki, — un aizgāju uz guļamistabu, kur atkal atgūlos uz palagiem ar kurpēm kājās un drēbēm mugurā.

Tūlīt Valentīna neko neteica, palika kādu laiciņu virtuvē, sarunājās ar kalponīti un, domājams, gribēja man parādīt, ka neņem manus vārdus nopietni. Tad viņa ienāca, rokas sānos iespiedusi, un teica:

—     Es nesaku neko, ka tu neej uz darbu … tu vari arī vāļāties pa gultu .. . bet, ja tu gribi ēst, tev jādod man nauda pirkumiem.

Es izpūtu dūmus griestos un atbildēju:

—    Nauda? Man naudas nav.

—    Kā — nav naudas?

—    Nav!

Tad viņa sāka: — Paklau, kas tie par niķiem? Kas tev ienācis prātā? … Ja tu man nedosi naudu, es neiepirkšos, un, ja es neiepirkšos, mums nebūs ko ēsl. . .

—    Jā gan, — es atbildēju, — es tiešām domāju, ka mums nebūs ko ēst!

—           Nu, es aizeju, — viņa teica, — man nav laika … noliec naudu uz naktsgaldiņa.

Es joprojām smēķēju un, kad viņa pēc dažām minūtēm atgriezās, nopietni teicu:

—            Valentīn, es runāju taisnību, man nav vairs naudas . .. ir atlikušas pavisam trīssimt liras . .. vairāk man nekā nav…

—           Tev ir noguldījums bankā… kāda sīkstulība tevi nupat ir apsēdusi? …

—            Es neesmu sīkstulis, man nekā vairs nav … ja gribi, skaties pati.

Es izvilku no kabatas bankas grāmatiņu un parādīju viņai; šoreiz viņa neteica, ka neko nesaprot un lai lieku viņu mierā; viņa redzēja, ka es runāju nopietni, un viņas sejā parādījās šausmas.

Viņa ieskatījās grāmatiņā un mēmi atkrita krēslā.

Es paskaidroju:

—            Tu man teici, ka es esot skops, un, jo vairāk es tērēju, jo lielāks skopulis tev biju … nu tad es ar nodomu visu iztērēju un izputināju… veikalā es neko vairs nepārdevu … un tagad ir beigas… Man vairs nekā nav, mums nav pat ko ēst… bet tu vismaz nevarēsi man teikt, ka esmu skops.

Viņa pēkšņi sāka raudāt, šķiet, vairāk tādēļ, ka juta — es viņu vairs nemīlu, nekā naudas dēļ. Tad teica:

—           Tu mani nekad neesi mīlējis un tagad vēl mērdēsi badā.

—     Neko darīt, — es atbildēju, — man nav naudas.

Tad viņa paziņoja:

—     Es tevi atstāju … es aizeju pie mammas.

—     Uz redzēšanos!

Viņa izgāja otrā istabā un arī no manas dzīves, jo

no tā rīta neesmu viņu vairs redzējis. Pēc kāda laika es piecēlos no gultas un arī aizgāju. Bija paulaina diena, es nopirku maizi un gāju gar Tibru ēzdams. Skatoties plūstošajā ūdenī, es pēkšņi jutos laimīgs un sapratu, ka šie divi laulības gadi nav bijuši nekas vairāk kā dēka bez sekām; vecuma dienās es tos atcerēšos nevis kā divus gadus, bet kā divas dienas. Es lēnām ēdu maizi, tad pieliecos pie strūklakas un nodzēros. Vēlāk es aizgāju pie brāļa un lūdzu, lai viņš mani ņem pie sevis, kamēr būšu atradis darbu, un pēc dažām nedēļām es atradu darbu kā vienkāršs elektriķis.

Kā jau teicu, Valentīnu es neesmu vairs redzējis. Bet vai jūs zināt, ko viņa visiem stāsta? Es esot izšķērdētājs, kā caurs maiss; viņa nevarējusi mani pieradināt pie taupības un tādēļ māni atstājusi.

NELAIMĪGA DIENA

Tā jau saka. Daudzi netic ļaunām zīmēm, bet man ir pierādījumi. Kāda diena bija aizvakar? Otrdiena, septiņpadsmitais. Kas atgadījās no rīta, pirms gāju ārā? Trauku skapī, maizi meklēdams, es apgāzu sālnīcu.

Ko es satiku, tikko izgājis uz ielas? Kuprainu meiteni ar spalvām apaugušu dzimumzīmi sejā; nekad viņu nebiju redzējis mūsu rajonā, kur visi pazīst cits citu.

Ko es izdarīju, ieejot garāžā? Izspraucos pa apakšu kāpnēm, uz kurām stāvēja kāds strādnieks un laboja gaismas reklāmu.

Kas tas bija par mehāniķi, kas garāžā mani pirmais uzrunāja? Nu tas; negribu saukt viņu vārdā, jo visi zina, ka viņš nes nelaimi ar savu greizo seju un neglītajām, žultainajām acīm.

Vai jums vēl nav diezgan? Nu, tad lūk, vēl jums piedevām: pa ceļam uz autostāvvietu tikko nesabraucu melnu kaķi, kas, nezin no kurienes izsprucis, likās pāri itilai, un man yajadzeja ta bremzēt, ka atskanēja velnišķīgs kauciens.

Flamīnija laulflima stāvvietā, dažus soļus no Viterbo dzelzceļa piestātnes, es ilgi nedabūju gaidīt. Pulkstenis varēja būt ap septiņiem, kad, it kā tarantellu dejojot, man skriešus tuvojās zemnieku pāris, nupat kā iebraucis no laukiem. Vīrietis, mazs un drukns, melnās biksēs, jostu ap vēderu, mugurā kamzolis un krekls bez apkakles, seja plakana, melnu bārdu apaugusi, acis šķības: viena aizkritusi, otra ieplesta; sieviete, varbūt viņa māte, ģērbusies kā čigāniete, melnos lindrakos, melnu lakatiņu, seja dzeltena kā patrončaula, visa vienās grumbās, bet zelta gredzeni ausīs. Apkrāvušies viņi bija kā ēzeļi ar saiņiem, paunām, salālu buntēm, lakatiņos iesietiem tomātiem. Ne vārda neteicis, viņš man iedeva papīra gabaliņu, uz kura ķeburainiem burtiem, kas izskatījās pēc notīm, bija uzrakstīta adrese: «Pollarola laukums»; tas atrodas tieši pie Puķu laukuma tirgus. Kamēr es atšifrēju adresi, viņa ļoti ātri krāva visas tās dieva dāvanas mašīnā; es apgriezos, lai redzētu, kas notiek, un piebildu:

—     Ko, vai jūs domājat, ka man ir kravas mašīna dārzeņu pārvadāšanai?

Manī neskatīdamies, vīrietis novilka caur zobiem:

—   Tā visa ir laba manta; brauc tik ātri, mums jāsteidzas.

Es iedarbināju motoru un braucu. Braukdams dzirdēju viņu sakām sievietei: — Skaties, kur liec kājas. . . tu man esi sašķaidījusi tomātus! — Es tūlīt nodomāju, ka nu gan būs piemēslojuši mašīnu. Kad nonācām Pollarola laukumā, es apgriezos un ieraudzīju, ka viņi tiešām pataisījuši mašīnu par īstu mēslu bedri: salātu lapas, smiltis, ūdens, sašķaidīti tomāti. Es pārskaities kliedzu:

—           Un kas man samaksās par sēdekļa ādas pārvilkumu?

—           Tas nav nekas, — viņš runāja, vilkdams no kabatas mutautiņu un slaucīdams netīrākās vietas. Es nikni iesaucos: — Slaucīšana te nelīdz! Tu man esi nodarījis zaudējumu par vairākiem tūkstošiem liru!

Viņš manī vairs neklausījās, bet palīdzēja sievietei izkravāt saiņus, atkārtodams: — Ašāk, steidzies … liec zemē!

Nu es viņam uzkliedzu: — Oho, nekas, nekas; šķibacis, turklāt vēl kurls.. . es tev prasu, kas man samaksās par sēdekļa ādu?

Viņš nepacietīgi apgriezās un teica: — Gaidi! Vai neredzi, ka es kravājos?

—    Es gribu, lai tu man samaksā par sēdekli!

Tagad viņš bija darbu beidzis. — Ncm, — viņš teica,

spiezdams man rokā braukšanas naudu, — ņem un pazūdi!

—    Vai tu esi stulbs? Ko lai es ar tik vien iesāku?

—    Vai tev vēl nav gana?

—    Labi, tas būtu par braucienu … bet bojājumi?

Mēs stāvējām aci pret aci, es un viņš, bet sieviete

sāņus mierīgi un nekustīgi starp savām paunām. Tad viņš teica: — Labi, es tev maksāšu, — un, aplaidis skatienu apkārt laukumam, kas šai brīdī bija tukšs, iebāza roku kabatā. Nodomāju, ka viņš ņems naudu, bet viņš izvilka atvāžamo nazi ar atsperi spalā, kādus lieto gani:

—    Vai šito pazīsti?

Es palēcos, atpakaļ; viņš atvāza nazi un piebilda:

—    Tagad mēs esam sapratušies!

Aiz dusmārņ vai plīsdams, es atkal ielēcu taksometrā, iedarbināju motoru, apbraucu laukumam apkārt un tad ar lielu ātrumu drāzos virsū sievietei, kura vēl arvien stāvēja pie mantām. Kā par brīnumu, viņa paspēja atlēkt sāņus; es uzbraucu dārzeņu saiņiem taisni virsū un tos sašķaidīju. Vīrietis kliedza — nesadzirdēju, ko īsti, un uzlēca uz kāpšļa. Es atrāvu roku no stūres un iesitu viņam sejā, tas piespieda viņu nolēkt, bet es zaudēju virzienu un gandrīz iebraucu sienā. Man tomēr izdevās sagriezt mašīnu un apbrauki ap stūri. Pie Vitorio tilta es beidzot apslājos un apskatījos: dubļu aizsargspārns bija nobrāzts un saliekts, mašīna piemēslota — zaudējums par tūkstošiem liru. Diena sākās labi…

Riebīgā omā, lādēdams zemniekus un laukus, vēl nobraucu kādas piecas reizes par divsimt līdz trīssimt lirām. Ap pulksten diviem es beidzot atrados pie Centrālās stacijas taksometru rindas beigās. Vilciens pienāk, ļaudis izklīst, mašīnas aizripo cita pēc citas; pienāk mana kārta, iekāpj liels, resns kungs pliku pakausi, ar degunkniebi apaļajā, skūtajā sejā. Visa viņa bagāža — tikai viens koferītis; viņš strupi teica:

—    Makijas iela!

Visas Romas ielas jau neviens nevar zināt, tomēr vairāk vai mazāk katrs nojauš. Bet šo Makijas ielu es tiešām dzirdēju pirmo reizi. Es iejautajos:

—    Bet kur tāda ir?

—     Brauciet vien līdz Foro Itāliko . . . tad es jums parādīšu …

Es neteicu neko un sāku braukt. Braucu, braucu un braucu —: lūk, Flamīnija iela, lūk, Milvio tills; aiz Milvio tilta nogriezos gar Tibru uz Foro. Kungs man uzsauca:

—    Tagad pirmā iela pa labi un tad vēlreiz pa labi!

Nu jau mēs bijām pie Mārio kalna nogāzes. Aiz

Stadiona ar kailajām statujām es iegriezos pa kādu stāvu ielu, un nu sākās rāpšanās kalnā. Pušķainā krūmos bija stabs ar uzrakstu: «Makijas iela». Tā taču nebija iela, bet lauku ceļš. Tikai akmeņi un smiltis! Es jautāju: — Vai man jāiegriežas pa to?

—     Protams!

Man paspruka: — Dzīvojat gan jūs īstā mūžamežā!

—      Iztiksim bez asprātībām .. . iela ir tāda pati kā visas cilas.

Neko darīt! Es sakodu zobus un dzinu mašīnu augšup pa taku. Tikai bedres un akmeņi! Vienā pusē krūmiem noaugusi kalna krauja, otrā dziļa grava un tālu lejā Roma. Braucām augšup, vienmēr augšup; pagriezienos vajadzēja dot atpakaļgaitu — tik šauri tie bija; beidzot pēc pēdējā kāpuma nonākam pie kādiem vārtiem.

Es iebraucu pa vārtiem, braucu pa kailu, grantētu pagalmu un apstājos baltas ēkas priekšā. Kungs izkāpa un steidzīgi man samaksāja. Es protestēju: — Tas ir par braucienu … bet atpakaļceļš?

—    Kāds atpakaļceļš?

—     Te mēs esam ārpus Romas.. . jums jāsamaksā atpakaļceļš.

—      Neko es nemaksāšu . . . nekad neesmu maksā jis atpakaļceļu un nedomāju arī šodien to maksāt.

To pateicis, viņš ātri aizgāja. Es sakaitināts kliedzu viņam pakaļ: — Es te palikšu, kamēr jūs nebūsiet samaksājuši man atpakaļceļu, kaut ari man būtu jāgaida līdz vakaram.

Redzēju viņu paraustām plecus un, kad durvis atvērās, ieejam, bet, durvīm veroties, es pa tām ieraudzīju, kā man likās, vīrieti baltā virsvalkā. Es cipskatīju namu: visas žalūzijas nolaistas, apakšstāva logi aizrestoti. Ari es paraustīju plecus, iekāpu atpakaļ mašīnā, kas saulē jau bija piekārsusi, apsēdos pie stūres, izņēmu no kabatas brokasla maizi un dziļajā klusumā lēnām to apēdu, vērodams pāri aizai Romu. Tad man uznāca snaudiens, spiedīgajā karstumā es aizmigu un nogulēju gandrīz stundu. Pēkšņi es uztrūkos gluži apjucis un nosvīdis un redzēju, ka viss bija tāpat kā agrāk: tukšais pagalms, nams ar nolaistām žalūzijām, saule un klusums. Lielās dusmās es sāku taurēt, domādams: «Kādam taču būs jānāk!»

Man tā taurējot, tiešām kāds nāca. No nama aizmugures parādījās mazs vīriņš, kas izskatījās pēc sakristāna savā melnajā rupja zīda uzvalkā, un pāri pagalmam skrēja pie manis:

—     Brīvs?

—     Jā!

—     Labi, aizved mani uz Pētera baznīcu.

Es nodomāju, ka ļaunumam ir arī savs labums: līdz Pētera baznīcai bija krietns gabals, un tā es vēl saņemšu arī par atpakaļceļu.. . Iedarbināju motoru un braucu. Jāsaka, ka, braucot ārā pa vārtiem, man likās, ka kādā logā redzu mājam un saucam mani atpakaļ, bet es Lam nepievērsu uzmanību. Melrus piecdesmit es lēnām braucu lejup pa taku, pagriezienu pēc pagrieziena, tad pašā šaurākajā vietā devu atpakaļgaitu. Te pēkšņi divi spēka viri baltos virsvalkos steidzās pa galvu pa kaklu lejup pa krauju. Ķerdamies pie krūmiem un rokas vēcinādami, tie kliedza:

—     Stāt! Stāt!

Es apstājos. Viens no viņiem alrava durtiņas un bez

kādiem aplinkiem uzsauca sēdeklī sagumušajam vīriņam:

—    Kāp ārā, draudziņ, ātri! . . . Netaisi jokus.

—    Mani taču gaida pāvests!

—    Nekas, aizbrauksi citreiz … kāp ārā!

Neko darīt, vīriņš izkāpa, un viens no milzeņiem tūlīt saņēma viņu aiz elkoņa, bet otrs man paskaidroja:

—           Viņš vienmēr ir tik rāms, tādēļ ļaujam viņam brīvi staigāt. .. bet ar trakiem nekad nevar zināt.

—    Bet kas tad tas ir? Vai trako nams?

-r— Nu kā tad; vai tad tu to tūlīt neredzēji?

Nē, to es nebiju redzējis.

Tur augšā stāvēdams, biju zaudējis laiku un ari samaksu par atpakaļceļu. Nu bija jau pēcpusdiena, rīta cēliens tiešām bija nelaimīgs.

Es aizbraucu uz Pinlurikio alejas stāvvietu un tur, varbūt jūs neticēsiet, nogaidīju gandrīz četras stundas. Beidzot, kad metās jau tumšs, nāca jauns, melnīgsnējs vīrietis gariem matiem, zem svārkiem jūrnieka krekls, īsts dūres varonis, un zem rokas glīta, aušīga skuķe. Viņš teica:

—    Aizved mūs uz Džanīkolo!

Viņi iekāpa. Es sāku brauki kā neprātīgs un ik brīdi skatījos spogulī virs aizsargstikla. Flamīnija augstienē, kādā vientuļā vietā pie Tibras, viņš satvēra meiteni aiz matiem, atlieca atpakaļ viņas galvu un skūpstīja uz mutes. Viņa iekunkstējās: — Nē, nē, tu bezkaunīgais, — un tad, pats par sevi saprotams, apķērās viņam ap kaklu un atbildēja ar skūpstu. Skūpsti un skūpsti bez gala; parasti es neesmu bargs pret pārīšiem, bet todien pēc tik daudz nelaimēm man sametās tā kā dusmas. Es nobremzēju un uz vietas apturēju mašīnu, paziņodams:

—    Esam klāt!

—           Vai tad jau ir Džanīkolo? — jautāja viņa, atbrīvodamās no apkampieniem ar izjukušiem matiem un pa visu seju iztrieptu smiņķi.

—           Nē, nav Džanīkolo, bet, ja jūs nebūsiet pieklājīgāki, es tālāk nebraukšu!

Viņš kā īsts dūres varonis izsaucās:

—    Bet kas tev par daļu!

Taksometrs ir mans… ja gribat mīlināties, — ejiet Villas Borgezes krūmos.

Viņš mirkli uz mani skatījās, tad teica:

—           Labi … pateicies dievam, ka es esmu ar sinjorinu … ved mūs uz Džanīkolo.

Es neteicu neko un vedu viņus uz Džanīkolo. Bija jau nakts; viņi izkāpa un lika man gaidīt, tad piegāja pie margām un kādu laiku skatījās uz Romu. Kad viņi atnāca atpakaļ, vīrietis teica:

—    Tagad brauksim uz Kavaljēri di Maltu!

—    Bet ir jau nobrauktas tūkstoš liras.

—    Brauc, nebīsties!

No Džanīkolo līdz Kavaljēri di Maltai ir vesels ceļojums. Zinu — taksometrā viņi atkal skūpstījās, bet nu jau man par to nebija nekādas daļas, gribēju tikai nopelnīt naudu. Kavaljēri di Maltas ielas ir klusas un tukšas. Viņi lika man apstāties Sv. Sabīnas laukumā. No tā ir ieeja parkā, kas atrodas pie Tibras, un tam visapkārt ir žogs. Viņi lika man atkal gaidīt, izkāpa un iegāja parkā. Bija tumšs, silts vakars, vēl lidoja pēdējās bezdelīgas, pirms gāja pie miera; stiprā magnoliju smarža reibināja. īsta vieta mīlētājiem, un, iedomājoties, ka liem abiem lāču ir tiesības skūpstīties un viņu vietā es darītu to pašu, es labprāt gaidīju. Tā es nogaidīju varbūt pusstundu, atpūzdamies vēsajā tumsā un klusumā. Te pēkšņi mans skatiens apstājās pie skaitītāja — bija nobrauktas divtūkstoš liras: es satrūkos, izkāpu un iegāju dārzā. Tūlīt redzēju, ka tas ir tukšs; tukši arī visi soliņi zem kokiem. Dārzam bija otra izeja, pa to viņi, zināms, bija aizgājuši un tad apkampušies, kā jau mīlētāji, kāpuši lejup līdz pal Lielajam Cirkam. Tā viņi to bija izdarījuši.

Mēnesnīcā arī es devos lejup — sadrūmis, lādēdams savu nelaimi. Pie Aksūmas obeliska mani aplurēja policists: — Naudas sods! Vai jūs nezināt, ka naktī nedrīkst braukt ar nodzēstām ugunīm?

Pie Kolizeja beidzot klients man pa prātam: kup rains, baltā kreklā, vaļēju apkakli, svārki padusē, galva ar lielu punu, it kā pieaugusi tieši pie pleciem.

—     Par vēlu, — es novilku caur zobiem.

—    Ko jūs sakāt? — viņš jautāja iekāpdams.

—     Neko. Kurp brauksim?

Viņš man pateica adresi, es iedarbināju motoru un sāku braukt.

DĀRGLIETAS

Kad draugu pulciņa ienāk / sieviete, droši varat teikt: pulciņš izjuks, un katrs aizies savu ceļu. Togad mēs bijām tik sirsnīgs jauniešu pulciņš, kādu var pameklēt: vienmēr saticīgi, vienmēr kopā, vienmēr vienis prātis.

Mēs visi pelnījām ļoti labi: Tore ar garāžu, abi brāļi Modesti ar gaļas piegādi, Pipo Morganti ar delikatešu veikalu, Rinaldo ar bāru un es ar visdažādākajiem darījumiem: tai laikā es pelnījos ar darvu un citām tamlīdzīgām precēm. Lai gan mēs visi bijām jaunāki par trīsdesmit gadiem, neviens no mums nesvēra mazāk par astoņdesmit deviņdesmit kilo: visi labi turēti, kā mēdz teikt.

Pa dienu mēs strādājām, bet pēc pulksten septiņiem vienmēr bijām kopā, sākumā bārā pie Rinaldo, Vitorio prospektā, vēlāk kādā dārza osterijā Jaunās baznīcas apkaimē. Svētdienas, protams, mēs pavadījām kopā vai nu sporta sarīkojumos stadionā, vai arī izbraukumos uz

Kastelli, bet karstajā laikā uz Ostiju vai Ladispoli. Mēs bijām seši, bet varētu teikt, ka esam viena miesa un viena dvēsele, un, ja vienam no mums uznāca kāds untums, tas uznāca ari pārējiem pieciem.

Ar dārglietām pirmais iesāka Tore; kādu vakaru, kad viņš ieradās osterijā, uz rokas viņam bija masīvs zelta hronometrs ar pītu zelta aproci trīs pirkstu platumā. Mēs jautājām, kas viņam to dāvinājis.

—    Itālijas Valsts bankas direktors, — viņš teica, likdams saprast, ka ir pircis to par savu naudu. Viņš noņēma pulksteni un rādija to mums. Tas bija lielisks pulkstenis ar dubultvākiem, sekunžu rādītāju un kopā ar blīvi ^īto aproci svēra nezin cik. Tas atstāja iespaidu. Kāds iesaucās: — Kapitāla ieguldījums!

Bet Tore atbildēja: — Kas nu par ieguldījumu … man patīk valkāt tādu uz rokas, tas ir viss.

Otrā dienā arī Morganti ieradās parastajā osterijā ar jaunu pulksteni zelta aprocē, bet tas nebija tik smags. Tad nāca brāļu Modestu kārta; tie nopirka katrs pa pulkstenim, lielākus par Tores pulksteni, bet ar retāku un platāku pītu aproci. Man un Rinaldo patika Tores pulkstenis, mēs pajautājām, kur viņš to pircis, tad visi kopā aizgājām uz Korso un iepirkāmies dārgajā veikalā.

Bija maijs, un mēs bieži vien gājām vakaros uz Mārio kalna osteriju dzert vīnu, ēst svaigās pupu pākstis un aitu sieru. Kādu vakaru Tore pastiepj roku pēc pāksts, un mēs visi ieraugām viņam pirkstā masīvu gredzenu ar briljantu, ne sevišķi lielu, bet skaistu.

—    Ka tevi jupis! — mēs iesaucāmies. Viņš strupi pretī:

—    Kaut gan jūs esat mērkaķi, šoreiz tomēr man pakaļ nedariet. To es nopirku, lai atšķirtos no citiem.

Tomēr viņsj. gredzenu novilka, un mēs lo laidām apkārt; briljants tiešām bija ļoti skaists, nevainojami dzidrs. Bet Tore ir jau mazliet par resnu ar platu, drebelīgu seju, mazām cūkas actiņām, it kā no sviesta veidotu degunu, un viņa mute šķiet vaļā atvērts maks. Ar šo gredzenu īsajā, resnajā pirkstā un pulksteni ap tuklo roku viņš izskatījās pēc sievietes. Gredzenus ar briljantu mēs neiegādājāmies, kā viņš to bija vēlējies, tomēr labus gredzenus mēs visi" nopirkām. Brāļi Modesti pasūtīja divus vienādus sarkanā zelta gredzenus, bet ar dažādiem pusdārgakmeņiem, vienu zaļu, otru tumšzilu; Rinaldo nopirka sev mazliet senatnīgu zelta filigrāna gredzenu ar brūnu kameju, uz kuras bija balta kailas sievietes figūriņa; Morganti, kas nekad nezināja mēru, iegādājās sev īstu platīna gredzenu ar melnu akmeni; es, būdams daudz pieticīgāks, nopirku gredzenu ar četrstūrainu, gludu, dzeltenu akmeni, kurā liku iegravēt savus iniciāļus, lai varētu tos uzspiest sūtījumu zīmoglakai.

Pēc gredzeniem nāca portsigāri. Kā parasti, iesāka Tore, klikšķinādams mums zem deguna garenu, plakanu etviju, protams, tīra zelta, ar kruslveida rievojumu; un tad mēs visi, kā nu kurais, darījām viņam pakaļ. Pēc portsigāriem mēs sākām niekoties: kāds nopirka sev aproci ar piekariņu, ko valkāt uz otras rokas; kāds aerodinamisku pildspalvu; kāds važiņu ar krustiņu un Madonnu medaljonā, ko pakārt kaklā; kāds šķiltaviņas. Tore, iedomīgākais no visiem, uzvilka pirkstos vēl trīs gredzenus un nu vairāk nekā jebkad izskatījās pēc sievietes, it sevišķi, kad novilka svārkus un palika kreklā ar īsām piedurknēm, atkailodams savas resnās, mīkstās rokas ar gredzenotajiem pirkstiem.

Mēs bijām apkrāvušies dārglietām. Un nezin kāpēc tieši tad mūsu attiecības sāka bojāties. Būtībā tie bija tīrie nieki: kāda pazobošanās, kāds mazliet dzēlīgāks teiciens, kāda strupa atbilde, līdz kādu vakaru bāra īpašnieks Rinaldo ieradās parastajā osterijā ar meiteni — savu jauno kasieri. Viņu sauca par Lukrēciju; divdesmit gadu viņai varbūt vēl nebija, bet briedums kā sievietei ap trīsdesmit. Viņa bija balta kā piens, lielām, melnām, bet stingām, neizteiksmīgām acīm, sārtu muti, melniem matiem. Viņa atgādināja statuju — jo vairāk tādēļ, ka vienmēr bija atturīga un mierīga un nerunāja gandrīz nemaz. Rinaldo mums uzticēja, ka sameklējis viņu ar darba pieprasījuma sludinājumu un neko tuvāk nezinot, pat ne tik daudz, vai viņai ir ģimene un pie kā viņa dzīvo. Viņa esot tieši kā radīta kasieres vietai, viņš piebilda: tāda meitene ar savu skaistumu pievilina klientus un ar savu nopietnību tur tos zināmā atstatumā; neglīta meitene nevaldzina, bet skaista un vieglprātīga nestrādā un rada nekārtības.

Lukrēcijas klātbūtnē mēs tovakar kļuvām nedroši, visu laiku sēdējām kā uzvilkti, paturējām svārkus mugurā, runājām atturīgi, bez jokiem un rupjiem vārdiem, centāmies uzvedīgi ēst; Tore pat mēģināja ēst augļus ar nazi un dakšiņu, tomēr bez lieliem panākumiem.

Otrā dienā mēs visi steidzāmies uz bāru, lai redzētu Lukrēciju pildām savus pienākumus. Viņa sēdēja uz niecīga soliņa, un viņas vecumam jau pārāk platie gurni sniedzās tam pāri; ar savām varenajām krūtīm viņa gandrīz uzgūla elektriskās kases taustiņiem. Mums visiem palika mute vaļā, redzot viņu tik mierīgi, noteikti, bez steigas izsniedzam čekus; atkal un atkal viņa piesita kases taustiņus, uz tiem nemaz neskatoties, cieši

pievērsusi a«is bāra letei sev, priekšā. Mierīga, vienaldzīgā balsi viņa katru reizi pieteica bāra viesmīlim:

—     Divas melnas kafijas . .. viens rūgtais . .. viena oranžāde . .. pudele alus .. .

Lukrēcija nekad nesmaidīja, nekad neskatījās uz klientu, bet te bija arī tādi, kas tieši līda acīs, lai tikai viņa uz tiem paskatītos. Ģērbusies viņa bija rūpīgi, bet vienkārši kā nabadzīga meitene, jo tāda viņa arī bija, — vienkārša, balta kleita īsām piedurknēm, bet tira, svaiga, labi izgludināta. Rotaslietu viņai nebija, pat auskaru ne, kaut gan ausīs bija caurumiņi. Redzēdami Lukrēciju tik skaistu, mēs, paša Rinaldo iedrošināti, protams, sākām par viņiem jokot, un viņš par to lepojās. Bet jau pēc pirmajiem jokiem viņa teica:

—     Šovakar mēs redzēsimies restorānā, vai ne? … Tikmēr lieciet mani mierā. . . man nepatīk, ka mani traucē darbā!

Tore, kam tas bija teikts, jo viņš bija visizlaidīgākais un uzmācīgākais, teica liekuļotā izbrīnā:

—     Atvainojiet, ziniet. . . mēs esam vienkārši ļaudis … nezinājām, ka mums ir darīšana ar princesi .. . atvainojiet. . . negribējām jūs aizskart!

—     Es neesmu princese, — viņa strupi atteica, — bet nabaga meitene, kas strādā, lai sagādātu iztiku. . . jūs neesat mani aizskāruši . . . Vienu kafiju un vienu rūgto! — Un tad mēs aizgājām gandrīz kā izpērti.

Vakarā, kā parasts, mēs satikāmies osterijā, Rinaldo ar Lukrēciju atnāca pēdējie; un mēs tūlīt pasūtījām ēdienus. Kādu bridi, gaidot ēdienus, atkal iestājās neveikls klusums, tad saimnieks atnesa lielu bļodu ar gabalos sadalītu sautētu vistu tomātu un piparu mērcē.

Mēs skatījāmies cits cit^, un Tore, izteikdams mūsu kopējo vēlēšanos, iesaucās:

—     Ziniet, ko es jums teikšu? Pie galda man patīk justies brīvi… dariet tāpat kā es, un jums būs labi!

To teikdams, viņš paņēma vistas stilbu ar gredzeniem piemauktajos pirkstos, pacēla to pie mutes un sāka kost. Tas bija signāls: kādu mirkli svārstījušies, visi sāka ēst ar rokām; visi, izņemot Rinaldo un, protams, Lukrēciju, kura tik tikko urbināja vistas krūts gabaliņu. Pēc šāda sākuma atkal sadūšojāmies, un pilnā spēkā gāja vaļā agrākais tracis: mēs ēdām runādami un runājām ēzdami; pie katra kumosa tukšojām glāzi līdz dibenam; atlaidāmies krēslos; stāstījām nerātnas anekdotes. It kā par spīti, mēs uzvedāmies izlaidīgāk nekā parasti; neatceros, ka jebkad būtu ēdis tik daudz un ar tādu baudu kā tovakar. Kad vakariņas bija paēstas, Tore atlaida bikšu jostu un tik skaļi atraugājās, ka griesti salīgotos, ja mēs nesēdētu ārā vīnstīgu lapenē.

—     Uf, nu man ir vieglāk, — viņš paziņoja. Viņš paņēma zobu bakstāmo, kā vienmēr, un izbakstīja visus zobus pēc kārtas un tad atkārtoja to pašu vēl otrreiz; beidzot, iespraudis bakstīkli mutes kaktā, sāka stāstīt kādu diezgan piedauzīgu gadījumu. Tad Lukrēcija piecēlās un teica:

—     Rinaldo, es jūtos nogurusi. Ja tev nav nekas pretī, pavadi mani uz māju.

Mēs uzmetām cils citam zīmīgus skatienus: viņa bija bāra kasiere tikko divas dienas un jau teica viņam «tu» un sauca vārdā. Kā tad — darba piedāvājuma sludinājums avīzē! Viņi aizgāja, un, tikko viņi bija prom, Tore otrreiz atraugājās un teica:

—          īstā laikā … es vairs ilgāk nevarēju . .. Vai redzējāt to augstprātību? Un Rinaldo viņai pakaj, tik paklausīgs kā jēriņš .. . darba sludinājums . .. labāk teiksim — precību sludinājums.

Divas vai trīs dienas atkārtojās tas pats: Lukrēcija klusēdama mierīgi ēda, mēs izlikāmies, it kā viņas nebūtu, un Rinaldo, raudzīdamies gan uz Lukrēciju, gan uz mums, nezināja, kā izturēties. Kaut kas brieda, to mēs visi jutām: šī meitene kā kluss ūdens neizrādīja neko, bet visu laiku vēlējās, lai Rinaldo izvēlas starp viņu un mums. Beidzot kādu vakaru bez jebkāda noteikta iemesla, varbūt tādēļ, ka bija karsts un, kā zināms, karstums padara nervozus, Rinaldo azaida vidū mums uzbruka.

—    Šī ir pēdējā reize, kad es ēdu kopā ar jums!

Mēs visi palikām vaļēju muti, un Tore jautāja:

—    Ko, vai tiešām? Vai drīkst zināt, kādēļ?

—    Tādēļ, ka jūs man nepatīkat!

—    Tev nepatīkam? Zēl, ļoti žēl!

—    Jūs esat cūku bars; lūk, kas jūs esat!

—    Sargies tā runāt, vai tu esi jucis?

—           Jā, jūs esat cūku bars, to es saku un sacīšu .. . ēdot kopā ar jums, man nāk vēmiens!

Mēs visi bijām piesarkuši no dusmām, daži bija piecēlušies kājās.

—           Ņem vērā, pirmais cūka esi tu, — teica Tore.

—     Kā tu vari mūs tiesāt? Vai mēs nebijām vienmēr kopā? Vai mēs vienmēr nedarījām to pašu?

—           Esi klusu! — Rinaldo viņam uzkliedza, — ar visām šīm dārglietām apkāries, tu tiešām izskaties viena no tām … tev trūkst vēl tikai parfīma … saki, — vai tev nekad nav ienācis prātā sasmaržoties?

Sitiens bija vērsts pret mums visiem; saprazdami, no

kurienes tas nāk, mēs paskatījāmies uz Lukrēciju: bet viņa, liekule, vilka Rinaldo aiz piedurknes, lūgdama, lai tas beidz un nāk prom. Tad Tore teica:

—     Arī tev ir dārglietas … arī tev ir pulkstenis, gredzens, aproce … tu esi tāds pats kā mēs!

Tad Rinaldo zaudēja savaldīšanos:

—     Zināt, ko es darīšu? Es tās visas atdošu viņai, — ņem, Lukrēcij, es tās tev dāvinu!

To teikdams, viņš novilka gredzenu, noņēma aproci, pulksteni, izvilka no kabatas cigarešu etviju un ielika visu meitenei klēpī.

—     Jūs tā nedarīsiet. .. nespēsiet tā darīt… — viņš apvainojoši teica.

—     Ej tu ellē! — Tore iesaucās, tomēr bija skaidri redzams, ka viņam kauns par saviem gredzenu pilnajiem pirkstiem.

—     Rinaldo, ņem atpakaļ savas mantas un iesim, — Lukrēcija mierīgi teica. Viņa salika kaudzītē visas zeltlietas, ko Rinaldo viņai bija iedevis, un ielika tam kabatā. Bet Rinaldo nezin aiz kāda naida pret mums joprojām mums uzbruka, ļaudams tomēr, ka Lukrēcija velk viņu prom:

—     Jūs esat cūku bars, es jums saku . .. iemācieties ēst, iemācieties dzīvot… jūs cūkas!

—     Stulbeni! — saniknotais Tore kliedza viņam pretī, — tumsoni, tevi ir ieēdinājusi tā stulbene tev pie sāniem!

Jums vajadzēja redzēt Rinaldo! Viņš pārlec pār galdu, sagrābj Tori aiz krekla apkakles . . . neko darīt, mums vajadzēja viņus izšķirt.

Tovakar, kad viņi bija aizgājuši, mēs vairs nepārmijām ne vārdu, un arī paši drīz gājām prom. Otrā vakarā

mēs atkal sastapāmies, bet agrākā jautrība bija pagalam. Ievērojām, ka daudzi gredzeni bija nozuduši no pirkstiem, tāpat arī dažs labs pulkstenis. Trešajā vakarā mēs visi bijām bez rotaslietām, bet gļēvāki nekā jebkad. Pagāja nedēļa; un tad kāds atrada vienu ieganstu, kāds citu, lai atrautos no tikšanās. Draudzībai bija beigas, un ir zināms: kam reiz ir beigas, tas vairs nekad neatjaunojas — nevienam negaršo sildīta vira.

Šinīs dienās dabūju zināt, ka Rinaldo apprecējis Lukrēciju; man stāstīja — baznīcā viņa bijusi vairāk apkārta rotaslietām nekā Madonnas statuja. Un Tore? Pirms kāda laika es Tori redzēju viņa garāžā; viņam bija gredzens pirkstā, nevis zelta ar briljantu, bet sudraba gredzens, kādus valkā mehāniķi.

TABU

Alesandro dēļ es osterijā nonācu nejēdzīgā stāvoklī, un pēc divām nedēļām, braukdams ar motociklu pa Kasija ceļu, viņš sadūrās ar kravas mašīnu un bija uz vietas beigts. Ejot ārā no kino, Džūlio mani izpļaukāja, bet nebija pagājušas ne trīs dienas, kad, peldoties Tibrā, viņš dabūja to briesmīgo slimību, ko izplata netīrumu notekas, un aizgāja dažās stundās. Remo man Ripetas ielā bija teicis: «Riebīgais muļķis, stulbais nejēga,» — bet mazliet vēlāk, iegriežoties Okas ielā, viņam paslīdēja kāja uz mizas, un viņš pārlauza stilbu.

Mārio nekrietni izturējās pret mani futbolsacīkstēs un, var teikt, gandrīz tai pašā brīdī pamanīja, ka viņam ir izvilkts kabatas portfelis. Sie četri gadījumi un vēi citi, par kuriem nerunāšu, lai neapniktu, bija mani beidzot pārliecinājuši, ka mani sargā kāds noslēpumains spēks, kas iznīcina vai vismaz soda katru, kas

man stājas c^ļā. Ievērojiet — tam nav nekāda sakara ar buršanu. Burvis dara ļaunu bez iemesla, kā pagadās, šķiežot nelaimi uz visām pusēm gandrīz tāpat kā ielu laistāmā mašīna ūdeni: lai ķer, kam ķer. Nē, lai gan es esmu mazs cilvēciņš — tikai pārdevējs audumu veikalā — un neesmu ne skaists, ne stiprs, ne bagāts, ne arī, vispārīgi ņemot, sevišķi apdāvināts kādā nozarē, es tomēr jūtu, ka mani sargā kāds pārdabisks spēks, kura dēļ neviens nevar nesodīts darīt man ļaunu. Jūs teiksiet: iedoma. Nu tad, lūdzu, izskaidrojiet man, kāpēc notikuši visi šie nāves un nelaimes gadījumi ar tiem, kas varmācīgi izturējušies pret mani. Izskaidrojiet man, kā tas nākas, ka šis spēks, ja grūtā brīdī es to piesaucu, tūlīt atskrien kā sunītis un soda neprātīgo, kas iedrošinās stāties man ceļā. Beidzot izskaidrojiet man … nē, lai paliek. Jums jāzina tikai tas, ka tajā laikā es biju ieņēmis galvā, ka mani sargā burvestība.

Kādā vasaras dienā mēs, t. i., Grācija un es, nolēmām svētdien aizbraukt uz Ostiju. Audumu veikalā mēs bijām trīs: Grācija, es un vēl viens, nesen pieņemts pārdevējs, ko sauca par Ugo. Šis pēdējais, taisnību sakot, bija Lāds puisis, kas man nemaz nepatika: liela auguma, atlētisks, pašpārliecināts, ar strupu degunu un izvirzītiem žokļiem — īstu boksera seju. Viņam bija savs paņēmiens, kā nomest drēbes baķi uz letes, attīt drēbi un to plikšķināt diviem pirkstiem, nemaz neskatoties uz pircēju, bet uz garāmgājējiem caur veikala stikla durvīm, un tas mani neizturami nervozēja; ja pircējs izteica kādas šaubas, viņš necentās vis to pārliecināt, bet izturējās ļoti izaicinoši: vai nu noslēdzās nicinošā un nosodošā klusēšanā, vai arī strupi

teica tieši acis: — Sinjorai vajag vienkāršāku preci, un nolika baķi atpakaļ plauktā.

īsi sakot, viņa mērķis bija samulsināt pircēju, un tiešām — pircējs, gandrīz vienmēr nožēlodams, sauca viņu atpakaļ, vēlreiz pārbaudīja audumu un nopirka. Bel es, varbūl tādē], ka man nebija Ugo izskata un nekaunības, katru reizi, kad gribēju viņu atdarināt, dabūju dzirdēt, ka esmu nepieklājīgs un direkcija darītu labi, ja mani atlaistu, un tika piebilsts vēl kaut kas tamlīdzīgs. Tādē] pēc dažiem neveiksmīgiem mēģinājumiem es atgriezos pie sava darba veida, kas turpretī ir pazemīgs, glaimīgs, iztapīgs, pilnīga izdabāšana un pakalpība.

Grācijai Ugo nepatika; vismaz viņa vairākas reizes bija man to apgalvojusi: — Tas tur… apžēlojies… briesmas .. . Izskatās pēc nēģera! Tomēr, kad Ugo pienāca pie mums pēc tam, kad bijām vienojušies par Ostiju, un jautāja savā iedomīgajā tonī: — Ko labu darīsiet svētdien? — viņa, vai pāri plūstot aiz vēlēšanās tam patikt, smaidīdama tūlīt valšķīgi atbildēja:

—    Kāpēc arī jūs, Ugo, nebrauktu?

Iedomājieties tikai — Ugo: viņš uzreiz pieņēma uzaicinājumu un ar aizbildniecības izteiksmi sejā pat teica, ka parūpēšoties vēl par vienu meiteni, lai katram būtu sava. Bet Ugo to teica tā, ka es paliku neziņā, vai viņš nav domājis, ka Grācija būs viņam un tā otra būs man.

Svētdien norunātajā laikā mēs satikāmies Sanpaolo stacijas milzīgajā Jaužu drūzmā. Grācija bija pirmoreiz uzvilkusi savu jauno, debeszilo kleitu, kas labi saskanēja ar viņas gaišajiem matiem, es nesu saiņus, jo biju visu sapircis brokastīm; Ugo bija elegants savā gaiši pelēkajā uzvalkā, un bija vēl arī Ugo meitene Klementīna. Aizdomas, kas man bija radušās jau veikalā, tūlīt apstiprinājās, kad Ugo noteikti paņēma zem rokas Grāciju un teica man un Klemenlīnai: — Jūs abi nepazūdiet. . . neizlaidiet mūs no acīm, kad pienāks vilciens!

Grācija laimīgi smējās un spiedās viņam klāt. Es paskatījos uz Klementīnu, viņa bija tieši tas, kas man vajadzīgs, — protams, saskaņā ar tiem uzskatiem, kādi par mani bija Ugo — laba meitene, balta un tukla, ar govs gūžām un krūtīm, muļķīgu seju, arī tā kā govij; viņai trūka tikai zvaniņa kaklā. Noskatīdamās ar smaidu uz Ugo un Grāciju, viņa man jautāja: — Kā redzams, tie abi samīlējušies, vai nav tiesa?

Varbūt tas bija uzaicinājums darīt mums to pašu. Es turpretī, turēdamies no viņas pa gabaliņu, īgni atbildēju: — Jā, tiešām … paskat tik … un es to nebiju pamanījis!

Pienāca vilciens, un, protams, Ugo iekāpa pirmais, kas to lai zina, kā viņš tika cauri pūlim, kas kliedza un grūstījās. Viņa antipatiskā seja ari pirmā parādījās pie loga, un viņš sauca: — Man ir četras vietas, kāpiet tik mierīgi iekšāl

Mēs iekāpām un apsēdāmies, viens pāris otram pretī, un vilciens sāka iet. Var teikt, ka visu brauciena laiku es nenovērsu ne mirkli acis no viņiem abiem, tas nebija manos spēkos. Tagad jau Ugo bija paņēmis Grāciju pilnīgi savā zināšanā; te tas stāstīja viņai kaut ko pusbalsī, un viņa sarka un smējās; te it kā pa jokam viņu apskāva; te, neliekoties ne par ko zinis, viņu glāstīja. Grācija kā īsta nekauņa palika turpat sēžam, tikai locījās kā zutis un glaudās viņam ciešāk klāt.

Bet visvairāk mani apvainoja tas, ka viņi, pilnīgi ignorējot manu klātbūtni, izturējās tā, it kā manis šeit nemaz nebūtu. Varējis es vismaz uzsākt to pašu ar Klementīnu, lai līdzsvarotu Ugo uzvešanos!

Bet Klementīna man nepatika, un, kā likās, viņa nemaz nevēlējās, lai pievēršu viņai uzmanību: viņa gulēja muti vajā, galvu atpakaļ atgāzusi, rokas klēpī salikusi.

Ostijā mēs aizgājām uz peldu iestādi un tur pēc kārtas noģērbāmies kabīnē. Nu visi četri bijām peldkostīmos un atšķirības bija redzamas vēl jo vairāk: Grācijai bija skaists, slaiks augums garām, spēcīgām kājām, skaistām krūtīm; Klementīna turpretī izskatījās kā vidū pārsiets spilvens: tikai gūžas un krūtis bez vidukļa un kakla. Pretstats starp Ugo un mani bija vēl redzamāks; viņam bija cīkstoņa ķermenis: muskuļains, stingrs, melnīgsnējs, platiem pleciem, šaurām gūžām, spalvainie gurni pastāvīgi vibrēja, peldbiksītes — kā uzlietas; es turpretī biju mazs, bez muskuļiem, izdilušām rokām un kājām — īsts zirneklis.

Ugo, protams, tūlīt paķēra Grāciju aiz rokas un skriešus prom pa karstajām smiltīm uz jūru, kur viņi abi metās ūdenī.

—    Kāds skaists pāris, — teica Klementīna, šķiet, tīšām gribēdama mani sarūgtināt. Tagad viņi jūrā šļakstījās ar ūdeni, grūda viens otru, tad Ugo pacēla Grāciju uz rokām, bet Grācija apķērās viņam ap kaklu un smējās.

Es jautāju Klementinai, vai viņa negribētu peldēties; viņa atbildēja, ka labprāt to darītu, bet tikai pie paša krasta, jo neprotot peldēt. Tad nu mēs peldējāmies pusmetra dziļumā netīrā un siltā ūdenī kopā ar bērniem, kas raudāja, klaigāja un svaidījās bumbām; kopā ar auklēm un mammām, kas sauca savus bērnus, un peldiestādes radio bez mitas auroja kādu novecojušu dziesmiņu:

Cik zila bij jūra todien,

Kad mani tu mīlēji vien, — bet Ugo un Grācija, kā īsti sportisti, aizpeldēja tālu no krasta un gandrīz nebija vairs redzami.

Tad man, pašam negribot, gluži dabiski iešāvās prātā, ka Ugo šodien noslīks. Es par to domāju kā par kaut ko nenovēršamu un taisnīgu: Ugo bija nodarījis man pāri, tātad viņam jāmirst. To iedomājoties, es uzreiz atguvu mieru. Es piegāju pie Klementīnas, kas stāvēja ūdenī, pieķērusies abām rokām pie glābšanas auklas, un teicu viņai: — Ugo ir viens no tiem pārgalvjiem, kam uznāk krampji, un viņi slīkst… tad viņus nesamaņā iznes krastā un izdara mākslīgo elpināšanu.

Viņa neizpratnē paskatījās uz mani un teica: —• Bet viņš taču peld ļoti labi.

Es atbildēju, galvu kratīdams: — Viņš peld ļoti labi, par to es nestrīdos .. . bet viņš ir no tiem, kas svētdienu beidz noguldīts uz smiltīm un kam izdara mākslīgo elpināšanu … atļaujiet man to teikt.

Pēc kāda brīža Grācija un Ugo atgriezās krastā un sāka skraidīt pa liedagu, lai nožāvētos — tā viņi vismaz teica. Viņi ķēra viens otru, cieši apskāvās, svaidījās smiltīm, abi kopā krita gar zemi. Stāvēdams blakus Klementīnai, kura bija pieķērusies pie auklas, es viņos visu laiku skatījos, un man šķita, ka redzu Ugo metamies jūrā, viņu sarauj krampji, viņš sāk tvarstīt gaisu, slīkst, tad viņu iznes krastā un izdara mākslīgo elpināšanu. Es nebiju pārliecināts, ka viņam jāmirst, tomēr

man bija patīkama tā doma, ka vismaz stundu viņš atrastos, kā mēdz teikt, starp dzīvību un nāvi.

Pa to laiku Ugo un Grācija bija beiguši žāvēties, un Ugo ierosināja pavizināties ar laivu. Klementina tūlīt pateica, ka viņa laivā nekāpšot, jo neprotot peldēt; tā nu laivā iekāpām mēs trīs, es pie airiem, Ugo un Grācija viens otram blakām laivas pakaļgalā.

Saules svelmē es sāku lēnām irties pa rāmo, garlaicīgo jūru, cieši viņos skatīdamies, gandrīz cerēdams, ka visa tā inde, kas bija manos skatienos, liks ' viņiem kaunēties un padarīs atturīgākus. Veltas pūles; tāpat kā vēl nesen vilcienā viņi joprojām glaudās viens otram klāt un jokoja, it kā es būtu par maksu salīgts laivinieks. Ugo pat gribēja to pasvītrot, teikdams man pa jokam: — Laiviniek, ja jums nav nekas pretī, airējiet ar kreiso, citādi mēs tūlīt atsitīsimies pret glābšanas laivu.

Šoreiz es zaudēju pacietību un atbildēju: — Saki jel, Ugo, — vai tev neviens nekad nav teicis, ka tu esi ļoti nepieklājīgs?

Viņš izslējās taisni un iesaucās: — Ko-o-o? — stiepdams «o», it kā ar to teiktu: «Ko es dzirdu? Vai es pareizi dzirdu?»

Joprojām airēdams, es atsāku:

—    Jā, nepieklājīgs un neaudzināts… vai tad neviens tev nekad to nav teicis?

—    Bet kas tev lēcies? — viņš jautāja, paceldams balsi.

—    Man lēcies tas, ka tu esi prasts tēviņš.

—    Nepalaid muti!

—     Runāju, ko domāju. Tu esi prasts tēviņš un vēl nelietis turklāt.

—    O-ho, lēnām pa tiltu; ar mani nav joki!

To teikdams, viņš cēlās kājās un deva man spēcīgu belzienu pa krūtīm. Es atlaidu airus, arī piecēlos un gribēju dot viņam pretī, bet viņš veikli saspieda manu delnas locītavu ar diviem pirkstiem, kas šķila no dzelzs. Mēs cīnījāmies, kājās stāvēdami, bet Grācija, laivā sēdēdama, spalgi kliedza, lai mēs rimstoties. No kādas straujākas kustības šaurā un lēzenā laiva apgāzās, un mēs visi iekritām ūdenī.

Mēs nebijām tālu no krasta, un es varu zvērēt, ka, krītot ūdeni, apmierināts domāju: «Tagad viņam uznāks krampji un viņš noslīks… nomirs tāpat kā Alesandro, kā Džūlio.»

Tikmēr apgāztā laiva slīdēsja prom un airi šūpojās uz ūdens; mēs visi trīs peldējām uz krastu.

—     Nejēga! — Ugo man uzbrēca, bet Grācija peldēja uz malu, it kā nekas nebūtu noticis.

—     Nejēga esi tu pats un arī krāpnieks, — es atbildēju un runājot sarijos ūdeni. Bet Ugo tagad vairs nelikās par mani ne zinis; viņš peldēja, gribēdams panākt Grāciju. Ari es peldēju uz krastu, domādams par krampjiem, no kuriem viņš drīz vien kā akmens noies dibenā, bet tad pēkšņi sajutu asas sāpes visā kreisajā pusē no pleca līdz pēdai un sapratu, ka krampji rauj nevis viņu, bet mani. Tas bija tikai mirklis, un šajā mirklī es zaudēju galvu: sāpes nerimās, es sāku mētāties rokām, elpa žņaudzās ciet, es izjutu briesmīgas bailes, sāku kliegt, un ūdens man ieplūda mutē. Es kliedzu:

—     Palīgā! — un atkal sarijos ūdeni. Krampji joprojām nepārgāja, un es nogrimu, tad uzpeldēju, kliedzu atkal «palīgā» un no jauna grimu, vienmēr ūdeni rīdams. Es būtu noslīcis, ja beidzot kāda roka nebūtu mani satvērusi; un kāda balss — Ugo balss — man teica:

—    Esi mierā, lai varu tevi iznest krastā!

Es aizvēru acis un liekas, ka zaudēju samaņu. Nezinu, pēc cik ilga laika es atkal nācu pie samaņas un jutu zem muguras liedaga karstās smiltis. Kāds turēja mani aiz delnu locītavām un cilāja rokas uz augšu un leju; kāds cils, zemē notupies, braucīja man krūtis un vēderu. Visapkārt bija biezs putekļu mākonis, saule žilbināja, un ap mani slējās iedegušu un spalvainu kāju mežs: ļaudis skatījās, kā es mirstu. Dzirdēju kādu sakām:

—     Manuprāt, viņš ir jau beigts, — un kāds cits piebilda: — Lielībnieki… plātās un tad, re, kas iznāk, — slīkst nost.

Es jutu, ka biju no ūdens uzpūsts, galva bija smaga, un manas rokas gāja augšā lejā kā plēšu rokturi; man sanāca negantas dusmas, un, pūlēdamies atbrīvoties, es teicu:

—    Laidiet mani vaļā … ejiet pie velna! — un atkal zaudēju samaņu.

Par šo nolādēto dienu negribu vairāk runāt. Bet apmēram pēc nedēļas reiz veikalā, kad Ugo nebija tuvumā, Grācija man pusbalsī jautāja:

—    Vai zini, kādēļ pagājušo svēldien Ostijā tu slīki?

—    Nē, kādēļ?

—     Ugo man to paskaidroja… Viņš teica, ka esot kāds noslēpumains spēks, kas viņu sargājot: ja viņam kāds pretojoties, tas varot dabūt galu … viņš apgalvo, ka esot tabu… bet vai drīkstu jautāt, ko nozīmē tabu?

—    Tabu, — es atbildēju, mazliet pastomījies, — nozīmē, ka kāda lieta vai cilvēks ir neaizskarami.

Viņa neteica neko, jo pašlaik nāca Ugo, turēdams rokā kokvilnas audumu, tad izpleta to ar savu parasto pliukšķi, teikdams:

—    Sis ir tieši tāds, kāds jums vajadzīgs, sinjora!

No Grācijas skatieniem es sapratu, ka viņa ir no tiesas iemīlējusies. Sasodīts! SkaisLs, spēcīgs, jauns vīrietis un turklāt vēl labu!

ES NESAKU — NĒ

Lai saprastu Adēles raksturu, gribu pastāstīt tikai to, kas'notika jau kāzu naktī; mēdz teikt — rīts rāda, kāda būs diena. Tātad pēc vakariņām kādā Aiztibras restorānā, pēc tostiem, laimes vēlējumiem dzejā un prozā, sievasmātes apkampieniem un asarām mēs devāmies uz manu dzīvokli, kas atradās Animas ielā virs mana dzelzslietu veikala. Nu mēs bijām vīrs un sieva, abi mazliet nokaunējušies; kad iegājām guļamistabā, es vilku svārkus nost un, likdams tos uz krēsla muguras, teicu, vairāk gan lai pārtrauktu klusumu:

—   Saka, tas nesot laimi… vai tu redzēji? … Mēs bijām pie galda trīspadsmit.

Adēle bija novilkusi jaunās kurpes, kas spieda, un stāvēja, sevi aplūkodama pie skapja durvju spoguļa. Viņa nekavējoties priecīgi atbildēja, it kā mani vārdi būtu izkliedējuši viņas biklumu:

—    Džlno, īstenībā mēs bijām divpadsmit. .. desmit viesu un mēs paši divi — divpadsmit.

Es gan restorānā saskaitīju klālesošos, lai izkārtotu pasūtījumus; un, viesus skaitīdams, es skaidri redzēju, ka mēs bijām trīspadsmit, un vēl teicu Lodovīko, vienam no lieciniekiem: — Mēs esam trīspadsmit… negribētos, ka tas mums nestu nelaimi.

Un viņš atbildēja: — Nē, tas nes pat laimi.

Es apsēdos uz gultas malas un, sākdams vilkt nost bikses, mierīgi atbildēju: — Tu maldies… mēs bijām trīspadsmit… es to ievēroju un teicu arī Lodovīko.

Adēle tūlīt man neatbildēja, jo vilka pāri galvai kleitu nost un bija līdz viduklim vēl tajā. Bet, tikusi ārā no kleitas, pat elpu neatvilkdama, viņa pārliecināti teica:

—    Tu neesi pareizi saskaitījis . . . trīspadsmit mēs bijām uz ielas, bet vēlāk Meo aizgāja, un mēs palikām divpadsmit.

Nu man bija vairs tikai apakšbikses kājā un, nezinu, kādēļ, es pēkšņi noskaitos: — Kādi vēl Ēģiptes divpadsmit … un ko tur jaukt iekšā Meo! … Es tev saku, ka saskaitīju jau restorānā.

Ejot uz skapi nolikt kleitu, viņa runāja: — Tas tikai pierāda, ka tad, kad skaitīji, tu biji jau drusku vairāk iemetis, tas arī viss …

—    Vai tad es dzēru? . . . Daudz ja tiku izdzēris pāra glāzes, ieskaitot šampanieti. ..

Viņa man atbildēja: — Lai nu tas būtu kā būdams, mēs bijām divpadsmit… tu to neatceries, jo patlaban esi ieskurbis un atmiņa tevi viļ.

—    Nezinu, kas tad šeit ir ieskurbis … mēs bijām trīspadsmit!

—    Bet es tev saku, mēs bijām divpadsmit!

■ — Trīspadsmit!

—    Divpadsmit!

Nu jau mēs runājām, degunus gandrīz kopā sabāzuši, stāvēdami istabas vidū, — es apakšbiksēs, viņa apakšsvārkos. Es satvēru viņu aiz rokas un kliedzu viņai sejā:

—    Trīspadsmit!

Tad pēkšņi es mainīju lakliku un viņu apskāvu, čukstēdams:

—     Kāda tam nozīme, divpadsmit vai trīspadsmit… skūpsti mani! — Bet viņa, iekrizdama gultā un nevairīdamās no skūpsta, čukstēja, var teikt, vēl tajā mirklī, kad mūsu lūpas sakļāvās: — Jā, bet mēs bijām divpadsmit . ..

Tad es atlēcu no tās līdz istabas vidum un kliedzu:

—     Slikts sākums … tu esi mana sieva, un tev man jāklausa … ja es saku, ka mēs bijām trīspadsmit, tad jābūt trīspadsmit, un tev nav jārunā pretī!

Bet arī viņa piecēlās no gultas un skaļi kliedza:

—     Es esmu tava sieva jeb, labāk sakot, — būšu . . . bet mēs bijām divpadsmit!

—     Se tev! . . . Mēs bijām trīspadsmit! — sausi un skaļi noskanēja pirmā pļauka. Labu brīdi Adēle stāvēja kā apstulbusi, tad pieskrēja pie salona durvīm, atrāva tās un sauca, tanīs stāvēdama: — Mēs bijām divpadsmit. . . un liec mani mierā … tu esi man pretīgs! — Un nozuda. Brīdi stāvēju pārsteigts, tad atjēdzies piegāju pie durvīm, saucu, klauvēju, lūdzos: klusums. Neko darīt, tas beidzās tā, ka kāzu nakti es pavadīju gluži viens, pa pusei izģērbies, snauduļodams gultā, un es domāju, viņa darīja to pašu uz salona dīvāna. Otrā dienā, abpusēji vienojušies, aizgājām pie Adēles mātes un pajautājām viņai, cik mēs bijām. Noskaidrojās, ka īstenībā

mēs esam bijuši četrpadsmit, jo divi mazi puikas bija nošjūkuši no krēsliem un sākuši spēlēties zem galda.

Kad es biju skaitījis, viens no viņiem vēl bija sēdējis; kad bija skaitījusi Adēle, abi jau atradās zem galda. Tātad taisnība bija mums abiem; bet Adēle bija mana sieva, tātad viņai nebija taisnība.

Pirmajai reizei sekoja neskaitāmas citas, kad parādījās Adēles spītīgais raksturs. Viņai bija mānija strīdēties par katru nieku; ja es teicu — balts, viņa teica — melns, nekad nepiekāpās, nekad neatzina savu kļūdu. Ja to visu gribētu atstāstīt, nebūtu gala: piemēram, kādreiz viņa augu dienu apgalvoja, ka neesot saņēmusi saimniecības naudu, un tad, izstrīdējusies divdesmit četras stundas no vietas, atrod naudu, noliktu svaigā gaisā uz atejas lodziņa malas, kā rozi vāzē. Strīds, protams, turpinājās, jo viņa apgalvoja, ka naudu uz lodziņa esot nolicis es; bet es pierādīju ar faktiem, ka tas nevar būt un viņa ir gājusi uz šo tumšo vietu jau naudu saņēmusi un nevis pirms tam. Vai arī citreiz, kad viņa ietiepīgi palika pie sava, ka Alesandro — viesmīlim no kafejnīcas, ( kas atrodas mūsu mājai pretī, — ir četri bērni, kaut gan es ļoti labi zināju, ka viņam ir tikai trīs; un mēs nebeidzām strīdēties veselu nedēļu, jo viesmīlis nenāca darbā, un, kad viņš atgriezās, mēs atklājām, ka, strīdu sākot, viņam ir bijuši trīs bērni un tagad ir četri, jo viens bija piedzimis strīda laikā. Muļķības; un, kā jau mēdz būt, reizēm bija taisnība man, reizēm bija taisnība viņai, — es pūlējos, kaut gan velti, ieskaidrot sievai, ka nav svarīgi, kam taisnība, un ka viņas indeve — strīdēties par katru sīkumu beidzot pilnīgi izpostīs mūsu dzīvi. Bet viņa man atbildēja: — Tev vajag verdzeni, nevis sievu.

Nemitīgo strīdu dēj mēs jau bijām, kā mēdz teikt, uz nažiem, un, tikko es kaut ko teicu, pat pilnīgi acīm redzamu, piemēram: — Šodien spīd saule, — mani jau smacēja dusmas, iedomājoties vien, ka viņa varētu runāt man pretī; es skatījos uz viņu, un redz — viņa tiešām tūlīt teica: — Nē, taču, Džīno, šodien saule nespīd … galīgi apmācies.

Tad es ņēmu cepuri un bēgu prom no mājas, — ja es būtu palicis, būtu no dusmām vai plīsis.

Vienā no tādām dienām, iedams pa Ripetas ielu, sastapu Džūliju — meiteni, ap kuru biju lakstojies, pirms iepazinos ar Adēli. Toreiz viņa man drīz apnika, jo likās pārlieku nepatstāvīga: lai es teicu ko teikdams, viņa visam piekrita un nekad neaizrādīja, ka es kļūdos, arī tad ne, kad pat aklais redzētu, ka man nav taisnība. Bet tagad, apprecējis neatkarīgu sievieti un izbaudījis dzīvi ar viņu, es ilgojos pēc maigās, pakļāvīgās Džūlijas un kodu pirkstos, ka biju devis priekšroku Adēlei. Torīt es priecājos, sastopot Džūliju, kaut vai tikai tādēļ, ka viņai un Adēlei ir tik dažādi raksturi; un, lai gan viņa no manis vairījās, teikdama, ka jāejot uz tirgu iepirkties, es viņu atturēju, un man bija prieks dzirdēt, ka viņa atzīst manas domas, ir maiga un nerunā nekad pretī. Lai pārbaudītu Džūliju, es viņai jautāju:

—    Vai tu neesi nožēlojusi pārestību, ko man toreiz nodarīji? Vai tu vēl neesi sapratusi, ka es biju labāks par daudziem citiem? Teic, — kāpēc tu mani negribēji?

Es ļoti labi zināju, ka tas nav tiesa; es biju viņu atstājis, iestāstīdams pats sev, ka man nepatīk tik padevīgas sievietes kā viņa. Bet es gribēju redzēt, ko viņa atbildēs uz I ik nepatiesu un netaisnu apvainojumu. Dzir* dot mani tā runājam, viņa, nabadzīte, pārsteigta iepleta acis. Zināms,«kādu mirkli viņa juta kārdinājumu man atbildēt, ka es esmu nodarījis viņai pārestību, kā tas īstenībā arī bija, jo es biju tas, kas viņu pameta. Bet tagad parādījās Džūlijas īstā daba. Viņa ierunājās savā maigajā balsī:

—    Džino … tur būs bijis kāds pārpratums… es nekad, nekad nebūtu tevi atstājusi… es tevi tik ļoti mīlēju.

Ievērojiet, ka viņa man nepārmeta melošanu kā to, bez šaubām, būtu darījusi Adēle, bet gan centās sevi attaisnot un, lai mani nesāpinātu, pielaida, ka varbūt mazliet vainīga ir bijusi arī viņa. Es sāku rūgti smieties, iedomājoties, kādu muļķību biju izdarījis, viņas vietā apprecēdams Adēli, un, noglauzdams viņas vaigu, es iesaucos:

—     Zinu! Tā bija tikai mana vaina … ai, cik žēl, tur nebija nekāda pārpratuma . . . tikai mana vaina … es to teicu tikai tāpat… gribēju redzēt, ko tu atbildēsi.

Tad es vēlreiz noglaudu viņas vaigu, kas iedegās prieka sārtumā, un aizsteidzos. Bet, pirms nogriezos ap stūri, es vēl atskatījos: viņa joprojām stāvēja ietves vidū ar iepirkumu grozu uz rokas un apjukusi skatījās man pakaļ.

Bija maija beigas, un nākošā dienā pēc sarunas ar Džūliju mēs ar Adēli aizbraucām motorkuterī uz Fredžēni pirmoreiz izpeldēties. Mēs nonācām tukšā liedagā ar zilām debesīm un žilbinošu sauli; pūta ass, stiprs vējš, kas grieza smiltis gaisā. Pie krasta zaļi viļņi baltām putām vēlās un gāzās cits citam pāri; tālāk jūra bija zila, gandrīz jau melna, ar kādu baltu švīku šur un tur. Adēle teica, ka gribot pavizināties ar laivu, un, kaut gan jūra nebija mierīga, es, negribēdams runāt viņai pretī un varbūt pat dzirdēt sakām, ka jūra ir kā eļja, noīrēju laiviņu un liku to iestumt ūdeni. Es biju peldkostīmā, Adēle turpretī pilnīgi apģērbusies, un es pastāvīgās bailēs no strīdiem nebiju uzstājis, lai viņa noģērbtos. Laivas izīrētājs atgrūda laivu no krasta, es satvēru airus un sāku spēcīgi irties pret viļņiem. Tie nebija lieli, un aiz sēkļiem es sāku airēt lēnāk, uzmanīgi turēdams pret viļņiem laivas priekšgalu, jo no sāniem viļņi šo riekstu čaumalu varētu viegli apgāzt. Adēle sēdēja priekšgalā un šūpojās, augšup lejup viļņiem līdz. Redzot viņu laivā ar visām drēbēm un atceroties, ka nebiju iedrošinājies dot viņai padomu noģērbties, es pēkšņi sadusmojos un man radās vēlēšanās pateikt viņai, ka esmu saticis Džūliju. Joprojām airēdams, es viņai izstāstīju, ka gribēju pārbaudīt Džūlijas raksturu un ka tā man nerunāja pretī. Adēle klausījās manī, laivai viļņos šūpojoties; beidzot viņa mierīgi teica: — Tu maldies … tā tiešām bija viņas vaina . . . viņa atstāja tevi.

Es ņēmu platu vēzienu ar airiem, lai izvairītos no kāda lielāka viļņa, un nikni atbildēju:

—    Kas tev to teica? Tas biju es, kas. kādu vakaru deva viņai mājienu, ka viņu vairs nemīlu … es pat atceros vietu … Tibras krastmalā.

Ļaunu pieskaņu balsī, vējā matiem plīvojot, Adēle atbildēja: — Tu slikti atceries, kā jau parasti … tā bija viņa, kas tevi atstāja . . . viņa teica, ka tev esot pārāk strīdīga daba, un tas tiešām tā ir … un viņa nevarēšot ar tevi sadzīvot.

—    Bet kas tev to teica?

—    Viņa man to teica . . . dažas dienas vēlāk.

—    Bet tas nebija taisniba . .. viņa to teica, lai slēptu savu aizvainojumu: lapsa un vīnogas.

—    Tā bija viņa, Džīno, ncliepies . . . man to apgalvoja arī viņas māte.

—    Un es tev saku, ka tas nav tiesa … tas biju es.

—    Tā bija viņa.

Nezinu, kāds velns mani kūdīja tajā brīdī. Es būtu panesis pretī runāšanu kurā katrā gadījumā, tikai ne šinī. Es pielaižu, ka toreiz saslējās arī mana vīrieša patmīlība. Atlaidu airus un, kājās celdamies, kliedzu:

—    Tas biju es . .. un pietiek… negribu vairāk strīdēties … ja tu vēl runāsi, es došu tev ar airi pa galvu!

—    Pamēģini, — viņa teica, — tu skaisties, tātad tev nav taisnība … tu zini, ka tā bija viņa!

—    Tas biju es!

Es stāvēju tagad kājās laivas vidū un kliedzu, citādi Adēle viļņu krākšanā mani nedzirdētu. Ar pamestiem airiem laiva cēlās un slīga un, man nemanot, bija pagriezusies sāniski pret viļņiem. Atceros, ka ari Adele pēkšņi uzlēca kājās un, salikusi plaukstas pie mutes kā ruporu, kliedza man sejā:

—    Tā bija viņa!

Tajā pašā mirklī pacēlās liels vilnis baltu galotni, zaļš kā stikls, un pāri mums iešļācās laivā. Vēl paspēju padomāt, ka laiva, par laimi, nav apgāzusies, tad iekritu ūdenī un tūlīt nogrimu, aiz kājām vērpetes vilkts. Es nogāju dibenā, mazliet sarijos ūdeni, tad atkal uzpeldēju un, cīnīdamies ar straumi, saucu Adēli. Apskatījies apkārt, redzēju, ka laiva ir jau tālu un tukša, — Adēles nebija. Es vēl saucu Adēli un, neapzinoties, ko daru, sāku peldēt uz laivu. Bet ar katru vilni laiva attālinājās vienmēr vairāk, un ikreiz, Adēli saucot, es pieriju pilnu muti ūdens, tad es sapratu, ka ir veltīgi dzīties laivai pakaļ, ja Adēles tajā vairs nav. Atmetis šo

nodomu, sāku peldēt pa apli, meklēdams Adēli jūrā. Adēli nekur neredzēju; redzēju tikai viļņus, kas traucās uz krastu; man zuda spēki, un sagrāba bailes no slīkšanas; es sāku peldēt uz krastu. Tad sasniedzu ar kājām dibenu un, lai gan bija tālu no malas, nostājos un sāku kliegt; un tiešām — glābšanas laiva atgāja no krasta un devās pie manis. Laivu gaidot, es skatījos apkārt, vai neredzēšu jūrā Adēli, bet tā bija tukša, cik tālu vien acis redz, izņemot laiviņu bez airiem, kuru viļņi dzina arvien tālāk; tad sāku raudāt, atkārtodams klusu pie sevis: — Adēle, Adēle …

Man likās, ka jūras krākšana man atbildētu: «Tā bija viņa,» — it kā bojā gājušās Adēles balss būtu palikusi gaisā un vēl runātu man pretī. Tad piebrauca glābēji un mēs meklējām vairāk nekā trīs stundas, bet Adēli neatradām ne torīt, ne nākošajās dienās.

Tā nu es kļuvu atraitnis. Pagāja gads, un tad es saņēmos un apciemoju Džūliju. Māte mani ieveda ēdamistabā, un, kad Džūlija ienāca, es viņai teicu:

—   Džūlija, es nācu tev jautāt, vai tu negribētu kļūt mana sieva?

Viņa nosarka aiz prieka un atbildēja savā maigajā balsī:

—    Es nesaku — nē … tomēr tev jārunā ar mammu.

Šie pirmie viņas vārdi mani pārsteidza, un vēlāk es

tos atcerējos kā pareģojumu:

«Es nesaku — nē!»

Tātad mēs apprecējāmies; un, ja jūs vēlaties redzēt laulātu pāri, kas dzīvo saticīgi, iūdzu, atnāciet mūs apciemot. Džūiija vienmēr palika tāda pati, kāda viņa bija torīt, kad man atbildēja:

—    Es nesaku — nē.

DRAUDU VĒSTULE

Kad cilvēks kaut ko dara, tad var secināt, ka viņš iepriekš par to ir domājis: rīcība ir kā daži slādu asni, kas tikko izlien virs zemes, bet mēģiniet tos izraut un redzēsiet, cik dziļas ir saknes.

Cik ilgi es domāju par tās vēstules rakstīšanu? Seši mēneši, jo bija pagājuši tieši seši mēneši, kopš sinjors bija uzcēlis savu savrupmāju Kasija ceļa divdesmitajā kilometrā. Šī doma man radās, raugoties uz jauno savrupmāju uzkalniņā, klaju lauku vidū. Tajā laikā man galva bija pilna ar dēku filmām un kriminālromāniem, lurklāt es gribēju, lai mani apbrīnotu Santīna, dzelzceļa pārbrauktuves sarga meita, skuķe manos gados, dumja, bet skaista — vismaz man toreiz tā likās.

Kādu vakaru, ar viņu pastaigājoties, es parādīju viņai savrupmāju un teicu:

—   Šinīs dienās es varētu aizrakstīt šīs savrupmājas īpašniekam draudu vēstuli.

—    Kas tas ir «draudu»?

—           Draudošu … dod tik un tik; ja ne — nolaidīsim no kājas … Tādi tie draudi.

—           Vai tad tas nav aizliegts? — viņa pārsteigta jautāja.

—           Jā, ir aizliegts . .. bet kas par to? . .. Vēstule ar norādījumu, kur viņam nauda jāaiznes . . . eh, ko tu par to saki?

Es cerēju pārsteigt Santīnu, bet viņa, it kā es būtu pateicis visparastāko lietu pasaulē, brīdi padomājusi, teica:

—           Es no savas puses piekrītu … un cik tu viņam prasīsi?

Kā redzams, tas viņai likās ļoti dabiski, un, gribēdams būt tikpat dabisks, es mierīgi atbildēju:

—    Nezinu . . . simttūkstoš, divsimttūkstoš liru.

—           Ak, cik jauki! … — viņa, rokas plaukšķinādama, izsaucās. — Tu man kaut ko dāvināsi?

—    Protams!

—    Un kādēļ tu to nedari tūlīt? . . . Ko tu vēl gaidi?

—    Ļauj man par to vēl padomāt, — es teicu.

Tā nu gluži pa jokam esmu apņēmies rakstīt to vēstuli!

Savrupmājas īpašnieks bieži braukāja savā mašīnā pa Stortu gar manas mātes augļu un dārzeņu veikalu. Tas bija liels, garš un resns vīrietis ar milzu degunu, kas izskatījās pēc izkrāsota kartona deguna, kādus uzliek karnevālā; viņam bija melnas ūsas, apcirptas kā suka, un ļaunas, šķības acis. Vienmēr viņš bija satinies kamieļvilnas mētelī: īsts lācis. Savas jaunās mājas pagrabstāvā viņš ražoja parfīmus, un, ejot' gar šī slāva logiem, no turienes tiešām bija jūtamas nevis virtuves garaiņu, bcl gan to esejņču smaržas, ko viņš lietoja savā laboratorijā.

Es izjutu pret šo cilvēku dziļu antipatiju, un tas bija viens pamudinājums vairāk rakstīt vēstuli. Bet es to tomēr nekad nebūtu uzrakstījis, lai kā es viņu nīdu un lai kā arī Santīna tagad mani bikstīja to simttūkstoš liru dēļ, ja tajās dienās trīs vīri maskās nebūtu izdarījuši laupīšanas uzbrukumu dažus kilometrus no savrupmājas. Avīzes sniedza sīkas ziņas: mašīnas vadītājs, kāds Romas komersants, nogalināts pie stūres, jo gribējis izbēgt; mašīna grāvi, pārējie ceļabiedri aplaupīti līdz ādai.

To pašu vakaru es teicu Santinai:

—    Šis ir īstais brīdis rakstīt vēstuli.

—    Kādēļ? — viņa pārsteigta jautāja.

—     Redzi, mēs izliksimies, ka vēstuli ir rakstījis viens no tiem trim uzbrucējiem, — es atbildēju, — pēc tāda notikuma sinjoram būs bail, un viņš noskaitīs naudu.

Pamanījis, ka Santīna skatās manī ar apbrīnu, es turpināju:

—     Nav ne drosmes, ne baiļu … ir tikai domāšana un nedomāšana. . . domāšana ir bailes, neclomāšana ir drosme; tas sinjors tagad nedomā . . . viņš neiedomājas, ka apdzīvo vientuļu savrupmāju lauku vidū, tā sakot, taisni pa ķērienam katram, kas gribētu viņam uzbrukt . . . jeb pareizāk — viņš to zina ar prātu, bet neizjūt ar visu būtni … Tā kā viņš to neapzinās, viņš ir drosmīgs .. . mana vēstule padarīs viņu bailīgu, jo viņš tūlīt jutīs, ka draud briesmas … un aiz bailēm maksās.

Par visu to es biju domājis kopš mēnešiem, pat gadiem, un es to stāstīju tā, it kā lasītu no grāmatas.

Izbrīnījusies Santīna iesaucās:

—    Saki jel, — kā lu visu lo vari izdomāt? … Vai zini, tu esi gudrs!

—    Tas ir nieks! — es glaimots lielīgi teicu, — var redzēt, ka tu mani nepazīsti!

Es biju tā iededzies, ka nezaudēju laiku. Mēs ar Santīnu aizgājām uz Stortas pārtikas veikalu un pie kāda galdiņa nekavējoties uzrakstījām vēstuli. Tur bija rakstīts:

«Bendesmaiss, mēs jau sen tev sekojam un zinām: naudas tev netrūkst. Ja negribi mirt tāpat kā Vakariņo, paņem simttūkstoš liru, ieliec aploksnē un paslēp zem akmens aiz trīsdesmitā kilometra staba uz Kasija ceļa, rīt — pirmdien — pirms pusnakts. Cilvēks maskā.»

Vakarīno bija tas komersants, kurš dienu iepriekš bija noslepkavots. Santīna gribēja, lai es rakstu miljonu liru simttūkstoš vietā, bet es tam pretojos. Es viņai paskaidroju, ka miljona dēļ cilvēks riskē ar ādu, turpretī simttūkstoš liru dēļ viņš divreiz apdomājas, pirms riskē, un apdomājies — maksā.

Santīna atvadījās un aizgāja uz māju, bet es vēl mazliet paklaiņoju pa Stortu un, kad uznāca tumsa, kāpu divritenī un devos lejup pa Kasija ceļu uz sinjora savrupmāju. Bija ziemas vakars ar skaudru ziemeļa vēju, skarbās debesis sārti blāzmoja, koki bija melni kā ogle, un starp kokiem vizmoja tumšie lauki. Es lidot, aizlidoju līdz savrupmājas žoga vārtiem un, nenokāpis no divriteņa, ar vienu roku atbalstījos pret kādu stabu, ar otru iemetu vēstuli pasta kastītes spraugā.

Starp diviem pagriezieniem ceļš šinī vietā ir taisns.

Tajā brīdi, kad laidu vēstuli spraugā, ieraudzīju no Romas puses izbraucam uz taisnā ceļa gabala sinjora mašīnu.

Tieši tai brīdī es nedomāju neko; sagumu pār stūri un minu. Ap taisnā ceļa gabala vidu man pabrauca garām mašīna; sinjoru es neredzēju, jo aizsargstikls laistījās, bet viņš noteikti varēja skatīties uz mani, cik patīk. Es, kāvēja pūsts, nobraucu visu ceļu līdz Stortai, un man gandrīz jau likās, ka, tā drāžoties, es varētu izbēgt no bailēm, bet es taču nesu bailes pats sevī, un, kad es iegāju istabā, pat mamma to pamanīja un jautāja, vai es neesot slims. Es viņai atbildēju, ka esmu saaukstējies un vakariņas neēdīšu, un, neievērodams viņas bēdāšanos, aizgāju uz savu istabu. Tumsā es atkritu gultā un sāku domāt. Es sapratu, ka starp daudziem, kas neko nedomā, vienīgi man ir jādomā un, ja netikšu no šim domām vaļā, es nomiršu no bailēm. Es biju pārliecināts, ka sinjors ir redzējis mani iemetam vēstuli spraugā; un, ja redzējis, tad nebija ko cerēt, ka nebūtu mani pazinis: viņš brauca Stortā mums garām vismaz divreiz dienā, un es vienmēr biju starp mammas dārzeņu un augļu kastēm vai arī, atbalstījies pret divriteni, stāvēju laukumā kopā ar citiem vietējiem zēniem. Turklāt mani var viegli pazīt: man ir sarkani mati, sejā vasaras raibumi, un es valkāju brilles; Stortā nav neviena man līdzīga. Var jau būt, ka sinjors nezināja manu vārdu; bel viņš tā kā tā ietu pie karabīnieru seržanta un tam teiktu: «Es saņēmu šo draudu vēstuli… to iemeta kastītē tāds un tāds zēns.»

Seržants tūlīt saprastu: «Emllio … lieliski . .. gan mēs viņu dabūsim rokā.»

Viņi atnāktu uz veikalu, tur jau es stāvētu trīcēdams starp endīviju un apelsīnu kastēm, un viņi man jautātu:

«Saki jel, Emīlio, kur tu biji vakar ap pulksten sešiem?»

Es atbildētu, ka biju dzelzceļa sarga mājā pie Santīnas. Tad viņi pasauktu Santīnu, un viņa, lai sevi nenodotu, teiktu: «Bet kas viņu redzēja? … Es viņu neesmu redzējusi.»

Seržants man teiktu: «Es tev pateikšu, kur tu biji, Emilio, — pie Sorlzo savrupmājas … un iemeti kastītē šo vēstuli.»

Neraugoties uz manu liegšanos, sinjors uzturētu sūdzību, seržants uzliktu man roku dzelžus un aizvestu uz cietumu. Pēc tam — nelaime nekad nenāk viena — man piedēvētu ari Vakariņo noslepkavošanu un sarīkotu sensacionālu prāvu: Kasija ceļa bandīts, Stortas briesmonis, slepkava no trīsdesmitā kilometra. Šo jauko iesauku dēļ es droši dabūtu divdesmit vai trīsdesmit gadus.

Manas istabas logam nav aizlaidņu, un pa to var redzēt laukus; spīdēja spilgts mēness, ziemeļvēja nospodrināts kā sudraba spogulis, un istabā varēja redzēt skaidrāk nekā dienā. Divas vai trīs stundas es jau grozījos pa gultu, modrs kā sienāzis, un man likās, ka šī mēness gaisma saplūst ar bailēm un man neizdodas atbrīvoties no bailēm, tāpat kā es nevaru pasargāt acis no mēness gaismas. Bet visvairāk mani kremta tas, ka viss bija apgriezies otrādi kā rokā sažņaugta čūska: es tagad dzīvoju bailēs un nevis sinjors, es biju tas, kas tiks apvainots par Vakariņo noslepkavošanu, un nevis īstie slepkavas.

Kas bija iznācis no manas vēstules? Nekas vai gandrīz nekas; es biju redzējis sinjoru atbraucam mašīnā, kad pašlaik metu vēstuli kastītē. Bet ar to arī pietika, lai viss sagrieztos ačgārni. Galu galā, nevarēdams vairs ilgāk izturēt, izlēcu no gultas, uzčēlu plecos divriteni, ko pa nakti vienmēr ņēmu līdz savā istabā, nolēcu no

palodzes un izgāju uz ielas. Tur es uzkāpu uz riteņa un braucu uz Sorfžo savrupmāju. Tagad es gribēju atgūt vēstuli par katru cenu, kaut vai man vajadzētu krist sinjoram pie kājām un izlūgties piedošanu saliktām rokām. Bet tik daudz nebija vajadzīgs. Kad paskatījos pār mūra žogu, es ieraudzīju savu vēstuli gabaliņu no vārtiem zemē. Pie ieejas bija vēstuļu sprauga, bet iekšpusē pastkastītes nebija; sinjors, iebraukdams ar mašīnu, neiDija vēstuli pamanījis, jo tā gulēja zemē aiz miršu krūma. Es viegli pārkāpu pār žogu, paņēmu vēstuli un prieka pilns atgriezos mājā, šoreiz braukdams lēnām.

Otrā dienā es sastapu Santīnu, un viņa man noprasīja, vai es esot vēstuli iemetis kastītē. Es viņai atbildēju:

—    Nē, neesmu metis un nemetīšu.

—    Kā? Viss gāja tik labi! viņa iesaucās vīlusies.

—    Vai es tev neteicu, — es atbildēju, — ka cilvēki ir drosmīgi, kamēr tie nedomā? Vai tu zini, kas ar mani ir noticis? Es esmu sācis domāt.

—    Tātad tu esi nobijies, — viņa nicinoši atteica pretī.

—    Jā, bet tu redzi, ka man bija taisnība: drosmīgie nedomā.

—    Un tagad?

—    Tagad par to netiek runāts, kamēr es atkal nebūšu atmetis domāšanu.

Bet viņa bija cerējusi uz simttūkstoš lirām un vīlusies gāja prom, teikdama, ka es esot gļēvulis un lai vairs nerādoties viņai acīs. Un no tā laika, kad Santīna mani satiek, viņa zobgalīgi jautā: — Nu, vai tu vēl neesi atmetis domāšanu?

PĀRBAUDE

Ar Serafīno mēs esam drau/ gi, lai gan darbs ir tālu aizvedis mūs vienu no otra; viņš ir kāda rūpnieka šoferis, es — filmu operators un fotogrāfs. Ari pēc izskata mēs esam ļoti dažādi. Viņam ir gaiši, cirtaini mati, sārta bērna seja un dzidras, debeszilas acis — mazliet uz āru; man — melni mali, nopietna, vīrišķīga seja un iekritušas, tumšas acis. Bet būtiski pretēji ir mūsu raksturi: Serafīno ir melis, es turpretī melot neprotu. Tā tas nu ir. Kādu svētdienu Serafīno man paziņoja, ka esmu viņam vajadzīgs; no toņa jau nopratu, ka gadījusies kāda ķeza, un Serafīno lās gadās bieži, vienkārši aiz viņa patikas gvelzt brīnuma lietas.

Es aizgāju uz satikšanos kādā Kolonas laukuma kafejnīcā; drīz vien skatos — atkal jau meli — jo viņš piebrauca ļoti greznā mašīnā, kas piederēja viņa saimniekam, un es zināju, ka saimnieka patlaban nav Romā. Jau pa gabalu viņš mazliet kundziski māja man svei-

cienu, tieši tā* it kā mašīna piederētu viņam, un tad to novietoja. Noskatījos uz Serafīno, kad viņš nāca man klāt; viņš bija ģērbies kā dendijs: šaurās un īsās dzeltena velvetona biksēs, mugurā šķeltos svārkos, raibu kaklautu. Nezinu, kāpēc, manī pamodās īgnums, un, kad viņš bija apsēdies, es mazliet dzēlīgi piezīmēju: — Tu gan izskaties pēc īsta kunga.

—           Šodien, — viņš zīmīgi atbildēja, — es esmu kungs; bet es tūlīt viņu nesapratu un turpināju: — Un mašīna? Vai tu vinnēji izlozē?

—           Tā ir principāla jaunā mašīna, — viņš vienaldzīgi atbildēja. Kādu brīdi viņš sēdēja, domās nogrimis, un tad piebilda: — Paklau, Mārio, drīz atnāks divas sinjorīnas… kā redzi, esmu domājis arī par tevi. . . katram sava… tās ir meitenes no labas ģimenes, kāda dzelzceļu inženiera meitas … tu esi no filmu sabiedrības . . . norunāts . .. nenodod mani.

—    Un kas tu esi?

—    To es tev jau teicu: kungs.

Es neteicu ne vārda un piecēlos kājās.

—    Ko tu dari … tu aizej? — viņš uztraucies jautāja.

—           Jā, aizeju, — es atbildēju, — tu zini, — meli man nepatīk … uz redzēšanos un . .. labu izpriecu.

—    Pagaidi taču … tu mani grūd postā.

—    Esi mierīgs, es tevi negrūžu postā.

—    Pagaidi: tās meitenes grib ar tevi iepazīties.

—    Es turpretī — ne!

Tā mēs labu laiku strīdējāmies, es stāvēju kājās, viņš sēdēja. Galu galā, būdams viņam labs draugs, es biju ar mieru palikt, tomēr viņu brīdināju: — Negalvoju, ka atbalstīšu tavus melus līdz galam.

Viņš vairs manī neklausījās, bet ļoti priecīgi iesaucās:

—    Tur viņas nāk!

Vispirms es redzēju tikai matus. Abām uz galvas bija kaut kas balonveida no s*acirtotiem, bieziem, uzbužinātiem matiem. Tad zem šīm milzu frizūrām es ar pūlēm saskatīju sejas, šauras un kalsnas, līdzīgas diviem putniņiem, kas izbāž galvas no ligzdas. Abas bija slaika un vijīga auguma ar labi veidotām krūtīm un gūžām, ar tiem lapsenes viduklīšiem, ko varētu ievilkt pat salvetes gredzenā. Nodomāju, ka viņas ir dvīņu māsas, jo abas bija vienādi ģērbušās: rūtainos svārkos, melnās triko blūzītēs, sarkanām kurpītēm, sarkanām somiņām. Serafīno svinīgi piecēlās un iepazīstināja:

—     Mans draugs Mārio, filmu producents, sinjorīna Irisa, sinjorīna Mimoza.

Kad meitenes bija apsēdušās, es viņas apskatīju labāk. No uzmanības, kādu Serafīno veltīja Irisai, sapratu, ka viņš to ir paredzējis sev, atstādams man Mimozu. īstenībā viņas nebija dvīņu māsas; Mimozai varēja dot pāri trisdesmitiem, seja viņai bija vājāka, deguns garāks, mute platāka un zods vairāk izvirzīts nekā Irisai. Visumā viņa bija pat neglīta. Irisai turpretī varēja būt gadu divdesmit, un viņa bija ļoti piemīlīga. Taču es ievēroju, ka abām bija sarkanas un sasprēgājušas rokas, kādas mēdz būt strādniecēm, nevis sinjorīnām. Serafīno, kas pēc viņu atnākšanas bija it kā galvu zaudējis, vadīja sarunu: kāds prieks viņas redzēt, cik viņas iedegušas, kur viņas pavadījušas šo vasaru? .. .

Mimoza iesāka: — Venē … — Bet Irisa jau bija atbildējusi: — Viaredžo.

Nu viņas saskatījās un sāka smieties. Serafino iejautājās— Par ko jūs smejaties?

—      Nav ko -ievērot, — Mimoza teica, — mana māsa ir muļķe . .. papriekš mēs bijām Venēcijā un dzīvojām viesnīcā, tad Viaredžo mūsu vasarnīcā.

Es sapratu, ka viņa melo, jo runājot nodūra acis. Mimoza bija tāda pati kā es: arī es nevaru melot, acīs skatīdamies. Tad viņa vaļsirdīgi turpināja:

—      Sinjor Mārio, jūs esat filmu producents. … Serafīno mums stāstīja, ka jūs gribot iekārtot mums pārbaudi.

Es kļuvu īgns un paskatījos uz Serafīno, bet viņš aizgrieza galvu. Es teicu: — Redziet, sinjorīna . . . pārbaude ir tāda maza filma, to nevar improvizēt… ir vajadzīgs režisors, operators, kinostudija…, Serafīno to neizprot … tomēr kādā no šīm (jlienām . . .

—      Kādā no šīm dienām, nozīmē — nekad.

—     Taču ne, sinjorīna, es jums varu apgalvot…

—      Esiet tik labs, iekārtojiet mums pārbaudi labi drīz!

Viņa bija kļuvusi pieglaudīga, bija saņēmusi manu

roku, kļāvās man klāt. Es sapratu, ka Serafīno ir viņai sagrozījis galvu ar šo pasaku par pārbaudi, un es atkal centos viņai ieskaidrot, ka to nevar izdarīt tā uz karstām pēdām. Kaut gan ļoti gausi, tomēr beidzot viņa saprata un palaida manu roku. Tad viņa pievērsās māsai, kas tērzēja ar Serafīno:

—      Es tev teicu, ka tas viss ir tikai pasakas .. . nu, ko darīsim? Iesim mājā?

Irisa, kas nebija to gaidījusi, noskuma. Viņa apjukusi teica: — Mēs varētu palikt ar viņiem … līdz vakaram …

—      Jā, — mudināja Serafīno, — paliksim . . . sarīkosim izbraucienu mašīnā!

—            Jums ir mašīna? — j aulā ja Mimoza, gandrīz jau atmaigusi.

—     Jā, tur tā ir!

Viņa sekoja rokas mājienam, ieraudzīja mašīnu un sāka pavisam citā tonī: — Tātad braucam … kafejnīcā es garlaikojos!

Mēs piecēlāmies visi četri. Pa priekšu gāja Irisa ar Serafīno; Mimoza nostājās man blakus, teikdama:

—            Vai jūs neesat apvainojies, ne? .. . Bet zināt, mums ir apnikuši solījumi. .. Jūs tomēr man iekārtosiet pārbaudi?

Tātad viss mans paskaidrojums bija veltīgs: viņa gaidīja pārbaudi. Es viņai neatbildēju un iekāpu mašīnā. Apsēdos viņai blakus aizmugurē; Serafīno un Irisa apsēdās priekšā.

—     Kur brauksim? — jautāja Serafīno.

Mimoza atkal bija pieķērusies man pie elkoņa, bija saņēmusi manu roku savējā un spieda to. Viņa vēl arvien neatlaidās:

—            Esiet nu lik labs, sakiet., lai braucam uz studiju sākt pārbaudi.

Aiz dusmām es kādu brīdi klusēju, un viņa to izmantoja, lai čukstus piebilstu.

—            Ja jūs man sarīkosiet pārbaudi, ievērojiet, es jūs noskūpstīšu …

Man radās iedvesma, un es ierosināju:

—            Brauksim pie Serafīno… viņam ir ļoti skaista māja … tur es jūs abas labi novērošu un pateikšu, vai ir iespējams sarīkot pārbaudi.

Redzēju Serafīno raidām man pārmetuma pilnu skatienu: saimnieka mašīnu viņš uzdeva par savu, bet vest kādu tā mājā viņam vēl nebija pieticis drosmes. Un tiešām — viņš mēģināja iebilst:

—     Vai nebūtu jaukāk labi izvizināties? — Bet meitenes, galvenokārt Mimoza, neatlaidās: nekāda vizināšanās, jāapspriežas par pārbaudi. Neko darīt — viņš piekāpās, un mēs braucām pilnā gaitā Parioli virzienā, kur dzīvoja Serafīno saimnieks. Brauciena laikā Mimoza joprojām glaudās man klāt un runāja glaimīgā, klusā, maigā balsī. Es viņā neklausījos, bet reižu reizēm dzirdēju parasto vārdu, uz kura viņa sita kā uz naglas:

—     Pārbaude .. . jūs man sarīkosiet pārbaudi? Ja mēs to darīsim …

Klāt Parioli ar klusām ielām un greznām mājām, visur balkoni un stikla durvis. Iļur jau Serafīno saimnieka privātnams ar melna marmora portālu, ar sarkankoka un kristālā liftu! Mēs uzbraucām trešajā stāvā, iegājām tumsā, kas oda pēc noslēgtām telpām un naftalīna. Serafīno mums paziņoja: — Man žēl; es biju izbraucis, dzīvoklis vēl nav izvēdināts.

Iegājām salonā; Serafīno plaši atvēra vaļā logus; mēs apsēdāmies uz dīvāna, pārsegta ar pelēku audeklu, pretī palagos ietītajām klavierēm.

Rīkodamies pēc sava plāna, es teicu:

—     Tagad mēs abi skatīsimies uz jums un jūs tā palēnām soļojiet šurp turp pa salonu … tā man radīsies domas par pārbaudi.

—     Vai jums jārāda kājas? — Mimoza iejautājās.

—      Nē, kājas nav jārāda … pietiek, ja staigājat.

Viņas paklausīgi sāka staigāt mūsu priekšā uz vienu

un otru pusi pa nospodrināto parketu. Nevarēja noliegt, ka viņas nebūtu graciozas ar lielajam, gaišajām frizūrām, spēcīgajām gūžām un krūtīm, tievajiem vidukļiem.

Bet es ievēroju, ka viņām ne tikai rokas, bet ari kājas bija lielas un neglītas. Turklāt kājas bija mazliet līkas un rupji neveiklas. Neko darīt, viņas bija no tām meitenēm, kuras filmu sabiedrības neņem pat par statistēm. Viņas joprojām staigāja un, salona vidū satiekoties, ikreiz sāka smieties. Pēkšņi es iesaucos: — Stāt, pietiek, sēdieties!

Viņas apsēdās un skatījās uz mani bailīgām acīm. Es īsi teicu: — Nožēloju, bet jūs nederat.

—     Un kādēļ?

—      Tūlīt es jums pateikšu, kādēļ, — es nopietni skaidroju. — Manām filmām nevajag elegantu, labi audzinātu, izglītotu, aristokrātisku meiteņu, kādas esat jūs … man vajadzīgas meitenes no vienkāršās lautas; meitenes ar izaicinošām kustībām, kas vajadzības gadījumā var pateikt kādu stiprāku vārdu; tātad izlaidīgas, neaudzinātas, zemnieciskas … jūs turpretī esat inženiera meitas, sinjorīnas no labas ģimenes.. . jus neesat man piemērotas.

Es paskatījos uz Seraflno, viņš bija ieslīdzis dīvāna stūrī un likās saniknots. Mimoza neatlaidās: — Bet kas par to? Mēs varam izlikties, ka esam vienkāršu ļaužu meitenes.

—     Tas neiet; jūs to nekad neizdarīsiet, jo neesat par tādām dzimušas.

Sekoja īss klusuma brīdis. Es biju izmetis makšķeri pārliecībā, ka zivs piekodisies. Tiešām — pēc kāda laiciņa Mimoza piecēlās, piegāja pie māsas un čukstēja kaut ko ausī. Nelikās, ka dzirdētais Irisai patiktu, tomēr beidzot viņa piekrītoši pamāja. Tad Mimoza iespieda rokas sānos, zvalstīdamās pienāca man klāt un iebelza pa krūtīm, teikdama: — Ej, puis, ar ko gan tu domā runājam?

Ja es teiktu, ka viņa bija pārvērtusies, tas būtu par daudz teikts. īstenībā viņa bija tā, kas viņa bija. Es smiedamies atbildēju: — Ar dzelzceļu inženiera meitām.

—     Tad ne jau … mēs esam tieši tādas, kādas jums vajadzīgas … divas vienkāršu ļaužu meitenes .. . Irisa ir kalpone, un es esmu slimnieku kopēja.

—      Un vasarnīca Viaredžo?

—      Nekādas vasarnīcas nav; iedegumu dabūjām Osti jā.

—     Bet kāpēc jūs tā samelojāties?

īrisa vientiesīgi atzinās: — Es jau negribēju, bet Mimoza teica, ka jāpūšot migla acīs.

Mimoza droši piebilda: — Turklāt, ja mēs nebūtu melojušas, sinjors Serafīno nebūtu mūs stādījis jums priekšā … Tātad meli labi noderēja … bet kas tad būs ar pārbaudi?

—      Mēs to jau esam izdarījuši, — es atbildēju smiedamies, — un tā atklāja, ka jūs esat krietnas, vienkāršas meitenes… Turklāt ir meli pret meliem: es neesmu filmu producents, bet vienkāršs operators un fotogrāfs; un Serafīno nav sinjors, par ko viņš uzdodas; viņš ir šoferis.

Jāsaka, ka šoreiz Mimoza lieliski izturēja triecienu: — Nu, to es jau gaidīju, — viņa skumji teica,

—    mēs esam nelaimīgas … ja sastopam kādu ar mašīnu, tad tas ir šoferis … ejam, īrisa.

Serafīno beidzot atmodās: — Acumirkli… kur jūs ejat?

—      Aizejam, sor‘, meli!

Pēkšņi man kļuva viņu abu žēl, sevišķi jaukās Irisas, kas bija tik apkaunota, ka viņai spiedās asaras acis. Es ierosināju: — Klausieties… mēs visi četri esam melojuši. . . vilksim tam krustu pāri un iesim visi uz kino … ko jūs par lo sakāt?

Sekoja apspriede. īrisa būtu gribējusi piekrist, bet vēl joprojām aizvainotā Mimoza negribēja; Serafīno bija tā sašļucis, ka neiedrošinājās runāt. Bet es beidzot pierunāju Mimozu, teikdams:

—     Es esmu kino operators, nevis filmu producents . .. bet varu iepazīstināt Irisu ar vienu man pazīstamu režisora palīgu… tas nebūs nekāds vērtīgs ieteikums, bet tomēr kaut kas … jūs nederat, bet īrisa varbūt kaut kur derētu.

Tā nu mēs braucām uz kino nevis mašīnā, bet autobusā. Un īrisa kinozālē kļāvās klāt Serafīno, kas viņai patika, lai gan viņš bija tikai šoferis un turklāt melis. Bet Mimoza bija neatlaidīga. Un kādā starpbrīdī viņa man teica:

—     Es Irisai esmu gandrīz kā māte . .. viņa ir skaista meitene, vai nav tiesa? Bet sargieties — jūs esatdevuši solījumu, un jums tas jātur . .. Vai jums, ja jūs to neturēsiet!

—      Sola un solījumus tur tikai gļēvi vīrieši, — es atjokoju.

—       Jūs solījāt un pildīsiet, — Mimoza teica. — Irisai ir jātiek līdz pārbaudei, un viņa tiks!

*    Saīsināts — sinjor.

KOKA LELLE

Kad Peplno tagad mani satiek uz ielas, viņš liek prom nesveicinājis, bet kādreiz mēs bijām draugi. Toreiz viņš labi pelnīja ar savu elektropiederumu veikalu, un es biju ar viņu draugos nevis tādēļ, ka viņam bija pilna kabata, bet tādēļ, ka biju viņam draugs bez kāda savtīga nolūka, turklāt mēs esam kopā bijuši dienestā.

Pepīno ir neliels vīrs, platiem pleciem, īsām kājām, viņš iet ļoti taisni, negrozot ne galvu, ne krūtis, it kā ķermeņa daļa no vidukļa uz augšu viņam būtu no koka. Ari viņa seja šķiet no koka izdrāzta ar it kā pārāk šauru, uzspīlētu, gludu ādu, bet, kad viņš smejas vai piemiedz acis, rodas daudz sīku krunciņu kā sirmgalvim. Nevajag nemaz pazīt Pepino; šķiet, uz pieres jau viņam rakstīts, kas viņš ir, — koka lelle. Neticami, bet tas viņš tiešām ir. Es atceros pastaigu Fredžēnes pīniju mežā ar Pepino un kādu meiteni, kura bieži zobojās

par viņa ākstībām; toreiz viņa pēkšņi iesaucās, rādīdama uz zemi: — Re, re, cik daudz Pepīno! — Es uzreiz sapratu un sāku smieties, bet viņš, kā jau īsta koka lelle, jautāja: — Nesaprotu … ko tu gribi teikt? — Un viņa Joti nopietni atbildēja: — Cik daudz pīniju riekstiņu: pilna zeme ar Pepīno, es domāju — ar riekstiem. [9]

Pepīno nav tikai koka lelle vien, viņam ir vēl cita vājība — plātīgums. Lelles parasti nav plātīgas; taisni pretēji: necilas, kautrīgas, nopietnas, noslēgtas, neuzbāzīgas, bez untumiem. Bet Pepīno ir ļoti plātīga koka lelle.

Ak jā, arī tā var būt! Ja plātīgs cilvēks tikai smīdina, jo plātigie, kā zināms, ir lieli, nevainīgi bērni, tad plātīga koka lelle ir ista sodība, no tādas jābēg vairāk nekā no mēra. Pepīno plātīguma pamatā ir iedomība. Piemēram, atnācis uz bāru blakus Rotondai, kur mēs parasti satiekamies ar paziņām, viņš tūlīt sāka staigāt no viena pie otra, saņēmis ar diviem pirkstiem kaklasaites malu: — Vai redzi šo kaklasaiti? Skaista gan … vakar to nopirku kādā veikalā Mačelli ielā … samaksāju tūkstoš piecsimt liru . .. skaties, kādas krāsas … pat odere ir iekšā… — un tā tālāk u.n tā tālāk. Paziņas tikai mirkli paskatījās uz kaklasaiti, tikai tik daudz, lai neapvainotu Pepīno, tad turpināja savas runas. Bet tādēļ jau nu viņš neatstāsies! Kādu laiku viņš joprojām grozījās apkārt, ar kaklasaiti divos pirkstos, it kā gribēdams to pārdot. īsts āksts.

Kādu dienu Pepīno bārā svinīgi paziņoja, ka pasūtījis sev mašīnu kādā Turīnas fabrikā; pēc četriem mēnešiem viņš to jau saņemšot. Mūsu sabiedrībā visi ir braši puiši, nav vairs vakarējie, viņi ir redzējuši simtām mašīnu un neskaitāmas reizes par tām diskutējuši. Padomājiet paši, kādu gan interesi varēja modināt neievērojamais Pepīno, kad tas sāka, kā parasti, plātīgi klāstīt:

—     Man autopārstāvniecībā ir draugs, rada kādam Turīnas fabrikas direktora radiniekam, tādēļ es varēšu mašīnu saņēmi jau pēc četriem mēnešiem; bez tāda drauga man būtu jāgaida nez cik ilgi. .. viņi nespēj apmierināt pat pusi no pieprasījuma .. . bet mana mašīna tiešām būs kaut kas neredzēts!

—     Kā tad tā? — viens iejautājās, uz letes atspiedies un dzerdams apiritivu, — vai tai būs pieci riteņi?

Pepīno ir vēl viena īpatnība — viņš nesaprot jokus.

—; Zināms, pieci riteņi, viens rezervē … Tai būs jaunas konstrukcijas karoserija, Turīnā jau gadiem pie tās strādā, un man tā būs pirmajam — iedomājieties tikai!

Un nu viņš sāk skaidrot bez gala un malas, turot aiz svārku atloka sarunu biedru, lai tas neaizbēgtu. Beidzot kāds atklāti, gandrīz mīļi viņam jautāja: — Pepīno, kāda mums tur daļa?

Apjucis viņš murmināja: — Domāju, ka tas jūs interesē.

Tad viņš pagriezās un ieraudzīja, ka ēs sēžu viens pats, un pienāca pie manis, teikdams: — Čezāre, tiklīdz man būs mašīna, tu redzēsi, cik bieži mēs kopā izbrauksim … saki taisnību, Čezāre, tu nevari vien sagaidīt, kad man būs mašīna, ar ko tevi izvizināt, kā pienākas.

Es strupi atbildēju: — Nu, redzēsim.

Pepīno pievērsās mūsu paziņām un atsāka. —■ Es apsolīju Čezārem vest viņu vizināties, tiklīdz man būs mašīna … tāds jau es esmu, man vienam netīk baudīt kaut ko labu . .. bet, ak, Cezāre, tev nevajadzētu mašīnu pārāk izmantot… es tevi labprāt vizināšu, bet neiedomājies, ka es būšu tev par šoferi. Ko jūs par to sakāt? Vai nav tiesa? Draugs — jā, bet šoferis — nē … vai nav pareizi?

—             Ļoti pareizi, — teica kāds mākslotā vientiesībā,

—      varbūt Čezāre jau bija nodomājis tevi izmantot.. . labāk jau laikus brīdināt.

—      Skaidra noruna, ilga draudzība! . . . Galu galā tā taču būs mana mašīna… es gribu, lai tā tev, Čezāre, sagādātu prieku, bet lai nekļūst par paradumu ne izbraucieni, ne kas cits …

Beidzot tas mani aizvainoja, un es aizrādīju: — Gluži atklāti runājot, man par to tavu mašīnu nav ne silts, ne auksts.

Es to tūlīt nožēloju, jo no viņa sejas varēja redzēt, ka viņš jūtas apkaunots un pazemots . . . Sizdams man uz pleca, viņš turpināja: — Nu, nedusmojies, es to teicu pa jokam… tu redzēsi, mašīna kalpos vairāk tev nekā man.

Sos vārdus runādams, viņš skatījās manī iztrūkušos, gandrīz izbijušos seju. Man kļuva žēl Pepīno, un es teicu viņam, ka mēs taču saprotamies un, tiklīdz mašīna būs pienākusi, abi kopā jauki izvizināsimies pa Romas apkārtni.

Nedomāju, ka viņš mūsu sarunu atcerēsies; bet koka lellēm, kā zināms, ir laba atmiņa. Kādu rītu, tieši pēc četriem mēnešiem, viņš man zvana: — Tā ir klāt!

—      Kas tad?

—      Tā ir ļoti skaista … es tūlīt būšu pie tevis, un brauksim kopā uz Bračāno brokastot!

—      Bet kas? Nu, nu, vai tik tā nebūs tā meitene?

—      Ko nu, meitene . . . mašīna! … Tātad pēc mirkļa es būšu … esi gatavs!

Es biju gatavs, un drīz vien tiešām piebrauc mazgabarīta automašīna, kādas Romā redz tūkstošām. Pepino izkāpa, pieliecies to labi apskatīja un beidzot nāca man klāt, viss starodams:

—      Ko tu par to teiksi?

—      Teikšu, ka tā ir skaista mašīna, — es īsi atbildēju.

—      Jā, bet paskaties, — un, saņēmis mani aiz rokas, vilka pie mašīnas un sāka stāstīt. Es minūtes desmit izlikos klausāmies, tad pārtraucu viņu: — Zini ko, Pepīno .. . man tiešām nav iespējams šodien braukt uz Bračāno … man ir jāstrādā.

Viņa seja sadrūma: — Tu man apsolīji… tu nedrīksti mani pievilt! — Un tad viņš tik ilgi ņēmās un runāja, kā īsta koka lelle, kamēr mani, galīgi nogurdinātu, uzveica. Bet tūlīt viņš mani arī nokaitināja, jo, tikko sācis braukt, jau brīdināja: — Uzmanies… neatsperies pret grīdu ar savām lielajām kājām; vai tu neredzi, ka izļodzi sēdekli?

Es neteicu neko, un mēs braucām. Atstājām Romu aiz muguras un traucāmies pa Kasija ceļu. Mašīna vēl nebija iebraukta, tādēļ Pepīno to vadīja lēnām — kādus trīsdesmit kilometrus stundā, turēdams stūri abām rokām vārīgi kā līgavu. Saule dedzināja kā uguns, un, tiklīdz bijām ārpus Romas, tās karstumā gandrīz vai akmeņi plaisāja. Pepīno, visu laiku tāpat turēdams stūri, atkal sāka runāt par mašīnu — tādēļ jau viņš bija ņēmis mani līdz, Ja to vēl kāds nezina, tad tam jāpasaka, ka Pepīno ir vienmuļa balss, mazliet caur degunu, ne smalka, ne rupja, tā rada priekšstatu par cementa straumi, kas lēnām plūst uz leju, blīva, tomēr šķidra, bet sabiezējusi kļūst cieta kā dzelzs. No šis balss pamazām smadzenes pārņem garlaicība, tad garlaicība kļūst smaga kā akmens un pārvēršas miegā. Un arī man tas tā gadījās. Kamēr viņš runāja caur degunu, skaidrodams man nezin kādu gudrību par ātruma pārslēgšanu, man uznāca īsts nāves miegs, un es cieši aizmigu. Sviedros mirkdams, es uzmodos no auto tauru un balsu jūkļa. Mašīna bija apstājusies pie dzelzceļa pārbrauktuves, un vairākas smago un vieglo mašīnu šoferu saniknotās sejas parādījās pie lodziņiem.

Tā koka lelle Pepīno, kā parasti, skaidroja:

—     Es turējos pa labi, bet ceļš ir šaurs.

—      Nē, mans kungs, tu neturējies vis pa labi, bet ceļa vidū un brauci gliemeža gaitā.

—      Miega pūzni, kas tev deva stūri rokā! — viņam uzbrēca kāds kravas mašīnas šoferis.

Es ar pūlēm izkāpu un ieraudzīju, ka aiz Pepīno mašīniņas stāvēja vesela rinda smago un vieglo auto. Es biju gulējis, un Pepīno tīšām nebija laidis garām nevienu no tiem nelaimīgajiem, piespiezdams tos vilkties svelošajā saulē ar trīsdesmit kilometru ātrumu stundā. Par laimi, vilciens pagāja garām, barjeras pacēlās, un es, atkal iekāpis mašīnā, teicu Pepīno: — Tagad bez jokiem turies malā, citādi mūs nositīs.

Vai jūs kādreiz esat redzējuši bērnus, kad tie pēc stundām nāk ārā no skolas? Tāpat, tikko mēs nobraucām malā, brāzās prom pa ceļu visas tās smagās un vieglās mašīnas, atstādamas mūs putekļu un dūmu mākonī.

Tā tas nu bija! Angillārā mēs nonācām ap trijiem un

gājām tieši uz osteriju pie ezera. Bija neizturami karsts; no ezera cēlās garaiņi, un tas laistījās gandrīz balts savos krastos, kas bija nodzeltējuši un izkaltuši kā salmi. Pepīno nosvīdušajā sejā krita saules stars, un viņš joprojām runāja par mašīnu savā vienmuļajā balsī, no kuras var zaudēt samaņu; no apnikuma un karstuma man bija zudusi ēstgriba, tāpēc ķēros pie vīna, kas vismaz bija vēss, tieši no pagraba, ar nenosakāmu mctala piegaršu, un tieši tādēļ gribējās to vēl vairāk dzert, lai izprastu, kas tā ir par garšu. Es izdzēru vienu puslitru, tad otru, tad trešo, un Pepīno visu laiku runāja par mašīnu. Dzēris un klusējis vairāk nekā stundu, es teicu pirmo vārdu: — Tātad ejam?

Pepīno saīdzis atbildēja: — Jā, ejam… vai netaisīsim līkumu līdz Viko ezeranl?

—      Dieva dēļ. .. brauksim pa īsāko ceļu … man jābūt atpakaļ Romā.

Mēs devāmies atpakaļ uz Romu. Kādās krustcelēs skaista, blonda meitene mums māja, lai apturam. Es teicu Pepīno:

—     Apstājies, paņemsim viņu līdz!

—      Es būtu traks … — viņš atbildēja, — es nevienam neļaušu kāpt iekšā. . . sēdekļus taču plēš… un mums ir tik labi diviem vien.

Es neteicu neko, bet jutu, ka, vīnam palīdzot, mana antipatija bija nobriedusi un nākošajā gadījumā es vairs nevarēšu savaldīties. Galu galā mēs ar dieva palīgu nonācām Romā; viņš — runādams, es — snauzdams. Pepīno gribēja aizvest mani mājās. Es dzīvoju Karalienes alejā: Pepīno sāka braukt pa Venēto ielu, kas šajā laikā jau pildījās ļaudim. Pēkšņi mums priekšā kāda franču mašīna strauji nobremzēja, un Pepīno,

braukdams cieši aizmugurē, uzgrūdās tai ar aizsargstieni, -un abas mašinas saķērās. Viņš ātri izkāpa, piegāja tuvāk, apskatīja abas mašīnas un tad nostājās pie franču mašīnas durtiņām. Mašīnu viena pati vadīja blonda kundze, jauna un daiļa, rokas ar lakotiem nadziņiem turēja stūri.

—     Kundze, lūdzu, jūsu braukšanas atļauju, mašīnas numuru, vārdu, — uzsāka Pepīno, izvilkdams piezīmju grāmatiņu un zīmuli, — jums jāsaprot, ka es neesmu pircis mašīnu, lai jūs man to sabojātu . . . jūs esat man nodarījusi zaudējumus par vairākiem tūkstošiem … kas man to atlīdzinās? Tieši šorīt es saņēmu pavisam jaunu mašīnu, es neesmu to pircis, lai jūs to bojātu.

Varēja skaidri redzēt, cik viņš bija sajūsmināts par šo starpgadījumu; tas bija tieši tas, kas viņam vajadzīgs, lai izvērstos visā savā plātīgumā.

—           Vispirms mēģini atvienot mašīnas! — ļoti saprātīgi iesaucās kāds jauns cilvēks no dīkdieņu bariņa, kas jau bija sapulcējies ap mums. Viņam taisnība, tas bija tīrais nieks: lai atbrīvotu vienu mašīnu no otras, pietiktu tikai padot mazliet atpakaļ, bet tas nemaz nebija Pepīno nolūks.

—      Atvienojiet jūs manu mašīnu! — viņš sāka kundziski kliegt. — Vai jūs varēsiet atvienot manu mašīnu? … Ķerieties klāt. .. atvienojiet, ja jau esat tāds spēka virs.

Pūlis kļuva aizvien lielāks un naidīgi noskatījās uz mums; franču kundze, neko nesaprazdama, vēroja Pepīno un smaidīja.

Pepīno turpināja: — Lūdzu, lūdzu, kundze, jūsu vārdu, jūsu braukšanas atļauju, mašīnas numuru!

—     Un cik „viņai gadu, un vai viņai bērni ir?! — kliedza kāds no pūja.

—      Bet pamēģini taču alvienot mašīnu! — alkal sauca tas pats, kas bija devis padomu. Un Pepīno tam atbildēja tieši apvainojoši: — Es jau jums teicu, ka jūs varat to darīt… laipni lūdzu, jūs, bez šaubām, esat mehāniķis un saprotat no tā vairāk par mani.

Tagad tas garais, plecīgais vīrs draudīgi pienāca klāt un, pielikdams Pepīno dūri pie deguna, teica:

—    Nē, es neesmu vis mehāniķis … es esmu brīvās cīņas čempions.

—     Jo labāk, jūs tik stiprs, droši vien varat mašīnas atvienot.

Pepīno būtu klājies plāni, ja es pēkšņi nebūtu iejaucies, iesaukdamies: — Ņemam puiši… paceļam mašīnu … tas ir nieks!

Sacīts — darīts: mēs piecatā ķērāmies klāt, — Pepīno mašīna bija viegla, ar vienu rāvienu mēs to pacēlām un atvienojām no franču mašīnas. Tad es tūlīt apgriezos un teicu Pepīno:

—     Ņem piezīmju grāmatiņu un raksti!

—     Kas tad tev lēcies? . . . Vai tu esi jucis?

—     Ja es tev lieku rakstīt, tad raksti: es esmu ampelmanis, mērkaķis, lietuvēns . .. raksti iekšā.

Atskanēja skaļi smiekli un arī viens otrs svilpiens; Pepīno ar piezīmju grāmatiņu rokā stāvēja kā apstulbis. Es piebildu: — Un tagad kāp savā mašīnā un pazūdi!

Šoreiz viņš paklausīja, iekāpa un aizbrauca pilnā gaitā. Ļaužu bars noauroja viņam pakaļ. Arī franču kundze bija jau aizbraukusi. Es pārgāju pāri ielai uz bāru iedzert aperitīvu.

ČOČARIETE

Kad profesors neatlaidās, es w viņam teicu un atkārtoju:

—        Padomājiet, profesor, tās ir vienkāršas meitenes . .. laucinieces . . . padomājiet, ko darāt. . . ņemiet labāk kādu romieti. .. čočarietes ir rupjas, neaptēstas, neprot pat lasit.

Šis pēdējais bija profesoram paticis visvairāk:

—        Neprot lasīt. . . tieši tas, kas man vajadzīgs . . . vismaz nelasīs sēnalu literatūru . .. neprot lasit! . ..

Profesors bija vecs vīrs baltu bārdiņu un ūsām, viņš strādāja kādā licejā. Bet viņa galvenā nodarbošanās bija — drupas. Ik svētdienu un arī citās dienās viņš gāja šurp vai turp: uz Apija ceju vai uz Romas Forumu, vai uz Karakallas termām un deva paskaidrojumus par Romas drupām. Viņa mājā kā grāmatas par drupām, tā

ari cilas stāvēja sakrautas kā grāmatnīcā, sākot ar priekšnamu, kur to bija vesels kalns aiz zaļiem priekškariem, un tālāk pa visu dzīvokli: pa gaiteņiem, istabām, pieliekamajiem; likai vannas istabā un virtuvē to nebija. Grāmatas — to smaržu viņš ieelpoja, kā ieelpo rožu smaržu, un vai tam, kas viņa grāmatām pieduras! Grāmatas — šķita neiespējami, ka viņš būtu paguvis tās visas izlasīt! Un tomēr profesors nekad neatēdās, kā mēs sakām Cočarā, un, kad viņam nebija stundu licejā vai mājā vai arī viņš nedeva paskaidrojumus drupās, viņš apstaigāja vecu grāmatu pārdevējus, rakņājās to ratiņos un vienmēr pārnāca mājā ar grāmatu saini padusē. Kā redzat, viņš bija kolekcionārs — tāds pats kā zēni, kas vāc pastmarkas.

Kādēļ viņš bija tā iededzifes dabūt par kalponi meiteni no manas puses, tas man bija noslēpums. Viņš teica, ka tās esot uzticamākas un bez untumiem. Teica, ka viņam esot prieks redzēt zemnieku meiteņu sārtos vaigus, apaļus kā ābolus. Teica, ka tās mākot vārīt gardus ēdienus. Nepagāja neviena diena, kad viņš nebūtu ienācis šveicara istabā, tik neatlaidīgi pieprasīdams lasīt nepratēju meiteni no Čočaras, ka es par to aizrakstīju krusttēvam uz savu ciematu. Viņš man atbildēja, ka varot pagādāt tieši to, ko es meklējot: nepilnus divdesmit gadus vecu meiteni no Vallekorsas apkaimes, kuru saucot par Tūdu. Krusttēvs tomēr vēstulē piemetināja, ka Tūdai esot viens trūkums: viņa nemākot ne lasīt, ne rakstīt. Bet es viņam atbildēju, ka profesors tieši tādu meklē.

Tūdu kādu vakaru krusttēvs atveda uz Romu, un es aizgāju viņu sagaidīt stacijā.

Jau tūlīt bija redzams, ka viņa ir no labās Cočaras

sieviešu sugas; tieši no tām, kas augu dienu, muguru neatliekušas, var kaplēt zemi vai ari nest uz galvas pa kalnu lakām puskvintāla smagu grozu. Viņai bija apaja seja un sārti vaigi, kādi patika profesoram, ap galvu aplikta bize, kopā saaugušas, melnas uzacis, kas norobežoja pieri, un smejoties viņa rādīja līdzenus, baltus zobiņus, ko Čočaras sievietes spodrina ar malvas lapām.

Tiesa gan, viņa nebija ģērbusies kā čočariete, bet soļot viņa soļoja kā īsta sava novada meita, kas radusi balstīties pret zemi ar visu kājas pēdu, bez apavu papēžiem, un viņas muskuļainie ikri izskatītos ļoti skaisti, notīti ar čoču siksnām.

Uz rokas viņa nesa groziņu un teica, ka tas esot man: salmos bija ielikts un ar vīģes lapām pārklāts ducis šāsdienas olu. Atbildēju, ka vajadzētu tās nodot profesoram, lai pirmais iespaids būtu labāks; bet viņa iebilda, ka par profesoru neesot padomājusi, jo, būdams sinjors, viņš taču noteikti turot vistas. Es sāku smieties; un, braucot tramvajā uz māju, es no viena otra jautājuma sapratu, ka viņa bija īsts dabas bērns; nekad viņa nebija redzējusi ne vilcienu, ne tramvaju, ne sešstāvu namu. Tiešām, lasīt nepratēja, kā profesors to gribēja …

Atbraucām mājā, un vispirms es viņu ievedu šveicara istabā stādīt priekšā savai sievai un tad ar liftu uz profesora dzīvokli. Viņš pats atvēra durvis, jo viņam nebija kalpotāju, un parasti mana sieva uzkopa viņa māju un gatavoja vienkāršo ēdienu. Kad bijām iegājuši, Tūda pasniedza viņam groziņu, teikdama:

—     Še, ņem, profesor, es tev atvedu svaigas olas!

—      Profesoram nesaka «tu», — es viņu pamācīju, turpretī profesors viņu sadrošināja, teikdams:

—             Saki vi<Јn, meit, man «tu», — un paskaidroja, ka Čočaras «tu» ir romiešu «tu», tas ir, seno romiešu, jo arī tie tāpat kā čočarieši nav pazinuši «jūs», un cilvēks pret cilvēku izturējies vienkārši, it kā visi būtu viena ģimene.

Tad profesors ieveda Tūdu virtuvē; tā bija liela, ar gāzes pavardu, alumīnija kastroļiem, īsi sakot, ar visu vajadzīgo, un skaidroja viņai, kā pavards darbojas. Tūda klusu un nopietni noklausījās, beidzot pateica savā skanīgajā balsī: — Es neprotu vārīt ēdienus!

Profesors pārsteigts iesaucās: — Bet kā? . . . Man teica, ka tu protot vārīt?

—            Ciematā, — viņa atteica, — es strādāju … kaplēju zemi. Zināms, vārīt jau vārīju, lai ir ko ēst… bet tādā virtuvē kā šī es nekad neesmu bijusi.

—     Un kur tad tu vārīji?

—     Būdā.

—            Nu, — teica profesors, bārdiņu raustīdams, — arī šeit mēs vārām, lai ir ko ēst. . . pieņemsim, tev jāizvāra man pusdienas, ko tu darītu?

Viņa pasmaidīja un teica: — Tev es izvārītu makaronus ar pupām . . . tad tu izdzertu glāzi vīna . .. apēstu kādu riekstu, kādu sausu vīģi.

—     Tas viss? .. . Nekādu otro?

—     Kā — otro?

—     Es domāju otro ēdienu: zivi, gaļu?

Nu viņa sāka no sirds smieties:

—             Kad tu esi izēdis bļodiņu makaronu ar pupām, piekožot maizi, vai tev nav gana? … Ko tu vēl gribi? . .. Man bļodiņa makaronu ar pupām un vēl maize klāt — un es kaplēju cauru dienu… un tu jau nestrādā.

—     Es studēju, rakstu; es arī strādāju.

—     Ak, tad tu studē … bet īsto darbu darām mēs.

Ko lai iesāk — viņa negribēja ļaut sevi pārliecināt,

ka vajag «otro», kā profesors teica. Galu galā pēc garām pārrunām tika nolemts, ka mana sieva kādu laiku nāks uz virtuvi pamācīt Tūdu. Pēc tam mēs iegājām meitas istabā; tā bija skaista istaba ar skatu uz pagalmu, ar gultu, kumodi, skapi. Tūda, apkārt skatīdamās, uzreiz jautāja: — Vai es gulēšu viena pati?

—     Ar ko tad tu gribi gulēt kopā?

—     Ciematā mēs gulējām pieci vienā istabā.

—     ŠI ir tev vienai.

Kad biju viņai piekodinājis, lai ir rūpīga un čakli strādā, jo es biju atbildīgs kā profesoram, tā arī krusttēvam, kas man bija viņu atsūtījis, es beidzot gāju prom. Iedams ārā, vēl dzirdēju profesoru viņai skaidrojam:

—            Ievēro, ka no visām šīm grāmatām tev ik dienas jāslauka putekļi ar spalvu slotiņu un lupatu.

Tad viņa jautāja: — Ko tu dari ar visām šim grāmatām … Kam tev to vajag?

—            Man tās ir tas pats, — atbildēja profesors, — kas tev ciematā bija kaplis… ar tām es strādāju.

—     Jā, bet man kaplis bija tikai viens.

Arī turpmāk profesors, šad tad ienācis šveicara istabā, pastāstīja man par Tūdu. Taisnību sakot, profesors vairs nebija visai apmierināts.

Reiz viņš man teica: — Viņa ir neaptēsta, ļoti neaptēsta .. . vai zināt, ko viņa vakar izdarīja? Paņēma no mana galda aprakstītu papīra lapu, kāda skolnieka rakstu darbu, un aizbāza ar to vīna pudeles.

Es atbildēju: — Profesor, es jūs brīdināju . .. lauku meitene.

—     Ja, viņaļ tomēr ir mīļa meitene . . . laba, pakalpīga .. tiešām mīļa meitene, — viņš nobeidza.

Mīļā meitene, kā viņš to dēvēja, nekavējās kļūt par tādu pašu skuķi kā visas citas. Tikko saņēmusi algu, viņa pašūdināja sev kostlmkleitiņu un izskatījās kā īsta sinjorlna. Tad nopirka kurpītes uz augstiem papēžiem, tad imitētas krokodilādas somiņu. Tas bija tieši grēks, ka viņa lika sev nogriezt bizi. Vaigi viņai joprojām bija sarkani kā āboli — tie viņai ari tik drīz nenobālēs kā citām, pilsētā dzimušām meitenēm — tieši tie jau patika un ne tikai profesoram vien.

Kad es pirmo reizi Tūdu redzēju kopā ar to nelaimīgo Mārio, trešā stāva sinjoras šoferi, es viņai teicu:

—      Piesargies, tas tev nav pāris… ko viņš saka tev, to saka visām.

—      Vakar, — Tūda man atteica, — viņš mani izvizināja mašīnā uz Mārio kalnu.

—     Nu, un tad?

—     Mašīnā braukt ir tik jauki. . . paskaties, ko viņš man iedeva.

Un viņa parādīja man ballmetala saktiņu ar ziloniti, vienu no tām, ko pārdod sīku preču veikalnieki Puķu laukumā. Es viņai teicu:

—     Tu esi nejēga un nesaproti, ka viņš tevi vazā aiz deguna . .. turklāt viņam neklātos ņemt lielu galvu un braukāt mašīnā kopā ar tevi… ja sinjorai tas nāks ausīs, puisis dabūs trūkties… un tad — esi prātīga… es tev vēlreiz saku, esi prātīga!

Bet viņa pasmaidīja un joprojām izgāja kopā ar Mārio.

Pagāja pāris nedēļu; kādu dienu profesors ienāca šveicara islabā, pasauca mani sāņus un paklusu jautāja:

—     Paklau, Džovanni.. . vai tā meitene ir uzticama?

Es atbildēju: — Tas jau nu gan, profesor; nemācīta,

bet godīga.

—     Pieņemsim, — viņš šaubīdamies teica, — bet man ir pazudušas piecas vērtīgas grāmatas… es negribētu …

Es vēlreiz teicu, ka tur nebūs vainīga Tūda un viņš grāmatas noteikti atradīs. Atzīšos, es paliku noraizējies un nolēmu turēt acis vaļā. Pēc pāris dienām kādu vakaru es redzu Tūdu ieejam liftā kopā ar Mārio. Viņš teica, ka jāuzbraucot trešajā stāvā saņemt rīkojumus no sinjoras; tie bija meli, jo sinjora bija jau izgājusi pirms kādas stundas, un viņš to zināja. Es pagaidīju, kamēr viņi uzbrauc, tad izsaucu liftu un braucu tieši uz profesora dzīvokli. Viņi bija atstājuši durvis pusviru; es iegāju dzīvoklī; eju pa koridoru un dzirdu viņus abus sarunājamies profesora darba istabā; tūlīt saprotu, ka neesmu maldījies. Klusītiņām es pieeju pie durvīm, un — ko es redzu? Mārio uzkāpis ar kājām uz krēsla atzveltnes, kas balstījās pret grāmatu skapi, un izsLiepis roku līdz grāmatu rindai, kas atradās pie pašiem griestiem, un Tūda, šī svētule ar sārtajiem vaigiem, turēja viņa krēslu un teica: — To augšējo … to labi biezo .. . to labi biezo ādas vākos.

Es iegāju islabā, viņiem uzsaukdams:

—      Krietna meita . .. krietni jūs abi… nu es jūs pieķēru … ir gan jauki… profesors man teica, bet es tam neticēju … ai, cik labi jaunieši!

Vai esat kādreiz redzējuši kaķi, kam jūs pa logu nejauši uzgāžat spaini ūdens? Tā Mārio, izdzirdis manu

balsi, nolēca lejā un aizlaidās, atstādams mūs vienus ar Tūdu. Es toreiz viņu tā izrāju, ka cita meitene būtu sākusi vismaz raudāt. Jā, bet ar čočarietēm tā ir cita liela. Viņa klausījās manī, galvu nodūrusi, nebilstot ne vārda, tad pacēla nemaz nesaraudātas acis un teica:

—     Vai es esmu viņu apzagusi? Naudu, kas man paliek pāri no iepirkumiem, es vienmēr visu atnesu viņam atpaka] … es nekad nedaru tā kā dažas virtuvenes, kas katru lietu liek samaksāt dubultīgi.

—     Nelaimīgā … un grāmatas tu nezodz? … Vai tad to nesauc par zagšanu?

—     Bet viņam taču grāmatu ir tik daudz!

—     Daudz vai maz, tu nedrīksti tās aiztikt… un pieraugi, ja es tevi vēlreiz pieķeršu, tu lidosi atpakaļ uz ciematu kā raķete.

Mums toreiz runājot, viņa stūrgalvīgi negribēja saprast manu taisnību un nevienu mirkli neatzina, ka ir zagusi. Bet pēc dažām dienām es redzu, viņa ienāk šveicara istabā ar saini padusē.

—     Te ir lās profesora grāmatas… es atnesu viņam tās atpakaļ, nu viņš nevarēs vairs sūdzēties.

Teicu viņai, ka tas ir labi darīts, un klusībā nodomāju, ka galu galā Tūda ir laba meitene un Mārio ir pie visa vainīgs. Es uzbraucu viņai līdz liftā un kopā ar viņu iegāju dzīvoklī, lai palīdzētu nolikt grāmatas savā vietā. Tieši tajā brīdī, kad taisījām saini vaļā, pārnāca profesors.

—      Profesor … — es teicu, — te ir jūsu grāmatas. . . Tūda tās ir dabūjusi atpakaļ … bija aizdevusi draudzenei bildes paskatīties.

—     Labi, labi… nerunāsim vairs par to.

Vēl mēteli mugurā un cepuri galvā viņš metās pie grāmatām, paņēma vienu, atvēra un iekliedzās:

—     Tās taču nav manas grāmatas!

—     Kā jūs to domājat?

—            Manas grāmatas bija par arheoloģiju, — viņš turpināja, drudžaini šķirstīdams citus sējumus, — bet tie te ir pieci sējumi par tiesību zinātni, turklāt dažādi.

Es prasīju Tūdai: — Es gribu zināt, ko tu esi izdarījusi?

Šoreiz viņa sparīgi protestēja: — Ko jus gribat no manis? Piecas grāmatas es paņēmu … piecas atnesu … es dārgi par tām samaksāju . .. vairāk nekā dabūju, kad tās pārdevu.

Profesors bija tā pārsteigts, ka skatījās uz mani un Tūdu vaļēju muti, neteikdams ne vārda, bet viņa turpināja: — Skatieties … tāpat iesietas … pat vēl skaistāk . . . paraugiet… tikpat smagas lai. . . man tās nosvēra .. . četri kilo seši simti. .. tikpat kā tavējās.

Šoreiz profesors sāka smieties, kaut gan rūgtus smieklus:

—            Bet grāmatas jau nepārdod kilogramiem kā teļa gaļu.. . katra grāmata ir savādāka… ko lai es iesāku ar šīm grāmatām?… Tu nesaproti? . . . Katrā grāmatā ir rakstīts kaut kas cils … cils autors . ..

Profesors centās, lai viņa to saprastu, bet viņa stūrgalvīgi atkārtoja:

—            Piecas bija un piecas ir … iesietas bija un iesietas ir . . . vairāk es neko nezinu.

Galu galā profesors aizsūtīja viņu uz virtuvi, teikdams: — Ej gatavot ēdienu . . . pietiek … negribu bojāt sev garastāvokli.

Kad Tūda bija aizgājusi, viņš teica:

—            Man žēl, viņa ir mīļa meitene.. . bet pārlieku neaptēsta.

—     Jūs viņu gribējāt, profesor!

—      Mea culpa [10] — viņš noteica.

Tūda palika pie profesora vēl kādu laiku, kamēr sameklēja sev citu vietu. Viņa atrada virtuves meitas vietu kādā mūsu rajona piena ēdnīcā. Dažas reizes viņa atnāk mūs apciemot uz šveicara istabu. Par notikumu ar grāmatām mēs nerunājam. Bet viņa man stāsta, ka mācoties lasīt un rakstīt.

ROMIEŠU MONĒTA

Bija piektdiena, septiņpadsmitais, bet es tam nepievērsu uzmanību. Tikko apģērbies, es paņēmu piecdesmit tūkstošus liru, kuras biju parādā Otāvio, visas piectūkstošliru gabalos, iegrūdu tās bikšu kabatā un izgāju no mājas. Šie piecdesmit tūkstoši liru bija Otāvio daļa no kādas mahinācijas ar viltotām rotaslietām, ko mēs bijām kopīgi izdarījuši, un es jau biju nokavējies par veselu nedēju. Gaidot riņķalīnijas tramvaju, mani sagrāba dusmas, iedomājoties, ka vajag viņam atdot šo naudu, kas būtu man tik labi noderējusi. Viņš nebija ne ar ko riskējis; viņam kā krietnam zeltkalim bija tikai jāpiegādā man prece, es turpretī biju uzņēmies visas pūles un vēl risku nonākt cietumā. Ja mani notvertu nozieguma vietā, es, zināms, neminētu viņa vārdu un ietu cietumā, bet viņš paliktu savā veikaliņā un, aiz vitrīnas sēdēdams, strādātu smalku darbu ar acī iespiestu lupu. Šīs domas mani mocīja, un, iekāp-

jot tramvajā, „es nolēmu nedot viņam neko. Bel tas nozīmēja, ka nevarēs vairs griezties pie viņa un izmantot viņa lietpratību; tas nozīmēja — sameklēt sev citu zeltkali, varbūt sliktāku par Otāvio. Un tādam sirdsapziņas cilvēkam kā man tas nozīmēja lauzt vārdu; tā būtu pirmā reize manā mūžā, kad es to darītu. Tomēr man tiešām bija žēl atdot viņam naudu. Es turēju roku kabatā un šad tad to aptaustīju un noglaudīju. Tie tomēr bija piecdesmit tūkstoši liru, un, kad es viņam būšu tās atdevis, es būšu izpildījis savu pienākumu, bet man būs par piecdesmit tūkstošiem liru mazāk.

Kamēr es tā dusmojos, jutu piegrūžam sev pie elkoņa.

—     Alīlio, vai tu mani vairs nepazīsti?

Tas bija Čezāre, pirmā numura nelaimes putns, kuru biju pazinis pēckara gados, cigarešu melnā tirgus laikā. Viņam vajadzēja būt palikušam pie «dārgā drauga», kā mēdz teikt, tas ir, pie ubaga spieķa — turpat, kur bija sācis, tik panīcis viņš izskalījās: mugurā izbalojis, nolāpīts, līdz zodam aizpogāts mētelis. Zem tā tomēr varēja redzēt kailu kaklu bez apkaklītes un kaklasaites. Bez cepures, izpūrušiem matiem, kas man likās pilni pūku un putekļu no pārnakšņošanas šķūņos; teikšu taisnību — viņš man iedvesa bailes. Es samulsis atjautāju:

—     Čezāre, kā klājas?

—      Izkāpsim uz brīdi, man vajadzētu ar tevi parunāt, — viņš teica.

To dzirdot, man, nezinu pats, kādē], uzausa cerība, ka varēšu atgūt sev naudu, ko biju parādā Otāvio. Es piekrītoši pamāju viņam un gāju uz durvīm. Tramvajs apstājās, un mēs izkāpām: bijām pie stacijas apstādījumiom, Volturno ielas pusē. Čezāre aizveda mani uz kadu vientuļu stūri, apstājās un nomurmināja:

—     Vai tev nebūtu tūkstotis?

—     Kāds tūkstotis?

—     Tūkstoš liru … neesmu ēdis jau divas dienas.

Es viņam atbildēju: — Lieliski, tu nāc kā dieva sūtīts … es nupat gudroju, kā vislabāk tikt vajā no tūkstoš lirām.

Viņš uzreiz saprata un sašļucis teica: — Ja jau negribi tās aizdot, vismaz palīdzi man.

Es piesardzīgi jautāju, kādu palīdzību viņš gribētu, un viņš teica: — Paskaties šurp!

Es paskatījos un ieraudzīju viņa saujā ar zemēm apkaltušu, zeltītu monētu ar sievietes attēlu vidū. — Palīdzi man pārdot šo romiešu monētu . . . tad dalīsim uz pusēm.

Es viņā paskatījos un nevarēju vairs valdīt skaļus smieklus, pats nesaprazdams, kādēļ… — Gribi pārdot misiņa gabalu… esi kļuvis numismāts [11] ho, ho, ho . . . numismāls!

Jo ilgāk es atkārtoju «numismāts», jo skaļāk smējos, bet viņš skatījās uz mani, turēdams naudas gabalu rokā, pretīgāks nekā jebkad. Beidzot viņš jautāja: — Vai drīkstu zināt, kādēļ tu smejies?

Es smējos vēl labu brīdi un tad atbildēju: — Par to nav nemaz ko runāt.

—     Kādēļ?

—            Tādēļ, mans mīļais, ka pat bērni jau šos misiņa gabalus pazīst. .. monētu laiks ir pagājis.

Apkaunots t . viņš ielika monētu atpakaļ kabatā un teica:'— Tad vismaz aizdod man divsimt liru.

Šajā brīdī es atkal atcerējos Otāvio un naudu, kas bija tam jāatdod, un man no jauna modās cerība atgūt zaudēto. Galu galā katru dienu taču varēja lasīt avīzēs par ļaudīm, kas iekrituši ar monētām. Kādēļ lai tieši mums tas neizdotos? Es teicu Cezārem:

—             Redzi, man tevis žēl. . . gribu tev palīdzēt.. . bet ar vienu norunu, ja gadījumā tevi notver, tu mani nepazīsti … es visā nopietnībā esmu sinjors, kam patīk romiešu monētas … man ir ari nauda … skaties!

Varbūt aiz lielības es izvilku no kabatas papīra naudas žūksni un šķirstīju to viņam zem deguna. — Man ir nauda, bet tu jebkurā gadījumā esi krāpnieks un es tas, kas varētu tikt apkrāpts . . . norunāts?

Viņš tūlīt sajūsmā iesaucās: — Norunāts!

Es pašpārliecināti turpināju:

—            Pagaidām raudzīsim visu saskaņot. . . kādu cenu teiksim?

—     Trīsdesmit tūkstošus. 1

—            Nē, trīsdesmit tūkstošu ir par maz… prasīsim, mazākais, sešdesmit tūkstošus… un no tiem es paņemšu četrdesmit un tu divdesmit… labi?

—     Mēs gan norunājām uz pusēm …

—     Nu tad nekas neiznāks!

—     Divdesmit tūkstošus… lai iet.

—            Tagad apspriedīsim, kā monētu piedāvāt, — es turpināju, — tu esi dienas strādnieks … tu strādāji šeit jaunās stacijas zemes darbos … tu atradi monētu un to noslēpi.. . norunāts?

—      Norunāts!

—     Un, kad runāsiet par monētu, es iejaukšos un paskaidrošu, ka tā ir ļoti vērtīga . . . bel jāatrod kāda Romas ķeizara vārds . .. kādu teiksim?

—     Nēronu.

—            Nē, Nēronu ne … redzi, cik tu maz saproti.. . kas Romā nezina Nēronu?… Tas visiem pirmais iekrīt prātā … kādu citu.

Čezāre apjucis pakasīja zodu un teica:

—     Es zinu tikai Nēronu . . . citu nevienu.

—             Bet ir bijuši ļoti daudzi, — es teicu, — vismaz ap simtu .. . piemēram, Vespasiāns, tas vespasiānu [12] ķeizars, vai to tu nepazīsti?

—     Ak jā, Vespasiāns.

—            Bet Vespasiāns neder … tas varētu sasmīdināt. .. labāk paskatīsimies, kas ir rakstīts uz tavas monētas … padod šurp.

Viņš man to iedeva, un es skatījos: burti bija, bet neskaidri, un saprast nevarēja neko. Negaidītā iedvesmā es iesaucos: — Karakalla… tas ar termām . . . saprati? Karakalla!

—     Jā, Karakalla!

—             Nu, tad mēs darīsim tā, — es izlēmu, — mēs izšķirsimies, tomēr neaizejot par tālu viens no otra… to vīru izraudzīšu es… kad tu dzirdēsi mani ieklepojamies, tad zini, ka nu ir īstais, un ej tam klāt… labi?

—     Nešaubies!

Mēs izšķīrāmies: Čezāre sāka staigāt šurp turp pa apstādījumiem; un es, stāvēdams uz ietves, vēroju gājējus. Es zināju, ka šai vietai, no stacijas nākdami, iet garām visi iebraucēji no Romas apkaimes — vienkārši, neizglītoti ļaudis, bet ar bieziem kabatas portfeļiem.

Ļaudis, kas iedomājas, ka viņi ir viltīgi — es nesaku, ka savā ciematiņā starp aitām un siera rituļiem viņi tādi nebūtu — bet Romā viņu viltība ir vientiesība. Es redzēju vairākus no tiem, gan ar saiņiem un koferiem, gan vienus pašus, gan kopā ar sievām; bet šāda vai tāda iemesla dēļ neviens nebija piemērots. Lai gaidot nosistu laiku un pieņemtu cienīgu stāju, es izņēmu no etvijas cigareti un aizdedzināju. Nezinu, kādēļ, es ar pirmo dūmu aizrijos, man sāka kost kaklā, un es ieklepojos. Tūlīt tas stulbenis Čezāre devās taisnā ceļā pie kāda jauna, gaišmataina vīrieša, kurš jau labu brīdi bija slaistījies zem kokiem, un pieskārās tā elkonim. Viss norisinājās tik ātri, ka es laikā nepaspēju to novērst.

Kamēr Čezāre runāja, es labi apskatīju jauno vīrieti. Viņš bija maza auguma, ģērbies kā laucinieks, vēja jakā ar lapsādas apkakli, kastaņbrūnās velvetona biksēs ar uzkritumu pāri dzelteniem, dubļos sabradātiem juhtādas stulmeņiem. Viņam bija šaura, bāla seja, gaišas Ūsiņas zem smailā deguna, noskūta galva. Viņš izskatījās pēc viltnieka, bet, par laimi, arī pēc laucinieka. Viņš ziņkāri klausījās Čezārē, varbūt bija pat ieinteresēts. Beidzot Čezāre iebāza roku kabatā un izvilka monētu. Sapratu, ka nu ir pienākusi mana reize un nevaru vairs kavēties.

Jaunais vīrietis apskatīja monētu no visām pusēm, un Čezāre visu laiku runāja. Es piegāju viņiem klāt un cienīgi teicu:

—     Atvainojiet manu nesmalkjūtību, vai tā varbūt nav romiešu monēta?

Čezāre truli manī pavērās. Jaunais cilvēks nevērīgi pateica:

—     Tā šķiet.

—            Atļaujiet man to apskatīt, — es lūdzu, — es tādas lietas pazīstu … esmu antikvārs … atjaujiet.

Jaunais vīrietis pasniedza man monētu, un es to ilgi aplūkoju, liekuļodams ziņkāri. Tad es pievērsos Čezārem un bargi noprasīju: — Bet kur tu to ņēmi?

Jāsaka, noskrandušajam un netīrajam Čezārem viņa loma bija kā radīta. Viņš žēli teica:

—      Ko lai jums saku? .. . Esmu nabaga cilvēciņš.

—            Nu, nebīsties… neesmu jau policists civildrēbēs … ar mani tu vari droši runāt. Kā tu to dabūji? — es jautāju.

—             Es esmu palīgstrādnieks, — atbildēja Čezāre, joprojām gaudullgā balsī, — es to atradu, kad strādāju zemes rakšanas darbus tur stacijā … varbūt jūs varētu man pateikt, vai tai ir vērtība?

—            Vērtība tai, zināms, ir … tā ir ķeizara Karakallas monēta.

—             Re, kur labi — Karakalla! — iesaucās Čezāre.

—    Viens jau man teica šo vārdu.

Bija pienācis svarīgais, izšķirošais brīdis. Es skarbi noprasīju:

—      Cik?

—      Kas — cik?

—     Cik tu gribi?

—     Dodiet man sešdesmit tūkstošus liru!

Tā bija norunātā summa, bet kāds cits, ne tik muļķīgs kā Čezāre, būtu sagatavojis triecienu, kaut vai atbildot: «Nu soliet jūs.»

Kā cilvēks, kas negrib palaist garām izdevību, es joprojām skarbi noteicu: — Es tev dodu piecdesmit tūkstošus … labi?

Tikmēr es vēroju jauno vīrieti un jau biju pārliecināts, ka viņš ir uzķēries. Un viņš tiešām piedāvāja: — Es dodu tev desmit tūkstošus vairāk . . . vai dosi to man? — laipnā, pārliecinošā, glaimīgā balsī.

Čezāre paskatījās uz mani un tad teica nožēlas pilnā tonī, kas viņam tiešām labi izdevās: — Jūs redzat? … Viņš bija papriekš… es nožēloju… man jāatdod viņam.

Jaunais vīrietis, noskatīdamies uz mums abiem, košļāja gaišās ūsas. Viņš atsāka: — Bet naudas man šeit nav … nāc man līdz, un es tev to iedošu.

—     Uz kurieni?

—     Uz policiju!

Čezāre pārbijies un apslulbis iepleta acis. Es sapratu, ka man jāiejaucas ļoti noteikti, un, viņu pārtraukdams, es jautāju: — Acumirkli… Ar kādām tiesībām? Kas jūs esat? … Vai krimināluzraugs?

—      Nē, es neesmu krimināluzraugs, — tas zobgalīgi atbildēja, — tomēr nemaz neesmu tāds muļķis, kā jūs abi domājat… gribējāt man iesmērēt misiņa gabalu? . . . Nāciet man līdz uz policiju . .. tur mēs izskaidrosimies labāk.

Čezāre izmisis skatījās uz māņi. Man radās iedvesma, un es teicu: — Jūs maldāties… varbūt tas tā arī izskatās, ka viņš ir krāpnieks, es — viņa rokaspuisis un jūs tas vientiesis… bet īstenībā: es viņu nepazīstu, jūs neesat vientiesis, un es tiešām esmu antikvārs … monēta ir laba… tas tiešām tā ir, un es to tūlīt pērku.

Es pievēršos Čezārem un saku: — Dod šurp monētu un saņem naudu!

Viņš paklausīja, un es noskaitīju viņam vienu zīmi pēc otras — Otāvio piecdesmit tūkstošus liru, pēc tam teicu jaunajam cilvēkam: — Ņemiet to vērā … mācieties atšķirt godīgus cilvēkus no blēžiem. . . mācieties, kā pret cilvēkiem jāizturas.

Bet tas stūrgalvīgi atbildēja: — Kas man var galvot, ka jūs neesat sarunājušies?

Samaksājis, kā nākas, par monētu, es tagad biju kaujinieciskā noskaņā un ienīdu svešo. Plecus raustīdams, es teicu: — Mēs — sarunājušies! Var redzēt, ka tu esi no laukiem . . . par bife]a sieriem tev varbūt ir jēga, bet par godīgiem cilvēkiem nekādas … brauc atpakaļ uz laukiem, brauc ātrāk!

—     Oho! — viņš lielīgi iesaucās. — Ko tu iedomājies, ar ko tu runā? Sāksi vēl kliegt. . . lamza tāds!

—     Lamza esi tu pats.. . turklāt vēl mirla.

Es biju nikns bez kāda iemesla, varbūt tādēļ, ka tagad apzinājos savu taisnību. Viņš iesaucās: — Plukata!

Es metos uz viņu, taisīdamies grābt aiz lapsas apkakles. Pa to laiku jau bija sapulcējušies parastie slaisti, kas gribēja mūs izšķirt. Kamēr es cīnījos ar tiem un kliedzu: — Ej pārdot sierus … lempi, tumsoni, lauķi! — viņš, plecus raustīdams, pazuda drūzmā, un es sāku apskatīties pēc Čezāres.

Man sastinga asinis dzīslās — viņa vairs nebija. Ļaudis, mūs izšķīruši, aizgāja katrs savu ceļu; bet Čezāre nebija redzams ne stacijas laukumā, ne apstādījumos, ne Esedras laukuma virzienā. Viņš bija nozudis un līdz ar viņu piecdesmit tūkstoši liru. Es tik izmisīgi saķēru galvu, ka viens iejautājās: — Vai jums ir slikti?

Kas pagalam, tas pagalam. No dusmām trīcēdams, nosvīdis, aizelsies, ar saviebtu seju es skriešus noskrēju īso ceļa gabalu no stacijas laukuma līdz Vičencas ielai, kur atradās Otāvio veikals. Ieraudzīju viņu, kā parasts, aiz vitrīnas. Nobarojies, nolaidīgs, ar bārdu apaudzis,

viņš aplūkoja ar savu zeltkaļa lupu kādu priekšmeta. Es iegāju veikalā un cik spēdams mierīgi teicu: — Redzi, Otāvio, — naudu es tev nevaru dot… ja gribi, vari ņemt tās vietā šo romiešu monētu.

Uz mani nepaskatījies, viņš to mierīgi paņēma, pielika pie acs, pameta uz to vienu vienīgu skatienu un sāka smieties. Viņš saprata, ko ir ieguvis … Tad piecēlās, un, vēl arvien smiedamies un sizdams man uz pleca, teica:

—     Numismāts, numismāts . . . ho, ho, ho . . . lielisks numismāts!

SVĒTKU IZBRAUKUMS

Tovasar man viss gāja greizi, un, kad augustā pienāca Marijas svētki, es atrados Romā bez draugiem, bez meitenēm, bez tuviniekiem — gluži viens. Veikals, kurā es strādāju par pārdevēju, pa svētkiem bija slēgts, citādi es būtu aiz izmisuma uzņēmies pārdot vasaras sezonas atlikumus: bikses, zeķes, kreklus — visu lēto preci, lai tikai varētu būt cilvēkos. Tad arī tai piecpadsmitā augusta rītā, kad Torello taurēja pie mana loga un uzaicināja mani izbraukt kopā ar viņu uz Fredžēni, es nodomāju: «Viņš ir nepatīkams, pat pretīgs . . . bet labāk tāds nekā nekāds,» — un labprāt pieņēmu uzaicinājumu.

Torello bija plecīgs jauns vīrietis, masīvs kā maizes klaips, zili sarkanu, pašpārliecināti uz priekšu pastieptu seju, aukstām, stulbām, izvalbītām acīm, kas radīja vēlēšanos padurstīt tās ar kniepadatu. Kā jau teicu, Torello bija man nepatīkams, bet varbūt es biju vienīgais,

kam viņš lācis, likās; vispār viņu atzina par simpātisku, turklāt sievietes viņa dēļ mira vai nost. Viņam vienmēr bija pilnas kabatas naudas, ko ienesa labi nostādītā garāža, un tas padarīja viņu, kas jau tā bija nekaunīgs, vēl nekaunīgāku.

Bet lai paliek nekaunība; man bija zobs uz Torello cita iemesla dēļ: viņš neko nerunāja un nedarīja pareizi. Viņš nekad neatrada pareizo toni; bija vienmēr nepiedienīgs, vienmēr aizvainojošs, vienmēr traucējošs. Vai jūs klausītos dziedoni, kas nevienu noti nedzied pareizi? Nē — jūs vēl piemaksātu viņam, lai klusē. Tāda dziedoņa iespaidu uz mani atstāja Torello. Viņš plosīja manus nervus. Man ir labs raksturs, un es gribu dzīvot saticībā ar visiem, bet lieši ar viņu es to nespēju un tādēļ sargājos no viņa cik vien spēdams. Taču tajos Marijas svētkos es neizvairījos no viņa un slikti darīju.

Kad es sēdos blakus Torello viņa mašīnā, viņš pateica pirmo aplamību: — Cik tas labi iznāca, ka atbraucu tev pakaļ, vai ne? … Citādi tev vajadzētu pavadīt Marijas svētkus Romā.

«Sākam,» es nodomāju, bet neteicu neko, jo viņš bija ne tikai nesmalkjūtīgs, bet ari muļķis un tā kā tā nebūtu neko sapratis. Mēs braucām uz Aurēlija ceļu. Torello mašīnai bija neparasta karoserija — zaļa un zema. Ar to viņš neizsakāmi lepojās. Atrazdamies vēl bieži apdzīvotā rajonā aiz Sv. Pētera baznīcas, viņš sāka drāzties kā neprātīgs: deviņdesmit, simt, simt desmit, simt divdesmit. Es viņam teicu:

Brauc taču lēnām… neviens mūs negaida, — bet viņš atbildes vietā tikai piespieda gāzes pedāli. Zibens ātrumā mēs pabraucām garām Madonnai di Ripozo un devāmies tālāk pa Aurēlija ceļu. Kā jau Marijas svētkos ceļš bija mašīnu pilns, un Torello, galvu noliecis kā īsts vērsis [13] , iedomājās, ka ir liels gods pabraukt tām garām, netaurējot un neskatoties, vai ceļš ir brīvs. Beidzot mēs tikām uz taisna ceļa gabala un tālumā ieraudzījām lielu, melnu amerikāņu mašīnu, kas, saulē laistīdamās, arī traucās pilnā gaitā.

—      Nu mēs apdzīsim arī to, — teica Torello un piedeva gāzi. Svešā mašīna bija spēcīgāka par mūsējo, un vīrietis, kas bija pie stūres, vadīja to vienmērīgi un apdomīgi; viņam blakus sēdēja sieviete. Ceļa līkumā Torello viņus panāca, piebrauca blakus, un tagad es redzēju sievieti: tā bija gaišmate, melnām, samtainām acīm, apaļu seju, ar mīklainu, izaicinošu izteiksmi — liela kaķe. Vīrietis likās pamaza auguma, īsu kaklu, kas saplūda ar pakausi, pliku pauri, kā zvana mēli plakanu degunu. Viņš vadīja mašīnu, smēķēdams cigāru, bija ģērbies žaketē bez apkakles, uz stūres gulēja viņa spalvainās rokas. Torello iesaucās:

—     Sveicināta, daiļā gaišmate! — Viņa pagriezās un tam uzsmaidīja.

Tajā mirklī kāda kravas mašīna mājas augstumā izšāvās no ceļa līkuma, un vīrietis ar cigāru mutē ātri pagrieza uz pašu ceļa malu. Torello savukārt tik tikko vēl paspēja nobraukt no ceļa pie amerikāņu mašīnas. Vīrietis ar cigāru pamāja un aizdrāzās kā bulta.

—      Tā sieviete man patīk, — ierunājās Torello, spiezdams gāzes pedāli, — tu redzēji, viņa man uzsmaidīja.

Es viņam atbildēju: — Liecies mierā, tā nav tādam kā tu!

—     Tev es prasīšu padomu, kad pirkšu sev pidžamu! — viņš augstprātīgi atteica. Tas bija apvainojoši.

Mēs dzināmies pakaļ amerikāņu mašīnai kā velni un pie kādas dzelzceļa pārbrauktuves apstājāmies tai cieši blakus. Gaišmate pavērās uz mums un uzsmaidīja Torello, kas tūlīt viņai saprotoši pamāja. Vīrietis to skaidri redzēja, izņēma cigāru no mutes un turpat pie dzelzceļa pārbrauktuves iesila ar rokas virspusi sievietei pa lūpām. To redzēju ne tikai es, bet ari pārbrauktuves sargs un daži zemnieki, kas turpat gaidīja. Šajā brīdī pārbrauktuves barjeras pacēlās, un mašīna aizbrauca, pirms es paspēju ieskatīties gaišmatei sejā. Ko gan izjuta Torello! Tā pļauka viņam bija tik dārga kā mīlestības atklājums.

—     Darīts, — viņš izsaucās, saliecies pār stūri, — vai gribi redzēt, ka es viņam to nocelšu? — Tikmēr amerikāņu mašīna bija attīstījusi ellišķīgu ātrumu, un mums nebija iespējams to panākt pirms Fredžēnes pīniju meža.

Un tagad mēs esam pīniju mežā ar limonādes pārdevējiem ceļu krustojumos, ar zaļumniekiem, kas atlaidušies pīniju ēnā, ar ieslēgtiem radio, ar Marijas svētku turzām un pudelēm. Amerikāņu mašīna virzījās mums pa priekšu un mēs — lēnītēm nopakaļ. Amerikāņu mašīna iegriezās laukumiņā un novietojās paēnā zem nojumes. Torello apbrauca pusloku un apstājās tai blakus. Vīrietis ar cigāru izkāpa no mašīnas pa vienu pusi, sieviete pa otru. Torello iztapīgi steidzās viņai palīgā izkāpt. Viņa tam pateicās ar smaidu un aizgāja ar savu pavadoni. Viņa par visu galvas tiesu bija garāka par vīrieti, vijīga kā čūska; ejot viņa šūpojās gurnos un locīja galvu. Likās, ka viņš ir audzis vairāk platumā nekā garumā, un rokas viņam nokarājās gar sāniem: īsls gorilla. Viņi iegāja peldu iestādē, un mēs iegājām peldu iestādē. Viņi nopirka biļetes, un mēs nopirkām biļetes. Viņi gāja uz peldu kabīnēm pa cementēto celiņu pāri liedagam, un mēs viņiem sekojām. Kabīņu uzraugs, redzēdams mūs visus četrus kopā, pievērsās mums un jautāja: — Jūs būsiet vienā kabīnē?

Gaišmate sāka smieties, uzlūkodama Torello, kas skaļi teica: — Protams! — Bet vīrietis ar cigāru pateica:

—      Nē, mēs esam atsevišķi.

» Gaišmate iegāja savā kabīnē un Torello — blakus kabīnē, kas bija mūsējā. Arā palikām mēs ar vīrieti. Viņš izvilka no kabatas lielu etviju un piedāvāja man cigāru: — Vai nevēlaties? — Es atteicos, paskaidrodams, ka nesmēķēju. Viņš neatlaidās, teikdams drūmi, gandrīz draudoši: — Nu tad paņemiet to savam draugam.

Man likās, ka viņš runā itāliski ar dienvidnieku un reizē arī ārzemnieku akcentu, un es nospriedu, ka viņš ir Amerikas itālietis. Tad es dzirdēju Torello klaudzinām pa starpsienu, kas šķīra abas kabīnes, un gaišmati klusināti smejamies. Vīrietis noteica: — Tas jūsu draugs ir jautrs puisis, — tad uzsauca kaut ko angliski, un gaišmate iznāca no kabīnes. Vīrietis savukārt iegāja kabīnē, un Torello iznāca ārā. Es teicu: — Šo cigāru viņš tev dāvina, — norādīdams uz aizvērtajām durvīm. Torello to paņēma un iesaucās: — Ah, paldies par cigāru!

—     Nav par ko, — atteica vīrietis, mazliet pabāzis galvu pa durvīm un apvainojoši viņā skatīdamies,

—    vai jūs negribat arī šo peldu mēteli? . .. Vai varbūt jūs gribat šo naudas maku? . . . Varbūt dosiet priekšroku šai etvijai — tā ir zelta?

Tā nu bija īpatna veida pamācība. Torello nosarka

līdz ausīm, un durtiņas aizvērās. Torello paskatījās manī, pamirkšķināja ar aci un aizlīgoja pakaļ gaišmatei, kas bija jau sākusi iet uz jūru.

No kabīnes redzēju viņu panākam gaišmati, runājam un saņemam to aiz rokas. Es neticēju savām acīm un tagad jau gandrīz atzinu, ka viņam būs taisnība. Gaišmate šūpoja gurnus un plecus, viņai bija vingrs ķermenis, it kā no gumijas, bez muskuļiem un kauliem. Viņi iegāja ūdenī; jūra viļņoja, kāds vilnis gāzās viņiem virsū, un, kad tas bija aizvēlies tālāk, es redzēju gaišmati Torello rokās, viņa bija apķērusies tam ap kaklu un smējās. Tad viņi attālinājās, un es viņus vairs neredzēju.

Vīrietis iznāca no kabīnes divdaļīgā kostīmā — baltā un melnā. Viņš bija īsām kājām, baltām kā speķis, gurni apauguši melnām spalvām, uz krūtīm īsts spalvu polsteris. Rokā viņš turēja avīzi un mutē parasto cigāru. Viņš negāja uz jūru, bet lika sev atnest guļamkrēslu pie kabīnes, atlaidās lajā un atlocīja avīzi. Tajā bridi Torello un gaišmate iznāca no ūdens jokodamies un grūstīdamies. Vīrietis uz viņiem paskatījās, tad atšķīra avīzi un sāka lasīt.

Gaišmate uznāca pa pludmali līdz vīrietim un nometās viņam blakus. Torello pašā pludmales vidū sāka izdarīt dažādus vingrinājumus: uz priekšu, atpakaļ, uz vienu pusi, uz otru — visu, lai tikai gaišmate viņu apbrīnotu. Es gāju peldēties un kādu stundu vairs nedomāju par tiem.

Atgriezies es atradu Torello jau apģērbušos un nepacietīgi gaidām.

—     Kur tu biji? Atri, ģērbies, viņi jau aizgāja ēst!

Es apģērbos un sekoju viņam uz restorānu. Tie abi jau sēdēja pie galda vīnstīgām apaugušas lapenes galā, kas bija ļaužu pilna. Torello devās tieši pie tiem un apsēdās pie galda kaimiņos. Vīrietis skaļi teica Torello: — Kāpēc jūs apsēdāties pie blakus galda? . . . Jūs taču varat sēsties tieši pie mana galda.

Kā parasti, ari šoreiz vīrietis par viņu zobojās, bet Torello savā stulbumā gribēja jau celties, lai sekotu uzaicinājumam; svešais runāja tālāk: — Vai varbūt jūs vēlaties, lai es aizeju un atstāju jūs vienus ar sinjoru?

Torello sēdēja man blakus un labu laiku neatvēra muti. Mēs ēdām klusēdami; bet, ēdot augļus, gaišmate izmantoja mirkli, kad vīrietis neredzēja, un uzsmaidīja Torello. Iedrošināts viņš lika sev atnest pudeli putojošā Fraskāti vīna un, piecēlies ar pudeli rokā, gāja pie blakus galda. Redzot viņu tuvojamies, gaišmate sāka smieties. Vīrietis pacēla galvu un paskatījās uz Torello.

—      Vai nesadzersim? — jautāja Torello. — Kāds gan prieks naidīgi saskatīties? Dzersim un dzīvosim mierā!

Vīrietis atteica pretī: — Dodiet šurp, — un, paņēmis pudeli, nolieca to pār puķu vāzi sev blakus un nogaidīja, kamēr viss vīns satecēja vāzē, tad atdeva pudeli Torello atpakaļ, teikdams: — Paldies!

Gaišmate smējās. Tad vīrietis piecēlās, lai aizietu uz bāru, un nu gaišmate pateica Torello: — Paldies par vīnu … es novērtēju jūsu rīcību.

Viņi sāka tērzēt par šo un to; Torello iekaisa arvien vairāk; pēkšņi vīrietis pienāca pie viņiem un, kājās stāvēdams, cigāru mutē, diezgan laipni uzrunāja Torello:

—     Mēs braucam uz mežu, vai jūs ari negribētu braukt?

Torello vilcinājās, baidīdamies no jaunas zobošanās, bet gaišmate uzstājīgi viņu skubināja: — Ja jūs aicina braukt, brauciet! — Un mēs piekritām. Un atkal mēs esam pīniju mežā! Amerikāņa mašīna gāja pa priekšu arvien dziļāk' mežā, viegli lēkādama pa zāļaino ceļu. Mēs nobraucām labu gabalu, un caur amerikāņu mašīnas aizmugures stiklu es redzēju divas galvas: to, kas smēķēja cigāru, un gaišmatainās sievietes galvu; un viss man šķita notiekam pārāk viegli, lai būtu patiesība.

Bet Torello bija satraukts un teica man: — Nu viņš ies gulēt; un es nebūtu vairs Torello, ja es nenorītu šo jauko kumosiņu! — Nekad vēl es nebiju redzējis viņu tik pretīgu.

Beidzot kādā vientuļā nostūrī mēs iebraucām izcirtumā: visapkārt pīnijas, pīnijas, pīnijas, un augšā starp zariem, kas šūpojās vējā, svelmainas, zilas debesis. Amerikāņu mašīna apbrauca pusapli un novietojās ar motoru uz takas, pa kuru bijām atbraukuši. Torello apstājās, brašs un jautrs izkāpa no mašīnas un gāja pretī vīrietim, kas arī bija izkāpis.

Torello sniedza tam roku, varbūt gribēdams stādīties priekšā. Vīrietis nekustīgi stāvēja izcirtuma vidū. Tad atkāpās no Torello divus vai trīs metrus ieskrējienam, un pēkšņi, kā auns noliektu pieri, metās virsū un deva ar galvu briesmīgu triecienu vēderā. Tieši ar galvu — īstu brīvās cīņas sitienu. Torello mēģināja aizsargāties, bet vīrietis noliecās un trieca viņam ar dūri sejā. Torello atstreipuļoja divus vai trīs soļus atpakaļ un saņēma otru dūres sitienu, šoreiz atkal vēderā. Torello atspiedās pret pīniju un pacēla roku pie sejas. Vīrietis aizgāja atpakaļ pie savas mašīnas, iekāpa, iedarbināja motoru un aizbrauca.

Man bija gandrīz jāsmejas; atzīstos, es neskumu par to, ka Torello bija dabūjis ar galvu vēderā. Tad es piegāju Torello klāt un pamanīju, ka viņam bija pilna mute asiņu. Ar vienu roku viņš turēja vēderu, tad nostājās

aiz pīnijas un vēma. Es aizgāju pie mašīnas, iekāpu un paliku labu brīdi sēžam. Mežā bija dzijš klusums; kad ieklausījos, dzirdēju biezoknī šad tad iesvilpjamies putnu. Beidzot iekāpa arī Torello, turēdams kabatas drānu pie mutes. Viņš iedarbināja motoru, un mēs aizbraucām.

Mēs ilgi nerunājām ne vārda. Beidzot Torello teica:

—     Tā ragana pie visa ir vainīga.

Man būtu gribējies teikt, ka vainīgs ir viņš, bet es klusēju, jo zināju, ka tas neko nelīdzētu. Romā mēs šķīrāmies, un no tās dienas es neesmu viņu vairs redzējis.

ROMAS BRIESMONIS

Man tā gribējās jaunu kurpju, ka tovasar, gulēdams pagrabistabā, kur nama sētnieks man izīrēja saliekamo gultu par simt lirām naktī, bieži vien es tās redzēju sapnī. Nebija jau tā, ka es staigātu tieši basām kājām, bet seklās, vieglās kurpītes, ko es valkāju, man bija iedevuši amerikāņi, un nu jau tās bija gandrīz bez papēžiem, vienai bija caurums pie mazā pirksta, otra tā izvalkāta, ka krita nost no kājas un izskatījās pēc mājas tupeles. Pārdodams šo to melnajā tirgū, iznēsādams saiņus un izdarīdams dažādus pakalpojumus, es ar dievu uz pusēm biju paēdis, bet naudu kurpēm, vismaz dažus tūkstošus liru es nekad nevarēju iekrāt. So kurpju dēļ es biju kā apsēsts; tās visur man sekoja, visur rēgojās kā melns punkts, lai es ietu kur iedams. Man likās, ka bez jaunām kurpēm es vairs ilgāk nevaru dzīvot, un reizēm aiz sašutuma, ka to nav, man gribējās darīt sev galu. Ejot pa ielu, es pastāvīgi skatījos uz gājēju kājām vai

arī apstājos pie apavu veikalu skatlogiem un kā apreibis vēroju kurpes, salīdzināju to cenas, formu, krāsu un domās izraudzījos to pāri, kas būtu man piemērots.

Pagrabistabā, kur es gulēju, biju iepazinies ar kādu Loruso; tādu pašu no dzīves izstumto kā es, gaišmatainu, sprogainu puisi, mazāku par mani, bet plecīgāku, un es jutu, ka apskaužu viņu tādēļ vien, ka viņam nezin kā bija izdevies iegādāties ļoti skaistas, dziļas kurpes, no biezas ādas, ar dubultzolēm un dzelzs apkalumiem, kādas valkā sabiedroto virsnieki. Sis kurpes bija Loruso par lielām, un viņš ik rītu sabāza purnos avīzes, lai kurpes nenokristu no kājām. Es biju garāks par viņu, un man šīs kurpes piegulēja kā cimds.

Es zināju, ka arī Loruso bija sava vēlēšanās: viņš gribēja nopirkt sev ganu stabuli, ko prata spēlēt, jo pirms atbraukšanas uz Romu bija dzīvojis kalnos pie ganiem. Viņš teica, ka, būdams mazs gaišmatis, zilām acīm, sabiedroto vēja blūzē un biksēs, kas savukārt sabāztas sabiedroto kurpēs, viņš varētu apstaigāt restorānus, spēlējot uz stabules dažas ganu dziesmiņas un arī tās, kuras iemācījies, kalpojot kā izsūtāmais zēns pie amerikāņiem, un tā pelnīt daudz naudas. Bet stabule bija dārga, vismaz tikpat dārga, cik kurpes, varbūt vēl dārgāka, un Loruso, kam bija deviņi amati, tāpat kā man, nekad nebija naudas, ar ko to nopirkt. Viņš bieži sapņoja par stabuli gluži tāpat kā es par kurpēm; mēs bijām sapratušies bez vārdiem: papriekš es viņam stāstīju par kurpēm, tad viņš man par stabuli. Runas vienmēr palika tikai runas, un mēs netikām ne pie. stabules, ne pie kurpēm.

Beidzot mēs pieņēmām vienprātīgu lēmumu. Droši vien tas biju §s, kas visu izdomāja, bet Loruso uzreiz piekrita, it kā savu mūžu nebūtu domājis neko citu. Mēs aizietu uz kādu vientuļu vietu, kuru iecienījuši mīlas pārīši, piemēram, uz Villu Borgēzi, un uzbruktu kādam no tiem pārīšiem, kas mēdz nošķirties no citiem, lai varētu labāk mīlināties un bučoties. Es pārsteigts atklāju, ka Loruso ir asinskārīgs, to es nekad nebūtu ticējis, noraugoties šai šķietami nevainīgajā ganiņā. Viņš tūlīt aizrautīgi sāka klāstīt, ka viņš ir spējīgs nolaist no kājas sievieti un vīrieti, un ar lielu baudu atkārtoja teicienu «nolaist no kājas», it kā jau būtu klāt tas brīdis, kad viņš tos tiešām nolaiž no kājas. Reiz pat, lai man rādītu, kā viņš rīkosies, viņš metās man virsū, sagrāba aiz kakla un izlikās sitam man daudzkārt pa galvu ar savu smago, masīvo uzgriežņa atslēgu.

—     Tā es viņiem došu … un tad tā … un tad tā. .. kamēr būšu abus nolaidis no kājas.

Es esmu ļoti nervozs, jo savā ciematā biju pavadījis veselu nakti un dienu pagrabā zem manas uzlidojumā sagrautās mājas drupām. Un no tā laika man brīžiem visa seja nervozi noraustās un no mazākā nieka es zaudēju savaldīšanos. Ar spēcīgu triecienu es atgrūdu Loruso pret pagrabistabas sienu un uzkliedzu viņam:

—      Nepalaid rokas! … Ja tu man vēl piedursies, goda vārds, es paņemšu šo atslēgu un nolaidīšu tevi pa īstam no kājas! — Tad es apvaldījos un piemetināju: — Redzi, kāds tu esi nejēga . .. neko tu nesaproti, tu esi īsts vērsis … Vai tu nezini, ka pārīši, kas mīlinās apstādījumos, dara to slepeni? Citādi jau tie darītu to savās mājās . . . Un, ja tu atņemsi tikai naudu, tie tevi nenodos, jo baidās, ka vīrs vai mamma nedabū zināt par mīlināšanos … bet, ja tu tos nolaidīsi no kājas, par to rakstīs avīzēs, tas nāks visiem ausīs, un beigās policija tevi nozvejos . .. Turpretī vajag izlikties, ka mēs abi esam aģenti civildrēbēs: «Rokas augšā! Jūs skūpstījāties? Vai jūs nezināt, ka tas ir aizliegts? Jums jāmaksā naudassods» … Un ar naudassoda ieganstu mēs atņemam tiem naudu un aizejam.

Kā īsts muļķis Loruso, muli paplētis, skatījās manī no pierē ieaugušo matu apakšas ar savām apaļajām, zilajām porcelāna acīm. Beidzot viņš teica: — Jā, bet… «mirušais ir kluss, un dzīvais mierīgi dus». — Viņš to pateica neizteiksmīgi, tāpat kā «nolaist no kājas», gluži kā papagailis, un kas zina, kur viņš bija dzirdējis šo parunu. Es viņam atbildēju: — Neizliecies par nejēgu . . . Dari, ko tev saka, un turi muti! — Šoreiz viņš vairs nerunāja pretī un bija vienis prātis par mūsu turpmākās rīcības plānu.

Norunātās dienas vakarā mēs aizgājām uz Villu Borgēzi. Loruso bija aizbāzis aiz vējablūzes uzgriežņa atslēgu, un es turēju kabatā vācu pistoli, kas man bija iedota pārdošanai, bet vēl nebiju atradis nevienu, kas to gribētu pirkt. Piesardzības dēļ es biju pistoli izlādējis, domādams, ka pasākums izdosies tāpat, bet, ja vajadzētu šaut, tad labāk no tā atteikties. Mēs iegriezāmies pa aleju gar jājamceļu, šeit uz katra soliņa bija savs pārītis, bet dega laternas un ļaudis staigāja tāpat kā ielās. No šīs alejas mēs izgājām uz to, kas ved uz Pinčio kalnu, kas ir viens no tumšākajiem Villas Borgēzes nostūriem, un pārīši to ir iecienījuši arī tādēļ, ka tas ir tuvu Popolo laukumam. Pinčio kalns tiešām bija tumšs, jo tur ir daudz koku un reti novietotas laternas; pārīšus uz soliņiem ne saskaitīt nevarēju. Bija pat pa divi uz viena sola, un tie pēc sirds patikas apkampās un

skūpstījās, nemaz nekaunoties, ka tos redz otrs pārītis, bet tas jau darīja to pašu.

Loruso, būdams nepastāvīgas dabas, tagad bija zaudējis patiku nolaist kādu no kājām; un, redzēdams pārīšus, kas skūpstījās, viņš spīdošām acīm un skaudīgu seju bieži nopūtās un tad teica:

—     Arī es esmu jaunietis, un, redzot šos samīlējušos, kas bučojas… teikšu tev taisnību, ja es nebūtu Romā, bet uz laukiem, es vīrieti tā izbiedētu, ka tas aizbēgtu, un skuķei es teiktu: «Nāc, skaistulīt.. . nāc pie manis, es tev, skaistulīt, nedarīšu neko ļaunu .. . nāc pie sava Tomazīno!»

Nošķīries no manis, viņš soļoja pa alejas vidu un nekaunīgi noraudzījās pārīšos, laizīdams lūpas ar resno, sarkano mēli gluži kā vērsis, un par visu varu gribēja, lai arī es skatītos uz pārīšiem un redzētu, kā vīrieši bāž rokas meičām zem kleitas un meičas spiežas vīriešiem klāt un Jauj tiem to darīt.

Es viņam atbildēju: — Kāds tu esi muļķis… vai tu stabuli gribi vai negribi?

Apgriezies viņš skatījās uz vienu no soliņiem uli atbildēja: — Tagad es tiešām labāk gribētu kādu meiteni .. . kuru katru, piemēram, to.

—     Tad tev nevajadzēja ņemt uzgriežņa atslēgu un nākt man līdz, — es atteicu.

—     Es jau arī domāju, ka tas būtu bijis labāk.

Tā nu viņš runāja, jo bija vieglprātīgs, un viņa domas mainījās ik mirkli. Staigājot pa Pinčio alejām, viņš bija dabūjis drusku redzēt kailas sieviešu kājas, skūpstus, apkampienus, un ar to jau pietika, lai viņš vai mirtu aiz slāpēm pēc sievietes. Es turpretī tik viegli neaizraujos, un, ja es kaut ko gribu, tad tam ir jābūt tā un ne citādi. Es gribēju kurpes un biju nolēmis sev tās sagādāt šo pašu vakaru, lai tas maksālu ko maksādams.

Mēs staigājām labu laiku pa Pinčio no alejas alejā, no soliņa līdz soliņam gar balta marmora krūšu tēliem, kas stāvēja cits aiz cita koku ēnā. Neizdevās atrast piemērotu vietu, jo allaž baidījāmies, ka citi pārīši turpat tuvumā varētu mūs redzēt; un Loruso, kā parasts, atkal sāka aizmirst mūsu nolūku. Tagad viņš vairs nedomāja par mīlestību, bet, nezinu, kādēļ, par marmora bistēm.

—      Kas īsti ir visi šie tēli? — viņš pēkšņi ieprasījās,

—     vai ir zināms, kas tie ir?

—      Redzi, kāds tu esi tumsonis, — es viņam atbildēju,

—      tie visi ir lieli vīri … un tādēļ, ka tie ir lieli vīri, tiem katram ir taisīts tēls un novietots šeit.

Viņš piegāja pie kādas statujas, paskatījās un teica:

—     Bet šī ir sieviete.

—             Redzams, ka ari tā ir bijusi slavena, — es atbildēju.

Viņš nelikās par to pārliecināts un beidzot jautāja:

—    Tātad, ja es kļūtu liels vīrs, arī man taisītu tēlu?

—     Zināms . .'. bet tu nekad netapsi liels vīrs.

—             Kas tev to teica? .. . Pieņemsim, es kļūstu Romas briesmonis … es nolaižu no kājas daudz ļaužu … avīzes raksta par mani… neviens nevar mani notvert… tad arī man taisītu tēlu.

Es sāku smieties, kaut gan man nemaz smiekli nenāca, jo es zināju, kā viņam bija radusies ideja kļūt par Romas briesmoni — pirms dažām dienām mēs bijām redzējuši filmu «Čikāgas briesmonis».

—            Nekad nevar kļūt par lielu vīru, nolaižot cilvēkus no kājas… — es viņam atbildēju. — Kāds tu esi nesapraša . . . „tie ir lieli viri, kaut gan nav nevienu nolaiduši no kājas . . .

—     Ko tad viņi darīja?

—     Nu … rakstīja grāmatas!

Viņš, to dzirdot, sapīka, jo pats gandrīz neprata lasīt, un beidzot teica: — Man tomēr patiktu, ja arī man būtu tēls . .. teikšu taisnību, patiktu gan … Tā ļaudis mani atcerētos.

—     Tu, nudien, esi plānprātiņš; man ir kauns tevis dēļ.. . bet nav vērts tev tālāk skaidrot, tās būtu veltas pūles.

Tā izrunājušies, mēs vēl drusku paklaiņājām un tad gājām uz Pinčio terasi. Tur stāvēja dažas mašīnas; cilvēki bija izkāpuši no tām un apbrīnoja Romas skatu. Arī mēs tur uzgājām: bija redzama visa Roma kā melni apdegusi torte ar daudzām gaišām plaisām, un katra plaisa bi ja iela. Mēness nespīdēja, bet bija gaišs, un es parādīju Loruso Sv. Pētera baznīcas jumolu melnojam pret zvaigžņotajām debesim.

Viņš atkal sāka runāt: — Iedomājies, ja es būtu Romas briesmonis …. visi ļaudis tajās mājās nedarītu neko citu, kā tikai noņemtos ar domām par mani, un es, — šajā vietā viņš taisīja kustību ar roku, it kā draudētu Romai, — es katru nakti izietu ārā un nolaistu kādu no kājas, un neviens mani nenotvertu.

—      Eet tu tiešām esi dulns, un uz kino tev nekad nevajadzētu iet.. . Amerikā tiem ir maskas, mašīnas, tie ir organizēti . .. Tie ir ļaudis, kas ķeras pie lietas nopietni … bet kas tu esi? Aitu gans, sūkalu strēbējs ar uzgriežņa atslēgu aiz vējablūzes.

Viņš aizkaitināts klusēja un beidzot teica: — Skaists skats, neko teikt, tiešām skaists … bet es saprotu … kā redzams, šovakar nekas neiznāks, ejam gulēt.

Es jautāju: — Ko tad tas nozīmē?

—     Tas nozīmē, ka tu vairs negribi, tev ir bail.

Tā viņš vienmēr darīja: viņš pats kļuva izklaidīgs, domāja par kaut ko citu un tad uzbruka man, saukdams mani par gļēvuli.

—     Nāc, stulbeni, — es izsaucos, — es tev parādīšu, vai man ir bail vai nav!

Mēs iegriezāmies pa gluži tumšu aleju pie Greizās ielas atbalsta mūra. Arī šeit bija soliņi un pārīšu, cik tik vajag, bet viena vai otra iemesla dēļ es sapratu, ka uzbrukums nav iespējams, un devu Loruso zīmi, lai iet tālāk. Te mēs ieraudzījām kādu pāri pilnīgi tumšā un vientuļā vietā, un es jau gandrīz izšķīros, bet šajā brīdī pajāja garām divi policisti, un tie abi aiz bailēm, ka tos neierauga, aizgāja. Mēs turpinājām ceļu gar atbalsta mūri, kamēr nonācām tajā Pinčio vietā, kur sākās Greizās ielas viadukts. Tur ir paviljons ar lauru dzīvžogu, kam apkārt vēl dzeloņstieples. Bet dzīvžogam vienā pusē ir pastāvīgi atvērti koka vārtiņi. Es pazinu šo paviljonu, jo biju tur pārgulējis dažu labu nakti, kad man nebija naudas, ko samaksāt pat par sētnieka saliekamo gultu. Tas ir kaut kas līdzīgs siltumnīcai ar logiem uz viaduktu, un tur uzglabā dārzkopības rīkus, puķu podus un labošanai paredzētus marmora krūšutēlus, ja puikas ir nodauzījuši kādam degunu vai galvu.

Mēs piegājām pie atbalsta mūra, Loruso apsēdās uz tā un aizdedzināja cigareti. Pārgalvīgu seju viņš balansēja uz mūra un smēķēja; šajā brīdī man pamodās tāda antipātija pret viņu, ka es nopietni gribēju nogrūst viņu lejā. Viņš nolidotu piecdesmit metru dziļumā un sašķīstu uz Greizās ielas bruģa kā ola, un tad es noskrietu lejā un novilktu viņam tās skaistās kurpes, kas tā mani kārdināja. To domājot, man sanāca dusmas, jo es sapratu, ka esmu kādu bridi sevi maldinājis, it kā es gribētu nogalināt Loruso aiz dziļas antipatijas; bet patiesais iemesls vēl joprojām bija tās pašas nolādētās kurpes, un man bija gluži vienalga — Loruso vai kāds cits, ja tik es dabūtu kurpes.

Varbūt es tiešām būtu nogrūdis viņu lejā, jo biju noguris no klaiņāšanas un viņš pārlieku mani nervozēja, ja, par laimi, divas melnas, sakļāvušās ēnas pēkšņi nebūtu pagājušas mums garām, gandrīz pieskaroties: pārītis. Vīrietis mazāks par sievieti, bet sejas nevarēju tumsā saredzēt. Pie vārtiņiem sieviete pretojās, kā man šķita, un es dzirdēju vīrieti čukstam:

—     Iesim šeit.

—     Bet te ir tumšs.

—     Kas par to?

Galu galā sieviete piekāpās; viņi atvēra vārtiņus, iegāja un nozuda aiz dzīvžoga.

Tagad es pagriezos pret Loruso un teicu: — Tieši tas mums vajadzīgs.. . viņi aizgāja uz siltumnīcu, lai būtu netraucēti… Tagad mēs rīkosimies kā uzraugi civilā .. . izliksimies iekasējam soda naudu un atņemsim viņiem visu.

Loruso aizsvieda cigareti, nolēca no mūra un teica:

—     Jā, bet meiteni gribu es sev!

Es sastingu un jautāju: — Ko tu runā?

Viņš atkārtoja: — Meiteni gribu es… tu nesaproti? … Es gribu viņu apstrādāt.

Nu es sapratu un teicu: — Ko, vai tu esi gluži bez prāta? … Uzraugi civilā nekad neaiztiek sievietes.

Un viņš: — Kas man par bēdu? — Balss skanēja savādi aizžņaugti, un es sapratu, kaut arī seju neredzēju, ka viņš runā nopietni. Es stingri atbildēju:

—     Tādā gadījumā nedarīsim neko!

—     Bet kādēļ?

—            Tādēļ • • • kamēr tu esi kopā ar mani, tu sievieti neaiztiksi.

—     Un ja nu es gribētu?

—     Es tev sadošu pa kaklu, par to nešaubies.

Strīdēdamies mēs stāvējām pie mūra aci pret aci.

Viņš iesaucās: — Tu esi gļēvulis!

Un es skarbi: — Un tu idiots!

Aiz dusmām, ka nejāvu vaļu viņa sievietes iekārei, viņš pēkšņi teica: — Labi . . . meiteni es neaiztikšu … bet vīrieti es nolaidīšu no kājām!

—     Bet kādēļ, tu muļķi, kādēj?

—     Tātad vai nu meiteni, vai vīrieti!

Tikmēr laiks gāja; es viss trīcēju, jo tāda izdevība kā šī otrreiz vairs negadīsies, un beidzot teicu:

—             Lai notiek, ja tas ir nepieciešams … bet tu to nolaidīsi no kājas vienīgi tad, ja es došu šādu zīmi, — un es pārvilku ar roku pār pieri. Kas zina, kādēļ, varbūt tādēļ, ka Loruso tiešām bija truls, viņš tūlīt piekrita un atbildēja, ka esot ar mani vienis pratis. Es liku viņam atkārtot solījumu nerīkoties, kamēr es nedošu zīmi; tad mēs atvērām vārtiņus un arī iegājām nožogojumā. Vienā pusē, pie atbalsta mūra stāvēja mazais tramvaja vagoniņš, kuru dienā velk ēzelītis, vizinādams bērnus pa Pinčio alejām. Stūrī starp mūri un vārtiņiem bija laterna, un tās gaisma krita pāri dzīvžogam pa logiem siltumnīcā. Tur bija redzami daudzi pēc lieluma rindā sakārtoti puķu podi un aiz tiem zemē nolikti vairāki marmora krūšutēli, smieklīgi balti un stingi kā cilvēki, kas sniedzas arā no zemes tikai līdz krūtīm. Kādu brīdi es pārīti neredzēju, bet nojautu, ka tas bija dziļāk siltumnīcā, kur vairs neiespīdēja laternas gaisma. Tas bija tumšs kakts, bet uz meiteni daļēji krita laternas gaismas svītra, un es redzēju uz tumšās kleitas balto roku, kuru viņa, ļaudamās skūpstam, bija vaļīgi nolaidusi gar sāniem. Tad es atgrūdu durvis, uzsaukdams: — Kas tur ir? . .. Ko jūs te darāt?

Vīrietis tūlīt droši panācās uz priekšu, bet sieviete palika kaktā, cerēdama, ka varbūt nav pamanīta. Tas bija neliela auguma jauns vīrietis, lielu galvu, gandrīz bez kakla, augstprātīgu seju, izvalbītām acīm, lielām lūpām. Pašpārliecināts un pretīgs — to es tūlīt redzēju. Neapzinīgi es paskatījos uz viņa kājām un aplūkoju kurpes, tās bija jaunas, — no tām, kādas man patīk: pēc amerikāņu modes ar dubultzoli un uzšuvumiem pēc mokasīnu parauga. Viņš nemaz nebija izbijies; tas mani tā uztrauca, ka mana seja sāka nervozi raustīties — stiprāk nekā jebkad.

—     Un kas jūs tādi esat? — viņš noprasīja.

—      Policija, — es atbildēju, — vai jūs nezināt, ka skūpstīties publiskās vietās ir aizliegts? Jums jāmaksā naudassods … un jūs, sinjorīna, panāciet šurp … jūs velti mēģināt noslēpties.

Viņa paklausīja un nostājās blakus draugam. Kā jau teicu, viņa bija drusku garāka par to, tieva, melnu ņieburu un zvanveida svārkiem līdz pusslilbiem. Viņa bija ļoti glīta ar savu Madonnas seju, garajiem, melnajiem matiem, lielajām, melnajām acīm un šķita ļoti nopietna, bez kādiem smiņķiem; un, ja es nebūtu redzējis viņu skūpstāmies ar vīrieti, nekad nebūtu ticējis, ka viņa to spēj.

—     Vai jus nezināt, sinjorīna, ka publiskas vietas skūpstīties ir aizliegts? — es viņai jautāju, gribēdams uzstāties kā īsts uzraugs. — Turklāt vēl jūs, tik smalka sinjorīna, skūpstāties pa tumsu apstādījumos, taisni kauns — gluži kā ielasmeita.

Sinjorīna dzīrās protestēt, bet viņš to ar mājienu apklusināja, un tad augstprātīgi pievērsās man: — Ak man jāmaksā naudassods? … Nu tad parādiet papīrus!

—     Kādus papīrus?

—     Apliecības par to, ka jūs abi tiešām esat uzraugi.

Man iešāvās prātā, ka viņš būs no policijas; tas mani

nepārsteigtu, jo man jau nekad nav laimes. Es tomēr nikni uzkliedzu: — Nerunāt daudz! Jums ir uzlikts naudassods, un jums jāmaksā.

—      Kas par naudassodu, kas par uzraugiem! — viņš runāja veikli kā advokāts, un bija redzams, ka bail viņam nav. — Jūs esot uzraugi? Kādi jūs izskatāties? Viņš savā vējablūzē un tu tādās kurpēs … Oho, vai jūs mani turat par muļķi?

Man uznāca negantas dusmas, dzirdot viņu runājam par manām kurpēm, kas bija tik noplīsušas un izmītas, ka tiešām nevarēja būt uzrauga apavs. Es izvilku no lietusmēteļa kabatas pistoli un iegrūdu ar to viņam spēcīgi vēderā, teikdams:

—      Labi, mēs neesam uzraugi.. . bet tu tomēr atdod naudu un nerunā!

Loruso līdz šim bija stāvējis man blakus vaļēju muti, neteikdams ne vārda, kā jau muļķis. Bet, redzēdams, ka es esmu beidzis izlikšanās komēdiju, arī viņš atmodās. Bāzdams uzgriežņa atslēgu vīrietim pie deguna, viņš teica: — Vai ty saproti? Šurp naudu, ja negribi dabūt ar šito pa galvu.

Šī iejaukšanās sakaitināja mani vēl vairāk nekā vīrieša lepnā izturēšanās. Meitene, ieraudzījusi šo dzelzs daiktu, īsi iekliedzās, bet es viņai laipni teicu, — es protu būt laipns, ja gribu: — Sinjorina, neklausieties viņā .. . viņš ir muļķis … esiet mierīga, jums nekas ļauns netiks darīts… aizejiet tur tajā kaklā un ļaujiet mums rīkoties. Bet tu liec nost to dzelzi! — Pēc tam es teicu vīrietim: — Pasteigsimies!

Lai gan jaunais vīrietis bija ļoti nesimpātisks, jāsaka tomēr, ka viņš bija drošsirdīgs: arī tagad, kad biju piespiedis pistoli viņam pie vēdera, viņš neizrādīja bailes. Viņš mierīgi iebāza roku krūšu kabatā un izvilka kabatas portfeli: — Te tas ir! — Es to aptaustīju, likdams savā kabatā, un sajutu, ka naudas bija maz.

—      Un tagad atdod man pulksteni! — Viņš noņēma pulksteni no rokas un iedeva man. — Te būs pulkstenis! — Tas bija mazvērtīgs tērauda pulkstenis.

—      Tagad atdod man pildspalvu! — Viņš izvilka spalvu no kabatiņas: — Te būs spalva!— Tā bija skaista aerodinamiska amerikāņu pildspalva ar stobriņā ielaistu spalviņu.

Nu man vairs nebija nekā ko no viņa prasīt. Nekā, izņemot viņa skaistās, jaunās kurpes, kas mani bija saistījušas jau pašā sākumā. Viņš zobgalīgi jautāja: — Jūs vēl kaut ko gribat?

Un es teicu bez kavēšanās: — Jā. Velc kurpes nost!

Šoreiz viņš negribēja piekrist: — Kurpes — nē!

Bet tagad es vairs nevarēju savaldīties. Jau visu laiku, no paša sākuma es jutu kārdinājumu cirst viņam pļauku augstprātīgajā un antipatiskajā sejā; man gribējās redzēt, kādu iespaidu tas atstās uz mani un viņu.

—    Velc kurpes nost, — es viņam uzkliedzu, — aši… neizliecies par muļķi! — Un ar brīvo roku cirtu viņam pliķi — mazliet gan šķībi. Viņš kļuva sarkans kā uguns, tad nobāla, un es domāju, ka viņš man tūlīt uzbruks. Par laimi, meitene no sava kakla viņam uzsauca:

—    Džīno, dod tiem visu, ko vien tie grib! — Un viņš, cieši manī skatīdamies, koda sev lūpas līdz asinīm, tad, galvu nokāris, pateica: — Nu labi, — un noliecies sāka raisīt vaļā aukliņas. Vienu pēc otras viņš novilka kurpes un vienu mirkli, pirms man tās atdeva, paskatījās uz tām ar nožēlu: arī viņam kurpes patika. Bez kurpēm viņš bija pavisam mazs, vēl mazāks par Loruso, un es sapratu, kāpēc viņš bija pircis kurpju pāri ar tik biezām zolēm.

Bet tagad gadījās kļūme. Viņš, stāvēdams tikai zeķēs, man jautāja: — Ko nu tu gribēsi? .. . Arī kreklu? … — un es, kurpes rokā turēdams, patlaban gribēju viņam atbildēt, ka tagad pieliek, kad kaut kas pieskārās manai pierei. Tas bija mazs zirneklītis, kas pavediena galā laidās no siltumnīcas griestiem, un es gandrīz tūlīt to pamanīju. Es piedūru roku pie pieres, lai to aizdzītu; un Loruso, kā īsts stulbenis, domādams, ka esmu devis viņam zīmi, pacēla uzgriežņa atslēgu un deva no visa spēka vīrietim pa pakausi. Es dzirdēju sitiena stipro, dobjo troksni, it kā viņš būtu sitis pa ķieģeli. Un vīrietis krita man virsū, gandrīz vai apkampdams mani kā piedzēries; tad noslīdēja zemē, atpakaļ atgāztu galvu un tā pārgrieztām acīm, ka vairs tikai baltumi bija redzami. Meitene spalgi iekliedzās un, saukdama viņu vārdā, metās ārā no kakta pie nekustīgi zemē guļošā. Lai saprastu, cik stulbs bija„Loruso, pietiks pastāstīt, ka šajā apjukumā viņš atkal pacēla uzgriežņa atslēgu pār ceļos nokritušās meitenes galvu, ar skatienu jautādams man, vai neiztaisīt to pašu joku ar meiteni, ko bija nupat iztaisījis ar viņas draugu. Es uzkliedzu:

—     Vai tu esi traks! Iesim prom no šejienes! — Un mēs aizbēgām. Tikko mēs atkal bijām alejā, es teicu Loruso: — Tagad soļo lēnām, it kā tu pastaigātos… šodien tu esi pastrādājis diezgan nejēdzību.

Viņš sāka iet lēnāk, un es, tāpat ejot, sabāzu kurpes lietusmēteļa kabatās.

Iedams es teicu Loruso: — Un lai tad nu vēl es nesaku, ka tu esi stulbenis… kā tev varēja ienākt prātā sist?

Viņš paskatījās mani un atbildēja: — Tu man rādīji zīmi.

—    Kādu zīmi? … Tas bija zirneklis, kas pieskārās man pie pieres.

—    Ko es tur varēju zināt… tu man devi zīmi.

Sajā brīdī es viņu tā ienīdu, ka būtu varējis viņu nožņaugt. — Tu esi īsts muļķis… tu būsi to cilvēku noslepkavojis, — es nikni teicu.

Bet viņš protestēja, it kā es būtu gribējis viņu nomelnot: — Nē… es viņam belzu ar strupo galu, būtu es gribējis viņu nogalēt, būtu devis ar smaili.

Es neteicu neko; mani smacēja dusmas, un seja tik nervozi raustījās, ka es piespiedu roku pie vaiga, lai to saturētu.

Loruso atkal sāka: — Vai tu redzēji, cik skaista meitene … es gandrīz jau gribēju viņai teikt: «Panāc šurp, skaistulīt!» . . . varbūt viņa paliktu … slikti izdarīju nepamēģinājis …

Viņš soļoja pašapzinīgi, lielīgi joprojām stāstīdams, ko viņš būtu darījis ar meiteni un kā viņš to darītu, kamēr es viņam uzkliedzu:

—     Klausies, aizver savu neķītro muti un esi klusu … citādi es negalvoju!

Viņš aprima; klusēdami mēs pārgājām pāri Flamīnija laukumam, tad gar Tibru un pāri tiltam un nonācām Brīvības laukumā. Tur koku ēnā ir soliņi, bet cilvēku vairs neredzēja un viss bija mazliet miglā, kas kāpa no Tibras. Es teicu: — Apsēdīsimies šeit brītiņu … tad redzēsim, ko esam paveikuši… un es gribu uzlaikot kurpes.

Mēs apsēdāmies uz soliņa, un vispirms es atvēru kabatas portfeli un atradu tajā tikai divi tūkstoši liru, un mēs tās sadalījām uz pusēm. Tad es teicu Loruso: — Tu nebūtu neko pelnījis… bet es esmu taisnīgs… es atdodu tev kabatas portfeli un pulksteni… Sev paturu kurpes un spalvu … Labi?

Viņš tūlīt iebilda: — Nemaz nav labi… kas tā par dalīšanu? Kur ir puse?

—           Bet tu iztaisīji kļūmi, — es nikni tam atcirtu,

—    ir taisnīgi, ka tu atlīdzini.

Tā mēs ilgi tielējāmies, kamēr beidzot vienojāmies, ka es sev paturu kurpes un Loruso paliek portfelis, spalva un pulkstenis.

Es viņam tomēr teicu: — Ko tu darīsi ar spalvu … tu pat savu vārdu nemāki parakstīt.

Un viņš: — Liec vērā, ka es māku lasīt un rakstīt; esmu gājis trešajā klasē … un tādu spalvu kā šo Kolonas laukumā man katrā laikā atpirks.

Es piekāpos, jo nevarēju sagaidīt to brīdi, kad sviedīšu prom vecās kurpes, turklāt es strīdoties biju noguris un aiz nervozitātes man uznāca pat vēdersāpes. Tātad es noāvu vecās kurpes un vilku kājā jaunās. Bet tagad nāca vilšanās — kurpes bija par īsām; ir zināms, ka visam var līdzēt, tikai ne kurpēm, ja tās ir par īsām. Es uzrunāju Loruso:

—     Skaties, man kurpes ir par īsām . . . Tev tās būs īsti laikā . .. mainīsim … dod tu man savas, tās tev ir par lielām, un es tev došu šīs. Šīs ir daudz skaistākas un jaunākas par tavējām.

Šoreiz viņš gari nosvilpās it kā aiz nicināšanas un atbildēja: — Ak, tu nabadziņš … labi, es esmu muļķis, kā tu saki, bet ne tik liels, kā tu domā.

—    Ko tas nozīmē?

—     Tas nozīmē, ka ir laiks iet gulēt, — viņš lepni paskatījās jaunā vīrieša pulkstenī un piemetināja: — Mans pulkstenis rāda pusdivpadsmit… un tavs?

Es neteicu ne vārda, iebāzu kurpes atkal lietusmēteļa kabatās un sekoju viņam.

Mēs iekāpām tramvajā, un es visu laiku sirdījos par savu netaisno likteni un domāju, kāds muļķis ir Loruso un ko man darīt, lai viņš mainītu savas kurpes pret manējām. Kad mēs izkāpām no tramvaja mūsu rajonā, es atkal sāku viņu pārliecināt, un, redzot, ka saprāts nepalīdz, es viņu pat lūdzos:

—     Loruso, man šīs kurpes ir visa dzīve … Bez kurpēm es nevaru vairs ilgāk dzīvot… Ja tu tās negribi mainīt man par patikšanu, dari to vismaz dieva dēļ!

Mēs atradāmies klusā ielā Sv. Džovanni baznīcas tuvumā. Loruso apstājās zem laternas un lielīgi sāka grozīt kāju šurp turp, lai mani kaitinātu. — Man ir skaistas kurpes, vai ne? Tu tās gribētu gan, ko? … Bet nav vērts, ka tu tās nošķieb … un es tev tās nedošu. —

Tad viņš sāka dungot: — Lika drusku pagaidīt, velti pirkstus nosūkstīt.

Bija skaidrs, viņš par mani ņirgājās. Es kodu sev lūpās un zvērēju, ka es viņu nogalinātu, ja man būtu lodes pistolē, un ne vien kurpju dēj, bet ari tādēļ, ka nevarēju viņu vairs ciest. Tā nu mēs nonācām pie pagrabistabas, kur abi pa nakti gulējām. Pieklauvējām pie pagrabstāva loga; sētnieks, kā parasti, ņurdēdams nāca mūs ielaist, un mēs nokāpām pagrabistabā. Tur rindā stāvēja piecas saliekamās gultas; trīs pirmajās gulēja sētnieks un viņa divi dēli, tādi paši jaunieši kā mēs; abās pēdējās — Loruso un es. Sētnieks lika iepriekš samaksāt, tad nodzēsa gaismu un apgūlās, bet mēs pa tumsu sameklējām savas gujvietas un darījām to pašu. Zem plānās sedziņas gulēdams, es atkal sāku domāt par kurpēm un galu galā izšķīros. Loruso gulēja apģērbies, bet es zināju, ka kurpes viņš noauj un noliek zemē starp mūsu gultām. Es tumsā varētu piecelties, uzaut viņa kurpes, atstāt viņam savas un tad aiziet, izlikdamies, ka eju uz ateju, kas atradās ārā pie pagrabistabas durvīm. Domāju, ka man vajadzētu to darīt ari tādēļ, ka Loruso tiešām varēja būt siltumnīcā noslepkavojis to vīrieti, tādēļ bija prātīgāk nepalikt ar viņu kopā. Loruso nezināja manu uzvārdu, bet tikai vārdu, un, ja arī viņu arestētu, viņš nevarētu pateikt, kas es esmu. Sacīts — darīts: es pieceļos, nolaižu kājas zemē, klusītiņām noliecos, uzaunu Loruso kurpes. Tās aizsienot, es jūtu spēcīgu sitienu; par laimi, es biju sakustējies, un sitiens, viegli skarot manu ausi, trāpīja plecu. Tas bija Loruso, kas tumsā man bija zvēlis ar savu nolādēto uzgriežņa atslēgu. Aiz sāpēm es vairs nezināju, ko daru, piecēlos un triecu viņam pa tumsu ar dūri. Viņš sagrāba mani

pie krūtīm, cenzdamies vēlreiz man iesist ar atslēgu, un mēs abi nogāzāmies zemē. No šī trokšņa atmodās sētnieks un abi viņa dēli un aizdedza gaismu. Es kliedzu:

—    Slepkava!

Loruso savukārt auroja:

—     Zaglis! — citi arī klaigāja un centās mūs izšķirt. Tad Loruso sita ar atslēgu sētniekam, kas bija īsts milzis un bija saniknojams par nieku; sētnieks paķēra krēslu un gribēja gāzt Loruso pa galvu. Tad Loruso nostājās pie pagrabistabas dibensienas un sasarkušu seju, izvalbītām acīm, vicinādams atslēgu, sāka aurot gluži kā ārprātīgs:

—     Panāciet šurp, ja jums ir dūša. Es jus visus nolaidīšu no kājas… Es esmu Romas briesmonis!

Zaudējis katru savaldīšanos, es šinī brīdī izdarīju aplamību, iesaukdamies:

—    Piesargieties, viņš nupat nogalināja cilvēku . .. viņš ir slepkava!

īsi sakot, kamēr mēs mēģinājām savaldīt Loruso, kas bļāva un kāvās kā apsēsts, viens no sētnieka dēliem aizgāja pasaukt policiju; un pa daļai no manis, pa daļai no Loruso kļuva zināms notikums siltumnīcā, un mūs abus arestēja.

Policijā, kur mūs aizveda, pietika vienas telefona sarunas un mums pateica, ka mēs esot tie abi, kas izdarījuši uzbrukumu Villas Borgēzes parkā. Es teicu, ka tas bija Loruso, un viņš, šoreiz varbūt belzienu dēļ, ko bija dabūjis, nerunāja ne vārda. Policijas komisārs teica:

—    Braši. . . braši puiši. Bruņota laupīšana un slepkavības mēģinājums!

Bet, lai saprastu, cik stulbs ir Loruso, pietiek zināt, ka viņš pēc brīža, it kā no miega uzmodies, jautāja:

—      Kas rit par dienu? — Viņam atbildēja: — Piektdiena. — Un nu viņš, rokas berzēdams: — Ak, cik labi, rit Redžīna Čēli cietumā ir pupu vira! — Tā es dabūju zināt, ka viņš jau agrāk ir tiesāts, lai gan man vienmēr zvērēja, ka cietumā viņš nekad neesot sēdējis. Tad es paskatījos uz savām kājām, redzēju, ka man bija palikušas Loruso kurpes, un nodomāju, ka beidzot esmu ieguvis to, ko gribēju.

DRAUDZĪBA

Mariaroza ir divkāršs vārds,

-        un sieviete, kuru tā sauca, arī bija divējāda kā fiziski, tā garīgi. Viņai bija sārta un balta seja, plata kā pilns mēness, nesamērīgi liela, salīdzinot ar normālo augumu; viņa atgādināja rozes, kuras sauc par kāpostgalvām, jo tās ir lielas un pildītas kā kāposti; īsi sakot, viņu ieraugot, tūlīt nāca prātā, ka no tādas sejas viegli varētu iztaisīt divas. Viņas lielā seja vienmēr bija mierīga, smaidīga, gluži kā eņģelim, pilnīgs pretstats raksturam, kas bija velnišķīgs, kā es to dabūju izjust pats uz savas ādas. Un tāpēc es teicu, ka arī garīgi viņa bija divējāda.

Es biju mēģinājis viņai tuvoties kā mācēdams: sākumā godbijīgi, galanti, pieglaimīgi; redzēdams, ka viņa pat neklausās manī, es izmēģinājos ar uzņēmību un nekautrību, gaidīju viņu vistumšākajā kāpņu laukumiņā, ar varu centos viņu noskūpstīt, tur es izpelnījos dažu labu dunku un beidzot arī pļauku.

Tad es nolēmu lēlot nicīgo, apvainoto, nesveicināt, satiekot viņu, pagriezties uz otru pusi — vēl Jaunāk, šķita, ka es viņai nekad nebūtu pasaulē bijis. Beidzot es pazemīgi, gauži lūdzos, pat ar asarām acis, lai viņa mani mīl — velti! Būtu jel atņēmusi man cerības reizi par visām reizēm! Bet, kad gribēju viņu jau sūtīt pie velna, viņa ļaunprātīgi mani atkal notvēra savos tiklos ar kādu teicienu, skatienu, mājienu. Vēlāk es sapratu, ka sievietei pielūdzēji ir tas pats, kas kaklarotas un rokassprādzes: greznums, no kura, ja iespējams, labprāt nešķiras. Bet toreiz no kāda skatiena, no kāda mājiena es jau biju kā spārnos: «Tur kaut kas slēpjas .. . pamēģināsim atkal.»

Te gluži negaidot es dabūju zināt, ka šī šķelme ir saderinājusies ar manu labāko draugu Alīlio. Tas mani sakaitināja daudzu iemeslu dēļ. Vispirms jau tāpēc, ka viņa to bija izdarījusi manu acu priekšā, nesakot neko, turklāt vēl ar Atīlio, jo es pats biju Mariarozu ar viņu iepazīstinājis; tā nu, pats to nezinādams, biju viņus savedis.

Bet es esmu uzticams draugs un draudzību turu augstāk par visu. Es biju mīlējis Mariarozu, bet no tā brīža, kad viņa kļuva Atīlio līgava, man viņa bija svēla. Protams, viņa arī turpmāk būtu gribējusi mani ķircināt, bet es devu viņai dažādus mājienus un beidzot kādu dienu skaidri pateicu:

—     Tu esi sieviete un draudzību nesaproti … Un no tā laika, kamēr tu esi vienojusies ar Atīlio, man tu vairs neeksistē… Es tevi ne dzirdu, ne redzu. . . skaidrs?

Tajā brīdi likās, ka Mariaroza man piekrīt. Bet viņa joprojām koķetēja, un tādēļ es nosolījos ar viņu vairs netikties un turēju vārdu.

Vēlāk dabūju zināt, ka viņi ir apprecējušies un aizgājuši dzīvot pie viņas māsas, kas bija slimnieku kopēja, un Atīlio, kurš no desmit dienām deviņas allaž bija bez darba, atradis nesēja vietu kādā transporta uzņēmumā. Bet Mariaroza tāpat kā agrāk strādājot kā gludinātāja tikai uz dienām. Dažā ziņā tas mani nomierināja. Tagad es zināju, ka viņiem neklājas labi un laulība nevarēja būt sevišķi laimīga. Bet, būdams labs, godīgs draugs, es joprojām nedevu par sevi nekādas dzīvības zīmes. Draugs ir draugs, un draudzība ir svēta.

Es esmu skārdnieks, un, kā zināms, skārdnieki staigā no mājas uz māju, un, apkārt staigājot, tiem pagadās nokļūt arī tur, kur tie nemaz negribētu. Kādu dienu, ejot. pie klienta pa Ripetu ar plecā pakārtu darba rīku somu un divkāršu svina cauruļu līkumu uz rokas, izdzirdu saucam mani vārdā:

—    Ernesto! — Es apgriezos — tā bija viņa! Ieraugot viņu, viņas lielo, stingro, mierīgo un nopietno seju uz mazā augumiņa ar lapsenes vidukli un apaļajiem gurniem un krūtīm, manas jūtas uzliesmoja un man gandrīz aizrāvās elpa. Bet es domāju: «Tu esi draugs … izturies kā draugs.» Un es vēsi teicu: — Kas nenomirst, tie satiekas.

Viņa nesa uz rokas iepirkumu saini ar zaļumiem un dzeltena papīra turzām un smaidīdama jautāja:

—    Tu mani nepazīsti?

—    Bet es jau tev teicu: kas nenomirst, tie satiekas.

—     Vai tu nevarētu atnākt man līdz uz māju, — viņa atsāka, — tieši šorīt pamanīju, ka virtuvē izlietnes caurule ir aizsprostojusies … nāc man līdz.

Es godprātīgi atbildēju:

—    Ja tas ir labojuma dēļ, — lai notiek.

Viņa man uzmeta vienu no tiem skatieniem, no kuriem man senāk reiba galva, un piebilda: — Tev tomēr pieklātos nest manu saini. ..

Un tā, apkrauts kā ēzelis ar darba rīku somu, svina caurulēm un iepirkumu saini, es soļoju viņai no muguras.

Mums nebija tālu jaiet; kādā šķērsielā mēs iegājām pa durtiņām, kas šķita ieeja alā; kāpām pa mitrām, tumšām, smirdošām kāpnēm — taisni kauns. Puskāpnēs viņa apgriezās un ierunājās: — Vai tu atceries, kā tu man tumsā uzglūnēji kāpņu laukumiņā? … Kā es no tevis baidījos … jeb tu to esi jau aizmirsis?

Es dzestri atbildēju: — Mariaroza, es neko neatceros … atceros vienīgi to, ka esmu Atīlio draugs un draudzība ir pirmajā vietā.

Viņa saīgusi iejautājās: — Un kas tev liedz būt viņa draugam? — Mēs iegājām dzīvoklī: trīs jumta istabeles ar logiem uz tumšu pagalmu, kur nekad neiespīdēja saule; tas bija kā aka. Virtuvē nevarēja ne apgriezties, un stikla durvis no tās veda uz balkoniņu, kur atradās ateja. Mariaroza apsēdās uz krēsla izplestām kājām, sakrāvusi pilnu klēpi pupu lobīšanai, un es, nolicis somu uz grīdas, nometos ceļos pie izlietnes, lai to izlabotu. Es tūlīt redzēju, ka caurule ir izrūsējusi un jāliek jauna, un brīdināju Mariarozu:

—    Paskaties, te ir vajadzīga jauna caurule… Vai tu vari to samaksāt?

—    Un draudzība?

—    Nu labi, — es teicu nopūzdamies, — es to ielikšu par velti… tas nozīmē, ka tu man par to dosi buču.

—    Un draudzība?

Lūpas košļādams, es nodomāju: «Abpusēji griezīga draudzība,» bet neteicu neko. Klusēdams es paņēmu knaibles, noskrūvēju izlietni, kas bija izrūsējusi, tāpat kā caurule, noņēmu cauruli, izņēmu no somas lodējamo lampiņu, ielēju tajā benzīnu. To darot, es dzirdēju viņu jautājam: — Vai tu tiešām esi Atīlio draugs?

Es apgriezos, lai paskatītos uz viņu. Saldi smaidīdama, viņa lobīja pupas nodurtām acīm. Es viņai atbildēju: — Kā nu ne.

—           Nu tad ar tevi es varu atklāti runāt, — viņa mierīgi turpināja, — lu viņu labi pazīsti, un tādēļ es gribētu dzirdēt tieši no tevis, vai dažas manas domas ir pareizas.

Es atbildēju, lai viņa runā vien. Tikmēr es biju iededzis uguni un to regulēju. Viņa atsāka: — Piemēram, vai tev neliekas, ka tā vieta, ko viņš ir atradis, nav viņam piemērota? … Būt par nesēju …

—    Tu gribi teikt — par ekspresi. ..

—           Būt par nesēju, tas nav amats… es gribu, lai viņš izmācās par sanitāru … vēlāk mana māsa palīdzētu viņam dabūt darbu poliklīnikā .. .

Tikmēr es biju pielicis cauruli. Es paņēmu metināmo lampiņu un, neko nedomādams, vicināju to un jautāju:

—    Vai tu gribi dzirdēt taisnību vai glaimus?

—    Taisnību!

—           Labi. Lai arī es esmu Atīlio draugs, es tomēr redzu viņa kļūdas … Pats galvenais — viņš ir slinks.

—    Slinks?

Es paņēmu alvas gabalu, pieliku pie lā lampiņu un sāku lodēt. Liesma šņāca, un, lai pārspētu troksni, es runāju stiprāk:

—     Jā, slinks . .. tev, mana mīļā, jāpierod pie tā, ka tavs vīrs ir slaists… es esmu strādnieks, viņš — ne; viņam patīk vēlu celties, klaiņāt, aiziet uz kafejnīcu, izlasīt avīzē sporta ziņas, tās pārspriest… tieši ekspresis, bet ne sanitārs … tas ir atbildīgs amats… nē, es nevaru to iedomāties.

—     Bet es, — viņa atsāka savā allaž rāmajā, apdomīgajā balsī, — neesmu pat pārliecināta, ka viņam ir tā vieta . .. viņš sakās ejam uz darbu … bet naudu par to es vēl neesmu redzējusi… es jau sāku domāt, ka viņš būs man samelojis … ko tu par to saki?

—           Samelojis? — es atjautāju bez apdomāšanās.

—   Viņš jau ir lielākais melis no visiem, ko es pazīstu . .. Viņš tev izstāstīs zilus brīnumus.. . par meliem tu vari būt droša …

—    To jau es domāju … bet, ja viņš neiet darbā, ko tad viņš dara? Es neticu, ka viņš gluži neko cilu nedarītu, kā tikai klaiņātu un sēdētu kafejnīcā .. . kaut kam tur ir jābūt: viņš vienmēr iet no mājas tādā steigā un vienmēr noraizējies.

Viņa apklusa, lai paņemtu no galda kastroli, kur ielikt izlobītās pupas. Es skatījos viņā pār plecu: smaidīga, lēnīga, gaiša. Pēc brīža viņa atkal sāka:

—     Vai tu zini, ko es domāju? .. . Viņam ir kāda sieviete . .. tu, viņu pazīdams, vari man pateikt, vai tas tā ir.

Kāda iekšēja balss mani brīdināja: «Uzmanies, Ernesto, lēnām pār tillu … te ir lamatas…» Bet vai nu tādēļ, ka naids bija stiprāks par saprātu, vai arī tādēļ, ka viņa tā runāja par savu viru, es atkal sāku cerēt uz kaut ko un nevarēju atturēties neatbildējis:

—          Es saku, ka tev ir taisnība … sievietes viņam ir viss.. . skaistas vai neglītas, jaunas vai vecas . . . vai tu to nezināji?

Lodēšana bija pabeigta. Es izdzēsu lampiņu un ar pirkstu nolīdzināju vēl mīksto alvu. Pēc tam sāku pievilkt uzgriezni ar atslēgu. Viņa tikmēr mierīgi runāja:

—    Jā, kaut ko es zināju, bet neko noteiktu . . . iedomājies, kas man nupat ienāca prātā… ka viņš būs saodies ar to skuķi Emīliju — tu ari viņu pazīsti — to sarkanmataino, kas strādāja kopā ar mani gludinātavā … ko tu par to saki?

Es piecēlos kājās. Mariaroza, sabērusi pupas kastrolī, arī piecēlās, purinādama kleitu, lai nobirdinātu pākstis. Tad piegāja pie izlietnes, palika kastroli zem krāna un ļāva ūdenim tecēt. Es nostājos aiz viņas un, saņēmis ar abām rokām viņas tievo vidukli, teicu:

—     Jā, tas ir tiesa, viņš satiekas ar Emīliju katru dienu; pievakarē viņš to gaida pie gludinātavas un pavada uz māju. Nu tu visu zini; ko tu vēl gaidi?

Viņa mazliet pagrieza galvu un smaidīdama atbildēja: — Ernesto, vai tu neteici, ka esi viņa draugs? Laid mani vaļā!

Atbildes vietā es mēģināju viņu apskaut. Bet viņa izlocījās un skarbi teica: — Tu esi labošanu beidzis… būs prātīgāk, ja tu iesi.

Es iekodu mēlē un atbildēju:

—    Tev taisnība … bet tevis dēļ es zaudēju galvu … tomēr nekad nedrīkstu aizmirst, ka esmu Atīlio draugs un tu — viņa sieva.

To teikdams, es apkaunots vācu kopā darba rīkus, taisījos atvadīties no viņas un iet prom. Šajā mirklī virtuves durvis atvērās un parādījās Atīlio. Viņš priecīgi, kā jau draugs, mani sveicināja: — Sveiks, Ernesto!

Es atbildēju: — Mariaroza mani lūdza izlabot cauruli … ir gatavs: es ieliku jaunu.

—           Paldies, — viņš teica, man pienākdams klāt,

—    liels paldies …

Šajā mirklī mēs abi pagriezāmies pret Mariarozu, kas rāmi, bet tikai ar mokām valdīdamās teica: — Atīlio .. .

Smaidu sejā viņa stāvēja pie plīts, roku tās marmora malai uzlikusi. Viņa runāja neapstājoties, nepaceļot balsi: — Atīlio, arī Ernesto saka, ka tu esot slinks un negribot strādāt. . .

—    Vai tu to teici?

—    Un, kā es jau domāju, arī viņš teica, ka tu esot liels melis un viss varot būt, ka tu nemaz neesot ekspresis . ..

—    Vai tu to teici?

—     Un tad vēl viņš man apstiprināja to, ko es jau zināju: ka tu satiecies ar Emīliju ik dienas un mīlinies ar to .. . kamēr es strādāju kā vergs un nomokos, gludinādama veļu, tu baudi priekus ar Emīliju … un man tu saki, ka ejot uz darbu… nu vairs nav nozīmes liegties … tavs draugs Ernesto, tevi pazīdams, man visu apliecināja…

Viņa runāja pavisam mierīgi, un es tikai tagad sapratu, ka biju uzticējies trakai sievietei. Un tiešām, kamēr Atīlio nāca man virsū, nikni jautādams: — Tu to teici? — viņa, tikko beigusi runāt, paņēma dzelzs gludekli, kas stāvēja uz plīts, un svieda ar to vīram pa galvu tik precīzi, ka būtu viņu nogalinājusi, nebūtu viņš paguvis galvu noliekt.

To, kas tālāk notika, es nespēju atstāstīt. Stinga, mierīga, katru jēgu zaudējusi, Mariaroza joprojām ņēma no plits smagus un bīstamus priekšmetus — nažus, spa

geti veltņus, kastroļus un svieda ar tiem virām; divas vai trīs reizes viņš mēģināja aizsargāties, tad izskrēja pa durvīm un aizbēga. Pametis uz grīdas pāris metru svina caurules, arī es bēgu pa galvu pa kaklu lejā pa kāpnēm, bet Atīlio kliedza uz mani:

—     Nerādies vairs acīs, saproti! … Ja es tevi vēlreiz redzēšu, es tevi nositīšu!

Es tikai tad jutos drošībā, kad biju pārgājis tiltu un atrados Brīvības laukuma apstādījumos. Tur es apsēdos uz soliņa atvilkt elpu. Toreiz es domāju, ka esmu runājis aiz draudzības, zinādams, ka Atīlio ir tieši tāda daba un man tā nepatīk; bet tagad savā sirdī es zvēru, ka no šīs dienas es nevienam vairs nebūšu draugs.

CILVĒKA BOJA EJA

Ap februāra vidu aprima , ziemelis, kas mani bija mocījis visu ziemu; debesis alkal klāja mākoņi, un sāka pūst mikls vējš, kas šķita nākam no jūras. Lai arī biju skumjš, tomēr šīs vēja pūsmas mani spirdzināja, it kā tās čukstētu man ausī: «Drosmi! Kamēr vien dzīvo, nezaudē cerību!»

Bet, juzdams tieši to, ka ziema ir beigusies un sākas pavasaris, es sapratu, ka nespēju ilgāk strādāt tēvoča darbnīcā. Kā vilciens ieiet tunelī, tā arī es pirms gada biju iegājis darbnīcā un vēl nebiju ticis ārā, un neredzēju pat izejas. Nebija jau tā, ka darbs būtu netīkams vai pretīgs — mēdz būt vēl sliktāks. Darbnīca bija liels šķūnis, kas atradās ap Maljanas ielas vidu kādas ķieģeļu rūpnīcas iežogota krautuves laukuma malā.

Gaiss šķūnī bija pilns baltu zāģa miltu kā dzirnavās; un šajos biezajos putekļos, nemitīgajā zāģu džinkstoņā un elektrisko virpu rūkoņā rīkojāmies mēs, strādnieki,

un tēvocis, visi noputējuši kā melderi, augu dienu iejūgti darbā, ražojot mēbeles, logus un durvis. Tēvocis, lāga virs, mīlēja mani kā dēlu; strādnieki bija krietni cilvēki, un, kā jau teicu, darbs nebija netīkams: sākumā garš un greizs ozola, kļavas vai kastaņas stumbrs, piesliets darbnīcā pie sienas ar visu mizu, protams, mizā vēl skudras, kas tur jau dzīvojušas, kad tas vēl bija koks, tad šo stumbru zāģi sazāģē daudzos baltos un tīros dēļos; un no šiem dēļiem ar virpām, ar ēveli, ar citiem darba rīkiem taisa pēc vajadzības galdu kājas, skapju daļas, gleznu ietvarus, un beidzot, kad mēbele ir sanaglota, saskrūvēta, salīmēta, nāk lakošana un pulēšana. Tādu, kas labprāt strādā, šis attīstības ceļš no koka stumbra līdz mēbelei var sajūsmināt, tas vienmēr ir saistošs un vismaz nav garlaicīgs. Bet es, kā redzams, neesmu dzimis tāds kā citi: pēc dažiem mēnešiem man šis darbs bija līdz kaklam un ne jau tāpēc, ka es nebūtu strādnieks, bet tāpēc, ka man strādājot patīk bieži apstāties un apskatīties,.— tāpat vien, lai redzētu, kas esmu, kur esmu un cik tālu esmu ticis. Turpretī tēvocis bija man pilnīgs pretstats: viņš vienmēr neatlaidīgi, aizrautīgi strādāja, nekad nebilda ne vārda, nekad neprātoja; un tā gadu pēc gada no krēsla līdz durvju stenderēm, no stenderēm līdz skapim, no skapja līdz naktsgaldiņam un no naktsgaldiņa līdz krēslam, līdz beidzot viņš bija sasniedzis piecdesmit gadus — tik vecs viņš tagad bija — un, protams, tā viņš turpinās līdz savai nāvei, kas būs kā virpas vai zāģa gals, kad virpa vai zāģis salūst; īsi sakot, tas būs darba rīka, nevis cilvēka gals. Un svētdienā, kad viņš uzvilka savu izejamo kārtu un lēnām un prātīgi gāja pa Arenulas ielu ar sievu un bērniem, viņš ar savām piemiegtajām acīm, sašķiebto muti un divām dziļām rievām no lūpu kaktiņiem līdz plakstiem tiešām izskatījās kā nomests, nekam nederīgs, salauzts darba rīks, un es nevarēju nepadomāt, ka šāda seja viņam bija izveidojusies no likāšanas ap virpu un zāģi un no acu mirkšķināšanas zāģa putekļos; es teicu pats sev, ka nav vērts dzīvot, ja cilvēks šad tad neapstājas un neapzinās, ka dzīvo.

Autobuss, kas atiet no Aiztibras stacijas, iet un nāk no laukiem. Laucinieki, strādnieki un dažādi nabadzīgi ļaudis tur sanes ar apaviem dubļus, darba drēbju sviedru smaku un varbūt arī kādus kukaiņus. Tādēļ galvenās līnijas autobusos izbārsta pa grīdu un pat uz sēdekļiem nezin kādu smirdīgu dezinfekcijas līdzekli, kas kož kaklā un acīs, kas tad asaro kā no sīpola. Kādā siltā februāra rītā es gaidīju autobusa atiešanu un acis man asaroja no dezinfekcijas līdzekļa, kad jūras vējš, kas pūta iekšā pa lodziņiem, pamodināja mani ilgas iet savu ceļu, lai mazliet apstātos un pārdomātu pats par sevi. Tāpēc, kad es izkāpu pie darbnīcas, es negāju vis pa labi uz šķūni, bet aizgāju pa kreisi uz pļavām, kas atrodas starp lielceļu un Tibru. Maigajā, mitrajā vējā es sāku iet pa nodzeltējušo zāli pretī baltu mākoņu pilnajām debesīm. Tibru es neredzēju, jo šai pusē krasts ir augsts; viņpus Tibras rēgojās rūpnīcas E 42 pamestie korpusi, kāda pils ar lielām arkām, kas izskatījās pēc baložu mājas, baznīca ar jumolu un kolonām, kas nebalstīja neko un izskatījās pēc koka stabiem no bērnu rotaļlietu būvkastes. Aiz manis atradās Romas rūpniecības zona: domnas ar garām melnu dūmu slotām; fabriku ēkas vienos logos, divu vai trīs gazometru īsie un resnie un elevatoru garie un tievie torņi. Iedomājoties strādniekus, kas svīda šajās fabrikās, slinkošana man šķita vēl tīkamāka. Es biju uzmanīgs un vērīgs, it kā es būtu izgājis medībās. Un īstenībā es jau gāju medīt, tikai ne putniņus, bet pats sevi.

Nonācis pie Tibras tādā vietā, kur krasts nebija tik slāvs, es nošjūcu pa nogāzi līdz pašai ūdens malai un apsēdos krūmos. Vienu soli no manām kājām plūda Tibra, un es redzēju to vijamies pa laukiem kā čūsku ar mākoņaino debesu žilbinošo atspulgu uz dzeltenās, krokotās ādas. Viņpus Tibras bija citas pļavas ar bālganu zaļumu, un pļavās izklaidu ganījās daudz aitu, kas netīrajā vilnā izskatījās apaļīgas, un starp tām daži gluži balti jēriņi, kuru vilna vēl nebija notraipījusies. Es sēdēju, ceļgalus rokām apņēmis, un cieši skatījos dzeltenajā ūdenī, kas šajā vietā griezās vērpetē, no kuras slējās ārā melns, dzelkšņains tan izpūris zars, kas šķita slīkones matu kušķis. Šajā klusumā, kad piķa melnais zars straumē trīsēja, bet vaļā netika, es pēkšņi izjutu it kā iedvesmu un nevis ar domām, bet ar kādu par domām dziļāku maņu es šķitu sapratis kaut ko ļoti svarīgu vai, pareizāk sakot, spētu to saprast, ja tik papūlētos. Šis svarīgais, kā mēdz teikt, turējās kā uz naža asmeņa, kā vārds mēles galā. Un, lai to apturētu un neļautu iekrist atpakaļ tumsā, es pēkšņi pateicu skaļā balsī:

—    Mani sauc Džerardo Mukjeto.

Uzreiz no augšas atskanēja zobgalīga balss: — Iesaukts par Mukio [14] … ko tu viens pats tā runā?

Es apgriezos un ieraudzīju tieši virs manas galvas krastā stāvam ķieģeļu krautuves sarga meitu Džokondu, melnos samta svārkos, sarkanā triko jakā, bez zeķēm, vējā plīvojošiem matiem. No visiem cilvēkiem, ko es pasaulē pazinu, vismazāk šajā brīdī es būtu gribējis redzēt Džokondu. Viņa bija manī iemīlējusies un skrēja man paka], kaut gan es daždažādi biju licis saprast, ka viņa man nepatīk. Man uzreiz radās vēlēšanās pateikt viņai kaut ko nepatīkamu, lai viņa ietu prom un es paliktu viens un varētu atgriezties pie tā, ko es tūlīt, tūlīt būtu sapratis, kad viņa bija atnākusi. Palicis nekustīgi sēžam, es teicu: — Uzmanies, var redzēt tavas kājas!

Un viņa, nošļūkusi man blakus, nekautrīgi jautāja:

—    Vai varu palikt pie tevis?

—    Nezinu, ko lai ar tevi iesāku, — es teicu, joprojām neskatīdamies, — un kā tu vari sēsties te zemē . . . tādos putekļos?

Es redzēju: viņa pacēla svārkus, apsēdās un apmierināta teica: — Var tā . .. bikšu man nav.

Tas svarīgais, par ko es gribēju domāt, par laimi, vēl vienmēr bija turpat, šūpojās manā prātā kā putns uz palodzes. Bet Džokonda ieķērās man elkonī un saldi dvesa: — Džerardo, kāpēc tu esi tik ļauns pret mani? . . . Es tevi ļoti mīlu.

—     Es neesmu ļauns, tu man nepatīc, tas viss.

—     Un kādēļ es tev nepatiku?

Aiz bailēm, lai tas, par ko es gribēju domāt, runājot nenozustu, es steidzīgi nobēru: — Tu man nepatīc, jo tev ir liela, sarkana seja vienās pūtēs … tu izskaties pēc sarkano kāpostu galvas .. .

Ko darītu kāda cita, dzirdējusi tādu teicienu? Tūlīt būtu aizgājusi. Bet viņa turpretī, man piespiezdamās, koķeti jautāja:

—    Džerardīno, kāpēc tu vairs neesi labs pret mani?

—    Es būšu labs, ja tik tu iesi prom! — es izmisumā iesaucos.

—    Ko, vai tu gaidi kādu citu sievieti, Džerardlno?

—    Nē, nevienu; gribu būt viens!

—    Kādēļ viens? Labāk būsim divatā … tik jauki ir

divatā.

Šoreiz es neteicu neko: tas svarīgais bija joprojām uz tumsas robežas, un es jutu, ka pietiktu kāda nieka, lai tas nozustu atpakaļ tumsā, no kurienes bija nācis. Tieši tad Džokonda iesaucās: — Vai gribi redzēt, ka es uzminēšu, par ko tu domā?

Visjūtīgākajā vietā skarts, es atbildēju:

—    Tu vari domāt simt gadu, arī tad neuzminēsi!

—     Bet es tev saku, ka esmu uzminējusi… redzēsim, vai man būs taisnība … es saku, ka tu domāji par manām līdz potītēm atrotītajām zjeķītēm, kas ir pieskaņotas triko blūzei. .. saki taisnību, tu domāji par to? — Tā runādama, viņa izstiepa resnu un sarkanu stilbu, apaugušu gaišām spalvām, lai parādītu kāju īsā zemeņu krāsas zeķē. Es nevarēju nepaskatīties uz šo kāju un pēkšņi manīju, ka tas svarīgais bija nokritis otrpus lejā, tumsā. Es vairs neko nejutu, vairs neko nesapratu; es biju tukšs, inerts, miris, kā tie sausie koka bluķi, ko tēvocis turēja žāvēšanai atslietus darbnīcā pret sienu. Iedomājoties, ka man ir zudis kaut kas brīnumskaists un svarīgs šīs muļķa pļāpas dēļ, man pēkšņi uznāca nevaldāmas dusmas, un es pagriezies skarbi viņai uzsaucu:

—     Kādēļ tu nāci šurp?… Tu esi mana nelaime… vai tu nevarēji mani atstāt vienu? — Un, tā kā viņa joprojām spieda manu roku, es ar spēku izrāvos un iesitu viņai pa galvu, bet viņa neatlaidīgi ķērās man klāt, kaut gan es situ pa viņas lielo, gaišmataino galvu; tad es piecēlos kājās, sagrābu viņu aiz matiem un norāvu zemē uz grants, un spēru viņai ar kājām, pat pa galvu. Viņa vaidēja, kamolā sarāvusies, seju rokās iespiedusi, izgrūda arī pa spalgam kliedzienam, bet pretī neturējās: varbūt tas viņai pat patika. Kad es piekusu no spārdīšanas, viņa piecēlās un, putekļos izvārtīta, šņukstēdama aizgāja. Es skaļi nokliedzu: — Jūs, sievietes, esat cilvēku nelaime!

Viņa, arvien vēl šņukstēdama, gāja projām pa taciņu gar Tibras malu un nozuda.

Bet tas svarīgais bija aizlidojis, un arī, būdams viens, es tagad jutos tikpat nedzīvs, kurls pret visu un tukšs kā kopā ar Džokondu. Šodien neko vairs nevarēja darīt, un kas zina, kad es atkal atradīšu tādu iespēju kā šo. Saniknots, neskaidru ilgu mākts, es visu rīta cēlienu noklaiņāju pa pļavām, lādēdams Džokondu un likteni un nespēdams nomierināt ne domas, ne jūtas. Beidzot es sapratu, ka man neatliek nekas cits kā iet atpakaļ uz darbnīcu, un es gāju. Džokonda stāvēja starp ķieģeļu grēdām ar kastroli rokā un kaisīja vistām barību, un jau no tālienes sveicināja mani ar smaidu. Es neatbildēju un iegāju šķūnī.

—     Nāc pār mani, darba prieks! — iesaucās tēvocis, mani ieraudzījis. Es neteicu neko, uzvilku virssvārci un sāku virpot to pašu priekšmetu, ko vakar biju sācis.

NEVEIKSMINIEKS

ES jau piedzima kā neveiksminieks, jo man nebija zoda. Zods jau nav izcila sejas daļa, tas ir daudz mazāk svarīgs par degunu un acīm, bet, ja jums tā nav, nezinu, kadeļ, visi jūs tur par muļķi. Tā nu tas ir! Man joprojām neveicās, kad es trīspadsmit gadu vecs kļuvu bārenis. Man neveicās vēl jo vairāk, kad es aizgāju dzīvot pie manas krustmātes, kādas Čočaras zemnieces; tur man bija jādzīvo kā lopam, un, kad uzlidojumā sagruva māju, es veselu dienu un nakti paliku zem drupām. Tad nāca fronte, vācieši, sabiedrotie, bads, pēckara gadi, melnais tirgus, cigarešu kārbiņas; es grimu arvien dziļāk un dziļāk. Ak, ja dzīve ir kāpnes, kā sakāmvārdā teikts, un ir tādi, kas kāpj augšā, un ir tādi, kas kāpj lejā, tad es pa šīm dzīves kāpnēm esmu kāpis tikai uz leju aizvien tā zoda dēļ, kura nebija, bet kuram vajadzēja būt.

Pa dzīves kāpnēm es biju nokāpis tik zemu, ka pirms

gada, kad atradu gultasvietu pie kāda šveicara RomaS centrā un sāku dzīvot, pārtikdams pa pusei no ubagu dāvanām, pa pusei no sīkiem pakalpojumiem tajā pašā ielā, kur biju apmeties, es jau domāju, ka pirmo reizi pēc dzimšanas es kāpju uz augšu. Jūs neticēsiet, bet tieši zoda trūkums mani izglāba. Tā bija lielo pārtikas veikalu iela, tas ir, delikatešu veikalu, vīna pārdotavu, ceptuvju un skārņu iela, un tirgotājiem, kuriem bija daudz pircēju, vajadzēja kādu, kas iznēsātu saiņus un atnestu atpakaļ iesaiņojumu un ko varētu sūtīt šur un tur ar dažādiem uzdevumiem. Redzot tādu spēcīgu vīru bez zoda, šie veikalnieki iežēlojās par mani, un tā nu es nodrošināju sev darbu gan pie viena, gan pie otra un varēju cerēt uz labu dzeramnaudu. Sajā ielā atradās ari četras vai piecas osterijas, un to saimnieki, juzdami man līdz zoda dēļ, šad tad mani paēdināja. Man mugurā bija kareivju krekls un bikses ar ielāpiem ceļgalos; kāds labs cilvēks man iedeva svārkus ar izdilušiem elkoņiem, bet citādi vēl labus, kāds cits — kurpju pāri. Un jau pēc mēneša es tātad sev teicu, ka man vairs nezūd zeme zem kājām, bet es esmu droši pret to atspēries.

Kāda iela .. . Ļaudis brauc pa to mašīnās vai iet kājām, un tiem tā liekas tāda pati kā visas citas; bet man, kas dzīvo tajā no rīta līdz vakaram un nekad neaiziet tālāk, mana iela ir vesela pasaule, kas kļūst arvien plašāka. Manā ielā, kur es pazinu pat kaķus, bija tādi ļaudis, kas mani labi ieredzēja, bija arī tādi, par kuriem nevar teikt, ka viņi mani ieredzētu vai neieredzētu, un bija vēl tādi, kas mani neieredzēja. Tirgotāji un osteriju īpašnieki mani labi ieredzēja, jo es biju pakalpīgs un pieticīgs; frizieris, sīkumtirgotāja, parfimērists, aptieķnieks un daudzi citi bija pret mani vienaldzīgi, jo man nevajadzēja vjņu un viņiem nevajadzēja manis; beidzot, jauniešu pulciņš, kuru satikšanās vieta bija bārs, mani no tiesas neieredzēja. Tie visi bija sporta entuziasti, kas pavadīja laiku, strīdēdamies par volejbola komandām un riteņbraucēju sacīkstēm; var redzēt, ka sports padara cilvēkus ļaunus, mācīdams nostāties stipro pusē un nicināt vājos. Es biju pats vājākais, un, tikko ienācu bārā, viņi sāka mani dažādi saukāt un par mani zoboties. Tie mani saukāja par neveiksminieku, jo kādu dienu, osterijā piedzirdīts, es biju sācis stāstīt, ka jau no dzimšanas esmu tikai neveiksminieks un nekas vairāk; tie mani sūtīja ar uzdevumiem uz sagudrotām adresēm; mani izzobodami, tie jautāja: — Nu, Neveiksminiek, vai tev vēl vienmēr atgadās neveiksmes? — Vai arī nopietni deva man padomu: — kedzi, tev sevis labad vajadzētu uzaudzēt bārdu, tad neviens nepamanītu, ka tev nav zoda.

Kāds nekrietns padoms, jo nezin kādēļ bārda man neaug! Vietvietām kāda gara, mīksta spalva, bet bārda nekad.

Neraugoties uz šiem cietsirdīgajiem jauniešiem, es, kā jau teicu, biju atradis pamatu zem kājām, tas ir, varēju dzīvot. Pirmo reizi savā mūžā būdams apģērbies un paēdis, «ar gultu un jumtu» un kādu grasi kabatā, es brīnījos un, gandrīz tam neticģdams, domās atkārtoju: «Nekas neiznāks . . . redzēsi, tas drīz beigsies .. . nekas neiznāks.»

Tas tiešām drīz beidzās. Kādu vasaras rītu, iegājis bārā pēc petrolejas kanniņām, lai aiznestu tās pasūtītājam, es ieraudzīju, ka parastais sporta jauniešu pulciņš bija ziņkāri sastājies ap kaut ko kādā bāra stūrī.

Es cienīgi piegāju pie letes, it kā nemaz tos neredzētu. Bet tie mani jau bija pamanījuši un sauca:

—     Ahā, Neveiksminiek, panāc šurp, paskaties, kas te ir!

Es negribēju tos ievērot, bet kāds satvēra mani aiz delma, un man bija jāpadodas. Un, lūk, tur kāds vīrietis, sēdēdams uz krēsla pie tualetes papīra rituļu kaudzes, plēsa sev matus, sita ar dūri pa galvu un raudāja. Viņš bija ģērbies velvetona biksēs un matrožu kreklā bez piedurknēm. Viņš vaidēja un raudāja, plēsdams matus un sizdams sev pa galvu ar vienu pašu roku, jo bija kroplis un otras rokas vietā rēgojās kaut kas apaļš un gluds, kas izskatījās pēc maza ceļgala. Tad viņš pacēla galvu — seja bija gluži plakana, melnu bārdu apaugusi, un es redzēju, ka viņš ir vienacis, bet šī šaudīgā, viltīgi spīdošā acs bija divu vērta. Jaunie puiši man paskaidroja, ka šis nelaimīgais ir vēl nelaimīgāks par mani; ne vien bārenis, ne vien visu pamests kroplis un vienacis, bet vēl ari klibs. Un piemetināja, ka viņš tagad būs mans sāncensis, jo atradis, kur gulēt, kādā šīs ielas patrepē, un pelnīsies ar pakalpojumiem tāpat kā es; īsi sakot, ir ieradies mani pazudināt.

—     Tev trūkst tikai zoda un, protams, daļas smadzeņu, — teica viens no jauniešiem, — bet viņam trūkst vienas rokas un vienas acs, un turklāt viņš ir klibs. .. tu esi uzveikts, Neveiksminiek!

Es taisījos iet prom, teikdams, ka man jāstrādā, bet jaunieši mani atturēja, pieprasīdami, lai mēs sniedzam viens otram roku, kā divi nelaimīgākie cilvēki šajā ielā. Mēs spiedām viens otram roku, un tad vienrocis, kas bija rūdīts viltnieks, atsāka komēdiju: plēsa matus, sita ar dūri pa galvu un kliedza: .

Laidiet mani … es negribu dzivot. . . gribu miri. . . es ielēkšu Tibrā … jā … lēkšu Tibrā! …

īsi sakot, es biju par liecinieku tādiem kumēdiņiem, ka man nāca vēmiens. Es nenoturējos un teicu: — Nē, Tibrā tu nelēksi… par to esi drošs … to es tev saku! — Viņš paskatījās manī ar savu vienīgo aci un iekliedzās: Ak es nelēkšu? … Tu redzēsi… es tūlīt eju turp! — Viņš cēlās jau augšā, lai ielu uz Tibru, kas nebija tālu. Bet kas iznāca? Viņu atturēja, iedeva drusku naudas, un, kad es piegāju pie letes un teicu: — Lūdzu, tās kannas, — es dzirdēju atbildi: — Pacieties, Neveiksminiek … šodien kannas dosim nest tam otram; viņš taču ir daudz nelaimīgāks par tevi… mazu drusciņu vienam, tas nekaiš nevienam.

Un jau pēc mirkļa viņš npslaucīja asaras, ar vienu roku satvēra kanniņu kasti, uzsvieda to sev uz pleca un, klibodams ar īsāko kāju, ļoti sparīgi izgāja no bāra. Es paliku tukšām rokām, un puiši zobojās par mani, atkārtodami, ka ieradies sāncensis un man jābūt nomodā, citādi tas mani izcelšot no segliem.

Jaunie cilvēki jokoja, bet tā bija tīrā patiesība. Fakts bija tas, ka, būdams vienrocis, vienacis un turklāt vēl klibs un katrā izdevīgā brīdī sākdams plosīties un raudāt, sitot ar dūri sev pa galvu, šis nelietis Betolīno [15] (lā viņu iesauca, jo vakarus viņš pavadīja osterijā un labprāt cilāja glāzīti) drīz vien novīla man vairākas darba vietas. Es iegāju vienā vai otrā veikalā un, kā parasts, piedāvājos aiznest kādu saini vai izpildīt kādu uzdevumu, un saņēmu atbildi:

—          Mēs to uzdevām Betolīno . .. pacieties . . . viņam vajag darba vairāk nekā tev … nākošreiz dosim tev. — Tā tas turpinājās kādu mēnesi vai pat ilgāk. Vienmēr es dzirdēju sakām: — Betolīno tas ir vairāk vajadzīgs nekā tev. Pacieties.

Pacietības man netrūka, bet es sapratu, ka tā nevar tālāk iet: Betolīno, vienmēr raudādams, sizdams sev pa galvu un draudēdams lēkt Tibrā, virzījās arvien vairāk uz augšu, un es atkal tāpat kā agrāk, vēl Jaunāk nekā agrāk, zaudēju pamatu zem kājām. Tas piliens, no kura beidzot trauks gāja pāri, bija atbilde, ko es saņēmu no ceptuves saimnieka, kad lūdzu no viņa darbu:

—     Klausies, Neveiksminiek, man šķiet, tu pārspīlē . .. tu esi spēcīgs, jauns, veikls; kādēļ tu nemeklē īstu darbu? Es saprotu, Betolīno nav vienas rokas, nav acs, viņš ir klibs.. . bet tu? Tev netrūkst nekā, kāpēc tu neej strādāt?

Ko es varēju atbildēt? Ka man nav zoda? Bet ar zodu taču nestrādā! Es neteicu neko, bet kopš šīs dienas zināju, ka tajā ielā vairs nebija vietas mums abiem: vai nu es, vai viņš.

Kādu rītu es atcerējos, ka bija jānes kaste minerālūdens klientam; Betolīno šo uzdevumu bija veicis vakar, tādēļ šodien bija mana kārta. Es gāju tieši pie bāra letes un teicu saimniekam: — Es atnācu pēc tām pudelēm.

Saimnieks kārtoja rēķinus un uzreiz man neatbildēja; tad, galvu nepacēlis, iesaucās: — Dodiet viņam tās pudeles!

Bet bāra viesmīlis atteica: — Mēs tās jau iedevām Betolīno … Neveiksminiek, tu esi atnācis par vēlu, mēs tās atdevām viņam … domājām, ka tu vairs nenāksi.

—           Bet vēl ļaču ir agrs . . . — es apjucis iesāku, jau viss trīsēdams aiz dusmām.

—    Nu, viņš atnāca agrāk par tevi, ko tur lai dara.

—    Vai viņš sen jau aizgāja? — es jautāju.

—     Nē, būs tāds brītiņš.

—           Nu es viņam parādīšu! — es iesaucos un izgāju ārā. Mana seja būs bijusi dusmu pārvērsta, jo sporta puiši, kas bija bārā dzirdējuši sarunu, man sekoja. Betolīno tiešām sparīgi kliboja pa ietvi ar pudeļu kasli plecos kādus piecdesmit metrus tālāk. Skriešus es viņu panācu, sagrābu aiz rokas, ar kuru viņš turēja kasti, un aizelsies uzbrēcu:

—     Liec zemē pudeles! Šodien ir mana reize!

Viņš pagriezās un draudoši teica: — Ko nu, dulns esi, vai?

—     Es tev saku, liec pudeles zemē!

—     Kas tu tāds esi?

—           Es esmu kāds, kas tev izdzīs patiku dzīvot, ja tu neliksi kasti zemē.

—     Kas to saka?

—    Es to saku!

Tā nu iznāca, ka mēs kādu brīdi cīnījāmies, un tad es grūdu viņu no visa spēka; kaste krita, pudeles sašķīda un applūdināja ietvi ar minerālūdeni. Viņš, liekulis, tūlīt sāka vaimanāt un, griezdamies pie jauniešiem, kas bija sekojuši un tagad apstāja mūs no visām pusēm, sauca: — Jūs esat liecinieki! Viņš sadauzīja pudeles … jūs visi esat liecinieki!

Tagad es galīgi zaudēju galvu: kabatā man bija naželis, es to samiedzu rokā, metos viņam virsū, sagrābu aiz krūtīm un sāku viņu slānīt, kliegdams: — Tev jāvācas prom, tu saproti? Tev jāaizvācas!

Pamanījuši nazi, visi sāka spalgi kliegt; kāds sagrāba mani aiz rokas un to sagrieza, nazis izkrita, un kāds veikls puišelis to paķēra. Betolīno auroja, lēkādams apkārt: — Viņš grib mani nokaut, palīgā! … Viņš grib mani nodurt! — Bet tad, redzēdams, ka mani jau tur ciet un viņam briesmas vairs nedraud, kā īsts zaķapastala iesita man sejā ar kroplās rokas stumbēnu, kas bija tik ciets kā akmens. Es iekaucos no sāpēm, izrāvos un metos viņam virsū. Bet viņš, kaut gan klibs, bija veikls un slēpās te aiz viena, te aiz otra no puišiem, nemitīgi kliegdams, ka es gribot viņu nogalēt, bet man bija asinis saskrējušas galvā, un es melos viņam pakal kā vērsis, kas griež ragus uz visām pusēm, un ļaudis bēg kur kurais, un vērsis bada lukšu gaisu. Es skrēju, pūlis pašķīrās un atkal saplūda kopā, un Betolīno joprojām bēga no manis. Beidzot Renāto, pats stiprākais no sporta jauniešu grupas, satvēra mani aiz abām rokām uz uzsauca:

—    Rimsties, — un miers!

Jāsaka, ka es nīdu viņu ne mazāk kā Betolīno, tādēļ es apgriezos un iesitu viņam ar dūri sejā. Šis sitiens mani pazudināja. Tūlīt es dabūju tādu triecienu, ka nokritu zemē. Kad es piecēlos, jutu, ka mani saņem aiz rokas policists. Asinis man tecēja no deguna; policists vilka mani prom, un liela ļaužu drūzma mums sekoja; Betolīno vēl no tālienes kliedza, ka es gribējis viņu noslepkavot.

Nazis atradās, un tā nu mani notiesāja. Iznācis no cietuma, es sapratu, ka Betolīno dēļ es biju galīgi zaudējis pamatu zem kājām, un vairs nerādījos tajā ielā. Kas zaudējis pamatu zem kājām, vairs nesper kāju tur, kur tas ir noticis.

VECAIS MUĻĶIS

KAS paradis lakstoties ap sie/ vietēm, tam grūti attapties, kad laiks jau garām un sievietes to uzskata par tēvu vai pat par vectēvu. Grūti galvenokārt tādēļ, ka katra nobrieduša vīrieša galvā ir vēl otra galva; ārējā galva ir ar grumbām sejā, sirmiem matiem, izdrupušiem zobiem, iekritušām acīm; turpretī iekšējā galva ir joprojām tāda pati kā jaunībā: melniem, kupliem matiem, gludu seju, baltiem zobiem, možām acīm. Tās ir iekšējās galvas acis, kas skalās uz sievietēm ar iekāri — pārliecībā, ka sievietes redz tikai to, turpretī sievietes redz ārējo galvu un saka: — Ko tas nelga iedomājas? Vai viņš nesajēdz, ka varētu būt mans vectēvs? — Tā las nu ir.

Salons, kurā es esmu bārddzinis gandrīz jau trīsdesmit gadu, tagad paplašinājās; lika atjaunoti spoguļi un izlietnes, pārkrāsotas sienas un skapji; beidzot saimnieks nolēma pieņemt arī manikīri; to sauca par Joli. Bez saimnieka mēs salonā bijām trīs: Amāto, jauns vīrietis ap gadu divdesmit pieci, melnīgsnējs un nopietns, bijušais karabīnieris; Džuzepe, piecus gadus vecāks par mani, maza auguma, tukls plikpauris, un es. Es ļoti ātri ievēroju, ka mēs visi trīs pastāvīgi skatāmies uz Joli, kā tas allaž notiek, kad vairāku vīriešu vidū ienāk vienīgā sieviete. Viņa bija tieši tas, ko sauc par parastu tipu, kā no pastkartes: stalta, labi veidotām formām, sārtu seju, melniem matiem; tādu kā viņa ir miljoniem. Šajā vietā jāpiebilst, ka es bez lielīšanās varu sevi dēvēt par skaistu vīrieti. Es esmu kalsns, vidēja auguma un, kā sievietes man saka, ar interesantu izteiksmi bāli nervozajā sejā. Tiešām, manas acis var saistīt, it sevišķi, ja es skatos sāņus, tās ir maigas, siltas, mazliet skeptiskas. Bet apbrīnojami jauki ir mani mali: spilgti kastaņbrūni, mīksti, spoži, kupli un skaisti viļņoti tie sniedzas man līdz pusvaigam. Turklāt es esmu elegants: ārpus frizētavas vienmēr rūpīgi ģērbies, vienmēr saskaņojis kaklasaiti ar krūšu kabatas lakatiņu un zeķēm; salonā mans virsvalks ir tik spoži balts, ka tas drīzāk derētu ķirurgam nekā frizierim. Nav brīnums, ka, ņemot vērā visus šos dotumus, man ir panākumi pie sievietēm. Un tādēļ, ka šī laime mani nekad nav vīlusi, man ir paradums skatīties uz sievietēm, ja viņas man patīk, sevišķi neatlaidīgi un suģestējoši, un tas atsver simtiem glaimu. Un, kad esmu labu laiku tā skatījies, es viņām tuvojos un redzu, ka auglis ir jau nobriedis; man atliek tikai izstiept roku un to noplūkt.

Joles dēļ es salonā visvairāk baidījos no Amāto. Viņš nebija ne skaists, ne interesants, bet viņš bija jauns. Džuzepi es nemaz neskaitīju līdz; kā jau teicu, viņš bija vecāks par mani un tiešām neglābjami neglīts. Jole vienmēr sēdēja kaktā pie sava manikīra galdiņa, it. kā

apmulsusi no .garlaicības un bezdarbības; viņa lasīja un pārlasīja tos pašus pāris salona žurnālus vai arī kopa pati savus nagus, gaidot, kad varēs tos kopt klientiem. Instinktīvi, gandrīz negribot, es sāku viņu lenkt ar skatieniem. Ieradās kāds klients, apsēdās atzveltnes krēslā; es paņēmu dvieli un ar vienu pašu kustību eleganti to izklāju, un tikmēr atradu vēl laiku raidīt viņai ilgu skatienu. Vai arī: es mazgāju klientam matus, masēdams abām rokām ieziepēto galvu, — atkal otrs skatiens. Vai ari: es ar šķēru galiem pakāpeniski šņikstināju matus — ik pēc četriem griezieniem viens skatiens. Ja viņa laiski izkustējās no sava kakta, lai paņemtu no skapja kādu darba piederumu, es spoguli sekoju viņai ar acīm. Man jāsaka, Jole nepavisam nebija ne strauja, ne koķeta; viņa drīzāk izskatījās aizsnaudusies, kūtra, trula, kā liels, samiegojies kaķis. Tā pagāja šodiena un pagāja rītdiena, kamēr Jole atģida, ka es uz viņu skatos. Viņa man to Jāva, kamēr beidzot pati sāka atbildēt ar skatieniem. Tie bija bez šķelmības, jo viņai tās trūka, neizteiksmīgi, neveikli, bet nepārprotami. I

Es domāju, ka auglis ir nobriedis, kā mēdz teikt, un kādu sestdienu uzaicināju viņu svētdienas pēcpusdienā aizbraukt uz Ostijas pludmali. Viņa tūlīt piekrita, tomēr piebilda, lai es viņu nerājot peldkostīma dēj: viņa esot piebriedusi, un tas vienīgais, kas viņai esot, kļuvis par šauru. Nebija ne ēnas no koķetibas, kad viņa teica:

—    Sēžot salonā bez kustēšanās, esmu kļuvusi mazliet resna.

Tā runā meitene bez viltus, un arī tādēļ viņa man patika. Mēs norunājām satikšanos otrā dienā Sanpaolo stacijā; pirms es turp devos, es rūpīgi saposos: noskuvos un nopūderēju vaigus; izsukāju galvu ar biezo

suku, lai nebūtu pat aizdomu par blaugznām, sasmidzināju matus un mutautu ar vijolīšu smaržūdeni. Es uzvilku kreklu ar vaļēju apkakli, mīkstus, sarkanus svārkus, baltas bikses.

Jole ieradās ļoti precīzi; pulksten divos es izbraucēju barā ieraudzīju viņu nākam man pretī; viņa bija ģērbusies baltā kleitā un izskatījās pamaza un resna, tomēr jauna un kairinoša. Mani sveicinādama, viņa teica:

—    Kāda drūzma … jūs redzēsiet, mums braucot būs jāstāv kājās.

Es esmu bruņniecisks un atbildēju, ka viņai vietu es atradīšu, lai paļaujas tikai uz mani. Kad vilciens pienāk zem stacijas nojumes, ļaudis uz perona paniski sadrūzmējas, it kā tiem bruktu virsū kavalērijas eskadrons; visi klaigā, sauc cits cilu; es metos uz priekšu, pieķeros pie kādām durtiņām, paceļos pāri drūzmai, kāpju augšā. Melnīgsnējs puisis mani grūž, grib tikt man garām. Es grūžu pretī, tieku tam priekšā, tas rauj mani aiz piedurknes atpakaļ, es dodu tam ar elkoni vēderā, atbrīvojos un ieklūpu kādā nodalījumā. Bet tā vērša dēļ es esmu zaudējis laiku, un nodalījums ir jau pilns, brīva ir vairs tikai viena vieta. Es skrienu uz to, skrien ari viņš; lai vietu aizņemtu, es uzmetu peldkostīmu, viņš — svārkus, abi gandrīz vienā mirklī. Tagad mēs stāvam viens pret otru. Es viņam saku: — Es biju pirmais!

—    Kas to zina?

—     Es to zinu, — es atbildu un sviežu viņam svārkus sejā. Šajā brīdī pienāk Jole un bez vilcināšanās apsēžas, teikdama: — Paldies, Luīdži! — Puisis paceļ svārkus, svārstās, tad saprot, ka Joli aizdzīt nevar, un aiziet, skaļi noteicis: — Vecais muļķis!

Gandrīz tūlīt vilciens sāka iet, un es pieķēros pie kādas atzveltnes, stāvēdams kājās blakus Jolei. Bet nu man bija zudusi visa sajūsma, un man būtu gribējies atkal izkāpt un aiziet. Tie divi vārdi «vecais muļķis» bija trāpījuši mani tieši tajā brīdī, kad es to vismazāk gaidīju.

Domāju, ka «veco muļķi» puisis bija teicis ar divējādām izjūtām. Nonievājums slēpās «muļķī», un tiktāl vēl nebija nekā ļauna: gribēdams mani aizvainot, viņš nosauca mani par muļķi. Bet «vecais» nebija teikts, lai aizvainotu. Ar vārdu «vecais» bija izteikts fakts. Tāds pats fakts kā «muļķa puika», ja viņš, pieņemsim, man to pateiktu piecpadsmit, nevis piecdesmit gadu vecumā. Tātad visiem, ari Jolei, es biju vecis, un tam nebija nekādas nozīmes, ka viņam es biju muļķis, bet Jolei — gudrs.

Jolei varbūt nemaz nebija vajadzējis steigties ieņemt to vietu. Puisis beidzot pats man to būtu atdevis aiz cieņas pret maniem gadiem. To man apstiprināja arī kāds mūsu sadursmes liecinieks, kas, sēdēdams pretī Jolei, iesaucās: — Zeņķis … viņam vajadzēja piekāpties aiz cieņas pret vecāku cilvēku, ja ne citādi!

Es biju gluži sastindzis un apjucis. Reižu reizēm pacēlu roku pie sejas, gandrīz vai ar pirkstiem gribēdams sataustīt, cik vecs es esmu, jo nebija spoguļa. Jole, zināms, no visa tā neko nenojauta. Pusceļā viņa ierunājās: — Man žēl, ka jūs stāvat kājās.

Es varēju viņai tikai atbildēt: — Jā, es esmu vecs, bet ne tik vecs, ka nespētu pusstundiņu nostāvēt.

Es gandrīz cerēju, ka viņa man atbildēs: «Luīdži… jūs vecs? Ko jūs runājat!» Bet tā vientiese neatbildēja neko; un es pārliecinājos, ka man ir taisnība.

Ostijā viņa noģērbās pirmā un iznāca no kabīnes peldkostīmā, kas sprāga vai pušu; pati jauna, balta, sprigana un svaiga — tīri vai iekost gribētos.

Es savukārt iegāju kabīnē un vispirms apskatīju sevi spoguļa šķembā, kas karājās pie sienas. Es tiešām biju vecs; kā es to nebiju pamanījis? Tagad es tūlīt, ieraudzīju miglainās, bailīgās acis krunku ligzdā, baltu pavedienu piekaisītos matus, savītušo vaigu ādu un dzeltenos zobus. Es sakaunējos no jauneklīgi piegrieztā krekla: bija redzams viss kakls ar daudzajām krokām. Es noģērbos; un, kad noliecos uzvilkt peldbiksītes, vēders man sakāpa lidz krūtīm un tad nošļuka lejā kā saplacis maiss. «Vecais muļķis,» es nikni atkārtoju. Kādus gan pārsteigumus dzīve sagādā: vēl pirms stundas es ticēju, ka esmu jauns, un izturējos pret Joli kā siržulauzējs; pietika šo divu vārdu, lai es zinātu, ka esmu vecs un varētu būt viņas tēvs. Es sakaunējos par to, ka salonā biju ar viņu tik daudz koķetējis un beidzot uzlūdzis kopā izbraukt: kas zina, ko viņa par mani domāja; kas zina, kādām acīm uz mani skatījās.

Ko viņa domāja, to es uzzināju vēlāk. Bet tagad mēs ļāvāmies viļņiem, turēdamies pie glābšanas auklas, jo jūra bija sabangota; un, kad vilnis mūs pāršļāca, man aizrāvās elpa un ienāca prātā: «Esmu vecs . .. trūkst elpas,» — bet viņa priecīgi man uzsauca: — Vai zināt, Luīdži, es nebiju domājusi, ka jūs esat tik sportisks!

—    Kāpēc? — es jautāju. — Ko tad jūs par mani domājāt?

—    Ny, vīrietim jūsu vecumā jūra vairs nepatīk … šurp brauc jauni puisi.

Sinī mirklī augsta banga baltām putām plīsa pār mums un atsvieda mani pret Joli; lai noturētos, es satvēru viņu aiz rokas — tā bija stingra un apaļa; apskaužami

ziedoša, elastTģa miesa. Pilnu muti sāļā ūdens es viņai uzsaucu;.

—    Es varētu būt jūsu tēvs!

Un viņa, putu mutuļos smiedamās, atsaucās: — Tēvs ne .. . pieņemsim — tēvocis! — Un tad mēs iznācām ārā no jūras; aiz apjukuma un kauna man vairs nebija spēka pat runāt. Mana mute šķita kā aizkritušas atsperu lamatas, un to vajadzēs atvērt ar lauzni. Jole gāja man pa priekšu, staipīdama savu kostīmu uz gurniem un krūtīm: samircis tas bija kļuvis taisni nepieklājīgs; tad viņa metās liedagā zemē un vāļājās smiltīs; viņas miesa bija tik spriega, ka smiltis tai nelipa klāt, bet krita nost mitrām pikām. Es apsēdos viņai blakām mēms un stings, nevarēdams ne parunāt, ne pakustēties. Jole, lai arī neatjautīgāka par degunradzi, laikam bija pamanījusi manu īdzību, jo pēkšņi iejautājās, vai es nejūtoties slikti. Es viņai atbildēju: — Es domāju par jums. Kuram no mums salonā jūs dodat priekšroku? Amāto, Džuzepem vai man?

Pēc ilgas apdomāšanās precīzā Jole atbildēja: — Jūs visi trīs esat man simpātiski.

Es vēl neatlaidos: — Bet Amāto ir jauns!

—    Jauns gan, — viņa atbildēja.

—    Domāju, viņš jūs mīl, — es teicu pēc brīža.

—    Vai tiešām? Es to nebiju pamanījusi.

Viņa bija izklaidīga, it kā noraizējusies. Beidzot viņa ierunājās: — Luīdži, man ir notikusi nelaime, man mugurpusē ir pārplīsis kostīms … iedodiet dvieli, es iešu apģērbties.

Teikšu taisnību — es priecājos par šo plīsumu. Es viņai iedevu dvieli, viņa to aptina ap gurniem un aizskrēja uz kabīni. Pusstundu vēlāk mēs sēdējām tukšā

Romas vilciena nodalījumā. Es biju savilcis krekla apkakli cieši ap kaklu un domāju par to, ka esmu vecis un viss ir galā.

Todien es zvērēju, ka nekad vairs neskatīšos ne uz Joli, ne uz kādu citu sievieti, un zvērestu turēju. Man šķita, ka viņa bija mazliet izbrīnījusies un reizēm uz mani cieši noskatījās it kā ar pārmetumu, bet varbūt tas tikai tā likās. Pagāja mēnesis; šai laikā es viņu uzrunāju tikai četras vai piecas reizes. Tagad viņa bija nodibinājusi sevišķu draudzību ar Džuzepi, kas tomēr pret viņu izturējās tēvišķīgi, nopietni un labsirdīgi, bez jebkādas lakstošanās. Es jutos tik vecs kā vēl nekad; griezu matus, skuvu bārdas, ņēmu dzeramnaudu un klusēju. Bet reiz vakarā pēc salona slēgšanas, kad darba piederumu istabiņā vilku nost virssvārci, saimnieks, lāga vīrs, paziņoja:

—     Ja neesat aizņemti, tad šovakar ieturēsim vakariņas visi kopā . . es pacienāju . . . Jole ir saderinājusies ar Džuzepi.

Es aizgāju pie viņiem: Jole smaidīja savā kaklā pie manikīra galdiņa; Džuzepe smaidīja otrā malā, asinādams bārdas nazi. Pēkšņi es izjutu milzīgu atvieglojumu: Džuzepe lāču bija vecāks par mani, Džuzepe bija neglīts, un tomēr Jole bija izvēlējusies Džuzepi, nevis Amāto. Izplestām rokām es steidzos pie Džuzepes, saukdams:

—     Vēlu laimes! Visu labu un jauku! — Pēc tam apskāvu Joli un noskūpstīju lai abus vaigus. Jāsaka, ka salonā vislaimīgākais no Irim biju es.

Nākošā diena bija svētdiena, un pēcpusdienā es izgāju pastaigāties; pastaigājoties es attapos, ka atkal esmu sācis skatīties uz sievietēm tāpat kā senāk. Es viņas aplūkoju cilu pēc citas, gan no priekšas, gan no muguras.

KATERINA

ES apprecējos astoņpadsmit gadu vecumā un būtu varējis paredzēt visu, tikai ne to pārvērtību, kādai vēlāk bija jānotiek Katerinas raksturā. Toreiz viņa bija bāla meitene gludi sasukātiem matiem ar celiņu vidū, neizteiksmīgu, pelēcīgu seju, bet pareiziem sejas pantiem. Skaistas bija tikai lielās, mazliet blāvās, bet maigās acis. Augums Katerīnai nebija skaists, bet man viņa patika tieši tāda, kāda bija: labi veidotām krūtīm, platām gūžām, vājiem pleciem un slaidām, meitenigām rokām un kājām. Viņas pievilcības noslēpums nebija skaistumā, bet maigumā, un es domāju, ka biju iemīlējis tieši šo maigumu. Kas toreiz Katerinu nepazina, tas nesapratīs, cik valdzinošs bija šis maigums. Viņai bija apburoši rāmas, mierīgas kustības; nekad neviena skarba vārda, nekad neviena dzedra skatiena; vienmēr viņa man piekāpās, vienmēr pakļāvās manai gribai un vienmēr, pirms kaut ko darīja, skatījās uz mani, it kā atļauju lūdzot, tā ka bieži vien man kļuva neērti. Dažreiz es klusībā domāju: «Es tiešām neesmu pelnījis tādu sievu.»

Katerīna bija pacietīga, padevīga, reliģioza, viņai bija labas manieres un dabiska grācija. Viņas piemīlība bija pazīstama visā mūsu rajonā, un sievietes, sastapušas tirgū manu māti, teica: — Tavs dēls prec īstu svēto … kāda laime!

Jūs neticēsiet, ka es tiešām gribēju, lai viņa nebūtu gluži tik maiga. Jokodams es bieži viņai jautāju: — Katerīna, vai tu nekad neesi teikusi asu vārdu, nekad savā mūžā neesi bijusi skarba? — Un man gandrīz šķita, ka es vēlētos dzirdēt no viņas asu vārdu, redzēt viņu sadusmotu.

Mēs apprecējāmies un apmetāmies uz dzīvi Činkves ieliņā, kur virs manas mātes dzīvokļa bija dažas nevienam nevajadzīgas jumtislabiņas. Zem tām bija manas mātes dzīvoklis un apakšstāvā mūsu maiznīca un konditoreja; tā nu mēs dzīvojām un strādājām visi vienā mājā. Pirmos divus gadus Katerīna joprojām bija tikpat maiga kā toreiz, kad ar viņu iepazinos, un pat vēl maigāka, jo mīlēja mani un bija man pateicīga, ka esmu viņu apprecējis un sagādājis viņai nodrošinātu, labu dzīvi. Viņa bija maiga ar mani, maiga ar manu māti un maiga ari tad, kad bija viena pati.

Ap pusdienas laiku pārnācis mājās, es reizēm uz pirkstgaliem piezagos paskatīties, kā viņa virtuvē rīkojas ap pavardu un ap galdu. Aizgrābts es vēroju viņu rosāmies un rīkojamies pa šauro virtuvi vieglām kustībām, sīkiem solīšiem, ne steidzoties, ne tūļājoties, bet rūpīgi, čakli, klusi. Nemaz nelikās, ka viņa atrastos virtuvē, lai gatavotu pusdienu, bet gan baznīcā pie altāra. Tad pēkšņi es iegāju un apskāvu viņu; pēc skūpsta viņa savā mīlīgajā ^balsī smaidot teica: — Tu mani nobaidīji, — un tas skanēja kā žēlošanās.

Pēc diviem laulības gadiem noskaidrojās, ka Katerīnai nevar būt bērnu. Es to saku uzreiz bez aplinkiem, bet šo pārliecību mēs guvām soli pa solim. Mēs gaidījām dēlu, un, kad tas nenāca pasaulē, vispirms mēs gari un plaši par to runājām ģimenē, tad saņēmāmies un aizgājām pie viena ārsta, pie otra, pie trešā; vēl Katerīna kādu laiku ārstējās, un tas maksāja loti dārgi, kamēr beidzot sapratām, ka nekas nevar līdzēt. Es lūdzos:

—     Nebēdājies … tur neviens nav vainīgs … tas ir liktenis. — Un kādu laiku šķita, ka viņa būtu samierinājusies. Bet ne vienmēr var to, ko grib: varbūt viņa gribēja samierināties, bet nevarēja. Un tagad sāka mainīties viņas raksturs. Viss var būt, ka papriekš viņa pārvērtās fiziski, tad garīgi. Viņas kādreiz maigās acis kļuva bargas, ap mutes kaktiņiem iegulās divas Jaunas, asas rievas; viņas balss, kas bija skanējusi tik melodiski, kļuva griezīga; varbūt viņa pūlējās sevi apvaldīt, bet es ievēroju, ka sāka pārvērsties arī viņas garīgā seja, jo fiziskā to ietekmēja. Sākumā zuda tikai viņas maigums; turpmāk viņa kļuva naidīga, strīdīga, nikna, atbildēja man ar tādiem vārdiem, ka elpa aizrāvās:

«Tam tā jābūt, vai tev patīk vai nepatīk.» — «Neuzbāzies man!» — «Ej taču pie velna!» — «Liec mani mierā!».

Pirmās reizes viņa pali šķita pārsteigta par tādu valodu, bet ar laiku ļāva sev pilnīgu vaļu un gandrīz nemaz vairs citādi nerunāja. Par katru nieku viņa ar troksni aizcirta durvis; manā mājā durvis blīkšķēja vien, un katru reizi es to sajutu kā pliķi sejā. Kādreiz Katerīna bija mani saukusi sirsnīgos vārdos, kādus sieviete saka mīlēdama: mīļais, dārgais, labais; bet tagad nāca tādi vārdiņi kā plānprātis, muļķis, stulbenis, nejēga; un tas vēl bija tas mazākais, ko viņa man prata pateikt. Viņa necieta pretīrunāšanu un, vēl nedzirdējusi iebildumu, jau sauca mani par idiotu:

—    Ciet klusu, tu esi idiots, tu neko nesaproti!

Ja nebija nekāda iemesla ķildoties, viņa mani uz to izaicināja. Katerīnai piemita savs izsmalcināts ļaunums, tik dzēlīgs un rafinēts, ka es to apbrīnotu, ja tas nebūtu tik apvainojošs. Viņa prata atrast, kā mēdz teikt, pašu vājāko vietu, un man nebija vērts apņemties: «Es sakodīšu zobus, nerunāšu, būšu vienaldzīgs.» Viņa mācēja pateikt tādus vārdus, kas koda līdz kaulam, un es vai plīsu aiz dusmām. Tagad viņa bija sākusi šķendēties pār maniem piederīgajiem; ja viņai ticētu, tad tiem vajadzētu būt īstām salašņām, bet viņa, lūk, esot ierēdņa meita; īstenībā gan viņas tēvs bija badā pamiris pilsētas rakstveditis; pēc tam bija kārta maniem fiziskajiem trūkumiem; man viena acs ir akla: redzokļa vietā ir plankums, kas izskatās kā sarecējušas asinis; un viņa iesaucās viebdamās: — Nenāc man klāt… tava acs mani šķebina … tā izskatās pēc vanckara!

Ir zināms, ka nekas neaizvaino sāpīgāk kā ģimenes un fizisko trūkumu aizskaršana. Es tiešām zaudēju savaldīšanos un sāku kliegt. Tad viņa, žultainā smaidā savilkusi lūpas, noteica: — Redzi, kā tu kliedz… ar tevi jau nevar runāt… tu pastāvīgi kliedz . . . vai tu nemaz neesi mācīts uzvesties?

Tā tas nu bija, un es varēju tikai aiziet, un to es arī darīju. Es izgāju ārā un vientuļi staigāju gar Tibru saniknots un noskumis.

Un tomēr es Kalerinu nenīdu, man bija viņas pat žēl,

jo es sapratu, ka viņa nespēj tam pretoties un pati visvairāk cieš. Tā bija viņas nelaime, kas viņu tā mocīja un laupīja viņai savaldīšanos; visredzamāk tas izpaudās viņas gaitā un skatienā: tas bija alkatīgs, nemierīgs, tramigs, izsalcis, nikns kā meža zvēram, kas velti kaut ko meklē. Kad viņa man ļauni atbildēja, viņas balsī vairāk par dusmām un nepatiku skanēja it kā dzīvnieka ņurdēšana, kas cieš un nezina, par ko, un naidojas ar citiem, kas nav vainīgi.

Manas aizdomas, ka rakstura pārvērtības cēlonis ir bērnu trūkums, apstiprināja Katerīnas māte; kad es kādu dienu žēlojos, viņa man pastāstīja, ka bērnībā Katerīna citu neko neesot darījusi kā auklējusi lelles un allaž gribējusi būt māmiņa mazākajiem brālīšiem. Vēlāk viņa bija izveidojusies, kā jau teicu, par sievieti, kuras uzdevums būtu dzemdēt daudz bērnu; viņa to zināja un bija uz to cerējusi. Bet bērni nebija nākuši pasaulē, un viņa tādēļ pati pret savu gribu zaudēja savaldīšanos.

Tā mēs nodzīvojām piecus gadus. Darījumi Veicās, veikals plauka, bet es biju nelaimīgs un apzinājos, ka man vairs nav dzīves. Turklāt Katerīna bija kļuvusi vēl ļaunāka, un var teikt, ka, ar mani runājot, viņas valoda bija tikai lamas un zaimi. Nu vairs kaimiņi neteica, ka esmu apprecējis svēto; visi zināja, ka esmu ievedis mājā nevis svēto, bet velnu. Māmuļa, nabadzīte, centās mani mierināt, teikdama, ka bērns reiz tomēr varot būt un Katerīna kļūšot atkal tikpat maiga kā senāk; bet es biju skeptisks, un, redzot sievu staigājam pa māju izaicinošu seju, alkatīgu un ļaunu, man uzmācās bailes; es klusībā domāju, ka reiz viņa mani nogalinās, tāpat kā suns, kas saceļas pret saimnieku un to sakož. Es

neredzēju šādai dzīvei nekāda atrisinājuma un, viens pats izgājis pastaigāties gar Tibru, skatījos upes plūdumā, un domāju:

—     Man ir divdesmit pieci gadi … es esmu vēl puika, kā saka … taču mana dzīve ir beigusies, man nav vairs cerību… es esmu notiesāts visu mūžu nodzīvot ar dēmonu.

Es zināju, ka nevaru šķirties no sievas, jo viņu mīlēju un viņai tikai es biju pasaulē; bet zināju arī, ka, paliekot kopā ar viņu, dzīve ir beigusies. No šīm domām man uznāca tik dziļa grūtsirdība, ka es gandrīz būtu ielēcis upē.

Reiz nakti, iedams uz māju, es nejauši nokāpu lejā pa kādām no smirdīgajām kāpnītēm, kas noved līdz Tibras malas zvirgzdiem, un, izraudzījis vietu tilta arkas ēnā, novilku svārkus, salocīju un noliku zemē; tāpat tumsā uzrakstīju zīmīti un noliku uz svārkiem. Uz tās es uzrakstīju: «Es daru sev galu manas sievas dēļ,» — un parakstījos. Jau sākās ziema, un Tibra bija baismīgi uzplūdusi: tumša un auksta kā ala, piemēslota ar žagariem un atkritumiem. Kad gribēju jau mesties iekšā, man uznāca bailes, un es sāku raudāt. Raudādams aizgāju atpakaļ pa zvirgzdiem līdz kāpnītēm, uzkāpu, aizskrēju mājā. Nekavējoties iegāju guļamistabā, kur Katerīna jau gulēja. Saņēmu viņu aiz rokas un uzmodināju, teikdams: — Nāc man līdz! —: Šoreiz viņa izbijās un sekoja man, ne vārda neteikdama. Varbūt viņa iedomājās, ka gribu viņu nonāvēt, jo kāpnīšu galā mazliet pretojās. Bet bija tumšs, tuvumā neviena cilvēka, un es piespiedu viņu nokāpt lejā. Mēs soļojām pa zvirgzdiem, viņa pa priekšu, es no muguras tikai kreklā un

bezrocī; zem tilta es viņai parādīju svārkus, pacēlu zīmīti un devu viņai, teikdams:

—    Redzi, cik tālu tu mani esi novedusi… Katerīna, kādēļ tu esi tā pārvērtusies? … Tu biji tik maiga, un tagad tu esi pats nelabais .. . Kādēļ?

To dzirdot, arī viņa pēkšņi sāka raudāt, raudādama apskāva mani un solījās turpmāk laboties, tad palīdzēja man uzvilkt svārkus, un mēs atgriezāmies mājā. Es par to stāstu, lai jūs zinātu, cik izmisis es biju. Bet Katerīna nelabojās, gluži otrādi — no tās reizes viņa sāka mani izsmiet, jo man esot pietrūcis drosmes izdarīt pašnāvību.

Bija 1943. gads. Pēc pirmajiem uzlidojumiem un bombardēšanas māmuļa nolēma, ka slēgsim veikalu un brauksim visi uz viņas ciematu Vallekorsu Čočarā. Katerīna, kā parasts, te piekrita, te pretojās, un es nezināju, ko iesākt. Beidzot mēs devāmies ceļā ar kravas mašīnu, kas brauca pēc miltiem un citām precēm melnajam tirgum. Mēs sēdējām karstajā saulē uz kravas mašīnas soliņiem ar mantu saiņiem pie kājām. Bijām jau nobraukuši labu gabalu un, pabraukuši garām Frosinonei, atradāmies līdzenumā, tālu no kalniem, nopļautu lauku vidū. No lielā karstuma es biju drusku iesnaudies; te pēkšņi auto uz vietas nobremzēja un šoferis uzkliedza:

—    Lidmašīna .. . visi grāvī!

Lidmašīna nebija redzama, bet ļoti tuvu bija dzirdams motora spalgais, metaliskais, griezīgais troksnis un ložmetēja sausā sprēgoņa; tuvumā bija papeļu un citu kuplu koku rinda, motora troksnis nāca no turienes, pati lidmašīna _bija aiz biezās lapotnes. Es uzsaucu Katerīnai: — Atri.. . kāpjam zemē! … — Bet viņa paraustīja plecus un ļauni atteica: — Es palieku šeit! — Nāc taču, — es neatlaidos, — vai tu gribi mirt?

—    Mirt vai nemirt, man vienalga.

So atbildi es dzirdēju, jau zemē būdams; es aizskrēju uz grāvi, un tūlīt arī lidmašīna aizsedza debesis virs mums, motora rūkoņa nodārdēja kā pērkons, cauri lam es sadzirdēju ložmetēja krusas kapāšanu; kravas mašīna stāvēja ceļa vidū, un Katerīna sēdēja uz tās; ložmetēja kārta uzvirpuļoja arvien tālāk pa ceļu daudzus putekļu mākonīšus. Lidmašīna bija pārlidojusi pāri, pazudusi aiz kokiem, tad atkal cēlās augstāk un attālinājās, kā balta spāre svelmainajās debesīs; bet auto joprojām stāvēja ar Katerīnu vienu pašu uz tā. Es skrēju uz auto, saukdams Katerīnu; viņa neatbildēja; es ielēcu mašīnā: viņa bija mirusi.

Tā nu divdesmit piecus gadus vecs es kļuvu atraitnis; man priekšā bija plaša un brīva dzīve, par kādu es biju sapņojis, vientuļi staigādams gar Tibru. Bet es biju mīlējis Katerīnu, un ilgus gadus manas sāpes nerimās. Domāju, ka, savu alku mocīta, viņa bija ilgojusies un meklējusi, pati nezinādama, ko īsti; to neatradusi, viņa ne jau aiz savas vainas bija kļuvusi ļauna un beidzot ilgotā vietā sastapusi nāvi. Un viss bija galā, un nekas vairs nebija darāms: viņa bija pārvērtusies un mirusi aiz iemesla, kas nebija no viņas atkarīgs; es biju cietis un atbrīvots no ciešanām tāda paša no manis neatkarīga iemesla dēļ. Un viņas maigums, kas mani tā valdzināja, bija viņai dāvāts tāpat kā ļaunums un nāve.

MAMMIŅA

Raiba ir dzīve. Kādu vakaru mēs ar Stefanīni sēdējām oslerijā, runājām par šo un to, un es viņam iejautājos, vai viņš nevarētu manā vietā uzrakstīt vēstuli it kā no bezdarbnieka, bada cietēja, kuram jāgādā turklāt par nedziedināmi slimu māti, kurš visu šo nelaimju dēj griežas pie kāda labdara cēlās sirds un izlūdzas naudu, ar ko glābties no bada un ārstēt māti. Stefanīni bija īsts badmira, allaž bez graša kabatā, allaž veltu cerību pilns uz kādu laimes gadījumu; bet viņam bija tāda spēja, ko sauc par «veiklu spalvu». Viņš kā žurnālists reižu reizēm iesūtīja kādu rakstu sava novada avīzītei un vajadzības gadījumā spēja ātri uzrakstīt dzejoli par vienu vai otru temu, sarīmējot pantus, kā pieklājas. Mans lūgums viņu ieinteresēja; viņš tūlīt jautāja, kādēļ man tāda vēstule vajadzīga. Es paskaidroju, ka dzīvē ir daudz un dažādu nejaušību; es neesmu literāts, un var pienākt bridis, kad man tāda vēstule noderētu, un katru

dienu jau negadās Stefanīni, kas spēj uzrakstīt vēstuli pēc visiem likumiem. Kļūdams ziņkārīgs, viņš jautāja, vai mana māte tiešām esot slima. Es viņam pateicu, ka mana māte, ciemata vecmāte, esot, cik man zināms, pie labas veselības, bet galu galā viss taču varēja gadīties. Lai gari nerunātu, teikšu, ka viņš tik ilgi jautāja un taujāja, kamēr beidzot es izstāstīju visu patiesību; tas ir, ka es dzīvoju, kā mēdz teikt, no gadījuma uz gadījumu un, ja nav nekā labāka, tad viens no tādiem gadījumiem varētu būt šī vēstule, ko lūdzu man uzrakstīt. Es biju pārsteigts, ka viņš nepavisam nebija par to sašutis un vēl sīki izprašņāja, kā es domājot rīkoties. Turēdams viņu par savu draugu, es kļuvu vaļsirdīgs, pastāstīju viņam, ka ar šo vēstuli iešu pie kāda naudīga cilvēka un nodošu to kopā ar kādu mākslas priekšmetu: bronzas figūriņu vai gleznu, piebilstot, ka iegriezīšos atkal pēc kādas stundas saņemt ziedojumu. Es izliktos, ka dāvinu viņam mākslas priekšmetu aiz pateicības; īstenībā tas noder, lai dabūtu lielāku ziedojumu, jo labdaris nekad negrib saņemt vairāk nekā dod. Es beidzu ar apgalvojumu, ka panākumi ir garantēti, ja tikai vēstule būs labi uzrakstīta; nekādā gadījumā nedraud briesmas, ka tiks ziņots policijai, jo summa nav liela un neviens negribēs pat policijai atklāt, ka man ir noticējis.

Stefanīni ļoti uzmanīgi noklausījās šo izklāstījumu un teica, ka labprāt uzrakstīšot šādu vēstuli. Es vēl atgādināju, ka jāuzsver galvenokārt trīs apstākļi: bads, bezdarbs un māmuļas slimība; viņš atbildēja, lai ļaujot tikai viņam brīvi rīkoties, viss tikšot izdarīts ļoti labi. Tad lika saimniekam atnest loksni papīra, izvilka no kabatas pildspalvu un, pacēlis degunu uz augšu un brīdi sakopojis domas, ātri uzmeta vēstuli bez svītrojumiem,

bez labojumiem; viņā skatoties, bija jābrīnās, un es gandrīz neticēju savām acīm. Ar glaimiem biju sacēlis spārnos viņa pašmīlību, apgalvodams, ka zinu, cik viņam ir veikla spalva un cik labi viņš pazīst visus rakstu mākslas noslēpumus.

Beidzis rakstīt, viņš iedeva man lapu; es sāku lasīt un paliku bez elpas. Tur bija viss: bads, bezdarbs, mammiņas slimība; viss uzrakstīts tieši tā, kā vajag, tik īstiem un sirsnīgiem vārdiem, ka gandrīz vai aizkustināja mani pašu, lai gan es zināju, ka tas nav patiesība. Ar īsta rakstnieka iedvesmu Stefanīni sevišķi izšķērdīgi bija rīkojies ar vārdu «mammiņa» tādos vārdu savienojumos kā «mana dievinātā mammiņa» vai arī «mana nabaga mammiņa», vai «mana dārgā mammiņa», labi zinādams, ka «mammiņa» ir viens no tiem vārdiem, kas runā tieši uz cilvēka sirdi. Viņš lieliski bija izpratis triku ar mākslas priekšmetu, un tā vēstules daļa, kur par to bija rakstīts, mirdzēja kā dārgakmens. Stefanīni par to gan ieminējās, gan klusēja, gan lūdza, gan neteica ne vārda; jāatzīst — viņš meta zivij ēsmu tā, lai tā neko nenojaustu. Es viņam atklāti pateicu, ka šī vēstule ir īsts meistardarbs; viņš jutās glaimots un smiedamies piekrita, ka vēstule esot labi uzrakstīta; tik labi, ka viņam gribētos vēstuli uzglabāt, un viņš lūdza man atļauju to norakstīt. Tad viņš vēstuli norakstīja, un -es izmaksāju viņam vakariņas; drusku vēlāk mēs šķīrāmies kā labi draugi.

Pēc dažām dienām es nolēmu vēstuli izlietot. Runājot par šo un to, Stefanīni bija nosaucis kāda cilvēka vārdu, kas pēc viņa domām katrā ziņā uzķertos uz āķa; tas bija kāds advokāts Campikelli, kuram, kā viņš man teica, apmēram pirms gada nomirusi māte. Sis zaudējums advokātu dziji satriecis, to Stefanlni zināja, un tas nodevies labdarībai, palīdzēdams nabaga ļaudīm kad un kā vien varēdams. Īsi sakot, tas bija tieši tāds cilvēks, kāds man vajadzīgs, ņemot vērā, ka ne tikai Stefanīni vēstule bija aizkustinoša un pārliecinoša, bet arī advokātu rūgtā dzīves pieredze jau bija tā noskaņojusi, ka viņš man varētu noticēt. Tātad kādu rītu es paņēmu vēstuli un mākslas priekšmetu — zeltītu čuguna lauvēnu ar ķetnu uz marmora bumbas — un aizgāju piezvanīt pie advokāta durvīm.

Viņš dzīvoja kādā Prāti rajona savrupmājā, kas atradās veca parka vidū. Durvis atvēra istabene, un es ātri nobēru: — Šo priekšmetu un šo vēstuli nododiet advokātam. Sakiet viņam, ka lieta ir steidzama un es pēc stundas atkal atnākšu, — Es ieliku viņai visu rokās un aizgāju. Šo stundu es gaidot staigāju pa taisnajām un tukšajām Prāti ielām, domās atkārtodams to, kas man būs jāsaka advokātam. Es biju labā omā, manas domas bija skaidras, biju pārliecināts, ka pratīšu atrast vajadzīgos vārdus un toni. Kad stunda bija pagājusi, es atgriezos un atkal piezvanīju.

Es cerēju ieraudzīt jaunekli manos gados, advokāts turpretī bija vīrs pāri piecdesmitiem, tuklu, sarkanu, izblīdušu seju, pliku galvu, asarainām acīm; viņš izskatījās pēc bernardiniešu sugas suņa. Nodomāju, ka mirusi māte būs bijusi vismaz gadus astoņdesmit veca, un uz rakstāmgalda tiešām stāvēja kādas ļoti vecas sinjoras fotogrāfijā; sinjorai bija krunkaina seja un balti mati. Advokāts, vīrs ar garu bārdu, atpogātu apkaklīti, ģērbies svītrotos zīda rīta svārkos, sēdēja pie papīriem apkrautā galda. Lielā darba istaba bija līdz griestiem pilna ar grāmatām, ar daudzām gleznām, statuetēm, ieročiem, puķu vāzēm. Advokāts pieņema mani kā klientu un skumjā balsī aicināja apsēsties. Tad viņš, it kā gribēdams koncentrēties, atbalstīja galvu rokās un beidzot drūmi teica: — Es saņēmu jūsu vēstuli . . . ļoti aizkustinoša.

Ar pateicību es atcerējos Stefanīni un atbildēju:

—     Advokāta kungs, tā ir patiesa vēstule, tādēļ aizkustinoša … tā man nāca no sirds!

—     Kādēļ gan jūs griezāties tieši pie manis, kad ir tik daudz citu?

—     Advokāta kungs, teikšu jums taisnību; es zinu, cik sāpīgu zaudējumu jūs esat pārcietuši, — advokāts klausījās mani, acis piemiedzis, — un domāju: kas tik smagi ir cietis mātes nāves dēļ, tas sapratīs dēla mokas, kas dienu dienā savu acu priekšā redz mammiņu, lā sakot, mirstam un nespēj viņai palīdzēt. . .

Klausoties manus vārdus, ko es jau iekarsdams teicu pacilātā balsī, advokāts vairāk reižu piekrītoši pamāja ar galvu, it kā gribētu teikt, ka mani saprot, un tad, pacēlis acis, iejautājās: — Jūs esat bezdarbnieks?

Es atbildēju: — Bezdarbnieks? Tas ir par maz teikts, advokāta kungs … es esmu izmisis .. . mana dzīve ir īsts sāpju ceļš… es esmu apstaigājis visas iestādes, divus gadus jau staigāju un neatrodu neko . . . advokāta kungs, es nezinu vairs, ko darīt.

Es biju runājis ar degsmi. Advokāts atkal saņēma galvu rokās un jautāja:

—    Un kas kaiš jūsu mātei?

—    Advokāta kungs, mammiņai kaite ir šeit, — es atbildēju un, lai viņu ietekmētu, sataisīju izmocītu seju, un piedūru pirkstu sev pie krūtīm. Viņš nopūzdamies jautāja:

—    Un šis priekšmets … šī bronza?

Tādu jautājumu es biju paredzējis un moži atbildēju:

—      Advokāta kungs… mēs esam trūcīgi, pat nabadzīgi . . . bet vienmēr tas tā nebija … kādreiz mēs bijām turīgi, var teikt… tētis …

—    Tētis?

Es pārsteigts jautāju: — Jā, kāpēc? . .. Vai tad tā nemēdz teikt?

—           Jā gan, — viņš atbildēja, spiezdams sev deniņus, — saka jau arī — tētis. Turpiniet!

—           Tētim bija audumu veikals… labi iekārtota māja … Advokāta kungs, mēs visu pārdevām … gabalu pēc gabala … Šī bronza ir pēdējā manta, kas mums vēl ir palikusi… tā stāvēja uz tēta rakstāmgalda.

—    Tēta?

Es sastomījos un šoreiz nez kādēļ pārlaboju:

—           Jā, mana tēva… vārdu sakot, tas ir mūsu pēdējais glābiņš .. . bet, advokāta kungs, es vēlētos, lai jūs to pieņemtu kā manas pateicības zīmi par jūsu labdarību . ..

—           Jā, jā, jā, — trīs reizes atkārtoja advokāts, joprojām spiezdams deniņus, pateicis ar to, ka visu saprot. Tad, galvu nokāris, ilgi klusēja. Likās, viņš kaut ko pārdomāja. Beidzot viņš saslējās un man noprasīja: — Ar cik «m» jūs rakstāt vārdu «mammiņa»?

Šoreiz es no liesas izbrīnījos. Nodomāju, ka, Stefanīni vēstuli pārrakstīdams, esmu kļūdījies, un nedroši teicu: — Es lo rakstu ar trīs «m»: vienu sākumā un divus vidū.

Viņš ievaidējās un gandrīz sāpīgi atbildēja:

—           Redziet, tik daudz «m» padara man šo vārdu antipātisku.

Nu es sev jautāju, vai no sāpēm par mātes nāvi viņš gadījumā nav ’jucis. Es ierunājos uz labu laimi: — Tā taču saka . .. puikas saka mammiņa, un pieauguši vīri tā saka joprojām visu mūžu, kamēr vien māte dzīvo . .. un vēl pēc tam.

—     Labi! — viņš pēkšņi uzkliedza ļoti spēcīgā balsī, sizdams ar dūri uz galda, no kā es salēcos. — Tieši daudzo «m» dēļ šis vārds man ir anlipalisks … ārkārtīgi pretīgs, saprotat, Lopresto? . .. Ārkārtīgi pretīgs …

—    Bet, advokāta kungs, ko es tur varu darīt? — es nošļupstēju.

—     Es to zinu, — viņš parastā balsī ierunājās, atkal spiezdams galvu ar rokām, — es zinu — runā un raksta mammiņa, tāpat kā runā un raksta tētis… tā saka arī vecais Dante .. . Vai jūs, Lopresto, esat lasījuši Danti?

—    Jā, advokāta kungs, esmu to lasījis … Šo to esmu lasījis.

—     Bet, neraugoties uz Danti, šie divi vārdi man ir nepatīkami, — viņš turpināja, — un «mammiņa» varbūt vēl nepatīkamāks par «tēti».

Šoreiz es paliku kā mēms, vairs nezinādams, ko teikt. Pēc ilgas klusēšanas es uzdrošinājos atkal:

—    Advokāta kungs… es saprotu, vārds «mammiņa» jums netīk tās nelaimes dēļ, kas jūs ir piemeklējusi. . . bet jums tomēr vajadzētu veltīt mazliet saprašanas man . .. mums visiem ir mamm … es gribēju teikt māte.

—    Jā, visiem, — viņš atteica.

Atkal klusums. Tad viņš paņēma no galda manu lauvēnu un sniedza to man, teikdams: — Paturiet pats, Lopresto: saņemiet atpakaļ savu bronzu.

Es to paņēmu un piecēlos kājās. Viņš izņēma kabatas portfeli, nopūzdamies izvilka lūkstošliru zīmi un, man to sniegdams, teica: — Kā liekas, jūs esat lāga puisis. . . kādēļ nemēģināt strādāt? … Tā jūs drīz nonāksiet cietumā, Lopresto … Te būs tūkstoš liru.

Ne dzīvs, ne miris es paņēmu tūkstoš liras un gāju uz durvīm. Viņš mani pavadīja un uz sliekšņa man jautāja:

—    Starp cilu, Lopresto, vai jums ir brālis?

—    Nē, advokāta kungs.

—     Un tomēr pirms divām dienām atnāca viens ar gluži tādu pašu vēstuli kā jūsējā . . . slima māte un viss pārējais … pat bronza bija līdz, lai gan mazliet citāda: nevis lauva, bet ērglis… un, tā kā vēstule bija tāda pati, es iedomājos, ka tas būs bijis jūsu brālis.

Nu man atlika tikai jautāt: — Vai tas nebija maza auguma melnīgsnējs puisis spožām acīm?

—    Tieši tā, Lopresto.

Ar šiem vārdiem viņš mani izbīdīja ārā no darbistabas, un es atrados dārzā, apjukumā spiezdams pie krūtīm bronzēto čuguna lauvēnu.

Vai jūs sapratāt? Stefanīni pirms manis bija izmantojis vēstuli saskaņā ar manu plānu. Un aizgājis pie ta paša cilvēka! Teikšu taisnību, es biju dziļi sašutis. Ja tāds nabadziņš un neveiksminieks kā es ķeros pie šādas vēstules, tas nu vēl šā tā. Bet, ja to bija darījis Stefanīni: rakstnieks, dzejnieks un žurnālists, cilvēks, kas bija izlasījis tik daudz grāmatu un mācēja pat franciski runāt, lai arī staigāja nošķiebtiem papēžiem, tas man likās jau par traku. Pie velna, ja tu esi Stefanīni, tad ir lietas, ko tu nedrīksti darīt! Bet es ticu, ka arī iedomībai šeit būs bijusi sava loma. Viņš būs prātojis: «Tā ir lieliski izdevusies vēstule, kādēļ to neizlietot?» Un viņš bija aizgājis pie advokāta Campikelli.

BRILLES

ŠUvēju bija iesaukuši par Nespolu, jo viņa bija pundure, un dzeltenais un melnais viņas sejā atgādināja nogatavojušos mespilu [16] : melnas acis, melni loki ap acīm, melnas uzacis un Ūsiņas; vaigi, piere, deguns — dzelteni. Nespola vienmēr bija ģērbusies kā tās lupatiņu lelles, ko bērni velk sev līdz pa zemi: ar iežņaugtu vidukli, īsiem svārkiem virs resnajiem, apaļajiem stilbiem.

Nespola strādāja mājā, savā otrā stāva dzīvoklī Arančo ielā. Viņai bija trīs istabas: guļamistaba, kur stāvēja divvietīga laulības gulta, skapis ar spoguļa durvīm, kumode ar marmora virsu, naktsgaldiņi, krēsli, galds, istaba bija tā pieblīvēta, ka nebija kur apgriezties; maza uzlaikošanas istaba, kur stāvēja tikai liels, trejdaļīgs spogulis — un nekas vairāk; tad vēl istabiņa pie maza balkona sētas pusē, starp tualeti un virtuvīti, kur gulēja viņas dēls Natāle.

Nespola strādāja guļamistabas loga nišā, sēdēdama pītā bērnu atzveltnes krēslā. Ienācējs nevarēja viņu redzēt, jo viņa atradās nišā starp logu un nolaisto priekškaru, kas bija izšūts ar putniem un puķu groziņiem. Šajā nišā bez bērnu krēsliņa Nespolai stāvēja vēl galdiņš diegu spolītēm un kanārijputniņa būrītis. Bet, kad viņa zīmēja vai piegrieza, viņa izklāja drānu uz gultas, uzrāpās uz segas, un, ceļos nometusies, darbojās ap topošo kleitu.

Viņa pielaikoja, kā jau teicu, mazajā istabiņā: kliente noģērbās un nostājās pie spoguļa; Nespola, turēdama lūpās adatu vai kniepadatu, uzkāpa uz taburetes, un tā bija vienādā garumā ar klienti. Pielaikojot Nespola vienā laidā ātri ātri konfidenciāli un laipni čivināja. Visbiežāk viņa gandrīz čukstus teica klientei glaimus, jūsmodama par tās balto ādu, skaistajiem matiem, acu krāsu un augumu. Ja kliente bija sevišķi daiļa, Nespola bez kavēšanās sauca dēlu par liecinieku: — Natāle, nāc šurp, paskaties un saki, — vai tā nav no debesīm nokāpusi Madonna?

Klientes, pa lielākai daļai apkaimes meitenes, neprotestēja — jo vairāk tādēļ, ka Natāle nebija vīrietis, no kura jākautrējas. Ar šiem glaimiem, kas turklāt nemaz nebija liekuļoti, Nespola bija ieguvusi labu klientūru. Pie viņas iegriezās daudzas meitenes no tās pašas mājas un no apkaimes.

Es visu to zinu, jo tajā laikā, kad mēs ar Nalāli bijām draugi, es bieži apmeklēju Nespolas māju. Toreiz Natāle meklēja darbu un bija to arī atradis vulkanizācijas darbnīcā, kur es biju mehāniķis. Bet jau pēc diviem mēnešiem viņš pateica, ka tas neesot īstais ceļš, kā tikt uz augšu, pameta darbnīcu un atgriezās mājās. Mani ļoti pārsteidza teiciens par ceļu uz augšu, jo nekad nebiju iedomājies, ka ar vulkanizēšanu varētu iegūt kaut ko vairāk par iztiku; šī teiciena un arī citu runu dēļ, kas kairināja manu ziņkāri, es joprojām apciemoju Natāli, kaut gan, taisnību sakot, viņš man nemaz nebija simpātisks.

Natāle bija plecīgs un drukns, it kā izblīdušu, pelēcīgi bālu un aukstu seju, kas nezin kādēļ modināja man domas par zivi, kurai būtu vaigi. Viņš valkāja apaļas dubultbrilles, un viņa vaibsti vienmēr bija svinīgi un nopietni, un tādēļ viņu sauca par profesoru, kaut gan, kā man šķiet, viņš bija mācījies tikai elementārskolā. Šāda seja un nosvērtā izturēšanās iedvesa uzticību; un tiešām, darbi, kādus viņš bija atradis pirms vulkanizēšanas, allaž bija nevis strādnieka, bet gandrīz jau ierēdņa darbi: kurjers, sargs, noliktavas uzraugs, kopētājs. īsi sakot, tādi darbi, kur svarīgākais bija uzticība, ko modināja viņa pilna mēness seja un brilles. Bet velns jaucās pa vidu: Natāle zaudēja visus šos darbus, kā likās, tāpēc, ka agrāk' vai vēlāk izdarīja kaut ko tādu kā piesavināšanos, krāpšanu, zādzību. Cik es zinu, tas visur notika vienādi: sākumā principāls viņam uzticējās, bija gatavs zvērēt, ka viņš ir goda virs un būtu devis viņam rokā pat naudas skapja atslēgas; tad nezin kādēļ pēkšņi viņu padzina, nenovēršami teikdams: — Vācies prom un nerādies vairs man acīs… Saki paldies savai krietnajai mātei, ka mēs tevi nenododam tiesai!

To visu es vairāk gan tikai nojautu, jo, arī apciemojot viņu māju, nekas nebija manāms. Nespola vienmēr bija moža, rosīga un varbūt tikai reizēm nopūtās; un viņam jau būtu varējusi iespļaut sejā, un viņš pat nesaviebtos. Tātad viņi saglabāja ārējo pieklājību, bet vienatnē droši vien māte izmisusi raudāja, un viņš solījās laboties. Bet, tikko viņš atrada citu darbu, kāja atkal paslīdēja.

Pēc izskata Natāle nelikās sevišķi spēcīgs: vidēja auguma, drukns, uzvalks kā uzspīlēts, un tas vienmēr likās par mazu, bet viņš bija stiprs kā vērsis; darbnīcā es redzēju, ka viņš viens pats pacēla mazgabarīta aulomobilīti. Šis apslēptais spēks bija pa daļai viņa īstā rakstura simbols: īstā daba bija apslēpta zem nopietnā un nosvērtā izskata. Viņš bija tas, ko sauc par divkosi: no ārpuses tāds, no iekšpuses citāds. Vienīgi māte jau nu gan zināja, kas viņš īstenībā bija. Mātei Natāle bija atvēris acis ar savu pasākumu Neapolē pirms dažiem gadiem. Kad Ziemeļos vēl plosījās karš, Natāle, kurš vēl nebija sevi parādījis un kura nopietnā seja un brilles maldināja pat māti, pārliecināja viņu un dažas viņas draudzenes uzticēt tam kādu summu, ar ko braukt uz Neapoli iepirkt sieviešu zeķes: Romā zeķu trūka, tās varētu pārdot par lielu naudu; tur visiem bija jākļūst stāvus bagātiem. Nezinu, kāpēc tai namā, kur Natāle dzīvoja, runāja, ka viņam esot ķēriens uz darījumiem, un visas pazīstamās nabadzīgās sievietes deva viņam cik necik naudas, bet māte atdeva visus savus ietaupījumus. Natāle aizbrauca uz Neapoli ar auto, bet zeķu neatveda; atbrauca atpakaļ pat bez svārkiem. Viņš stāstīja, ka Formijas augstienē uzbrukuši bandīti.

Nelaime likai lā, ka šoferis, kas bija viņu vedis uz Neapoli, drīz vien pastāstīja taisnību: Neapolē Natāle saticies ar dažiem kaislīgiem neapoliešu kāršu spēlmaņiem. Viņi sēdušies pie galda, un Natāle zaudējis.

Man stāstīja, ķa Nespola toreiz pat saslimusi, galvenokārt savu draudzeņu dēļ, kas bija viņai uzticējušās. Māte gribēja visām atmaksāt un dabūja nostrādāties dažu labu gadu. Natāle turpretī nepamirkšķināja ne aci, it kā nekas nebūtu noticis. Bet es domāju, ka māte nekad vairs viņam neuzticējās.

Tātad Natāle bija kāršu spēlmanis nevis aiz spēles kaislības, bet tāpēc, ka viņš, pēc paša vārdiem, agri bija sapratis, ka nabags ar godigu darbu nekur tālu nevar tikt un vienīgi laime var palīdzēt izkļūt no nabadzības. Viņam vispārīgi bija savi uzskati par dzīvi un par panākumiem, un viņš tos labprāt klāstīja. Kā jau teicu, ari pēc tam, kad viņš. atstāja vulkanizācijas darbnīcu, es joprojām viņu apciemoju, jo viņa uzskati modināja manī ziņkāri un šis zaglis, kas izskatījās pēc profesora, šis zeņķis, kas šķita nobriedis vīrs, šis nejēga, kas nekad nebeidza savas pārgudrās runas, pa daļai mani kaitināja, pa daļai ietekmēja. Natāle tātad atzina, ka laime dzīvē ir viss un laime pieder tam, kas prot to paņemt; laimei tomēr jāpalīdz, un galvenais ir veiklība, vajag tvert izdevīgu brīdi un iet uzbrukumā; žēl tikai, ka savā kaislīgajā dziņā iet uzbrukumā viņš aizmirsa vajadzīgo piesardzību un allaž visu samaitāja.

Savus uzskatus Natāle klāstīja tā, it kā tie būtu evaņģēlijs, cieši un noteikti skatīdamies caur brillēm; klausītājs varēja apmulst un nodomāt, ka Natāle nemaz nav neveiksminieks, bet cilvēks, kurš ir pratis notvert laimi aiz čupra un nelaiž to vairs vaļā. Tas mani kaitināja, un reiz es nenocietos un viņu pārtraucu: — Nu, bet kā tad klājas tev pašam? — viņš tomēr neapjuka, jo viņam ir ārkārtīgi biezs pauris, un atbildēja, plecus raustīdams:

—   Tas nekas . . . Roma nav uzcelta vienā dienā.

Gaidīdams, kamēr Roma būs uzcelta, viņš pagaidām dzinās pakal laimei, spēlēdams kārtis ar kuru katru, kur vien pagadījās. Visbiežāk viņš spēlēja netālu no mājas kādas konditorejas dibentelpā pēc slēgšanas. Kamēr apkalpotājs, novilcis aizlaidni, kaisīja grīdu ar zāģu skaidām un spodrināja leti, Natāle, konditorejas saimnieks, viesmīlis un vēl viens spēlēja kārtis. Vai viņš vinnēja? Vai viņš paspēlēja? Varbūt kādu reizi viņš arī vinnēja, jo es nesaprotu, kur viņš citādi būtu ņēmis naudu, ko spēlēt; tomēr beigu beigās viņš zaudēja, jo, būdams tukšinieks un šuvējas dēls, viņš bija it kā māla trauks pret dzelzs traukiem — tiem trim pārējiem, kuriem bija vairāk naudas nekā viņam. Tādās reizēs, kad viņš paspēlēja un nezināja vairs, kā aizpildīt robus, viņš pievīla to cilvēku uzticību, kas viņam deva darbu. Viņš piesavinājās un pārdeva. Te bija to pēkšņo atlaišanu un atvadvārdu noslēpums, no kā pat nēģerim vajadzētu nosarkt, bet Natālem no tiem nebija ne silts, ne auksts. Māte, nu jau dēlu pilnīgi pazīdama, neteica viņam kā daudzas citas mātes: — Neskrien pakaj sievietēm! — vai arī: — Nenosit laiku ar sportu! — bet vienīgi: — Atmet to kāršu spēli, mans saulainais dēls!

Māte to sauca par zelta dēlu, par saulaino dēlu, jo, kad visi vārdi bija izrunāti un māte zināja, ka dēls ir zaglis un bezgodis, tas tomēr bija viņas dēls un viņa cerēja, ka kādu dienu tas labosies, sāks iet taisnus ceJus un kļūs krietns strādnieks. Bet zelta dēls saulainais dēls turpretī kādu rītu, kad Nespola bija aiznesusi kleitu pasūtītājai, uzlauza ar stienīti skapi un paņēma visu naudu, cik vien tur atrada. Vēlāk, kā man tika stāstīts, viņš izskaidrojis mātei, ka gribējis izspēlēt tikai vienu partiju, vienu vienīgu un tad atdot viņai naudu simtkār-

tīgi. Bet par ņelaimi bija zaudējis kā parasti. Domāju, ka Nespola atmeta naudai ar roku — viņa pie tā jau bija pieradusi. Bet to lauzni dēls it kā būtu iedūris mātei sirdī. No tās dienas viņa kļuva skumja un, pakāpusies uz taburetes pielaikot klientei kleitu, aizmirsa pateikt glaimus.

Kādu dienu Natāle pārnāca mājā pret vakaru un stāstīja mātei, ka staigājis, darbu meklēdams. Viņam nebija briļļu, un viņš teica, ka laikam būšot tās aizmirsis kafejnīcā, jo noņēmis, gribēdams lasīt avīzi. Kad kaut kas bija jādara sevišķi rūpīgi, viņš vienmēr noņēma brilles, varbūt baidīdamies, ka tās nesaplīst, varbūt arī tāpēc, ka tuvumā viņš redzēja labāk bez brillēm.

Māte bija nolikusi viņam vakariņas, kā parasts, uz sava darba galdiņa guļamistabas nišā; un viņš notiesāja šķīvi makaronu ar sardelēm, šķīvi sautētu dārzeņu un gabalu maizes. Kā redzams, viņš bija ļoti izsalcis; vēlāk Nespola slāstīja, ka nekad neesot redzējusi viņu ēdam ar tādu baudu. Paēdis Natāle aizkūpināja cigareti un tad nogulēja gandrīz stundu divvietīgajā gultā. Pamodies viņš paprasīja Nespolai naudu un aizgāja uz kino turpat blakus, kur gāja komiska amerikāņu filma. Es biju zālē un redzēju viņu pirmajā rindā bez brillēm; viņš, iegrimis atzveltnes krēslā kā maiss, šad tad iesmējās, it kā klepotu, kratīdamies ar visu miesu.

Rezultāts: pie kino izejas policija, kas bija meklējusi Natāli jau mājās, to arestēja un aizveda. Otrā rītā visi laikraksti ievietoja ziņojumu: Natāle gājis maksāt īri un izmantojis izdevību, lai ar vesera sitieniem nogalinātu veco, ar ģikti slimo mājas saimnieku. Nebūtu Natāle bijis tik akurāts cilvēks, varbūt viņu nekad arī neatklātu. Bet, lai labāk trāpītu ar veseri, viņš bija

noņēmis brilles un nolicis uz palodzes; vēlāk uztraukumā bija tās aizmirsis, un policija tās atrada. Nelaimīgā māte, kura vairs nedomāja, ka viņai varētu būt vēl kādi pārsteigumi, torīt pārdzīvoja pašu lielāko pārsteigumu. Nezinu, ko viņa izjuta pirmajās dienās, kad visas avizes rakstīja par dēlu un par viņu pašu, bet jādomā, vēlāk viņa veltīja sevi Madonnai, jo bija reliģioza; un Madonna bija viņai žēlīga, dodama spēku dzīvot tālāk. Ir zināms, ka drīz pēc nozieguma Nespola gāja uz cietumu apciemot dēlu; sava nopietnā izskata un labās uzvedības dēļ viņš bija ieguvis uzticību un strādāja cietuma slimnīcas kancelejā.

ĶINIEŠU SUNS

nezinādams vairs toziem, ko darīt, ko nedarīt, es nolēmu kļūt par suņu ķērāju — ķert suņus nevis pilsētai, kas vēlāk liek tos nogalināt, bet pats sev, lai saņemtu dzeramnaudu par katru nozagto suni. Es aizgāju uz lepnu pilsētas rajonu tajā laikā, kad kalpones ved suņus pastaigāties, un kabatā man bija aukla ar cilpu galā. Tikko kāda kalpone iznāca ārā, es tai pa gabalu sekoju. Kalponēm, kā zināms, nav daudz izpriecu, un tās izmanto pastaigu, lai satiktos ar kādu draudzeni vai pat ar līgavaini. Tad kalpone parasti palaiž suni vaļā, un tas tūlīt skrien uz priekšu, ošņādams un celdams kāju pie katra stūra. Tikko pamanīju, ka kalpone ir kļuvusi izklaidīga, es piegāju pie suņa, ātri uzmetu tam cilpu kaklā — un prom ap stūri. Pēc tam tas grūtākais bija nokļūt uz Tormarančo, kur es dzīvoju. Pa daļai kājām, pa daļai ar dažiem taksometru šoferiem, kas dzīvoja tajā

pamalē, es tiku līdz Garbatellai un no turienes ar autobusu mājās.

Man jāsmejas, bet tomēr — mājās. Labāk teiksim, ka es nonācu kāda Tormarančo grausta istabas kaktā, kuru man kopā ar saliekamo gultu izīrēja mans draugs — strādnieks Bonifaci.Tajā pašā istabā vēl gulēja viņš, viņa sieva un trīs bērni, un naktī tā kļuva par īstu guļammaisu klāstu, un, lai tiktu ārā, kādam vajadzēja piecelties un saritināt savējo. Es atstāju suni Bonifaci uzraudzībā, kas zināja par šiem maniem darījumiem, un otrā dienā devos uz to savrupmāju, no kuras biju redzējis iznākam kalponi. Teicu šveicaram, ka esmu atradis tādu un tādu suni. Mani tūlīt pasauca, lika ienākt priekšnamā, kur laistījās spoguļi un marmors, un gandrīz vai skūpstīja aiz pateicības. Otrā rītā es atvedu suni, saņēmu dzeramnaudu un sāku atkal no gala.

Kādu dienu ar parasto auklas paņēmienu es noķēru dīvainu, nekad vēl neredzētu, apcirptu suni. Tas izskatījās kā lauva: lielu, apaļu, spalvām apaugušu galvu, strupu purnu un melni violetu mēli. Tas bija labsirdīgs kustonis, bet tam trūka dzīvības; drīzāk tas bija pat drūms, tā kā domās nogrimis, un sekoja man nokārtu galvu, it kā jau zinātu, kas to sagaida. Todien lija; man mugurā bija tikai noplīsuši svārķeļi un adīta veste, kurpes bija bez zolēm, un es tā izmirku, ka autobusā man klabēja zobi, un, kustinot kāju pirkstus, es jutu, ka izspiežu ūdeni no zeķēm un kurpēm.

Tormarančo atrodas ieplakā, tādēļ lielus, kā parasts, bija applūdinājis mājas, un es atradu Bonifaci istabā nevis siltumu, bet slapjumu. Viņa sieva vaimanāja aiz izmisuma, bērni raudāja, un viņš pats centās novietot laipas uz applūdušās grīdas. Es apgūlos bez vakariņām, un to pašu nakti man sākās drudzis; nākošo dienu es paliku gultā. Drudzis man nepārgāja veselu nedēļu. Es gulēju kaktā uz saliekamās gultas, zem divām no vienas sienas līdz otrai izvilktām auklām, uz kurām karājās manas pāris panckas. Karsoni es vēroju istabu ar saritinātiem guļammaisiem kaklos un vēl citām krustām šķērsām izvilktām auklām, uz kurām karājās citas skrandas; vēroju glumo grīdu, uz kuras mudžēja melni traipi. Tās bija vaboles, kas pēc katra lietus izlīda no veco mūru plaisām. Istaba bija gandrīz tumša, jo nepārtraukti lija un no trim logiem diviem rūšu vietā bija pape. Bonifaci sieva rīkojās pa blakus istabu, un es visu laiku biju viens; tas bija man pa prātam, jo, kad esmu slims, man negribas runāt: es daudz ko pārdomāju un klusēju.

Suns bija ļoti paklausīgs, un, lai tas no mitruma nesaslimtu, es sataisīju tam no ēveļskaidām un lupatām guļvietu zem savas, gultas un šad tad pastiepu roku, lai noglaudītu tā galvu. Man bija stiprs drudzis un tomēr prātā stāvēja tikai suns, un reižu reizēm es devu naudu Bonifaci sievai, lai viņa nopērk tam ko ēst, ne jau tik daudz dzeramnaudas dēļ kā aiz mīlestības pret dzīvniekiem, jo man nepatīk darīt tiem pāri. Septītajā dienā es sāku murgot un mani vajāja iedoma, ka man grib suni atņemt, un es lūdzu Bonifaci, lai ieceļ suni man gultā. Viņš suni iecēla; es cieši to apskāvu un, iespiedis seju dzīvnieka siltajā kažociņā, iemigu, to rokās turēdams; suns pat nepakustējās. Varbūt suņa kažoka sasildīts, nakti es biju viss vienos sviedros, bet jutos kā atpestīts, un no rīta tiešām man drudža vairs nebija. Suns visu nakti nebija pakustējies, un es mozdamies jutu sev sejā tā aprauto elpu — varbūt tāpēc, ka to tik cieši spiedu.

Dažas dienas es vēl piesargājos; tikmēr laiks bija noskaidrojies, un es gāju pastaigāties pa Tormarančo ieliņām, vezdams aukliņā suni sev lidz. Tormarančo nomalē ir dažas barakas vēl sliktākas par Tormarančo mājām, nu tad jūs varat iedomāties, kādas tās ir — saslietas no dēļiem un benzīnkannām, ar rievota skārda jumtu, plūškoka mietiem apkārt un tik zemām durvīm, ka ieejot jāsaliecas. Vienā no šīm barakām dzīvoja ķīnietis, kāds no tiem, kas staigā apkārt, pārdodami kaklasaites. Viņš bija ieradies pirms dažiem gadiem un palicis tur dzīvot ar kādu sievieti, kuru sauca par Fesāriju. Viņa nodarbojās ar zināmo amatu; bija kalsna, balta, tieva kā izdrāzta, garenu seju, melnām acīm un platām, melnām uzacīm. Viņai bija kupli, melni mati, mīksti kā zīds, un, kad viņa uzlika mazliet smiņķa, izskatījās pat skaista. Ķīnietis bija kā jau ķīnietis: pamazs un plecīgs; no muguras to varēja noturēt par itālieti, bet, kad viņš pagriezās, bija redzams, ka ir ķīnietis.

Tātad es gāju ar suni pastaigāties gar ķinieša baraku, un tie abi tūlīt iznāca ārā; viņa ar pilnu spaini ūdens, ko tikko neizlēja man uz kājām, un ķīnietis ar kastroli rokā: viņš vienmēr vārīja ēdienu. Ķīnietis pienāca man klāt un labā itāliešu valodā teica: — Tas ir manas zemes suns . .. ķīniešu suns. — Un paskaidroja, ka šie suņi Ķīnā ir tikpat parasti kā pie mums pūdeļi. Viņš teica, — ja es gribētu, viņš ņemtu suni sev, jo tas atgādinot viņa zemi, un viņš to mīlētu. Bet ķīnietim nebija hekā ko dot pretī, vienīgi pāris dabiskā zīda kaklasaišu; es to noraidīju, man nevajadzēja kaklasaišu, bet dzeramnaudas. Fesārija ar spaini rokā, lēkādama no vienas peļķes uz otru ar savām garajām, tievajām, baltajām kājām, jautra un kārdinoša man uzsauca: —Luīdži, tad tu mums nedosi vis suni?

Viņa bija tik slaika un balta, lielām, melnām uzacīm, ka es viņu iekāroju, kaut gan nejutos vēl vesels. Bet es neteicu neko un aizgāju atpaka| pie Bonifaci.

Nākošajā dienā es aizbraucu uz Romu, uz to lielo namu, no kura biju redzējis iznākam kalponi ar suni. Bet sakiet, — vai tā nav nelaime? Šveicare man pateica:

—    Tā bija amerikāņu ģimene … tieši vakar viņi aizbrauca. Kādu lērumu viņi taisīja suņa dēļ! Bet viņiem bija jābrauc, un viņi aizbrauca.

Tātad man tagad piederēja šķirnes suns, un es nezināju, ko ar to iesākt. Sākumā gribēju to pārdot, bet neviens nepirka: paskatījās uz manām skrandām un teica, ka suns esot zagts, kas arī bija tira patiesībā. Tomēr 'man bija žēl suni nodot pilsētai, jo tad nabaga kustonīti nomaitātu un es nevarēju aizmirst to nakti, kad tas ar savu kažociņu bija mani izārstējis, pat ne reizi nepakustējies. Bet ar laiku tas man dārgi maksāja, jo nebija no mazajiem un ēda daudz.

Kādu pēcpusdienu es negāju vis uz pilsētu, bet ārā no Tormarančo, kas saulē no staignāja bija pārvērtusies par putekļu bedri, un uzkāpu vienā no apkārtējiem pakalniem. Bija jau pavasaris ar skaidrām debesīm, sauli un siltumu, un, skatoties no augšas, pat Tormarančo garās, zemās mājeles ar sarkanajiem jumtiem izskatījās mazāk pēc cietuma nekā parasti. Uz pakalna bija saaugusi tāda mīksta, svaiga, zaļa zāle, ka prieks bija redzēt, un vietām tas likās kā apsnidzis, jo kupli saziedējušās margrietiņas aizsedza zāli. Rokas kabatās sabāzis, es svilpodams klaiņāju no viena uzkalna uz otru; slimība bija nākusi man par labu, un, skaloties ar sauli pielijušā

tālē ar lielu, baltu tauriņu pāriem, kas šķita lidojam saulei pretī, manu sirdi pildīja neskaidras cerības. Suns bija kļuvis neparasti mundrs un drīz skrēja man pa priekšu, drīz griezās atpakaļ un rēja. Bet tam viss iznāca lempīgi un neveikli, kā jau tādam drūmam dzīvniekam, kāds tas bija.

Kādā vietā es nokāpu dziļā gravā un gāju gar pašu strautiņa malu starp augstiem pakalniem. Tad izdzirdēju suni rejam, paskatījos un ieraudzīju Fesāriju, arī vienu pašu pastaigājamies — mali izlaisti uz pleciem, rokas svītraina priekšauta kabatās, zāļu stiebrs zobos. Viņa apstājās un noliecās noglaudīt suni, tad smiedamās jautāja:

—    Nu, vai tagad dosi mums suni? — Nemaz nepadomājis, es jau atbildēju:

—    Es došu tev suni ar vienu noteikumu …

Un tad mēs mīlējāmies strautiņa malā starp diviem augstiem pakalniem. Suns tikmēr no strautiņa pālākās ūdeni ar savu violeto mēli, tad atlupās zālē turpat tuvumā un noskatījās uz mums; es pat sakautrējos. Un es darīju to, ko darīju ne vien tāpēc, ka sieviete man patika, bet ari tāpēc, ka man bija prieks atdot suni kā mīlestības maksu, jo biju tam pieķēries un man šķita, ka tā tiek samaksāts tik daudz, cik tas vērts. Beidzot mēs piecēlāmies, un Fesārija paņēma suni aiz saites, teikdama: — Nu viņš būs priecīgs . . . Suns atgādinās viņam dzimteni.. .

Es paliku, kur bijis, noskatīdamies, kā viņa aizgāja ar suni, un viņa mani vēl arvien valdzināja. Tad es izstiepos zemē un nogulēju pāris stundu.

Otrā rītā es aizbraucu uz pilsētu un paliku tur pa nakti kopā ar taksi, ko biju notvēris Santjāgo del Čīles laukuma apkaimē. Es pārgulēju naktspatversmē un tad atgriezos Tormarančo. Vēlāk pēcpusdienā es gāju ar taksi pastaigāties un, pats nezinu, kā, nonācu pie ķinieša barakas.

Fesārijas neredzēju, viņa laikam bija aizbraukusi uz Romu. Bet ķīnietis bija mājā un iznāca ārā ar pilnu spaini netīrumu, ko izgāza aiz barakas. Nezinu, kādēļ man gribējās, lai viņš pateiktu man paldies par suni, un es jautāju, kur ir suns. Ķīnietis pasmējās, parādīja man žestu, ko es nesapratu, un iegāja atpakaļ barakā. Taksis metās kārpīt atkritumus, es piegāju klāt un ieraudzīju starp kaceniem un papīra driskām asiņainu suņa ķepiņu ar visām spalvām.

Vēlāk man paskaidroja, ka viņu zemē suņus ēd, to dara visi un tas nav nekas slikts. Bet tajā brīdī man asinis sakāpa galvā; es iegāju barakā; ar muguru pret mani ķīnietis bikstīja pavardā uguni. Viņš smaidīdams apgriezās ar šķīvi rokā, kur mērcē peldēja tumša gaļa; es sapratu, ka tā bija suņa gaļa, un viņš man to piedāvāja. Ar dūri es ietriecu viņam šķīvi sejā, kliegdams:

—     Slepkava, ko tu esi izdarījis ar suni? — un tūliņ ari sapratu, ka viņam nav ne jausmas, kādēļ es esmu tik saniknots. Viņš sāka no manis bēgt, izskrēja no barakas un metās uz Tormarančo pusi. Es paķēru kādu akmeni un sviedu viņam, tad panācu viņu un sagrābu aiz kakla. Ļaudis izskrēja no mājām; un viņš ar gaļas mērcē nošķiestu un izbrīnītu seju sauca: — Turiet to! Tas ir traks! — Bet es kratīju viņu, sagrābis aiz kakla, un kliedzu līdz aizsmakumam: — Ko tu esi izdarījis ar suni . .. tu slepkava … ko tu esi izdarījis ar suni!

Beidzot mūs izšķīra, un Bonifaci ar dažiem citiem iesēdināja mani autobusā, kas gāja uz Romu. To pašu dienu es aizvedu taksi atpakaļ īpašniekam un saņēmu dzeramnaudu. Bet uz Tormarančo es vairs nebraucu. Mantas man nebija, un pie Bonifaci es neko nebiju atstājis. Es biju viņam parādā mēneša īri, bet nodomāju, ka tas viņam nav liels zaudējums.

Jāsaka, ka šī notikuma dēļ ar ķīniešu suni man bija radusies antipatija pret šo profesiju, un es nolēmu uzsākt ko citu. Es kļuvu par pārdevēju ar stumjamiem ratiņiem, kuros bija pa druskai no visa: saldās olīvas, meloņu sēklas, grauzdētas kastaņas, amerikāņu riekstiņi, kaltētas vīģes, rieksti. Augu dienu es linu turziņas, stāvēdams pie jaunā tilta Džanīkolo tuneļa ieejas tuvumā un iztiku ar dievu uz pusēm. Tai laikā es allaž biju drūms un dzīvē man nebija vairs prieka — varbūt tā suņa dēļ. Vienu vienīgu reizi es pa gabalu redzēju Fesāriju, bet nerunāju ar viņu. Ja Fesārija man pateiktu, ka arī viņa ir ēdusi suņa gaļu, man šķiet, es viņu varētu nogalināt.

MARIO

Tas notika tā. Es piecēlos agri no rīta, kad Filomēna vēl gulēja, paņēmu darba rīku somu, klusām izgāju no dzīvokļa un aizgāja uz Parioli kalnu, kur Gramši ielā bija tā vannas krāsns, kas tecēja. Cik laika man vajadzēja, lai izlabotu krāsni? Droši vien pāris stundu, jo vajadzēja noņemt un atkal uzlikt cauruli. Darbu beidzis, es ar autobusu un ar tramvaju atgriezos Koronāri ielā, kur ir mans dzīvoklis un darbnīca. Ievērojiet laiku: divas stundas Parioli kalnā, pusstunda ceļā turp, pusstunda atpakaļ, pavisam trīs stundas. Kas ir trīs stundas? Teikšu, daudz un maz — atkarībā no apstākļiem. Man bija vajadzīgas trīs stundas, lai salabotu svina cauruli, bet pa to laiku kāds cits …

Bet visu pēc kārtas! Iegriezies Koronāri ielā un ātri iedams gar mājām, es dzirdu, kāds mani sauc. Apgriežos: mani sauca Fēde, vecā istabu izīrētāja, kas dzīvo mums pretī. Sai Fēdei, nabadzītei, abas kājas no ģikts ir tik resnas kā zilonim. Aizelsusies viņa mani uzrunāja:

—    Cik šodien stiprs siroko … vai tu kāp augšā? Vai tu man nepalīdzētu uznest grozu?

Atbildēju viņai, ka es to labprāt darīšu. Es pārliku darba rīku somu uz otra pleca un paņēma grozu. Viņa sāka soļot man līdzās, vilkdama zem garā mēteļa savas bluķiem līdzīgās kājas. Pēc brīža viņa ieprasījās: — Kur tad ir Filomēna?

—    Kur tad lai viņa būtu? Mājās! — es atbildēju.

—           Kā tad, mājās . .. protams, — viņa atteica nokārtu galvu.

Vairāk runas pēc es iejautājos: — Kāpēc — protams? — Un viņa: — Protams… ak tu mans nabaga dēls.

Kļuvis aizdomīgs, es kādu brīdi nogaidīju un tad atkal jautāju: — Kāpēc — mans nabaga dēls?

—           Tāpēc, ka man tevis ir žēl, — vecā ragana atbildēja, uz mani neskatīdamās.

—    Kāpēc tad tā?

—           Tāpēc, ka nav vairs vecie laiki. . . Šolaiku sievietes nav vairs tādas kā manā jaunībā.

—    Kā tā?

—           Manā jaunībā vīrs varēja mierīgi atstāt sievu mājā . .. kādu atstāja, tādu atrada .. . tagad turpretī. ..

—    Turpretī?

—           Tagad tā vairs nav . . . Bet pietiek . .. atdod man grozu; ļoti pateicos.

Nu jau man viss jaukā rīta cēliena prieks bija saindēts. Nedodams tai grozu, es teicu:

—           Jūs to nedabūsiet, pirms nebūsiet paskaidrojusi. . . kāda daļa Filomēnai ar visu to?

—     Es neko*nezinu . . . mēdz teikt — vīru brīdinot, to jau pa pusei izglābjot.

—    Bet ko īsti Filomēna ir izdarījusi? — es iekliedzos.

—     Prasi to Adaldžisai, — viņa atbildēja un, šoreiz izrāvusi man grozu, aizsteidzās savā garajā mētelī tik ātri, kā tas no viņas nemaz nebija gaidāms — gandrīz skriešus.

Nodomāju, ka nav vairs vajadzīgs iet uz darbnīcu, un devos pretējā virzienā, lai uzmeklētu Adaldžisu. Par laimi, ari viņa dzīvoja Koronāri ielā. Mēs ar Adaldžisu bijām saderināti, pirms es iepazinos ar Filomēnu. Viņa palika neprecējusies, un man radās aizdomas, ka tenkas par Filomēnu būs sagudrojusi tieši viņa. Es uzkāpu piektajā stāvā, spēcīgi silu ar dūri durvīs, tikko netrāpīju viņai pa seju, jo viņa pēkšņi tās atvēra. Atrotītām piedurknēm, slotu rokā, viņa skarbi jautāja: — Džlno, ko tu gribi?

Adaldžisa ir pamaza auguma patīkama meiča, galva tai mazliet par lielu un zods uz priekšu. Zoda dēļ viņa ir iesaukta par Klabīklu. Bet nevajag jau viņai to tūlīt teikt. Tomēr niknumā es viņai to pateicu: — Tu, Klabīkla, ej apkārt, stāstīdama, ka Filomēna dara mājā nez ko, kamēr es esmu darbnīcā!

Viņa cieši paskatījās manī divām sirdīgām acīm:

—    Tu Filomēnu gribēji. .. tagad sargā nu viņu …

Es iegāju iekšā un satvēru viņu aiz rokas. Bet tūlīt to palaidu, jo viņa paskatījās mani gandrīz ar cerībām. Es jautāju:

—    Tātad tu to izdomāji?

—    Es neko neizdomāju … ko man stāstīja, to es stāstīju tālāk.

—    Un kas tev stāstīja?

—    Džannīna.-

Es neteicu neko un taisījos iet prom. Viņa mani atturēja un, izaicinoši uz mani skatīdamās, piebilda: — Un nesauc mani vairs par Klabīklu.

—     Kā, vai tad tev nav klabekļa? — es jautāju atbrīvodamies un skrēju lejā pa galvu pa kaklu.

—     Labāk klabeklis nekā ragi, — viņa pāri margām nosauca man pakaļ.

Nu es sāku justies pavisam slikti. Man šķita neiespējami, ka Filomēna mani krāptu, jo trīs laulības gadus viņa nebija skopojusies ar glāstiem. Bet jūs nezināt, kas ir greizsirdība! Fēdes un Adaldžisas runu gaismā tieši šie glāsti man likās neuzticības pierādījums.

Es gāju pie Džannīnas. Viņa bija kasiere kādā bārā turpat blakus, vēl vienmēr tai pašā Koronāri ielā. Džannīna ir mazasinīga gaišmate, gludu galvu, zilām porcelāna acīm. Rāma, gausa, apdomīga. Es piegāju pie kases un čukstēju: — Pasaki, — vai tu biji tā, kas izdomāja, ka Filomēna pieņem viesus, kamēr manis nav mājā?

Viņa patlaban uzklausīja kādu klientu, tad piesita kases taustiņus, noplēsa čeku un, balsi nepaceļot, pieteica: — Divas melnas kafijas, — un pēc tam mierīgi jautāja: — Ko tu man teici, Džīno?

Es atkārtoju jautājumu. Viņa izdeva klientam atlikumu un tad atbildēja:

—     Apžēlojies, Džīno, tev šķiet, ka es izdomāju kaut ko tādu par Filomēnu … savu labāko draudzeni?

—    Tātad Adaldžisa to ir redzējusi sapnī?

—     Nē, — meitene pārlaboja, — viņa nav to redzējusi sapnī… un es to neesmu izgudrojusi… tikai atkārtojusi.

—    Cik laba draudzene! — es nenocietos neizsaucies.

—           Es jau teicu, ka tam neticu … to Adaklžisa droši vien aizmirsa'piebilst.

—    Un kas tev to stāstīja?

—           Vinčencīna .. . viņa atnāca no gludinātavas tieši tāpēc, lai man to pastāstītu.

Es steidzos prom, no viņas neatvadījies, un gāju uz gludinātavu pāri pretī. Jau no ielas es ieraudzīju Vinčencīnu. Viņa stāvēja pie galda un strādādama spieda gludekli ar abām rokām. Vinčencīna ir Joti maza auguma meitene ar kaķa seju, ļoti melnīgsnēja un ļoti dzīva. Es zināju, ka viņa nav pret mani vienaldzīga, un tiešām — pietika man pamāt ar pirkstu, lai viņa tūlīt pamestu gludekli un iznāktu ārā. Cerību spārnota, viņa iesaucās: — Džīno, cik laimīgs tas, kas tevi redz!

—           Tu ragana, — es atbildēju, — vai tu tiešām ej apkārt, stāstīdama, ka Filomēna pieņem mājā vīriešus, kamēr es esmu darbnīcā?

Sabāzusi rokas priekšauta kabatās un šūpodamās, viņa, mazliet vīlusies, jautāja: — Vai tev tas nepaliktu?

—           Atbildi! — es uzstāju, — vai tu biji tā, kas izlaida šis baumas?

—           Oh, cik tu esi greizsirdīgs, — viņa, plecus raustīdama, brīnījās, — kas tad par to? Nu vairs sieviete nedrīkstēs ne pāris vārdu patērzēt ar draugu …

—    Tātad tu tā biji!

—           Paklau, man tevis žēl, — pēkšņi ierunājās šī odze,

—    ko tu gan domā, kāda man daļa gar tavu sievu … neko es neesmu izdomājusi… man to stāstīja Anjēze … viņa zina arī tā vīrieša vārdu.

—    Kā viņu sauc?

—    Lai viņa pati tev to pasaka!

Nu jau es biju pārliecināts, ka Filomēna mani krāpj.

Pat vārds bija zināms! Negribot es nodomāju: «Par laimi, man somā nav neviena smaga darba rika, citādi es vēl varētu zaudēt galvu un sievu nosist.»

Es nespēju to saprast: «Filomēna, mana sieva, ar kādu citu . . .» Es iegāju tabakas veikalā, kur Anjēze tēva vietā pārdeva cigaretes. Es uzsviedu naudu uz letes un teicu: — Divas tautiskās.

Anjēze ir septiņpadsmit gadu veca meiča, uz galvas stāvus gaisā čirkainu, sausu matu mežs. Viņai ir pelēcīgi bāla, ar sārtu pūderi nopūderēta, uzpūtīga seja un divas melnas acis kā lauru ogas. Es pazinu viņu tikpat labi kā visi Koronāri ielas ļaudis. Un, ja visi zināja, tad arī es zināju, ka viņa ir mantrausīga, par naudu spējīga pārdot pat dvēseli. Kamēr viņa man sniedza cigaretes, es noliecos un jautāju:

—    Pasaki, — kā viņu sauc?

—    Ko tad? — viņa izbrīnījusies atjautāja.

—    Manas sievas draugu.

Viņa paskatījās manī satrūkusies: mana seja laikam izskatījās ļoti ļauna. Tad viņa tūlīt attapās: — Es neko nezinu.

Es mēģināju smaidīt: — Saki ātri… visi jau to zina, tikai es ne.

Viņa cieši skatījās uz mani, galvu kratīdama; tad es piebildu: — Paskaties, ja tu man pateiksi, es tev došu šo, — un izvilku no kabatas tūkstošliru naudas zīmi, ko torīt biju saņēmis par labojumu. Nauda viņu tā satrauca, it kā es būtu runājis par mīlestību. Lūpa viņai noraustījās, viņa paskatījās apkārt, tad uzlika roku uz naudas zīmes un klusu izdvesa: — Mārio.

—    Un kā tu to dabūji zināt?

—    No tavas mājas šveicares.

Tātad las .bija taisnība. Kā «auksts-silLs» rotaļā nu mēs jau bijām tikuši līdz manai mājai. Drīz mēs būsim manā dzīvokli. Es izgāju no tabakas veikala un skrēju uz māju, dažus namus tālāk. Skriedams es atkārtoju:

—    Mārio, — un man gar acīm slīdēja visi Mārio, kādus vien pazinu: piena nesējs Mārio, mēbeļgaldnieks Mārio, augļu pārdevējs Mārio, bijušais zaldāts un tagad bezdarbnieks Mārio, miesnieka dēls Mārio.. . Mārio, Mārio, Mārio .. . Romā būs miljons Mārio, un Koronāri ielā vien to būs kāds simts. Es iegāju pa manas mājas parādes durvīm un nekavējoties devos tālāk uz šveicares istabu. Veca un ūsaina tāpat kā Fēde viņa sēdēja izplestiem ceļiem, ogļu bļodu starp kājām un tīrīšanai paņemtu cigoriņu saišķi klēpī. Nostājies viņai priekšā, es jautāju: — Sakiet, — vai jūs to izdomājāt, ka, man mājā neesot, pie Filomēnas ciemojas kāds Mārio?

Sadusmojusies viņa tūlīt atbildēja:

—    Kas tur kādam ko izdomāt? Tava sieva pati man to teica.

—    Filomēna?

—    Jā . .. viņa man teica: atnāks tāds un tāds jauns vīrietis, vārdā Mārio … Ja Džīno ir mājā, saki, lai nenāk augšā … bet, ja Džīno nav, viņš var nākt. .. nupat viņš ir augšā.

—    Augšā?

—    Kā tad … drīz jau būs stunda kā uzkāpa.

Tātad Mārio ne tik vien eksistēja, bet nu jau veselu stundu bija manā mājā pie Filomēnas. Es metos augšā pa kāpnēm, uzskrēju ceturtā stāvā, pieklauvēju. Filomēna pati atvēra durvis, un es tūlīt ievēroju, ka viņa, vienmēr tik mierīga un gaiša, šoreiz šķita izbijusies. Es teicu:

—    Krietnu sieva . . . kad manis nav mājā, tu pieņem Mārio!

—    Bet kad tad? … — viņa sāka.

—    Es visu zinu, — es uzkliedzu un gribēju iet iekšā. Nu viņa nostājās man ceļā, iesaukdamās: — Liecies mierā! Kas tev par daļu? Nāc vēlāk mājā!

Tagad es vairs nevarēju izturēt. Es cirtu viņai pliķi, kliegdams: — Ak tā tas ir, — kas man par daļu? — un, pagrūdis viņu sāņus, steidzos uz virtuvi.

Lai velns parauj sievietes un sieviešu tenkas! Jā, tur bija Mārio; apsēdies pie galda, viņš dzēra baltu kafiju; bet tas nebija ne mēbeļgaldnieks Mārio, ne augļu pārdevējs Mārio, ne miesnieka dēls Mārio, ar vārdu sakot, neviens no daudzajiem Mārio, par kuriem biju domājis pa ceļam, bet vienkārši Filomēnas brālis Mārio, kas bija sēdējis divus gadus cietumā par ielaušanās zādzību. Zinādams, ka reiz viņš iznāks no cietuma, es biju sievai teicis: — Ievēro, es negribu viņu redzēt savā mājā … es negribu pat dzirdēt viņu pieminam.

Bet viņa, nabadzīte, brāli mīlēja, kaut gan tas bija zaglis, un tāpat to uzņēma, man mājā neesot. Redzēdams mani tik nesavaldīgu, Mārio piecēlās kājās.

—     Sveiks, Mārio! — es teicu aizkusis.

—    Es eju, — viņš gļēvi teica. — Nebīsties … es eju . .. bet kāpēc gan? … It kā man būtu mēris.

Es dzirdēju Filomēnu gaitenī raudam, un man sametās kauns par to, ko biju izdarījis. Es apjucis teicu: — Nē, paliec … šodien paliec … paliec brokastīs … vai ne, Filomēna, — es piebildu, pievērsies sievai, kura stāvēja uz sliekšņa un slaucīja asaras. — Mārio taču var palikt uz brokastīm?

Tā tas iznāca! Kā vien mācēdams, es atkal vērsu visu

par labu, tad iegāju guļamistaba, pasaucu Filomēnu, noskūpstīju viņu, un mēs salīgām mieru. Ļaudis tomēr bija tenkojuši, tāpēc es vilcinājos, tad teicu Mārio: — Iesim, Mārio… nāc uz darbnīcu. Varbūt saimnieks dos tev kādu darbu.

Viņš man sekoja; kad mēs bijām kāpņu telpā, es piemetināju: — Seit neviens tevi nepazīst.. . Sos gadus tu esi strādājis Milānā … Norunāts?

—     Norunāts.

Mēs nokāpām lejā. Kad atradāmies pie šveicares durvīm, es saņēmu Mārio aiz rokas un stādīju viņu priekšā:

—    Tas ir Mārio … mans svainis .. . No Milānas … tagad viņš dzīvos pie mums.

—     Priecājos, priecājos, priecājos.

«Tie prieki ir man,» es nodomāju, aiziedams pa ielu. Sieviešu tenku dēļ es biju izsviedis tūkstoš liru, turklāt tagad man bija zaglēns mājā.

DRAUGIEM NAV NAUDAS

Tik daudz runā par drauv dzibu, bet ko īsti nozīmē būt draugam? Vai pietiks ar to, ko es darīju veselus piecus gadus: Mastāi laukuma bārā satikos vienmēr ar to pašu jauno cilvēku pulciņu, spēlēju partiju vienmēr ar tiem pašiem dalībniekiem, strīdējos par futbolu vienmēr ar tiem pašiem sporta entuziastiem, kopā ar viņiem izbraucu zaļumos, kopā gāju uz stadionu, uz upi, ēdu un dzēru vienā osterijā. Varbūt turpmāk vajadzēs gulēt vienā gultā, ēst ar vienu karoti; šņaukt degunu vienā mutautā? Jo ilgāk es domāju par šo draudzības jautājumu, jo vairāk zaudēju saprašanu. Gadiem ilgi domāju, ka esam sirdsdraugi, satiekam kā cimds ar roku, kā mēdz teikt, mīlam cits citu, dzīvojam kā brāļi. Tad pēkšņi atklāju, ka citi ir ieturējuši pienācīgo atstatumu, ir mani pēluši un tiem pat ir bijis, uz mani zobs un, īsi sakot, nav jutuši, neteikšu, draudzību, pat simpātiju. Bet tagad es jautāšu, vai draudzība būtu paradums, tāds pats, kā dzert kafiju un pirkt avīzi, ērtība — kā atzveltnes krēsls vai gulta, laika kavēklis — kā kino vai vīna glāze? Bet, ja tas tā, kādēļ tad to sauc par draudzību un nesauc vis kaut kā citādi?

Jāsaka, ka es esmu sirdscilvēks, viens no tiem, kas par citiem domā tikai labu. Tā nu tai ziemā, kad biju izslimojis plaušu karsoni un ārsts lika man pavadīt vismaz mēnesi pie jūras, bet naudas man nebija, jo visi niecīgie ietaupījumi bija izgājuši par zālēm un ārstēšanos, es teicu mātei, ka vajadzīgās trīsdesmittūkstoš liras es lūgšu man aizdot Mastāi laukuma bāra draugiem. Mana māte nav tāda kā es; cik es esmu jūsmīgs, lētticīgs, neapdomīgs, tik viņa ir skeptiska, sarūgtināta, piesardzīga. Un arī todien viņa man atbildēja, pat nepagriezusies nost no plīts:

—     Kas tie par draugiem, ja visu slimības laiku neviens pats neatnāca tevi apraudzīt?

Mātes vārdi mani samulsināja, jo tā bija patiesība; bet tūlīt es atguvos un paskaidroju, ka tie visi ir ļoti aizņemti cilvēki. Māte papurināja galvu un neteica neko. Bija vakars, tieši tas laiks, kad parasti visi pulcējās bārā. Es saģērbos labi silti, jo šī bija pirmā reize, kad gāju ārā, un devos uz bāru.

Bāram tuvojoties, kājas aiz liela vājuma man vairs lāgā neklausīja, bet, teikšu taisnību, es negribot smaidīju un jutu, ka šis smaids kā saules stars apgaismo manu slimības novārdzināto, bālo seju. Es priecīgi smaidīju, jau iedomājoties vien, kas mani sagaida: es parādos durvīs, viņi kādu mirkli uzlūko mani, tad visi reizē pieceļas un nāk man pretī; kāds uzsit man uz pleca, kāds apjautājas par manu veselību, kāds stāsta man, kas ir noticis manā prombūtnē. Jau šis smaids liecināja, cik ļoti es mīlu draugus. Es mazliet drebēju, kā dreb, kad pēc ilgas šķiršanās atkal sastop mīļoto sievieti. Es izjutu draudzības tīksmi, un man šķita, kā jau mēdz būt, ka tas, ko es jūtu, būtu jājūt arī citiem.

Ieradies bārā, es redzēju, ka tas ir tukšs. Tur bija tikai viesmīlis Sevērio, kas spodrināja leti un kafijas aparātu, un bāra saimnieks Mārio, kas, pie kases sēdēdams, lasīja avīzi. Radio klusināti raidīja deju muziķu. Ar Mārio, lielu un lempīgu jaunu vīrieti, ar mazu galvu un melnām, gurdām sievietes acīm, mēs bijām, var teikt, kā brāļi. Mēs bijām uzauguši vienā ielā, gājuši vienā skolā, dienējuši vienā rotā. Laimīgs, satraukts es gāju viņam klāt — viņš joprojām lasīja — un izdvesu, jo pa daļai no vārguma, pa daļai no prieka man gandrīz trūka balss: — Mārio . ..

—     Ah, Džidži, — uz mani paskatīdamies, viņš teica savā parastajā balsī, — kas nenomirst, tie satiekas . .. kas ar tevi bija noticis?

—     Plaušu karsonis. Es biju ļoti slims… vajadzēja šļircināt penicilīnu … nevaru tev izteikt, ko esmu pārcietis.

—    Tiešām? — viņš jautāja, salocīdams avīzi un skatīdamies manī, — var redzēt, tu esi mazliet novājējis … bet vai tagad tu esi vesels?

—     Jā, esmu vesels, tomēr, tā sakot, neturos vēl lāgā kājās … ārsts saka, vismaz mēnesi man vajadzētu braukt, uz jūru …

—     Ārstam taisnība… tā ir bīstama slimība … vai dzersi tasi kafijas?

—    Paldies? … Un draugi?

—     Sevērio, pasniedz Džidži tasi stipras kafijas! . .. Draugi? Viņi nupat aizgāja uz kino. — Viņš bija atlocījis avīzi, jīķiet, gribēja atkal lasīt. Es ierunājos:

—    Mārio …

—     Kas ir?

—           Redzi, tev būtu man jāizpalīdz; bez naudas nevar dzīvot mēnesi pie jūras. .. man tās nav . .. vai tu nevarētu man aizdot desmittūkstoš liru? Tikko atkal uzņemšos starpniecību, tev atdošu.

Viņš ilgi manī skatījās ar savām melnajām, gurdajām acīm. Tad teica: — Redzēsim, — un izvilka kases atvilktni. — Skaties! — viņš rādīja man gandrīz tukšo kasi, — man tiešām nav … nesen bija maksājums … ļoti žēl.

—     Kā tad tev nav naudas? — es satriekts jautāju,

—    desmittūkstoš liru nav daudz.

—     Gluži otrādi — pavisam maz, — viņš atbildēja,

—     bet tām jābūt! — Negaidītā iedvesmā viņš pacēla acis uz leti un iesaucās:

—            Sevērio, vai tev nebūtu desmittūkstoš liru, ko aizdot Džidži?

Bāra viesmīlis, nabaga vīrs ar ģimeni, protams, atbildēja: — Sinjor Mārio … man desmittūkstoš liras?

Nu Mārio pievērsās atkal man: — Zini, kas tev varēs aizdot? Edžisto … viņam ir ienesīgs veikals … viņš tev noteikti aizdos.

Es biju kā sastindzis un neteicu ne vārda. Pieklājības pēc izdzēru kafiju un gribēju samaksāt. Viņš saprata un teica: — Man ļoti žēl, tiešām …

—     Protams, protams, — es atteicu un aizgāju.

Edžisto bija kāds cits no maniem labajiem draugiem,

ar viņu es biju gadiem ilgi ticies ik dienas. Otrā rītā agri es izgāju no mājas un devos pie Edžisto. Viņam bija lietolu mēbeļu veikals aiz Navonas laukuma Pario

nes ielā. Nonācis pie veikala, es tūlīt viņu ieraudzīju caur stikla durvīm. Sacēlis mēteļa apkakli un sabāzis rokas kabatās, viņš stāvēja ar muguru pret kumodi starp krēslu un soliņu kaudzēm. Edžisto bija gluži parasts puisis: ne liels, ne mazs, ne tievs, ne resns, prātīgu, īdzīgu seju. Pastāvīgi vai nu viena, vai otra acs viņam bija sarkana un pa pusei pievērta miežagrauda dēļ, un viņš grauza nagus līdz ādai. Kaut gan es vairs nebiju tik jūsmīgs, taču, iesaucoties: — Edžisto! — manā balsī vēl skanēja prieka trīsas. Viņš dzestri atņēma: — Sveiks, Džidži! — Bet es par to neraizējos, zinādams, ka viņam ir tāda daba. Es gāju dziļāk un atklāti teicu: — Edžisto, esmu atnācis lūgt no tevis palīdzību.

Viņš atbildēja: — Aizver tikai durvis, ir auksts. — Es tās aizvēru un atkārtoju savus vārdus. Viņš aizgāja kādā tumšā veikala kaktā, kur stāvēja vecs rakstāmgalds un krēsls, un apsēdās, teikdams: — Tu esot bijis slims … pastāsti man, ar ko tu slimoji?

No toņa es sapratu, ka viņš gribēja runāt par slimību, lai izvairītos no sarunas par palīdzību, ko es no viņa lūdzu. Es strupi atcirtu: — Man bija plaušu karsonis.

—    Vai tiešām? … Tu to tik īsi pasaki … pastāsti taču kaut ko vairāk!

—    Ne jau par to es gribēju ar tevi runāt, es gribēju lūgt palīdzību . .. man neatliekami ir vajadzīgas piecpadsmit tūkstoš liras . . . aizdod man tās, pēc mēneša es tev atdošu. — Es paaugstināju summu, jo nu jau bez Mārio vairs bija tikai divi, kas varēja man aizdot naudu.

Viņš tūlīt sāka grauzt rādītājpirksta nagu un tad ķērās pie vidējā pirksta. Beidzot viņš teica, uz mani neskatīdamies: — Piecpadsmit tūkstoš liru es tev nevaru

aizdot… bet varu tevi pamācīt, kā bez pūlēm nopelnīt piecsimt un pat tūkstoš liru dienā.

Atzīstos, es paskatījos viņā gandrīz ar cerību: — Un kā? — Viņš izvilka rakstāmgalda atvilktni, izņēma no tās avīzes izgriezumu un pasniedza man, teikdams:

—    Izlasi! — Es paņēmu un lasīju: «No pieciem simtiem līdz tūkstotim dienā jūs bez pūlēm nopelnīsiet savā mājā, ražojot mākslas priekšmetu svētajam gadam. Iesūtīt piecsimt liru; pasta kaste utt., utt.» Kādu brīdi es paliku ieplestu muti. Jāsaka, ka šo ziņojumu es jau pazinu: tie bija pazīstami provinces blēži, kas izmantoja nabadzīgu cilvēku lētticību. Jūs aizsūtījāt piecsimt liru un pretī saņēmāt papes šablonu ar izgriezumiem, ko uzkrāsot uz pastkartltēm ar Ķīnas tušu. Iznāca Sv. Pētera baznīcas sānskats. Tad kartītes bija jālaiž tirgū. Viņi apgalvoja, ka lielā svēlceļotāju pieplūduma dēļ varot pārdot no piecdesmit līdz simt kartītēm dienā par piecdesmit lirām gabalā. Es atdevu atpakaļ avīzes izgriezumu, piebilzdams: — Es domāju, ka tu esi man draugs . ..

Viņš tagad grauza gredzenpirksta nagu. Uz mani nepaskatīdamies, viņš atbildēja: — Esmu ar.

—    Sveiks, Edžisto!

—    Sveiks, Džidži!

No Pariones ielas es gāju uz Korso Vilorio, iekāpu autobusā un braucu uz Četru kronēto svēto ielu. Tur dzīvoja cits draugs — Atīlio, no kura es cerēju dabūt aizņēmumu. Tas bija trešais un pēdējais, jo pārējie mūsu pulciņā bija trūcīgi cilvēki, un tie, ja arī gribētu, nevarētu man aizdot ne graša. Kā redzat, es biju pareizi aprēķinājis: Mārio piederēja ienesīgs bārs, Edžisto pelnīja nezin cik, tirgodamies savā lietotu mēbeļu veikalā, un tas Atilio jau taisni laupīja ar savu garāžu, izīrēdams un remontēdams mašīnas. Arī viņam, var teikt, es biju kā brālis, kristībās biju pat turējis viņa meitiņu. Es atradu viņu guļam uz ietves zem mašīnas, galvu un krūtis apakšā, kājas ārā.

—      Atīlio, — es viņu pasaucu, un šoreiz manā balsī vairs nebija nekādu trīsu. Viņš vēl kādu laiciņu rīkojās pa apakšu un tad pamazām izlīda ārā, slaucīdams ar motoreļļu notriepto seju virsvalka piedurknē. Viņš bija plecīgs vīrs, tumšu seju, šaurām acīm, zemu pieri un vecu rētu virs labās uzacs. Viņš tūlīt teica: — Skaties, Džidži, kāda tā mašīna ir, neko darīt… visas ir izbrauktas un vaļējā ir labošanā.

—      Man nav vajadzīga mašīna, — es atbildēju, — es atnācu lūgt no tevis palīdzību: aizdod man divdesmit piecus tūkstošus liru.

Viņš mani drūmi uzlūkoja un teica: — Divdesmit piecus tūkstošus liru … es tev tūlīt došu . . . pagaidi.

Es apstulbu, jo tagad jau uz to vairs necerēju. Viņš lēAām piegāja pie svārkiem, kas bija pakārti garāžā uz naglas, izņēma no tiem kabatas portfeli un tad atgriezās pie manis, jautādams: — Vai tu tās gribi tūkstošliru vai piectūkstošliru zīmēs?

—     Kā tev ērtāk; tas nav svarīgi.

Viņš cieši mani uzlūkoja, un viņa sejā bija kaut kādi neizprotami draudi, tad atkal jautāja:

—    Varbūt kādu daļu tu gribētu simtliru zīmēs? . ..

—    Pateicos, tūkstošliru zīmēs būs labi.

—      Varbūt tu gribētu trīsdesmittūkstoš liras, — viņš ieteicās, it kā pēkšņi kaut ko iedomājies, — ja tev tās vajag, saki vien, nebaidies.

—           Jā, tu esi uzminējis, lai iet trīsdesmit tūkstoši… tā ir tieši tā summa, kas man vajadzīga.

—    Dod roku!

Es pastiepu roku. Tad viņš atkāpās vienu soli un nikni teica: — Saki, putniņ, — vai tu tiešām nolicēji, ka es aizsviedīšu tik grūti pelnītu naudu tādam slaistam kā tev? Noticēji taču? Bet tu esi maldījies!

—     Bet es …

—           Bet tu esi muļķis . .. pat ne simt liru … strādā … uzsāc kaut ko, nevis nosit laiku pa kafejnīcām.

—           Tu man tūlīt to varēji teikt, — es sadusmots iesāku, — tā nemēdz darīt…

—           Un nu vācies, — viņš uzsauca, — tūlīt vācies prom … marš!

Es nevarēju vairs savaldīties un pateicu:

—    Maita!

—           Ko tu teici? — viņš iekliedzās, paķerdams dzelzs stieni, — saki vēlreiz!

Tagad man bija jābēg, citādi viņš būtu mani piekāvis.

Torit es atgriezos mājās novecojis, kā man likās, par desmit gadiem. Māte no virtuves man jautāja: — Nu, vai tavi draugi tev naudu aizdeva? — Un es atbildēju:

—    Es tos nesastapu. — Bet pie galda, redzēdama mani tik nomāktu, viņa ierunājās: — Saki nu taisnību: viņi negribēja tev naudu aizdot… par laimi, tev ir tava māte … te būs nauda, — viņa izvilka no kabatas trīs desmittūkstoš liru naudas zīmes un parādīja man. Es jautāju, kur viņa tās ir ņēmusi, un viņa atbildēja, ka nabaga cilvēku draugs ir lombards, likdama saprast, ka ir kaut ko ieķīlājusi, lai sagādātu man naudu. Tiešām, viņa bija ieķīlājusi zeltlietas un vēl šobaltdien nav varējusi tās izpirkt.

Tā nu tas bija! Es pavadīju mēnesi Santa Marinellā. Saulainos rītos es vizinājos laivā un dažreiz, pārliecies pār malu, skatījos ūdenī uz lielām un mazām zivīm, kas tur peldēja, un jautāju sev, vai vismaz starp zivīm ir draudzība. Starp cilvēkiem tās nav, kaut gan šo vārdu ir izgudrojuši cilvēki.

BU, BU, BU

Ap pusnakti es aizvedu maw jās savus saimniekus un pēc tam mašīnu nenovietoju vis garāžā, bet aizbraucu uz savu dzīvokli, novilku šofera formas tērpu, uzvilku savu izejamo kārtu un nesteigdamies devos uz satikšanos Veneto ielā. Džordžo gaidīja mani bārā ar saviem šīs nakts klientiem — kādu dienvidamerikāņu pāri; viņa bija vairāk nekā nobriedusi, melniem, kā liekas, krāsotiem matiem, izvirtušu, stipri nosmiņķētu seju un zilām, fanātiskām acīm; viņš — daudz jaunāks, gludu, lišķīgu, nekaunīgu seju, kādas mēdz būt drēbnieku manekeniem.

Vai jūs pazīstat Džordžo? Kad es viņu pirmoreiz satiku, viņš bija puisītis ar ballu, sārtu eņģeļa seju; tas bija sabiedroto laikā, kad viņš vējblūzē un kareivju formas biksēs skraidīja, ziemelim pūšot, pa Tritona ielu šurp un turp, iečukstēdams garāmgājējiem: «Amerika.» Tā, pārdodams pa daļai Amerikas, pa daļai citu zemju mantas, viņš sāka runāt angliski, un vēlāk, kad sabiedrotie aizgāja, viņš apmetās rajonā starp Tritona un Veneto ielu. Viņš stāstīja, ka esot turistu gids, dienā vedot tos uz pieminekļiem, naktī — uz dejas lokāliem. Zināms, tagad viņš bija uzcirties — uz pleciem apmetnis ar kapuci, šauras bikses, kurpes ar misiņa sprādzēm, bet pats bija kļuvis krietni neglītāks un nebija vairs tas eņģelītis, kas melnā tirgus laikos; piere un deniņi metās jau kaili, zilās acis bija stiklainas, vaigi pelēki un iekrituši, mute pārāk sarkana, un ap to bija jaušams kaut kas samaitāts un nežēlīgs.

Tātad Džordžo stādīja mani priekšā kā savu draugu, un dienvidamerikāņi tūliņ sāka runāt ar mani, pēc viņu domām, itāliski, lai gan tā bija visīstākā spāniešu valoda. Džordžo izskatījās īdzīgs un man pusbalsī pastāstīja, ka tie abi esot kā uzburti uz šaubīgiem lokāliem, kur pulcējas noziedznieki, un viņš nezināja, kā tiem izdabāt, jo Romā tādu lokālu nebija. Tiešām sinjora smiedamās man teica itāliski, īstenībā gan spāniski, ka Džordžo esot nelaipns, turklāt vēl nemākulīgs gids: viņi gribot apmeklēt lokālus, kur pulcējas pistoleros. Es iejautājos, kas īsti ir šie pistoleros; tad iejaucās Džordžo un sapīcis paskaidroja, ka pistoleros ir zagļi, slepkavas, suteneri un citi tiem līdzīgi, kas Dienvidamerikas pilsētās kopā ar savām sievietēm apmeklē tieši zināmos klusos krodziņus, lai saticībā un mīlestībā izplānotu kādu izdevīgu pasākumu.

—      Nē, — es stingri noteicu, — Romā nav nekādu pistoleros… Romā ir pāvests, un visi romieši ir ģimenes tēvi… jūs sapratāt?

Skatīdamās manī ar savām lielajām, elektrizējošām acīm, viņa jautāja: — Neviena pistorelos? … Kādēļ?

Tādēļ, ka Roma ir tā iekārtota … bez pistoleros.

Neviena pistoleros? — viņa neatlaidās, gandrīz jau maigi skatīdamās uz mani, — tiešām neviena paša?

—    Neviena paša!

—    Nu, bet ko Romā vakaros dara romieši? — vīrs iejautājās.

Es atbildēju uz labu laimi: — Ko dara? Iet uz osleriju, ēd spageti ar jēra cepeti… tad iet uz kino . .. dažs labs iet arī dejot. — Es paskatījos uz viņu un piebildu, rīkodamies pēc sava plāna, it kā es būtu to saskaņojis ar Džordžo: — Es zinu kādu dejas lokālu tepat tuvumā.

—    Kā to sauc?

—    Popejas ala.

—    Vai tur ir pistoleros?

Atkal tie pistoleros! Lai nebojātu viņiem omu, es riskēju teikt: — Dažreiz var gadīties viens otrs… kā kuru vakaru.

—    Jūsu draugs ir labāks par jums, — sinjora teica, pagriezusies pret Džordžo, — jūs redzat, ka te ir lokāls ar pistoleros … iesim, iesim uz Popejas alu!

Mēs piecēlāmies un izgājām no bāra. Popejas ala ne- <

bija tālu; tas bija kāds pagrabstāvs Esedras laukuma apkaimē. Kamēr es vadīju mašīnu un sinjora, apsēdusies man blakus, joprojām runāja par pistoleros, es gatavojos tam satraukuma brīdim, kad pēc tik ilga laika atkal redzēšu Korsinjānu. Domāju, ka viņu vairs nemīlu, bet no satraukuma, kas žņaudza man krūtis, es sapratu, ka šīs jūtas vēl ir dzīvas. Nebiju viņu vairs redzējis no tā laika, kad mēs sastrīdējāmies tās pašas Popejas alas dēļ, kur viņa dziedāja un dejoja, jo es negribēju, ka viņa tur strādā; mani satrauca doma, ka viņu atkal redzēšu. Pat sinjora to noprata, jo pēkšņi man jautāja:

—    Luīdži, jūs atļaujat, ka es jus saucu Luīdži, vai ne? Luīdži, par ko jūs domājat, ka esat tik izklaidīgs?

—     Ne par ko nedomāju.

—    Nav tiesa; jūs par kaut ko domājat. Varu derēt, ka tā ir sieviete.

Diezgan par to! Mēs piebraucām pie Popejas alas; šķērsieliņā durtiņas ar laternu zem kārniņu jumtiņa: liekulīga vienkāršība! Kāpām lejā pa kāpnītēm, kas pēc senās Romas parauga bija mūrētas no ķieģeļiem un apdrupušiem akmeņiem; nišās stāvēja ar neonu apgaismotas amforas. Tagad dienvidamerikānis šķita apmierināts, tomēr piebilda: — Jūs itālieši nevarat aizmirst Romas impēriju … jūs par to atgādināt visur, pat naktslokālos.

Nododams mēteli garderobē, kas bija ierīkota zem travertīna arkas, es atbildēju: — Mēs neaizmirstam Romas impēriju, jo esam tādi paši romieši kā toreiz … tur tas iemesls.

Popejas alā bija atsevišķas nelielas zālītes zemiem griestiem, cila aiz citas, kā tālskata posmi. Pēdējā, pašā lielākajā atradās bārs, ar linoleju izklāts paaugstinājums dejām un orķestris. Popejas ala oda pēc tabakas dūmiem; balsis un mūzika apslāpa kā vatē. Ejot cauri mazajām zālītēm, es pametu skatienu apkārt: šeit bija maz cilvēku, kāds pusducis katrā telpā, bet neviena pistoleros; tikai daži amerikāņi, vairāki pāri saderināto, kāds puisis no tādiem kā Džordžo, divi vai trīs pāri meiteņu, kas meklēja klientus. Bet Korsinjānas, kuru es baidījos ieraudzīt pie kāda no galdiem, te nebija. Mēs apsēdāmies pie galda bāra zālē, tieši pretī mikrofonam, un tūlīt mūs apstāja vai visi viesmīļi. Izlikdamies vienal

dzīgs, es iejautājos: — Vai te nedzied kāda meitene vārdā Korsinjāna?

—    Korsinjāna? . .. Nē, šovakar nav redzēta, — iztapīgi atbildēja kāds no viesmīļiem.

—    Ļoti melnīgsnēja meitene, sprogainiem matiem, melnām acīm, ar rētu vaigā.

—    Ahā, sinjorīna Tamāra, — pakalpīgi izsaucās direktors, — šad un tad dzied.. . vai vēlaties, lai viņu jums atsūtām?

Sinjora nevarēja izšķirties, bet vīrs īsi pateica, ka viņam būtu prieks piedāvāt sinjorīnai Tamārai liķieri. Tad mēs pasūtījām dzērienus. Orķestris sāka spēlēt sambu, Džordžo piecēlās un uzlūdza sinjoru dejot. Sēžot palikām mēs abi ar dienvidamerikāni.

Tad es ieraudzīju Korsinjānu. Viņa iznāca pa durtiņām, kuras nebiju pamanījis, piegāja pie mikrofona un sāka dziedāt. Es uzmanīgi vēroju un tūlīt redzēju, ka tā bija Korsinjāna un tomēr — tā vairs nebija Korsinjāna: tagad viņa bija gaišmate ar sarkanīgiem burkānu krāsas matiem; kontrastējot ar matiem, acis likās melnas kā ogles; viņa bija nemākulīgi izkrāsojusies, un lūpas klāja bieza smiņķa kārta. Mugurā viņai bija zaļš ņieburs ar lielu izgriezumu un melni svārki; no tās Korsinjānas, kuru es kādreiz pazinu, bija palikuši tikai spēcīgie, muskuļainie delmi un palielas, sarkanas rokas; vienkāršas meitenes, kādreizējās strādnieces delmi un rokas. Balss arī bija pārvērtusies: aizsmakusi un nekautrīga, ar dažiem klusinātiem toņiem, lai tā skanētu sentimentāli. Viņas dziesmai bija piedziedājums, kas izklausījās kā suņa riešana uz mēnesi:

Bu, bu, bu,

Tu zini, melis esi tu;

Bu, bu, bu,

Tu zini, melis esi tu;

13u, bu, bu,

Un tomēr mdu nav drosmes,

Bu, bu, bu,

Tev pateikt man nav drosmes,

Bu, bu, bu.

Ka melis esi tu!

Tā bija muļķīga dziesmiņa; atkārtodama — bu, bu, bu, viņa pacēla izplestas rokas līdz deniņiem, kur matos bija iesprausts sarkans zieds, un šūpoja krūtis un gūžas. Es jautāju dienvidamerikānim: — Jums patīk?

—            Hermosa, [17] — viņš pārliecināti atbildēja. Es hesapratu šo vārdu un apklusu. Korsinjāna dziedāja visu dejas laiku; kad Džordžo un sinjora atnāca atpakaļ pie galda, direktors parunāja ar Korsinjānu, un viņa pienāca pie mums līgodamās un trallinādama. Notika iepazīšanās, un viņa bezrūpīgi iesaucās:

—     Sveiks, Luīdži!

—     Sveika, Korsinjāna, — es atbildēju.

Tad viņa apsēdās un dienvidamerikānis jautāja, ko viņa gribētu dzert; viņa nekavējoties atbildēja, ka gribot glāzi viskija, un direktors izdabīgi viņai to atnesa. Orķestris sāka spēlēt rumbu, es piecēlos un uzlūdzu Korsinjānu. Viņa aicinājumu pieņēma, un mēs sākām griezties pa dejasgrīdu.

Es viņai tūliņ jautāju: — Tu nedomāji, ka mani redzēsi, vai ne?

Paņēmusi mutē amerikāņu gumiju un to košļādama, viņa atbildēja: — Kādēļ? Te ir publisks lokāls, te var katrs nākt.

—    Tātad tu Јsi laimīga?

—    Pa pusei.

Viņa neskatījās manī un, gumiju košļādama, grieza galvu prom. Es iekniebu viņai sānos un teicu: — Ai, paskaties taču uz mani.

—    Vai, — viņa nokunkstēja, manī skatīdamās.

—    Tā ir labi… un cik tu pelni?

—    Divdesmit piecus tūkstošus liru mēnesī.

—    Un par tik maz …

Pēkšņi kļuvusi moža, viņa sāka protestēt.

—     Pagaidi, nesteidzies… divdesmit piecus tūkstošus liru mēnesī cietas algas. .. tad divsimt liru par katru viskiju, ko lieku sev pasniegt… tad vēl kauliņu spēle ar viesiem, — viņa iebāza roku kabatā, izņēma metamos kauliņus un rādīja man, — un es noapaļoju … Un vēl nenoteiktie ienākumi.

—    Kādi nenoteiktie?

—     Nu, no visa pa druskai. — Viņa bija kļuvusi draudzīgāka, gandrīz vaļsirdīga: — Sī vieta man ir tikai tramplīns … es ceru pāriet uz citu, labāku lokālu . .. te ir tikai skopuļi un krāpnieki… iedomājies, viskija vietā man ielej glāzē duļķainu ūdeni un tomēr lūko mani piekrāpt: ja tik es pati neatzīmēšu tos neīstos viskijus, ko dzeru, viņi izliksies tos aizmirsuši. .. saimnieks saka, ja es būšot ar viņu mīļa, tad jau mēs sapratīšoties… bet es neesmu ar pliku roku ņemama! — Bija redzams, ka tagad viņa ir savā elementā, un vārdi plūda, bet man kļuva pretīgi. Šķīries es biju no krietnas, pat biklas meitenes un tagad atradu nekaunīgu aprēķinātāju. Viņa runāja lietišķā, noteiktā tonī, un bija saprotams, ka viņas acīs vērtība bija naudai, tikai naudai. Dziesmiņas viņa vienmēr bija dziedājusi, tas tiesa, bet kādreiz viņa tās dziedāja man, kad pavasarī gājām pastaigāties ārpus pilsētas; tagad viņa arī tās bija pārdevusi par naudu.

—     Esmu noguris, — es pēkšņi teicu, — iesim atpakaļ pie galda.

—    Kā vēlies.

Mēs atgriezāmies pie galda, un Korsinjāna tūliņ pasūtīja otru viskiju, tad izvilka no kabatas spēļu kauliņus un uzaicināja dienvidamerikāni uz partiju. Sinjora vairs nelikās ne zinis par Džordžo, bet uzmanīgi vēroja vīru ar savām dīvainajām acīm. Korsinjāna spēlēja un trīsreiz vinnēja pa tūkstoš lirām. Dienvidamerikānis izvilka no kabatas naudu, saņēma Korsinjānas roku un iespieda tajā naudas zīmes, tad roku noskūpstīja un uzlūdza viņu uz deju. Viņš un Korsinjāna aizgāja dejot; sinjora sekoja tiem ar acīm un tad īgni man teica: — Šis lokāls man nepatīk … vai neiesim prom?

Beiguši dejot, abi atgriezās pie galda, tad Korsinjāna piegāja pie mikrofona un nodziedāja otru dziesmiņu, vēl muļķīgāku par pirmo. Atnākusi atpakaļ pie mysu galda, viņa lika atnest sev vēl vienu viskiju un atkal sāka spēlēt kauliņus ar dienvidamerikāni. Tagad sinjora uzstāja, ka jāiet prom, bet vīrs viņā neklausījās un pasūtīja visiem dzērienus. Džordžo uzlūdza siņjoru uz deju, un viņa negribīgi piekrita. Tikko sinjora bija aizgājusi, dienvidamerikānis un Korsinjāna sāka lakstoties; viņš tai pievirzījās klāt un piespieda savus ceļgalus tās ceļgaliem. Es skatījos uz viņiem un cietu, bet būtībā priecājos par šīm ciešanām, jo gribēju kļūt nejūtīgs un vienaldzīgs pret Korsinjānu. Beidzot dienvidamerikānis iečukstēja kaut ko Korsinjānai ausī, un viņa tam kaut

ko tāpat atbildēja. Tad viņš izvilka no kabatas lielu naudas zīmi, saņēma Korsiņjānas roku, kas bija uz galda, un ielika to viņai saujā. Te pēkšņi sinjora pienāca pie galda, uzsita ar plaukstu Korsinjānai pa roku, uzkliegdama: — Attaisiet roku!

Korsinjāna atlieca pirkstus, un naudas zīme nokrita uz galda; tad viņa pietrūkās kājās un sāka ātri runāt:

—    Godātā sinjora, ja jums tā rūp jūsu vīrs, ja jūs to turat grožos … Es šeit esmu darbā, nevis izpriecā. Viņš man iečukstēja ausi, ka gribot man kaut ko dāvināt par manām dziesmām, un es atbildēju, ka to jau var darīt… Kāpēc es nedrīkstu pieņemt dāvanu?

—    Nekauņa, lupata! — sinjora iekliedzās un sapļaukāja Korsinjānu pa abiem vaigiem.

Nezinu, kas notika tālāk. Šīs divas pļaukas bija man sagādājušas prieku, it kā es pats tās būtu devis. Bet, redzot pēc izpļaukāšanas apkaunoto un sasarkušo Korsinjānu, man likās, es atkal esmu viņas seju ieraudzījis tādu kā toreiz, kad bijām saderināti, un manī pamodās līdzjūtība. Tikmēr jau bija piesteidzies direktors ar viesmīļiem, un saniknotā sinjora aizgāja vīra un Džordžo pavadībā. Es piegāju pie Korsinjānas un, izmantodams burzmu, klusi teicu: — Es tevi gaidīšu ārā, kamēr tu būsi beigusi, man ir mašīna . .. Cikos tu beidz?

—    Četros, — viņa attrauca, un viņas acīs iemirdzējās cerība, — tu aizvedīsi mani mašīnā uz māju?

Es pēkšņi sapratu, ka viņa ir pilnīgi mantkārības varā; četros viņa ar mani gribēja sastapties nevis manis, bet mašīnas dēļ. Būtībā tas bija pareizi, jo viņa dzīvoja ļoti tālu — San Džovanni rajonā. Bet es zināju, ka man viņa ir zudusi, jo man būtu neizturamas mokas, redzot viņu vienmēr tik mantkārīgu. Apsolīju viņu gaidīt un izgāju ārā. Uz ielas neatradu vairs ne Džordžo, ne dienvidamerikāņus. Es iekāpu mašīnā un aizbraucu uz māju gulēt. Visam beigas, Korsinjāna!

ZAGĻI BAZNĪCĀ

KO dara vilks, kad vilku māte un vilcēni ir izsalkuši, smilkst tukšiem vēderiem un met cits citam ar ķepu, ko tad dara vilks? Es saku, ka vilks izlien no savas alas un iet meklēt barību, aiz izmisuma aiziet līdz pat ciematam un ieiet kādā mājā. Un zemniekiem, kas vilku nogalina, ir taisnība, bet arī vilkam ir taisnība, kad tas iet mājās un kož cilvēkus. Tātad visiem ir taisnība un netaisnības nav nevienam; un no taisnības dzimst nāve.

Tai ziemā es biju kā vilks, un kā jau īsts vilks nedzīvoju vis mājā, bet alā, Mārio kalna pakājē, kādā pamestā akmens lauztuvē. Tur bija vairākas tādas ar kazenājiem aizaugušas alas, bet tikai divas bija apdzīvotas: manējā un kāda veča ala, kuru sauca par Puliti; tas gan ubagoja, gan staigāja apkārt, lupatas lasīdams.

Kalna nogāze bija dzeltena un kaila, melnas, nokūpējušas bija alu ieejas. Puliti alas priekšā vienmēr atra

dās lupatu kaudze, pa kuru viņš rakņājās; manējās priekšā — benzīna kanna, kas mums noderēja par pavardu, un mana sieva ar bērnu pie krūtīm, pie tās stāvēdama, vēcināja vēdekli, lai ogles iegailētos. Pati ala bija gandrīz labāka par vienu otru istabu: ērta, sausa, tīra, ar guļvietu pie dibensienas un naglās pakārtām drēbēm.

Tātad ģimeni es atstāju alā un braucu uz Romu meklēt darbu; es biju melnstrādnieks un lielāko tiesu dabūju zemes rakšanas darbus. Tad uznāca ziema, un, es nezinu, kādēļ, zemes rakšanas darbu bija vienmēr mazāk, un es daudzreiz mainīju nodarbošanos, jo kaut ko atradu tikai uz īsu laiku, kamēr beidzot kļuvu bezdarbnieks. Vakarā, atgriezies alā, es eļļas lampiņas gaismā redzēju, ka sieva, sakņupusi uz matrača, skatījās uz mani, zīdainis, ko viņa spieda pie krūtīm, skatījās uz mani un abi lielākie bērni, kas rotaļājās pa zemi, skatījās uz mani, un visās astoņās acīs es redzēju izsalkumu; man likās, ka esmu īsts vilks ar visu vilka ģimeni, un domāju: «Ja es neatnesīšu ēdamo, kādu dienu viņi mani saplosīs.»

Nejaukais vecis Puliti ar savu skaisto, balto bārdu izskatījās pēc svētā, bet, tikko atvēra muti, tūlīt kļuva redzams, kāds noziedznieks tas bija. Viņš man jautāja: — Kāpēc jūs laižat bērnus pasaulē? Ciešanām? Un kādēļ tu neej uzlasīt smēķu galus? Ar smēķu galiem vienmēr var kaut cik iesist.

Bet es nespēju blandīties apkārt, uzlasīdams cigāru galus; es gribēju likt rokas pie darba. Aiz izmisuma es kādu vakaru teicu sievai: — Nevaru vairs izturēt… Zini, ko tev teikšu? Es glūnēšu kādā ielas stūrī un pirmo, kas nāks …

Sieva mani .pārtrauca: — Tu gribi tikt cietumā?

—    Cietumā es vismaz dabūšu ēst.

—    Tu — jā … bet mēs?

Atzīstos, šie pēdējie vārdi bija izšķirošie.

Tas bija Puliti, kas iestāstīja man par baznīcu. Ubagodams viņš apstaigāja baznīcas un, var teikt, pazina tās it visas. Viņš apgalvoja, ja vakarā mani ieslēgtu baznīcā un es prastu rīkoties, tad no rīta varētu aizlaisties nepamanīts. Viņš mani tomēr brīdināja: — Uzmanies… priesteri nemaz nav muļķi … Vērtīgās mantas viņi glabā naudas skapī, un tās, ko tu redzi, ir tikai stikliņi.

Beigās viņš vēl pateica, ka varēšot mantas pārdot, ja tās reiz būšot man rokā. īsi sakot, viņš deva man ideju, bet es par to vairs ne domāju, ne runāju. Bet, ir zināms, — idejas ir kā blusab, tās lēkā apkārt un, kad tu vismazāk to gaidi, iekož tev tā, ka tu uzlec kājās.

Tā nu kādu vakaru šī ideja man it kā iedzēla. Un es par to ierunājos sievai. Jāzina, ka mana sieva ir ticīga un, var teikt, ciematā viņa vairāk dzīvoja pa baznīcu nekā pa māju. Viņa tūlīt iesaucās: — Ko? Vai tu esi jau traks?

Es biju paredzējis šo iebildumu un teicu viņai: — Tā nav zādzība . . . Kādēļ tās lietas ir baznīcā? Lai darītu labu. Ja mēs kaut ko paņemam, ko mēs darām? Mēs darām labu… un kam gan tas vajadzīgs vairāk, kā mums, kas esam tik lielā trūkumā?

Sieva šķita satriekta un jautāja: — Kā gan tev tas viss ienāca prātā?

—     Neraizējies par to un atbildi man, vai tad nav rakstīts, ka izsalkušie jāpaēdina?

—    Jā.

—    Vai mēs esam izsalkuši vai neesam?

—    Esam.

—    Tātad, to darīdami, mēs pildīsim savu pienākumu . . . mēs vēl darīsim labu darbu.

Tā nu es tik ilgi runāju, visu laiku atsaukdamies uz reliģiju, jo zināju, ka tā ir viņas vājā vieta, kamēr viņu pārliecināju. Tad es piemetināju: — Es negribu, ka tu paliec viena, tu nāksi man līdz … ja mūs pieķers, tad cietumā iesim abi.

—    Un bērni?

—    Bērnus atstāsim pie Puliti. Gan jau debesu tēvs par tiem gādās.

Mēs ar sievu vienojāmies un pēc tam visu pārrunājām ar Puliti. Viņš iztirzāja mūsu plānu un tam piekrita; bārdu košļādams, viņš beigās piemetināja: — Domēniko, uzklausi mani, vecu vīru: tās sudraba sirdis atstāj mierā … tās ir nieki. . . ķeries pie rotaslietām.

Kad es atceros Puliti, viņa bārdu, viņa svinīgo toni, ar kādu viņš man deva padomus, man gandrīz nāk smiekli.

Norunātajā dienā mēs atstājām bērnus pie Puliti un braucām ar tramvaju uz Romu. Tieši kā divi izbadējušies vilki, kas skrien no kalna lejā uz ciematu; un katrs, mūs redzēdams, noturētu mūs par vilku pāri: mana sieva, maza un drukna, pilnīgām krūtīm un platiem pleciem, apņēmīgu seju, sprogainiem matiem, kas, uz augšu saslējušies, veidoja viņai it kā liesmu ap galvu; es — kauli un āda, seja ar melnu, asu bārdu, acis dziļi iekritušas un dedzīgas.

Mēs bijām izvēlējušies senlaiku baznīcu kādā Korso apkaimes šķērsieliņā. Tā bija liela, ļoti tumša baznīca, jo visapkārt tai atradās nami. Katrā pusē galvenajam jomam aiz kolonu rindas bija šaurs, tumšs blakus joms

.11 dārgumu pilnām kapelām. Tajās pie sienām bija daudz vitrīnu ar sudraba un ar apzeltītām sirdīm. Bet es jau biju metis acis uz mazu vitrīnu, kurā starp dažam vērtīgām sirdīm mirdzēja uz sarkana samta lazurīta kaklarota. Ši vitrīna atradās Madonnai veltītā kapelā, un tiešām, augstu altārī zem baldahīna stāvēja Madonnas statuja dabiskā lielumā un spilgtu krāsu košumā, ap galvu tai zaigoja svētlampiņu oreols, un pie kājām stāvēja daudz puķu vāžu un svečturu. Bija nakts, kad iegājām baznīcā, un, nogaidījuši tādu brīdi, kad tur neviena nebija, mēs paslēpāmies aiz altāra kapelā, kurā bija vitrīna. Aiz statujas bija daži pakāpieni, un uz tiem mēs apsēdāmies. Bija vēls, un sakristāns sāka apstaigāt šļūcošiem soļiem baznīcu, murminādams: «Slēdzam,» — bet aiz altāra viņš nepaskatījās, tikai nodzēsa visas svētlampiņas, atstājot divas sarkanas uguntiņas, katru savā Madonnas statujas pusē. Tad mēs dzirdējām, kā viņš noslēdza durvis un beigās izgāja cauri visai baznīcai uz sakristeju. Tagad mēs bijām tumsā šaurajā ejā, starp altāri un apsīdas sienu. Mani kratīja drebuļi, un es pusbalsī teicu sievai: — Sāksim, rīkosimies ātri.. . attaisīsim vitrīnu.

Es sadzirdēju viņu atbildam: — Pagaidi . .. kādēļ steigties? — Tad redzēju viņu iznākam no paslēptuves. Viņa nostājās kapelas vidū, puskrēslā noliecās, pārmeta krustu un, iedama atmuguriski, vēlreiz noliecās, un otrreiz pārmeta krustu. Beidzot es redzēju, ka viņa nometās ceļos kādā kapelas stūrī un salika rokas kā lūgšanā. Nezināju, kādas lūgšanas viņa skaitīja, bet sapratu, ka viņa nebūt nebija pārliecināta, ka dara labu darbu, kā es biju viņai teicis, un gribēja nodrošināties cik vien spēdama. Es redzēju viņu noliecam galvu, un viņas seja pazuda zem matu biezokņa, tad viņa atkal pacēla seju pret sarkano gaismiņu, kustināja lūpas, tad atkal noliecās, gluži kā lūgšanu krelles skaitot. Es piegāju viņai klāt un nemierīgi čukstēju: — Lūgšanas tu varēji skaitīt arī mājā, vai ne?

—     Liec mani mierā! — viņa skarbi teica. — Ej, staigā, baznīca ir tik liela . . . vai tev taisni te jāstāv?

—    Vai gribi, lai es attaisu vitrīnu, kamēr tu lūdz dievu? — es čukstēju.

—     Neko es negribu … arī to dzelzi dod man, — viņa atcirta.

Tā dzelzs bija mazs lauznītis, ļoti noderīgs vecas vitrīnas attaisīšanai, es viņai to atdevu un atgāju nost.

Nezinādams, ko darīt, es sāku klīst pa baznīcu. Pustumsā man viss likās baigs — augstās, tumšās velves, kur atbalsojās pat nopūta, monumentālais galvenais altāris, kas blāvoja tur dziļumā, melnie, aizvērtie grēksūdzes krēsli, nostumti tumšajos sānu jomos. Uz pirkstgaliem es aizgāju viens pats starp solu rindām līdz durvīm, un man skrēja auksts pa muguru, it kā man kāds sekotu. Es pamēģināju atvērt durvis — tās bija aizslēgtas; es atgriezos atpakaļ un apsēdos kreisajā jomā pie kāda kapa, pie kura dega sarkana eļļas lampiņa. Sienā iemūrētais kaps bija pārsegts ar smagu, spožu melna marmora plātni, un tam abās pusēs stāvēja pa figūrai — skelets ar izkapti rokā un savos matos ietinusies kaila sieviete. Abi tēli bija izcirsti no iedzeltena, pusblāva marmora; tie bija lieliski veidoti, un es mazliet izklaidējos, tos vērodams; un, jo vairāk es skatījos, jo vairāk — varbūt tumsas dēļ — man šķita, ka tēli kustētos un sieviete it kā bēgtu no skeleta un tas viņu galanti atturētu aiz rokas. Lai atgūtu drosmi, es sāku domāt par alu, bērniem, Puliti un teicu pats sev, ja šin! brīdī man liktu griezties atpakaj un no jauna izvēlēties, ko darīt, es darītu to pašu, vai vismaz kaut ko ļoti līdzīgu. Taisnību sakot, tā nebija nejaušība, ka es atrados baznīcā; nebija nejaušība arī tas mērķis ar kādu biju atnācis, nebija nejaušība, ka man trūka citas izejas. Tā domājot, man uznāca snaudiens, un es iemigu. Tas bija smags miegs bez sapņiem baznīcas stindzinošajā pagraba aukstumā. Es gulēju un nemanīju neko.

Te kāds sāka mani purināt, un es pa miegam teicu:

—    Oho, palēnām . .. kas tev lēcies? — Bet mani joprojām raustīja; beidzot es atvēru acis un ieraudzīju ļaudis: sakristānu, kas skatījās uz mani izbolītām acīm, priesteri — vecu vīru baltiem, izjukušiem matiem, neaizpogātā apģērbā, divus vai trīs policistus un starp policistiem manu sievu, drūmāku nekā jebkad. Vēl vienmēr neuztraukdamies, es teicu: — Lieciet mūs mierā … mēs esam bez pajumtes, ienācām baznīcā pārgulēt.

Tad viens no policistiem parādīja man kādu priekšmetu, ko es, vēl samiegojies, pirmajā mirklī noturēju par rožukroni; tā bija lazurīta kaklarota.

—    Bet kas tad tas . . . vai arī to vajag gulēšanai?

Vēl daži paskaidrojumi, tad policisti nostājās mums apkārt, un mēs izgājām no baznīcas.

Bija nakts, bet jau uz rīta pusi. Ielas tukšas. Nokārtām galvām, klusēdami mēs steidzīgi gājām starp policistiem pa šaurajām ieliņām. Redzot manu nabaga sievu, kas maza un drukna man soļoja pa priekšu, īsos lindrakos, matiem stāvu gaisā, man modās līdzjūtība, un es teicu vienam no policistiem: — Man žēl viņas un manu bērnu.

Policists man ieprasījās: — Kur tad ir tavi bērni? — Es viņam to pastāstīju.

—          Un tu, ģimenes tēvs … kā tev tas ienāca prātā? . . . Vai tad tu nepadomāji par saviem bērniem?

—    Tikai bērnu dēļ es to darīju.

Blonds jauneklis, kas komisariātā sēdēja pie rakstāmgalda, mūs ieraudzījis, noteica: — Hm, baznīcas zagļi.

Pēkšņi mana sieva iesaucās briesmīgā balsī: — Dieva priekšā es neesmu vainīga!

Es nekad nebiju dzirdējis viņai tādu balsi un paliku vaļēju muti.

—            Nu tad tavs vīrs ir vainīgs, — teica policijas komisārs.

—    Nemaz ne.

—            Acīm redzot, es esmu tas vainīgais … un kur tu ņēmi kaklarotu?

Mana sieva sāka stāstīt: — Madonna nokāpa no altāra, ar savām rokām atvēra vitrīnu un iedeva man kaklarotu.

—           Hm, Madonna … un arī to cūkas kāju [18] tev iedeva madonna?

Un mana sieva, pacēlusi labo roku, turpināja tādā pašā balsī: — Lai es mirstu, ja neesmu teikusi taisnību.

Viņi mūs ilgi pratināja, bet es teicu, ka neko neesmu redzējis, un tā bija taisnība; mana sieva atkārtoja, ka Madonna iedevusi viņai kaklarotu. Šad tad viņa iesaucās: — Cilvēki, krītiet ceļos brīnuma priekšā!

Viņa tiešām izskatījās pārlieku satraukta, pat gluži ārprātīga. Viss beidzās ar to, ka viņu aizveda, bet viņa

joprojām kliedza un piesauca Madonnu; domāju, ka viņu aizsūtīja uz slimnīcu.

Tad komisārs gribēja dzirdēt no manis, vai esmu pārliecināts, ka mana sieva ir ārprātīga, un es viņam atbildēju: — Kaut tas tā būtu, — ticēdams, ka ārprātīgie nejūt ciešanu un visu redz tā, kā tiem šķiet.

Un tomēr es domāju, ka mana sieva varbūt tiešām ir teikusi taisnību, un gandrīz nožēloju, ka pats savām acīm neesmu redzējis Madonnu nokāpjam no altāra, atveram vitrīnu un atdodam viņai kaklarotu.

TAGAD TAVA REIZE!

Puika būdams, es kopa ar ci-

tiem sava vecuma bērniem bieži vien spēlējoties skaitīju skaitāmos vārdiņus, kas mums sākās šādi: «Piecdesmit trīs, nu tas notiks drīz» un beidzās: «… tagad tava reize!». Es atceros, cik man bija svarīgi, lai skaitītāja pirksts apstātos pie manām krūtīm un es būtu izraudzīts spēli sākt. Patmīlība! Kā zināms, dzīvē patmīlība ir viss, un, kas to nesaprot, tas nesaprot neko no dzīves. Arī pieaudzis, es vēl arvien esmu palicis tāds pats, kas vienmēr cer, ka tagad būs mana reize. Diemžēl, mana reize nenāk bieži, gandrīz nekad. Vēl nesen tam ļaunumam, ka esmu pārāk kautrīgs, nāca klāt mana apkaunojošā nodarbošanās — es biju pilsētas aptīrītājs. Mēdz teikt, ka zemāk par aptīrītāju nav neviens, pat ne ubags. Un tas ir taisnība.

Bet kas gan notiktu, ja nebūtu aptīrītāju? To mēs redzam šīs nozares darbinieku streika laikā: visa pilsēta

ir notīra, drūrņa, papīriem piemētāta, atkritumu tvertnes iet pāri. Pašas skaistākās ielas ir visnetīrākās, jo, kā zināms, bagātajiem ir vairāk atkritumu nekā nabadzīgajiem; un no atkritumiem var noprast, kā ļaudis dzīvo. Atkārtoju, tajās dienās tikai redz, kas īsti ir aptīrītājs un kāda nozīme tam ir modernajā dzīvē.

Tā tas nu ir! Tajā laikā, kad es ratos braukāju apkārt, savākdams atkritumus, man šķita, ka vārdus «tagad tava reize» man nekad vairs neviens neteiks. Vienmēr reize bija citiem, sevišķi pie sievietēm. Un tiešām, ik reizi, kad es biju kopā ar kādu meiteni, kas man patika, un man nācās atzīties: «Es esmu aptīrītājs,» — es redzēju, ka viņa sadrūma un sarauca degunu; pēc tam agrāk vai vēlāk viņa mani atstāja, it kā es būtu teicis: «Es esmu zaglis.» Sākumā nesapratu, kāpēc īsti, tad pēc vienas otras reizes sāku domāt, ka varbūt man vajadzētu savu amatu noslēpt. Acis man atvēra vecais Silvestra, mans darba biedrs, ar kuru mēs braucām vienos ratos, Kādu ritu, kad mēs, kā parasts, braukājām no mājas uz māju, es žēlojos, ka sievietes smejas par manu amatu, un viņš man atbildēja bez aplinkiem: — Prasts amats; sievietēm nepatīk prasti amati… bet tu to nesaki.

—    Kā to lai izdara?

—     Saki, ka esi pilsētas ierēdnis, un tas galu galā ir taisnība -.. mēs visi esam pilsētas ierēdņi… mēs, kas savācam saslaukas, un tie, kas sēž dzimtsarakstu nodaļā aiz lodziņiem . . . visi ierēdņi.

Tad otrs darba biedrs Ferdinando, puisis manos gados, ar brillēm uz deguna, sarkaniem matiem, vasaras raibumiem sejā, iejaucās sarunā: — Pēc manām domām, tu maldies . . . Kādēļ slēpt nodarbošanos? … Šī nodarbošanās ir tāda pati kā visas citas .. . mēs esam tādi paši darba cilvēki kā kurš katrs … to slēpdams, tu atzīsti aizspriedumus …

—     Braši! — iesaucās Silvestro. — Bet vai aizspriedumi ir vai nav? Un kas Luīdži ir svarīgāk: cīnīties pret aizspriedumiem vai iegūt meiteņu labvēlību? Jā, starp citu, paskaties uz nesējiem… arī tie ir strādnieki… tomēr grib, lai viņus dēvē par eksprešiem … amats paliek tas pats . .. sagroza tikai vārdu… arī to pašu aizspriedumu dēļ.

—    Uzklausi mani, Luīdži, — tiepīgi ierunājās Ferdinando, — neslēp neko … ja sievietei ir svarīgi aizspriedumi, tas nozīmē, ka viņai aizspriedumi ir mīļāki par tevi.

Tā mēs strīdējāmies labu laiku, kamēr pilnie mēslu rati novembra rīta miglā lēnītēm līgojās no vienas ielas uz otru. Tad rati apstājās kādas mājas priekšā. Ferdinando paķēra maisu, nolēca no vezuma un svilpodams ieslīdēja parādes durvis. Es pievērsos Silvestro: — Tu esi vecs un pazīsti dzīvi… saki, — ko man darīt?

Viņš izņēma pīpi no mutes un atbildēja: — Ferdinando ir sācis ar to dižoties . . . manuprāt, tā ir tāda pati kaunēšanās … es gan nemaz nekaunos, bet arī nedižojos un neslēpju … esmu aptīrītājs, tas viss.

—    Jā, bet es …

—    Tu — tā ir cita lieta … tas ir tavā labā to neteikt … es tev jau mācīju: saki, ka esi pilsētas ierēdnis.

Sākumā šis padoms man nepatika. Es biju aptīrītājs un neredzēju iemesla, kādēļ man to vajadzētu slēpt. Bet pēc dažām dienām, būdams pēc darba brīvs, bez cepures, bez priekšauta es sēdēju uz soliņa Villā Borģēze, visu pārdomāju un teicu sev, ka īstenībā Silvestro varbūt ir taisnība. Tā domājot, es pēkšņi pārdzīvoju tādu sajūtu, kā dažreiz sapņos, kad tu, pats to nezinādams, staigā apkārt kreklā, ar kailu dibenu, tad kāds to aizrāda un tu pamani, ka esi pliks, sakaunies un pamosties .. . Tātad divus gadus es biju aptīrltājs un nebiju to apzinājies, tātad biju gājis apkārt vienā kreklā un nebiju to redzējis, tātad .. .

Bija ap novembra vidu, diena bija skaista, silta un mazliet miglaina, koki — dzelteni un sarkani; alejās pastaigājās sievietes ar bērniem. Es biju nogrimis savās pārdomās un nemaz nepamanīju, ka uz tā paša soliņa bija apsēdusies meiča ar mazu meitenīti, varbūt istabene vai bērnu audzinātāja. Kad dzirdēju viņu sakām:

—    Beatriče, tālu neaizej, — es pagriezos un paskatījos meičā. Viņa bija jauna, spēcjīga, apaļu, balti sārtu seju, un gaišā matu pīne, resna kā tauva, aplikta ap galvu. Mani pārsteidza acis: smaidošas, samtaini melnas un mirdzošas. Mazā notupusies spēlējās ar granti. Meiča sēdēja un turēja rokā mazās spainīti un lāpstiņu. Redzēdama, ka uz viņu skatos, meiča pievērsās man un mierīgi teica: — Jūs mani nepazīstat, bet es jūs gan.

Kā gan cilvēku dažkārt var ietekmēt gluži parasti vārdi! Es jutu, ka sarkstu, un nodomāju: «Viņa būs mani redzējusi ar mēslu maisu uz muguras,» — un tūlīt atbildēju: — Sinjorīna, jūs maldāties. Jūs turat mani par kādu citu … es jūs nekad neesmu redzējis.

—     Un tomēr es jūs pazīstu.

Nu jau melos iestidzis, es sāku: — Tas nav iespējams … vienīgi, ja jūs būtu mani redzējusi dzimtsarakstu nodaļā, kur es esmu ierēdnis … tur apgrozās daudz ļaužu . . .

Šoreiz viņa neteica neko, bet ilgi manī savādi noskatījās. Beidzot viņa jautāja: — Jūs esat ierēdnis dzimtsarakstu nodaļā?

—     Protams!

—     Kurā kancelejā?

—     Nu, šur tur… tur ir daudz kanceleju.

.— Tātad es būšu jūs redzējusi tur, — viņa lēnām teica, — es tur biju pirms divām dienām.

—     Tieši tā!

Meitenīte tikmēr bija aizgājusi dažus soļus tālāk un vandījās ar abām rokām saslauku un birušu lapu kaudzē. Viņa tai uzsauca: — Liecies mierā, Beatriče… tie ir mēsli… labas meitenītes mēslus neaiztiek! — un es, dzirdot vārdu «mēsli», sarāvos un kļuvu gluži sarkans.

Un, it kā vēl nebūtu diezgan, pie mums pienāca aptīrītājs savā neglītajā, pelēkajā formas tērpā, ar skārda saslauku lāpstu un slotu un sāka novākt kaudzi. Viņa ierunājās: — Cik daudz darba slaucītājiem ar birušajām lapām.

Es atkal nosarku un atbildēju, cerēdams, ka viņa man piekritīs: — Tas ir viņu darbs . . . viņi ir pilsētas ierēdņi, tāpat kā es.. . viņi slauka, es rakstu . . . Citas starpības nav.

Bet viņa paskatījās uz mani ar to pašu savādo skatienu un teica: — Mani sauc Džačinta … un jūs?

—     Luīdži.

Tā sākās mūsu saiešanās. Viņa neparko nedeva man savas mājas adresi, teikdama, ka negribot, lai kundze zinātu par mūsu pazīšanos; bet, kā es nopratu, viņa dzīvoja tajā pašā rajonā, kuru es ik rītu apbraukāju ar mēslu ratiem.

Mēs bieži satikāmies: pāris reižu nedēļā un ik svētdienas. Mēs gājām uz kino, uz futbola sacīkstēm, uz kafejnīcu. Varu teikt, es iemīlējos Džačintā galvenokārt viņas rakstura dēļ. Tādu raksturu es vēl nekad nebiju pazinis: mierīgs, maigs, rāms, varbūt neizdibināms, noslēgts un noslēpumains kā klusi, dziļi ūdeņi. Viņa vienmēr klusēja un, kamēr es runāju, visu laiku laipni šūpoja galvu, man piekrizdama, un viegli viegli nopūtās, it kā teiktu: «Tiesa, tiesa; tev taisnība.»

Ja arī viņa pati nerunāja, runāja viņas acis, tās vienmēr bija smaidīgas, uzmanīgas, noslēpumainas; tās zaigoja kā melns samts. Nekad viņa man neatļāva kādu vaļību; tikai pāris reižu es drīkstēju saņemt viņas roku. Es joprojām viņai teicu, ka esmu ierēdnis dzimtsarakstu nodaļā; vienmēr vēl pievienoju kādu jaunu sīkumu ar nolūku nostiprināt patiesības iespaidu. Tomēr šad tad es sevi nodevu, jo, kā es nomanīju, «atkritumi» un «aptīrītājs» bija iesakņojušies manā valodā stiprāk, nekā to varēju iedomāties. Tā kādreiz, kad viņa bija nokavējusies uz satikšanos, es viņai pārmetu un nobeidzu, pats tā negribēdams: — Es esmu vīrietis, nevis kāds atkritums! — Tūlīt es sev iekodu mēlē un nosarku līdz ausīm. Man likās, viņa smaidīja, bet neteica neko.

Es biju tā iemīlējies, ka sāku domāt par saderināšanos. Bet tūlīt sapratu, — ja gribu viņu precēt, man vispirms jāmaina nodarbošanās. Es biju viņai par daudz melojis; pēkšņi atzīties, ka esmu aptīrītājs, nozīmēja visu sabojāt. Pirmkārt, jau vilšanās — aptīrītājs! Un tad viņa vēl atklātu, ka esmu arī melis, un ir zināms, ka sievietes nemīl meļus.

Mainīt darbu tomēr nebija viegli. Un man taču bija jāmaina divi: īstais un fiktīvais. Brīvajās stundās es sāku, darbu meklēdams, staigāt pa Romu. Darbu es neatradu, un man ienāca prātā, lai notiek kas notikdams,

labāk uzteikt un palikt bez darba. Kas zina, kādēļ bezdarbnieks skan labāk par aptirltāju. Bet te gadijās tas, no kā es visu laiku biju baidījies.

No rītiem mēs apbraukājām vienu un to pašu rajonu. Kā jau teicu, ratos mēs bijām trīs: Ferdinando un es, kas pēc kārtas gājām piebērt maisus, un Silvestro, kas vadīja zirgus un palīdzēja mums nolīdzināt ratos mēslus. Mēs runājām maz; Silvestro, sēdēdams uz dīseles ar grožiem rokā, sūca pīpi; Ferdinando, saritinājies uz mēsliem, vienmēr lasīja kādu žurnālu vai avīzi, izmakšķerētu no mēslu tvertnes, un es domāju par Džačintu un par saviem meliem. Kādu rītu, kad bija mana kārta piebērt maisus, rati, kā parasts, apstājās pie dzeltena trīsstāvu savrupnama durvīm Brīvības laukuma apkaimē. Ne vārda neteicis, es satvēru maisu, nokāpu no ratiem un iegāju namā. Celtņa nebija, jo tā bija veca māja ar trīs dzīvokļiem un tik klusa, ka likās neapdzīvota. Pa diviem pakāpieniem reizē es ar maisu rokā uzskrēju pa pirmo kāpņu posmu un trepju laukumiņā gāju taisni uz pirmo dzīvokli. Uz durvīm bija plāksnīte ar vārdu «Džinēzi». Miglaini atcerējos, ka pie šīm durvīm allaž parādījās viena un tā pati pusmūža sieviete: virēja friauliete, spēcīga, skarba, drūma, gandrīz kā vīrietis. Ari torīt, tikko izdzirdu durvis atveram, es pēc veca paraduma, pat nepaskatījies, padevu maisu un, neko nedomājot, teicu: — Aptirītājs. 1

Te es ieraudzīju nevis virējas lielās un nomelnējušās, bet mazas un baltas rokas, kas sniedza man alumīnija mēslu tvertni, es pacēlu acis — tā bija viņa! Vēlāk es dabūju zināt, ka šajā dzīvoklī bija divas apteksnes: viņa un virēja; viņa, smalkā istabene, kas nekad nenāca pie durvīm, bija mani vienmēr novērojusi pa logu; torīt

virtuvene neļausi bijusi slima. Dabūju zināt arī to, ka, ieraugot mani uz sliekšņa, Džačinla aiz kautrības nevarējusi pateikt ne vārda. Tas viss man nāca zināms pārāk vēlu! Bet torīt, kad viņa klusēdama sniedza man mēslu tvertni, man šķita, ka viņas melnās acis zobgalīgi raugās uz mani. Es jutu, ka nosarkstu, tad nobālu. Sabēris saslaukas maisā, pārsviedu to pār plecu un devos prom. Viņa mani redzēja tādu, kāds es īstenībā biju, — smirdīgā svītrota audekla priekšautā, ar cepuri uz auss; aplīrītājs, nevis ierēdnis!

Nodomāju, ka man nekad vairs nebūs drosmes Džačintu sastapt. Es vairs nekāpu augstāk uz citiem dzīvokļiem. Izgāju atpakaļ uz ielas, uzsviedu uz vezuma gandrīz tukšo maisu, uzsviedu arī cepuri un priekšautu, teikdams Ferdinando: — Ņem tos arī. . . man ir beigas . . . es aizeju … paziņo centrālē!

—    Kas tev lēcies? Vai esi jucis?

—    Nē, neesmu jucis. Uz redzēšanos!

Tai dienā man bija norunāta tikšanās ar Džačintu, bet es uz to neaizgāju. Es paliku gulšņājam gultā savā patrepes istabiņā, ko man izīrēja kāda šuvēja; man gribējās raudāt, bet asaru nebija, tāpat kā reizēm, degunam kņudot, gribētos šķaudīt, bet nevar. Uz vakara pusi es nevis raudāju, bet iemigu un pamodies sapratu, ka visam tiešām ir beigas.

Es tomēr baidījos palikt ilgi bez darba. Par laimi, pēc dažām dienām atradu sarga vietu nomaļā noliktavā Maljānas apkaimē. Tajā lauku nostūrī es paliku gandrīz četrus mēnešus par īstu sargsuni, ne reizi neaizgājis prom. Bet kādu svētdienu, aizbraucis uz Romu, es Risordžimento laukumā sastapu Silveslro. Tikko mani ieraudzījis, viņš teica: — Vēlāk mēs dabūjām zināt, kāpēc tu

aizgāji… tā meiča … bet tu slikti darīji. .. viņa tevi patiesi mīlēja, jo vairāk tāpēc, ka tas biji tu un neviens cits … teica, ka tagad mīlēšot tikai kādu no mums . . . teica, ka, paskatoties vien uz vīrieti ar maisu uz muguras un pilsētas aptīrītāju formas cepuri, viņai sirds sākot straujāk pukstēt… teica, ka viņai saslauku rati liekoties daudz skaistāki par luksusauto. Rezultāts: tagad viņa precēsies ar Ferdinando.

—    Ar Ferdinand«?

—     Kā tad; viņa gribēja aptīrītāju un dabūja . .. viņš neslēpa savu amatu, drīzāk lepojās ar to .. . viņi ir saderināti.

Pusvārdā es atstāju Silvestro un aizsteidzos. Man gribējās kost sev pirkstos. Nu reiz skaitīšana bija apstājusies pie manis; vēl vairāk: «tagad bija mana reize», kā pantiņā teikts, un es to nebiju sapratis! No visām sievietēm es biju sastapis tieši to, kurai patika aptīrītāja amats, un es to nebiju nojautis. Ak vai, kas dzīvo, tas viļas; un tā nu vēlreiz es savu reizi biju palaidis garām.

NELIEŠA SEJA

Pakas es nekad nesaņemu, * bet kādu dienu es pats sev vienu nosūtīšu, lai izbaudītu prieku iet uz pasta paku nodalu tai paka], jo tajā vecajā un neglītajā kantorī ar tintes traipiem, ar sastāvējuša gaisa un slapju zāģu skaidu smaku — tur, es teikšu, sākās mana laime starp dažāda smaguma un izskata paku kaudzēm. Protams, ne jau kāda lielā laime, tomēr labāka par paku izsniegšanu.

Kas zina, vai Valentīna tur vēl strādā savā melnajā virsvalkā, ar saviem cirtainajiem kā koledžu internātu meitenēm pār pleciem izlaistajiem matiem, ar acīm kā divām klusām zvaigznēm, ar savu apaļo, pabālo seju, uz kuras no melnā virsvalka krīt zilgans atspīdums. Kaut arī viņa ir maiga, es zinu, ka Valentīna ir lepna un, ieraudzījusi mani pie lodziņa, laikam izliktos nepazīstam un aprobežotos ar to, ka pasniegtu man nobružātu un notraipītu kvīšu grāmatu un ar savu nopietnas meitenes rozā pirkstu bez lakota naga parādītu vietu, kur parakstīties, teikdama: — Seit! — Un tad iemestu man paku sejā, pat nepaskatījusies manī, un aizietu dibentelpā starp paku piekrautiem plauktiem lasīt kādu no savām daudzajām kino lapelēm.

Taču mana laime, kā jau teicu, sākās tieši tajā kantorī, un, lai būtu skaidrāk, tā sākās tieši ar Valentīnu jeb, pareizāk sakot, ar viņas kino kaislību. Es esmu neglīts, ar tumšu un greizu seju un kantori domāju tikai par paku izsniegšanu, laimīgs, ka varu to darīt, jo kādu gadu biju bezdarbnieks. Bet Valentīna ar savu skaisto seju nebija laimīga un sapņoja par filmu. Es nezinu, kāpēc viņa par to sapņoja; varbūt tāpēc, ka bieži gāja uz kino, un ir tādi ļaudis, kuriem pietiek aiziet uz kino, lai dzīvotu ilūzijās, ka viņi var būt filmaktieri. Un Valentīna par to vien domāja. Kaut gan es biju viņā mazliet ieskatījies un būtu viņai to pateicis, tomēr ne tikai par mīlestību starp mums nebija ne runas, bet arī par aiziešanu kopā uz kādu izpriecu vai uz kafejnīcu nebija ko domāt, jo uz mums visiem, kas strādājām kantorī, Valentīna skatījās no augšas uz leju un labāk gribēja palikt viena, nekā parādīties kaut kur kopā ar tik neciliem cilvēkiem kā mēs. Kādu dienu viņa man pateica bez aplinkiem:

—    Renāto, ar tevi es nekur negribu iet, tev ir pārāk neglīta seja.

—     Neglīta seja?

—    Neapvainojies, es zinu, tu esi krietns puisis, bet tev ir īsta, piedod man, nelieša seja.

Te kādu dienu pie lodziņa parādījās blonda, sacirtota galviņa ar tauriņa kaklasaiti zem . zoda. Valentīna paņēma paziņojumu un lēnītēm gāja pie plauktiem. Jau

nais vīrietis .pēkšņi pasauca viņu atpakaļ: — Sinjonna!— Viņa ātri apgriezās. — Sinjorīna, — tas turpināja, — vai neviens jums nekad nav teicis, ka jūs varētu būt filmaktrise?

Es stāvēju vienā kakLā, viņus vērodams, un redzēju Valentīnu nosarkstam līdz malu galiem; pirmoreiz mūžā viņa bija sārta.

—    Nē, neviens; kādēļ tā jautājat?

—           Tādēļ, ka jums ir ļoti skaista seja! — svešais tikpat nebēdnīgi attrauca.

—           Pateicos, — nomurmināja Valentīna, saliktām rokām stāvēdama telpas vidū. Jaunajam vīrietim, kā likās, nebija vairāk nekā ko teikt. Viņš labu brīdi vērīgi noskatījās uz Valentīnu un tad atsāka: — Nu ejiet taču un paņemiet manu paku.

Viņa paklausīja, un es, nelikdamies ne par ko zinis, gāju viņai no muguras un panācu, kad viņa drebošām rokām cilāja plauktos pakas. Es nostājos cieši blakus un čukstēju: — Tu taču neticēsi tam ākstam?

Vaientīna man tāpat čukstus atbildēja:

—    Liec mani mierā!

—    Tātad tu viņam tici?

—    Liec mani mierā, es tev teicu!

Viņa atrada paku un aiznesa to jaunajam vīrietim, bet tas pa to laiku bija izņēmis pildspalvu un uzrakstījis kaut ko uz zīmītes. Tas saņēma paku un iedeva viņai zīmīti, teikdams: — Atnāciet otrdien uz kinostudiju pēc šīs adreses… mums ir vajadzīga tieši tāda seja kā jums … prasiet pēc manis!

Ne dzīva, ne mirusi Valentīna ielika zīmīti virsvalka kabatā, un svešais aizgāja.

Es jau teicu, ka Valentīna nekad negribēja pieņemt manus uzaicinājumus. Bet, kad tuvojās laiks doties uz kinostudiju, viņa griezās pie manis.

—            Pavadi mani, — viņa lūdza iepriekšējā vakarā,

—    vienai man trūkst drosmes.

Vēl šodien nezinu, kādēļ viņa aicināja mani līdz: varbūt aiz kautrības, jo viņa bija ļoti kautrīga, bet varbūt viņa, pati to neapzinoties, gribēja padižoties, padarot mani par sava triumfa liecinieku.

Otrdien uz satikšanos Flaminija laukumā Valentīna ieradās, ģērbusies kā uz svētkiem: skaistā, jaunā, zilā vilnas drānas mētelī, zīda zeķēs, kurpēs ar pušķiem, rokā bija sarkans saulessargs — arī ar pušķi. Ceturto pušķi viņa bija iesējusi uz galvvidus matos, bet mati, kā parasti, bija izlaisti pār pleciem. Teikšu taisnību, redzot viņu tik daiļu, ar maigajām, zvaigznēm līdzīgajām acīm, es izjutu dziļu simpātiju. — Esi mierīga, — es viņai teicu, — tevi noteikti pieņems … kantorī mēs tevi vairs neredzēsim.

Kinostudijas atradās Mārio kalna pakājē, ar zāli apauguša, pielijuša, šaura lauku ceļa galā. Mēs gājām pa to, lēkdami pāri peļķēm, un nonācām pie mūra žoga ar vārtiem. Aiz žoga bija redzami studiju baraku jumti. Sargs, mūs ielaizdams, kaut ko teica, bet mēs bijām tā apmulsuši, ka trūka drosmes viņu izprašņāt, un tā mēs iegājām pagalmā, nezinādami, uz kuru pusi griezties. Pagalms bija ļoti liels, pa labi un pa kreisi stāvēja rindā daudz mašīnu, un cilvēki pastaigājās grupās, daži bija tādi paši kā mēs, daži turpretī ērmīgi ģērbušies un ķiegeļsarkanām sejām. Es teicu Valentīnai:

—    Tie ir aktieri. Drīz arī tu staigāsi ar tādiem krāšļiem uz sejas.

Valentīna nerunāja ne vārda; aiz prieka un sasprindzinājuma viņa bija zaudējusi valodu. Mēs nezinājām, kur ir mums vajadzīgā studija, bet tad ieraudzījām uz baraku durvīm numurus, un es uz labu laimi piegāju pie kādām durvīm, satvēru rokturi un atvēru tās; durvis bija polsterētas un smagas kā naudas skapim. Es iegāju iekšā, un Valentīna man sekoja uz pirkstgaliem. Mēs atradāmies studijā, kur bija gandrīz pilnīgi tumšs, tikai vienā vietā lampas gaismā bija redzama kāda zema, kā man likās, jēlpapīra uzbūve ar kārniņu pusjumtu virs ķieģeļu pussienas ar pusdurvīm un aiz tām puse no istabas ar pussienu un pusgultu. Puskaila sieviete bija atlaidusies gultā, un uz viņu krita balts gaismas kūlis; sieviete lauzīja rokas, un kāds vīrietis draudēja viņai ar paceltu dūri, atspiedis celi pret gultu. Es pačukstēju Valentīnai:

—     Redzi, viņi tēlo, — un tai pašā mirklī salēcos no brēciena: — Klusu! — un man likās, ka tas bija domāts man.

Mēs piegājām tuvāk un aiz tās pusgultas ieraudzījām uzņemšanas aparātu un daudz cilvēku pie tā; citi bija uzmetušies šur tur tumšajā barakā, gluži kā vārnu bars; un tai nabaga puskailajai aktrisei atkal no jauna bija jālauza rokas un vīrietim atkal jāceļ dūre. Tad kāds sasita divus koka gabalus kā kastaņetes, atskanēja vēl otrs skarbs sauciens «klusu», un tad sākās filmaparāta sīkšana, to grieza un grieza, un aktrise gultā lauzīja rokas, un aktieris beidzot sita viņai ar dūri tā pa īstam, jo viņa ievaidējās, kas, manuprāt, nebūt nebija māksloti. Tādu es redzēju studiju, kad pirmo reizi tur iegāju. Un tādu to redzēja nabaga Valentīna, kas tik daudz bija par to sapņojusi, bet nekad nebija redzējusi. Atskanot saucienam: — Diezgan! — sīkšana apklusa, aktrise piecēlās no gultas, lampas apdzisa, cilvēki sakustējās un sāka staigāt. Es sapratu, ka pašlaik mums ir īstais brīdis, tuvojos kādam operatoram un jautāju: — Lūdzu, kur ir sinjors Cangarīni?

—     Kas tas Cangarīni ir? — tas atjautāja kā īsts nepraša. Es apjuku. Par laimi, iejaucās kāds cits, laipnāks operators:

—     Cangarīni … šeit viņa nav … viņš ir trešajā studijā.

Mēs ātri izgājām ārā un pāri pagalmam devāmies uz trešo studiju. Atkal atvērām smagas durvis un iegājām barakā, kas bija ļoti līdzīga pirmajai. Bet šeit neuzņēma filmu, šeit bija pavisam gaišs, un mēs ieraudzījām vairākus cilvēkus strīdāmies. Gājām tiem klāt, bet ne pārāk tuvu, jo bijām izbijušies un tie jau kliedza kā negudri un likās pa īstam noskaitušies. Viens tievs kā nagla, ar brillēm bruņrupuča ietvaros un lielām, melnām ūsām, kas lēkāja virs baltajiem zobiem, ar rokām mētādamies, kliedza: — Neder, neder, neder!

Un Cangarīni — tiešām viņš — jautāja: — Bet kādēļ neder?

Vīrs ar lielajām ūsām atbildēja, joprojām kliegdams:

—   Bet tādēļ, ka ir pārāk labs … tādēļ, ka viņam ir godavīra seja… bet man vajag noziedznieka, kaušļa, huligāna seju!

—    Nu tad ņem Projeti!

—     Nē, nē, arī viņš ir par labu. .. tuklvaidzis, resnītis … neder, neder!

—    Ņem Serafīni!

—     Neder, neder . . . Serafīni neder, viņš ir eņģelis, vēl vairāk — pat Zēravs … kas ticēs, ja viņš tēlos noziedznieku? Kas tam ticēs?

Es sapratu,-ka mēs esam pagadījušies nelaikā, bet ko darīt: kad ballē esi, tad jādejo! Es nogaidīju brīdi, kad režisors kliegdams un trakodams bija atgājis tālāk nost, un tuvojos Cangarīni, klusu teikdams: — Sinjor Cangarīni, mēs esam ieradušies.

—    Kas tie — mēs? — viņš pikti jautāja.

—     Sinjorīna Valentīna, — es atbildēju un pavirzījos sāņus, Valentīna panācās uz priekšu un mazliet palocījās. — Sinjorīna no paku nodaļas .. jūs viņai likāt pienākt.

Jādomā, Cangarīni bija visu jau aizmirsis. Tad viņš paskatījās uz Valentīnu, sāka, man likās, atcerēties un, cenzdamies runāt laipni, teica: — Es nožēloju, sinjorīna, bet nav nekā, ko jūs varētu darīt.

—    Kā tad tā? Piektdien jūs teicāt, ka vajagot tieši tādu meiteni kā šī.

—    Vajadzēja, bet nu vairs nevajag: mēs tādu jau atradām.

—     Bet sakiet, — es jau sāku iekaist, — tā nemēdz darīt. .. likt, lai nāk šurp, un tad pateikt, ka esat atraduši citu meiteni!

—    Ko es tur varu darīt?

Es būtu viņam atbildējis ļoti asi, bet piepeši atskanēja kliedziens:

—     Viņš! Viņš! Lūk, tas, kas mums vajadzīgs! — kliedza režisors.

Liesmojošām acīm viņš nāca man virsū un ar rādītājpirkstu bakstīja man krūtīs. Es apjucis jautāju: — Kas par viņu? — Un režisors: — Jūs esat nelietis, sieviešu pavedējs, dauzoņa, suteners, vai nav tiesa? . . . Sakiet, — vai jūs neesat nelietis?

—    Piesargieties! — es apvainots iesaucos. — Esmu valsts darbinieks … mans vārds ir Renāto Paridžīni.

—     Nē, jūs esat tas nelietis, kas mums vajadzīgs! Jūs * ar savu seju esat tieši tas, ko es meklēju… jūs esat nelietis!

Lai es ātrāk saprastu, kas te īsti notika, iejaucās Cangarīni un paskaidroja, ka viņi patlaban meklējot kādai mazai lomiņai tēlotāju ar nelieša seju un manējā esot viņiem kā radīta, un, ja es gribot, varot šodien pat ierasties uz pārbaudi. — Un Valentīna? — Nē, neko nevar darīt, tādu mums ir vairāk, nekā vajadzīgs! — iesaucās režisors sajūsmas uzplūdumā. Bet, redzēdams, ka Valentīnai ir pilnas acis asaru, nožēloja savus asos vārdus un sirsnīgi piebilda: •— Sinjorīna, šodien mums bija vajadzīga nelieša seja, un mēs to esam atraduši; kad mums būs vajadzīga eņģeļa seja, mēs atcerēsimies jūs.

Mēs aizgājām. Tikko bijām iznākuši no studijas uz zālainā ceļa, Valentīna atgāja no manis tālāk un neteica vairs ne vārda. Uz tramvaja piestātnes platformas bija parastā drūzma, un viņa skatījās apkārt kā apmaldījusies. Laikam viņai šķita pazemojoši braukt tramvajā kā ubadzei, kad bija jau iztēlojusies savu bagātību, jo viņa pēkšņi teica:

—     Sveiks, Renāto… es braukšu ar taksi, man jāsteidzas; es neaicinu arī tevi braukt, jo mēs dzīvojam dažādos rajonos.

Neļaudama man neko iebilst, viņa aizgāja ar visiem saviem pušķiem pāri ļaužu pilnajai ielai uz taksometru.

Es viņu vairs neesmu redzējis, jo otrā dienā negāju vairs uz kantori, bet uz pārbaudi; pārbaude izdevās labi, un es sāku strādāt studijā; un no tā laika, dažreiz vairāk, dažreiz mazāk nodarbināts, to vairs neesmu atstā-

jis. Es esmu specializējies negatīvajām lomām, arī mēmajām, tēloju dauzoņas, sieviešu pavedējus, blēžus, zagļus un tamlīdzīgus tipus. No kāda bijušā kantora darba biedra, ko satiku uz ielas, dabūju zināt, ka Valentīna saderinājusies ar ierēdni no pieprasījuma vēstuļu nodaļas, četrus lodziņus tālāk no savējā.

NELAIMES PUTNS

Nelaime mani vajā; droši vien tajā dienā, kad piedzimu, pie debesim ir bijusi kāda nelāga zvaigzne vai komēta, vai kāds cits Jauns spīdeklis.

Atceros, ka diezgan sen es iepazinos ar kādu mehāniķi, kas bija strādājis Francijā un no turienes atkal atgriezies; ari viņš teica, ka esot nelaimīgs. Tas mehāniķis sametās kopā ar zināmiem zeļļiem, viņi naktīs braukāja apkārt mašīnā, piekabināja ķēdi pie veikalu durvju aizlaidņiem un tad iedarbināja motoru; aizlaidņi lūza, un viņi gāja veikalos un laupīja.

Labi; tam mehāniķim uz krūtīm bija tetovēta giljotīna un uz tās uzraksts: «Pas de chance», kas franču valodā nozīmē: «Nav laimes». Kad viņš kustināja krūšu muskuļus, likās, ka giljotīnas nazis kristu lejup; viņš pats apgalvoja, ka tāds būšot viņa gals. Taisnību sakot, viņš nebeidza savu mūžu uz giljotīnas, bet dabūja piecus gadus cietuma. Jā, arī man vajadzētu būt

uzrakstam «Nav laimes» uz krūtīm vai pat tieši uz pieres. Visi dara to, ko darīju arī es, bet citiem laimējās, man — ne. Tātad es esmu nelaimes putns, un droši vien kāds vēl man Jaunu vai pat visa pasaule mani ienīst.

Es vienmēr esmu centies godīgi strādāt, zināms, ne jau godīgāk par citiem, jo galu galā mēs taču nākam pasaulē nepilnīgi un vienīgi dievs ir pilnīgs. Tūlīt pēc apprecēšanās es ar sievas naudu sāku ierīkot kurpnieka darbnīcu. Biju izraudzījies ierēdņu rajonu, un tas bija pareizi darīts, jo nabaga ierēdņi rūpīgi gādā par saviem apaviem, un viņiem, kā jau ierēdņiem, vajag darbā saglabāt savu cieņu; viņi nevar staigāt apkārt caurās kurpēs tā kā mēs, vienkāršie cilvēki. Mana darbnīca atradās pašā ierēdņu rajona centrā starp tām milzu mājām, kurās dzīvo vismaz tūkstoš ierēdņu katrā. Tai pašā ielā tieši man pretī bija otrs kurpnieks — pusakls, gadus septiņdesmit vecs, — kas gandrīz nemaz neredzēja. Kad es atvēru darbnīcu, viņš man sataisīja negantu traci; bija no liesas ļauns, ar tādām ūpja acīm, ka sieva man lika piesargāties no ļauna skatiena. Es sievai neklausīju un aplam darīju.

Sākumā viss gāja labi: es biju jauns, brašs, patīkams, strādāju dziedādams, un kalponēm, kas nāca pie manis ar savu saimnieku apaviem, man vienmēr atradās kāds joks vai laipns vārds. Mana darbnīca bija kļuvusi par visa rajona salonu, un ātri vien es atņēmu tam nejaukajam vecim visu klientūru. Viņš dusmojās, bet lur neko nevarēja darīt — jo vairāk tādēļ, ka es, gribēdams uzveikt konkurentu, ņēmu mazāku maksu. Zināms — man bija savs plāns: tikko man likās, ka klientūra man ir nodrošināta, es sāku lo izmantot. Es ieviesu dažādību: vienām kurpēm piesitu ādas zoli, otrām ādas imitāciju.

Vienam — tā, otram — tā. Redzēdams, ka klienti to nepamana, es kļuvu pārdrošs un liku visiem papes zoles. Īstenībā tā nebija tieši pape, bet kara laikā ražota sintētiska viela; varu zvērēt, ka tā bija gandrīz labāka par ādu. Centīgi strādādams un būdams vienmēr jautrs, vienmēr laipns, vienmēr labā omā, es sāku puslīdz labi pelnīt. Visi mani labi ieredzēja, izņemot, protams, veco kurpnieku; šai laikā piedzima mans pirmais dēls.

Pats nezinu, kā tas gadījās, varbūt lietus dēļ, ka viena no tām kurpēm, ko biju pazolējis, diemžēl, izjuka. Klients atnāca uz darbnīcu sūdzēties; un tieši tajās dienās, kā par nelaimi, visas manas zolētās kurpes sāka izjukt. Ir zināms, kas tādās reizēs notiek: visā rajonā cits citam to stāstīja, un neviens vairs nenāca pie manis, bet atgriezās pie vecā. Tas, pie savas darbnīcas loga sēdēdams, tagad smējās par mani un citu neko nedarīja kā tikai klaudzināja āmuru un vilka diegu. Mute man piekusa, skaidrojot, ka mani ir apkrāpis vairumtirgotājs un tā nav mana vaina, taču neviens neticēja. Beidzot es atradu kādu, kas pārņēma darbnīcu, saņēmu par to nieka grašus un aizgāju.

Sapratu, ka nav nekādas jēgas turēties pie kurpēm, un nolēmu mainīt nodarbošanos. Būdams vēl puika, biju strādājis pie hidrauliķa un tagad nodomāju ierīkot skārdnieka darbnīcu. Ari šoreiz es visu darīju ar apdomu: izraudzīju centra rajonu, kur mājas ir senlaicīgas, caurules izrūsējušas un ierīces novecojušas. Mitrā ieliņā, kur nekad neiespīd saule, es atradu telpas: īstu caurumu starp ogļu pārdotavu un gludinātājas darbnīciņu. Es sapirku darba rīkus: kādu svina cauruli, kādu vecu izlietni, kādu krānu, un liku sev nodrukāt izkārtni: «Hidrauliski mehāniskā darbnīca. Izdara labojumus dzīvok]os. Maksa pēc vienošanās». Man tūlīt sāka veikties: loziem bija ļoti auksts, uzsniga pat sniegs un nebija saskaitāmas tās caurules, kas pārsprāga vecajās, satrunējušajās mājās. Starp citu, labu skārdnieku vienmēr ir maz, un, kad sabojājas vannas krāsns vai kafijas dzirnaviņas, ļaudis meklē skārdnieku vai ar uguni. Jūs nevarat iedomāties to izmisumu, kādā krīt pat bagāti cilvēki, ja ūdens vairs netek vai vanna iet pāri: zvana pa telefonu, lūgšus lūdzas un, kad vajag maksāt, maksā bez vārda runas. Skārdnieks ir pilnīgi nepieciešams, un īstenībā visi skārdnieki ir lepni, un pasarg dievs pret tiem slikti izturēties.

Kā jau teicu, man tūlīt sāka iet labi. Darbnīca bija maza un tumša; logā es turēju tikai kādu duci krānu, bet daudzi aicināja mani uz māju, un jau ļoti drīz man darbs bija visu dienu. Šoreiz viss būtu gājis gludi, ja kāds cits skārdnieks nebūtu atvēris darbnīcu taisni pretī manējai. Tas bija mazs, kluss, gaišmatains jauneklis lielu, it kā krūtis ierautu galvu, jo viņam gandrīz nemaz nebija kakla. Tas bija iedomājies atņemt man klientūru, un man likās, ka tādēļ ir ar mieru nosist pat cenu; es pārliecinājos, ka viņš to panāks, ja es laikā neparūpēšos. To visu apsverot, man radās laba doma, kā saglabāt klientus un pat pavairot darbu. Pieņemsim, man jāpievieno vannas krāsns. Ar skrūvgriezi pievelkot uzgriežņus, es mazliet izloku cauruli, lai pārplīstu vecās, nolietotās caurules mūrī ielaistā daļa. Nakti māja pārplūst, klients mani sauc, es izlaužu sienu, pārmainu cauruli, tas viss ir liels darbs.

Tātad es kaut ko sabojāju, cenzdamies gan to nedarīt tieši tajā vietā, kur biju labojis. Ar šo sistēmu es sekmīgi stājos pretī konkurencei un pat uzlaboju savu stāvokli. Tad man piedzima otrais dēls; es uzelpoju: šoreiz es tiešām biju ārā no nelaimes. Bet nekad nevajag par agru rībināt uzvaras bungas! Kāds no maniem bojājumiem izvērtās daudz lielāks, nekā es biju paredzējis. Sasprāga vannas krāsns, no tās aizdegās kāds skapis un tad viss dzīvoklis. Ak, nelaime — kāds bija mani novērojis: šķiet, ar mehāniku aizrāvies zēns. Nestāstīšu, ko es pārdzīvoju; gandrīz nonācu cietumā. Arī šoreiz man vajadzēja darbnīcu slēgt un aiziet no tā rajona.

Biju neatlaidīgs un gribēju atvērt darbnīcu trešo reizi. Tagad jau naudas bija maz, un ar diviem bērniem un trešo gaidāmu nevarēju daudz ko cerēt. Es aizgāju uz pavisam vienkāršo ļaužu rajonu pilsētas nomalē netālu no lopkautuves un atvēru polsterētāja darbnīciņu. Šoreiz tā bija sievas izdoma, jo mans sievastēvs arī bija polsterētājs. Es nopirku šujmašīnu, kādu metala stiepju rāmi, kādu saliekamo gultu, baķi matraču drānas, drusku vilnas un astru. Kaut gan mana nabaga sieva gaidīja bērnu, viņa tomēr šuva uz mašīnas, bet es darīju grūtākos darbus, piemēram, sukāju vilnu.

Šinī rajonā dzīvoja ļoti nabadzīgi ļaudis, un pasūtījumi bija reti. Mums nepielika pat ēšanai, un es teicu sievai, ka šoreiz būs daudz grūtāk aizdzīt postu. Bet uz pavasari sāka iet labāk. Ari nabaga ļaudis mīl spodrību, un nabadzīgās ģimenes uzņemas kuru katru upuri, lai tikai varētu savu māju turēt kārtībā. Tātad pavasarī daudzas šī rajona sievietes nāca pie manis un lika pārtaisīt matračus. Ir zināms, kā tas notiek: pirms mēneša nenāca neviens, mēnesi vēlāk es vairs nezināju, ko ķert, ko grābt. Nevarēdams viens pats likt galā, es pieņēmu mācekli. Tas bija gadu septiņpadsmit vecs zeņķis, iesaukts par Negusu, jo viņam bija tumša āda un sprogaini mati, tāpat kā Abesīnijas negusam. Viņu es sūtīju aiznest vai atnest matračus, bet pats paliku darbnīcā strādāt. Šī Negusa dēļ jau bija izmisusi viņa māte, veļas mazgātāja; un reiz, kad es sūtīju viņu samaksāt kādu rēķinu, viņš darbnīcā vairs neatgriezās. Viņš bija aizgājis uz futbola sacīksti un tad vēl nezin kur, īsi sakot, bija naudu nodzīvojis. Un pēc tam vēl iedrošinājās nākt uz darbnīcu un teikt, ka viņam nozaguši kabatas portfeli! Es viņu nosaucu par zagli, viņš man rupji atbildēja; es viņam iecirtu pliķi un ar varu izsviedu no darbnīcas. Tas bija jaunas nelaimes sākums . .. Nelietis Neguss staigāja apkārt pa visu rajonu un stāstīja, ka es nesen, labodams piecus matračus, vienā atradis blaktis un tās ne vien tur atstājis, bet pa pārim vēl ielaidis pārējos četros matračos. To es darījis ar nolūku, lai nākošajā pavasarī matračus sūtītu man pārtaisīt. Tas bija taisnība; bet, kā zināms, katram jāiekārtojas, un visi iekārtojas, bet vajadzēja būt lādam nelaimes putnam kā man, lai tas kļūtu zināms.

Ar ko las beidzās? Izcēlās gandrīz revolūcija, sievietes ielenca darbnīcu un gribēja mani sist, arī policija ieradās, un es tiku brīdināts. Šī reize bija pēdējā reize. Es pārdevu šujmašīnu, visus krāmus un aizgāju nakti slepus kā zaglis.

Tagad sakiet man: vai var būt vēl kāds nelaimīgāks par mani? Es gribēju mierīgi un godīgi strādāt, lielākais, piepalīdzot sev darbā ar izveicību, bet ne vairāk, kā to dara daudzi citi. Es gribēju tātad kļūt krietns darba cilvēks, bet tagad esmu bezdarbnieks. Būtu man vismaz cik necik naudas, es atvērtu osteriju, un ir taču zināms, ka ūdens meklē vīnu, varbūt es vēl varētu izkulties. Bet naudas man vairs nav un nu būs jāiet pie kāda par

palīgu. Un, kā visiem zināms, kas dzīvo no algas, tas mirst badu. Es tiešām esmu nelaimes putns, pat noburts. Sieva ir iešuvusi manā kabatas portfelī svētbildīti, un es nēsāju līdz nezin cik amuletu. Pie mājas durvīm es pakāru pakavu ar visām naglām. Bet tā kā tā es esmu nelaimīgs, nelaimīgs dzīvoju, nelaimīgs nomiršu.

Zīlniece, pie kuras es aizgāju, lai izzinātu, kas mani nīst, ieraudzījusi manu delnu, pacēla rokas pret debesīm un iekliedzās: — Oh, ko es redzu! Ko es redzu!

Mani sagrāba bailes, un es jautāju, ko gan viņa redz. Un viņa atbildēja: — Mans dēls, melnu melnu zvaigzni… Visi tevi nīst!

—    Un ko tagad? — es viņai jautāju.

—    Tagad esi drosmīgs un paļaujies uz dievu.

—    Es vienmēr esmu pildījis savu pienākumu, — iebildu pretī.

—    Mans dēls, pārlieku daudzi ļaudis tevi nīst… Ko līdz pildīt savu pienākumu, ja ļaudis tevi nīst? Tas dod tikai tīru sirdsapziņu.

Tad es atbildēju: — Man pietiek ar tīru sirdsapziņu, tā man ir. Viss pārējais man bijis nebijis.

IZLOZE

Rgmo, Elore, Luīdži un es — ‘mēs svētdienās bieži satikāmies aiz Sanpaolo vārtiem pie mūsu rajona kino, kur rādīja jau divreiz visur rādītas filmas; parasti gan mēs iekšā negājām, jo mums nebija naudas biļetēm. Mums visiem četriem bija ap astoņpadsmit gadu, visi četri — bezdarbnieki un visi četri bez graša kabatā. Tas ir, drusku naudas mums bija, bet tās vajadzēja cigaretēm, kas galu galā ir svarīgākas par kino. Turklāt mēs divreiz apdomājāmies, pirms izsmēķējām cigareti: mēs visi smēķējām vienu un to pašu cigareti, pasniedzot to cits citam, un katrs ievilka tikai pa dūmam.

Svētdienās, kā zināms, visi uzvelk labākās drēbes; bet mūsu labākās drēbes bija brāļu un tēvu sliktākās; viņi paši tās vairs nevalkāja, un mēs tās saņēmām pagalam nonēsātas. Man, piemēram, mugurā bijā brāļa uzvalks: piedurknes un bikšu staras mājā pataisītas īsākas, bet pleci nokārās, jo bija divreiz platāki par manē-

jiem. Zem svārkiem, par laimi, man bija sarkans triko svīteris ar augstu apkakli, kas man labi piedienēja, jo man ir gaiši mati un zilas acis. Citiem neklājās labāk par mani: kājās novalkātas bikses, tādi paši svārki un velosipēdistu triko.

Mūsu draudzībā izauga galvenokārt no nabadzības, jo mums bija vienādas vēlēšanās, no kurām nevarējām atteikties: kopā mēs kāpām uz žogiem, lai bez ieejas maksas noskatītos futbola sacīkstes, vasarās no Luīdži loga visi kopā skatījāmies brīvdabas kinoizrādes, kādā klusā stūrī pie pilsētas mūra spēlējām kārtis, lai arī naudas vietā mums bija akmentiņi vai pogas.

Kādu svētdienu mēs, kā parasts, sapulcējāmies pie kino, jo Remo pazina tā īpašnieku — resnu, jaunu vīrieti, kuru sauca par Altrēdo; las reizēm, kad zāle nebija pilna, ļāva mums iet iekšā par velti. Bet toreiz Alfrēdo mums tūlīt teica: — Zēni, šodien nav nevienas brīvbiļetes, — un norādīja uz izkārtni virs kases: «Brīvbiļetes atceltas». Remo neatlaidās: — Paklau … pa divi reizē . . . divi tagad un divi nākošajā seansā. — Bet Alfrēdo nesatricināmi noraidoši papurināja galvu, ne acu nepacēlis no biļešu bloka.

Mums tomēr gribējās redzēt filmu, un mēs kavējāmies ķino nojumē, apskatīdami plakātus un arī cilvēkus, kas gāja iekšā. Re, tur lēnām un apdomīgi pienāk pie plakātiem divas meitenes, tumšmate un gaišmate! Tumšmatei bija mugurā melns, vietām jau nodilis samta ņieburs un viegla, sarkana auduma svārki, kas izskatījās pēc apakšsvārkiem, tā tie bija saburzīti un notraipīti. Tomēr viņa man tūlit iepatikās: melnīgsnēja kā čigāniete, divām ogļu melnām, spridzīgām acīm, platu, sarkanu muti, vingru un slaiku augumu. Gaišmate man

turpreti nemaz nepatika: resna, pārlieku lielām krūtīm un gūžām, platu, sarkanu seju ar pūciņu kā persikam, kastaņbrūnā kleitā, kas izskatījās pēc zirnekļa tīkla, salāpītām zeķēm resnajās, baltajās kājās. Gaišmatei nebija pat somiņas; tumšmatei gan bija melna samta somiņa, bet tik plāna un plakana — es varētu zvērēt, ka lajā nebija pat mutautiņa. Es piegrūdu Remo ar elkoni, norādīdams uz viņām ar acīm, un viņš mani iedrošināja ar skatienu. Tagad es piegāju pie meičām un teicu:

—   Sinjorīnas, vai drīkstam piedāvāt jums kino?

Tumšmate ātri apgriezās un nekavējoties atbildēja:

—    Paldies, mēs kādu gaidām!

Es mazliet zobgalīgi jautāju: — Ko jūs gaidāt? Vai līgavaiņus?

—           Kādēļ gan ne? Vai jūs neticat, ka mums varētu būt līgavaiņi? — viņa atjautīgi atcirta.

—           Vai tad kāds to saka … Vista, kas pirmā kladzina, pirmā ir dējusi.

—    Tad mēs būtu tās vistas?

—    Kā tad.

—    Un jūs tie gaiļi?

—    Droši vien!

—           Jūs esat noplūkti gailēni, — viņa teicā dobjā balsī, — gailēni bez spalvām …

—    Sakiet, — kas jums par mums ko smieties?

—           Nekas, — viņa teica, pēkšņi izšķīrusies, — un, ja gribat piedāvāt mums kino, mēs to pieņemam, — un, abām rokām satvērusi svārku malas, taisīja vieglu reveransu, kam būtu jānozīmē «drošāk, zēni, uz priekšu!».

Stāvoklis bija neērts. Es biju sācis par kino, lai saruna iesiltu. Bet naudas nebija pat mums pašiem, kur nu vēl viņām. Es atbildēju: — Taisnību sakot, mums nav naudas, ko iet uz kino. Es jūs uzaicināju lielīdamies.

Tumšmate sāka smieties, rādīdama divas skaistas baltu zobu rindas kā meža zvēram: — Mēs to jau tūlīt nopratām. — Gaišmate viņai kaut ko klusi pateica, un tumšmate, izaicinoši uz mani skatīdamās, paraustīja plecus. Pēc tam piebilda: — Nu, nav svarīgi… lai arī jums nav naudas, jūs mums tomēr patīkat; kino mūs nevilina .. . vai drusku nepastaigāsimies?

—    Pastaigāsimies!

Mēs atstājām kino un aizgājām pa tukšu ielu līdztekus pilsētas mūrim ārpus Sanpaolo vārtiem. Tumšmate gāja pa priekšu, un mēs visi četri turējāmies ap viņu, jo, kā es tūlīt redzēju, viņa patika mums visiem. Gaišmate sapīkusi nāca mums nopakaļ gluži viena. Tumšmate koķetēdama smējās un jokoja, un viņa prata tā cilāt kājas sarkanajos lindrakos, ka pie katra soļa lindraki plandījās kā karogs; mēs visi čelri sacentāmies pēc viņas labvēlības, bet gaišmatei — ne vārda. Kā jau teicu, tumšmate man ļoti patika, bet pārējo triju lakstošanās mani traucēja un kaitināja. Ja es viņu paņēmu zem rokas, tūlīt kāds cits satvēra viņas otru roku; ja es viņā skatījos, tūlīt arī kāds cits paliecās viņā skatīties; ja es teicu viņai laipnības, tūlīt kāds cits jaucās pa vidu. Zaudējis pacietību, es beidzot teicu Luīdži, kurš bija pats uzmācīgākais no mums visiem: —Rimsties … Kāpēc tu neej kopā ar Elīzu? — Elīza bija gaišmate, viņa soļoja mazliet nomaļus, košļādama zāļu stiebru. Tumšmate smiedamās tam piekrita: — Jā, neviens nekavē laiku Elīzai!

—     Ak, man nevajag laika kavētāju . . . man ir labi vienai, — īgni atsaucās Elīza.

Bet tu kapec nepakave laiku ElTzai? — Luidži man jautāja.

—    Jā, kāpēc jūs nepakavējat laiku Elīzai? — arī tumšmate smiedamās man iejautājās.

Pēkšņi man sanāca dusmas, un es atbildēju:

—    Zināt, kas jūs man liekaties? . . . Daudz suņu ap vienu kaulu … Es kavēšu laiku Elīzai … jā gan … un jūs priecājieties, cik vien tīk! — Un bez svārstīšanās es tuvojos Elīzai, paņēmu viņu zem rokas un teicu: — Nu, Elīza, salīgsim mieru?

—    Mēs nekad neesam strīdējušies, — viņa mazliet vēsi atbildēja.

Mēs soļojām tālāk pa putekļaino ielu no viena senā pilsētas mūru torņa līdz otram. Es drīz vien sapratu, ka mans manevrs ir izdevies: tumšmate tagad nemaz vairs neizskatījās tik laimīga un, lai gan smējās un koķetēja, tomēr reižu reizēm pagriezās, lai uzmestu man un Elīzai, kas nācām no muguras, dažu greizsirdīgu skatienu. Es jautāju Elīzai:

—    Kas tavai draudzenei kaiš? … Ko viņa grib?

—     Viņa ir koķete … Viņa grib patikt visiem vīriešiem.

—    Bet es esmu pie tevis … vai es tev patīku?

Viņa neko neatbildēja, varbūt aiz kautrības, bet nosarka un paspieda manu dclmu.

Smiedamies un jokodami mēs bijām aizgājuši līdz ielas galam un atkal atnākuši atpakaļ pie kino. Tumšmate pēkšņi apstājās un apņēmīgi sacīja: — Paklausieties . .. jau veselu stundu jūs mūs vadājat pa putekļiem … atklāti runājot, ko jūs varat mums piedāvāt? Ja jums nav nekā, tad labāk šķiramies!

Elīza, aplaimota, ka es turu viņu zem rokas, uzdrošinājās teikt: — Viņi mums piedāvā savu sabiedrību. — Bet tumšmate nelikās to dzirdam un turpināja: — Uzklausiet, man ir kāds priekšlikums . . . jums taču par visiem četriem kopā sanāks vismaz tik daudz naudas, ko nopirkt kino biļetes divām personām?

Mēs skatījāmies cits uz citu. Es teicu: — Domāju gan … vai ne, Remo?

—    Jā, — Remo atbildēja.

—     Labi… tagad es uzrakstīšu jūsu vārdus uz četrām zīmītēm . . . ieliksim tās cepurē un lozēsim . . . kas laimē, tas izvēlas sev vienu no mums un iet ar to uz kino uz pārējo rēķina … ar mieru?

Mēs atkal saskatījāmies. Tas bija vilinoši un arī nebija. Vilinoši tādēļ, ka viņa mums visiem patika un mēs zinājām: kurš būs izredzētais, tas izraudzīsies viņu; un nebija vilinoši, jo nevienam nepatika varbūtība samaksāt kino un meiteni citam. Beidzot es teicu: — Es no savas puses esmu ar mieru, — un visi citi tam piekrita, lai sevi neapkaunotu.

—    Lieliski! — viņa iesaucās. — Dodiet man vispirms naudu un tad cepuri un zīmuli.

Mēs visi mazliet stīvi apgriezām kabatas: atradās nauda divām biļetēm un vēl drusku palika pāri. Remo iedeva viņai savu cepuri un Luīdži zīmuļa galu. Viņa paņēma naudu, pacēla vecu avīzi, noplēsa no tās četras sloksnītes un tad, atvirzījusies līdz drupu kaudzei pie mūra, sauca mums pa gabalu: — Pasakiet taču man savus vārdus!

Mēs viņai tos pateicām. Viņa uzrakstīja, ielika zīmītes cepurē un, to vicinādama, nāca pretī draudzenei, un teica: — Velc vienu!

Elīza paklausīja, atrollja zīmīti un gavilējošā balsī iesaucās: — Diūlio!

Tas bija mans vārds. Es pagājos uz priekšu un iesaucos: — Esmu laimējis! — un bez svārstīšanās gāju pie tumšmates, piebilzdams: — Es izvēlos jūs!

Tumšmate iesmējās, sagriezās virpuli un ieķērās man elkonī. Viss bija norisinājies vienā mirklī: tumšmate atradās man blakus, kino bija tur otrā ielas pusē, un gaišmate stāvēja kā apstulbusi ar cepuri rokā. Tad Remo iekliedzās: — Te kaut kas nav kārtībā! Viņa gribēja Džūlio, un Džūlio viņai ir rokā!

Kāds cits sauca: — Neskaitās!

Es jautāju: — Kāpēc neskaitās? … Mēs lozējām.

Remo bija paņēmis atpakaļ savu cepuri un pārbaudīja pārējās trīs zīmītes. Tacļ iekliedzās: — Neskaitās, neskaitās… uz visām četrām zīmītēm ir rakstīts «Džūlio».

—    Kas to teica?

—    Skaties!

Tā bija taisnība. Tumšmate sāka izaicinoši smieties un iesaucās: — Tur vairs nekas nav darāms.. . mēs ejam uz kino. Uz redzēšanos!

Remo apņēmīgi aizsprostoja ceļu: — Dod mums naudu atpakaļ!

—    Rīt es jums to atdošu, — es atbildēju.

—    Nekāds rīts . . . dod tūlīt atpakaļ.

Tumšmate tagad iejaucās un paklusu man teica:

—    Nepalaidies! — un es sasparojies stājos pretī Remo:

—     Es jums rīt to atdošu, un tagad lasies — nost no kājām!

Tiklīdz es biju to pateicis, viņš metās man virsū un abi pārējie arī; nu mēs visi četri saķērušies gulējām

zemē cīnīdamies. Es esmu spēcīgs, bet viņi bija trīs un es viens pats; galu galā viņi noteikti mani uzveiktu, ja nejauši nebūtu pienācis policists, kas tur staigāja apgaitā, un sācis kliegt pavēlošā balsī: — Hallo, zeņķi, ko jūs gan iedomājaties, kur jūs esat? … — Jums es to saku, — miers!

Mēs visi četri elsodami un novārtījušies piecēlāmies kājās. Remo nikni kliedza: — Atdod mums naudu! — bet drošā un veiklā tumšmate pagājās uz priekšu un sāka: — Mēs abi — es un viņš — esam saderināti un mierīgi gājām pastaigāties … tie trīs mums sekoja un uzmācās. Policista kungs, sakiet, lai tie nekauņas iet prom. Mēs viņus nepazīstam. Ko viņi grib? Kas viņi tādi ir? .. . Mēs gribam mierīgi pastaigāties.

Teikšu taisnību, tik nekaunīga pārdrošība pārsteidza ne tikai viņus, bet arī mani. Policists bargi teica:

—     Ejiet prom, pazūdiet… ja ne, tad!… — un viņi izbrīnījušies sāka kāpties atpakaļ, neizlaizdami mūs no acīm. Kino bija otrā ielas pusē; es paņēmu tumšmati zem rokas un gāju ielai pāri. Remo man uzkliedza:

—   Rīt mēs vēl parunāsim! — bet ne viņš, ne citi nedrīkstēja ne pakustēties, jo policists stāvēja, kur stāvējis.

Es iegāju kino un teicu Alfrēdo: —Divus mīkstos sēdekļus parterā, — un tumšmate uzsvieda naudu uz kases lodziņa. Tiklīdz mēs iegājām zālē, viņa man teica:

—    Mēs savu panācām!

Es jautāju: — Kā tevi sauc?

—    Asunta [19] .

ĒD BULJONUI

Tapsētāja amats ir grūts amats. Es nerunāju par acumēru, kas vajadzīgs, lai bez grumbām un kļūmēm uzvilktu un pienaglotu mēbelēm drēbi, nedz par pacietību, kad ar roku jāsašuj, teiksim, četras vai piecas sloksnes katūna, nedz par tīrību, rīkojoties ar smalkām lietām. Es runāju par telpu. Pieņemsim, tapsētājam ir jāapvelk pāris dīvānu, turklāt vēl pieci vai seši atzveltnes krēsli, sēdekļi un soliņi, kas ir parasts darbs, un, lūk, jau visa platība ir aizņemta, ja viņa darbnīca arī būtu ļoti liela, tāpēc tapsētāju darbnīcas ir grūti atrast, un, kaut gan es esmu tapsētājs vairāk nekā četrdesmit gadu (sešpadsmit gadu vecs es sāku strādāt pie tēva, kas ari bija tapsētājs), vienmēr esmu strādājis savā dzīvoklī.

Es dzīvoju Lungārā, ne sevišķi tālu no Redžīna Čēli cietuma, lielā, garā un platā istabā ar augstiem griessliem un četriem logiem uz Tibru. Kad bija vēl dzīva mana pirmā sieva, šinī lielajā istabā es ne vien strādāju, bet arī gulēju ar visu ģimeni: vienā kaktā stāvēja gultiņa manam dēlam Ferdinando, otrā aiz priekškara plata gulta sievai un man. Nepieciešams iedalījums, jo bez lielās istabas dzīvokli bija tikai pavisam maza virtuvīte un ateja. Tad nomira mana sieva, tikko piecdesmit gadu veca; man bija gandrīz sešdesmit, un, izmēģinājies dzīvot bez sievas, es sapratu, ka nevaru tā iztikt, un apprecējos otrreiz; nu viss kļuva citādi. Mana otrā sieva Džudita bija trīsdesmit gadu jaunāka par mani un varēja sevi uzskatīt pat par skaistu, bet daudzi vīrieši apgalvoja, ka viņai piemītot kaut kas atbaidošs: bāla kā nāve, melniem matiem, baltu, stingru, bet aukstu miesu, melnām, izvalbītām acīm, kā nokautiem jēriem, kurus redz pie miesniekiem.

Pirms precēšanās Džudita bija nabaga strādniece, apprecējusies viņa tēloja sinjoru. Pirms precēšanās viņa bija eņģelis, apprecējusies kļuva par velnu. Pirms precēšanās viņai viss bija labs: es pats un dzīvoklis, un viss pārējais; kad apprecējās, nekas viņai vairs nepatika: ne es, ne māja, ne pārējais. Tādi ir tie laulības pārsteigumi! Viņa sāka runāt, ka esot nepieļaujami mums gulēt vienā istabā ar Ferdinando, un lika man uzmūrēt ķieģeļu starpsienu, lai rastos otra istabiņa, kur nolikt gultu. Tad viņa prasīja, lai ierīkoju virtuvē jaunu plīti, tad — lai ielieku atejā tualetes podu. Beidzot viņa atrada iemeslu saķildoties ar kaimiņiem, pie kuriem es divdesmit gadu biju gājis zvanīt pa tālruni un saņēmis ziņojumus. Tā nu man vajadzēja ievilkt arī tālruni.

Tālruni ievilka, teiksim, pirmdien; trešdien pēc pusdienas, kamēr es nagloju atlasu uz neliela ampīra stila atzveltnes krēsla un klusībā nopūtos, pārdomādams

savu dzīvi, atsjcanēja tālruņa zvans. Es piegāju, nocēlu klausuli un teicu: — Runā Perīkoli; lūdzu, ar ko?

—    Vada viņā galā skaļa, rupja, izlaidīga balss jautāja īstā romiešu izloksnē: — Tapsētājs Perīkoli?

—           Jā, sinjor, esmu jūsu rīcībā, — es atbildēju, domādams, ka runā klients.

—            Nu, — sāka rupjā balss, — vai drīkstu zināt, kāpēc tu apprecējies, Perīkoli? . . . Vai tu nezini, ka tavā vecumā vairs sievu neņem? Ko tu gan domā? Ka lava sieva teyi mīl? Nabaga muļķis .. .

Uzreiz man asinis saskrēja galvā, jo vairāk tādēļ, ka šī rupjā balss, lai arī nekaunīgi, tomēr izteica tās pašas šaubas, kas tajā laikā mani mocīja. Es uzstājīgi jautāju: — Bet kas tu tāds esi?

Tas otrs, vārdus stiepdams,! atbildēja:

—           Kas esmu es, to tu nevarētu atminēt, kaut vai otru mūžu dzīvotu . . . labāk klausies, es gribu dot tev padomu …

—     Ko tu īsti gribi? Kas tu esi?

—     īstu drauga padomu: ēd buljonu!

Šo tālruņa zvanu es uzskatīju par kāda paziņas nekaunīgu joku. Tomēr tas pildīja manu sirdi ar indi. jo, kā jau teicu, arī es jau labu laiku domāju, ka mana laulība ir bijusi kļūda. Džuditai es, zināms, neko neteicu, jo viņa, iekavās sakot, jau dažas dienas bija gluži nepanesama un apgājās ar mani sliktāk nekā ar pēdējo atkritumu. Pagāja kāda nedēļa, un tad, apmēram tai pašā laikā kā pirmoreiz, telefons noskanēja un rupjā balss man jautāja:

—    Labdien, Perīkoli, ko labu dari?

—     Ko gribu un kas man patīk, — es atbildēju.

—    Es pateikšu, ko tu dari: tu apnaglo soliņus, kurus

tev vakar vakarā atnesa … braši, strādā vien . . . bet es varu tev ari pateikt, ko dara tava sieva.

—    Kas tu esi, vai drīkst zināt? Kas tu tāds esi?

—    Tava sieva lakstojas ar Setimiānas vārtu bāra pārzini. To viņa dara!

—     Kas tev to teica?

—    Es tev to saku … ja netici, aizej turp un redzēsi pats … Uzklausi mani, Perīkoli: tu esi večuks, sievietes ar nelgām negrib dzīvot.

—    Bet kas tu esi, nelieti?

—    Nedusmojies, labāk uzklausi mani: ēd buljonu!

Šoreiz vairs nespēju savaldīties, un, kad Džudita pārnāca mājās, uz kādu viņas parasto zivju sievas rupjību es atbildēju: — Es strādāju, un tu tikmēr lakstojies ar Setimiānas vārtu bāra pārzini! — Ak, kaut es nemūžam to nebūtu teicis! Sākumā viņa izgāza uz mani lamas, tad gribēja izzināt, kas man to stāstījis; un, kad es to pateicu, viņa sāka mani gānīt: — Ak tā, tu uzklausi kuru katru plukatu, kas tev piezvana! … Vairāk tici tam nekā man .. . Vai tu zini, kas tu esi? Vecis bērna prātā! Tu tiešām pelni, lai uzlieku tev ragus… tik lielus, ka vairs netiksi pa durvīm iekšā!

Un tā tālāk un tā joprojām! Viss beidzās ar to, ka viņa mani saraudināja, un es ar saviem sirmajiem matiem un resno vēderu metos uz ceļiem pie viņas kājām un lūdzu piedošanu. Lai viņu pielabinātu, bija jādod nauda zīda zeķēm; un tikai dievs vien zina, vai man vēl bija nauda pēc visiem tiem izdevumiem, kādus viņas dēļ biju taisījis.

Tomēr vēlāk es jutos skumjš un sarūgtināts: man bija kauns, un es biju pārliecināts, ka viņa mani nemīl. Pagāja vēl dažas dienas, un atkal tālrunis zvanīja, un parastā rupjā balss jautāja: — Perīkoli, kā tev klājas?

Es izlikos runājam nepiespiesti: — Man — labi un tev?

—    Teicami… vienīgi tavai sievai neklājas labi.

—    Kādēļ?

—    TādēJ, ka tu esi vecs, Perīkoli, un viņai ar tevi nepietiek.

Redziet, kā tas ir. Es biju zvērējis izturēties mierīgi. Bet, dzirdot pieminam manu vecumu, es salēcos:

—     Sargies, plukata; turpmāk, tiklīdz tevi dzirdēšu, nometīšu klausuli.

—     Oh, cik tu esi neiecietīgs! Bet neuztraucies, Perīkoli . .. tavai sievai drīz klāsies labi.

—     Beidz reiz, nelieti!

—     Perīkoli, kāpēc tu tik rupji runā?… Labāk dari, ko es tev saku: ēd buljonu!

Šoreiz es Džuditai neteicu neko. Bet mani kremļa sirdēsti — jo vairāk tādēļ, ka nākošajās dienās zvanīšana turpinājās. Rupjā balss atkārtoja vienu un to pašu: Džudila ir jauna, es esmu vecs, viņa mani krāpj ar lo un ar to; visi to zina un tā tālāk. Vai arī teica man bez kādiem aplinkiem: — Perīkoli, tava sieva ir . .. — un laida vaļā kādu īstu ormaņa lamuvārdu. Zvanītājs mūs labi pazina, pat tik labi, ka deva man padomu ik dienas skūt bārdu, lai nerādīlos Džuditai ar balliem bārdas rugājiem.

Vēl atlika jautājums par buljonu. Ko viņš gribēja ar to teikt? Es sapratu, ka tur slēpjas kāds ļaunprātīgs mājiens; tā mēdz teikt slimniekiem, kas atveseļojas, vai arī veciem cilvēkiem: ēd buljonu! Kādēļ vienmēr tas pals teiciens? Man bija nojauta, ka es šos vārdus esmu jau dzirdējis, bet nevarēju atcerēties, kad un kur. Pa to laiku attiecības ar Džuditu kjuva arvien sliktākas un sliktākas. Var teikt, ka viņa ar mani vairs citādi nerunāja kā rupji un nikni, taisni kā ragana. Mīļā miera labad es to visu noriju, bet, jo vairāk noriju, jo vairāk tas mani saindēja un es arvien skaidrāk sapratu, ka mana dzīve vairs nav dzīve.

Tā tas nu bija. Kādu vakaru Džudita pirmo reizi pēc ilga laika negaidot bija ar mani laipna un ierosināja mums visiem trim aiziet vakariņās uz kādu Aiztibras osteriju. Tajā osterijā mēs bijām rīkojuši kāzu mielastu, un, tiklīdz mēs tur nonācām, es pēkšņi atcerējos kādu faktu mielasta laikā: vai nu tas bija no uzbudinājuma, vai no vīna, ko biju jau iepriekš dzēris, es tovakar jutu, ka mans kuņģis nav gluži kārtībā. Kad toreiz visi pasūtīja sev spageti, Džudita, redzēdama, ka es svārstos, uzstāja kā laba sieva, kas vīru mīl: — Tu ēd buljonu .. . uzklausi mani, Meo … ēd buljonu!

Pēkšņi sapratu, ka tas ir bijis sākums tam teicienam, ko rupjā balss man atkārtoja tālrunī, bet nevarēju iedomāties, kā balss tā varētu būt, jo tovakar, neskaitot, zināms, viesmīļus un citus osterijas apmeklētājus, mēs bijām pie galda cilvēku divdesmit.

Protams, tagad es nebildu ne vārdu par manu atklājumu, un vakars noritēja ļoti jautri. Beigās Džudita pat dzēra uz manu veselību un deva man mutes.

Varbūt tāpēc, ka jutos laimīgs, es tovakar daudz dzēru un ar cerību atgriezos mājā kopā ar Džuditu un Ferdinando. Nakti es gulēju kā svina gabals, un, kad pamodos, Džudita jau bija aizgājusi iepirkties. Piecēlos un sāku strādāt joprojām pārliecībā, ka Džudita beidzot ir apņēmusies mani mīlēt. Bija skaista diena, pa logiem

spīdēja saule,, kanārijputniņš sava būrīti dziedaja aizvilkdamies, un arī es strādādams klusi dziedāju tāpat kā kanārijputniņš, jo biju laimīgs. Te pēkšņi zvana tālrunis; es pieeju, noceju klausuli, rupjā balss saka:

—    Perīkoli, es zvanu tev pēdējo reizi.

—           Lieliski! — es ļoti jautri atbildēju. — Beidzot tu esi sapratis, ka tas ir velti… Uz redzēšanos, un dzīvo sveiks!

—           Pagaidi, Perīkoli. Vai tu zini, kāpēc es tev zvanu pēdējo reizi?

—    Nu kāpēc tad?

—           Tāpēc, ka lava sieva tevi ir atstājusi. . . Šorīt viņa aizgāja ar Džidži, ar to, kurš izīrē mašīnas. Greznā mašīnā viņš atbrauca pakaļ tavai sievai pulksten septiņos.

Šī tiešām bija pēdējā reize.

Par Džuditu negribu neko vairāk teikt: vienīgi es pats zinu, ko izcietu, kamēr man tas viss kļuva vienaldzīgs; baidos, ka, par to runājot, man atkal būlu jācieš. Bet mani mocīja ziņkāre atklāt, kas bija tā labi informētā, rupjā balss, kas ziņoja man par manu kļūdu, var teikt, jau no pašas pirmās dienas. Ziņkāre — ir par maz teikts, īstenībā es par to vien domāju un beidzot kļuvu kā apmāts.

Nejauši es to atklāju, un vēl tagad, jo vairāk par to domāju, jo mazāk to saprotu.

Ferdinando bija jau piecpadsmit gadu vecs, un es sen vairs negāju viņam pretim uz skolu. Bet kādu rītu man ienāca prātā aiziet uz tehnikumu tāpat vien, lai atgrieztos mājā kopā ar viņu. Ieraudzīju viņu jau ārā skolas pagalmā ar biedriem spēlējam bumbu. Bija saulaina diena, un kādu brīdi es stāvēju un noskatījos viņu spēlē. Nezinu, kāpēc es toreiz salīdzināju savu dēlu ar citiem,

un atzinu, ka ari šinī ziņā man nav bijis laimes. Varbūt tāpēc, ka, dzimis no krietni padzīvojušiem vecākiem, Ferdinando nebija skaists: mazs, pārmērīgi lielām rokām un kājām, dzeltenīgu seju, lielais deguns nokārās pāri mutei, un acu defekts tieši pārsteidza: tās abas šķielēja. Ievēroju, cik viņš bija spēcīgs: viņš spēra bumbu gaisā, ka dunēja vien; arī tāds spēks bija nedabisks un pārmērīgs viņa mazajam, gandrīz pundura vai kupraiņa augumam. Kamēr es par to domāju, atspiedies pret sienu pašā saulē, dzirdēju viņu spalgi un nikni kliedzam:

—    Neskaitās! Tu pieskāries bumbai ar rokām! — un šinī mirklī es pazinu balsi. Tā bija tā pati, kas skanēja pa tālruni, tā pati, zēna — topošā vīrieša rupjā, nedaiļskanīgā, draiskulīgā lūzuma gadu balss. Tad, celdams kāju pret bumbu, viņš vēl iesaucās: — Ed! — Un arī šo vārdu es pazinu.

Pirmajā brīdī gribēju viņu pasaukt, paņemt aiz rokas un pļaukājot raut visu ceļu līdz mājai. Teikt tēvam: «vecais muļķis un nelga» un par pamāti — visus tos vārdus, kurus pat atkārtot nevaru! Varbūt tā bija taisnība, bet dēla, īsta dēla pienākums ir turēt vecākus godā.

Tad viņš mani ieraudzīja, pameta bumbu un aizelsies skrēja man pretī, saukdams savā rupjajā balsī: — Ahā, tēt. .. ko tu te dari? … Es tevi neredzēju! — Es pēkšņi jutos atbruņots. Mans dēls bija tik neglīts savā pārāk garajā mētelī, ar savu lielo degunu, greizajām acīm; turklāt varēja just, cik priecīgs viņš bija, mani redzot. Es nomurmināju: — Ferdinando, ja tu gribi spēlēt, paliec vien … Es iešu uz māju.

Bet viņš iesaucās: — Esmu beidzis. Iesim! — laimīgs paņēma mani zem rokas, un mēs gājām abi blakām uz

Tibras krastmalu. Klusēdami mēs lēnām soļojām saules mirdzumā.

Un es domāju, ka viņš taču, lai arī pa tālruni, bija teicis man taisnību, brīdinājis par manu kļūdu. Un, ja dēls nesaka tēvam taisnību, kas tad lai saka?

UZ LAUKIEM

Pēc ta nepatīkama gadījuma spēļu ellē Romas gaiss man kļuva par biezu un draugi deva padomu uz kādu laiku nozust. Kaut gan māmuļa likās neko nezinām, tomēr no viņas iekritušās, raižu nomāktās sejas bija redzams, ka arī viņa visu zina.

—    Tu esi novārdzis, Atīlio, — viņa man teica,

—    kāpēc tev neaizbraukt uz Bračāno pie krusttēva? — Es mazliet pretojos, jo esmu dzimis un audzis pilsētā un lauki man ir vienaldzīgi, es tos pat ciest nevaru; beidzoL tomēr es nolēmu braukt. Nu māmuļa telegrafēja krusttēvam, un, tiklīdz bija saņemta atbildes telegrama, viņa pati sakravāja manu ceļasomu. Viņa gribēja salikt tajā manas pavalkātās drēbes, jo tie taču ir lauki, kā viņa teica; bet es teicu, ka turpretī gribu ņemt līdz savas labākās lietas, jo,, kad neesmu labi apģērbies, vai tas būtu uz laukiem vai pilsētā, es vairs neesmu es. Viņa man atkārtoja: — Bet kam tad tu tur rādīsies tāds uzcirties? Govīm? Cūkām?

Es turējos pretī: — Atļauj … tā ir mana vājība… tev arī ir tavējās.

Tā nu viņa sakravāja somu pēc mana prāta, vienīgi katru gabalu ielika ar nopūtu: nopūta katram kreklam, nopūta katrai kaklasaitei, nopūta katram zeķu pārim. Tik daudz nopūtu, ka es galu galā nenocietos:

—    Beidz jel reiz tā pūst… tā man ir ļauna zīme.

Tad viņa uz mani paskatījās un teica: — Dēliņ, vai māte tev piesauc ļaunu?

—    Kā tad, ar tām savām nopūtām!

—     Dēliņ, māte grib tev tikai labu … ja tu nepītos ar to zināmo kompāniju, tev nevajadzētu tagad braukt uz Bračāno.

Beidzot viņa tomēr sakravāja somu, un otrā dienā agri no rīta, kad biju no viņas atvadījies, es nokāpu lejā, kur Džīno mani gaidīja ar mašīnu, un mēs aizbraucām.

Mēs izbraucām no Romas pa Kasija ceļu. Bija jūlijs, un, kaut gan tikai deviņi no rīta. braucot pa izkaltušajiem laukiem, saule uz sakarsušā ceļa asfalta tā svilināja, it kā jau būtu dienas vidus. Mēs nebraucām tieši uz Bračāno, kas vismaz ir ciemats pie ezera, bet uz kādām mājām klajā laukā, kuras sauca par Krāsmatām. Vārds vien jau pareģoja ļaunu, bet, kad pēc stundas brauciena mēs tur nonācām, redzēju, ka ir vēl daudz ļaunāk, nekā es biju iedomājies. Vispirms mēs ieraudzījām lielu, noputējušu un nožēlojamu koku, kādu eikaliptu, kas rēgojās aiz kaila paugura, tad ieraudzījām kūtīs un siernīcu pagalma galā un beidzot uzkalniņa pakājē neglītu, veclaicīgu, nomelnējušu, drūmu

trīsstāvu namu slīpām sienām kā cietumam; tās bija Krāsmatas! Visapkārt kaili lauki: neviena koka, nevienas mājas, tikai nokopti tīrumi ar asiem rugājiem.

—     Redzēsi, cik tev šeit būs jautra dzīve! — Džīno man teica, padodams ceļasomu. Es biju tik nepatīkami pārsteigts, ka aizmirsu atbildēt. Kad apgriezos, viņš bija jau aizbraucis, un es stāvēju gluži viens.

No saimniecības ēkas pāri smilšainajam pagalmam nāca meitene basām kājām. Pienākusi man klāt, viņa ierunājās: — Es esmu Filomēna, tava krusttēva meita.

Viņa visus patskaņus izrunāja gandrīz kā «u», kā to mēdz darīt šī novada zemnieki. Filomēna bija īsta lauku meiča: lielu galvu, sprogainiem matiem, zemu pieri, iekritušām ačtelēm, brūnu, raupju seju. Viņa bija spēcīga, lielām krūtīm, kas spieda uz augšu blūzīti, un platām gūžām. Manu somu viņa paņēma, it kā tā būtu skaidiņa, un es viņai sekoju pāri pagalmam, vērodams, kur kāju spert visu to netīrumu dēļ, ko tur bija atstājušas vistas un citi kustoņi. Mēs iegājām lielā, vēsā un tumšā istabā, kur nelāgi oda. Tur bija liels, melni nokvēpis kamīns, galds un daži krēsli, kas izskatījās kā ar cirvi cirsti. Kaut gan pie griestiem karājās vairākas mušpapīra strēmeles, aplipušas melnas ar mušām, tomēr tur, kur pa aizrestotajiem logiem iespīdēja gaisma, bija redzami vēl veseli mušu mākoņi, kas lidinājās krēslā. Pie sienām glužj kā greznojums karājās segli un zirgu un mūļu aizjūga piederumi: izskatījās, it kā mēs būtu ienākuši stallī. Filomēna sāka kāpt pa akmens kāpnēm zem velvētiem griestiem un uzveda mani otrā stāvā. Tur bija koridors ar daudzām durvīm abās pusēs, viņa atgrūda vienas durvis un ielaida mani istabā ar platu dzelzs gultu, kumodi un mazgājamās bļodas trijkāji. Un ateja? Viņa pamāja un ieveda mani kādā citā pilnīgi tukšā istabā, gandrīz vai lielākā par pirmo. Vienā kaktā bija melns, ar mušām aplipis caurums grīdā. Meiča iesaucās, ka viņai jāstrādājot, un pēkšņi pameta mani vienu pie tā cauruma.

Tā sākās mana dzīve laukos. Rīts bija pats labākais dienas laiks, tāpēc ka bija vēl saglabājies nakts dzestrums un tāpēc ka es ar prieku ģērbos. Bet, tikko biju apģērbies, sakās izmisums. Es kāpu lejā un sēdos pie galda brokastot. Dažreiz pie galda sēdēja arī krusttēvs, tikpat zemniecisks kā meita, liels un resns, melnām ūsām, allaž ģērbies kā gans-jātnieks juhtādas stulmeņos un jājambiksēs.

Māmuļa, man aizbraucot, teica: — Tu redzēsi, viņiem ir brīnišķīgs, tikko slaukts piens. — Kas tev dos pienu: plāna cigoriņu kafija, desa, tā sauktā šķiņķa desa, pilna pipargraudu, un nocietējusi, ceturtdaļkilo šķēlēs sagriezta maize. Krusttēvs jau agri no rīta dzēra tumīgu, skāņu un siltu sarkanvīnu, kas izskatījās pēc zīdkoka ogu sulas. Viņš bija galīgi neaptēsts, un tieši tad, kad gribēja būt laipns, viņš aizvainoja; iedomājieties, kas gan notiktu, ja viņš tiešām gribētu kādu apvainot! Viņu kaitināja manas drēbes: — Kā tad tā? Vai jūs Romā ejat strādāt zīda kreklo§? — Vai arī: — Kamdēļ tu esi tā uzģērbies? Šodien jau nav svētdiena… Vai tad tu iesi uz mesu?

To dzirdot, meita smējās, aizlikusi roku sejai priekšā, un izskatījās neticami rupja. Tūlīt pēc brokastīm krusttēvs izgāja pagalmā, kāpa zirgam mugurā un, rādīdams ar roku uz saulē izdegušajiem laukiem, man teica: — Ej pastaigāties … vai tad tev uz laukiem nepatīk? … Skaties, kādi tīrumi! … — Tas bija tīrais izsmiekls.

Viņa prombūtnē es paliku viens ar meitu; par zemniekiem, kas dzivoja turpat blakus, labāk nerunāt: tie ir dzīvniekiem līdzīgi ļaudis, ar kuriem nevar ne pušplēsta vārda pārmīt. Domāju, ka meita bija mani mazliet iemīlējusies: viņa koķetēja, bet pa savai, zemnieces modei. Piemēram, iedama gar galdu, viņa it kā nejauši man uzgrūdās, bet tik spēcīgi, ka gandrīz nogāza mani no krēsla. Vai arī — es klaiņāju pa pagalmu, un viņa, stāvēdama pie atvērta virtuves loga, ņemas griezt gaļu gabalos un ar nodomu dzied man savā zemajā, aizsmakušajā vīrieša balsi parastos laucinieku mīlas pantus. Nezinu, kā tas gadījās, ka es reiz viņai ieprasījos:

—     Filomēna, vai tu esi saderināta?

Nu viņa sāka smieties un kā īsta zemniece tā deva man ar dūri krūtīs, ka gandrīz bija zilums. Kā zemnieka meita viņa uz laukiem bija laba diezgan. Bet man patīk pilsētnieces: baltas, slaidas, spodras, labi ģērbušās, protams, arī izkrāsojušās. Viņa turpretī man izskatījās pēc govs. «Gaidi vien, gaidi,» es domāju, «tu esi īsta govs .. . bet es neesmu bullis.»

Diena bija gara un negribēja nemaz beigties. Lai nosistu laiku, es sēdos pie lielā galda apakšstāva neglītajā istabā un spēlēju kārtis pats ar sevi. Tad arī kārtis man apnika, un es nolēmu iet pastaigāties. Bet kur lai iet? Jūdzēm tālu visā apkaimē bija viens vienīgs koks, tas pats, kas auga pagalmā. Svelošajā karstumā es melos salmu kaudzē aiz šķūņa un pēc maza brītiņa jutu, ka man niez un kņud visa miesa no kukaiņiem, kas mitinājās salmos, un bija jāceļas augšā. Tur bija milzums mušu, neticami daudz lapseņu, un naktīs lieli odi urbās miesā sāpīgāk nekā nažu asmeņi. Es gribēju smēķēt, un krusttēvs atnesa man cigaretes no ciemata veikala: sažuvušas, tirkšas, aizdedzinot tās sprakšķēdamas uzliesmoja, un pāri palika tikai papīrs.

Turklāt vēl es esmu izvēlīgs ēdienos, un viņu virtuve padarīja mani gandrīz slimu; vienmēr tika gatavoti smagi ēdieni — gaļas tīstokļi, pildīti ar ķiplokiem un rosmarīnu, ragū sarkano piparu mērcē, pupas un lauku zirņi pākstīs, kāršu pupas mērcē.

Pēc pusdienām es parasti iemigu savā cietajā gultā uz plānā matrača, kas bija savēlies kunkuļos, un pāris stundu gulēju vaļēju muti kā nāves miegā, tad uzmodos ar galvassāpēm, sviedros izmircis, sapampušu, izkaltušu mēli.

Tā mēs dzīvojām: krusttēvs par mani zobojās, meita ap mani lakstojās ar belzieniem un grūdieniem, un es sapņoju tikai par Romu. Kad es, no rīta piecēlies un piegājis pie loga, redzēju atkal dzelteno un izkaltušo lauku plašumu, kur vietvietām rēgojās romiešu ķieģeļu celtņu drupas, un pagalmā Filomēnu, kura gāja garām, nesdama samazgu spaiņus cūkām, man sažņaudzās sirds un es nolādēju to dienu, kad biju šurp atbraucis. Nabaga Filomēna, viņa gribēja būt laba pret mani un kādu dienu bija pat ielikusi lauku puķu pušķi krūzē uz kumodes. Bet, kā jau teicu, es negribēju dot viņai cerības, jo tad krusttēvs būtu gribējis, lai es viņu precu. Pie sienas lielajā istabā bija pakārta divstobrene, un es zināju, — ja es tikai mazdrusciņ ielaistos ar viņa meitu, tad viņš bija tas vīrs, kas ar divstobreni uzspiestu man laulību. Pateicos par to!

Meita mani lenca. Kādu dienu, kad es viens pats spēlēju kārtis un mušas bariem metās uz tām, viņa glaimīgi man jautāja: — Tad tev patīk gan uz laukiem?

Es skarbi atbildēju: — Nē, man nepatīk.

Viņa noskuma, jo varbūt bija gaidījusi, ka pieklājības dēļ es teikšu, ka man patīk, un jautāja: — Un kāpēc tev nepatīk?

—    Tāpēc, ka šeit nav dzīves! — es atcirtu.

—    Un kur tad ir dzīve?

Un es, elpu neatvilkdams, nobēru: — īsta dzīve ir pilsētā, kur ir kafejnīcas un apgaismoti veikali, kino un teātri… īsta dzīve ir tikties ar draugiem bārā, iedzert aperitīvu, sēžot pie galdiņa, uz kura ir ventilators, lasīt sporta avīzi un spriest par sacensībām, pēcpusdienā spēlēt biljarda partiju un vakarā noskatīties labu filmu, un tad klaiņāt līdz vēlai naktij . .. īsta dzīve ir svētdienās iet uz futbolsacīkstēm, uz zirgu vai pat suņu skriešanos .. . vasarā braukt ar kādu meiteni uz Ostiju peldēties … īsta dzīve ir braukt automobilī un nevis ar zirgu, īsta dzīve ir, kad vistas nepinas pa kājām, bet ir dabūjamas kautu putnu veikalā un mušu ne acīs neredz, jo ir smidzinātājs, kas tās iznīcina; kad dzīvoklī ir silts un auksts tekošs ūdens, kad ēdienu gatavo nevis uz oglēm, bet uz gāzes, kad smēķē tikai amerikāņu cigaretes un no rīta nedzer vis vīnu, bet baltu vai melnu kafiju.

Es to pateicu un tūlīt nožēloju, jo nabaga meitene palika kā ar ūdeni aplieta un, neteikusi ne vārda, iegāja virtuvē. Bet ticat vai neticat: pēc trim dienām viņa lūdza, lai eju viņai līdz pagrabā pēc vīna. Tumšajā pagrabā, kur bija tik vēss kā alā, viņa atspiežas ar muguru pret mucu un saka man: — Paod šeit, kādas es nopirku smaržas, — saņem manu galvu abām rokām un spiež manu degunu sev krūtīs. Bračāno ciematā viņa bija nopirkusi parfīmu un pāri sviedru un dzīvnieku smakai salaistījusi ar to krūtis. Mēs bijām vieni pazemē,

un viņa taisīja tādu seju, it kā gribētu teikt: «Noskūpsti mani!»

Es steidzīgi pateicu: — Labs parfīms, — un aizgāju, pametis viņu tur ar sarūgtinātu seju.

Sad tad ar pastkartīti māmuļa man ziņoja, lai es labāk palieku tur, kur esmu, bet man bija apnicis, un es nolēmu aizbraukt. Tai vakarā, kad es paziņoju par savu aizbraukšanu, meitene strauji piecēlās un iegāja virtuvē. Krusttēvs man teica: — Tu aizbrauc? Es domāju, ka tu paliksi vismaz līdz gada tirgum.

Es atbildēju, ka man Romā ir darīšanas, un pēc vakariņām uzkāpu augšā sakravāt ceļasomu. Aizbildinoties, ka viņai jāuznes man ūdenskrūze, Filomйna pēc maza laiciņa ienāca istabā, apsēdās uz gultas un teica: — Vai tu zini, pagājušo nakti es par tevi sapņoju.

Es liku mantas somā un neteicu neko. Viņa turpināja:

—    Tev mugurā bija brūtgāna kārta, man brūtes kleita, un mēs laulājāmies Bračāno baznīcā.

Es skarbi atbildēju: — Es turpretī sapņoju, ka biju Romā, iegāju bārā un dzēru kafiju … redz, cik dažādi ir mūsu sapņi.

Nu viņa jautāja:

—    Tava māte ir šuvēja, vai ne?

—    Zināms.

—     Vai tu nevarētu viņai palūgt, lai viņa ataicina mani uz Romu un izmāca par šuvēju?

Lai viņu iepriecinātu, solījos parunāt par to ar māti un, gribēdams būt laipns, izņēmu no somas lielu zīda kabatas lakatu un iedevu viņai par piemiņu. Ļoti priecīga viņa piegāja pie kumodes spoguļa, lai to apsietu, un ar lakatiņu ap galvu palika tur samulsusi stāvam; es viņai teicu:

—    Filomйna, es ģērbšos nost un iešu gulēt; nepiederas, ka meitene skatās uz vīrieti, kad tas izģērbjas, — un es novilku kreklu, palikdams kails līdz jostai. Tad viņa pienāca man klāt, piedūra pirkstu manai rokai un iesaucās: — Cik tu esi balts! — un smiedamās aizskrēja. Otrā rītā viņa iznesa ārā manu somu un, ar manu lakatiņu pa pusei aizsegusi seju, sabozusies man uzsauca pa gabalu: — Ardievu, Alilio!

Romā māmuļa saņēma mani nobažījusies. Es aizgāju uz bāru, un draugi man pastāstīja, ka tieši vakar spēļu elles lieta izbeigta. Viss gāja labi: bija jauka vasaras diena, bet dzestra un bez mušām. Es pasūtīju tasi kafijas un sēdēju pie galdiņa ar avīzi rokā gluži kā sapnī. Man šķita, ka esmu no jauna piedzimis, un gandrīz neticēju, ka esmu Romā un nevis Krāsmatās.

VIŅA DIENAS

MĒdz teikt, ka romiešiem siroko neko nekaitējot, jo viņi esot dzimuši, tam pūšot. Es arī esmu romietis, dzimis un kristīts Kampitelli laukumā, tomēr siroko laikā man zūd pacietība. Māmuļa to zina, un, kad no rīta ierauga palsas debesis un jūt gaisu it kā līpam pie miesas, tad viņa paskatās uz mani, redz manas drūmās acis, dzird manu strupo valodu un, kamēr es ģērbjos, lai ietu uz darbu, lūdzas: — Esi rāms . . . nedusmojies . . . savaldies.

Māmuļa, nabadzīte, lūdzas, zinādama, ka man tādās dienās gadās nonākt cietumā vai slimnīcā. Viņa tās sauc par «manām dienām». Kaimiņienēm viņa saka:

—     Džidži šorīt aizgāja tādu seju, ka bail… ak jā, viņam ir savas dienas …

Lai gan es esmu mazs, sīks, bez muskuļiem, tomēr siroko dienās man nagi niez sākt ķildu vai, kā mēs, romieši, sakām, meklēt kašķi. Es staigāju apkārt, ska-

tīdamies uz vīriešiem, galvenokārt uz pašiem spēcīgākajiem, un domāju: «Tam tur es ar vienu dūres triecienu salauztu degunu … to otru es gribētu redzēt, salecamies no spēriena pa dibenu … un ko tam? Pāris pļauku, lai sapamptu seja.»

Sapņi: īstenībā visi ir stiprāki par mani. Lai es varētu kādu piekaut, man vajadzētu stāties pretī puikam. Un arī tad vēl nav teikts pēdējais vārds. Daži kauslīgi, viltīgi zeņķi, kas metas virsū, galvas iecirtuši, un reizēm pat iesper pa vēdergalu, man iedzen bailes.

Pati lielākā nelaime ir tā, ka esmu izraudzījies sev nepiemērotu nodarbošanos: esmu kafejnīcas viesmīlis. Viesmīļiem, kā zināms, ir jābūt laipniem, lai notiktu kas notikdams. Laipnība tiem ir tas pats, kas salvete uz rokas, tas pats, kas paplāte, uz kuras pasniedz dzērienus: laipnība ir darba rīks. Stāsta, ka kājas viesmīļiem esot vienās varžacīs. Man to nav un tomēr it kā būtu, jo klienti to tik dara, ka «min uz varžacīm». Tik jūtīgu kā mani sanikno jau mazākā piezīme, mazākā nepieklājība. Bet man nākas visu norit un klanīties, smaidīt un glaimot. Bet seja tad man sāk nervozi raustīties, un tā ir zīme, ka dusmas vārās. Kafejnīcā darba biedri to zina un, redzēdami mani ar dusmās pārvērstu seju, tūliņ jautā: — Ko, Džidži, vai tev slikti klājas? Ko tev nodarīja? — tā viņi par mani zobojas.

Reizēm man tomēr izdodas ļaut vaļu lielajai kārei citus apvainot un aizskart. Es izmeklēju kādu stāvgrūdām pilnu publisku vielu vai laukumu un tad, ilgi novērojis, izraugos kādu viru, ar kaut kādu ieganstu tam piesienos un to nolamāju. Dabiski, tas melas man virsū, bet tūlīt četri vai pieci samierinātāji metas starpā un to attur. Es izmantoju šo brīdi, lai svešo vēl krietni nolamātu, un tad nozudu. Tai dienā es jūtos labāk.

Tā tas nu ir. Kādā no tiem rītiem, kad siroko griež kā ar nazi, es izgāju no mājām, kā paša velna apsēsts. Sevišķi viens teiciens sīca man ausīs: «Ja tu nerimsies, es likšu tev apēst tavu cepuri.» Kur es to biju dzirdējis? Nav zināms! Varbūt siroko bija man sapnī to iečukstējis. Domās nemitīgi atkārtodams šos vārdus, es iekāpu tramvajā, lai brauktu uz kafejnīcu Fjūmes apvidū. Tramvajs bija pārpildīts un trūka jau elpas, lai gan bija vēl agrs. Es sakodu zobus un nostājos pašā ejas vidū. Tūlīt sākās grūstīšanās, it kā nevarētu tikt uz priekšu citādi kā vienīgi ar elkoņiem. Nemiers sāka mani krimst, bet es neteicu neko. Tramvajs lēnām vilkās pa Tibras krastmalu, šķērsoja Flamīnija laukumu, gāja pa Greizo ielu un tuvojās Fjūmes laukumam. Es virzījos uz izeju.

Ir reizes, kad es zaudēju pacietību, vai siroko pūš vai ne, un tās ir, kad tramvajā ļaudis man jautā: — Vai jūs izkāpjat? . . . Atvainojiet, vai jūs izkāpjat?

Tas man šķiet tāda nekaunība, it kā man jautātu: «Atvainojiet, vai jūsu sieva jūs nekrāpj?» Es nezin ko dotu, lai viņiem varētu atbildēt, ka tā nav viņu darīšana. Torīt gandrīz pie Fjūmes laukuma piestātnes kāda balss no drūzmas, kā parasti, jautāja: — Vai tu, puika, izkāpsi?

Arī viesmīlim ir sava pašcieņa! Viņš iedrošinājās teikt man «tu» un nosaukt mani par puiku, tādēļ bez parastajām dusmām saslējās arī mans lepnums. Pēc balss es spriedu, ka tam jābūt īslam milzim, tieši no tiem ļaudīm, kurus es sapņoju ņemt uz grauda. Es paskatījos apkārt: ļaužu gūzma bija milzīga … Nospriedu,

ka varu viņu apvainot bez bailēm, un atbildēju: — Vai es izkāpju vai neizkāpju, kas tev par daļu?

Svešā balss tūliņ atbildēja: — Nu tad vācies no kājām un ļauj izkāpt!

Nepagriezies es pateicu pretī: — Lika drusku pagaidīt!

Atbildes vietā es tūliņ saņēmu tādu dunku, ka man aizrāvās elpa, un viņš kā bolīds aizšāvās man priekšā. Nebiju kļūdījies: viņš bija pamaza auguma, plats plecos, sarkanu seju, pēc amerikāņu modes apgrieztām melnām ūsām, vērša kaklu. Arī cepure viņam bija. Man atkal ienāca prātā teiciens: «Ja tu nerimsies, es likšu tev apēst tavu cepuri.»

Viņš kāpa ārā, es stāvēju uz kāpšļa. Saņēmis spēkus, es viņam uzkliedzu: — Maita! Nejēga!

Viņš jau bija nokāpis, bet apgriezās, satvēra mani aiz rokas un norāva lejā kā skalu. Viņš kliedza: — Nelieti, pamēģini vēlreiz to teikt!

Bet, kā es jau biju paredzējis, pieci vai seši vīri metās viņu turēt. Tagad vai nekad! Kamēr viņš ar tiem cīnījās un bauroja kā vērsis, es izstiepos visā garumā un nikni kliedzu viņam sejā: — Ko domā, kas tu gan esi? Salašņa, blēdis, utu izēda; vai tu nezini, ja tu nerimsies, es likšu tev apēst tavu cepuri! — Nu es biju visu pateicis un atviegloti uzelpoju: es jutos labāk. Viņš pēkšņi vairs nemēģināja izrauties, iekodēs ar zobiem rokā un, pacēlis acis uz debesīm, nošņāca: — Ak, ja es varētu …

Sasparojies es nostājos viņam zem paša deguna un ņirgājos: — Tu taču vari… ķeries tik klāt… tad redzēsim, vai tad tiešām nevari, tāds bullis, noziedznieks, riebeklis. •

Galu galā ijiūs izšķīra, un es, dziesmiņu svilpodams, Iciimīgs aizgāju, ne atpaka( nepaskatījies.

Kafejnīcā, kamēr mēs nesām galdiņus ārā uz ietves, es atstāstīju šo notikumu — no sava viedokļa, protams. Es aprakstīju to vīru, pateicu, ko viņš no manis dabūja dzirdēt un ka es vēl piedraudēju — skaties, likšu apēst paša cepuri. Bet neko neminēju par tiem sešiem vīriem, kas viņu turēja, kamēr lamāju. Kā parasts, man neticēja. Bāra pārzinis Gofrēdo teica: — Esi gan tu īsts cīkstonis. , . Bet vai tu kādreiz sevi esi apskatījis spogulī?

—    Tā ir skaidra patiesība … es viņam pateicu tieši to, ko domāju, un viņš palika gluži rāms.

Es biju līksms, jutos labi, torit pat darbs man patika. Es gāju un nācu gandrīz dejas solī, izsaukdams pasūtījumus spalgā, jautrā balsī. Gofrēdo man nopietni jautāja: — Kas tev ir? Vai tu neesi iemetis?

Es atbildēju, riņķī griezdamies: — Ko niekus! . . . Vienu rūgto un vienu ledus alu!

Es biju tik laimīgs, ka vēl līdz vienpadsmitiem vakarā turpinājās rīta scēnas labvēlīgā iedarbība. Ap šo laiku es iegāju bārā pēc divām tasēm melnas kafijas un nācu ārā tik mundrs kā zvirbulēns. Galdiņi pa kreisi no durvīm bija mani, pašlaik tie visi bija aizņemti, tikai pašā malā bija vēl viens brīvs galds, un, iznācis ārā, es ieraudzīju, ka pie tā bija kāds apsēdies. Es aiznesu melno kafiju, pēc tam ļoti jautri piegāju pie tā galdiņa, pārlaidu tam ar salveti, jautāju: — Ko kungi vēlas? — un tikai tad uz viņiem paskatījos. Man pietrūka elpas, jo es ieraudzīju, ka tas bija tieši viņš, — cepuri pakausī atstūmis, viņš sarkastiski uz mani skatījās. Kopā ar viņu bija vēl otrs no tās pašas sugas: olīvzaļu seju, gandrīz kā mulats, sirmiem matiem, asins pieplūdušām acīm. Viņš teica: — Skat, skat, kur mēs atkal redzamies . . . kungi vēlas divas pudeles alus!

—     Divas pudeles alus, — es nevarīgi atkārtoju.

—    Bet ledus aukstas, — viņš piebilda. Un sākumam tā uzmina man uz kājas, ka es aiz sāpēm salēcos. Bet es neko neteicu; varbūt aiz pārsteiguma biju gluži sarāvies un jutu vienīgi bailes. Apkārt skatīdamies, viņš piebilda: — Jauks lokāliņš… vai tev, puika, te ir daudz darba?

—     Kā kuro dienu.

—    Un cikos tu atbrīvojies? … To es tāpat vien jautāju.

—     Divpadsmitos.

—    Lieliski. .. paliek vēl stunda … to mēs omulīgi pavadīsim … un tad mēs tev dosim dzeramnaudu.

Es neteicu ne vārda un iegāju atpakaļ kafejnīcā. Gofrēdo, rīkodamies ap kafijas aparātu, uzmeta man skatienu un tūlīt redzēja, ka esmu pārvērties sejā. Vārgā balsī es teicu: — Divas pudeles alus, — balstīdamies pret leti, lai nepaģībtu. Viņš man iedeva pudeles un jautāja: — Kas tev kaiš? Vai tu esi slims?

Es viņam neatbildēju, paņēmu alu un izgāju ārā. Svešais vīrietis man uzsauca: — Jauki, tu esi brašs viesmīlis, — tūlīt palūkoja pudeles un piebilda: — Bet šīs jau ir siltas.

Es pieliku roku pie vienas pudeles — tā bija ledaina. Es klusām piezīmēju: — Man tā šķiet auksta.

Viņš uzlika savu roku uz manējās un spieda tā, it kā gribētu to sašķaidīt, atkārtodams: — Tā ir silta .. . saki ari tu, ka tā ir silta!

—     Ir silta!

—    Tas ir pareizi… atnes mums kaut ko tiešām aukstu!

—    Saldējumu, — es apjucis ieteicu.

—    Lieliski, saldējumu … bet, lūdzu, aukstu. — To teikdams, viņš iespēra man pa stilbu. Galdiņš stāvēja tā, ka visi to redzēja, un Gofrēdo, kad es aizgāju pie letes, smiedamies jaulāja: — Tas ir viņš, vai ne?

Citi viesmīļi arī smējās. Bāls kā līķis, viss trīcēdams, es neko neatbildēju. Gofrēdo, ņemdams saldējumu no tvertnes, turpināja: — Bet vai tad tu viņam neiedzini bailes? Un kāpēc tu tagad viņu neizplauka? Sāc, parādi, ka tu māki viņu atsēdināt!

Klusēdams es paņēmu saldējumu un aiznesu uz galdiņu. Viņš ar karotīti atdalīja no tā gabaliņu, ielika mutē un tad jautāja man: — Tātad tu no šejienes aizej divpadsmitos … un pa kādu ielu tu ej uz māju?

Uz labu laimi es atbildēju: — Es dzīvoju pie poliklīnikas.

Tas nebija taisnība, jo es dzīvoju Kampitelli laukumā. Viņš cietsirdīgi atbildēja: — Tad tev nebūs garš ceļš līdz pirmajai palīdzībai.

Es iegāju bārā un pusbalsī teicu Gofrēdo: — Viņš grib mani piekaut. . . gaidīs tik ilgi, kamēr slēdzam . . . ko lai daru? . . . Varbūt man vajadzētu pasaukt policiju?

Gofrēdo paraustīja plecus un atbildēja: — Ko tu panāksi? Tie teiks, ka tevi nepazīst.. . tu taču nevari likt arestēt ļaudis viņu nodomu dēļ. — Pagriezis kafijas aparāta rokturi, viņš vēl piemetināja: — Gribi dzirdēt manu padomu? . . . Centies viņu nomierināt.. . atvainojies!

Es to nebūtu darījis, jo esmu lepns, bet tagad bailes nomāca visas citas jūtas. Tā nu es izšķīros: aizgāju pie tā galdiņa, kādu mirkli stomījos un tad klusā balsī pateicu: — Atvainojiet… — Ko? — noprasīja viņš, uz mani skatīdamies.

—    Es teicu: «atvainojiet»… par to atgadījumu tramvajā.

Viņš skatījās izbrīnījies un jautāja: — Kādā tramvajā? Vai es tevi pazīstu? Vai es tevi esmu kādreiz redzējis? Ahā, es saprotu, tu laikam baidies, ka mēs tev nedosim dzeramnaudu … esi mierīgs … mēs tev dosim labu dzeramnaudu!

Tagad man no šausmām gandrīz jau klabēja zobi. Zināju, ka viņi mani gaidīs un man sekos. Ap Kampitelli laukumu, kur es dzīvoju, ir tik daudz mazu ieliņu, kur var cilvēku pat noslepkavot, tā ka neviens neredzēs. Viņi mani sitīs bez žēlastības, tur neko nevar darīt.

Es iegāju atpakaļ kafejnīcā un uzdrošinājos teikt Gofrēdo: — Iesim reizē prom… tu esi stiprs…

Bet viņš tūlīt mani pārtrauca: — Es esmu stiprs, bet tu esi muļķis … un kas tad notiks? Dabūsi, zināms, kādu belzienu, dosi viņam pretī… vai tad tu neteici, ka esi iedzinis viņam bailes? — Kā redzat, Gofrēdo joprojām par mani zobojās. Abi pārējie viesmīļi arī smējās. Nodomāju, ka neviens nejūt man līdz, un asaras man saskrēja acīs.

Laiks gāja uz priekšu, tuvojās pusnakts. Abi viesmīļi aizgāja viens pēc otra; Gofrēdo sāka spodrināt leti un kafijas aparātu; ārā pie galdiņiem nebija vairāk neviena, tikai tie abi. Beidzis spodrināt leti, Gofrēdo izgāja ārā un sāka nest galdiņus un krēslus iekšā un kraut kaudzē. Pārbijies es skatījos apkārt, glābiņu meklēdams. Zināju, ka bāram nav otru durvju, aizbēgt pa ielu nebija ko domāt. Tikmēr tie abi bija samaksājuši, piecēlušies, aizgājuši un nostājušies uz ietves ielas otrā pusē. Gofrēdo ienāca atpakaļ, iegāja dibentelpā, novilka darba svārkus un gāja uz durvīm. Iedams man garām, viņš smaidīdams teica: — Labu izdošanos!

Man nebija spēka viņam atsmaidīt.

Nu jau bārā mēs bijām vairs tikai divi: es un saimnieks, kurš, pie kases kājās stāvēdams, skaitīja dienas ieņēmumu. Uz marmora galdiņa viņš bija salicis naudas zīmes un šķiroja tās kaudzītēs pēc lieluma. Kafejnīca deva labu ienākumu: tūkstošliru zīmēs vien sanāktu ap trīsdesmit tūkstošu liru.

Es paskatījos ārā: tie abi vēl stāvēja turpat uz pretējās ietves kādas mājas ēnā. Netālu šurp turp staigāja divi karabīnieri. Tad es izlēmu, ko darīt, un atguvu spēkus. Es novilku baltos darba svārkus, uzvilku savējos, piegāju pie letes it kā atvadīties no saimnieka un tad ar strauju kustību satvēru tūkstošliru naudas zīmju kaudzīti un skriešus devos uz durvīm. Pa galvu pa kaklu bēgdams prom pa ielu, es dzirdēju kliedzam: — Ķeriet zagli!

Sapratu, ka mans plāns bija izdevies. Es skrēju un skrēju, bet vienmēr lēnāk. Fjūmes laukumā taksometru šoferi, dzirdēdami saucam «ķeriet zagli», bija sastājušies aplī, un es, kā ar stafeti skriedams, bez pretošanās ļāvu sevi ielenkt. Tad pienāca karabīnieri, saimnieks, kas brēca kā noplūkts ērglis, Gofrēdo, kas, izdzirdīs troksni, bija atgriezies atpakaļ. Ieraudzījis mani policistu vidū un pūļa apstātu, Gofrēdo visu saprata un iesaucās:

—    Džidži, ko tu esi izdarījis? Kas tev lika tā darīt?

Mani veda jau projām, bet es vēl paspēju viņam atbildēt:

—    Bailes… labāk jau uz cietumu nekā uz slimnīcu. Pa to laiku saimnieks, naudu atguvis un lāga vīrs

būdams, lūdzās: — Laidiet viņu vaļā… tas bija tikai' joks.

—           Nekas … vediet mani uz aresta telpām… neko nevar zināt, — es atbildēju.

NELAIMĪGA, EKSKURSIJA

Ekskursijas Romas apkārtnē? Krusts un bēdas! Lai jūs zinātu, kādas ir šis ekskursijas Romas apkārtnē, pastāstīšu par pēdējo, ko mēs, pieci draugi, nesen sarīkojām kādu svētdienu. Atzīstu — jau pirmā kļūda bija tā, ka braucām tikai vīrieši un nebija nevienas sievietes. Vīrieši, kā zināms, viegli zaudē savaldīšanos, tad vārds pa vārdam, it sevišķi, ja pārāk daudz dzer, kā tas mums gadījās, un diena paiet lamājoties, bļaustoties, kaujoties, un, kad vakars ir klāt, cilvēks nožēlo, ka piedalījies ekskursijā.

Kas piedalījās to svētdien izbraukumā? Viss pulciņš, kas parasti satikās Maslāi laukuma bārā, izņemot Amilkāru, kuram vajadzēja trenēties, jo bija spalvas svara bokseru turnīra priekšvakars. Tur bija Alesandro, liels un resns, spīdīgi saziesto malu dēļ saukts par Čeretu [20] ;

gaišmatis Alfrēdo ar iesauku Spadafīna [21] , jo viņš ir tik atjautīgs sporta strīdos, ka neviens nevar ar viņu mēroties; garāžas īpašnieks trakulis Teodoro, kuru mēdz saukt par Golu, jo tas ir viņš, kas kliedz skaļāk par visiem, kad bumba ieskrien tīklā; Ugo, bāra saimnieka dēls, kas vadīja mašīnu, un es. Mēs bijām ļoti jautri, gandrīz jau izlaidīgi, kad ap pulksten vienpadsmitiem sākām braukt no Flamīnija laukuma.

—    Kur gribat braukt? — jautāja Ugo.

—    Nekur, — mēs atbildējām, — kur vien tik… bez programas.

Mašīna nebija liela, un mēs pieci bijām ļoti saspiesti — jo vairāk tādēļ, ka Alesandro un Teodoro ir viri ar resnām pakalām, un drīz vien sākās bikstīšanās, grūstīšanās un cili joki. Ugo, jaunietis bālu, inteliģentu seju, kurš pēc izskata šķita pats miera iemiesojums, tūlīt aiz Milvio tilta uzņēma baismīgu ātrumu, dzīdamies pakaļ un pabraukdams garām citai pēc citas visām mašīnām. Mašīnas bija visdažādākās: mazauto ar vīriešiem vien, vaļējās mašīnas ar sievietēm un bērniem, amerikāņu luksus mašīnas, tik platas kā vagoni, taksometri un vecmodīgas laucinieku mašīnas. Katru mašīnu apdzenot, mēs izkārāmies pa lodziņiem vaikstidamies un ākstīdamies, lai ar lielu paliku vērotu svešās mašīnas braucēju dusmīgās vai izbrīnījušās sejas. Šais jokos visdedzīgākais bija Teodoro: vajadzēja redzēt viņu izliekušos pa logu ar ugunssarkanu seju un līdz plīšanai piepampušām kakla vēnām uzsaucam «gols» kā futbolsacikstēs katram auto, kuru mēs atstājām aiz sevis; bet

Spadafīna bija tas, kuram ienāca prātā vistrāpīgākie un ļaunākie teicieni.

Mūsu jautrību vēl kāpināja ari tas, ka diena bija ļoti skaista, ar vienu otru baltu mākonīti skaidrajās debesis, lai atgādinātu, ka ir pavasaris ar zaļiem laukiem maigā, kuplā, it kā putojošā maija zaļumā, kas modina atmiņas par tikko slauktu pienu, ka gandrīz vai gribētos būt govij vienīgi tādēļ, lai izjustu baudu, iegremdējot tajā galvu. Vēl vairāk: tiklīdz mēs kādu brīdi apstājāmies, lai paskatītos ceļu kartē, Teodoro, pauzdams mūsu kopējās jūtas, metās kādā no šīm pļavām — tieši gar zemi garajā, svaigajā, rasotajā zālē kā ēzelis mīlas kaislē; tad, atskanot mūsu smiekliem, nāca atpakaļ pilnu muti āboliņa, gluži izmircis un izpūris.

Tā, nerimtīgi smejoties un jokojot, mēs pabraucām garām Farnēzes salas krustcelēm un nonācām pie Bračāno ceļa sazarojuma. Bija gandrīz jau pusdienas laiks, un Alesandro ierosināja braukt uz osteriju pie ezera zivis ēst. Sacīts — darīts; mēs iegriezāmies pa ceļu, kas ved uz Angillāru. Bet te kādā līkumā mums aizsprosto ceļu līķu vedēju autobuss, melns, ar zeltījumiem, 1 ik augsts kā māja, bez ziediem un pavadītājiem; domājams, tas brauca uz Bračāno pēc mirušā. Ceļš nebija asfaltēts, un no šī melnā, zvalstīgā milzu šķirsta riteņiem cēlās balti putekļu mākoņi. Ugo, zināms, taurēja, lai dod mums ceļu, bet nekāda rezultāta, it kā viņš spēlētu flautu. Katafalks brauca lēnām kā vizinoties, un putekļi koda mums kaklā. Ugo, būdams ļoti veikls auto vadītājs, reižu reizēm mēģināja piebraukt blakus, tad katafalks ļaunprātīgi iegriezās ceļa vidū, piespiezdams mūs pie sienas vai žoga, draudot mūs sašķaidīt. Šoferi mēs neredzējām, bet tam vajadzēja būt sasodītam slūrgalvim un maitai, viņa raksturs pilnīgi atklājās braukšanā. Mums sejās joprojām vēlās putekļu mākonis, caur kuru pazibēja un atkal nozuda skatieniem dzeltenais krusts uz melnā šķirsta; mēs visi kliedzām; Ugo, var teikt, neatņēma roku no auto taures. Teodoro visvairāk bija zaudējis pašsavaldīšanos: — Lops, maita, — viņš auroja. Bet, ak vai, tas bija kurls! Beidzot kādā likumā Ugo redz brīvu ceļa gabaliņu, piedod gāzi, tiek blakus un pabrauc garām katafalkam. Mēs visi saklūpam uz labo pusi, gribēdami redzēt šoferi. Viņi tur bija divi, abi ar līķu vedēju neizteiksmīgajām sejām; tas, kurš nesēdēja pie stūres, ēda maizi. Jums vajadzētu redzēt Teodoro: — Lops, maita, nešķīstenis, nejēga!

Un maizes ēdējs, rāmi norādīdams uz zārku sev aiz muguras, teica: — Vai negribat atgulties?… Tur ir vieta.

Nobraucām apmēram kilometru, tad pie kādas dzelzceļa pārbrauktuves mums nācās apstāties, un tūlīt piebrauca arī katafalks. Abi vīri no tā izkāpa, izkāpa arī Alesandro un Teodoro; visi četri stāvēja krūti pret krūti pie pārbrauktuves barjeras. — Sakiet, — vai auto tauri jūs nemaz nedzirdat?

—     Mēs nezin cik reižu devām jums ceļu.

—    Kad tad, lops tāds?

—    Nepalaid muti!

—     Ko, vai tad tu neesi lops? Un turklāt vēl melis?

—     Plukata!

Tā nu aci pret aci viņi deva cits citam virsū bez mēra un svara, bet rokas nepalaida, jo ir zināms, ka romieši ir stiprāki vārdos nekā darbos. Vilciens aizgāja, barjeras pacēlās, un šajā mirkli katafalka braucēji, būdami veiklāki par mums, aizšavas priekša, turēdamies lapat kā agrāk ceļa vidū.

—    Zināt, ko darīsim? — iejautājās Ugo kādās krustcelēs. — Atteiksimies no zivīm un brauksim kaut kur citur paēst.

Sacīts — darīts. Mēs nogriezāmies pa citu, tukšu ceļu, kas gāja pa laukiem, un mierīgi braucām tālāk. Kāds miers, kāds klusums, kāds jaukums! Neviena gājēja; ceļa vienā pusē zem skaistām, ar mežu apaugušām, sarkanām klintīm čaloja akmeņains strautiņš, otrā pusē sazēluši kviešu lauki sniedzās līdz pašam apvārsnim. Mēs kļuvām klusi, pat domīgi, bet tad Teodoro atrada īsto vārdu, pēkšņi skaļi iesaukdamies: — Es gribu ēst!

Taisnība, mēs bijām izsalkuši; kā uz burvja mājienu tūlīt visi sākām runāt par ēdieniem. Kāds jūsmoja par makaroniem ar ķiplokiem un eļļu; kāds par kazlēna cepeti vai kotleti; kāds vienkārši par svaigu, skraukšķošu, pilngraudu lauku maizes klaipu. Ēstgriba darīja mūs daiļrunīgus, un mēs gandrīz jau ķildojāmies, lemjot par to, ko ēdīsim. Kādā ceļa pagriezienā mēs ieraudzījām uzrakstu ar tā ciemata nosaukumu, kuru meklējām, — Marčāno.

Ciemats atradās klints virsotnē; dažas augstās, nomelnējušās mājas izskatījās pēc cietokšņa fortiem. Mēs braucām pa līkloču ceļu gar klinti, iebraucām pa vārtiem un atradāmies uz šaura, stāva un tumša kalnu ceļa starp nabadzīgām būdām. Pa šo ceļu mēs kā lidot uzlidojām augšā un nonācām tukšā laukumā ar senlaicīgām ēkām ap to un aku vidū lopu dzirdināšanai. Neviena veikala, neviena bāra, neviena kino, nekā!

—    Es te neredzu osteriju, — teica Ugo, braukdams pa laukumu.

Kāds zemnieks gāja uz aku, vezdams pavadā mūli; mēs viņam jautājām, kur šeit varētu paēst. Ne vārda neteicis, viņš norādīja uz kādu ieliņu. Ugo tūlīt iegriezās ieliņā, un tiešām — tās galā, kur bija tumšs kā akā, virs kādām durvīm atradās izkārtne ar uzrakstu «Osterija». Ar atvieglojuma nopūtu mēs izkāpām no mašīnas; kāds ieteicās: — Redzēsim, vai te ir arī dārzs un vai mēs varēsim ēst ārā.

Bet, iegājuši iekšā, mēs atradāmies lielā istabā ar zemiem griestiem, tumšā un piesmakušā. Istabā pie trīs lieliem, smagiem galdiem stāvēja trīs soli — un vairāk nekā. Ne letes ar appīto vīna pudeli, ne sienas kalendāra, ne gāzētā ūdens reklāmas plakāta. Mēs saucām, plaukšķinājām; beidzot atvērās kādas durvis un ienāca sieviete melnās drēbēs, vēderu uz priekšu, vismaz sestajā grūtniecības mēnesī, dzeltenu, neuzticības pilnu un ļoti īdzīgu seju, kas nesolīja neko labu.

—    Vai te ir kas ēdams?

—     Nē, nav nekā… ir jau par vēlu.

—    Varbūt ir kāds gabals gaļas?

—    Skārnis ir slēgts… Varbūt atrastos drusku aitu siera.

—    Vai spageti ir?

—    Varu uzlikt ūdeni… bet tas būs ilgi, uguns ir izdzisusi … un man nav ne sviesta, ne konservu.

Spadafina pagājās uz priekšu un augstprātīgi jautāja: — Nekā, itin nekā; vai jūs, cienītā, baidāties, ka mēs nesamaksāsim?

Viņa, ne aci nepamirkšķinot, atbildēja: — Jūs varat maksāt, cik gribat… bet ja man nekā nav?

—    Bet kāpēc tad uz durvīm esat rakstījusi «Osterija»?

Viņa paraustīja plecus un, vilkdama kajas pa grīdu, gāja uz durvīm.

—    Tumsone! — Teodoro pārskaities nokliedza viņai paka]. Sieviete apgriezās un mierīgi teica: — Tāds tādu pazīst, — un nozuda. Tukšiem vēderiem mēs izgājām tīrā karstajā saulē, lādēdami Marčāno.

Nolēmām griezties atpakaļ uz Bračāno ezeru un paskatīties, vai tur mēs vēl neatradīsim ko ēdamu kādā no skaistajiem ciematiņiem, vai nu Angillārā, vai Trevinjānā. Mēs braucām trakā ātrumā un ne mirkli nerimāmies runāt sliktu par ļaudīm Romas apkārtnē. Lauķi, tumsoņi, barbari, lāči, lempji, zemes urķi, plikadīdas, neaptēsti bluķi — tas bija vēl tas labākais. Drāzdamies uz priekšu kā negudri, mēs drīz vien ieraudzījām zilo, spīguļojošo ezeru; ūdens ņirbēšana spožajā saulē nogurdināja. Iebraucām Trevinjānā, apstājāmies pie osterijas pašā ezera malā, iegājām lielā istabā, ļoti līdzīgā tai, kāda bija Marčāno, tikai šeit bija daži mednieki ar bisēm un suņiem.

—    Zušus! — pēkšņi teica Ugo, iedams iekšā.

—    Viens vienīgs, bet trekns, — atbildēja saimniece, steigdamās uz būdu, kur viņa glabāja dzīvās zivis. Viņa mūs ielaida tumšā kambarītī, kas izskatījās kā veļas mazgātava, un cementa veļas toveri parādīja zuti dubļu krāsā, gredzenā saritinājušos tumšajā ūdenī. Saimniece iegremdēja spaini ūdenī, zutis šaudījās pa kubla dibenu uz visām pusēm, beidzot ielīda spainī, un viņa to izcēla, bet tas locījās un karājās pāri spaiņa malai. Aiz prieka Teodoro izdarīja kļūdu. Viņš sakampa zuti aiz kakla un iekliedzās:

—    Nu tu vairs neizspruksi!

Bet zutis pēkšņi stipri izlocījās, Teodoro satrūcies palaida savu laupījumu, tas nokrita uz grīdas un paslīdēja zem tovera. — Ķeriet, ķeriet! — kliedza Teodoro, mezdamies gar zemi. Velti!…

—    Nu tas ir ielīdis notekas caurumā, — saimniece teica, — kas to vairs noķers!… Bet jums par to jāsamaksā!

Protams, mēs sapīkuši izgājām ārā.

Arī šeit nebija nekā ko ēst, tāpat kā Marčāno. Mēs pasūtījām svaigas pupas, aitu sieru, maizi un vīnu. Vai tad tās ir svētdienas pusdienas? Un jānobrauc vairāk nekā piecdesmit kilometru tikai tāpēc, lai tās varētu paēst Trevinjānā! Osterija bija pilna ar medniekiem, kas stāstīja par savām medībām, bet tās bija tikai tukšas runas, jo mēs neredzējām pat nevienu nošautu cīruli. Suņu turpretī bija vesela varza; visi tik kārni, rudi, nopinkājušies, ka bail skatīties. Teodoro meta tiem priekšā pupu pākstis, teikdams: — Še, ēd, aizrijies! — un suņi, nabadziņi, krita uz tukšajām pākstīm, domādami, ka tā ir maize.

Siers bija labs, tik ass, ka koda rīklē; vīns arī nebija slikts; pupu un maizes, cik tīk, un tā nu mēs pieēdāmies līdz acīm ar aitu sieru, pupām, maizi un vīnu. Cik vīna mēs izdzērām? Teikšu nepārspīlējot — vienu appīto pudeli uz galviņu. Galu galā pie tukšu pupu pākšu kaudzes iedegās strīds par pēdējo futbolsacīksti, un Teodoro, kā parasti, būdams neiecietīgs, pateica Spadafīnam, kas viņu ar saviem trāpīgajiem argumentiem bija iedzinis strupceļā, ka viņš gribētu tam sadot pa purnu. Mums nācās viņus izšķirt.

Mēs braucām prom un atkal bijām jautri no izdzertā vīna, lai ari ēduši bijām kā suņi. Mēs nebraucām vis uz Romu, bet uz Rončiljoni, lai dzertu tur kafiju. Kādā uzkalnā mēs panācām divus riteņbraucējus, kas izmiHigi cinijās uz priekšu; uz krūtīm un uz muguras tiem bija uzšūti numuri. Kāds no mums atcerējās, ka šinī apvidū šosvētdien vajadzēja nolikt sacensībām; lie abi droši vien bija atpalikuši no savas grupas. Teodoro, no vina iesilis, braucot garām velosipēdistiem^ kā parasts, Izliecās pa lodziņu par tiem pazoboties: — Aža kāja, ragainis; tu te spied, bet tikmēr sieva tev uzliek ragus… tu lāsainais mūlis!

Mēs smējāmies, vēderus turēdami, jo vairāk tādēļ, ka nogurušie un nosvīdušie riteņbraucēji, stūrei uzgūluši, neteica ne vārda, lai taupītu spēkus, un aprobežojās ar to, ka paskatījās uz mums baltām acīm. Mēs pabraucām tiem garām, drāzāmies vēl apmēram kilometru, un tur jau arī bija galvenā sacensību dalībnieku grupa: divdesmit vai vairāk riteņbraucēju, vesela līdzjutēju bara pavadīti, arī uz divriteņiem, un vēl dažas lēnām braucošas mašīnas. Braucot joprojām lielā ātrumā, mēs atstājām tos aiz sevis un, nepalēninot gaitu, pēc pāris kilometriem iebraucām Rončiljonē. Ugo, kurš bija dzēris tikpat daudz kā visi citi, tieši laukumā gaitu nevis palēnināja, bet nezin kādēļ paātrināja. Kāda pavisam maza, tumšzila, spodra mašīna, braucot «soļiem», aizsprostoja ceļu, un viņš kā neprātīgs uzbrauca tai virsū. Mēs tūlīt apstājāmies, izkāpām. Izkāpa arī braucējs no iedragātās mašīnas; tas bija gara auguma sinjors, plikgalvis apcirptām ūsām, rūtainā uzvalkā, ševro ādas cimdiem rokā. Mēs bijām vainīgi un tomēr kā īsti dzērāji sākām ķildoties ar šo ļoti aristokrātisko sinjoru. Viņš runāja mierīgi, nicīgi, skatīdamies uz mums no augšas; mēs klaigājām; ap mums salasījās ļaudis no visa laukuma. Sinjors nepacietīgi apgalvoja, ka mēs

esam piedzērušies, kas bija patiesība; un tad Teodoro sāka aurot viņam tieši sejā:

—     Mēs nerunājam ar mīksto «r», nevadām mašīnu ar ševro cimdiem… bet varam grāfa kungam izdzīt lepnību!

No kurienes viņš bija ņēmis, ka tas ir grāfs, es nezinu. Šajā brīdī pūlis saviļņojās, kāda roka sakampa Teodoro aiz pleca, kāda balss teica: — Ahā, atkārto, ko tu teici! Nu, atkārto! — Tie bija abi riteņbraucēji, kurus vēl nupat Teodoro bija, garām braucot, nolamājis pa mašīnas lodziņu. Viens bija garš, kalsns, bāls, iekritušiem vaigiem, degošām acīm; otrs — pamaza auguma, plakanu galvu, bez kakla, ļoti platiem pleciem. Izcēlās liels juceklis: Teodoro kāpās atpakaļ, runādams: — Vai kāds tevi pazīst? Kas tevi kādreiz ir redzējis? — Tikmēr otrs riteņbraucējs viņu grūstīja un * spārdīja, prasīdams, lai viņš atkārto savus vārdus; sinjors sasparojies kliedza, ka mēs esot piedzēruši; mēs cīnījāmies ar mazo riteņbraucēju, kurš arī izturējās kundziski; pūlis viļņojās. Tad garais riteņbraucējs deva pļauku Teodoro, bet trāpīja sinjoram; tas sila pretī ar dūri; mazais riteņbraucējs klupa virsū Teodoro; mēs pārējie ieķērāmies tam mugurā; ļaudis sāka kliegt. Par laimi, šinī grūtajā brīdī ieradās divi stingri, pieklājīgi, mierīgi karabīnieri, un kā uz burvja mājienu iestājās kārtība un klusums. Visi uzrādīja dokumentus; pūlis aizturēja elpu; bija dzirdama vairs tikai Teodoro lūdzošā, bailīgā balss: — Mēs esam nabaga puiši… tā gadījās … zināms, svētdiena …

Atpakaļceļā mēs bijām gluži sašļukuši. Kāds teica:

—    Katafalks mums atnesa nelaimi.

Bet Alesandro, pats saprātīgākais no mums, teica:

—     Ko nu, katafalks… mēs paši esam vainīgi… Vai zināt, ko darīsim citreiz? Ņemsim līdz meitenes… sieviete ir pieklājīga, un daža laba ķibele nenotiek sabiedrībā, kur ir sievietes.

Romā mēs izšķīrāmies sliktā omā, klusēdami. Mašīnai bija sadragāts aizsargstienis un viens prožektors; Teodoro bija pāršķelta lūpa.

TARZĀNA ATRIEBE

Tā kā man tovasar nebija cita nopietnāka un manis cienīgāka darba, es pieņēmu piedāvājumu braukt divriteņu rindā kopā ar pieciem citiem, reklamējot kāda jaunatvērta kino filmas. Katrs divritenis veda krāsainu plakātu ar diviem vai trim burtiem, un mēs, lēnām braukdami pa pilsētas ielām, visi seši kopā sastādījām filmas nosaukumu. Tātad mēs katrs bijām plakāta nesējs uz diviem riteņiem. Nav ko teikt, ir ari labāki darbi; es to sāpīgi izjutu, kad mums, lai mēs būtu jo redzamāki, lika vilkt mugurā debeszilus virssvārčus; tajos mēs izskatījāmies kā eņģeļi, kurus nes apkārt Lieldienu procesijās. Bet tā tas bija: ja gribēju ēst, uz riteņa vajadzēja sēst.

Es vadāju apkārt «Mīli mani šonakt», «Liesmas pār Arhipelāgu», «Divu siržu vētra», «Vulkāna meita» un vairākus citus filmu nosaukumus. Es vienmēr braucu ar pirmo divriteni, jo man bija jau piecdesmit gadu, gluži balti mati un es biju vecākais viņu vidū, lādēj arī aģentūra uzticēja man atbildību par karavānu. Aiz manis brauca Poldīno, gaišmatains, gadu septiņpadsmit vecs puisis ar smailu caunas seju un debeszilām acīm, bet pēc rakstura nesavaldīgs un nepaklausīgs — īsts palaidnis.

Arī pārējie četri bija zēni starp piecpadsmit un divdesmit gadiem. Es varētu būt visu piecu tēvs, un tiešām — joka pēc viņi mani sauca par tēvoci. Visi bija no tās pašas Poldīno sugas: pēckara gadu zeņķi, auguši melnā tirgus, Amerikas nēģeru un vieglprātīgu skuķu ietekmē. Mani viņi pat nedomāja klausīt, un par to es tūlīt ziņoju aģentūrai; vienmēr, kad radās izdevība, viņi sabiedrojās pret mani.

Vasara, jūlija mēnesis, um lēnītiņām braukāt pa ielām saules svelmē — īsta mocibc». Distance bija gara, un tā bija jāveic bez atpūtas. Mēs sākām braukt no kino aiz Santa Maria Madžores, braucām gājēju ātrumā pa Kavūra ielu, Stacijas laukumu, Volturno un Pjāves ielu, tad pa Salārijas ielu, Po ielu, Veneto un Bisolati ielu, beidzot pa Nacionālo un Deprelisa ielu, līdz atkal nonācām pie Santa Maria Madžores. Šo braucienu mēs atkārtojām dažādos laikos rīta pusē un pēcpusdienā, kā bija paredzēts līgumā ar aģentūru. Pavisam bija divas brigādes: viena vīriešu, kā jau teicu, debeszilos apģērbos; un otra — sieviešu, bet sievietes bija ģērbušās vēl nejēdzīgāk par mums: baltās tunikās ar sudraba vizuļiem un zeltaini dzeltenās, platās biksēs.

Kādu rītu, kā parasts, mēs devāmies ceļā no kino; debesis bija samākušās, un es cerēju, ka pēdējo dienu karstums beidzot būs mazinājies. Bet, kad sākām braukt, es tūlīt manīju, ka tumšo negaisa mākoņu dēļ svelme bija tieši pieņēmusies. Savā cieši pieguļošajā virsvalkā es svīdu vēl vairāk, nekā saulei spīdot; un man likās, ka šajā spiedīgajā gaisā no katra pedāļa apgrieziena man pamptu rokas, kājas un seja un asinis spiestos cauri ādai. Todien mēs braukājām ar krāsaino filmu «Tarzāna atriebe». Man bija zilbe Tar, tad nāca Poldlno ar Zā un tad pēc kārtas Na, At, Rie, Be. Uz plakātiem bija redzams, kā mežonis Tarzāns, ādās tērpies, cīnās ar milzu pērtiķi un turpat tuvumā pārbijusies skaista, puskaila meitene. Kad nu mēs tā lēnām lēnām braucām nežēlīgajā svelmē, es drīz vien manīju, ka man aiz muguras bija noorganizēta parastā sazvērestība.

Reklāmas aģentūra mums vairāk par visu bija piekodinājusi, lai netrokšņojam, nesmēķējam nesarunājamies, jo mums vajadzēja atstāt iespaidu, it kā mēs būtu mašīnas, tāpat kā divriteņi: mēmi, gausi, apatiski, bez cilvēciskām jūtām. Viņi apgalvoja, ka tad reklāma esot ļoti iespaidīga, jo ļaudis nepievēršot uzmanību mums, bet skatoties tikai uz plakātiem.

Es jau teicu, ka pārējie pieci bija sazvērējušies pret mani, un tagad to paskaidrošu. Tikko mēs sasniedzām Stacijas laukumu, es izdzirdu sev aiz muguras viņus visus piecus izsaucam Tarzāna saucienu, kā tas ir filmā; tiesa gan, viņi to nedarīja sevišķi skaļi, bet pietiekoši stipri, lai gājēji to dzirdētu. Es nevarēju pagriezties atpakaļ, jo man bija viņi jāvada, un, ja es pagrieztos tādā vietā kā Stacijas laukums, tad varēja gadīties, ka visa karavāna nokļūst zem kāda autobusa riteņiem, bet, kad mēs iebraucām Volturno ielā, es pagriezos un skarbi uzsaucu: — Kas tā par ālēšanos? — Zināt, kā

Poldīno mart atbildēja? Ar piedauzīgu pantiņu. Es neteicu ne vārda un turpināju ceļu Finansu ministrijas virzienā.

Mēs pabraucām garām ministrijai; iegriezāmies Pjāves ielā; Fjūmes laukumā policists, stāvēdams uz sava melnbalti svītrotā tornīša, apturēja kustību un ari mums bija jāapstājas. Es to izmantoju, lai nolaistu kūjas uz zemes un paskatītos, kā mēs veicam savu darbu. Tūlil redzēju, ka ļoti slikti. Vai nu viņiem te bija norunāta satikšanās, vai Poldīno un pārējie bija nejauši sastapuši šīs divas skuķes, mazas un druknas, vienu gaišmati, otru tumšmati, no tām, kas staigā pa restorāniem un pārdod puķes, un nu visi jokojās, it kā reklāmas brauciens nemaz nenotiktu. Kad policists pacēla nūjiņu, abas skuķes uzlēca uz stieņa, tumšmate pie Poldīno, gaišmate pie tā aiz Poldīno. Šoreiz es pārskaitos, jo man ir pienākuma apziņa un tas nu bija par daudz. Es nokāpu no divriteņa, piegāju pie Poldīno un, balsi nepaceldams, teicu:

—     Laid viņu zemē … brauksim… netaisi jokus.

Varbūt dižodamies tās mērgles priekšā, kas bija

ieķērusies viņa divriteņa stūrē, viņš atbildēja: — Ko tu gribi? Kas tu tāds esi?

—    Ejam, — es teicu un saņēmu skuķi aiz rokas.

—     Rokas nost! — viņa kliedza.

Un Poldīno: — Paskaties tik, kāds riebīgs vecis; ķeras klāt manai meitenei!

Tikmēr visa kustība bija apstājusies, aiz mums taurēja automobiļi, ļaudis sanāca apkārt un izteica piezīmes par šo gadījumu; nav ko runāt, visi bija pret mani. Sapratu, ka te neko nevar darīt, kāpu atkal uz

divriteņa un žults pilnu sirdi sāku braukt pa Salārijas ielu.

Salārijas ielas un Po ielas krustojumā es nogriezos Itālijas Korso virzienā un tūlīt manīju, ka biju nogriezies viens pats, jo Poldīno un pārējie devās uz Kvadrāta laukuma pusi. Satriekts es apstājos un kliedzu: — Kurp jūs braucat? Šurp!

Arī Poldīno apstājās un atbildēja: — Mēs braucam uz Tibru peldēties!

—    Ko? Vai jūs esat jukuši?

—           Jucis esi tu pats! — viņš nicinoši atbildēja.

—    Sirms vecis, no galvas līdz kājām ģērbies debeszilā kā klauns!

Skuķes smējās, man bija kauns; un, kaut gan es spētu viņu aiz dusmām vai nogalināt, vēlreiz padevos liktenim.

Mēs iegriezāmies Po ielā, izbraucām pa visu Ljedži aleju, pāri Ungārijas laukumam, pa visu Parioli aleju. Nu jau Poldīno vadīja karavānu, un es biju pēdējais arī tādēļ, ka man trūka elpas un viņi brauca trakā ātrumā. Tagad filmas nosaukums bija lasāms tā: Zā, Na, Rie, At, Be, Tar, kas nenozīmē itin neko. Gājēji apstājās uz ietvēm un noskatījās piecos puišos debeszilās drēbēs ar divām meičām uz divriteņu stieņiem neprātīgi drāžamies uz priekšu un vecā vīrā, arī debeszilā virsvalkā, dzenamies tiem pakaļ; visi grozīja galvas un smējās. Puiši tagad auroja Tarzāna saucienu, it kā tiešām atrastos mežā un nevis zem Romas ielu platānām. No Čīles Santjāgo laukuma ceļš iet lejup, tur viņi no manis atrāvās, un Akvačetozā es nonācu beidzot viens pats. Pāris reižu es nomaldījos, griezos atpakaļ, un beidzot man likās, ka tālumā redzu viņus braucam pa taciņu gar upes krastu. Saniknots, sviedros izmircis, es drāzos tajā virzienā.

Viņi bija izmeklējuši vietu, kur Tibras krasts ir zems un smilšains, un krūmiem apaudzis. Tibra tur met likumu kā čūska, un otrā pusē ir redzams viens no tiem smeļamajiem riteņiem, ko griež straume.

Atradu viņus, kad divriteņi, plakāti un viss pārējais bija nosviests zemē un viņi jau ģērbās nost. Abas skuķes vismaz bija paslēpušās aiz krūma, zēni pat neslēpās. Es nolēcu no divriteņa un dusmīgi pieskrēju pie Poldīno, kurš vilka pašlaik bikses nost, un uzkliedzu: — Lempi, vai tev ir ar sirdsapziņa, ko? — Bet viņš nekaunīgi kliedza man pretī: — Ko tev vajag? Vai drīkstu zināt, ko tev vajag? Pasaki, — ko tev vajag?

Katru «ko tev vajag» pavadīja sitiens ar vienu roku man krūtīs tieši pie kakla, jo ar otru viņš turēja savas apakšbikses; un es pa daļai no brauciena piepūles, pa daļai manu gadu dēļ sāku grīļoties un galu galā no ceturtā sitiena nogāzos zemē. Tūlīt kā pēc signāla viņi sāka plosīties. Rokās turēdamās, no krūmiem iznāca abas skuķes baltā kokvilnas veļā; taisnību sakot, viņas nemaz nebija skaistas, jo, kā jau teicu, bija mazas un druknas, šaurām krūtīm, bet spēcīgiem gurniem, kā visas ubagotājas un klaidones, kas dzīvo pusbadā un vienmēr ir uz kājām; un pieci zēni, pieturēdami apakšbikses ar roku, gāja viņām pretī kā ballē. Viņi sāka lēkāt pa krūmiem, tad ņēmās skriet un cits cilu tvarstīt. Poldīno kliedza:

—     Es esmu Tarzāns… es tevi notveršu un aiznesīšu! — un, rēkdams kā Tarzāns, dzinās pakaļ tumšmatei; žēl bija uz viņu skatīties, cik tievs, balts un kārns viņš bija — taisni puse no skuķes. Lecot un skrejot viņi nonāca pie upes un cils pēc cita metās ūdenī.

Krastā paliku tikai es, lai sargātu zilos tērpus un sieviešu panckas; es — ar saviem sirmajiem matiem, ģērbies kā klauns debeszilā, ar manu kroniskā bezdarbnieka noliesējušo seju un pustukšu iekšzemes cigareti drebošajās lūpās.

Es biju apkaunots līdz asarām; un, ja, no vienas puses, es nīdu viņus par tādu izturēšanos pret mani, tad, no otras, es nīdu pats sevi par to, ka man nebija drosmes atmest pienākuma apziņu. Un arī pašlaik, kad nekas vairs nebija grozāms, es, noskatīdamies, cik laimīgi viņi bija, peldēdamies Tibrā, nevarēju sev bailīgi nejautāt:

«Ko teiks aģentūra?» Es dusmojos par savām bailēm, bet tomēr nevarēju tās pārvarēt. Es gribētu būt tāds pats kā viņi, gribētu arī pats mesties ūdenī, arī pats kliegt Tarzāna saucienu un jokoties ar abām meitenēm. Bet es biju vecs vīrs ar pienākuma apziņu, un tur nekas vairs nebija darāms.

Bezgala laimīgi viņi plunčojās pa upi, kamēr debesis kjuva melnas un pirmās lāses sāka krist Tibras dzeltenajos ūdeņos. Tad viņi izkāpa malā un Poldino iesaucās, ka lielus uznācis īstajā laikā: ja viņiem izteiktu rājienu, varētu aizstāvēties, ka vajadzējis paglābties no lietus. Kad viena no skuķēm bija apģērbusies, viņa pienāca pie manis un palūdza cigareti. Es viņai to iedevu; tad arī gaišmate gribēja vienu un tad visi pieci zēni; es paliku bez cigaretēm, bet mēs salīgām mieru.

Pa to laiku padebeši pēc dažām retām lielus lāsēm

bija pārslīdējuši pāri Tibrai un nogriezušies uz lauku pusi. Mēs sakārtojāmies rindā pēc filmas nosaukuma un devāmies ceļā pa dambi uz Akvačetozu. Tur abas meitenes iekāpa autobusā, un mēs virzījāmies augšup pa Parioli aleju. Mazliet vēlāk mēs jau bēru gājiena tempā braucām starp luksus mašīnām gar kafejnīcām pa pašu Veneto ielas vidu.

ROMOLO UN REMO

Nepieciešamību ēst nevar salīdzināt ar citām vajadzībām. Pamēģiniet skaji teikt: «Man vajag kurpju… man vajag matu sukas… man vajag mutautiņa,» — brītiņu klusējiet, lai atvilktu elpu, un tad sakiet: «Man vajag ēst,» — un jūs uzreiz dzirdēsiet starpību. Par kuru katru lietu jūs varat pārdomāt,to izmeklēt, izvēlēties, pat atteikties no tās, bet tajā brīdī, kad jūs sev atzīstaties, ka jums vajag ēst, nav vairs ko gaidīt. Jums ēst jādabū, ja nedabūsiet, nomirsiet badā.

Šā gada piektajā oktobrī pašā pusdienlaikā es apsēdos Kolonas laukumā uz strūklakas margām un teicu sev: «Man vajag ēst.» Šo pārdomu laikā es biju nodūris acis un skatījos zemē; kad es paskatījos uz Korso un redzēju straujo kustību, man viss likās aizmiglots un drebošs: jau vairākas dienas es nebiju ēdis, un ir zināms, ka bada cietējam vispirms viss šķiet novājējis, tas ir, Jodzīgs un vārgs, it kā arī viss pārējais ciestu badu. Tad es nolēmu, ka man jādabū ēst; sapratu, — ja es vēl gaidīšu",* man nebūs vairs spēka pat domāt par to, un es sāku apsvērt, kā visātrāk dabūt paēst. Diemžēl, steigā nevar neko labu izdomāt. Tas, kas man nāca prātā, nebija domas, bet sapņi: «Iekāpju tramvajā… izvelku kādam maku… aizmūku,» — vai arī: «Ieeju veikalā, pieeju pie kases … pagrābju naudu … aizmūku.» Man uznāca gandrīz jau izmisums, un es domāju: «Tā beigas vai tā beigas, labāk ļaušu, lai mani arestē par valsts varas apvainošanu … policijā vismaz dos paēst.»

Sajā brīdī kāds zēns man blakus pasauca otru zēnu: — Romolo! — Dzirdot šo vārdu, es atcerējos citu Romolo, ar kuru mēs kopā dienējām. Toreiz man bija tāda vājība — sastāstīt viņam visādus melus, piemēram, ka ciematā esmu turīgs vīrs, lai gan neesmu dzimis nekādā ciematā, bet gan Primaportā pie Romas. Bet tagad toreizējā vājība man nāca par labu. Romolo bija atvēris osteriju Panleona apkaimē. Šodien es iešu turp un paēdīšu, jo tas man ir nepieciešams! Un, kad būs jāmaksā, atgādināšu draudzību,-kopīgo karadienestu, atmiņas … Protams, Romolo neliks mani arestēt.

Vispirms es piegāju pie kāda veikala skatloga un ap skatīju sevi spoguli. Torīt man bija gadījies nodzīt bārdu ar dzīvokļa saimnieka bārdas nazi un ziepēm; viņš bija liesas sulainis un izīrēja man patrepi. Krekls gan nebija gluži tīrs, bet vēl pieklājīgs: es to biju valkājis tikai četras dienas. Bet pelēkais uzvalks ar skujiņu izskatījās kā jauns: to man iedeva labā sinjora, kuras vīrs kara laikā bija mans priekšnieks. Turpretī kaklasaite bija galīgi nodilusi, jau desmit gadu valkātā sarkanā kaklasaite. Es pacēlu krekla apkaklīti un pārsēju mezglu tā, ka kaklasaitei iznāca viens ļoti garš un otrs īss gals. Paslēpu īso galu zem garā un aizpogāju svārkus līdz augšai. Varbūt aiz spriegās uzmanības, ar kādu biju sevi apskatījis, man reiba galva, un, atejot no spoguļa, es uzgrūdos policistam, kurš stāvēja uz ietves stūra.

—    Skaties, kur ej! — tas uzkliedza. — Apreibis, vai, esi?

Man būtu gribējies viņam atbildēt: «Jā, apreibis rto izsalkuma.» Ļodzīgiem soļiem es devos uz Panteonu.

Adresi es zināju, bet, kad es osteriju atradu, neticēju savām acīm. Kādas aklas ielas gala bija durtiņas un pāris soļu no tām četras vai piecas līdz augšai pilnas mēslu tvertnes. Uz durtiņām sarkana izkārtne: «Osterija, mājas ēdieni». Tāds pats sarkans skatlogs, un tajā viens vienīgs ābols! Es teicu — viens ābols — un nejokoju. Es sāku saprast, bet nu jau biju klāt un gāju vien iekšā. Tur man viss kļuva skaidrs, un no apjukuma mans izsalkums kādu brīdi vēl divkāršojās. Es tomēr saņēmos un apsēdos tukšajā, krēslainajā istabiņā pie viena no četriem vai pieciem galdiem.

Aiz letes netīra drāna aizsedza virtuves durvis. Es uzsitu ar dūri uz galda: — Viesmīl! — Virtuvē tūlīt sākās rosība, aizkars pacēlās, kāda seja parādījās un nozuda; es pazinu — tas bija mans draugs Romolo. Kādu brīdi pagaidījis, paklaudzināju atkal. Šoreiz viņš metās ārā, steidzīgi pogādams saburzīto un galīgi novalkāto virssvārci. Viņš pienāca pie manis, iztapīgi teikdams: — Ko pavēlat? — tik cerību pilns, ka man sažņaudzās sirds. Bet es biju atnācis uz balli, un vajadzēja dejot!

—    Es gribētu paēst.

Viņš ņēmās ar lupatu slaucīt putekļus no galda, tad apstājās un, mani skatīdamies, iesaucās:

—    Tu taču esi Remo!

—    Ahā, tu mani pazīsti, — es smaidīdams teicu.

—           Un kā vēl pazīstu! Vai tad mēs kopā nedienējām? Vai tad mūs nesauca: Romolo, Remo un Vilcene — tās meitenes dēj, ap kuru mēs abi lakstojāmies?

Sākām atcerēties bijušo. Bet varēja redzēt, ka viņš cilā atmiņas nevis tādēļ, ka būtu mans draugs, bet tādēļ, ka es biju viesis. Vēl vairāk, ņemot vērā, ka osterija bija tukša, es biju gaidīts viesis! Viesu viņam nevarēja būt daudz, un arī atmiņas noderēja, lai uzņemšana būtu laipnāka. Beidzot viņš uzsita man uz pleca: — Vecais Remo! — tad pagriezās pret virtuvi un sauca:

—           Loreta! — Drāna pacēlās, un parādījās paresna, maza sieviete priekšautā ar īgnu un neuzticīgu seju. Norādīdams uz mani, viņš teica:

—           Tas ir Remo, par kuru es tev tik daudz esmu stāstījis!

Viņa man mazliet uzsmaidīja un pamāja sveicienu; aiz viņas parādījās bērni: puisēns un meitene. Romolo turpināja:

—    Lieliski, lieliski… tiešām lieliski!

Viņš kā papagailis atkārtoja «lieliski»; bija skaidrs: viņš gaidīja, lai pasūtu pusdienas. Es uzsāku:

—           Romolo, es esmu Romā caurbraucot… esmu tirdzniecības aģents… kaut kur man bija jāēd, un es nodomāju: «Kādēļ man neaiziet paēst pie drauga Romolo?»

—           Lieliski, — viņš teica, — un ko labu gatavosim? Vai spageti?

—    Protams!

—    Spageti ar sviestu un Parmas sieru … pagatavošana neprasa daudz laika, un tas ir viegls ēdiens… un ko pēc tam? Labu bifšteku? Pāris šķēlīšu teļa mīkstuma? Gardu šķiņķīti? Siteni sviestā?

Tie visi bija vienkārši ēdieni; tos es pats būtu varējis pagatavot uz spirta pavardiņa. Aiz cietsirdības es ieprasījos: — Jēru… Vai tev nav jēra cepeša?

—    Ļoti žēl… to taisīsim vakariņām.

—    Nu labi… tātad bifšteku ar olu virsū… Bismarka gaumē.

—    Protams, Bismarka gaumē… ar kartupeļiem?

—    Ar salātiem.

—    Jā, ar salātiem… un litru sausā, vai ne?

—    Sauso!

Atkārtodams «sauso», viņš aizgāja uz virtuvi un atstāja mani vienu pie galdiņa. Aiz vārguma man joprojām reiba galva; es apzinājos, ka mana rīcība ir ļoti nekrietna, un tomēr man gandrīz jau sagādāja baudu novest to līdz galam. Bads padara cietsirdīgu: Romolo varbūt bija vēl vairāk izsalcis par mani, bet tieši tas man patika.

Pa to laiku virtuvē visa ģimene apspriedās; es dzirdēju, kā viņš uzstājīgi un bažīgi runāja klusā balsī, sieva īdzīgi atbildēja. Beidzot drāna pacēlās, abi bērni izspurdza āra un steidzās uz durvīm. Es sapratu, ka šim Romolo osterijā varbūt pat maizes nebija. Tajā brīdī, kad aizkars pacēlās, es ieraudzīju sievu plīts priekšā ar vēdekli uzvēdinām gandrīz izdzisušo uguni. Tad Romolo iznāca no virtuves un apsēdās man pretī pie galdiņa. Viņš nāca ar mani tērzēt, lai iegūtu laiku un bērni paspētu atgriezties ar pirkumiem. Aiz cietsirdības es atkal ierunājos:

—    Tu esi ierīkojies jaukā vietiņā… nu, kā tad iet?

Galvu nokāris, viņš atbildēja:

—    Labi… iet labi… protams, krizes laiks… šodien turklāt ir pirmdiena… bet parasti te reti kāds iegriežas.

—    Hm, tā nu tu esi ierīkojies.

Viņš paskatījās uz mani, pirms turpināja sarunu. Viņam bija īsta krodzinieka seja: tukla, apaļa, bet bāla, bezcerīga, ar bārdu apaugusi.

—    Arī tu esi ierīkojies, — viņš atteica.

Es nevērīgi atbildēju: — Nevaru žēloties… savus simt, simt piecdesmit tūkstošus liru mēnesī vienmēr nopelnu … darbs tomēr grūts.

—    Bet ne tik grūts kā mūsējais.

—     Ak, ko nu… jūs, krodzinieki, dzīvojat kā pa taukiem: cilvēks var iztikt bez yisa, bet ēst tam vajag… varu saderēt, ka tev ir iekrātā nauda.

Šoreiz viņš klusēdams tikai pasmaidīja; tas bija sāpīgs smaids, kas modināja manī žēlumu. Beidzot viņš teica it kā lūgdamies:

—    Vecais Remo, vai tu atceries tos laikus, kad mēs abi bijām Gaēlā?

Dabiski, viņš gribēja kavēties atmiņās, jo kaunējās melot un varbūt arī tāpēc, ka tas bija labākais laiks viņa dzīvē. Šoreiz man kļuva viņa pārlieku žēl, un es viņu mierināju, teikdams, ka atceros. Tūlīt viņš atplauka un sāka runāt pat smiedamies, šad tad uzsizdams man uz pleca. Tad, uz pirkstgaliem iedams, atgriezās zēns, ar abām rokām viņš nesa pilnu litru vīna tā, it kā tā būtu svētā hostija. Romolo ielēja man vīnu, un, tikko es viņam piedāvāju, ielēja arī sev. No vīna viņš kļuva vēl runīgāks, acīm redzot, ātri reiba, jo arī viņš nebija ēdis. Tērzējot un dzerot aizritēja kādas divdesmit minūtes, tad kā pa sapņiem es redzēju ienākam atpakaļ arī meiteni. Viņa, nabadzīte, turēja ar rociņām pie krūtīm piespiestu vīstokli, kurā bija mazliet no visa: bifšteks dzeltenā papīrā, ola avīžpapīra turziņā, maize kastaņbrūnā zīdpapīrā, sviests un siers pergamentā, zaļš salātu kušķis un, kā man likās, arī pudelīte eļļas. Nopietna un apmierināta viņa aizgāja tieši uz virtuvi; kad viņa gāja garām,-Romolo sagrozījās uz krēsla tā, lai es meiteni neredzētu. Tad viņš ielēja sev vīnu un atkal gremdējās atmiņās. Tikmēr es dzirdēju, ka māte virtuvē kaut ko teica meitenei un meitene taisnojās, klusi atbildēdama: — Viņš man nemaz negribēja dot.

īsi sakot: nabadzība, pilnīga, absolūta nabadzība, gandrīz vēl ļaunāka par manējo.

Bet es biju izsalcis, un, kad meitene atnesa man šķīvi spageti, es ķēros pie tiem bez sirdsapziņas pārmetumiem; un tā apziņa, ka es mielojos uz tikpat nabadzīgu cilvēku rēķina kā ģs pats, vēl kāpināja manu ēstgribu. Romolo gandrīz ar skaudību noskatījās, kā es ēdu, un man bija jādomā, ka arī viņš tādus spageti var atļauties tikai retumis.

—     Vai negribi nogaršot? — es piedāvāju.

Viņš papurināja galvu it kā noraidot, bet es paņēmu no tiem ar dakšiņu un iebāzu viņam mutē.

—    Labi gan, nav ko teikt, — viņš klusu pie sevisnorūca.

Pēc spageti meitene atnesa man siteņi ar olu un salātus. Romolo, varbūt kaunēdamies skaitīt manus kumosus, aizgāja uz virtuvi. Es paliku viens un ēzdams konstatēju, ka ēšana mani gandrīz skurbināja. Ai, cik jauki ir ēst, kad esi izsalcis! Es bāzu mutē gabalu maizes, dzēru virsū malku vīna, kodu, riju. Jau vairākus gadus es nebiju ēdis ar tādu baudu. Meitene atnesa man augļus, un es gribēju arī gabalu Parmas siera, ko ēst ar bumbieri. Notiesājis visu savu ēdamo, es atzvēlos krēslā ar zobu bakstāmo mutē, un visa ģimene iznāca no virtuves, sastājās man apkārt un skatījās kā uz kādu dārglietu. Varbūt tādēļ, ka bija iedzēris, Romolo tagad jautri stāstīja nezin kādas dēkas ar sievietēm no mūsu karadienesta laikiem. Sievai taukainajā sejā bija ogļu putekļu traipi no netīriem pirkstiem, un viņa turpretī bija ļoti skumja. Es pavēros bērnos: tie bija bāli, izdiluši, acis vājajās sejiņās likās nedabiski lielas. Man pēkšņi pamodās žēlums un sirdsapziņas pārmetumi — jo vairāk tādēļ, ka sieva ierunājās: — Ak, tādu viesu kā jūs mums vajadzētu vismaz četru piecu pie galda… tad gan mēs varētu uzelpot.

—    Kādēļ? — es jautāju, izlikdamies vientiesīgs. — Vai tad ļaudis šurp nenāk?

—    Kāds jau atnāk, — viņa turpināja, — galvenokārt vakaros… bet tukši ļautiņi… atnes līdz ēdamā turzu, pasūta vīnu, nieka ceturtdaļlitru, puslitru… no rīta es nemaz nekuru uguni, tāpat jau neviena nav.

Nezinu, kādēļ šī žēlošanās sakaitināja Romolo. Viņš iesaucās: — Ak, mitējies jel činkstēt… tu man pierunā ļaunu!

Sieva tūlīt cirta pretī: — Tas ļaunums nāk no tevis… tu esi tas, kas to pierunā… kurš tad no mums to pierunā, vai es, tik grūti strādādama un plēsdamās, vai tu, kas neko nedari un nosit laiku, atcerēdamies savus zaldāta gadus?

Tā viņi uzbruka viens otram, turpretī es, no labsajūtas apmulsis, prātoju, kā vislabāk tikt prom bez rēķina maksāšanas. Tad pats liktenis par mani apžēlojās: Romolo zaudēja savaldīšanos, pacēla roku un cirta

sievai pliķi. Viņa nevilcinājās: aizskrēja uz virtuvi un atsteidzās atpakaļ ar garu, asu nazi, ar ko uzgriež šķiņķi. Viņa kliedza:

—    Es tevi noduršu! — un skrēja viņam virsū ar paceltu nazi.

Viņš pārbijies bēga no tās pa osteriju, gāzdams apkārt galdus un krēslus. Meitene jau sāka vaimanāt; zēns ari bija ieskrējis virtuvē un iznāca ar atvēzētu spageti veltni, nezinu tikai, vai viņš gribēja aizstāvēt māti vai tēvu. Es sapratu: tagad vai nekad. Es piecēlos, saukdams:

—     Mierā, velns lai parauj… mierā, mierā! — un, atkārtodams: — Mierā, mierā! — jau atrados ārā, mazajā ieliņā. Es pieliku soli, nogriezos ap stūri; Panteona laukumā es sāku iet parastā gaitā un devos uz Korso.

MIESNIEKA ĢĪMIS

Toziem man viss gāja labi: es noslēdzu darījumu ar dzelzs lūžņiem un pelnīju; tad otru darījumu ar ķieģeļiem un atkal pelnīju; tad trešo ar amerikāņu medikamentiem un arī pelnīju. Es nopirku sev divus uzvalkus: vienu zilu, ar svītrām, otru pelēka flaneļa; divus pārus kurpju, melnas un dzeltenas, fantāzijas piegriezuma mēteli, duci zīda kreklu ar monogramu un pieskaņotas zeķes. Māmuļai es iedāvināju melna zīda drānu un ķīniešu porcelāna servīzi sešām personām, ļoti skaisti apgleznotu ar puķēm un pūķiem. Brālim es neko neuzdāvināju, jo viņš teica, ka no manis neko negribot; būdams bezdarbnieks, viņš mani ienīda, jo es pelnīju. Māsai es nopirku vienu no tiem maziņajiem saulessardziņiem ar tērauda karkasu, kuri ir salokāmi tik mazi kā vēdekļi.

Tad es nopirku sev sarkanu sporta mašīnu, un šis ieguvums man sagādāja vislielāko prieku, jo pēc mašīnas es biju tīkojis jau no bērnu dienām. Tātad man netrūka vairs nekā: naudas vairāk, nekā vajag, es varēju smēķēt amerikāņu cigaretes, iet uz kino katru dienu. Un tomēr es garlaikojos un jutu, ka man kaut kā trūkst, un drīz sapratu, ka man trūkst savas meitenes. Gluži neglīts es neesmu, lai gan pamaza auguma. Esmu gaišmatis sārtu seju, debeszilām acīm. Kad biju mazs, māmuļa teica, ka es izskatoties kā Jēzus bērniņš; augdams es drusku pārvērtos, jo man izveidojās deguns ar ieplestām nāsīm un mazliet šķība mute; tā nu draugi nezin kādēļ drīz vien sāka saukt mani par miesnieku. Es, kā jau teicu, neesmu neglīts; bet, pilnīgi nododamies tirdzniecībai, es meitenēm līdz šim biju ziedojis maz laika; un ir zināms, ka, ar sievietēm pazīstoties, vajag laika un naudas. Tagad man bija nauda un arī laiks. Un es nolēmu atrast sev meiteni.

Es sāku to meklēt. No rīta ap divpadsmitiem izbraucu ar mašīnu un braukāju pa lepnajiem kvartāliem. Braukāju no viena gala uz otru pa Veneto ielu, tad krustām šķērsām izbraukāju Villu Borgēzi, Pinčio un Greizo ielu. Domāju, ka šīs ir tās labākās vietas, kur tuvoties sievietēm: vispirms jau tādēļ, ka Romas skaistās meičas tur iet rādīties un lepoties ar savām jaunajām kleitām, turklāt ielas ir platas un klusas, mašīna var sekot sievietei, un sieviete var pieņemt aicinājumu un nepamanīta iekāpt. Tā nu es mašīnā sekoju vienai vai otrai meitenei gājēja ātrumā un izdevīgā vietā līdz galam atvēru durtiņas, un, ārā izliecies, teicu:

—    Sinjorīna, atļaujiet jūs kādu gabaliņu pavest, — vai kaut ko tamlīdzīgu.

Vai jūs ticēsiet? Nekad neviena nesekoja manam aici

nājumam. Dažas gāja tālāk, it kā mani nebūtu ne redzējušas, ne dzirdējušas; dažas strupi atbildēja: — Nē, pateicos, labāk eju kājām, — citas ne visai pieklājīgi atcirta: — Lieciet mani mierā, vai arī es saukšu policiju! — Kādu dienu viena man uzsauca:

—    Ielas papagailis! — kā mēdz saukt vīrieti, kas uz ielas traucē sievietes. Viena man tieši uzkliedza:

—    Arī tu ar tādu miesnieka ģīmi! …

Tas mani pārsteidza, jo viņa taču nevarēja zināt, ka draugi mani tā sauc. Kad pārnācu mājās, paskatījos spogulī un sev jautāju, kāds gan ir tas miesnieka ģīmis, un vēlāk prasīju māmiņai, zināms, nesakot, ka tāds ir man, un viņa atbildēja: — Ak, ko nu par miesniekiem runāt, tie bija agrāk … vecos laikos .. . ziemu pārdeva cūkgaļu, vasaru salmu cepures un čības … to vairs nav . .. tagad tos sauc par delikatešu tirgotājiem.

Tikmēr bija pienācis rudens, novembris jau gāja uz beigām; reizēm lija, reizēm spīdēja saule, un es sapratu, ka jaukais gadalaiks ir pagājis un līdz pavasarim vairs nevar būt ne runas par meitenēm, jo-ziemu ir auksts un līst un sievietes dzīvo pa māju. Es tomēr pūlējos visiem spēkiem, lai plīst vai lūst — negribēju palikt ziemu bez savas meitenes. Kādu rītu es, kā parasti, novērodams meitenes, biju jau nez cik reižu nobraucis šurp un turp pa Veneto ielu un jau nolēmis pa Villu Borgēzi un Popolo laukumu atgriezties uz Prāti, kur es dzīvoju, kad alejā, kas ved uz Flamīnija laukumu, ieraudzīju, kā man šķita, meiteni, kas atbilda manām prasībām. Viņa gāja viena pati, ietinusies caurspīdīgā lietusmētelī, kas izskatās kā no celofāna, un pa gabalu man likās gracioza, bet, kad es apstājos un atvēru durtiņas, teikdams: — Sinjorīna, vai drīkstu jūs kādu gabalu pavest? — un viņa pagriezās uz mani paskatīties, tad, teikšu taisnību, es gandrīz nožēloju, ka biju viņu uzrunājis. Ne jau tādēj, ka viņa būtu neglīta, taisni otrādi, bet viņai bija nekaunīgas viltnieces seja, kas nesolīja man neko labu. Uz galvas vesels mežs melnu, sprogainu matu, acis apaļas, drusku uz āru, stiklainas, deguns mazliet pieplacis kā nēģerietei, biezas lūpas un gandrīz nemaz zoda. Viņa tūlīt atjautāja:

—    Bet kurp jūs braucat? — balss bija aizsmakusi un familiāra, ar īstu Romas un tieši Pontes rajona akcentu.

—     Kurp jūs vēlaties, — es bikli atbildēju. Tad viņa, vārdus stiepdama, žēlodamās teica:

—     Es esmu aizkavējusies un dzīvoju ļoti tālu, māmiņa mani vairs negaida . .. vai mēs nevaram aizbraukt pusdienot?

Man bija pieticis laika, lai atzītu savu maldīšanos, un tagad, jau domādams, kā viņa man patīk, es ar mājienu aicināju viņu kāpt mašīnā. Viņa nelika sevi lūgt:

—     īstenībā man nevajadzētu piekrist, — viņa teica iekārtodamās, — bet jūs liekaties solīds cilvēks … nedomājiet tomēr, ka es būtu sekojusi kura katra uzaicinājumam.

Motoru iedarbinādams, es teicu: — Mans vārds ir Atīlio Pompēi; es esmu nopietns cilvēks . . . uzrunāju jūs tādēļ, ka esmu vientuļš un meklēju sabiedrību … redziet: man ir nauda, man ir mašīna, man netrūkst nekā . .. itin nekā, izņemot draudzību ar tādu meiteni kā jūs . ..

Es visu to pateicu, lai viņa zinātu, kas esmu un kādi ir mani nodomi. Bet viņa tūlīt pārtrauca: — Nu, kur tad īsti brauksim? — Uz labu laimi es nosaucu kādu restorānu, bet redzēju, ka viņa saviebjas.

—    Kādēļ mēs nevarētu izbraukt ārpus Romas? Piemēdam, uz Fjumičīno?

—    Ārpus Romas? Šādā laikā?

—    Ir ļoti jauks … un tas ir pie jūras … tur mēs ēdīsim zivis.

Nodomāju, ka izbraucienā vieglāk radīsies tuvība un ka varbūt viņa to ierosina tieši ar šādu nolūku, un teicu:

—    Labi, brauksim uz Fjumičīno. — Pa to laiku mēs jau bijām tikuši līdz Kavūra laukumam. Viņa lika man pieturēt pie kāda bāra, teikdama, ka jāpiezvanoL mātei un jābrīdinot par savu aizkavēšanos. Atgriezusies viņa smiedamās man stāstīja: — Nabaga māmiņa … viņa man jautāja, ar ko es esot kopā… ar atbildēju: ar Atīlio .. . Nu viņa gudros, kas tas Atīlio varētu būt.

Viņa bija jautra, novilka lietusmēleli, iekārtojās sēdeklī, un mēs sākām braukt.

Mēs devāmies prom no Romas pa Maljānas šoseju, kas spīdēja kā spogulis un spožā saulē žilbināja acis. Bet jau otrajā kilometrā debesis samācās gluži melnas un lietus sāka gāzt aumaļām. Lai nosistu laiku, kamēr slaucītājs gāja augšā lejā pa salijušo aizsargstiklu, es sāku runāt par sevi un saviem centieniem. Es priecājos, redzēdams, ka viņa izlikās, it kā mani saprastu. Viņa teica:

—    Vīrietis nevar dzīvot viens pats kā suns. . . viņam vajag draudzības, sirsnības, mīlestības.

—    Tieši tā!

—    Turklāt, — viņa turpināja, — ja vīrietim trūkst sievietes, par kuru rūpēties, viņš zaudē darba prieku … kāda nozīme viņam strādāt?

—     Pareizi!

—       Sieviete, — viņa atkal sāka, — ienes vīrieša dzīvē kaut ko jauku, piemīlīgu, tādu, ko draugi nespēj viņam dot.

—    Es to esmu pats izjutis.

—    Vīrieši bez sievietēm nav pilnvērtīgi vīrieši.

—    Es domāju tieši tāpat.

—     Nerunājot nemaz par to, ka bēdās un grūtībās vienīgi sieviete var vīrieti mierināt, dot viņam atkal drosmi.

—    Zelta vārdi!

—     Vai zināt, ko vajag tādam vīrietim kā jūs? Labu, sirsnīgu meiteni, kas domātu vairāk par jums nekā par sevi. .. meiteni, kas jūs saprot un būtu spējīga pat uzupurēties.

īsi sakot, viņa bija tik gudra, tik iejūtīga, tik saprotoša, ka es jutos ļoti laimīgs — viņa bija tieši tāda, kādu es meklēju. Es viņai jautāju:

—    Bet kā jūs sauc?

—    Džīna.

—     Džīna, es jūtu, mēs esam radīti viens otram, — es teicu un, turēdams stūri ar vienu roku, ar otru uz sēdekļa meklēju viņas roku. Bet viņa atbildēja: —Tagad vadi mašīnu … roku tu man varēsi spiest Fjumičīno, — un atvilka savējo nost. Bet man bija prieks par šo «tu», kaut gan tas bija it kā nejauši pateikts.

Starp melniem, vēja plosītiem mākoņiem atkal atspīdēja spoža saule; pabraukuši garām Maljānas stacijai, mēs iegriezāmies lauku ceļā pa zaļām, pielijušām pļavām, kas laistījās kā ezers pēc lielā lietus. Ceļš bija tukšs, tikai kāda maza, brūna mašīniņa ar diviem vīriešiem brīžam pabrauca garām, brīžam ļāva mums aizbraukt priekšā, it kā braucēji negribētu izlaist mūs no acīm. Es ieprasījos: — Ko tie ragaiņi grib? — un laidu motoru ar pilnu jaudu, atstādams mazauto aiz muguras. Viņa smiedamās piezīmēja:

—    Tie ir diyi vīrieši bez sievietēm . .. uzjautrinas, nabadziņi, kā mācēdami.

Es paskatījos atpakaļ, redzēju, ka mazauto ir nozudis, un atkal sāķu braukt lēnāk.

Aiz pārplūdušajām pļavām ceļš iegāja mežā. Lietus un vējš bija sanesuši uz melnā asfalta daudz dzeltenu, sarkanu un brūnu lapu; ari mežs bija dzeltens, sarkans, brūns; saule spīdēja caur koku lapotni, un lapas izskatījās kā no zelta. Viņa pēkšņi iesaucās: — Cik skaisti … apturi! — Es apturēju mašīnu, un viņa teica: — Zini, ko tagad darīsim? Tu izkāp, ieej mežā un saplūc man Alpu vijolītes!

—    Alpu vijolītes?

—    Jā gan … paskaties, cik daudz to šeit.

Es paskatījos, un tiešām -ļzem kokiem es ieraudzīju sārtas Alpu vijolītes, it kā izkaisītas uz zaļās sūnas starp dzeltenajām lapām.

—    Vai tad tu negribi saplūkt puķītes savai Džīnai? — viņa klīrīgi ieteicās un noglaudīja man vaigu, savilkdama muti kā skūpstam. Nodomāju, ka ir pienācis īstais brīdis, un gribēju viņu apskaut; bet viņa mani atvairīja, teikdama: — Nē, ne šeit, bet Fjumičlno .. . bet tagad kāp laukā un saplūc man vijolītes.

Es neko neteicu un izkāpu, atstādams durtiņas vaļā.

Viņa vēl sauca man pakaļ no mašīnas: — Ej dziļāk … tur ir skaistākas! — Es ar pūlēm lauzos cauri kazenājiem; dzeloņi ķērās man biksēs, un es gāju, vijolītes plūkdams, arvien dziļāk mežā. Mežs bija pielijis un patīkami smaržoja pēc slapjas zemes, pēc sūnām, pēc satrunējušiem kokiem; ik uz soļa pār mani nolija ūdens šaltis no zariem, kurus es pagrūdu ar galvu, un drīz vien man bija pavisam slapja seja. Vijolītes bija ļoti skaistas,

uņ, tās plūkdams, es domāju, kāda laime, ka beidzot man ir sava meitene; man patika iedoma saplūkt viņai vijolītes, un es centos atrast pašas lielākās, spilgtākās, ar visgarākajiem kātiem. Es dzirdēju viņu man saucam:

—    Ej tālāk . .. vēl tālāk, tur ir labākas!

Tad es krūmājā izslējos visā augumā, lai parādītu viņai, cik daudz jau esmu saplūcis, un nu pāri zemajiem krūmiem starp koku stumbriem ieraudzīju brūno mazauto stāvam ceļa malā; no tā izkāpa vīrietis lietusmētelī un steigšus pārsēdās manā mašīnā. Es iekliedzos:

—     Stāt… stāt! — un metos turp; bet man paslīdēja kāja, un es nokritu zemē ar seju slapjajā sūnā zem lietus pilienu krusas.

Par atgriešanos Romā labāk nerunāt. Piecus kilometrus nogāju kājām; es biju kā apstulbis un tikai pie Fjumičīno dzelzceļa pārbrauktuves atģidu, ka vēl arvien man rokā sažņaugtas saplūktās vijolītes. Nemaz negribu stāstīt, ka es to raganu pēc nedēļas sastapu tajā brīdī, kad viņa nāca ārā no kāda pilsētas centra veikala, un liku viņu arestēt. Vienīgais, kas mani vēl tagad sāpina (pēc divām dienām mašīna tika atrasta, pamesta bez riepām, kādā lauku ceļā), ir tas, ka viņa, tiklīdz es iesaucos: — Zagle … es tevi, zagli, beidzot esmu atradis! — izlikās mani nepazīstam un nekaunīgi teica:

—    Es viņu nepazīstu! Nekad vēl neesmu redzējusi tādu miesnieka ģīmi!

Vai jūs sapratāt? Arī viņa sauca mani par miesnieka ģīmi tāpat kā mani draugi, tāpat kā meitene Pinčio ielā. Tādēļ es pēc tam uzaudzēju garas, nokarenas, gaišas ūsas. Bet ar visām, ūsām es vēl neesmu atradis sev meiteni. .

ĒSTGRIBA

Ja jūs kadu ritu iesiet pa

poliklīnikas apkārtni, tad tur netālu no Madonnas svētbildes, kur vecajā pilsētas mūri ir cieši viens pie otra iemūrēti baltie akmentiņi, kas ziedoti par saņemto vai gaidāmo žēlastību un kas izskatās kā daudzas uz aploksnes uzlīmētas pastmarkas, jūs redzēsiet lielu, skaistu puķu kiosku ar puķu vāzēm, raibām terakotas figūriņām, lentām izgreznotiem puķu kurvjiem un tā tālāk. Tur vecāki un draugi pērk puķes nabaga slimniekiem, tur puķes iegādājas viss rajons. Puķu pārdevēja ir liela, resna gaišmate; viņas dēls, ļoti līdzīgs viņai, palīdz darbā. Dēlu sauc par Karlo, viņš ir deviņpadsmit gadu vecs un svērs jau savu kvintālu. Ievērojiet, paskatieties uz viņu: viņam ir tukla seja vienos vasaras raibumos, biezas tuvredzības brilles un sarkani, strupi apgriezti mati. Tiklīdz Karlo pakustas, krūtis viņam ļum kā sievietei; viņam jau ir vēderiņš, un viņa kājas ir monumentālas. Karlo vienmēr ir ģērbies kā amerikānis: vējablūzē un svītrotās biksēs; vējablūze viņam pieguļ kā ņieburs; un, kad viņš noliecas, tā vien liekas, ka bikses pakaļā var pārplīst. Mēs ar Karlo bijām draugi, bet tagad vairs neesam, un es to nožēloju, jo vismaz ar savu ārieni viņš izklaidēja visas skumjas. Lai aizdzītu grūtsirdību, vajadzēja tikai paskatīties, kā viņš ēd: prieks redzēt, kāda ēstgriba! Es neesmu redzējis nevienu citu lādu izēdāju kā Karlo. Viņš kā nieku varēja nolaist lejā puskilo spageti ar mērci, piekožot vēl maizi, un tad neapmierināti pateikt:

—    Tos spageti es nedabūju pat lāgā nogaršot… mamma, man gribas ēst!

Reizēm draugi aicināja viņu līdz uz osleriju, lai papriecātos, redzot viņu ēdam. Un viņš nelika sevi lūgt; kādu vakaru Stelletā viņš nepilnā pusstundā notiesāja veselu jēru, koda un grauza, un atstāja uz šķīvja tikai kaulu kaudzīti. Mājās viņam lāda mielošanās neiznāca, jo māte bija skopa un no puķēm tādai izšķērdībai nekas neatlika. Zinādams, ka viņa ēšana ir kaut kas līdzīgs izrādei, viņš pats ierosināja: — Vai šovakar jūs mani neuzlūgtu? Es ēdīšu uz akorda neierobežotā daudzumā, vai negribat redzēt?

Kādu svētdienu Karlo man paziņoja, ka mēs abi esot ielūgti pusdienās viņa līgavas Faustinas mājā. Es par to brīnījos, jo nebiju tuvāk pazīstams ar Faustīnas ģimeni un nezināju ielūguma iemeslu. Bet, kad es ieraudzīju Karlo norunātajā satikšanās vietā uz Itālijas Korso, es sapratu, ka iemesls ir. Karlo, rokas kabatās sabāzis, izskatījās skumjš un pazemots un bieži nopūtās. Ejot uz Faustinas māju, es jautāju, kas'Viņam kaiš, bet viņš man atbildēja tikai ar nopūtu. Es jautāju atkal — atkal

nopūta. Beidzot es teicu: — Klausies, ja tu negribi man teikt — nesaki. . . bet beidz tās nopūtas … tu jau esi kā ronis!

—    Kāpēc? Vai tad roņi nopūšas?

—    Nē, bet, ja tie nopūstos, tad nopūstos taisni tā kā tu.

Viņš atkal nopūtās un tad paskaidroja:

—    Es liku tevi šorīt ielūgt, lai tu man palīdzētu… vai tu man to apsoli?

Es viņam to apsolīju, un tad viņš, joprojām nopūzdamies, teica: — Faustīna mani vairs nemīl.

Atzīstos, ka vispirms es izjutu gandarījumu. Faustīna man patika, un es nekādi nevarēju saprast, ko viņa tajā Karlo atrod. Bet es esmu labs draugs un nekad nebiju uzdrošinājies ne tikai lakstoties ap viņu, bet pat likt manīt, ka viņa man patīk. Izlikdamies vienaldzīgs,, es teicu: — 2ēl gan, bet ko eš tur varu darīt?

—    Tu ļoti daudz vari darīt. . . Faustīna nemaz neklausās, ko es saku, bet pret tevi viņai ir respekts … tu māki runāt… viņa negribēja vairs mani redzēt, es pieprasīju izskaidrošanos, un tā nu viņa mūs ielūdza. Tev jārunā ar viņu un jāpasaka, lai viņa mani neatstāj, jo es viņu mīlu.

Es atbildēju, ka sievietes nevar pārliecināt ar runām, bet galu galā biju ar mieru, ja jau viņš mani lūdza. Pa to laiku mēs bijām nonākuši pie Faustīnas mājas blakus Alesandrijas laukuma tirgus paviljoniem. Uzkāpām pa kāpnēm, pieklauvējām; Faustīnas māte, maza sieviņa sirmiem matiem, vēdekli rokā, atvēra mums durvis un iesaucās:

—    Vismaz jūs esat atnākuši! — un nozuda virtuvē.

Mēs iegājām ēdamistabā, kas citām dienām bija

uzlaikošanas salons Faustīnas tēvam — drēbniekam. Istabas sienas bija nokārtas ar modes žurnāliem un no modes apskatiem izplēstām lapām, vidū bija astoņām personām klāts galds, vienā kaktā stāvēja sievietes manekens ar sadiegtu blū/.i. Man likās, ka dzīvoklī valda liels apjukums: varēja dzirdēt, ka māte dusmīgi kliedz un kāds viņai atbild. Tad durvis sparīgi atvērās un ienāca Faustīna. Tā bija maza un sīka astoņpadsmit gadu veca meitene cirtainiem matiem, slīpu pieri, zaļām acīm, lielu muti. Viņa nebija skaista, bet valdzinoša. Viņa ļoti jautri iesaucās:

—     Sveiks, Karlo! Sveiks, Mārio! Mamma dusmojas, jo viņa ir sagatavojusi spageti astoņiem, bet tētis, Džīno un Alesandro paziņoja, ka futbola sacensības dēļ viņi mājās neēdīšot; Annamarija arī nebūs, jo viņu ir uzlūdzis līgavainis… es arī tūlīt eju, jo arī es esmu uzlūgta .. . tātad paliekat jūs trīs; mamma dusmojas, viņa saka, gaļu varot paglabāt, bet spageti ne.

Visu to viņa pateica vienā elpas vilcienā; tad, sacēlusi mugurā kleitu uz augšu, lai to nesagumzītu, apsēdās uz vecā, dzeltenā dīvāna ar bedrēm un caurumiem un turpināja:

—    Klausies, Karlo, es tev liku šodien atnākt kopā ar draugu, jo mamma teica, ka man jādod tev gandarījums .. . bet es tev tūlīt saku: nepūlies.

Nezinu, kādēļ man patika šie ļoti vaļsirdīgi teiktie vārdi — jo vairāk tādēļ, ka, to teikdama, viņa skatījās nevis uz Karlo, bet uz mani; mūsu skatieni sastapās, un, kā man likās, viņa man koķeti uzsmaidīja. Tikmēr Karlo gaudās: — Ja tu mani negribi, kā lai es dzīvoju?

Viņa sāka gardi smieties, rādīdama mazus, paplatus zobus:

—    Tu atradīsi citu meiteni … ja ar! neatradīsi… man vienalga . ja tik mums vairs nevajadzētu tikties, man tas ir līdz kaklam.

—     Bet kāpēc tev ir līdz kaklam? … Ko cs tev esmu darījis? … Kāpēc tu dusmojies uz mani?

Viņa jautri salēcās un, joprojām skatīdamās ar savām zaļajām acīm uz mani un nevis uz viņu, teica:

—     Es dusmojos uz tevi tādēļ, ka tu esi resnis, tūļa, rīma … tu domā tikai par ēšanu un, jo vairāk ēd, jo vairāk nobarojies… draudzenes man saka, ka es precoties ar karali Faruku … blakus tev es izskatos taisni kā blusa blakus zilonim … es neesmu tev radīta.

—    Bet es tevi mīlu.

—    Un es nemaz… ne drusku.

Vai jūs kādreiz esat redzējušļi resnu vīrieti, kas raud? Kad kalsnais raud, tad tam var ticēt; bet par resno gribas teikt, ka tas liekuļo. Karlo noņēma brilles un sāka šņukstēt mutautiņā. Ienāca māte ar pilnu bļodu makaronu tomātu mērcē un pārsteigta jautāja: — Kas te notiek? Kas Karlo kaiš?

—     Raud, — jautri teica Faustīna, plecus raustīdama, — viņam tas ir veselīgi. — Un, pieceldamās no dīvāna, turpināja: — Nu, es eju … tu gribēji atnākt, es tev atkārtoju to, ko jau reiz teicu, un tagad aizeju … man ir darīšanas.

—    Tu neēdīsi? — iesaucās māte.

—     Nē, ēdīšu vēlāk . . . noliec man kaut ko .. . ardievu, Karlo, labu apetīti… Uz redzēšanos, Mārio!

To teikdama, viņa spieda man roku un cieši paskatījās uz mani ar savām zaļajām acīm, bet tad es jutu, ka viņa vairs nespiež man roku, bet viņas pirksti ieslīd starp manējiem. «

—    Ja jau šeit esat tikai jūs abi, sēdieties pie galda un ēdiet, — māte pikti noteica.

—    Man nav ēstgribas, — teica Karlo. Bet kā uz burvja mājienu asaras viņam bija nožuvušas un acis raudzījās uz bļodu. Man tiešām negribējās ēst: Faustīnas skatieni un viņas pirkstu pieskāriens bija mani satraukuši. Es iedrošinājos jautāt: — Un ja arī mēs ietu prom?

—    Un ēdiens lai aiziet postā? — māte iesaucās, iespiezdama rokas sānos: — Mājā taisīti makaroni . . . tūlīt sēdieties un ēdiet!

—    Man nav ēstgribas, — Karlo vēl vārgi pretojās. Bet šinī brīdī Faustīna parādījās durvis un iesaucās:

—     Kam tu gribi iestāstīt, ka tev nav ēstgribas? Nāc šurp, puisīt, nāc ēst!

Viņa piesteidzās pie dīvāna, kurā, dziļi iegrimis, sēdēja Karlo, satvēra to aiz rokas, uzcēla kājās un apsēdināja pie galda, apsēja tam servjeti ap kaklu, ielika dakšiņu rokā. Tikmēr māte priecīgi salika uz Karlo šķīvja veselu kalnu makaronu. Karlo aizžņaugtā balsi atkārtoja: — Man nav ēstgribas.

Bet šķīvis ar kūpošajiem makaroniem lieliskā svaigu tomātu mērcē kairināja viņa ēstgribu, jo, raudulīgā balsī joprojām atkārtodams: — Man nav ēstgribas, — viņš sāka tīt makaronus ap dakšiņu.

—    Labu apetīti! — uzsauca Faustīna un atkal izspurdza no istabas.

Piepildījusi manu šķīvi, arī māte izgāja. Karlo pacēla ar makaroniem aptīto dakšiņu un tad cietēja balsī gausi teica: — Mārio, ieej pie Faustīnas.. . kamēr viņa nav aizgājusi… varbūt vienatnē ar tevi…

Viņš nepabeidza un, galvu noliecis, iebāza makaronus mutē. Visu laiku, kamēr viņš tos gremoja, asaras nemitējās birt'. Karlo priekšlikums man patika, un es atbildēju: — Tev taisnība, var būt, ka vienatnē viņa uzklausīs mani … tu tikmēr ēd … es aiziešu un tūlīt būšu atpakaļ.

Es izgāju gaitenī un devos tieši uz Faustīnas istabu. Meitenigā mājas kleitā viņa stāvēja pie skapja spoguļa, lūpas krāsodama. Es aizvēru durvis, piegāju, nostājos blakus un, aplikdams viņai roku ap vidu, bez aplinkiem jautāju: — Vai mēs rīt redzēsimies?

Viņa sāniski paskatījās ar savām zaļajām acīm uz mani un pašapzinīgi noteica:

—    Nē, šodien.

—    Šodien? Kad?

—    Gaidi mani pēc pusstundas lejā pie bāra.

Es neteicu neko, apgriezos un aizgāju atpakaļ uz ēdamistabu; nu jau Karlo ar labu ēstgribu, nemaz nesteigdamies, ēda: šķīvis jau bija pusē. Es viņam teicu:

—    Man ļoti žēl… bet viņa izdzina mani no istabas… man žēl.

Viņš dabūja kumosu lejā, tad noliektu galvu iešņukstējās, atkal tīdams makaronus ap dakšiņu: — Nejaukā meitene… un iedomājies tikai, cik ļoti es viņu mīlu.

Tagad arī es sāku ēst; pēc gājiena pie FausLīnas man atkal bija ēstgriba, un makaroni tiešām garšoja labi: mīksti, sulīgi, ar aitu siera aso garšu. Karlo atkal sāka: — Es negribu viņu vairs redzēt… ja viņa arī mani lūgtu.

Šķīvis bija tukšs, un viņš no bļodas uzlika sev otru porciju.

—    To tu labi darīsi, — es teicu.

Tā mēs par abiem, bet galvenokārt Karlo, iztukšojām

bļodu gandrīz līdz pusei. Māte ienāca un piedāvāja mums aukstus uzgriežamos — vairāk gan pieklājības pēc. Es teicu, ka esam diezgan ēduši, un piecēlos; Karlo palika sēžam, un es no viņa sejas redzēju, ka viņam nav iebildumu pret uzgriežamiem, tomēr nopūzdamies, slaucīdams servjetē papriekš muti, tad acis, arī viņš piecēlās; tad mēs atvadījāmies no mātes un aizgājām. Kad bijām atkal uz ielas, es teicu Karlo: — Nu man jāiet, man ir satikšanās, — un, nedodams viņam laika neko iebilst, aizsteidzos prom.

Es mazliet klaiņāju pa rajonu, tad norunātajā laikā aizgāju uz bāru. Faustīna mani gaidīja; viņa bija ļoti eleganta, cieši pieguļošā, violetā kleitiņā ar vijolīšu pušķīti rokā. Viņa tūlīt ieķērās man elkonī, teikdama: — Muļķi, kā tu tik ilgi nesaprati, ka tu man patīc?

Es nepaspēju atbildēt. Šajā brīdī mēs gājām garām mazai konditorejai, kur pārdeva siltas, tikko no krāsns izvilktas kūkas. Durvis stāvēja Karlo ar pilnu muti un vaniļas cukuru aplipušu seju, turēdams rokā neapolitāņu trauslo cepumu. Es vispirms sajutu konditorejas patīkamo smaržu, tad paskatījos uz viņu un redzēju, ka viņš jau bija mūs pamanījis ejam cieši blakām zem rokas. Bet Faustīna neapjuka: — Ardievu, Karlo! — viņa iesaucās, un mēs gājām tālāk.

SLIMNIEKU KOPĒJA

Maņ ir kokaudzētava Dārzu pasētā, un katru ritu, kad es braucu pa Nomentānas ielu, man ir jāskatās uz kādas savrupmājas vārtiem, tūlīt aiz Sv. Anjēžes baznīcas. Pirms dažiem gadiem es tajā savrupmājā biju dārznieks, un tas esmu es, kas iestādīja jasmīnu špaleras gar mūra žogu; es esmu arī tas, kas novietoja traukus ar kamēlijām gar parādes pagalmu un pie sienas iestādīja glicmiju, un, ja tā nav iznīkusi, tai vajadzētu jau sniegties līdz otrajam stāvam. Jāsaka, ka īpašnieka slimības dēļ šīs savrupmājas dārzs bija nolaists un izskatījās drīzāk pēc mēslaines nekā pēc dārza; un es aiz mīlestības pret medicīnas māsu, kas kopa sinjoru, dažos mēnešos izkopu to kā siltumnīcu ar ziedošu puķu dobēm, grantētiem celiņiem, ceriņu puduriem un cirptiem skābaržiem gar dobēm un alejām. Atceros, kādas dobes vidū, tieši pretī Nellas logam es iestādīju jau paaugušos magnoliju no Lielziedaino šķirnes, lai pavasari ziodu smarža ieplūslu viņas istabā, un zem loga iedēstīju ļoti skaistu Japānas ložņaugu melniem zariem un sarkaniem ziediem.

Nella bija slimnieku kopēja, un es biju viņā iemīlējies. Viņa bija spēcīga meiča, ne visai gara, sarkaniem matiem, platu, svaigu seju ar vasaras raibumiem un ar tuvredzības brillēm. Viņa man tūlīt iepatikās, jo bija tik stipra un veselīga, tik braša, ka likās — drīz vien vajadzētu plīst baltajam virsvalkam; man iepatikās viņas seja, kura vasaras raibumu un briļļu dēļ izskatījās tik domīga un nopietna. Viņu varēja noturēt par ārsti. Bet visvairāk mani skurbināja pretstats starp nopietno seju un jauno, spēka pilno augumu.

Par tā sinjora veselību, kuru Nella kopa, es toreiz biju vairāk norūpējies nekā pats par savu, jo zināju, — ja tas izveseļosies vai nomirs, viņa aizbrauks, un es nevarēšu vairs viņu tik viegli sastapt. Tādēļ to pavasari, kad viņa no rīta atvēra slimnieka istabas logu un skatījās uz dārzu, es iekārtojos tā, lai atrastos pie loga, un tūlīt jautāju:

—    Kā slimniekam klājas?

Viņa, šķelmīgi smaidīdama, māja ar roku, tas nozīmēja: «Tā vidēji,» — jo viņa zināja manu raižu iemeslu.

Rīta cēlienā es viņu bieži redzēju pie loga, reizēm pilinot glāzē zāles, reizēm pārbaudot šļirces adatu pirms injekcijas. Es viņai māju ar roku, bet viņa tikai papurināja galvu, it kā gribētu teikt: «Vai tu neredzi, ka es esmu slimnieka istabā?»

Savu darbu viņa pildīja apzinīgāk par vīrieti; tas viņai, viltniecei, bija iegansts, lai liktu man ilgoties gandrīz tāpat, kā dažas meitenes, gribēdamas būt kairino

sākas, allaž aizbildinās ar mammu, kura viņām visu liedzot; bet tā ir tīrā koķetēšana.

No rīta es centos palikt pagalmā, jo slimnieka logs bija uz to pusi; bet pēcpusdienās, zinādams, ka slimnieks pēc azaida guļ un Nella šo laiku izmanto, lai mani sastaptu, es gāju strādāt aiz ozoliem, kur vēl bija liels dārza gabals un strūklaka pie mūra žoga. Ap pulksten diviem trim viņa gandrīz vienmēr atnāca, un mēs kādu pusstundu vai stundu pavadījām kopā. Es noplūcu viņai kādu ziedu: gardēniju, kamēliju vai rozi; un, lai man darītu prieku, viņa to piesprauda pie krūtīm uz baltā virsvalka. Tad viņa apsēdās uz strūklakas malas un es viņai stāstīju par savu mīlestību. Es biju nopietni iemīlējies un jau sākumā teicu, ka gribu viņu precēt. Nella klausījās manī ar savu domīgo seju un neteica ne vārda. Es runāju:

—    Nella, es gribu, lai mēs apprecētos un lai tev būtu daudz bērnu; katru gadu viens … zini, mums būs skaisti bērni; tu esi skaista, un arī es neesmu neglīts.

Viņa smējās un atbildēja: — Ak, es nabadzīte… un kā mēs tos uzturēsim?

—    Es strādāšu… es gribu ierīkot kokaudzētavu.

—    Bet es joprojām gribu būt slimniekkopēja.

—     Nē, tu nebūsi slimniekkopēja… tu būsi sieva!

—    Es negribu bērnus; gribu palikt slimniekkopēja … mani slimnieki ir mani bērni! — Viņa smaidīja un lāva man saņemt savu roku. Bet, kad, par šo un to tērzējot, es gribēju viņu noskūpstīt, viņa tūlīt mani atstūma un piecēlās, teikdama:

—    Man jāiet pie viņa.

—    Viņš taču gul!

—          Jā, bet, ja nu uzmostas un manis nav, viņš var nomirt aiz bēdām: pie savas gultas viņš grib redzēt tikai mani.

Šādās reizēs es ienīdu slimo, lai gan biju tam pateicību parādā par to, ka iepazinos ar Nellu. Viņa aizgāja, un es aiz dusmām ņēmu grābekli un grābu granti tik sparīgi, ka smiltis gāja pa gaisu kopā ar zvirgzdiem.

Skūpstīt sevi viņa man nekad nejāva. Bet reizēm ļāva apbrīnot savus matus. Mati un acis bija viņai tas skaistākais. Es lūdzos:

—    Parādi man savus matus.

—    Cik tu esi uzbāzīgs, — viņa maigi iebilda, tomēr beidzot atļāva man noraisīt lakatiņu un izvilkt matadatas citu pēc citas. Kādu mirkli sarkanie, biezie mati turējās kopā uz galvas kā vara kronis. Tad viņa sapurināja galvu un garie, viļņotie mati noslīdēja pāri pleciem līdz jostai; viņa stāvēja zem matu segas, cieši skatīdamās manī caur brillēm. Es pastiepu roku un saudzīgi noņēmu brilles. Ar brillēm viņa izskatījās svētulīga; bez brillēm viņas lielās, maigās, miklās, mazliet gurdās acis, brūnas kā kastaņas, piešķīra sejai citādu, ilgu pilnu un valdzinošu izteiksmi. Es skatījos viņā, ne pirkstu nepiedurot; bet viņa — varbūt sakaunējusies — steidzīgi apsēja lakatiņu ap galvu un uzlika brilles.

Atceros, es biju tā iemīlējies, ka reiz viņai teicu:

—    Es arī gribētu saslimt… vismaz tad tu rūpētos par mani.

—    Tu esi bez prāta… tu esi vesels un gribi būt slims! — viņa smaidīdama atbildēja.

—    Jā, es gribētu būt slims… tad tu vismaz šad tad pārvilktu ar roku man pār pieri, lai pārliecinātos, ka man nav drudzis… un rītos mazgātu man seju ar rcmdenu ūdeni, uņ, kad man būtu vajadzība, tu aši atsteigtos ar trauku un gaidītu, kamēr es būšu beidzis.

Viņa sāka smieties:

—    Cik tu esi jocīgs .. . Vai tu domā, ka mums, slimo kopējām, ir patīkami zināmi pakalpojumi?

—    Tas nav patīkami ne jums, ne slimniekam… tomēr ir labāk nekā nekas.

Es nevarētu beigt stāstīt, jo ir zināms, ka mīlot arī mazākie sīkumi šķiet svarīgi, sevišķi tad, ja mīlestība apstājas sākumā un nesasniedz kāroto noslēgumu, kā tas bija ar mani. Dzirdēju runājam, ka slimnieks sākot atlabt un drīz celšoties, tādēļ es kļuvu neatlaidīgāks mūsu laulības lietā. Bet viņa vilcinājās; te lika man saprast, ka neesmu viņai netīkams, te atkal atbildēja, ka nemīlot mani pietiekami… Domāju, ka viņa vēl kavējas pirms piekāpšanās, kā nozāģēts koks vēl līgojas pirms krišanas. Tad kādu pēcpusdienu viņa mani tā pārsteidza, ka es paliku gluži mēms, kad viņa mierīgi teica:

—    Vai tu šonakt neatnāktu pie mana loga?… Pēc pusnakts … tad parunāsimies.

Tovakar es aizgāju dārzā aiz ozoliem un, apsēdies uz strūklakas malas, gaidīju pusnakti. Noteiktajā stundā es piegāju pie loga un iesvilpos, kā bija norunāts. Slēģi tūlīt atvērās, un viņa parādījās gluži balta tumšajā logā. Viņa man pačukstēja: — Aši, palīdzi man! — un es tikko paspēju pasniegties pretī, kad viņa pāri palodzei iekrita man rokās. Viņa bija tik smaga, ka mēs abi gandrīz nokritām, tad sākām iet gar mājas sienu pa ietvi. Viņa man klusu teica: — Lionello, tātad tu esi pilnīgi skaidrībā, ka gribi mani precēt.

Es nokritu ceļos turpat, kur biju, vairāk gan maigā, nekad nedzirdētā toņa nekā pašu vārdu dēj un apkampu viņas ceļus, spiezdams seju pie virsvalka rupjā auduma. Es jutu, ka viņa ar roku glauda man galvu, un, lai ari biju aizkustināts, aukstasinīgi nodomāju: — Tik tālu nu mēs esam. Darīta lieta!

Šajā mirkli viņas istabā atskanēja zvans. Ja viņu sauktu pats dārgākais draugs, viņa nevarētu vairāk steigties:

—     Ātri, ātri, — viņa iesaucās un atgrūda mani tā, ka es gandrīz nokritu, — ātri… viņš mani aicina… ātri, palīdzi man iekāpt atpakaļ.

Tas nolādētais zvans joprojām skanēja, Nella skrēja uz logu, es palīdzēju viņai iekāpt, un viņa nozuda. Pēc brīža es redzēju fasādes pusē atspīdam gaismu slimnieka istabas logā; zināju, ka Nella jau ir pie viņa, un tad es pirmo reizi izjutu greizsirdību.

Nezinu, kas tonakt notika sinjora istabā, bet otrā dienā Nella no rīta neparādījās un arī pēc brokastīm neatnāca uz mūsu parasto satikšanās vietu pie strūklakas. Tā pagāja trīs vai četras dienas, un beidzot kādā pēcpusdienā es viņu ieraudzīju, bet viņa nebija viena: viņa staigāja pa pagalmu blakus slimajam, to pieturēdama; tas bija vīrietis vidējos gados, ļoti gara auguma, pagaišiem matiem, bālu seju, ģērbies pidžamā. Viņš balstījās Nellai uz pleciem, aplicis tiem roku; un viņa piemīlīgi un padevīgi turēja to ap vidu un piemēroja savus soļus tā soļiem. Tos ieraudzījis, es pārsteigts paliku uz vietas, bet, kad tie bija nozuduši aiz mājas stūra, es pievērsos kādam sulainim, kas skatījās tiem pakaļ, uz sliekšņa stāvēdams, un viņš pamāja ar roku, it kā teiktu: «Tie saprotas.»

Izlikdamies vienaldzīgs, es viņu iztaujāju un dabūju zināt, ka visi tg. vien runājot, ka sinjors esot nolēmis precēt Nellu. Teikšu taisnību — es cilu negaidīju; nodomāju, ka viņa ir sieviete kā daudzas citas un naudu vērtē augstāk par mīlestību. Man ir strauja daba, un dažas lietas es izlemju, ilgi nedomājot: vēl to pašu dienu es sasēju savu sainīti un aizgāju, lai nekad vairs neatgrieztos.

Vēl ilgu laiku, katru reizi, kad atcerējos Nellu, es viņu iedomājos kā sinjora sievu, nevis vairs slimnieku kopēju, bet savrupmājas saimnieci. Taču domāju, ja sinjors atkal saslimtu, Nella to vairs nekoptu ar tādu mīlestību: kļuvusi atraitne, viņa beidzot būtu sasniegusi to mērķi, kura dēļ bija precējusies. Bet kādreiz var kļūdīties, domājot, ka tikai mantkāre un mīlestība ir tie divi spēki, kas virza cilvēku dzīvi. Ir cilvēki, kuru acīs ne mantai, ne jūtām nav nozīmes, bet gan kādam citam, sevišķam motīvam, kuru apzinās tikai viņi paši. Nella bija viena no tādiem cilvēkiem.

Pāris gadu vēlāk es ierados kādā Džanikolo kalna savrupmājā, kur mani aicināja iekārtot tropu augu siltumnīcu. Priekštelpā gaidot, es nojautu zināmu piesardzības, varētu teikt, pat sēru noskaņojumu: visi logi bija aizvērti, cilvēki steidzās šurp un turp, runāja čukstus, trokšņi skanēja apslāpēti, oda pēc dezinfekcijas. Te pēkšņi kāpņu galā es viņu ieraudzīju, ģērbušos kā slimnieku kopēju; tādu es biju redzējis viņu pēdējo reizi — ar lakatiņu ap galvu, brillēm uz acīm, ar paplāti rokās. Viņa kāpa lejā un nevarēja no manis izvairīties. Pienākusi pie manis, viņa apstājās, un es pa pusei skumji, pa pusei zobgalīgi viņai jautāju: — Kā, Nella, vēl vienmēr slimnieku kopēja?… Vai tad tu neapprecējies?

Un viņa ar savu domīgo un nopietno seju, kuras dēl es kādreiz biju zaudējis galvu, smaidīdama atjautāja:

—     Kas tev stāstīja tādus melus? … Vai tad es tev neteicu, ka negribu precēties, bet palikt joprojām slimniek kopēja?

—    Lapsa un vīnogas, — es atdzēlu.

Vai jūs ticēsiet? Viņa kādu mirkli uz mani skatījās, tad pakratīja galvu un teica:

—    Vai tu zini, ka arī tas šeit ir manī iemīlējies?… Bet tagad es tev nevaru visu izstāstīt… ja tu atnāksi šurp strādāt, tad vēlāk parunāsim… mans logs ir apakšstāvā uz dārzu.

Aizejot viņa vēl paskatījās uz mani, it kā gribētu teikt: «Norunāts, jā?»

Es nodomāju, ka varbūt tieši tādēļ, ka viņa ir tik veselīga un spēcīga, viņa izjūt savdabīgu baudu, mīlot slimos. Bet es, diemžēl, biju vesels, un man tiešām nevarēja būt nekādu cerību. Es tūlīt atsacījos no šī darba un, negaidot vairs, kamēr mani sauks, uz pirkstgaliem aizzagos prom.

APRAKTĀS DĀRGLIETAS

oSterijā aiz Sv. Pankrātija vārtiem, kad es tur biju māceklis, mēdza iegriezties kāds dārznieks, kuru visi sauca par Marinēzi — vai nu tādēļ, ka viņš bija ieradies no Marino, vai drīzāk tādēļ, ka viņš cienīja Marino vīnu vairāk par visiem ciliem. Šis Marinēze bija ļoti vecs un ari pats nezināja, cik gadu viņam īsti ir. Bet dzēra viņš vairāk par daudziem jaunajiem un dzerdams pļāpāja ar katru, kas gribēja viņu klausīties, un arī pats ar sevi. Kā zināms, mēs, osterijas mācekļi, kad neapkalpojam, klausāmies klientu sarunas. Marinēze daudz melsa, bet bieži viņš atkārtoja kādu stāstu, kas likās patiess: kāda prinčipes pilī netālu no šejienes vācieši nolaupījuši sudrablietu kasti un ierakuši to zemē; to vietu viņš zinot. Reizēm, būdams galīgi piedzēries, viņš izmeta pa vārdam, ka šī vieta esot viņa sakņu dārzā. Marinēze apgalvoja, ka viņš varētu kļūt bagāts, ja tikai gribētu. Un reiz viņš to gribēšot. Kad?

—     Kad es būšu vecs un man vairs negribēsies strādāt, — viņš atbildēja kādam, kas viņam to jautāja. Tā bija smieklīga atbilde, jo no izskata viņam varēja dot vismaz astoņdesmit gadu.

Es sāku domāt par šo aprakto mantu un biju pārliecināts, ka tāda ir, jo pirms dažiem gadiem okupācijas laikā laupīšana tiešām bija notikusi un prinčipe nekad vairs nebija atradis savas sudrablietas. Domājot par to, man sanāca dusmas, ka par dārglietām zina tikai Marinēze, kurš šodien vai rīt var pēkšņi nomirt savā būdā, un tad — ardievu dārgumi! Es mēģināju viņam pielabināties, bet vecis kā īsts viltnieks Jāva sevi pacienāt ar vīnu, bet muti neatvēra.

—     Ja tu arī būtu mans dēls, — viņš beigās man svinīgi teica, — es tev to nestāstītu… tu esi jauns, strādā… naudu vajag veciem cilvēkiem, jo tie ir paguruši un strādāt vairs nespēj.

Izmisis es beidzot uzticējos otram māceklim Remidžo, bālam gaišmatim, jaunākam par mani. Viņš tūlīt muļķīgi iedegās, kā jau tāds stulbenis, kāds viņš bija, un sāka celt gaisa pilis: mēs kļūsim bagāti, es sev nopirkšu motociklu, mēs kopā atvērsim bāru un tā tālāk. Es viņam teicu:

—     Bet vispirms šī apraktā manta jāatrod… un par daudz neaizraujies… mēs to dalīsim četrās daļās… trīs ņemšu es, vienu tu … labi?

Būdams joprojām ļoti sajūsmināts, viņš tam piekrita, un mēs norunājām satikties to pašu nakti pēc divpadsmitiem tur, kur sākas senais Aurēlija ceļš.

Bija maija sākums ar zvaigžņotām debesīm un tik spožu mēnesi, ka bija gaišs kā dienā, un man nemaz nelikās, ka es šai jaukajā nakti darītu kādu pārkāpumu, uzbrukdams nabaga vecim; es sevi maldināju, ka viss ir tikai joks. Mēs sākām iet pa Aurēlija ceļu starp senajiem mūriem, aiz kuriem atrodas klosteru augļu un sakņu dārzi. Es nesu lāpstu tam gadījumam, ja Marinēze negribētu dot mums savējo, un, lai liktu arī Remidžo kaut ko darīt, iedevu viņam dzelzs stieni. Vitorio laukumā es biju nopircis revolveri ar magazīnu, bet es biju tam uzlicis aizsargu: drošs paliek drošs. Taisnību sakot, arī mani bija aizrāvusi doma par apraktām dārglietām, un tagad es nožēloju, ka biju runājis par to ar Remidžo: iznāks viena daļa mazāk, bet to es būtu varējis paņemt sev. Turklāt es zināju, kāds viņš ir pļāpa, un, ja viņš sāktu runāt, šis joks varēja beigties cietumā. Tādas domas mani mocīja visu laiku, kamēr mēs soļojām gar mūriem. Te pēkšņi es apstājos un, izvilcis revolveri, kuru vēl nebiju viņam rādījis, teicu: — Piesargies, ja tu vēlāk palaidīsi muti, es tevi nošaušu.

Viss trīcēdams, viņš atbildēja: — Bet, Alesandro, par ko tu mani turi?

Es vēl piebildu: — Kādu nieku taču vajadzēs dot arī Marinēzem, lai arī viņam ir sava daļa un viņš mūs nenodod … tas nozīmē, ka tu viņam dosi no savas daļas … norunāts?

Viņš teica — jā, es ieliku revolveri atpakaļ makstī, un mēs atkal sākām iet.

Mazliet pa labi bija antīks portāls ar kolonām un tā frontonā akmens ar latīņu uzrakstu. Uz durvju vērtnēm vietvietām vēl bija nobālējušās zaļas krāsas pēdas; es zināju, ka aiz šīm durvīm atrodas Marinēzes sakņu dārzs. Es paskatījos uz ceļu un, redzēdams, ka neviena nav, atgrūdu durvis, kas nebija aizslēgtas, un iegāju pa tām ar Remidžo.

Ienācis dārzā, jāatzīstas, es apbrīnā tikko neiekliedzos, kaut gan nebiju nācis dārzeņu dēļ. Kāds dārzs! Spilgtajā, spožajā mēness gaismā mūsu priekšā atradās pats skaistākais sakņu dārzs, kādu es jebkad biju redzējis. Spīguļojošie ūdens grāvīši stiepās tik taisni kā ar lineālu novilkti; likās, ka starp grāvīšiem salāti it kā ietu procesijā, mēness gaismā bļēņodamies, uz Marinēzes būdiņu, kuru tik tikko varēja saskatīt pašā dārza galā. Tur bija milzu galviņsalāti, tik lieli, ka viena pati galviņa aizņemtu visu dārzeņu pārdevēja svaru kausu; skaisti tomātu stādi ar tieviem niedru balstekļiem un starp to lapām vēl zaļi, bet jau līdz plīšanai piebrieduši tomāti; sarkanie kāposti tik lieli kā bērna galva; sīpolu loki — gari un taisni kā šķēpi; artišoki pa Irim, pa četriem uz vienas saknes; endivijas, zirņi, pupas, puravi; tātad visi tā gadalaika zaļumi. Šur tur zemē es redzēju it kā novārtā atstātus gurķus un ķirbjus — lai ņem, kas grib. Tur bija arī augļu koki: plūmes, firziķi, ābeles. bumbieri — zemi un kupli sazarojuši, pilni aizmetušos skābu augļu, kas mēness gaismā raudzījās starp lapām. Jūtams, ka par katru koku un augu gādā dārznieka roka un ka šo roku nevada mantkāre vien. Remidžo, kurš domāja tikai par apraktām dārglietām, nepacietīgi ieprasījās: — Kur tad ir Marinēze?

Es atbildēju: — Tur, — norādīdams uz būdu dārza galā. Mēs gājām lurp pa šauru taciņu starp ķiploku un selderiņu rindām. Kad Remidžo uzmina uz salātgalviņas, es viņam uzsaucu:

—    Lops tāds, skaties, kur tu ej!

Es noliecos, pacēlu vienu samītās galviņas lapu un pieliku pie lūpām: tā bija salda, sulīga, svaiga, it kā rasā mazgāta. Tā mēs nonācām līdz būdai; Marinēzes suns, kas mani pazina, nerēja, bet nāca pretī, asti luncinādams: īsts, rūsgans dārznieka plušķis, bet gudrs. Es pieklauvēju pie aizvērtajām būdas durvīm, sākumā klusu, tad stiprāk, bet neviens nerādījās; beidzoL es situ ar dūrēm un spēru. Te mēs abi sarāvāmies no Marinēzes balss, kas atskanēja nevis būdā, bet krūmā turpat blakus: — Kas tur ir? Ko jūs gribat?

Rokā viņam bija lāpsta, redzams, ari naktī viņš rūpējās par savu dārzu. Mēness gaismā viņš panācās uz priekšu nolaistām rokām, līku muguru, sarkanu, sirmiem bārdas rugājiem apaugušu seju: īsts dārznieks, kas no saules līdz saulei lokās ap saviem salātiem. Es viņam tūlīt atbildēju:

—    Draugi.

—    Man draugu nav.

Tad viņš pienāca tuvāk un piebilda: — Bet tevi es pazīstu … vai tu neesi Alesandro?

Teicu, ka tiešām esmu Alesandro, un, izvilcis no kabatas revolveri, bet vēl notēmēdams, pavēlēju: — Marinēze, saki, kur ir apraktās dārglietas… sadalīsim visiem pa druskai… bet, ja tu negribi mums to teikt, mēs tās tāpat dabūsim.

Es pacēlu pistoli, bet viņš uzlika tai virsū savu raupjo roku, it kā gribētu teikt, ka tā te nav vajadzīga, un, galvu noliecis, domīgi jautāja: — Kas tās par apraktām dārglietām?

—    Tās vāciešu nozagtās sudrablietas.

—    Kādu vāciešu?

—   Vācu zaļdātu… okupācijas laikā… viņi tās nozaga vienam $rinčipcm.

—    Kādam prinčipem?

—           Nu tam prinčipem … tu teici, ka viņi tās ierakuši sakņu dārzā…

—    Kādā dārzā?

—           Marinēze, tavā … neizliecies par muļķi… tu zini, kur tās dārglietas ir… pasaki mums, kur tās ir, un lieta darīta.

Joprojām nokārtu galvu viņš lēnām runāja: — Ak tā, tu gribi teikt, tos dārgumus?

—    Jā, dārgumus.

—           Nu tad nāc, — viņš dedzīgi teica, — mēs tos tūlīt izraksim; vai tev ir lāpsta? Ņem šo… Nāc, iedosim lāpstu arī viņam… nāc!

Es mazliet izbrīnījos, jo nebiju domājis, ka viņš tik ātri piekritīs, bet sekoju viņam. Viņš aizgāja aiz būdas, visu laiku bubinādams: — Dārgumi… tagad tu redzēsi gan dārgumus, — tad atnāca atpakaļ ar lāpstu, iedeva to Remidžo un sāka iet, atkārtodams: — Nāciet… jūs gribat dārgumus . . . jūs tos dabūsiet.

Aiz būdas zeme nebija kultivēta, pilna atkritumu un mēslu. Tālāk bija koku rinda un aiz kokiem augsts mūris, tāds pats, kāds norobežoja sakņu dārzu Aurēlija ceļa pusē. Marinēze sāka iet pa taku gar kokiem un aizgāja līdz dārza galam, kur mūris pagriezās ar leņķi. Tur viņš negaidot apstājās un, piesizdams kāju pie zemes, teica: — Rociet šeit… šeit ir apraktās dārglietas.

Es paņēmu lāpstu un sāku rakt. Remidžo skatījās uz mani, lāpstu rokā turēdams. Marinēze uzsauca viņam:

—    Roc tu ari… Vai tad tu negribi apraktās dārglietas?

Remidžo sāka rakt tik sparīgi, ka Marinēze piebilda:

—   Lēnāk… tev laika diezgan.

Remidžo paklausīja un pierimās, bet nejauši aizķēra rakdams sev kāju ar lāpstu. Marinēze saņēma lāpstu, pagrieza to viņam rokās, pamācīdams:

—      Tā jātur lāpsta; un katru reizi, kad tu to iedur zemē, piespied ar kāju… citādi neko neizraksi. — Tad piemetināja: — Rociet tikpat garu, cik platu bedri… pāris metru, ne vairāk… dārglietas ir apakšā… es tikmēr paiešu kādu riņķi.

Bet es viņam teicu: — Tu paliec šeit!

Viņš atbildēja: — No kā tu bīsties?… Es tev taču teicu, ka apraktās dārglietas pieder tev.

Tā nu mēs rakām cik spēdami sākumā virskārtu, tad dziļāk un dziļāk tajā taisnstūrī, ko biju novilcis ar lāpstas galu. Zeme bija cieta, sakaltusi, pilna akmeņu un koku sakņu; es metu zemes vienā pusē kaudzē, un Marinēze, kurš nedarīja neko, pabīdīja ar kāju nost akmeņus vai arī deva padomus: — Lēnāk… izrauj to sakni… izcel to akmeni.

Mēs uzrakām garu, melnu kaulu, viņš to paņēma un teica: — Tas ir govs kauls .. . redzi, tu jau šo to atrod.

Nesapratu, vai viņš runā nopietni vai joko; lai ari nakts bija vēsa, es biju vienos sviedros; reižu reizēm es pametu acis uz Remidžo, un man sanāca dusmas, redzot, ka arī viņš pūlējās aizelsies. Mēs rakām labu laiku, un vēl arvien nekas nebija redzams; nu jau mēs bijām izrakuši gandrīz metru dziļu taisnstūra bedri, un zeme dibenā bija mitra, irdena, brūna, bet ne vēsts no kastes, maisa vai kādas citas tvertnes. Pēkšņi es pavēlēju Remidžo: — Stājies! — Tad izkāpu no bedres un teicu Marinēzem: — Saki taču, — kur ir tās apraktās dārglietas? Vai tu tik mūs nemuļķo?

Izņēmis pīpi no mutes, viņš tūlīt atbildēja: — Tu gribi apraktās dārglietas? Labi, es tev parādīšu tās dārglietas.

Šoreiz es viņu neaizturēju, jo biju līdz nāvei noguris un gandrīz nemaz vairs nevēlējos dārglietas. Es redzēju viņu aizejam uz kādu cilu būdu pie paša mūra žoga aiz kokiem; to es sākumā nebiju pamanījis. Remidžo ieteicās: — Viņš bēg prom. — Uz lāpstas atspiedies, es slaucīju sviedrus un atbildēju: — Nebēg jau, nebēg.

Un tiešām, pēc maza laiciņa Marinēze izdzina no būdas riču, piekrautu, kā man likās, līdz malām ar kūts mēsliem. Viņš piebrauca pie bedres, izgāza tajā mēslus un tad, iekāpis ar vienu kāju, sāka ar rokām tos līdzināt. Es nedroši jautāju: — Bet dārglietas?

Viņš atbildēja: — Redz, kur dārglieta … skaties, cik skaista, — un, paņēmis rokās slapju, smirdīgu mēslu sauju, spaidīja to man pie deguna. — Skaties, vai tas nav zelts… to iztaisīja govs… Skaties, kāds dārgums … Kur tu atradīsi tādu mantu kā šī?… Tā tik ir manta.

Viņš runāja savā nodabā, nelikdamies ne zinis par mūsu klātbūtni, tad, joprojām runādams, izkāpa no bedres, paņēma riču, būdā to atkal piekrāva, atveda uz bedri un iegāza tajā mēslus. Arī šoreiz viņš tos nolīdzināja ar rokām, atkārtodams: — Nu tu redzi dārglietu … lūk, kur manta.

Es paskatījos uz Remidžo, un Remidžo paskatījās uz mani, tad es sasparojos un atkal izvilku pistoli. Bet vecais, atbīdījis to sāņus kā skaidu, tūlīt teica: — Nost roku, nost… ja gribi sudrablietas, zini, kur tu tās dabūsi?

—    Kur? — es vientiesīgi jautāju.

—        Veikalā.,, ja tu viņiem dosi tūkstošliru naudas zīmes, tu dabūsi sudrablieLas, cik gribēsi!

Neko teikt, viņš mūs izsmēja. — Un šī bedre, ko tu mums liki rakt? — iejautājās Remidžo vārgā balsī. Vecais paskaidroja: — Tā ir mēslu bedre… man tā bija ļoti vajadzīga … jūs aiztaupījāt man pūles.

Es biju galīgi satriekts. Iedomājos, ka man vajadzētu viņam piedraudēt, pat šaut, bet pēc grūtās rakšanas un vilšanās es to vairs nespēju. Tad es teicu: — Tātad apraktās mantas nemaz nav, — cerēdams, ka Marinēze apgalvos, ka nav. Bet šis nejaukais, blēdīgais vecis, atbildēja: — Ir un nav.

—   Kā tas jāsaprot?

—        Jāsaprot tā: būtu tu atnācis godīgi, dienas laikā, tad varbūt būtu … bet tagad nav.

Un, nelikdamies par mums ne zinis, viņš atkal devās uz būdu. Aizelsies es skrēju viņam pakaļ un saņēmu aiz piedurknes, teikdams: — Marinēze, dieva dēj.

Viņš pa pusei pagriezās un noprasīja: — Kādēļ tu nešauj? Vai tad tev pistoles nav?

Es atteicu preti: — Negribu šaut… dalīsim uz pusēm!

—        Saki taisnību, tev trūkst drosmes šaut… red/.i, ka tu nekam nederi… cits būtu šāvis… vācieši šāva.

—   Bet es neesmu vācietis.

—        Ja tu neesi vācietis, tad 'ar labu nakti! — To teikdams, viņš iegāja būdā un aizcirta durvis mums deguna priekšā.

Tā beidzās notikums ar apraktajām dārglietām. Otrā dienā Marinēze parastajā laikā ienāca osterijā, un, kad es viņam pienesu litru vīna, viņš iesaucās: — Hm, tu esi tas mantas racējs… un kur tu liki pistoli?

Par laimi, neviens to neievēroja, jo, kā jau teicu, viņš

daudz pļāpāja un lielāko tiesu bez kādas jēgas. Tomēr es nejutos drošs; turklāt man nepatika, ka par mani zobojas, kad Remidžo dzird, jo viņš visu zināja un smējās līdz, it kā arī pats nebūtu ticējis apraktajām dārglietām. Tā nu es izmantoju piedāvājumu un aizgāju strādāt uz kādu osteriju Aiztibrā, Sv. Kozimāto laukumā. Remidžo turpretī palika pie Sv. Pankrātija.

KONKURENCE

Mēdz teikt, ka konkurence esot tirdzniecības dvēsele. Kad es biju puika, to vismaz apgalvoja mans vectēvs; šis nabaga virs pats konkurences dēļ bija divreiz bankrotējis ar savu saimniecības piederumu un stiklu bodīti. Konkurences likumu viņš izskaidroja tā:

—   Tas ir dzelzs likums, un neviens nevar cerēt, ka no tā izbēgs … Pieņemsim, es atveru Animas ielā trauku veikalu, kurā ir šķīvji, bļodas, tases, glāzes… drusku tālāk tajā ielā kāds cits atver tādu pašu veikalu … viņš sāk ar mani konkurēt, tas ir, pārdod tos pašus traukus lētāk nekā es… klientūra aiziet pie viņa, un es bankrotēju… tāds ir konkurences likums.

—   Bet, vecotēv, — es atbildēju, — ja tu bankrotēsi, mēs nomirsim badā.

—   Protams, — viņš triumfēja, — jūs nomirsiet badā, bet pircējam konkurence izdevīga.

—    Bet kāda man daja par pircēju?

—   Ko tu runā… iedomājies mani… ja tas no manis būtu atkarīgs, pircējs varētu nosprāgt… bet konkurences likums tieši tāpēc ir labs, ka tas piespiež tevi gādāt par pircēja labumu, ja tu arī to negribētu.

—   Pieņemsim… bet, ja kāds iedomātos tīšu prātu novest mani līdz bankrotam, es tādam sadotu pa purnu!

—   Tas tāpēc, ka tu esi varmācīgs un viegli palaid rokas, — vectēvs atbildēja, — bet tirdzniecībā varmācība neder… tevi ieslodzīs, un tu bankrotēsi vēl ātrāk, tas viss… tirdzniecībā viss atkarīgs no konkurences.

Pēc daudziem gadiem man bija jāatceras šī prātošana par konkurenci. Arī es biju sācis tirgoties, lai gan daudz mazākā mērogā nekā vectēvs, jo pa to laiku ģimene bija gājusi uz leju: tēvs bija miris, un mans vectēvs, pa pusei triekas ķerts, nevarēja vairs ne tirgoties, ne bankrotēt un visu dienu gulēja gultā. Es tad nu biju ieguvis atļauju tirgoties, vedot ratiņos apkārt dažādas preces: saldās olīvas, apelsīnus, grauzdētus kastaņus, kaltētas vīģes, mandarīnus, riekstus, zemes riekstiņus un citu tādu preci. Ar šiem ratiņiem es izraudzīju sev vietu tilta galā pretī Džanikolo tunelim. Tā ir ļoti dzīva vieta, tur iet garām visi, kas nāk uz Madonnu di Ripozo, un vispār Aiztibras un Monteverdes iedzīvotāji, kuriem jāiet pa Vitorio prospektu. Vietas izvēli es biju labi apdomājis, un tiešām — mana tirdzniecība tūlīt sāka plaukt.

Bija pavasaris, sākās siltās dienas, un jau agri no rīta es apstājos tilta galā ar pilniem ratiņiem, un, vakarā aizejot, ratiņos bija tikai cenu zīmītes un vaskadrānas pārsegs. Bet svētdienās, kad ļaudis straumēm plūsl pastaigāties ārpus vārtiem, preces nepietiktu, ja man būtu pat divēji ratiņi. Tātad tirdzniecība zēla, un es to pateicu vectēvam. Bet viņš, stūrgalvīgi turēdamies pie savām idejām, atbildēja: — Vēl nevar neko teikt… tev nav konkurences, tu pārdod, kā gribi… bet pagaidi.

Viņam bija taisnība. Kādu rītu citi ratiņi, gluži tādi paši kā manējie, novietojās pret tilta vidu. Pie tiem tirgojās divas sievietes, māte un meita. Es gribu viņas aprakstīt, jo viņu dēj es izputēju, un es to atcerēšos, kamēr vien dzīvošu. Māte bija lauciniece no Ananjī puses, ģērbusies kā zemniece, garos, melnos lindrakos, ar lakatu ap pleciem. Sirmie mati apsieti ar lakatiņu, un zem tā — iztapīga un liekulīga seja, kas vienmēr izskatījās norūpējusies. Liekol olīvas turzā vai sverot pāris apelsīnu, viņa elsa un pūta, iiri sarauca uzacis, tā rādīdama, ka viņa to dara sevišķi rūpīgi. Pasniedzot preci, viņa nekad neaizmirsa piemetināt kādu laipnu vārdu, piemēram: — Skaties, es tev izmeklēju divus pašus skaistākos apelsīnus, — vai arī: — Tur ir vairāk par simt gramiem, bet tev rēķināsim par simt, labi?

Meita turpretī nedarīja neko un, goda vārds, atradās tur sava skaistuma pēc. Ka viņa ir skaista, to es tūlīt redzēju; esmu jauns puisis, un skaistas sievietes arī man patīk. Viņai varēja būt gadu astoņpadsmit, bet pēc izskata varēja dot arī trīsdesmit, jo viņa bija majestātiska, ar pilnīgi attīstītām, skaisti veidotām formām. Viņas seja bija balta kā piens, viņas biezajām, bet bālajām lūpām, viņas vienmēr drūmajām un īgnajām pelēkajām acīm bija kaut kāda skumji nevērīga, nicīga izteiksme. Viņa bieži rauca degunu it kā aiz riebuma; likās, ka viņa būtu stāvoklī un pašlaik taisītos ģībt.

Novalkātām vīriešu kurpēm kājā māte šaudījās ap ratiņiem tik moži un veikli, ka izskatījās pēc veca, resna zvirbuļa, kas nekad nestāv mierā; turpretī meita īsos svārkos un pieguļošā triko jakā stundām ilgi sēdēja uz krēsla un adīja zeķi, garo adatu galus ielikusi padusēs. Viņu sauca — Euniče; man šis vārds atgādināja anīsu [22] varbūt viņas ādas krāsas dēļ, kas bija tik balta kā anīss, kad tam pielej ūdeni.

Es esmu garš un resns, izpūrušiem matiem, parasti ar bārdu apaudzis. Drēbes, ko es valkāju, bija vienos ielāpos. Visumā es izskatījos pēc klaidoņa vai vēl ļaunāk. Turklāt mana izturēšanās ir skarba, un, lai kā cenšos valdīties, es ātri vien sadusmojos, arī mana balss ir dobja, gandrīz draudoša. Es tūlīt sapratu, ka konkurencē šāds izskats man nāk par ļaunu. Mūsu ratiņi gandrīz saskārās; vienā pusē māte sauca kā cikāde: — Kādi apelsīni… kādi apelsīni… pērciet, pērciet manus apelsīnus! — Un otrā pusē es, stāvēdams pie ratiņiem, līdz kaklam aizpogātā mētelī un uz acīm uzmauktā cepurē atkārtoju savā rupjajā balsi: — Apelsīni, saldi apelsīni … apelsīni!

Ļaudis svārstījās, paskatījās papriekš uz mani, tad uz māti, tad uz meitu un tad, sevišķi, ja tie bija vīrieši, izšķīrās par abām sievietēm. Māte kā īsta harpija, arī sverot preci ar savu parasto dvešanu un uzacu raušanu, tai pašā laikā nemitējās saukt: — Pērciet, pērciet! — bīdamās, ka tikmēr kāds varētu aiziet pie manis. Viņa bija gudra un, ja citādi nevarēja saistīt pircēju, tūlīt pasauca meitu: — Nu, Euniče, apkalpo sinjoru… mudīgi! •— Euniče nolika adīkli, majestātiski cēlās kājās; vispirms sakustējās krūtis, tad gūžas, un Euniče, acis nodūrusi, apkalpojd klientu, uz to nemaz nepaskatīdamās. Pēc tam, ne vārda neteikusi, pat nepasmaidījusi, atkal apsēdās.

Skaidrs — tā bija konkurence! Vienā nedēļā viņas man atvīla gandrīz visus pircējus. Es sāku nīst abas sievietes, it sevišķi māti, kura neslēpa savu gandarījumu un meta uz mani uzvaras prieka pilnus skatienus katru reizi, kad viņa man atņēma kādu svārstīgu klientu. Šādā stāvoklī nekas nav sliktāk kā zaudēt galvu, un es to jau biju zaudējis. Ar katru dienu es kļuvu skarbāks, rupjāks, draudošāks. Salāpītās drēbes, neskūtā bārda, aizsmakusi balss darīja savu. Es kliedzu: — Saldi apelsīni! — tieši aizkapa balsī, un ļaudis, paskatījušies uz mani, izbijās un gāja tūlīt pie blakus ratiņiem.

Kādu dienu mana varmācīgā daba mani nodeva. Jauns, maza auguma švīts ar dāmu, kas bija divreiz par viņu garāka, noskatījās uz maniem apelsīniem un nevarēja izšķirties. Sapīcis es atkārtoju: — Mani apelsīni ir skaisti. — Un viņš tos taustīja, galvu grozīdams. Garā sieviete, kuru viņš turēja zem rokas, varētu būt viņa māte, un tas palīdzēja viņam izšķirties. Viņš paskatījās uz Euniči, kas bija tik skaista kā statuja, un tad šis riebīgais cūka gāja tieši pie tās. Es zaudēju pacietību un, satvēris viņu aiz rokas, iesaucos:

—   Tu negribi manus apelsīnus? Tev labāk patīk tie? Es tev pateikšu, kāpēc tie tev patīk labāk… tava dāma izskatās pēc ziloņa, un tā meiča tev pa zobam… lūk, tāpēc.

Sacēlās elles tracis; viņš kliedza: — Rokas nost, vai es tev gāzīšu pa purnu! — Bet es, pudeli vicinādams, saucu: — Pamēģini, tad redzēsi! — Ļaudis metās starpā, ieradās arī policija un mūs izšķīra. Bet tagad es ieguvu skaidrību par divām lietām: pirmkārt, ka dusmu lēkme man uznāca vairāk aiz greizsirdības nekā aiz sašutuma par konkurenci; otrkārt, ka šinī traci Euniče savā ziņā bija nostājusies manā pusē, teikdama policistiem, ka viņa neko nav redzējusi un neko nezina.

īsi sakot, es iemīlējos Euničē jeb, pareizāk, attapos, ka esmu iemīlējies, un, nogaidījis brīdi, kad mātes nebija klāt, es pateicu to viņai skarbi un bez aplinkiem, kā esmu paradis. Viņa nebrīnījās, paskatījās uz mani un pateica tikai: — Arī tu man patīc.

Jums vajadzēja tagad mani redzēt! Kad es dzirdēju šos četrus vārdus, es satvēru ratiņu ilksis un devos skriešus prom gar Tibru, dziedādams pilnā kaklā, bet gājēji no ietvēm skatījās uz mani, it kā es būtu jucis. Es nebiju jucis, bet laimīgs. Tā bija pirmā reize, kad sieviete man teica tādus vārdus, un es biju pārliecināts, ka esmu viņu iekarojis. Bet, kad to pašu vakaru, satiekoties pie Vitorio tilta, pēc parastajām sarunām gribēju viņu apskaut un noskūpstīt, es sapratu, ka par iekarošanu vēl nav ko runāt. Es varēju viņu apskaut un piespiest sev klāt, bet viņa bija bez dzīvības, ļenganām rokām un augumu, un, ja es gribēju viņu noskūpstīt, tad man ne šādi, ne tādi neizdevās sastapt viņas lūpas, un es viņu skūpstīju tikai uz kakla vai uz vaiga. Pēc šī pirmā vakara mēs bieži redzējāmies, bet vienmēr ar tādiem pašiem panākumiem, kamēr es beidzot zaudēju pacietību un jautāju:

—   Saki jel, — ko mēs gaidām?

—    Tu esi pārāk varmācīgs, — viņa teica, — pret sievietēm jāizturas pieklājīgi… tu izturies manā klātbūtnē tāpat, kā apelsīnus pārdodot: tu visu gribi ar varu.

Es viņai atbildēju: — Es tevi nesaprotu, bet esmu ar mieru tevi precēt… prātosim, kad būsim apprecējušies.

Bet viņa pakratīja galvu: — Lai precētos, vajag vienam otru mīlēt; es tevi vēl nemīlu… tev jāiegūst mīlestība ar pieklājību, esi tāds, un es tevi mīlēšu.

Atzīstos, viņa mani tā iebiedēja, ka es vairs neuzdrošinājos pat aplikt roku viņai ap vidu. Aiz pieklājības mēs bijām kļuvuši kā brālis un māsa: tikai retumis es pieskāros viņas rokai. Tiesa gan, man likās, ka mūsu attiecības nav normālas; bet viņa tā turējās pie tās pieklājības, ka es biju pārliecināts — viņai taisnība un es nekad neesmu neko sapratis no mīlestības.

Kādu vakaru, lai gan mums nebija norunāta satikšanās, es klaiņāju Džūlijas ielas apkārtnē, jo šajā ielā viņa dzīvoja. Pie kādas šķērsieliņas Euniče pēkšņi iznira manā priekšā, pagāja man garām un aizsteidzās uz krastmalu. Aiz ziņkāres es sekoju viņai pa gabalu. Redzēju viņu aizejam līdz pašai upes malai, kur kāds vīrietis, kā likās, viņu gaidīja. Tālākais notika brīvi un ātri, bez kādas pieklājības. Viņa uzlika tam roku uz pleca, un tas apgriezās; viņa tam noglaudīja vaigu, un tas viņu apskāva, viņa sniedza tam lūpas, un tas viņu skūpstīja. Tātad tas vienā mirklī veica to, kas man ar visu pieklājību nebija izdevies veselā mēnesī. Kad vīrietis apgriezās, laternas gaisma iespīdēja tam sejā, un es to pazinu; tas bija mazs, resns puisis, kuru pēdējā laikā biju redzējis grozāmies ap ratiņiem: miesnieks, kura skārnis atradās turpat blakus Džūlijas ielā. Augumā tas bija nieks: man līdz krūtīm, bet tam piederēja skārnis! Es jau atvāzu nazi, ko nēsāju kabatā, bet, sevi pārvarējis, es to aizvāzu un aizgāju.

Otrā dienā es atstāju savus ratiņus sētā, sacēlu apkakli, uzmaucu cepuri uz acīm un šoreiz kā pircējs ierados uz Džanikolo lilta. Savā dobjākajā un draudošākajā balsī es teicu mātei, izlikdamies viņu nepazīstam: — Dod man simt gramu olīvu, bet labas!

Euniče, kura, uz krēsla sēdēdama, strādāja kā parasti, bija sapratusi, ka pūš ļauni vēji, jo tikko atņēma manu sveicienu. Kamēr māte svēra man olīvas, šoreiz bez elšanas, gandrīz ar gandarījumu, it kā izrādītu man žēlastību, parādījās miesnieks un piegāja pie Euničes. Es uzkliedzu mātei: — Lūdzu, nekrāp ar svaru kā parasti!

Viņa kā īsta ragana atcirta pretī: — Tas gan ir tiesa, ka tu krāpi ar svaru, tādēļ cilvēki vairs pie tevis negāja.

Es redzēju, ka miesnieks noglaudīja Euničes galvu un pieliecies teica viņai kaut ko ausī; es paņēmu olīvu turzu, ieliku vienu olīvu mutē, tad iespļāvu to mātei taisni sejā un iesaucos: — Oho, lavas olīvas ir sapuvušas!

Viņa augstprātīgi atbildēja: — Tu pats esi sapuvis, riebīgais klaidoni!

—    Dod man naudu atpakaļ, nedzen jokus! —' es kliedzu.

Un viņa: — Kādu naudu? … Vācies drīzāk prom!

Šinī brīdī miesnieks, pakaļu grozīdams, pienāca tuvāk un jautāja: — Ko tu gribi? Es tev prasu, ko tu gribi.

Es atbildēju: — Naudu … šīs olīvas ir sapuvušas, — un iespļāvu viņam sejā pussakošļātu olīvu. Tūlīt viņš bruka man virsū un sagrāba mani aiz krūtīm, kliegdams: — Piesargies! Labāk ej prom!

Tas bija kauslis un vīrs kā vērsis. Šo brīdi es biju gaidījis un, ne vārda neteicis, izrāvos un tad savukārt sakampu ar vienu roku viņu aiz kakla un nogāzu uz ratiņiem. Ar otru roku es meklēju kabatā nazi. Bet

viņam par laimi ratiņi pēkšņi apgāzās, un viņš nokrita zemē starp apelsīniem, kas ripoja uz visām pusēm; tikmēr bija saskrējuši ļaudis un māte kliedza kā apsēsta. Arī es līdz ar viņu biju pakritis. Kad uzcēlos, manā priekšā stāvēja divi karabīnieri. Es žmiedzu rokā nazi, un, lai gan nebiju paguvis vēl atvāzt, ar to pietika. Mani arestēja un aizveda uz Redžīna Cēli.

Pēc dažiem mēnešiem es iznācu no cietuma ļaunākā stāvoklī nekā jebkad: bez naudas, bez tirgošanās atļaujas, pilnīgi izmisis. Vectēvs, mani ieraudzījis, teica:

—   Tu esi konkurences upuris … bet uzklausi: tirdzniecībā nazis neder … tirgojies ar nažiem, bet nelaid tos darbā.

Es viņam neatbildēju un, Lā kā diena bija saulaina, aizgāju pastaigāties uz Džūlijas ielas pusi. Skārnis bija atvērts; ar marli apklāti gaļas gabali karājās āķos; letes galā rīkojās miesnieks atrotītām piedurknēm, kailām rokām un sarkanu, spīdīgu seju. Viņš uz marmora bluķa ar cirvja pietu izdauzīja bifštekus. Aiz letes krēslā sēdēja Euniče un adīja zeķi. Tā es dabūju zināt, ka viņi ir precējušies; un viņai jau vajadzēja būt stāvoklī, jo zeķīte, ko viņa adīja, bija ļoli maziņa, rozā zeķīte zīdainim. Es gāju tālāk, ieskatīdamies visos veikalos šajā ielā, cerēdams atrast otru skārni, kas konkurētu ar Euničes vīra uzņēmumu un novestu to līdz bankrotam. Bet tāda neatradu; te bija tikai skārdnieki, galdnieki, marmora kalēji, nažu trinēji, ierāmētāji un citi tamlīdzīgi. Pie Sisto tilta, kur beidzas Džūlijas iela, es sapratu, ka ir velti meklēt, un gāju pāri tiltam.

KNĒVELIS

ko nozīme bat knevelim!

Visi par mums zobojas; gara auguma vīrieši iedomājas, ka ir gudrāki par mums jau tādēļ vien, ka ir gari; sievietes neskatās uz mums nopietni, it kā mēs būtu bērni. Un tomēr — labs vīns ir mazajās muciņās, kā sakāmvārds māca, lielajās salej vienkāršo vīnu, tu vari izdzert ceturtdaļmucas un nenoreibsi. Bet es zinu, ka šo sakāmvārdu ir izgudrojis kāds knēvelis, lai gūtu gandarījumu par daudzajiem pazemojumiem. Normāla auguma cilvēki šo sakāmvārdu nepazīst, nav dzirdējuši ne pa ausu galam un zobojas par mazajiem kā vien varēdami.

Mana nelaime ir jo lielāka tādēļ, ka man, tik mazam, patīk vienīgi lielas sievietes. Vai nu tas būtu kontrasta dēļ, vai arī aiz vēlēšanās sevi kompensēt, bet mana auguma sievietes man neko nenozīmē. Man nepatīk arī vidēja auguma sievietes,, pieņemsim, tādas ap metru sešdesmit pieci. Nē, ja viņas nepārsniedz metru astoņdesmit, tās nav pa manam prātam. Un viņām jābūt ne tikai garām,' bet ari attiecīgi samērīgām, tas ir, ar lielām gūžām, varenām krūtīm, platiem pleciem, spēcīgām rokām un kājām. Ievērojiet, ka tam nav sakara ar estētiku,'Tcā tas ir, ja cilvēkam kāda noteikta iemesla dēj patīk lielie auto labāk par mazajiem. Nē, lielas sievietes man patīk bez iemesla, un tas nozīmē, ka loti patīk. Un tiešām, tiklīdz es pat pa gabalu ieraugu lielu, garu un resnu sievieti, mana sirds sāk pukstēt straujāk, jau pirms es redzu viņas seju; mana iztēle iekvēlojas, un es jūtu, ka viņa mani pievelk kā magnēts dzelzs gabalu. Zināms, es nespēju apslēpt savas jūtas, un, lai gan pastāvīgi sev atkārloju: «Lēnāk pa tiltu … atceries, ka tu esi knēvelis; atceries, ka vispār sievietes un vēl jo vairāk tās, kas tev patīk, neskatās uz tevi nopietni,» — es dodos uzbrukumā un parādu uzmanību katrai gigantei, kuru man gadās sastapt. Iznākums — nulle jeb, pareizāk sakot, mazāks par nulli, jo no desmit reizēm deviņās sieviete neaprobežojas ar to, ka paliek vienaldzīga, bet zobojas par mani. Un draugi, pazīdami šo manu vājību, zobojas par mani vēl vairak nekā sievietes.

Jā, zobojas par mani! Bet zoboties varbūt ir par maz teikts. Viņi man taisa tādus jokus, kādus cils, kas veidots no sliktāka materiāla nekā es, būtu ņēmis Jaunā uz visu mūžu. Piemēram, toreiz, kad viņi bija noorganizējuši sarakstīšanos starp mani un kādu tabakas pārdevēju no Vitorio prospekta, brīdinot mani, ka nekādi nav iespējams meitenei rādīties pirms zināma vēstuļu skaita, bet meitenes vēstules bija rakstījuši viņi paši un manējās visi kopā skaļi lasījuši un smējušies man aiz muguras; un, kad es, pacietību zaudējis, saņēmu drosmi un meiteni uzrunāju, tā brīnījās un aizraidīja mani nelāga vārdiem. Nepiedienīgi joki, saudzīgi izsakoties; bet, pēc viņu domām, šie joki, kas ar parasta auguma cilvēkiem varētu noiet līdz nažiem, mazajiem bija jāpieņem kā draudzības un labvēlības apliecinājums. Tā nu toreiz, tāpat kā daudzās citās reizēs, man nācās savaldīties un, kā mēdz teikt, piedāvāt pat samierināšanās vermutu, lai parādītu, ka nejūtos apvainots. Tomēr pēc tam es viņus vienmēr turēju aizdomās; un, kad viņi man stāstīja par vienu vai otru meiteni, kura, pēc viņu domām, bija manī ieskatījusies, es izturējos piesardzīgi un izvairīgi. Es viņiem vairs neuzticējos, un, lai viņi runāja ko runādami un darīja ko darīdami, es vienmēr baidījos no lamatām.

Tā tas nu bija. Patiesu, dziļu mīlestību, mīlestību, kas dara gaišredzīgu, es izjutu toziem pret Marčellu, kādu meiteni, kura kopā ar māsu un svaini vadīja vīna krodziņu Valles teātra apkaimē. Tajā ģimenē visi bija liela auguma: Teodoro, lokāla īpašnieks, bija varens vīrs, tāds kā stacijās bagāžas nesēji; viņa sieva Elje — gandrīz vēl lielāka par viņu, bet nebija ne skaista, ne jauna; bet Marčella bija īsta roze. Liela, gara, majestātiska, veidota kā statuja, garu kaklu, mazu sejiņu, kurā dominēja lielās acis un mute, tievām rokām un kājām, maigu eņģeļa balsi. Kā tas bieži gadās liela auguma sievietēm, viņai bija tik maz drosmes kā bērnam, es gribu teikt, ka viņa bija pat bikla, tik bikla, ka sarka un novērsās, tiklīdz manīja kādu vīrieti uz sevi skatāmies. Šis biklums man patika, taču visu sarežģīja.

Vakarā, slēdzis savu elektrisko piederumu veikaliņu un paēdis vakariņas, gāju kopā ar draugiem uz krodziņu. Tā bija liela telpa ar dažiem galdiņiem un leti

dzērienu pārdošanai; gar tās sienām stāvēja piramīdās saliktas vīna pudeles. Teodoro parasti apstaigāja galdiņus un iedzēra; Elje apkalpoja klientus, un Marčella melnā priekšautā stāvēja aiz letes pašā dibenā un pārdeva dzērienus mazumā. Labi; bet vai jūs ticēsiet? Veselu mēnesi jau mēs apmeklējām krodziņu, bet viņa nevienu vienīgu reizi pat nepaskatījās uz mani. Un es taču ar nodomu apsēdos tieši pretī letei un to vien darīju, kā raudzījos uz viņu un visu laiku centos ieskatīties viņai acīs.

Draugi spēlēja kārtis, dzēra katrs savu puslitru vai litru, jokoja un tērzēja par šo un to līdz krodziņa slēgšanai. Teodoro bija tāds saimnieks, kas prata izlikties, it kā viņš viens pats padarītu visu, kaut gan īstenībā viņš citu neko nedarīja, kā gāja no galdiņa pie galdiņa, dzēra uz citu rēķina un spēlēja kārtis; Elje un Marčella rūpējās par apmeklētājiem; un es, arvien vairāk iemīlēdamies, gluži izdilu, veltīgi cenzdamies, lai viņa mani ievērotu, un grozījos savā krēslā kā marionete. Es nevarēju atrast nekādu ieganstu, lai celtos no galda un pieietu pie letes, bet viņa nekad neatgāja ne soli no tās; ja es būtu viens, varbūt es būtu atradis, kā uzsākt sarunu, bet te bija draugi, kuri jau bija ievērojuši manas jūtas un nedeva man vairs ne mirkli miera. Ja es skatījos uz viņu, draugi par mani zobojās, teikdami:

—   Bet ko tu skaties, ko vienmēr skaties? … Tu jau viņu ar acīm apēdīsi… skaties labāk kārtīs, skaties savā glāzē.

Ja es neskatījos uz viņu, tie, izlikdamies vientiesīgi, man jautāja:

—   Kas ir noticis, kāpēc tu šovakar uz viņu nemaz neskaties?

Divas vai trīs reizes, kad es gluži izmisis beidzot tuvojos letei, man bija jāgriežas atpakaļ, jo sev aiz muguras dzirdēju viņus smejamies un ākstāmies. Prātu apdzērušais Teodoro likās no visa tā neko nenojaušam. Bet Elje bija man naidīga un pāris reižu lika man to just, teikdama bez kādiem aplinkiem:

—    Labāk lieciet manu māsu mierā … jums vajadzētu to saprast… ja ne cila, tad auguma starpības dēļ.

Bet Marčella? Ja viņa būtu tiešām akmens tēls, pal tad viņa būtu jūtīgāka un labvēlīgāka.

Šai laika mana kaislība bija uzliesmojusi tik stipri, ka, jau redzot vien viņu pagriežamies atpakaļ pie plaukta pēc pudeles, redzot viņu dziļi ieelpojam un izriežam krūtis zem melnā priekšauta, man aizžņaudzās kakls un es gandrīz zaudēju samaņu. Kārtis spēlēdams, es reizēm domāju: «Kāpēc viņa man tā patīk?» — un atzinu, ka mani valdzina ne tikai garais augums, bet arī neparasti skaistā īpatnība — maza galva uz liela ķermeņa. Es tikai nezināju, kādēļ, kā jau tas vienmēr notiek, kad mīl. Viņa man patika. Bet laiks ritēja, viņa joprojām palika tāla un nesasniedzama, un mana kaislība nevis mazinājās, bet pieauga; ja es sākumā par viņu biju domājis kā par sievieti, kuru es gribētu mīlēt, tad pamazām es biju sācis atzīt viņu par vienīgo, kas varētu būt mana sieva. Tāda jau ir vīrieša iztēle! Līdz šim es biju uz viņu skatījies kā uz meiteni, kurai var veltīt uzmanību; savā fantāzijā nebiju iedrošinājies iet tālāk par sarunu, rokas spiedienu, varbūt vēl kopēju pastaigu vai kino un kafejnīcas apmeklējumu. Tikko iedomājos, ka varētu viņu apprecēt, tūlīt es viņu jau redzēju savā mājā sēžam kopā ar mani pie galda vai arī veikalā aiz letes. Redzēju viņu kā savu sievu.

Jāsaka, ka Jīs domas varēja lasīt manā sejā, tādēļ Džovakīno, kāds no maniem draugiem, kurš nekad nebija starp tiem, kas par mani visvairāk smējās, kādu vakaru, ejot ārā no krodziņa, man teica: — Paklau, tev trūkst drosmes uzrunāt Marčellu … rīt es ar viņu parunāšu . . . redzēsi, es tev nolikšu satikšanos.

Pirmajā mirklī es gribēju viņu apkampt, bet aiz parastajām bailēm no zobgalībām es gan pretojos, bet galīgi priekšlikumu nenoraidīju. Džovakīno ir slaiks, gaišmatains puisis noteiktu seju, un liekas, ka viņš vienmēr steigtos. Ja viņš savu ierosinājumu būtu paturējis pie sevis, varbūt es viņam noticētu. Bet nākošajā vakarā es krodziņā tūlīt manīju, ka par to zina jau viss mūsu pulciņš. Tur valdīja saspringta, noslēpumaina, aplinku mājienu pilna noskaņa. Draugi man teica:

—    Esi mierīgs, tagad par to gādā Džovakīno … — vai arī: — Tukšo vēl glāzi, šis ir tavs laimes vakars!

Teikšu atklāti, viņi modināja man aizdomas. Es sēdēju ar muguru pret leti, un man likās, ka mugura man degtu, jo aiz manis, pie letes stāvēdama, Marčella apkalpoja klientus. Mēs jau apmēram stundu spēlējām un dzērām, tad Teodoro no mūsu galda aizgāja pie cita, un tūlīt Džovakīno bez vilcināšanās piecēlās un iečukstēja man: — Tagad es ar viņu runāšu.

Starp durvīm un skatlogu atradās liels, slīpi pakārts spogulis ar kādu Pjemontas vīna reklāmu. Sajā spogulī es redzēju, ka Džovakīno droši piegāja pie letes, atspiedās uz tās ar elkoņiem, noliecās pie viņas, runāja. Viņa skatījās uz to un kaut ko īsi atbildēja. Viņi runāja labu laiku, vai vismaz man tā likās; bet pārējie tikai smējās un zobojās, piegrūzdami man ar elkoņiem. Džovakīno, ar viņu izrunājies, prom iedams, vēl pateica kaut ko tādu, par ko viņa nosarka un smējās, un tad atgriezās pie galda.

—   Rītvakar pulksten septiņos Pētera baznīcas kolonādē pa labi, — viņš apsēzdamies klusu teica apmierinātu seju. Pārējie draugi, protams, apsveica mani: lieta darīta, viņa bija ar mieru nākt uz salikšanos; man vajadzēja pateikties Džovakīno, pacienāt visus ar vīnu, parādīt, ka neesmu nepateicīgs. Es darīju visu, ko viņi gribēja; bet tomēr, neticēdams savai laimei, es arvien vairāk sāku nojaust, ka tas nevar būt nekas cits kā joks.

Ziemu pulksten septiņos ir jau tumšs. Visu dienu es biju domājis nemaz tur neiet. Bet, neraugoties uz daudzkārtējo vilšanos pagātnē, pēdējā brīdī vēl iedegās cerības stars, un es nolēmu mēģināt. Pētera baznīcas laukums šajā laikā bija bruģēts tuksnesis, un pati baznīca viņā malā grima tumsā. Bet balto lampu gaismā, kuras ķekaros karājas lielo dzelzs laternu stabu galos, es labajā pusē netālu no strūklakas skaidri saskatīju sava drauga Ranjēro vaļējo mašīnu stāvam pie kolonādes. Caur aizsargstiklu es ieraudzīju arī Džovakīno seju — tas bija tiešām viņš — un pārliecinājos, ka viss ir joks. Izlikdamies vienaldzīgs, es piegāju pie mašīnas, pamāju ar roku vulgāru žestu, lai parādītu, ka esmu visu sapratis, un aizsteidzos pāri laukumam. Nekad vēl nebiju juties tik mazs kā tovakar, kad es kā pele bēgu pāri bezgalīgajam laukumam zem obeliska, kura smaile zuda tumsā. Garām brauca taksometrs; es iekāpu un indes pilnu sirdi atgriezos mājā.

Bet šoreiz es nepiedevu: es pārāk dedzīgi biju mīlējis Marčellu un jutu, ka nevar notikt parastā samierināšanās. Es vairs nerādījos, turklāt saslimu, varbūt aiz

dusmām un nepatikšanām. Mēnesi vai ilgāk es paliku mājā, vēl otru mēnesi nodzīvoju uz laukiem un vēl vienu mēnesi pavadīju starp māju un veikalu bez draugiem un bez vīna glāzes. Reizēm satiku vienu vai otru no mūsu grupas, bet sveicināju tos pa gabalu un nogriezos. Tā pienāca vasara.

Kādā jūnija svētdienas vakarā es gāju līdz laužu straumei tik lēnām kā procesijā pa pārpildītajām Korso ietvēm. Man bija skumji, jo biju viens un es būtu tā gribējis pastaigāties ar sievieti, protams, ar Marčellu. Pie Goldoni laukuma semafora es apstājos un ieraudzīju viņu ejam pa priekšu roku rokā ar kādu vīrieti. Tā varēja būt tikai viņa; nevienai sievietei pasaulē nav tik maza galva un tik slaids augums. Šoreiz tomēr tā nebija viņa, kas vispirms saistīja manu uzmanību, bet vīrietis pie viņas sāniem. Šīs vīrietis bija mazs, ne gluži punduris, bet, teiksim, gandrīz tikpat mazs kā es. Viņi apstājās un runādamies pagrieza seju viens pret otru: tā tiešām bija Marčella, un viņš bija vīrietis ap četrdesmitiem, lielu galvu, platu seju, ar ūsām. Viņš sniedza tai roku, bet augumu starpības dēl nevis kā vīrietis, bet kā bērns. Tad viņi sāka iet un nozuda drūzmā.

Šoreiz man tūlīt radās drosme, kuras man bija trūcis visu ziemu. Otrā dienā, tā bija pirmdiena, es devos ap pusdienas laiku taisnā cejā uz krodziņu un nejauši atradu viņu vienu, jo krodziņš bija tukšs. Es piegāju pie letes un pēkšņi jautāju:

—    Kas bija tas vīrietis, ar kuru jūs vakar pastaigājāties pa Korso?

Pirmo reizi, kamēr es Marčellu pazinu, viņa paskatījās uz mani un vienkārši pateica:

—   Tas bija mans līgavainis Džovanni… vai jūs to nezinājāt? .. . Pēc mēneša mums būs kāzas.

Man likās, ka es grimstu bezdibenī, ka grīda atveras man zem kājām, un es turējos abām rokām pie letes.

—    Bet toreiz, — es teicu, — to vakaru . .. pie Pētera baznīcas?

Šoreiz viņa nebija tik bikla. Pagriezusies pret plauktu un paņemdama pudeli, viņa atbildēja: — Dzīvē jāmāk tvert izdevību, vai jūs to nezināt, Frančesko? Un kā jums klājas? … Vai dzersiet glāzi vermuta?

Es atteicos ar rokas mājienu un aizžņaugtā balsī teicu:

—   Bet es domāju, ka tas ir joks.

—   Viņiem — jā, bet man — nē, — Marčella atbildēja. Tā nu es aizgāju un centos par to vairs nedomāt. Bet,

ja es biju vairījies no mūsu pulciņa ļaudīm, tad tagad es tos tieši nīdu. Viņi bija tik daudz par mani zobojušies, kamēr es pats sāku ticēt, ka ilgojos pēc neiespējamā. Un tomēr tas bija iespējams; instinkts, kas nemūžam neviļ, man bija atklājis patiesību: Marčella būtu bijusi man īstā sieva. Viņa bija ne vien liela auguma, ko es tieši vēlējos, bet viņai patika mazi vīrieši. Ne vien izdevība, kā viņa teica, bet pat brīnums! Bet es zinu, ka brīnums vairs neatkārtosies.

SARGS

Man patīk dzīvot vienam, jo v ļaudis mani izsmej manu

briļļu un sievišķīgās balss dēļ, turklāt uztraukuma brīžos es sāku stostīties. Tāpēc, kad firma man piedāvāja sarga vietu kādā noliktavā Salārijas ceļa divdesmitajā kilometrā, es to pieņēmu bez vārda runas. Noliktava atradās kādā gravā starp dažiem ar zāli apaugušiem pakalniem. Iedomājieties saulē izdegušu, smilšainu četrstūri dziļi ielejā ar ķieģeļu žogu un daudzus garus un zemus šķūņus gar šo žogu, un četrstūra vidū sašķiebušos mucu, virs tās asā leņķī saliektu cauruli, pa kuru nāca ūdens no avota. Šķūņos glabājās dažādas mantas: cementa maisi, caurules, kārniņi, darvas mucas, baļķu grēdas, ķieģeļi; vienā šķūnī bija mans miteklis — divas tukšas istabas ar saliekamo gultu, galdu un dažiem krēsliem. Likās, ka es atrodos tuksnešainos laukos tālu no pasaules, bet vajadzēja tikai uzkāpt kādā no apkārtējiem pakalniem, lai redzētu turpat blakām kā ar lineālu novilkto Salārijas ceju ar nobalsinātām platānām un drusku attālāk Mednieku osterijas zaļo koku puduri, kur man gatavoja ēst. Saskaņā ar priekšrakstu man iedeva pistoli ar vairākām magazīnām un bisi, ar kuru es reizēm gāju uz apkārtējiem pakalniem cīruļus šaut. Noliktavā nebija neviena cita cilvēka un nekāda darba, izņemot nakts apgaitas.

Es nodzīvoju četrus mēnešus šinī noliktavā, un nekas neatgadījās. Tad kādu vakaru klauvēja pie durvīm; es gāju tās atvērt, domādams, ka ieradies kāds no firmas, bet manā priekšā stāvēja divi vīrieši un sieviete. Vienu no viņiem es labi pazinu, tas bija šoferis, vārdā Rinaldi, vienīgais, kas pilsētas noliktavā, kur es agrāk strādāju, nebija smējies par manām brillēm un par manu balsi. Viņš bija man pilnīgs pretstats: es izskatījos kā zemnieks, viņš kā sinjors; viņš bija skaists, melnīgsnējs, garš un spēcīgs, bet es esmu neglīts; es sievietēm nepatīku, bet viņam pie sievietēm bija liela piekrišana. Varbūt es viņu biju tā iemīlējis arī tādēļ, ka viņš tik ļoti atšķīrās no manis un es vēlējos būt tāds kā viņš. Viņam līdz bija sieviete, kuru sauca par Emīliju: maza, apaļa, bālu, ovālu seju, lielām, pelēkām un valgām acīm, uzrautu augšlūpu, it kā viņa vienmēr smaidītu.

Par otru vīrieti, kuru sauca par Teodoro, es zināju, ka tas ir no Monterotondo. Viņš bija sarkaniem, sprogainiem matiem, dzeltenām kaķa acīm, strupu degunu un zilgansarkaniem vaigiem, it kā viņam pastāvīgi būtu pūtis sejā ziemeļu vējš. Rinaldi teica, ka gribot ar mani runāt, un es viņu ielaidu šķūnī. Iedevis man cigareti, Rinaldi sāka:

—    Vinčenco, tu vari bez pūlēm kaut ko nopelnīt. . . joprojām paliekot par sargu.

Es iepletu acis, bet neteica neko; manas klusēšanas iedrošināts, viņš paskaidroja: viņiem esot liels daudzums preču, iegūtu, teiksim, no kāda veikala pilsētā. Man tikai jāatļauj zagto mantu uzglabāt kādā no maniem šķūņiem. Vēlāk viņi parūpēšoties, lai aizgādātu to laikus prom, un došot tik un tik arī man.

To dzirdot, man uznāca drebuļi; bet atteikt es nevarēju. Rinaldi man bija kā brālis. Stostīdamies es jautāju: — Klausies, Rinaldi, es esmu sargs, vai ne?

—   Protams.

—   Tātad sargs esmu un sargs gribu palikt.

—   Kā tas jāsaprot?

—   Tas jāsaprot tā: jūs dariet, ko gribat; lieciet mantas šķūni, ejiet, nāciet… bet es neko nezinu, neesmu jūs ne redzējis, ne pazīstu … un, ja gadījumā jums ko prasa, sakiet tikai, ka mani nepazīstat… tas nozīmē, ka jūs mantas esat nolikuši bez manas ziņas.

Viņi pārsteigti kratīja galvas. Teodoro, gandrīz man draudēdams, uzstāja: — Bet tu man tās sargāsi… tas nebūt nav tā, ka tu mūs nepazīsti …

Rinaldi viņu pārtrauca: — Tu nezini, kas ir Vinčenco … liecies mierā.

—   Es esmu sargs, vai ne? Tātad sargāšu arī jūsu mantas, — es atbildēju.

Teodoro vēl nevarēja rimties: — Esi mierīgs, tu nopelnīsi.

Es saskaities atcirtu: — Esi tu, dulbur, mierā … es no jums neko negribu . . . saprati?

Tātad mēs vienojāmies; Rinaldi aizgāja un drīz vien bija atpakaļ ar kravas mašīnu. Viņi nokrāva mantas vienā šķūni aiz mucām; es pat neskatījos, kas tās bija, bet viņi teica, ka tie esot audumi. Pirms aiziešanas

Emīlija uz mani, kā man likās, sirsnīgi paskatījās, un tā bija vienīgā balva, ko es saņēmu.

Pēc tam viņi atbrauca vēl trīs vai četras reizes, vienmēr kopā ar Emīliju. Viņi deva signālu ar auto tauri, es tūlīt atvēru vārtus līdz galam vaļā, viņi izkrāva mantas un aizbrauca. Es negribēju, ka viņi uzkavējas; kamēr viņi izkrāva, es ieslēdzos šķūnī. Ar to Teodoro man vēl iznāca strīdi: viņš allaž izturējās kā pavēlnieks, un es nevarēju viņu ne acu galā ieredzēt. Bet Emīlija man uzsmaidīja, un viņai vienmēr atradās kāds labs vārds, ko man pateikt. Reiz viņa man jautāja:

—   Vai tev nav garš laiks, vienam pašam dzīvojot?

—   Nē, — es atbildēju, — esmu pieradis dzīvot viens.

Kādu dienu es atlocīju avīzi un izlasīju, ka arestēti

Rinaldi, Teodoro un daudzi citi. Avīze tos sauca par «caurumu» bandas locekļiem, jo tie iekļuvuši veikalos, izlaužot sienā caurumu no kādas blakus telpas. Dažreiz tie iekļuvuši veikalā no pagraba, bet vienmēr, izlaužot caurumus. Avīzē bija ievietotas Rinaldi, Teodoro un vēl viena bandas locekļa fotogrāfijās, šis pēdējais bija bez apkaklītes, uzrautu zodu, ieplestām acīm. «Bīstama noziedznieku banda nodota tiesai» — tāds bija virsraksts. Bet Rinaldi kā šoferis bija vismazāk iepinies, un Emīliju neminēja nemaz.

Bija ziema, un kādu nakti, kad lija lielus, gaudoja vējš un pagalms bija kā ezers, kāds klauvēja pie manām durvīm. Es eju atvērt durvis, un manā priekšā stāv Emīlija; bet kāda viņa izskatījās: viņa bija jau stāvoklī, ar lielu vēderu, un viņas glītā seja bija izstiepusies gara jo gara, viņa bija salijusi cauri slapja, ģērbusies, kā likās, skrandās, mati pielipuši pie sejas. Viņa ienāca un, neko neteikdama, iedeva man zīmīti no Rinaldi.

Zīmītē Rinaldi.,man rakstīja, ka iznākšot no cietuma pēc gada, un tikmēr uzticēja man Emīliju, maksājot tik un tik par uzturu, un nodeva manā gādībā arī mantas, kas piederot viņam, jo pārējie savu daļu jau saņēmuši. Nekā vairāk. Nodomāju, cik Rinaldi ir pārliecināts, ka var darīt ar mani, ko grib, un atzinu, ka viņam taisnība, jo es viņa labā spēju darīt visa. Tā nu es teicu Emīlijai, lai šonakt viņa guļ manā gultā, bet es ierīkošos uz spilveniem otrā istabā uz grīdas. Tā sākās mūsu kopdzīve.

Kas atnāktu uz noliktavu pēc dažiem mēnešiem, tas droši vien nodomātu, ka esmu apprecējies un kļuvis laimīgs vīrs un tēvs. Pār pagalmu spīdēja oktobra saule, un pagalma vidū Emīlija, atrotījusi piedurknes, ar savām skaistajām, apaļajām rokām atkal un atkal skaloja mucā manus kreklus; cita veļa bija izkārta uz auklām žāvēties; es sēdēju šķūņa priekšā saulē uz krēsla un auklēju uz rokām Emīlijas bērnu, kuru sauca, tāpat kā mani, par Vinčenco. Blakus šķūnim bija maza būdiņa, kuru biju pats uzcēlis, un no tās plūda makaronu mērces smarža, jo Emīlija vārīja man ēst un es vairs negāju uz osteriju. Es teikšu, katrs, kas redzētu, kā es spēlējos ar mazulīti un kā smaidošā, rāmā Emīlija, pie mucas veļu mazgādama, tērzē ar mani, būtu mūs noturējis par laimīgu ģimeni. Bet viss bija pavisam citādi: bērns nebija mans, Emīlija nebija mana, un šķūni paslēptās mantas piederēja Rinaldi; un es, sargādams firmas mantu, tagad sargāju ari Rinaldi mantu, ieskaitot Emīliju un bērnu. Bet dzīve ritēja tā, it kā es būtu precējies: Emīlija bija ļoti krietna un gādāja, lai man nekā netrūktu, un bērns bija vesels un ļoti skaists. Nepatīkami varbūt bija vienīgi tas, ka ar Emīliju pastāvīgi vajadzēja runāt par Rinaldi, jo viņa skaitīja mēnešus

un dienas, kad tas iznāks no cietuma; es neteikšu, ka man nepatiktu par to runāt, bet viena lieta — būt mīļākai kā Emīlija, un otra — būt draugam kā es, un, klausoties Emīlijā, tā vien likās, ka tikai Rinaldi būtu pasaulē un es nemaz neeksistētu. Kādu vakaru es viņai to pateicu, un viņa, it kā pirmo reizi atklājusi, ka arī es esmu vīrietis, sāka mani reizēm izzobot par mīlestības lietām. Viņa jokoja, bet es cietu un atģidu, ka viņa man patīk. Beidzot es reiz viņai teicu:

—   Tu piederi Rinaldi un tādēļ liec mani mierā.

—    Zināms, es piederu Rinaldi, bet tu esi īsts draugs un nedrīksti būt greizsirdīgs.

Ar to viss beidzās.

Kādu nakti man likās, ka dzirdu troksni. Es piecēlos, paņēmu pistoli un izgāju no šķūņa. Bija pilna mēness nakts, un mēness šķita iekritis mucā, kur ūdens spīdēja kā sudrabs. Varēja skaidri redzēt katru akmeni pagalmā ar lielāku vai mazāku ēnu blakām; un apkārtējie pakalni pacēlās gluži melni pret gaišajām debesīm. Bija gaišs kā dienā, un tā nu es viņu tūliņ ieraudzīju. Viņš ložņāja ap šķūņiem, un es uzsaucu: — Stāt! — Viņš tūliņ iznāca pagalmā, teikdams: — Liec nost to pistoli, vai tu mani nepazīsti? — Tas bija Teodoro, tas no Monterotondo. Bet kā viņš bija pārvērties: ģērbies skrandās, izdilušiem, rūsganām bārdas pūkām apaugušiem vaigiem, ieplestām, dzeltenām vilka acīm. Viņš ierunājās:

—   Es atbraucu pakaļ tiem audumiem, ārpusē stāv kravas mašīna ar draugiem.

Es atbildēju: — Tie ir Rinaldi audumi! — Un tā mēs sākām strīdēties; sākumā viņš gribēja panākt savu ar varu, vēlāk piedāvāja dalīties uz pusēm, bet es atteicos. Mēs stāvējām pie mucas; Emīlijas lodziņā bija gaišs, un viņa skatījās uz mums. Beidzot es viņam teicu: — Ej prom, tā būs labāk. — Un viņš atbildēja: — Nebīsties, es eju, — un devās uz vārtiem. Bet es viņam sekoju, acis nenovērsdams, jo zināju, ka viņš ir viens no tiem, kas laiž nazi darbā. Un tiešām — netālu no vārtiem, viņš pēkšņi metās man virsū. Es paspēru soli atpakaļ un šāvu. Ticat vai neticat. Viņš tomēr nāca man virsū, seju uz priekšu pastiepis, ar ieplestām vilka acīm, viena roka pie krūtīm, kur es biju trāpījis, otrā — nazis. Es šāvu uz viņu vēlreiz, un viņš nokrita zemē.

Otrā rītā karabīnieri izdarīja izmeklēšanu, atklāja, ka tas ir jau agrāk sodīts noziedznieks, izbēdzis no cietuma, un aizgāja. Firma man atsūtīja pat dāvanu par savas mantas labo sargāšanu. Es teicu Emīlijai:

—   Sākumā Rinaldi padarīja mani par zagli un vēlāk arī par slepkavu.

—   Tu aizstāvējies… tas viss, — viņa atbildēja.

Tad es viņai paskaidroju: — To es teicu tikai tāpat…

es esmu sargs, un man katrā ziņā bija jāšauj.

Sagadījās, ka tai pašā laikā, kad Rinaldi, beidzot atbrīvots, atbrauca pakaļ Emīlijai, bērnam un audumiem, firma man bija paziņojusi, ka noliktava visdrīzākajā laikā tiks pārcelta uz citu vietu; tā nu viss beidzās reizē, es vairs nebūšu par sargu nevienam — ne firmai, ne Rinaldi. Viņš atbrauca ar kravas mašīnu naktī pēc divpadsmitiem; un uz aizsarga stikla baltiem burtiem bija rakstīts: Emilija. Es viņam teicu: — Rinaldi, lūk, Emīlija, kādu tu viņu man atsūtīji… lūk, tavs dēls… un tur šķūnī ir tavi audumi… viss, kā redzi, ir savā vietā.

Laimīgs, ka ir sastapis Emīliju un bērnu, viņš smaidīja un teica: — Labi, Vinčenco… es zināju, ka varu uz tevi paļauties… labi.

Bet es izjutu kā dusmas, tā skumjas; man trūka elpas, un es atkārtoju: — Rinaldi, tu redzi, ka visu to, ko tu man esi uzticējis, kādu saņēmu, tādu atdodu.

Tad viņš gribēja dot man naudu, katrā ziņā gribēja dāvināt man pulksteni, piedāvāja aizvest mani uz Romu ar kravas mašīnu, bet es visu noraidīju, teikdams:

—   Neko es negribu… es esmu sargs, vai ne?… Neko negribu.

Tagad es sapratu, ka esmu iemīlējies Emīlijā, un es reizē nožēloju un priecājos, ka neesmu viņu aizskāris. Tad es pats sakravāju Rinaldi mantas mašīnā, un viņš tajā iekāpa ar Emīliju, kas smaidīdama turēja rokās segā ietīto bērnu. Viņš man uzsauca, varbūt gluži bez ļaunprātības: — Ej, sargs, mēs atkal redzēsimies! — un mašīna aizbrauca.

Pēc dažām dienām ieradās firmas kravas mašīnas; tanīs iekrāva ķieģeļus, cementa maisus, caurules, darvas mucas, tad nojauca žogu un iekrāva arī žoga ķieģeļus, beidzot ķērās pie šķūņiem un sakrāva mašīnās arī dēļus. Vairākas dienas no rīta līdz vakaram tika krauts un vests un mašīnas gāja un nāca, saceldamas putekļu mākoņus. Beidzot kādu rītu viņi nojauca arī manu šķūni un sakrāva mašīnās. Es paliku pats pēdējais. Nu te vairs nebija nekā cita kā noblietētais pagalms, uz kura jau sāka dīgt zāle, šur tur ķieģeļu šķembas, peļķes un apkārt kalni.

Gandrīz divus gadus es biju šeit nodzīvojis, un nu tie bija pagājuši. Visa mana manta bija vienā fibras koferītī uz divriteņa bagāžnieka. Es paņēmu divriteni pie rokas un sāku iet uz Salārijas ceļu. Ticis uz tā, uzkāpu divritenī un, lēnām mīdams, braucu uz Romu.

DEGUNS

Brīvības laukumā mēs apsēdāmies uz soliņa, un Silvāno parādīja man avīzi. Tā vīra nāves ziņa aizņēma divas slejas; tad vēl avīzē bija teikts, ka apbedīšana notiks otrā rītā un visu šo dienu varēs atvadīties no mirušā; šķirsts būs novietots viņa dzīvoklī, un pie ieejas būs parakstīšanās viesu grāmatā. Zemāk sīkrakstā tika pastāstīts, ko nelaiķis savā mūžā darījis. Bet, kad es sāku par to interesēties, Silvāno izņēma man avīzi no rokām, teikdams, ka tas neesot svarīgi.

Šinī brīdī pabrauca garām luksus mašīna un puskaila meitene izmeta pa lodziņu pa pusei nosmēķētu cigareti. Silvāno aizgāja pēc cigaretes gala un, atnācis atpakaļ pie soliņa, pateica man, ka svarīgs esot gredzens mirušā pirkstā. Ļoti vērtīgs vēsturisks gredzens ar antīku, gravētu smaragdu. Par šo gredzenu viņam stāstījis kāds draugs, apbedīšanas biroja darbinieks, kurš palīdzējis

līķi ģērbt. Viens karalis to šim vīram dāvinājis, un tas licis sevi apbedīt ar gredzenu pirkstā. Silvāno nobeidza savu stāstījumu ar to, ka mirušais dzīvojis viens, tikai ar kalponi, un varot droši teikt, ka šonakt tā aiz bailēm mājās nepalikšot; arī to bija stāstījis apbedīšanas biroja darbinieks.

Kamēr Silvāno klāstīja man ziņas par namu, par ielu, par dzīvokli, es neteicu neko. Es apsvēru visus par un pret. No vienas puses, šis gadījums ar gredzenu bija ārkārtējs, bet, no otras puses, nedrīkstēja aizmirst, ka Silvāno bija pats neveiksmīgākais cilvēks, kādu vien es pazinu. Neveiksme bija viņam uz pieres rakstīta, un laime viņam smaidīja, tikai vilinot lamatās un grūžot vienmēr dziļāk postā. Vispirms jau deguns bija viņa nelaime: plats kā zvana mēle, šķībs, zili sarkans, gals kā ķiļķens ar neglītu, brūnu dzimumzīmi. Paskatoties vien uz šo degunu kļuva skumji, kur nu vēl iedomājoties, ka ar tādu jādzīvo. Es esmu nabadzīgs un, protams, slikti ģērbies; gavēņa dienās varu pat izskatīties pēc blandoņa; bet naktspatversmju un klosteru labdarības viras smakas, kāda ir Silvāno, man nav. No mašīnas izsviestu cigaretes galu es nekad neesmu pacēlis.

Kamēr viņš runāja, es to visu pārdomāju, un viņš, it kā sajutis, ka es skatos uz viņa degunu, to pakasīja un sāka ar pirkstu urbināt nāsi. Pēkšņi izšķīries, es teicu: — Paldies par padomu… bet tas nav iespējams.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka divi nav trīs.

Redzēju, ka viņš nobāla un nokāra galvu. Un tad — ticat vai neticat — sāka raudāt. Šņukstēdams, viņš ierunājās:

—   Redzi, cik es esmu nelaimīgs… kad nu man reiz ir gadījusies izdevība, es nevaru lo izmantot.

—   Taisi tu to ķērienu… nebūs jādala, un tu kjūsi bagāts.

—   Nav drosmes, — viņš atzinās, joprojām raudādams, — man ir bail no miroņiem … tu nebīsties ne no kā, un tā nu es cerēju…

Lai izbeigtu šo sarunu, es piecēlos un teicu viņam, ka tādā gadījumā gredzens paliks mirušajam, un aizgāju. Todien bija Marijas svētku priekšvakars, un es lo pavadīju uz soliņiem pilsētas dārzos. Nekur neviena cilvēka, visur tikai putekļi, turzas un pilsēlas vasaras tveice — viss tik neglīts kā nomestas skrandas. Tā staigājot no soliņa uz soliņu, man uzmācās neizsakāma grūtsirdība: svētki jāsvin, bet, kas tos nesvin, apziņas, kā vajadzētu svinēt, un jūtas pazemots. Es zināju, ka man nevar būt citu svētku prieku, kā novilkt gredzenu mirušajam; bet sapratu, ka rīkotos nekrietni, ja, atteicies palīdzēt Silvāno, es izmantotu viņa ziņas. Tomēr grūtsirdība beidzot pārvarēja sirdsapziņu, un es izšķīros. Taisnībai par godu jāsaka — kādu brīdi es gribēju paziņot Silvāno, ka esmu pārdomājis, bet konstatēju, ka nezinu viņa adresi. Tātad arī šoreiz tam nabaga Silvāno nebija laimes: negaidīti sastapt vienīgo godīgo cilvēku, kas bija brīvībā, un negūt no tā nekāda labuma.

Es aizgāju uz savu māju — mazu istabiņu, kuru man izīrēja vecs marmora kalējs, un izvilku no paslēptuves savus instrumentus: daudzās lielā riņķī savērtās dažāda lieluma slēdzenes un dažāda veida rīkus — garu naglu ar saliektu galu, paša izgudrojumu, cūkas kāju un tērauda vīli. Paņēmu vēl gabalu maizes un ieliku to

kabatā. Bija vakars; es aizbraucu ar tramvaju pēc Silvāno dotās adreses.

Bez grūtībām atradu māju Parioli alejas apkārtnē.' Tā neizskatījās pēc bagāta nama, un es jutos gandrīz vilies: biju iedomājies, ka tāds vīrs dzīvo greznā pilī, bet šī bija vienkārša, kaut gan moderna māja ar sarkanu ķieģeļu fasādi un baltiem kārbveida balkoniem. Domāju, ka šveicars šajā laikā ēdīs vakariņas, un tiešām — es iegāju nepamanīts un devos tūlīt uz trešo dzīvokli, kur atradās mirušais. Tā kā dzīvoklī bija tikai mirušais, tad durvis nebija no iekšas aizšautas, bet tikai no āra aizcirstas ar parastu atsperes aizslēgu. Lielā steigā, bet nekļūdīgi es izmēģināju dažādas slēdzenes. Stāsta, ka šiem modernajiem aizslēgiem esot katram savādāka slēdzene, bet tas nav tiesa: labi, ja būs ap divdesmit dažādu tipu. Turklāt aizslēgi līdzinās sievietēm: pareizo slēdzeni nevar atrast ar prātu, bet ar nojautu, tāpat kā pareizo izturēšanos pret sievieti. Tiesa gan, no manām slēdzenēm neviena nebija īsti pareiza, bet, kādu duci izmēģinājis, es jau zināju, kurai zobi ir par gariem un kurai jāievīlē robi. To zina vai, labāk sakot, jūt tikai zaglis, kuram tas ir sirdslieta. Zagļa acs ir kā ķirurga acs: tūlīt redz, cik milimetru ir vajadzīgs, cik ne.

Kad es biju skaidrībā par slēdzeni, bez steigas uzkāpu līdz balkonam. Tam bija vienkāršas koka durtiņas ar veclaicīgu atslēgu. Es iebāzu savu slēdzeni, ar galu aizķēru atsperes riņķīti, pagriezu, un durvis bija vaļā. Es tās atvēru un atrados uz balkona. Tas bija viens no modernajiem balkoniem, kuri izskatās pēc atvāztām kārbām, tie ir tīri, tukši, bez kādiem iekārtas priekšmetiem, aiz kuriem varētu paslēpties, bez otras izejas, bez savienojuma ar citiem balkoniem vai jumtiem bēgšanas

gadījumam. Mēnesnīcā uz balkona bija tik gaišs kā balles zālē. Es tomēr atradu kaktiņu kāda zelmiņa ēnā, nolupos, izņēmu vīli un sāku pielāgot slēdzeni. Pēc nojautas es zināju, cik dziļi jāvīlē; vispirms slēdzene bija jāpataisa tievāka, vajadzīgo robu es ievīlētu vēlāk. Kad man šķita, ka tagad slēdzene ir kārtībā, es atlaidos visā garumā, apēdu savu maizes gabalu un izsmēķēju cigareti. Vismaz četras stundas man bija vēl jāgaida. Es nosviedu cigaretes galu, ierāvos kaktā un drīz aizmigu.

Tieši pēc četrām stundām es pamodos un manīju, ka miegs man ir nācis par labu. Jutu, ka eju uz kāpnēm tikpat mierīgi kā ierēdnis, kas iet uz biroju: rāms, bez uztraukuma, možs, skaidru galvu. Es palēnām nokāpu līdz trešajam dzīvoklim un tur izmēģināju savu slēdzeni. Es nebiju kļūdījies: tā gandrīz derēja. Man tikai vēlreiz vajadzēja pārlaist ar vīli, tā viegli griezās, un durvis atvērās.

Dzīvoklis bija pavisam vienkāršs, to es redzēju no pirmā acu uzmetiena; viens no tiem četristabu dzīvokļiem ar virtuvi, vienkārši iekārtots, kas zagļus nevilina. Un tomēr, tas ir bijis ievērojams vīrs; tā avīzē bija skaidri teikts. No ieejas es gāju tālāk pa gaiteni, kādas durvis bija vaļā, un tajās spīdēja gaisma, kas nelikās lampas gaisma. Es tūlīt sapratu, ka tā ir mēnesnīca, kas īsā staru kūlī iespīdēja pa atvērto logu no dārza istabā. Izņemot gaišo vietu pie loga, visa istaba bija tumsā; es izvilku kabatas bateriju un sāku izlūkošanu. Vispirms es ieraudzīju no vienas vietas plauktus, pilnus ar grāmatām, tad masīvu, bagātīgi ar koka griezumiem rotātu galdu uz lauvas ķetnām un puķes. To bija ļoti daudz, un tās bija daždažādas, visvairāk gan rozes, neļķes, gladiolas. Te pēkšņi starp ziediem es ieraudzīju mirušā seju: viņa bārda, ūsas un mati bija balti un spoži kā zīds; seja tukla un sārta; nolaistie plaksti caurspīdīgi; tas bija vīrs ap septiņdesmit gadiem, korpulents, impozants, turīgs, aristokrātisks. Ievērojams mironis, mironis sinjors. Lēnām es vadīju lampiņas gaismu zemāk: viņš bija melnā frakā, sarkanu un dzeltenu lentu pār balto priekšu un baltu kravati skaistā mezglā zem sudrabainās ķīlbārdiņas. Bet tur jau arī rokas — uz krūtīm saliktas, sārtas, koptiem nagiem, mazliet ar vasaras raibumiem. Tūlīt arī es ieraudzīju gredzenu: zaļais smaragds pacēlās pār īso, mazliet pietūkušo pirkstu. Es paņēmu lampiņu kreisajā rokā, noliecos un, saņēmis gredzenu ar diviem pirkstiem, sāku to griezt un vilkt. Tas nenāca nost; tad es rāvu, un gredzens palika man rokā. Man likās, ka rāviens ir sakustinājis mironi; es pacēlu lampiņu, un tiešām — tagad viņam mute bija vajā un zem valzirga ūsām skaidri redzami daudzie zelta zobi. 5ajā brīdī es salēcos no klusa svilpiena. Atri apgriezies, es ieraudzīju logā Silvāno seju smieklīgi rēgojamies pāri palodzei. Bālāks par mirušo viņš skatījās uz mani ieplestām acīm. Tad viņš klusi noteica: — Ahā, tu atnāci gan …

Tas bija tikai acumirklis; un šinī mirklī es nolēmu viņu piekrāpt. Es mierīgi atbildēju: — Jā, atnācu… bet gredzena nav.

Viņš savilka riebīgu grimasi un aizsmakušā balsī čukstēja: — Tas nevar būt.

—    Nāc paskaties, — es atbildēju. Vilkdamies augšā ar rokām, viņš ar pūlēm uzrāpās līdz palodzei, apgriezās un ielēca istabā. Ne vārda neteikdams, es novirzīju baterijas gaismu uz mirušā rokām, kur gredzena tiešām vairs nebija. Viss trīcēdams, viņš tūlīt teica: Tu esi paņēmis gredzenu … rokas ir sakustinātas.

—   Nerunā muļķības …

—   Jā, tev ir gredzens, zaglis tāds.

Nepalaid muti!

Viņš neteica vairs neko, bet nāca man virsū, mēģinādams piekļūt man pie bikšu kabatas, kur es biju iebāzis gredzenu. Es atkāpos soli atpakaļ tumsā un teicu: — Uzmanies, ka mūs neatklāj.

Bet viņš, kā redzams, nezināja vairs, ko dara, un atkal metās man virsū. Ienākot es biju ievērojis kādas durvis aiz galda, tur droši vien bija izeja. Tā nu es apgāju galdam apkārt, viņš izstieptām rokām man pustumsā sekoja, es veikli atvēru durvis un iegāju pa tām. Tomēr tas nenotika tik ātri, lai viņš manas lampiņas gaismā nepamanītu, ka tās bija garderobes durvis, kurai nebija otras izejas. Kamēr es nemierīgi svaidījos starp vadžos sakārtajiem mēteļiem un cepurēm, dzirdēju viņu apgriežam durvīs slēdzeni un skaļi sakām:

—   Atdod man gredzenu, citādi es tevi atstāšu tur iekšā.

Atrazdamies šinī alā, ari es aiz karstuma un smacīguma biju vai traks no dusmām un atcirtu, ka gredzenu viņam nedošu. Silvāno atgāja no durvīm; es dzirdēju, ka viņš aizdedza lampu un staigāja pa istabu. Nodomāju, ka viņš meklē kādu citu priekšmetu, lai gūtu gandarījumu par gredzenu, un nebiju kļūdījies. Pēkšņi atskanēja spalgs kliedziens un sauciens:

—   Viņš man kož!

Tad dzirdēju soļus, balsis dārzā un namā, durvju sišanu, izsaucienus. Beidzot garderobes durvis atvērās: istaba bija apgaismota, vairāki cilvēki turēja Silvāno

aiz rokām, un manā priekšā stāvēja tik bieži redzētie karabīnieri.

Vēlāk es sapratu, kas bija noticis: nelaimīgais muļķis Silvāno, gribēdams par katru cenu atgūt zaudēto, bija iebāzis pirkstus mirušā mutē, lai izrautu zelta zobus, it kā tie būtu viegli noplūcamas puķes un nevajadzētu īstu zobārsta knaibļu! No satricinājuma mirušais bija aizvēris muti un Silvāno bailēs spalgi iekliedzies. Par visu to es iedomājos vēlāk jau policijā. Bet tajā brīdī es skatījos uz Silvāno un nevaldāmās dusmās purināju galvu: ar tādu degunu neko nevarēja uzsākt; tā bija tikai mana vaina, ka nebiju agrāk to sapratis.

MAZ PRIEKA

r gribētu zināt, kādēļ tad, ja sieviete mums patik, ari tas, kas mums viņā nepatīk, beidzot sāk patikt. Es gribētu zināt, kādēļ es pēc mēneša vai drusku vēlāk tomēr precēšu Pinu, lai gan sen jau zinu, ka viņa nav man piemērota.

Viss Pīnas pozitīvais ir viņas āriene. Viņa ir maziņa, melnīgsnēja, tik stingru miesu kā negatavs auglis, ar zēna seju un vīrieša matu griezumu. Viņa tur mani zem papēža ar divām vai trim īpašībām, kuras vienmēr atstāj uz mani neatvairāmu iespaidu: pirmkārt, tas, kā viņa it kā dejodama cilā savas nervozās kājiņas garajos, krokotajos svārkos; otrkārt, tas, kā viņa sāniski cieši skatās uz mani, nemaz nemirkšķinot savas apaļās pūces acis; un vēl tas, kā viņa dažreiz nostājas ar muguru pret mani un saka: — Aizvelc rāvējslēdzēju!

Un es, vilkdams uz augšu rāvējslēdzēju, redzu viņas brūno kaklu, kas pāriet brūnajos plecos, kurus klāj

maza pūciņa, kāda ir firziķiem. Sīkumi, bet, ja to nebūtu, pievilcība drīz izzustu. Bet tie ir, viņa to zina, un es viņu precēšu.

Tagad parunāsim par trūkumiem vai, labāk sakot, par vienu, bet toties lielu trūkumu par viņas neapvaldīto izturēšanos. Neapvaldīta izturēšanās ir pārāk maigi teikts, vajadzētu teikt — piedauzīga izturēšanās. Ir cilvēki, kuri dzīvē iet soļiem, ir lādi, kuri rikšo, un ir tādi, kuri auļo: Pīna auļo. Tas ir, viņa steidzas ar tādu sejas izteiksmi, kas skaidri aaka: «Bez liekiem vārdiem, ķersimies pie lietas, man nav laika.» Un tā rodas iespaids, ka viņa vienmēr skrien un lauž sev ceļu ar elkoņiem nepacietīgi, strauji, rupji, neiecietīgi.

Es turpretī esmu jau piedzimis ar mierīgu izturēšanos. Es gan drīzāk varētu atļauties neapvaldītu izturēšanos: es esmu liels, plecīgs, stiprs kā vērsis, divdesmit astoņu gadu vecumā sveru deviņdesmit piecus kilo; mehāniskā darbnīcā, kur strādāju, es viens pats varu pacelt mazgabarīta auto. Bet tieši tādēļ, ka esmu tik stiprs, esmu uzmanīgs vārdos un darbos. Protams: jo cilvēks ir stiprāks, jo viņam jābūt laipnākam un savs spēks nav jālieto nevietā. Turpretī Pinai galva sniedzas man tikai līdz krūtīm, un spēcīga ir tikai viņas rupjā, zemā balss (vēl viena īpašība, kas man patīk un kuru biju aizmirsis), bet varbūt tieši tādēļ viņa jūt vajadzību izturēties patvarīgi.

Es viņu precēšu, tur neko nevar grozīt. Bet reižu reizēm man gribas sūtīt viņu pie velna ar visu viņas neapvaldīto izturēšanos, kā, piemēram, vēl nupat aizvakar, izbraucot uz Osliju.

Laiks bija tik karsts, cik karsts vien tas var but Romā ap Marijas debessbraukšanas dienu, kad jau divus

mēnešus ir bijusi tikai svelme. Varbūt no karstuma Pina torīt bija īsta fūrija. Viņa man to tūlīt lika just, tikko mēs satikāmies uz ielas viņas mājas priekšā: Šodien nav laba diena… to tu iegaumē!

—   Kas tad ir noticis?

—   Kaķis pārskrēja pār ceļu … Ko tu domā, kas tad lai būtu nolicis? Nekas!

—   Nu kāpēc tad nav laba diena?

—   Tāpēc, ka divi nav trīs!

Ap pulksten pusdivpadsmitiem Sanpaolo stacijā mēs kāpām vilcienā, kā parasts, satrauktu ļaužu drūzmā. Mēs iekāpām, kad vagons bija jau pilns, izņemot vienu vietu pašā galā; Pīna metās turp kā bulta un apsēdās tieši tajā mirklī, kad kāda ne visai jauna, bāla un slaika meitene, bikla un nopietna, pilnīgs pretstats Pīnai, ari taisījās apsēsties. Būtu gan jāsaka, ka Pīna nevis apsēdās, bet veikli paslīdēja zem tās meitenes sēdamvielas tieši tajā mirklī, kad viņa, būdama labi audzināta, lēnītēm taisījās to novietot uz sēdekļa, gandrīz tā, ka tikko neiesēdās Pinai klēpī. Sapīkusi viņa tūlīt piecēlās un teica: — Tā ir mana vieta.

—   Nē, mana… es šeit sēžu..

—   Bet jūs man to atņēmāt tajā brīdī, kad es jau sēdos … visi ir liecinieki… kas tā par izturēšanos?

—   Es izturos tā, kā man patīk.

—   Sinjorīna, — meitene runāja maigi, bet stingri, piecelieties, vai arī es saukšu kontrolieri!

Sinī drūzmā saukt kontrolieri — tie bija smieklīgi draudi. Un Pīna tiešām skaļi iesmējās. Nu meitene saņēma viņu aiz rokas, teikdama: — Piecelieties, sinjorina! bet Pina iesita viņai skaļi pa roku: — Rokas nost!

Tad iejaucās meitenes tevs: vecs virs sirmām ūsām un kreklā ar vaļēju apkakli, kas atsedza viņa grumbaino kaklu:

—    Sinjorīna, jūs darījāt ļoti slikti, iesizdama manai meitai… jo vairāk tādēļ, ka manai meitai ir taisnība … tātad celieties augšā!

—   Kas tu tāds esi?

—   Kāds, kas varētu būt jūsu tēvs.

—    Man tēvs? Tu gribi teikt, mans vectēvs. Bet ko tas nelga grib no manis? — Ar šo jautājumu viņa griezās pie klātesošiem, kas skatījās un, kā es redzēju, bija sašutuši.

—     Sinjorīna, jums jāatdod vieta! — vecais vīrs pavēloši pacēla balsi. Tagad Pīna spalgi iekliedzās:

—   Maurīcio!

Maurīcio esmu es. Es redzēju, ka Pīnai nav taisnība, un, ja arī viņai būtu taisnība, tomēr, nostādamies pret sirmgalvi, es sevi apkaunotu, tādēļ es negribīgi piegāju un nevarīgi teicu: — Klausieties, es jums ieteicu piekāpties.

Viņš paskatījās manī, aizvainots pakratīja galvu un tad, pievērsies meitai, t.eica: — Nu labi… nav vairs jaunatnei pieklājības.

Visapkārt bija dzirdamas nosodošas balsis; kāds teica:

—    Jaukas lielas… nostāties pret vecu vīru … vismaz gadu dēļ būtu kaunējies.

Kāds puisis piecēlās un, izaicinoši manī skatīdamies, teica meitenei: — Sinjorīna, lūdzu, sēstieties!

Es neteicu ne vārda, bet biju sadusmots, ne tik daudz par jaunekli, viņš taču bija tikai laipns, bet gan par Pīnas rīcību. Cilvēku vidū, kuri skatījās uz mums greizi, mēs klusēdami beidzot nonācām Ostijā. Jūrmalā es Pīnai teicu:

—   Redzi, tāda patvarīga izturēšanās man nepatīk … Visi skatījās uz mums naidīgi un ne bez iemesla.

—   Un kas man par daļu? Es gribēju sēdēt un sēdēju.

Mēs aizgājām līdz peldu iestādei. Ak, kungs, kāda

drūzma: starp kailajiem ķermeņiem, kas gulēja saulē, tikai ar pūlēm varēju atrast vietu, kur kāju spert. Peldu iestādes darbinieks mums paziņoja, ka vajadzēšot iekārtoties kabīnē kopā ar citiem; Pīnas seja samācās, bet viņa neteica neko. Mēs piegājām pie kabīnes; to bija jau aizņēmusi kāda ģimene: tēvs un māte — abi resni un paveci — un divi bērni, ļoti piemīlīga meitene, tieva kā niedre, un melnīgsnējs jauneklītis ap gadiem divdesmit. Tiešām labi cilvēki; tūlīt viņi visi četri sāka teikt: «Lūdzu, lūdzu, iekārtojieties, nāciet tik iekšā!» Pīnai tāda dalīta kabīne nebija pa prātam, un viņa skarbi atcirta:

—   Ja jūs mums arī tā neteiktu, mēs tāpat iekārtotos.

Redzēju, ka visiem četriem mute palika vaļā aiz pārsteiguma. Meitene dzēlīgi piezīmēja:

—   Prinčipesa ieradusies!

Pīna ilgi kavējās kabīnē, un, kad viņa iznāca, meitene iekliedzās: — Mana kleita! — Es paskatījos: lai pakārtu savas drēbes, Pīna bija savīstījusi meitenes kleitu un nometusi uz krēsla. Meitene iegāja kabīnē, paņēma kleitu un to atkal pakāra virs Pīnas drēbēm. Tad Pina atkal paņēma kleitu un nometa zemē:

—   Es negribu, ka šīs lupatas karājas uz manām drēbēm!

—   Jūs uzcelsiet manu kleitu! — meitene iesaucās drebošā balsī.

—   .Tu, meit, esi muļķe… nenieka es necelšu!

—   Jūs to uzcelsiet!

Nu viņas (abas, jāsaka, bija ļoti glītas) stāvēja aci pret aci kā divi gailēni. Vecāki bija piecēlušies kājās; māte teica: — Kā ienāca, tā citu neko nedara, kā taisa traci. — Un tēvs norūca: — Kāda izturēšanās… kur mēs īsti atrodamies?

Šoreiz es sapratu, ka Pīna uzvedās pārlieku netaisni, iegāju kabīnē, pacēlu kleitu un jautāju: — Sinjorīna, kur lai to pakaru?

Un meitene pasmaidījusi teica, lai pakarot to virs viņas mātes drēbēm, un es tā arī izdarīju. Tad es ieslēdzos kabīnē un izģērbos. Kad atkal iznācu ārā, ieraudzīju Pīnu ejam uz pludmali ar jauneklīti, meitenes brāli. Viņi tērzēja un smējās. Sapratu, ka Pīna bija saskaitusies uz mani par to, ka pacēlu kleitu, un gribēja mani sodīt. Es tomēr piegāju viņai klāt un jautāju:

—    Pīna, vai neiesim peldēties?

—   Pazūdi… es iešu ar… starp citu, kā jūs sauc?

—   Lučāno.

—   Es iešu peldēties ar Lučāno.

Es neteicu neko un aizgāju peldēties viens pats. Viņi sāka iet pa pludmali gar pašu ūdens malu un drīz vien nozuda. Pēc peldēšanās es smiltīs nožāvējos un atgriezos kabīnē. Ģimene jau ieturēja azaidu, sēžot pie turzām apkrauta galda; Pina gabaliņu atstatu šķirstīja kādu žurnālu. Viņa parastā balsī jautāja: — Vai neēdīsim arī mēs?

Es paņēmu brokasta sainīti un nosēdos viņai blakus uz kabīnes kāpnītēm.

Es atraisīju sainīti un pasniedzu viņai sviestmaizi,

viņa to attina un sašutusi iesaucās: — Kas tad tas? Vai tu nezini, ka šķiņķis man negaršo?

—   Pina!…

—   Nē — es neēdīšu!

—    Sinjorīna, vai drīkstu piedāvāt? — Tas bija jauneklis, kurš, savas ģimenes nelabvēlīgo skatienu pavadīts, pasniedza viņai maizīti ar aukstu teļa cepeti. Vai jūs esat ievērojuši, ka nepieklājīgi cilvēki, cenzdamies būt laipni, izskatās gandrīz vai smieklīgi? Tāda bija arī Pīna pret šo uzmanīgo jaunekli: viņa paņēma maizīti ar tādu smaidu, kas drīzāk bija grimase, un, vēlreiz pasmaidījusi, koda tajā. Pateikusi man, ka viņai ir neērti, Pīna aizgāja un apsēdās aiz kabīnes ēnā. Es ēdu gluži viens, tad pēkšņi dzirdēju viņas balsi: — Dod man dzert! Vai tu gribi, lai es noslāpstu?

Es piecēlos un aiznesu viņai vīna pudeli. Viņa iedzēra malku un tad platā strūklā izspļāva vīnu uz smiltīm:

—    Kas tā par cūcību? Tas jau ir etiķis!

—   Pīna!

—   Beidz reiz to Pīnu!

—   Sinjorīna, vai nevēlaties nogaršot no mūsējā?

Tas atkal bija jauneklītis, šoreiz ar pudeli. Viņa ar

savu liekuļoto smaidu tūlīt pieņēma piedāvājumu; es atvirzījos nost, un jauneklis to izmantoja, lai apsēstos blakus Pīnai. Tad es piecēlos un aizgāju uz liedagu, apsēdos smiltīs un skatījos uz jūru. Es ar pūlēm valdījos, un negaidot man iešāvās prātā: «Pietiek! Visam beigas. Šodien atgriezīšos Romā viens pats… un vairs nekad nesalikšos ar viņu.»

Šis lēmums mani uzmundrināja. Tagad es varēju skatīties neuztraucoties uz diviem kāju pāriem — Pīnas un jaunekļa — aiz kabīnes vienu otram blakus, man likās, ka man par to vairs nav nekādas daļas. Es izstiepos smiltīs un drīz iemigu.

Nogulēju diezgan ilgi, tad pamodos un tūlīt arī ieraudzīju viņus abus ejam uz jūru peldēties. Viņi sarunājās un izskatījās sadraugojušies; man uzmācās greizsirdība. Jūra bija nemierīga, un tajā brīdī, kad viņi iebrida ūdenī, vilnis pārvēlās viņiem pāri. Pīna iekliedzās un griezās atpakaļ, jauneklis, gluži dabiski, it kā gribēdams viņu pieturēt, saņēma viņu aiz rokas, bet pārāk augstu, pie pašas paduses. Tad es dzirdēju Pīnas balsi:

—    Jūs izmantojat vilni, lai mani glaudītu… žēl, bet no manis jums būs maz prieka… es jums jau sākumā teicu: pievaldiet rokas.

—   Bet es…

—    Es… es… Nekas neiznāks. Pievaldiet rokas … vai tad es ķīniski runāju?… Un vispār atstājiet mani vienu… ejiet atpakaļ pie savas māsas; ar mani jūs velti zaudējat laiku.

Jauneklis bija nepatīkami pārsteigts; jo vairāk tāpēc, ka tā nebūs bijusi pirmā tāda atbilde. Viņš pazemots teica: — Kā jūs vēlaties… es jūs atstāšu vienu.

—    Jā, labi… atstājiet mani… uz redzēšanos un paldies par sabiedrību!

Viņš gāja prom, tomēr reižu reizēm atskatījās, it kā cerēdams, ka Pīna viņu sauks. Bet Pīna gluži viena iebrida jūrā un pieķērās pie glābšanas virves. Es ilgi uz viņu skatījos, jau gribēju iet viņai klāt un salīgt mieru. Tad teicu pats sev: «Maurīcio, šoreiz, šinī izdevīgajā brīdī vai arī vairs nekad.» Un tā nu pēc brīža es atgriezos kabīnē, apģērbos, lūdzu to ģimeni brīdināt Pinu, ka esmu prom, samaksāju un aizgāju.

Vēl kādu laiciņu klaiņāju pa Ostiju, pats nezinu, kādēļ, varbūt cerēju sastapt Pinu. Tad aizgāju uz staciju un parastajā drūzmā iekāpu vilcienā. Visas vietas bija aizņemtas, un es iespiedos kaktā, apņēmies nostāvēt visu ceļu kājās. Te pēkšņi cilvēku pūli es izdzirdu Pinas balsi: — … un kāda man tur daļa?

—        Sinjorīna, to vietu aizņēmu es, visi var apliecināt … tur bija mana soma.

—   Un tagad tur ir mana sēdamvieta!

—   Nepieklājīgā!

—   Tāds tādu pazīst!

—   Nerunāsim, celieties … augšā!

—    Maurīcio!

Lūk, arī drūzmā viņa bija mani ieraudzījusi un nu sauca, lai atbalstu viņas parasto patvarību. Es negribēju ne pakustēties, bet mani vilka kā magnēts. Es iznācu no sava kakta, piegāju pie viņas. Šoreiz tā bija kāda vecīga, ar podagru slima sinjora, ļoti pieklājīga, veselu baltu matu kodaļu uz galvas. Nevarīgāk kā jebkad es teicu: — Sinjora, es dodu jums padomu piekāpties.

—    Kas jūs esat?

—   Esmu sinjorīnas līgavainis.

Un tad viss noritēja kā parasti: kāds piedāvāja vietu sinjorai, visi skatījās uz mani nosodoši, un Pina palika sēžam. Bet vai jūs zināt, ko sinjora apsēzdamās teica?

—        Jūs esat līgavainis? … Ai, nabaga puisis … man jūsu no sirds žēl!

Viņai bija taisnība.

PĒCVĀRDS

Kad runā par mūsdienu ievērojamākiem itāliešu rakstniekiem, tad jāmin ari Alberto Moravias vārds. 1007. gadā dzimušais Moravia ienāk itāliešu literatūrā ar romānu «Vienaldzīgie» (1929). Jau vairāk nekā trīsdesmit gadu viņš atrodas Itālijas demokrātisko rakstnieku avangardā. Viņa darbus tulko visās lielākajās kultūras valodās, viņa varoņi runā no ekrāniem. Savā daiļradē rakstnieks vēršas pret garīgo tukšumu, mantrausību, servīlismu un divkosību, tēlo otrā pasaules kara šausmas Itālijā (romāns «Cočāriete»), parāda, kā jauka meitene iet bojā trūkuma un nabadzības žņaugos, kā irst viņas sapņi par mīlestību un ģimeni (romāns «Romiete»). Fašistiskās diktatūras laikā Moravia palika neatkarīgs, drosmīgs rakstnieks, kas noraidīja katra pielāgošanos valdošajam režīmam, bet viņš ir nesaudzīgs arī pret tagadējo Itālijas iekārtu. Sai ziņā ļoti raksturīgi «Romas stāsti» (1954), kaut gan rakstnieks tajos nesaka nevienu pašu nosodošu vārdu par Itālijas politisko un sociālo iekārtu.

Nabaga strādnieks, kam jāizliek jaunpiedzimušais, jo viņš nespēj uzturēt viņa apstākļiem jau tā pārāk lielo bērnu pulciņu, nevaino nevienu savā nelaimē. Bezdarbnieks, kura ģimene mirst badā, tāpat

nevēršas pret pastāvošo iekārtu. Viņš saprot, ka bads to padarījis par plēsīgu vilku, bet viņš ari atzīst, ka šādu vilku ir tiesības nogalināt tiem, kura īpašumu tas aizskar. Moravias tēlotie ļaudis ir absolūti apolitiski. Nekur netiek minēta neviena politiska partija, ne vārds nav teikts par strādnieku organizācijām, par šķiru cīņu, par proletariātu, it kā tas viss nemaz neeksistētu mūsdienu Itālijā. Vienīgie valsts varas pārstāvji «Romas stāstos» ir karabīnieri (policisti), bet tie ir stingri, noteikti, pieklājīgi. Romas karabīnieri var būt apmierināti ar savu attēlu Moravias grāmatā, bet Itālijas vadošajām aprindām tomēr nav nekāda iemesla būt apmierinātām. Moravias stāsti ir smaga apsūdzība, tie ir graujoši, un, jo mazāk Moravia tieši kritizē un apsūdz, jo bīstamāks viņš kļūst tagadējai Itālijas iekārtai. Moravia grauj ar savu tēlojumu. Katrs atsevišķais stāstiņš (krājumā to ir 61) liekas gluži nevainīga, pa lielākai daļai komiska žanra scēna, komiski pa lielākai daļai ir arī šo stāstiņu varoņi. Bet vispār autors dod mums episki plašu Romas ainavu īpatnējā skatījumā. Nevar teikt, ka mēs redzētu visu Romu: nav šeit ne īsta proletariāta, ne arī sabiedrības virsslāņa, kaut gan ļaudis ir ļoti dažādi. Viņu ir daudz — šo Moravias stāstiņu personāžu: šoferi, viesmīļi, frizieri, ielu tirgotāji, veikalu pārdevēji, dažkārt arī veikalu īpašnieki, gadījuma darbu strādnieki, sīki afēristi, krāpnieki, zagļi, bezdarbnieki. Vesela ļaužu drūzma iznirst no grāmatas lappusēm, gandrīz pusotra simta personu. īstenībā tie ir meistarīgi tverti silueti, jo plaši un dziļi raksturot īsos stāstiņos, protams, nav iespējams, tomēr rodas iespaids, ka ar katru no tiem esam pilnīgi iepazinušies, ka par katru no tiem mēs zinām pietiekami daudz, lai varētu pateikt, kā šī persona rīkosies vienā vai otrā gadījumā. Tā ir Romas un līdz ar to arī Itālijas sīkburžuāzija un deklasētie elementi, kurus «Romas stāstos» tēlo Moravia.

Kāda ir šo ļaužu seja? Jāsaka — atbaidoša. Viņu garīgā pasaule tik šaura, ka šeit nemaz neiederas izteiciens «garīgā pasaule». Tie ir ļaudis bez cildeniem mērķiem, bez plašākām un dziļākām interesēm. Labi nostādīts veikals, personīgā mašīna, pietiekami daudz naudas, lai brīvo laiku pavadītu kafejnīcā vai bārā, spriedelēšana par sporta sacensībām — lāda ir labākā gadījumā šo ļaužu dzīve. Meitenes sapņo kļūt par filmu zvaigznēm un dažkārt kļūst par naktslokālu dziedātājām. Zagļi, blēži un bezdarbnieki ir laimīgi, ja var paēst, par tālāko tie nedomā. Dažkārt Moravias tēlotie ļaudis pašķirsta kādu ilustrētu žurnālu vai aiziet uz kino, kur pa lielākai daļai izrāda amerikāņu kriminālfilmas. Ar sportu tic nenodarbojas, bet sporta sacensības apmeklē. Autors nekad nemin, ka tie lasītu grāmatas, ka tie kaut ko mācītos. Šādai sabiedrībai nav nākotnes, tā lemta bojā ejai. Tā novar ilgi turpināties, ir jānotiek lūzumam. Ļaunākais turklāt ir tas, ka «Romas stāstos» neviens pret šādu pagrimumu neprotestē, neviens par to neceļ trauksmi. Nav arī tāpēc jābrīnās, ka šādā atmosfērā notiek bieži noziegumi, ka šādā sabiedrībā liela nozīme ir naža un dūres varoņiem, ka cilvēks šeit zaudē cilvēka seju.

Kādam no «Romas stāstiem» ir virsraksts «Cilvēka bojā eja», tas ļoti labi derētu arī visam krājumam. Jauns puisis sāk savu patstāvīgo dzīvi, strādādams sava tēvoča galdnieka darbnīcā. Tēvocis izturas pret viņu kā pret savu dēlu, darba biedri ir krietni cilvēki, darbs nav ne pārāk grūts, ne netīkams, tomēr jaunietis nav apmierināts, viņš jūt, ka kaut kā trūkst. Kā īsti, to viņš nevar pateikt Mēs to redzam — viņā iet bojā cilvēks, viņš kļūst par mašīnas piedēkli, viņa pasaule sarūk. Darbnīca, bārs, kino, sporta sacīkstes (nevis pats sports), kāda mīlas dēka — tā būs turpmāk visa viņa dzīvo. Viņam jākļūst tādam pašam kā daudzi citi, kas vairs neko nedomā.

Konstatējot šādus faktus, Moravia kļūst par bargu tiesnesi, un viņa grāmata, kas, pavirši to pārlasot, var likties tikai jautru stāstiņu virkne, kļūst par apsūdzību pret to sabiedrību, kurā tik daudzi zaudē savu cilvēka seju.

Kā aiz šķietami nevainīgā komisma Moravias darbā ir nopietns saturs, tā arī aiz šķietami vienkāršās, nepretenciozās formas jūtams liela mākslinieka drošais tvēriens. Moravia savam krājumam izvēlējies grūtu formu. Katrs stāstiņa varonis stāsta pats par sevi, tikai reizēm stāstītājs ijjjv galvenā persona, viss tomēr tiek stāstīts no vienas noteiktas personas viedokļa. Tātad svarīgākās darbojošās personas tiek raksturotas ne tikai ar viņu rīcibu un izturēšanos, bet arī ar stāstijuma formu. Autoram vajadzēja iejusties dažādu personu domu un jūtu pasaulē, var droši teikt, ka neviena no tām nelīdzinās viņam pašam. Moravia taču nav ar pielāgotu slēdzeni iekļuvis aizslēgtā dzīvokli, lai novilktu mirušajam dzīvokļa saimniekam no pirksta dārgu gredzenu, taču lieliski noraksturots zaglis, kas sevi tur par īstu goda vīru, spraigi tēlota viņa apdomīgā un noteiktā rīcība tumšajā dzīvokli, kur kabatas baterija apgaismo tikai mazu laukumiņu un mēness, iespīdēdams pa atvērto logu, padara visu irreālu un fantastisku. Jāsecina, ka autors tiešām pazīst Romas zagļus un blēžus, bet tikpat labi viņš pazīst arī viesmīļus, šoferus, veikalu pārdevējus un dažādus amatniekus. Katrā ziņā Moravia mūs pārliecina, ka šie ļaudis tiešām ir tādi, kādus viņš tos tqlo.

Moravias varoņi nav izglītoti cilvēki. Ar daiļliteratūru viņiem nav nekādas saskares. Viņi stāsta parastajā, ikdienišķajā sarunu valodā, bez patētikas, bez lirisma, boz dramatisma. Bet ko Moravia panāk ar šo vienkāršo sarunu valodu! Viņa rokās tā kļūst par apbrīnojamu ieroci. Katra frāze rūpīgi veidota, tomēr tā saglabā brīvā, nepiespiestā stāstījuma skanējumu. Kaut gan tajā ir ritms, tomēr vajag labi ieklausīties, lai šo ritmu pamanītu. Moravias vienkāršība ir stilistisks meistardarbs. Mes nejutām formu, mēs tikai redzam cilvēkus un vidi, kurā tic darbojas. Katrs teikums vai nu virza darbību uz priekšu, vai tēlo pašu svarīgāko apkārtnē, vai raksturo personu. Vislielākā taupība izteiksmes līdzekļu lietošanā panāk apbrīnojamu izteiksmību, bet šī izteiksmība neduras acīs, tā ir tikai tēlojuma skaidrība un noteiktība. Literārā daiļrade romāņu valodās bieži ir deklamatoriska, patētiska, retoriska. Šis iezimes tā mantojusi no latiņu literatūras, bet Moravias «Romas stāstos» ne vēsts no retorikas, tic atgādina Puškina un Cehova prozu. Dažkārt tomēr Moravias atturīgais stils iezaigojas kā dārgakmens, tas notiek tad, kad viņš tēlo Itālijas

pavasari — dzidrās, zilās debesis, baltos mākonīšus, zaļojošos pakalnus. Tad Moravia kļūst par dzejnieku, un mēs nojaušam, ka viņa valodā var skanēt arī citi reģistri. Moravia necenšas panākt efektu, viņš neakcentē situācijas komismu, viņa varoņi stāsta nopietni, tie netaisa jokus. Šķiet, ka autors tikai pasmaida, bet viņa smaidā ir dziļa līdzjūtība cilvēku ciešanām — īsts, patiess humānisms.

«Romas stāstos» daudz komisku situāciju, daudz komisku tipu, bet vēl vairāk tur ir ciešanu, tikai šīs ciešanas slēpjas aiz komisma čaulas.

Meitene iedomājas, ka viņas priekšā atklājas filmu zvaigznes karjera, viņai jāierodas pie režisora, viņa cenšas apģērbties pēc iespējas labāk, izdod varbūt šim nolūkam pēdējo naudu, viņa ir smieklīga savā lētticībā un iedomībā, bet, kad atklājas, ka meitene ir tīši maldināta, viņa to saprot, sapņi im ilūzijas sabrūk, viņa paliek bez nākotnes izredzēm un saskata savas turpmākās dzīves pelēcīgo vienmuļību. Tās ir īstas, cilvēciskas ciešanas. Nelaimīgi ir arī visi tie Morāvias stāstiņu varoņi, kas savā bozizredžu eksistencē izdarījuši noziegumu. Viņi cieš, dažkārt paši to īsti neapzinādamies. Garīgais tukšums, eksistences šaurība, atsevišķu indivīdu atrautība no kāda plašāka kolektīva — tas viss īstenībā ir dziļo ciešanu avots. «Romas stāstu» varoņi pa lielākai daļai ir nožēlojami un nelaimīgi. Cilvēku nelaimes autors atklāj dažkārt tik nesaudzīgi, ka viņam varētu pārmest pat nežēlību, bet šī nežēlība ir hirurga nežēlība, kas griež, lai atklātu sastrutojumus.

Diviem šādiem sastrutojumu veidiem autors pievēršas atkārtoti. Vienu no tiem var saukt par viesmīļa kompleksu. Viesmīlim jābūt vienmēr laipnam, laipnība, saka Moravia, ir viņa amata rīks. Bāra, kafejnīcas vai osterijas viesi var būt pret viesmīli rupji, netaisni, aizvainojoši — viesmīlim jāpanes pazemojumi, viesmīlis nedrīkst protestēt. Pazemojumi un aizvainojumi sakrājas, līdz beidzot rodas smags psihisks sastrēgums. Viesmīlī dzimst nepārvarama vēlēšanās savukārt būt rupjam pret apmeklētājiem un aizvainot. Tas vjss beidzas ar katastrofu — darba zaudēšanu.

Otrs psihiska sastrutojuma veids ir fiziski vāja, neglīta cilvēka ciešanas. Sievietes viņus neievēro, par viņiem smejas, viņos mostas skaudība un naids pret fiziski stipriem un skaistiem cilvēkiem. Sīs jūtas dažkārt ktūst tik spēcīgas, ka vājais un neglītais ar sevišķu baudu apvaino fiziski pārāko, protams, ja to var izdarīt nesodīts; dažkārt tas gatavojas pat nogalināt savu konkurentu. Sie psihiskie sastrēgumi kļūst sevišķi postoši tādēļ, ka «Romas stāstu» varoņiem nav cildenu mērķu, kas viņus paceltu pār eksistences šaurību, viņi neatrod savas dzīves piepildījumu arī darbā. Izņēmums šai ziņā ir šuvēja pundurite Nespola. Tā mīl savu darbu, tā no visas sirds priecājas, ja viņas klientes ir skaistas un pievilcīgas. Nespolas mīļotais dēls kļūst par slepkavu, bet arī tas nesalauž šo mazo, bet garīgi stipro sievieti. Nespola laikam gan ir pats gaišākais un simpātiskākais tēls visā «Romas stāstu» garajā personāžu virknē. Sieviešu tēlu tajā vispār ir daudz mazāk nekā vīriešu, turklāt visi stāstītāji ir vīrieši.

«Romas stāsti» ierosina nopietnas pārdomas, tos var, protams, arī lasīt, lai izklaidētos, un katrs lasītājs priecāsies par dzīves un cilvēku daudzkrāsaino tēlojumu, bet daudz vairāk gūs tas, kurš tos lasīs uzmanīgi, — tam atklāsies Moravias dzīves vērojumi un meistarības noslēpumi, tas gribēs tos pārlasīt atkal un atkal.

G. Lukstiņš

SATURS

Neiecietīgais .

Uz redzēšanos Maija lietus .

Nemēģini noskaidrot . Jauks vakars .

Karsta laika untumi . Dublētājs ….

Āksts………………………..

Viltotā nauda .

Kravas mašīnas šoferis Domātājs …. Mērglis …. Starpnieks…. Mazulītis …. Labi pārdomāts noziegum Groziņu vakars Atriebība . .

Varonis pret paša gribu .

Izšķērdētājs Nelaimīga diefla Dārglietas.

Tabu .

Es nesaku nē .

Draudu vēstule Pārbaude .

Koka lelle Čočāriete .

Romiešu monēta Svētku izbraukums Romas briesmonis Draudzība.

Cilvēka bojā eja Neveiksminieks Vecais muļķis Katerīna .

Mammiņa .

Brilles

Ķiniešu suns Mārio .

Draugiem nav naudas Bu, bu, bu Zagļi baznīcā .

Tagad tava reize! Nelieša seja . Nelaimes putns Izloze .

Ēd buljonu! .

Uz laukiem Viņa dienas . Nelaimīga ekskursija

Tarzāna atriebe Romolo un Remo . Miesnieka ģīmis . Ēstgriba

Slimnieku kopēja . Apraktās dārglietas Konkurence Knēvelis .

Sargs …. Deguns Maz prieka Pēcvārds .

АЛЬБЕРТО МОРАВИЯ РИМСКИЕ РАССКАЗЫ

ЛатниПское государственное издательство Художник И. Звагузис На латышском языке

Albcrto Moravla ROMAS STĀSTI

Mākslinieks /. Zvagūzis. Redaktors G. Lukstiņš. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore I). Pastare.

Korektore R. Igovena. Nodota salikšanai 1961. g. 4. oktobrī. Parakstīta iespiešanai 1961. g. 11. decembrī. Papīra formāts 70X108/32. 17,75 fiz. iespiedi. 24.36 uzsk. iespiedi. 23.92 izdevn. I. Metiens 15 000 eks. Maksā 1 rbl. 33 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīga. Padomju bulv. 24. Izdevn. NT r. 14835-D2026. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 3002.

A(Itāl)

NOTES

[1] pazīstams romas cietums.

[2] karstais dienvidaustrumu vējš.

[3] Ēdnīca ar alkoholiskiem dzčrieniem.

[4] makaronu veids.

[5] māņticīgi [audis domā, ka aukla, ar kuru pakāries pašnāvnieks, nesot laimi.

[5] Ievērojamākais Romas stadions.

[6] dižciltības tituls Itālija.

[7] ievērojama romas pils ar parku.

[8] nocietinājuma mūris no 3. m. e. gadsimta.

[9] pīnijas rieksts — itāliski «pinjolo» (pignolo) jeb «pinokio» (pinocchio). «Pinokio» ir arī marionete lej]u teātrī. Meitene, to izmantodama, identificē Pepīno ar pīnijas riekstu.

[10] latīniski: «esmu vainīgs».

[11] senu monētu pazinējs.

[12] publiska ateja. Ķeizars Vespasiāns lika ņemt maksu piir publisku ateju lietošanu.

[13] torello — vērsītis.

[14] kaudze.

[15] krogusbrālis.

[16] italiski — nespola.

[17] skaista (spāniski).

[18] lauznis zagļu valodā.

[19] debessbraukšana.

[20] pomāde.

[21] zobens,

[22] itāliski anīss — aniče.

Content

Moravia Alberto Romas stāsti

NEIECIETĪGAIS

UZ REDZĒŠANOS!

MAIJA LIETUS

NEMĒĢINI NOSKAIDROT

JAUKS VAKARS

KARSTA LAIKA UNTUMI

DUBLETĀJS

ĀKSTS

VILTOTĀ NAUDA

KRAVAS MAŠĪNAS ŠOFERIS

DOMĀTĀJS

MĒRGLIS

STARPNIEKS

MAZULĪTIS

LABI PĀRDOMĀTS NOZIEGUMS

GROZIŅU VAKARS

ATRIEBĪBA

VARONIS PRET PAŠA GRIBU

IZŠĶĒRDĒTĀJS

NELAIMĪGA DIENA

DĀRGLIETAS

TABU

ES NESAKU — NĒ

DRAUDU VĒSTULE

PĀRBAUDE

KOKA LELLE

ČOČARIETE

ROMIEŠU MONĒTA

SVĒTKU IZBRAUKUMS

ROMAS BRIESMONIS

DRAUDZĪBA

CILVĒKA BOJA EJA

NEVEIKSMINIEKS

VECAIS MUĻĶIS

KATERINA

MAMMIŅA

BRILLES

ĶINIEŠU SUNS

MARIO

DRAUGIEM NAV NAUDAS

BU, BU, BU

ZAGĻI BAZNĪCĀ

TAGAD TAVA REIZE!

NELIEŠA SEJA

NELAIMES PUTNS

IZLOZE

ĒD BULJONUI

UZ LAUKIEM

VIŅA DIENAS

NELAIMĪGA, EKSKURSIJA

TARZĀNA ATRIEBE

ROMOLO UN REMO

MIESNIEKA ĢĪMIS

ĒSTGRIBA

SLIMNIEKU KOPĒJA

APRAKTĀS DĀRGLIETAS

KONKURENCE

KNĒVELIS

SARGS

DEGUNS

MAZ PRIEKA

PĒCVĀRDS

SATURS

NOTES