Hašeks Jaroslavs

Sabiedriska cilvēka likstas

JAROSLAVS HAŠEKS

SABIEDRISKA CILVĒKA LIKSTAS

AUTORA PRIEKŠVĀRDS

(Ievads 1926. gadā izdoto J. Hašeka Kopoto rakstu 1. sējumam)

Sastādīt grāmatām priekšvārdus ir ārkārtīgi interesants literārs uzdevums. Priekšvārdā parasti mēdz novērtēt autora literāros talantus, tāpēc viņš uztic priekšvārda sacerēšanu kādam savam draugam. Man diemžēl neizdevās sameklēt piemērotu personu šim uzdevumam, tāpēc esmu spiests pats sacerēt priekšvārdu savai grāmatai.

Šī lasītāju uzmanībai ieteiktā grāmata ir sarakstīta ārkārtīgi asprātīgi, un, pateicoties materiāla atlasei, mākslinieciskajai vērtībai, noformējumam un papīra kvalitātei, tā pieskaitāma pie lielākajiem pasaules literatūras pieminekļiem. Ceru, ka aiz saviem cildenajiem mērķiem, spožā izteiksmes veida un stilistiskajiem dai|umiem tā iemantos nedalītu atsaucību un atzinību un to izpirks dažās dienās. Protams, man jāaizrāda cienījamajiem lasītājiem, lai viņi neuzķeras uz to cilvēku makšķeres, kuri šo grāmatu pels. Uz iespējamiem iebildumiem — sak, kā tas izskatās, ka es pats ceļu savus darbus vai debesīs, varu atbildēt, ka ikvienam cilvēkam paša uzrakstītais noteikti ir tuvāks un saprotamāks nekā sazin kādam svešam kritiķim.

Ieguvis teicamu audzināšanu un iepazinies ar pasauli, es nevaru nedalīties ar lasītājiem savā pieredzē. Es jūtu milzīgu vēlēšanos informēt godāto publiku par to, kas dažkārt atgadās šai pasaulē, lai ikviens varētu smelties šai grāmatā jaunus spēkus, mīlestību uz dzīvi un spējas, nezaudējot cerības, ķepuroties joprojām pa mūsu nabaga zemeslodi, lis sastādīju šo grāmatu visai rūpīgi, ievietodams tanī savus labākos sacerējumus, lai plaši iedzīvotāju slāņi varētu par mērenu maksu gūt baudu un labumu. Es ļoti vēlētos, lai šī grāmata nonāk rokās visiem pedagogiem un kļūst par mūsu jaunatnes audzināšanas līdzekli.

Ja šī grāmata nav nevienam veltīta, tad tur vainojami tie, kas piedāvāja man pārāk zemu atlīdzību par veltījumu. Es nevarēju pieņemt visādus sīkstulīgus priekšlikumus, tāpēc, izmantojot gadījumu, atļaušos paziņot cienījamajiem lasītājiem, ka apgādāju savas grāmatas ar pašrocīgu autogrāfu un veltījumu par šādu taksi:

«Mīļajam draugam» ar pašrocīgu parakstu — 50 čehu kronas.

«Manam dārgajam draugam» ar pašrocīgu parakstu — 100 čehu kronas.

«Par uzticīgas draudzības zīmi» ar pašrocīgu parakstu — 200 čehu kronas.

«Visudārgākajam draugam par mūžīgas draudzības zīmi» un pašrocīgs paraksts ar tušu, kas neizbalē gadiem ilgi, — tikai 500 čehu kronas.

Dziļā cienībā autors

trīs viri ar haizivi

Visu nakti mēs aizvadījām vienos tračos, par ko nevar būt nekādu šaubu, ja kompānija sastāvēja no žurnāla «Dzīvnieku Pasaule» redaktora, no čūsku dresētāja un blusu cirka direktora Mesteka un karuse|a, amerikāņu šūpoļu un šautuves īpašnieka Svostkas. Mēs visi trīs bijām cilvēki ar diezgan apšaubāmiem eksistences līdzekļiem. Ja mums būtu vizītkartes, tad katram, lai neviens viņu neturētu par krāpnieku, vajadzētu likt piedrukāt pie sava titula vārdiņu «bijušais». Tātad — bijušais «Dzīvnieku Pasaules» redaktors, bijušais čūsku dresētājs, bijušais karuseļa īpašnieks utt. Dauzās taču pa pasauli visādi ekskaraļi un eksķeizari, kāpēc tad nevarētu kaut kur būt ari blusu cirka eksdirektors?

Uz rīta pusi, kad bijām rupji izdzinuši no kādas kafejnīcas pulciņu nevainīgu studentiņu, mums uznāca pagurums vai, pareizāk sakot, reakcija. Mums vairs nepatika ne harmonika, ne ģitāra, ne ieskurbušās dāmu kapelas pļerkšķīgā mūzika, ne plūkšanās lokālos, ne policijas patruļu iejaukšanās.

Norunājām, ka iesim pastaigāties pa Prāgu. Kad bijām nogājuši līdz Garajam prospektam, tad mūs ieinteresēja tirgotava, kur mēdza pārdot jūras zivis. Tirgotavas personāls pulējās izlikt skatlogā kādu priekšmetu, kas aizņēma visu logu, — kādu dzīvnieku, kas atgādināja zivi. Čūsku dresētājs Mesteks domāja, ka tas esot ronis, karuseļa un amerikāņu šūpoļu īpašnieks Svestka apgalvoja, ka tā esot jūras vārava, bet es, biju

šais «Dzīvnieku Pasaules» redaktors, devos uz tirgotavu, lai uzmanīgi noskaidrotu, kas tā ir par zivi.

—         Tā ir jauna haizivs, — skanēja atbilde. — Īstenībā tā nemaz nav zivs, jo dzemdē dzīvus bērnus.

—        Bet, atvainojiet, šī taču ir nosprāgusi, — es piezīmēju tāpat sarunas pēc.

—    Kas jums prātā? — jūras zivju pārdevējs attrauca.

—    Sī jaunā haizivs ir nonāvēta ar harpūnu. Tā nav pati nosprāgusi, saprotiet. Tā ir mākslīgi sasaldēta.

—    Cik maksā viens kilograms?

—         Haizivi mēs pa kilogramiem nepārdodam. Tas ir reklāmai domāts eksemplārs. Nakti tas turams uz ledus. Ja gribat jūras zivis cepšanai, tad varam ieteikt jūras mēli, buti, jūras mencu un dosim līdzi pamācību, kā tās gatavot.

Es nopirku puskilo butes un atgriezos pie saviem miegainajiem biedriem.

—    Tā ir sešpadsmit mēnešus veca haizivs, — es ziņoju,

—    notverta pie IJelgolandcs salas. Nonāvēta ar šāvienu no lielgaballaivas pēc tam, kad nogremdējusi zemūdeni, kas to gribējusi uzspert ar torpēdu gaisā. Reklāmai domāts eksemplārs. Nakti turams uz ledus.

Bijušais čūsku dresētājs un blusu cirka īpašnieks Mesteks iegrima pārdomās.

—         Iesim uz «Zelta kuģi», — viņš mūs uzaicināja. — Man šķiet, ka ar to haizivi var kaut ko iesākt.

«Zelta kuģī» mūs negribēja laist iekšā manas jūras zivs dēļ. Tad mēs buti godīgi sadalījām starp diviem miesnieka suņiem, kuri, apostījuši cienastu, neķērās tam klāt, bet sāka neganti brukt mums virsū un vankšķēt.

Tagad mēs tomēr tikām iekšā traktierī «Pie zelta kuģa», pasūtījām konjaku un gaidījām, ko teiks Mesteks.

—         Pirms vairākiem gadiem, — Mesteks pēc krietna laika sprīža ierunājās, — man bija stikla trauks. Sai traukā man

bija odze, par kuru visiem stāstīju, ka tas ir ar anakondu sapārotas milzu tīģerčūskas mazulis. Pasūtīju afišas, apbraukāju ar savu odzi visu Morāviju un nopelnīju piecsimt guldeņus. Ja mēs nopērkam īstu haizivi, tad pēc divām nedēļām esam miljonāri.

Sabāzām galvas kopā, un traktiernieks sāka visai neuzticīgi raudzīties uz mums, kad sadzirdēja aprautus čukstus:

— Tvertne . . . reklāma … haizivs . . . efektīgas lekcijas … tas būs traks numurs.

Vienbalsīgi nolēmām, ka Mesteks vislabāk pratīs visu nokārtot ar haizivs īpašnieku.

Mesteks tūliņ aizgāja un pēc stundas bija atpakaļ ar ziņu:

— Haizivs ir mūsu ar visu trauku. Pēc brīža būs klāt. Maksa ar visu trauku — septiņdesmit guldeņi.

No šā brīža sākās mūsu ceļojums ar haizivi, no kura man vēl līdz šim laikam saglabājušās visjaukākās un vispatīkamākās atmiņas.

Mēs nolēmām braukāt ar haizivi tikai pa mazām pilsētiņām, kur cilvēki vēl nav izlutināti ar biežām ceļojošā kino izrādēm, kur nekas sensacionāls nav redzēts, kur mūsu haizivi sagaidīs ar skaidru, nesamaitātu sirdi. Tur mūsu haizivs ļaus viņiem ieskatīties nezināmā šausmu un baismu pasaulē un pamodinās neliekuļotu interesi.

Pirmā tāda pilsēta bija Strakonici. Mēs piebraucām ar savu haizivi tieši pie restorāna «Atpūta». Kamēr es devos uz spiestuvi nokārtot jautājumu par afišām, Mesteks ievadīja sarunas ar restorāna īpašnieku. Viņš apsolīja tam milzīgu publikas pieplūdumu un uzaicināja, lai nāk aplukot haizivi, kas gulēja pagalmā savā garajā šķirstā.

Kad restorāna īpašnieks ieraudzīja šo nezvēru, tad atlika projektēto deju vakaru uz parītu un atdeva mums zāli pilnīgi

par velti.

Tikmēr es sastādīju spiestuvē afišas tekstu:

«Ziemeļjūru briesmonis! Okeāna dziju traģēdija!

Pagodināmies paziņot cienītajiem Strakonicu pilsētas iedzīvotājiem, ka esam viņiem sagādājuši izdevību noskatīties vērtīgu izstādi, kur tiks eksponēta pie Helgolandes salas notverta haizivs, kura pēc nežēlīgas cīņas tika nogalināta ar šāvienu no lielgaballaivas, kad bija nogremdējusi zemūdeni, kas gribēja viņu ar torpēdu uzspert gaisā. Veselus divus mēnešus šī haizivs plosījās pa ziemeļu jūrām, apdraudēdama zvejnieku laivas un kuģus ar izceļotājiem. Viņas kuņģī atrasts kapteiņa Trestena — Viņa majestātes Dānijas karaļa loča līķis. Publicējam šeit pēdējo jūras nezvēra nolaupīto upuru sarakstu:

Jans -un Marija, nabadzīga Strālzundas zvejnieka bērni.

Vilhelms Boruss, teoloģijas students no Slēzvigas.

Vladimirs Novotnijs, čehu emigrants no Berounas.

Džims Denlops, Lielbritānijas galvenais jūras kontrolieris, sv. Jūlijas ordeņa bruņinieks, Londonas pilsētas deputāts.

Matejs Kapistrans, kanoniķis, Navaras un Palermo bīskaps, pāvesta vikārs.

Izstāde atvērta tikai vienu dienu, 15. maijā, no pkst. 2 līdz 7 vakarā. Ieejas maksa 30 kreiceri. Skolēniem vecāku pavadībā puscena!»

Mēs visi trīs cits citu papildinājām. Katrs šai svarīgajā brīdi darīja sani darbu. Bijušais karuseļa, amerikāņu šūpoļu un šautuves īpašnieks prata šādas afišas uzlīmēt pat uz baznīcas vārtiem tik piemīlīgā un jaukā veidā, ka neaizskāra neviena ticīgā jūtas un galu galā pat baznīckungs viņam laipni palīdzēja. Tikmēr Mesteks apmeklēja vietējo skolas padomi un paziņoja tai, ka trūcīgiem un čakliem skolēniem pēc skolotāju kungu saraksta ieeja izstādē bez maksas.

Es savukārt devos uz rātsnamu, lai vēl īpaši uzlūgtu pilsētas vecāko.

Tas bija tipisks Dienvidčehijas demokrāts. Viņš spēcīgi saspieda man roku un apvaicājās:

— Haizivs? Lieliski! Man varen patīk haizivis. Vai nekož? Beigta? Paskatīsimies to ērmu. Ieradīšos ar visiem pilsētas domniekiem.

Grūtāk jau gāja ar puskurlo mācītāju. Ilgi pūlējos, kamēr ieskaidroju, ka mēs neesam nekāda klejojoša trupa, pret kurām viņam bija aizspriedumi. Kad beidzot iestāstīju viņam, ka runa par haizivi, viņš sāka kaut ko melst par valzivi, kas aprijusi pravieti Jonasu. Bija redzams, ka viņam atrofējušās smadzenes un tanīs stūrgalvīgi turas sen atmiņā iespiedušies priekšstati, jo viņš pasauca kapelānu un sacīja tam:

—   Mīļais František, ejiet tam kungam līdzi, viņš jums parādīs kādu valzivi.

Kapelāns pielipa man kā dadzis, un es dabūju aizvilkt viņu līdz tirgus laukumam, iekams ieskaidroju, ka mēs izstādām haizivi. Viņš kaut ko runāja par cilvēku saskaršanos ar dabas mīklām, no kurām rodoties neticība dieva visspēcībai, un beidzot es laimīgi tiku no viņa vaļā.

Es apmeklēju arī žandarmēriju. Žandarmu virsnieks bija progresīvs cilvēks, sita man uz pleca un daudzināja:

—    Jūs tikai meklējat, kur var ko nozagt, jūs blandoņi, kumēdiņu rādītāji, čigāni!

Kad pastāstīju, ka gribam izstādīt haizivi, viņš ar īstu žandarma lielību paziņoja, ka tādas haizivis esot jau redzējis tūkstošiem un, ja šī nebūšot īsta haizivs, tad likšot mūs visus iesēdināt.

Kāds pensionēts profesors, kurš pavadīja sava mūža atlikušās dienas Strakonicos, uzlūdza mani uz pusdienām un ēdam- laikā klāstīja teoriju, ka zinātne nepieņemot dogmas, jo apzinoties, cik zināšanas relatīvas. Visumā es tomēr nenožēloju, ka iepazinos ar šo veco kungu. Viņam bija zinātniska vārdnīca, no kuras es izrakstīju visu nepieciešamo publiskai lekcijai par haizivi.

Pulksten divos restorāna zālē bija tik daudz ļaužu, ka ne ābolam vietas, kur nokrist. Uz paaugstinājuma atradās tvertne ar haizivi. Ļaudis tai tuvojās tā, it kā būtu nākuši skūpstīt svēto pīšļus. Vispirms es nolasīju saistošu lekciju par jūras briesmoņiem, pēc tam vācām labprātīgus ziedojumus nelaimīgās haizivs piemiņai.

Pulksten trijos ieradās skolēni ar veselu armiju skolotāju. Atceros kādu mazu meitenīti, kura baidījās un raudāja un kuru skolotāja ar varu pievilka pie haizivs.

Pilsētas domnieki ieradās pulksten četros. Pilsētas vecākais iedeva piecas kronas un negribēja ņemt atlikumu atpakaļ.

Tic bija laimīgi brīži. Naudas mums bija kā spaļu.

Mesteks iepazinās pie haizivs līķa ar kādu atraitni un pavadīja pie viņas nakti. Es pārgulēju pie pilsētas vecākā, bet Svestka policijas iecirknī, jo traktierī bija saplūcies ar kādu grīdu vaskotāju no Skoršiciem, kurš bija rupji apvainojis mūsu haizivi, apgalvodams, ka tā neesot nekāda haizivs, bet delfīns, un viņš to labi zinot, jo esot kalpojis flotē.

Kad mēs no rīta visi atkal satikāmies restorānā, tad restorāna īpašnieks, kurš vēl vakar bija pati laipnība, saņēma mūs ārkārtīgi rupji.

Mūsu haizivs smirdot! Viņa sieva neesot varējusi visu nakti gulēt, šorīt viņš bijis spiests atsaukt ārstu. Visiem esot nelabi, pat sīkprecu iznēsātājs jau kopš paša agra rīta dzerot rumu. Lai mēs tūliņ vācot to maitu ārā no zāles un turpmāk te vairs nerādoties, citādi viņš mums, tādiem kumēdiņu rādītājiem, pataisīšot zilas muguras.

Viņam bija pilnīga taisnība. Ar haizivi pa nakti bija notikušas lielas izmaiņas, un tās mirstīgo atlieku sairšanas process ritēja visai strauji.

Es ieteicu haizivi iebalzamēt. Manu priekšlikumu pieņēma. Nopirkām piecas pudeles odekolona un vēl kādu smaržūdeni, laikam pačuli, apmazgājām ar to mūsu haizivi un krietnu daudzumu salējām tai iekšā.

Tad mēs iecēlām haizivi ratos un braucām uz Vodņaniem.

No sokolu nama mūs izraidīja ar visu haizivi, lai gan turienes zāle mūs ļoti pievilka ar savu plašumu.

Mūs pieņēma tautas namā, kur mēs izlējām pār haizivi četras jaunas pudeles odekolona.

Un tad viss ritēja milzīgā steigā. Afišas, aģitācija, daudz apmeklētāju. Haizivs izdvesa tik necilvēcīgu smaku, ka zālē visi ģība. Mēs trīs arī tikko turējāmies uz kājām, jo no paša rīta dzērām konjaku, lai varētu visu panest un paciest.

Neatceros vairs, kas īsti mūs apcietināja, tikai nakti es pamodos Vodņanu ūķī. Pie labās rokas man gulēja Mesteks, pie kreisās Svestka.

Pēc tam otrā rītā mums lika samaksāt naudas sodu par kāda veselības aizsardzības likuma pārkāpšanu vai par ko tamlīdzīgu.

Mēs netikām uz mūsu haizivs bērēm. To apbedīja uz Vodņanu pilsētas rēķina. Apraka mūsu Ziemeļjūru briesmoni kā nosprāgušu kaķi. Es nemaz nezinu to vietu, kur haizivs atdusas. Uz tās kapa nav pat vienkārša krusta, lai gan, kā to vēstīja mūsu afišas, tās vēderam izgājis cauri pāvesta vikārs, kanoniķis un Palermo bīskaps Matejs Kapistrans.

Dusi saldi, mana haizivs!

Sādžā pie Rabas upes

višinska kungs atstāja savu «propināciju» (krogu) dēlam Bolcslavam un nomira. Svišinskis bija šļabtičs, kura senči kādreiz kalpojuši slavenu augstmaņu galmos, taču viņam bija vajadzējis apmierināties ar kroģēšanu un zemnieku apdzirdīšanu, kā jau tas piederējās.

Par sevi runājot, viņš mēdza lepni izsacīties, ka ne tikai «šļabtičs savā muižā ir tas, pats, kas vojevoda apgabalā», bet ka tāds esot arī šļabtičs savā krogā. Kā šļabtičs viņš ari nomira. Juzdams nāvi tuvojoties, viņš saaicināja visus sādžiniekus un lika uzstādīt istabas vidū degvīna muciņu, lai viņiem būtu ko dzert. Vīri arī dzēra un auroja, cik jaudas:

—    Sveiks, Svišinski, sveiks!

Kad ieradās mācītājs un izbrīnījies jautāja, kas te notiekot, tad Svišinskis tikai atmeta ar roku:

—    Ek, jūsu godība, tā mirst šļahtičs! Pamieloju vēl pirms nāves to kalpu sugu.

Tad viņš lika dēlam ņemt rungu un izdzīt bļaurus no istabas. izsūdzēja grēkus un, izsacījis vēlēšanos, lai viņa bēru dienā sādžiniekiem dod degvīnu par brīvu, mierīgi nomira, iepriekš atvainojies mācītājam, ka nevarot apvaldīt gārdzie- nus . . .

Boleslavs Svišinskis uzņēma krogu. Trešajā dienā pēc nāves veco Svišinski apbedīja kapsētā uz Rabas krasta, kur šalca lapegles, jo kapsēta saplūda ar mežu un līdzinājās mūžam zaļam un mūžam Svaigam dārzam. Tur nu atdusējās vecais šļalitičs blakus savai sievai Staškai, kura bija gluži parasta lauciniece bez kādiem tituliem, atprecēta uz šejieni no kaimiņu ciema.

Pamazām viņa šļabtiča miesas saira pīšļos un palika tikai skelets, kas nemaz neatšķīrās no zemnieku skeletiem tuvīnajos kapos.

Tikmēr viņa dēls Boleslavs saimniekoja Rišovas krogā. Tas bija neliels un neizskatīgs: zema, gara ēka ar salmu jumtu un trim telpām — kroga istabu, dzīvojamo istabu un mazu kambarīti, kurā bija sakrautas visādas grabažas un ielikta sa- čākstējusi gulta. Tanī gļilēja Vloda, kas pirms divpadsmit gadiem te bija ieradusies ubagot, jo māte, nespēdama bērnu uzturēt, bija izdzinusi desmit gadus veco skuķi no mājas.

Vecais Svišinskis bija meiteni pieņēmis — ne jau aiz žēlsirdības, bet tāpēc, ka bija iegādājies divas gotiņas, kurām vajadzēja kopējas. Vloda palika šeit, apmierinādamās ar to nožēlojamo uzturu, ko viņai atmeta.

Viņa bija kurla, jo vecais Svišinskis kādreiz bija viņai pamatīgi iezvēlis ar rungu pa galvu. Toreiz viņa bija pagrabā piedzērusies un pieprasījusi saimniekam jaunas drēbes.

Tomēr visus savus pienākumus viņa pildīja godam. Apkopa govis, Strādāja uz lauka, apkalpoja kroga viesus un, tā kā nedzirdēja, ko tic pasūta, tad bieži saņēma kāvienu. Tagad pēc Svišinska nāves jaunā meitene bija aiz priekiem piedzērusies kā augstos svētkos.

Sādžinieki, kā jau rupji un nemācīti ļaudis, ņirgājās par viņu, lamāja, dauzīja un šad tad nopūtās:

— Skuķi, skuķi, ir gan dievs tevi piemeklējis …

Viņa mēdza iet arī uz baznīcu, kur parasti apsēdās pie durvīm un snauda.

Bet pēkšņi viņa pārvērtās, sāka mest visapkārt biklus skatienus un nenāca ārā no sava kambarīša.

Vīri smējās:

—    Ak, šis Boleslava kungs …

Vlodai piedzima puisītis.

* * •

Neviens nevarēja atcerēties, ka Rišovas sādžā kaut kas tāds būtu kādreiz jau noticis. Tiesa, šad tad atgadījās, ka divi vai trīs mēneši pēc kāzām kādai ģimenei radās pieaugums, bet to viegli nokārtoja: samaksāja prāvesta kungam, un viņš noturēja aizlūgumu par grēciniekiem. Citādi visi dzīvoja kārtīgi un godīgi, tāpēc sākumā neviens negribēja ticēt tam, ko stāstīja vecā Gajanova, kuru mēdza aicināt tamlīdzīgos gadījumos.

Kad viņa izklāstīja šīs jaunās ziņas, tad tikko turējās uz kājām — tā bija piedzērusies.

—         Boleslava kungs mani pēc tam vareni uzcienāja, — viņa lielījās pa visu sādžu. — Dēliņš piedzimis, kājiņas vien cilā, izspļauts tēvs, tas mazais dūkulītis.

Sādžinieki gāja pārliecināties, vai patiešām tā ir, kā vecā Gajanova stāsta, bet Boleslava kungs raidīja visus projām.

Neatlika nekas cits kā iet uz mācītāja muižu. Prāvesta kungs patlaban ēda pusdienas, kad ienāca ciema vecākais Matejs, paklanījās un noskūpstīja pretim pastiepto roku.

—        Lielas nepatikšanas, jūsu godība. Vlodai piedzimis puišelis.

Prāvesta kungs nometa karoti un pietrūkās kājās:

—    Kas ir, Matej?

—        Boleslava kunga vainas dēļ kurlajai Vlodai piedzimis puišelis, — Matejs paskaidroja.

Prāvesta kungs pārskaitās.

—         Pagāni tādi, — viņš sauca, — visi jūs esat pagāni! Ārā, bezgoži! — viņš uzbrēca Matejam. — Gan dievs jūs sodīs! Ārā!

Kad ciema vecākais izmetās pa durvīm, prāvesta kungs atslīga atzveltenī ar šausmām sejā un vaidēja:

—         Kustoņi cilvēku izskatā! Kungs dievs, pamāci mani, ko darīt!

Viņš aši paēda pusdienas un devās pie skolotāja, kas nesen bija te ieradies no Bohnijas Murovaniem. Prāvests pastāvīgi strīdējās ar skolotāju, pārmezdams viņam, ka viņš esot pārāk jauns, pārāk karsts, ar progresīviem uzskatiem un tāpēc pilnīgi samaitāts.

—        Redziet nu, skolotāja kungs, — viņš iesāka bez jebkāda ievada, — ciktāl jus esat tikuši ar savu brīvo mīlestību. Kurlajai Vlodai piedzimis bērns, kura tēvs . ..

—        Bet, prāvesta kungs, — skolotājs turējās pretī, — man gar šo gadījumu nav nekādas daļas.

—         Ak, šī jūsu brīvā mīlestība, — turpināja cienījamais prāvesta kungs, priecādamies, ka aizkaitinājis skolotāju.

—   Diemžēl, šā nelaimīgā bērna tēvs ir tāds vīrs, uz kuru vienmēr esmu paļāvies, — Boleslavs Svišinskis . . .

—    Šļabtičs, jūsu godība, — piezīmēja skolotājs.

—    Nejauciet te šļalitu iekšā! — sirdīgi atcirta prāvests.

—   Jūs esat gan dīvains cilvēks . . .

Izcēlās atkal parastais strīds, kas beidzās ar prāvesta kunga draudiem, ka viņš tūliņ ziņošot skolu valdei par skolotāja nepiederīgo izrunāšanos.

—    Tam nav nozīmes, jūsu godība, — skolotājs atbildēja.

—    Mani pārcels uz citu vietu, un es tik un tā nonākšu debesīs, izturējis šķīstītavu zemes virsū.

Prāvesta kungs noskaities gāja projām, plātīdams rokas un bārdamies:

—    Ak, šie jaunie cilvēki, dieva noliedzēji un kalvinisti! Viņš devās pie Boleslava kunga. Krogs atradās viņā sādžas

galā, un, kamēr prāvests pārgāja pāri upei, viņa dusmas pret grēcinieku mazinājās, jo viņš atcerējās, ka Boleslava kungs

iepērk degvīnu augsti godāto kanoniķu kungu spirta dedzinātavā pilsētā. Ja Boleslavu pārmērīgi nostrostēs, kanoniķu kungi var palikt bez laba noņēmēja. Un prāvesta kungs taču arī gribēja kādreiz tikt par kanoniķi.

Kad viņš tuvojās krogam, tad ieraudzīja tā priekšā pūli sādžinieku, kuri bungoja pa durvīm un auroja:

—    Atver, Boleslav, mēs nākam apsveikt tavu dēlu!

Viņi bija jau pilnā, un pagalmā vāļājās muciņa. Boleslava kungs bija devis viņiem dzert uz jaunpiedzimušā veselību, bet nu vairs negribēja laist iekšā, baidīdamies, ka viņi pieprasīs vēl vienu muciņu.

Prāvesta kungs pielika soli, un pūlis, pamanījis viņu, aprima. Vecais Jozefs, kurš bija cēlis vislielāko traci, noņēma cepuri un satvēra prāvesta kunga tuklo roku, ko dedzīgi noskūpstīja, saukdams:

—    Sādža ir apgrēcinājusies, jūsu godība, kurlā Vloda ir apgrēcinājusies, un viņa godība Boleslava kungs uzņēmies smagu grēku uz savas sirdsapziņas.

—    Kur ir Boleslava kungs?

—    Augstdzimtais grēcinieks ir ieslēdzies propinācijā, — atbildēja ieskurbušais Jozefs. — Lūdziet dievu par mums, jūsu godība. Kas tad mēs esam? — viņš turpināja izsliedamies. — Cūkas, jūsu godība, nekas cits kā cūkas.

Viņš steberēja pie muciņas pārliecināties, vai tur nav vēl palikusi kāda lāsīte. Tikmēr prāvesta kungs pieklauvēja pie kroga durvīm, aiz kurām atskanēja Boleslava balss:

—    Ejiet uz mājām, ubagu dzimums, es jūs iekšā nelaidīšu.

—    Tas ir prāvesta kungs, kas klauvē, nejēga tāds, — sādžinieki brēca. — Mēs tev galvu norausim!

—    Kas tur ir? — neuzticīgi jautāja krodzinieks.

—    Prāvests Ladziovskis, — mācītājs atsaucās, atslēga nograbēja, un viņš iegāja priekšnamā. Tā kā prāvestam līdzi iespiedās arī kāds žūpa un Boleslavam vajadzēja mest viņu

ārā, tad prāvests netraucēts iegāja dzīvojamā istabā. Tur viņš apsēdās uz soliņa un iesāka:

—    Boleslava kungs! Vēsts par to, ka jums piedzimis bērns, pildīja manu sirdi ar neremdināmām sāpēm. Ko līdz jūsu dvēseļu gana brīdinājumi …

—    Mani piemeklējusi nelaime, jūsu godība, — nomākts sacīja Boleslava kungs. — Esmu ļoti apgrēkojies pret dieva likumiem. Biju mazliet iedzēries, žēlīgais dievs… Viņa arī bija piedzērusies un neturējās pretī . ..

Bija aizkustinoši noskatīties, kā Boleslava kungs šās grēksūdzes laikā smagi dvesa un apmulsis berzēja pieri.

—   Tas ir briesmīgs grēks, Boleslava kungs. Ko jūs tagad domājat darīt?

—    Mana dzīve ir sabojāta, jūsu godība. Biju nodomājis precēties un jau izraudzījis saimnieka Staneka meitu no Stro- žas, bet nu ir visam beigas. Būtu dabūjis tūkstoš guldeņu pūrā, varējis uzlabot saimniecību, piepirkt gabalu meža, bet viss velti, apkaunotu neviens neņems.

—    Un ko tad Vlodka?

—   Viņa mirst, jūsu godība, dzemdības bija grūtas.

—    Nelaimīgais! — prāvesta kungs izsaucās. — Kāpēc neaicinājāt mani? Tā jau grēciniece var nomirt bez pēdējās iesvaidīšanas.

—    Varbūt dievs par viņu jau apžēlojies, — Boleslava kungs nopūtās. — Nu jau labs laiks, kopš nedzird viņu kambarītī vaidam.

Prāvests uzlēca kājās.

—    Jūs esat jucis! Vediet mani pie viņas!

—    Esmu kā apdullis, jūsu godība, — Boleslava kungs taisnojās, — galva griežas vien. — Viņš godbijīgi veda prāvesta kungu uz netīro kambarīti, kur atradās kurlās Vlodas gulta. Tanī gulēja Boleslava kunga upuris, bāls, sastindzis, ar pēdējās nāves mokās saviebtu seju, bet blakus gultai vārgi činkstēja nelaiķes bērns, ielikts ar pēli izklātā grozā.

—    Es neesmu kļūdījies, — noteica Boleslava kungs, bailīgi raudzīdamies uz mironi, — dievs pieņēmis viņu pie sevis.

Prāvesta kungs nometās ceļos un skaitīja lūgšanu. Viņš nekad vēl nebija tik sirsnīgi lūdzis dievu kā tagad, kad atradās vaigu vaigā ar traģēdiju, ar dzīves patiesību, ar šo baigo notikumu jaukajā sādžā pie Rabas upes. Arī Boleslava kungs skaitīja lūgšanu. Kad prāvesta kungs piecēlās, krodzinieks atkal sālca gausties.

—    Esmu dziļi nelaimīgs, jūsu godība, kura meita tagad gribēs nākt pie grēcinieka Boleslava? Ļaujiet nosukāt jums muguru, te viss ir pieputējis, nelaiķe pēdējās dienās nevīžoja neko uzkopt. ..

—    Boleslava kungs, — sarūgtināts atbildēja Ladziovska kungs, — jūsu pienākums tagad ir gādāt par bērnu. Došu jums labu padomu: pieņemiet zīdītāju. Prignovai sādžā ir maza meitiņa. Samaksāsiet — un viss būs kārtībā .. .

Nelaimīgais krodzinieks piekrizdams locīja galvu.

—    Un es jūs brīdinu, — dvēseļu gans turpināja, — ka jūs nedrīkstat dot bērnam dzert degvīnu.

—    Klausos, jūsu godība.

—    Man tagad jānotur par jums trīs svētie dvēseles aizlūgumi, par nelaiķi divi un par bērnu viens. Kopā seši.

—    Jūsu godība, — Boleslavs sāka tielēties, — vai tad par nelaiķi nepietiek ar vienu? Viņa bija kurla un mazāk grēkojusi . . .

—    Tādā gadījumā, — nepielūdzamais dvēseļu gans atbildēja, — es noturēšu par viņu vienu aizlūgumu un par jums četrus.

Krodzinieks satriekts aizgāja pēc naudas un atgriezies nolika to uz apputējušā galda.

—        Sešreiz trīs ir astoņpadsmit, — viņš rēķināja. — Te būs astoņpadsmit guldeņi, jo laiki ir ļoti grūti. Pērn bija slikta raža, jūsu godība.

—         Jus nepareizi rīkojaties, — prāvesta kungs bargi noteica. — Svētās lielās nedrīkst skopoties, dodiet divdesmit guldeņus.

—    Nevaru, vēl neesmu saņēmis naudu par salmiem.

—         Jūs esat nelabojams, — prāvests sacīja, pievākdams naudu. — Par nelaiķa tēva apbedīšanu jūs arī negribējāt maksāt astoņus guldeņus, kaut gan, kā atceraties, toreiz lā putināja un es dabūju iesnas, slacīdams svētīto ūdeni.

Krodzinieks noskūpstīja viņam roku un apjautājās:

—    Kad lai rīkoju kristības?

—    Kad būs noturēti visi svētie dvēseles aizlūgumi.

—        Vai jūsu godība apslacīs ar svētīto ūdeni arī nabaga Vlodas zārku?

—    Apslacīšu.

—    Lai dievs svētī jūsu godību.

« * *

Boleslava kungam bija raižu bez gala. Viss šis gadījums viņam ierāva maka robu. Viņš gan bija nopircis vislētāko zārku, taču prāvestam vajadzēja maksāt par pirmās šķiras apbedīšanu un turklāt, lai samierinātos ar visiem apkartējiem, sarīkot kārtīgu iedzeršanu, kurā piedalījās visi sādžinieki, kas savā laikā bija lamājuši kurlo Vlodu.

Ciema vecākais bija pilns kā mārks un sauca vienā laidā:

—    Dievs, svētī Boleslava kungu! Lai dzīvo kurlā Vloda!

Vecais Jozefs tikai nopūtās:

—        Mēs esam cūkas, un Boleslava kungs ir eņģelis, bet kurlo Vlodu pats dievs ir nosodījis, jo viņš to nemīlēja.

Sādžas sievas, sadzērušās saldinātu degvīnu, skūpstīja Vlodas

mazuli, kuram bija tik stipra miesas būve, ka viņš izturēja šos skūpstus un neizlaida garu sievu apskāvienos. Visi bija ļoti apmierināti ar bērēm. Prignova zīdīja bērnu pēc labākās sirdsapziņas, kaut arī vīrs viņu kaustīja, jo pašas meitiņa raudāja badā.

Boleslava kungam uzbruka jaunas raizes — bija jāmeklē kūms. Pie bēru galda ikviens gribēja būt par kūmu, bel pēc bērēm visi bija attapušies un neviens visā sādžā negribēja būt šā goda cienīgs.

—    Kas vēl nebūs! — ciema vecākais ārdījās. — Es esot sacījis: ņem mani par kūmu! Es, ciema vecākais, kūms tās palaidnes un tā grēcinieka bērnam!

Pārējie sprieda tāpat.

—    Vai mēs čigāni, vai, ka uzņemsimies tādu grēku uz sirdsapziņas?

Prāvests bija jau noturējis visus dvēseles aizlūgumus gan par krodzinieku, gan par viņa bērnu un nelaiķi Vlodu, bet kūms vēl nebija atrasts un uzmeklēts.

Četrpadsmit dienas bija pagājušas kopš mazuļa piedzimšanas, bet nabadziņš vēl joprojām bija pagāns… Viņam gan tas bija vienalga! Taču Prignova negribēja bērnu zīdīt, jo tas esot nekristīts. Divi guldeņi viņu gan nomierināja, tomēr viņa ar nicināšanu noraudzījās uz bērnu, kurš zīda krūti, un nopūtās:

—    Ak tu žīdiņ, žīdiņ . . .

Tad kādu dienu — tā bija tieši svētdiena — sādžā iemaldījās mazūru klaidonis un apstaigāja ubagojot visas mājas. Ka viņš bija mazūrs, to noprata no viņa runas, ka klaidonis, to rādīja skrandas un viss viņa izskats. Viņš nebija ubags, bet klaidonis …

—    Vai no tālienes nākdams, suņa dzimums?

—    No Kolomijas, draugs, divdesmit gadu jau kopš staigāju apkārt!

Sur tur viņam ko atmeta, šur tur iegrūda pa dunkai, un klaidonis devās tālāk. Tā viņš nonāca līdz Boleslava kunga krogam, kur pasūtīja degvīnu par saubagoto naudu. Boleslava kungs labu brīdi vēroja klaidoni un tad ievaicājās:

—   Vai tu esi godīgs cilvēks?

—         Godīgs klaidonis, kungs, — tas atbildēja, — divdesmit gadus jau klaiņoju. Tagad nāku no Kolomijas, iešu uz mājām, uz šāvu zemi.

—    Nokāvis neviena neesi?

—        Zvēru kā dieva priekšā, neesmu neviena ne nokāvis, ne apzadzis. Mēs tikai klaiņojam, bet vajāt jau vajā mūs.

Boleslava kungs iegrima domās.

—        Vai izdarīsi man pakalpojumu, ja došu tev dzert, cik lien?

—    Ko tu vēlies, kungs?

—        Nāksi par kūmu, — Boleslava kungs izgrūda. — Aizdošu tev vamzi, dabūsi dzert un kādu guldeni arī… — Un viņš izstāstīja klaidonim visu šo bēdīgo atgadījumu.

—         Kā gribi, kungs, — klaidonis atbildēja. — Mani sauc par Jozefu Pršeku .. . kas mans tēvs, to gan nezinu. Nelaiķe māmiņa parādīja man tikai to skābardi, kurā manu tēvu pakāruši par zirgu zagšanu.

Otrā dienā bija kristības.

« * *

Klaidonis, tērpies aizdotajā vamzī, turēja uz rokām bērnu, kas dabūja krusttēva vārdu Jozefs, un pavilka trīs krustus metriku grāmatā, plebana kungs saņēma trīs guldeņus, un tad visi devās uz «propināciju», lai apslacītu kristības.

Ieradās arī sādžinieki un skūpstīja klaidoni kūmu. Nekādu nevēlamu atgadījumu nebija, visi kārtīgi iemeta un līksmoja.

Boleslava kungs bija laimīgs, ka beidzot sameklējis kūmu, dzēra plāno vīnu un sauca Pršeku par brāli, l'ršeka aizmiga kurlās Vlodas gultā, kur viņu nakli l)ija noguldījuši, bet ap- dzērušies kristību dalībnieki bļaustījās pa sādžu līdz vēlai naktij, tā ka uzmodināja no miega jauno skolotāju, kurš vairs nevarēja iemigt un lūkojās pa istabas logu uz Rabas upes ieleju, uz šalcošajiem ūdeņiem, kas putoja, atsizdamies pret akmeņiem, uz tumšajiem mežiem krastā, lik tumšiem kā dzīve šai sādžā . ..

Šķiru starpība

Priekšstrādnieks Nikless un muižas pārvaldnieks Pasers bija veci draugi. Ik vakaru viņi sēdēja ērtajā ciemata traktierī. Viss ciemats labi zināja, ka viņi ir nešķirami un ka dzērumā pastrādātās palaidnības ir abu roku darbs. Priekšstrādnieks Nikless ļoti mīlēja pārvaldnieku Paseru, taču kaut kas viņus šķīra, un tas dziļi sāpināja Niklesa jūtīgo sirdi, jā, pat kaitināja tās īpašnieku. Ik reizi, kad abi draugi, ietaisījuši krietnu žvinguli, pastrādāja kādu no saviem jokiem, piemēram, pārsvieda ciemata naktssargu pār žogu viņa paša kāpostu dārzā vai izvārtīja viņu grāvī, viss ciemats daudzināja kā vienā balsī:

— Priekšstrādnieks Nikless bija piedzēries kā lops, bet pārvaldnieks Pasers bija mazliet kunga prātā.

īstenībā abi bija vienādi «ietaisījuši dūšu», izdzēruši vienādu daudzumu alus, smadzenes abiem bija reiboņa dvingas pilnas. Taču ko lai dara? Tautas balss — dieva balss.

Tāpēc nav jābrīnās, ka priekšstrādnieks Nikless dedzīgi ilgojās, kaut jel reizi notiktu otrādi. Viņš pūlējās no savas puses, cik varēja, lai tā būtu. Atcerēdamies, ko par viņu runā ciematā, viņš sāka dzert tikai vienu kausu, kamēr pārvaldnieks iemeta trīs, tā ka galu galā uz pārvaldnieka rēķina bija trīsdesmit kausi alus, bet uz Niklesa — tikai desmit. Šādos vakaros nekas ļauns nenotika, Nikless soļoja mājup kluss un domīgs, balstīdams pārvaldnieku, kurš lamāja pilnā kaklā trak- ticrnieku Tisku, kamēr Nikless pat muti nepavēra. Un tomēr otrā dienā, kad traktierniekam Tiskam jautāja, kāpēc traktierī tik ilgi bijis gaišs, viņš neizbēgami atbildēja:

—    Ko tad es varēju darīt, kad apmeklētāji negāja projām? Priekšstrādnieks Nikless bija piedzēries kā lops, nu, un pārvaldnieks arī bija mazliet kunga prātā.

Nikless saprata, ka galvenais iemesls ir dziļās sociālās pretišķības, ka šeit izpaužas lielā šķiru starpība. Kā nu viņš, vienkāršs priekšstrādnieks, var atrasties vienā līmenī ar pārvaldnieka kungu! Un kopš tā laika viņa vienīgais sapnis bija kaut reizi izdzirdēt:

—    Jā, priekšstrādnieks Nikless bija mazliet kunga prātā, bet pārvaldnieks bija piedzēries kā lops!

Tomēr šīs ilgas nebija piepildāmas. Pārvaldnieks varēja piedzerties līdz nesamaņai, ciemata godbijīgā izturēšanās pret viņu nemainījās. Un ik vakaru, steberējot mājup to puskilometru līdz muižai, Niklesam vajadzēja noklausīties no paša pārvaldnieka mutes tos nežēlīgos vārdus, pēc kuriem Nikless jutās kā izmisuma bezdibenī iemests:

—    Jā, nu es atkal esmu mazliet kunga prātā!

Reiz pārvaldnieks un Nikless atkal bija pietempušies tā, ka pasaule līgojās viņiem zem kājām. Priekšstrādnieks dzēra aiz bēdām, atmetis visam ar roku, bet pārvaldnieks ar vieglu sirdi, zinādams, ka nekas nespēj iedragāt viņa labo slavu. Abi devās paklaiņot pa ciematu un, būdami jau pusnemaņā, ieraudzīja tirgus laukumā kādu vīru mundierī, un par abiem iegrūda svešo dīķī. Tas bija viņu parastais joks, pēc tam otrā dienā pārvaldnieks parasti cienāja naktssargu ar alu un cigāriem. Bet, kā mēdz sacīt, no sava likteņa neviens nevar izbēgt. Neizbēga no tā arī abi draugi. Izrādījās, ka šoreiz viņiem nebija patrāpījies ceļā ciemata naktssargs, bet policists, kurš apstaigāja savu iecirkni un kuru apsargāja attiecīgais kriminālkodeksa pants un paragrāfs, kur skaidri sacīts, kas draud par varas darbiem pret amata personu dienesta pienākumu pildīšanas laikā.

Abiem draugiem draudēja cietums. Šādas lietas izskata apgabala tiesa, te ar apriņķa tiesu vien nepietiek. Tā nu abi nok|uva apgabala pilsētas tiesas priekšā. Abi aizbildinājās ar žvinguli un uzdeva par lieciniekiem traktiernieku, ciema vecāko un vēl trīs vietējos iedzīvotājus, kas tovakar arī bija plostojuši traktierī.

Kā pirmo aicināja tiesas priekšā traktiernieku Tisku.

—         Pastāstiet, licciniek, — kā tur bija ar apsūdzēto Nik- lesu? — jautāja liesas priekšsēdētājs. — Kādā stāvoklī viņš bija, kad pameta jūsu traktieri?

—         Augsti godātais priekšsēdētāja kungs, — traktiernieks ar cieņu atbildēja, — kā dieva priekšā varu apliecināt, ka šitas pats Nikless bija piedzēries kā viens lops.

—    Nu, un pārvaldnieks Pasers?

—   Augsti godātais priekšsēdētāja kungs, — traktiernieks atbildēja, godbijīgi palūkodamies uz pārvaldnieku, — pārvaldnieks bija, tā sakot, kunga prātā.

To ieprotokolēja.

Nopratināja pārējos lieciniekus. Visi kā vienā mutē apliecināja, ka priekšstrādnieks Nikless bijis piedzēries kā lops, bet pārvaldnieks Pasers bijis mazliet kunga prātā.

Jautājums bija skaidrs, un par spriedumu nevarēja būt divu domu. Pārvaldnieks, kurš bijis tikai «kunga prātā», dabūja mēnesi cietuma, bet Niklcsu palaida brīvā, jo, būdams piedzēries kā lops, viņš taču par savu rīcību nevarēja atbildēt. Turklāt viņš piedzīvoja to prieku, ka pats ar savām ausīm dzirdēja pārvaldnieka izmisīgo brēcienu pēc sprieduma pasludi- našanas:

— Ak kungs, es taču arī biju piedzēries kā lops!

Taču šī atzīšanās neko vairs nevarēja grozīt.

Sivēna Ksavera dzīves stāsts

Sivēnu Ksaveru baroja ar melasi. Ksavera vārdā viņu  bija nosaucis muižas pārvaldnieks par godu valsts padomniekam profesoram Ksaveram Kelneram no Mekeras, vislielākajai autoritātei lopbarības zinātnes jomā. Sim slavenajam zinātniekam pieder sekojošais dziļdomīgais teikums: «Melase pēc maniem vispusīgajiem novērojumiem ir tik varen iedarbīga, ka neviens lopbarības paveids nav pelnījis tādu uzmanību kā šis mājas līdzeklis.»

Sivēnam Ksaveram melase gāja labumā. Viņš ar katru dienu kļuva apaļāks un filozofēja savā lepnajā kūlī par šīs pasaules baudām, rakādamies ar snuķi pa melasi un uzdzerdams pa malkam salda piena. Sad tad sivēnu apmeklēja viņa saimnieks, grāfs Ramms, un uzrunāja Ksaveru:

—Jūs brauksiet uz izstādi, manu zēn. Ēdiet, kā pienākas, un nenodariet man kaunu.

Dažreiz ieradās arī grāfienes kundze un sauca mirdzošām acīm:

—    Ak, cik liels un brangs ir mans dārgais Ksavers!

Projām ejot, abi atvadījās no sivēna:

—    Ar labu nakti, draudziņ, dusiet saldi!

Sivēns Ksavers raudzījās viņiem nopakaļ ar maigi piemiegtām ačelēm un tik labskanīgi rukšķēja, ka grāfiene sacīja savam laulātajam draugam:

—    Klausoties mūsu Ksaverā, es sāku ticēt dvēseļu pārceļošanai.

Viņu apmeklēja arī saimnieku viesi, kuri franciski, vāciski un angliski apbrīnoja dižciltīgo sivēnu un fotografēja viņu par piemiņu. Ksavers bija sārts kā nule nomazgāts zīdainis, un ap kaklu viņam bija koķeti apsieta plata samta lente.

Grāfa draugi, džentlmeņi un aristokrāti, pārliecināti apgalvoja:

—    Jūsu Ksavers, mīļais grāf, izstāde noteikti saņems pirmo godalgu.

Maigais laulātais draugs bija Ksaveru kopā ar citām dāvanām pasniedzis grāfienes kundzei dzimumdienas rītā. Sivēns tagad piederēja tikai viņai, vienīgi viņai uz visiem laikiem. Un par šo dāvanu grāfs bija saņēmis tik dedzīgu skūpstu, it kā viņš būtu apveltījis sievu ar skaistu meža zvēru, nevis ar rāmu, resnu, laisku sivēnu.

Līdzko Ksavers pārgāja grāfienes īpašumā, tā lika darīts viss iespējamais, lai nodrošinātu Ksavera veselību. Viņu pārcēla uz īpašām telpām ar lieliski ierīkotu ventilāciju. Viņam bija sava vannas istaba, savs klozets, kas bija iekārtots ar grāfa dzimtai piemītošo gaumi. Visur karājās termometri, un cūkkopim Martinam tika pavēlēts mērīt temperatūru ūdenim un pienam, ko deva Ksaveram dzert. Veterinārārsts bija stingri noteicis, kādai jābūt šai temperatūrai, jo nedrīkstēja pieļaut, ka smalkais sivēns sasaldētu vēderiņu, iedzīvotos hroniskā kuņģa katarā, pazaudētu savu teicamo izskatu un grāfienei būtu jālej asaras. Tāpēc Martins rūpīgi uzmanīja dzēriena temperatūru un lika dzeramo vai nu sasildīt, vai atdzesēt.

Beidzot sivēna miteklī ierīkoja elektrisko apgaismošanu un pieradināja viņu gulēt uz matrača, protams, dezinficēta. Sivēns Ksavers uztvēra to visu labvēlīgi un pieņēmās miesās ar katru jaunu dienu.

Reiz grāfienes kundze ar vīru ieradās apciemot savu mīluli.

Ksavers pašreiz dzēra tīru akas ūdeni, kura bakterioloģiskā analīze uzrādīja 0% kaitīgu baktēriju, kamēr ķīmiskā atklāja zināmu daudzumu veselībai noderīga dzelzs pārskābļa, savienota ar ogļskābi (kas cūkām tik nepieciešama).

Grāfs pēc paraduma ielika termometru ūdenī un negribēja ticēt savām acīm. Termometrs 8 grādu Celsija vietā rādīja tikai 7,5. Grāfiene nobālēja. Vai tas var but, ka šis diedelnieks cūkkopis nav mērījis temperatūru?

Kopīgiem spēkiem viņi atvilka Ksaveru nost no siles, stāstīdami sivēnam, ka tas var apsaldēt savas iekšas. Tad viņi aizsedza sili ar vāku un pārskaitušies devās uz cūkkopja dzīvokli.

—   Vai tu mērīji Ksavera ūdens temperatūru, nevīža? — grāfs uzbrēca Martinam. Tas norādīja uz gultiņu pie loga.

—    Jūsu godība, mans puika gaužām slims, viņam karstumi. Es atskrēju mājās padzirdināt viņu.

—   Fi! Es tev prasu, vai tu mērīji Ksavera ūdens temperatūru?

—   Aizmirsu, puika gaužām slims, jūsu godība, es viņam dodu dzert. Pats nezinu, ko lai dara . ..

—    Ak tā! — grāfs pārskaities brēca. — Tā tu pildi savus pienākumus? Vai es vairs neesmu tavs kungs, tu nelieti, un tu sāksi darīt, kas tev ienāks prātā? Tūliņ savāc savas grabažas, tu vairs neskaities itnanā dienestā. Ja līdz vakaram nebūsi aizlasījies, likšu izmest tevi ārā ar visu puiku!

—    Ir gan draņķis, — grāfiene piebalsoja.

To pašu pēcpusdienu cūkkopis Martins nodūra sivēnu Ksaveru. Atsauktajam veterinārārstam atlika tikai konstatēt nāvi. Grāfiene vai prātu zaudēja aiz bēdām un paģība. Žandarmi sasēja Martinu; ļaundara slimo dēlu izdzina no mājas.

Avīzēs parādījās ziņojums:

«Briesmu darbs. Cūkkopis Martins, pazīstamā aristokrāta grāfa Kamīna kalps, tika atlaists no darba par nevī

žību. Aiz atriebības viņš nogalinājis vērtīgu šķirnes cūku. Ļaundaris nodots tiesai. Kā runā, viņš neatzīstot nekādu reliģiju. Ja tas apstiprināsies, tad tas būs pierādījums, ka tie, kas netic dievam, spējīgi pastrādāt vislielākos noziegumus.»

Trīs mēnešus Martins pavadīja iepriekšējā ieslodzījumā, kur izrādīja lielu stūrgalvību un neapmeklēja cietuma baznīcu. Izmeklēšanas laikā atklājās vēl dažādi traipi viņa biogrāfijā. Pirms piecpadsmit gadiem viņš bija sodīts ar divām nedē|ām aresta par nepaklausību vecākajam tiesu izpildītājam, kurš šim nelietim bija pavēlējis lasīties projām. Tā bija pirmā viņa ļaunā rakstura izpausme. Otrreiz viņš bija nosēdējis trīs dienas par to, ka nolamājis žandarmus, kas atkal pierādīja viņa nesaticīgo, atriebīgo dabu.

Tiesas apsūdzības uzturētājs izmantoja savā runā visus šos apsūdzētā pārkāpumus un grēkus. īsumā pieminējis, kā šīs noziedzīgās tieksmes izpaudušās Martina pagātnē, viņš izsacīja stingru pārliecību, ka ļaundaris dusmu karstumā būtu nodūris arī grāfu, ja pēdējais būtu pagadījies sivēna Ksavera vietā. Aizstāvim bija gruts uzdevums. Pagātne nebija noslēpjama, un slims bērns — šads vainu mīkstinošs apstāklis ir pārāk romantisks un aiz matiem pievilkts.

Sirds vai lūza, raugoties uz nelaimīgo grāfieni, kura bija izsaukta par liecinieci un nespēja novaldīt raudas, ieraudzījusi uz tiesas galda samta lenti.

— Jā, es to pazīstu, — viņa atbildēja uz priekšsēdētāja jautājumu, — es to pazīstu, tā piederēja manam dārgajam Ksaveram, kura kauli atdusas liliju dobē pils dārzā.

Apsūdzētais atzinās, neizpaužot nekādu nožēlu par padarīto. Viņam piesprieda sešus mēnešus cietuma pie stingra režīma par tīšu sveša īpašuma bojāšanu. Un tas vēl nav viss. Lai taisnības uzvara būtu pilnīga, viņam tikmēr nomira dēls, jo dieva dzirnas maļ gan lēni, toties labi. Bet sivēns Ksavers mierīgi dus zem ballām lilijām, kuru vidū paceļas piemineklis ar uzrakstu:

«Seit atdusas mūsu mīļais Ksavers, kritis no slepkavas Martina rokas, kuram piespriesti seši mēneši cietuma pie stingra režīma un sešas dienas gavēņa. Apglabāts 1907. gada 8. maijā pusotra gada vecumā. Lai viņam vieglas smiltis!»

Grāfs Ramms lika pagatavot no nelaiķa sivēna Ksavera samta lentes kaklasaiti un nēsā to katru reizi šīs dižciltīgās cūkas bojā ejas gadadienā . ..

Babama arheoloģiskie atklajumi

Starp Baltās Tisas un Ceremošas iztekām visi pazina Babamu. Meža Karpatos viņš bija izkāpelējis visas virsotnes. Vienu nakti viņš pārgulēja Iīovcrlā, augstākajā Rodenu kalnu grēdas virsotnē, bet pēc divām dienām rīkojās uz naktsguļu Negrovecā zem kalnu priedēm, otrpus Marmarošas koinitata robežām. Viņa māka rāpties pa klintīm bija apbrīnojama, bet vēl brīnumaināks bija tas, ka viņu neaiztika guculu laupītāji, kuri pastāvīgi siroja pa komitata ziemeļu daļu. Klīda baumas, ka tais laikos, kad Boršā, Kabola Poļanā un Budafalā izskaloto zeltu veduši projām pa kalnu taku — tagad tur ierīkots dzelzceļš, — Babams norādījis guculiem vietu kādā aizā, kur taku ļoti viegli aizsprostot ar akmeņiem un iztukšot vezumus. Iespējams, ka baumās bija daļa patiesības, tomēr Babamam neko nebija varējuši pierādīt. Nebija varējuši pat izlemt, kādai apgabala tiesai — Marmarošsigetas vai Beregsa- sas — vajadzētu ar šo jautājumu nodarboties. Turklāt Sigctā tolaik esot bijis lādzīgs tiesnesis, pats nācis pasaulē Karpatu biezokņos kaut kur Sugataga tuvumā un labi pratis orientēties šādos gadījumos, kas, starp citu, nolikuši diezgan regulāri. Parasti viss noritējis bez asins izliešanas un pats virstiesneša tēvs palīdzējis sviest no vezumiem ārā maisus ar zelta smiltīm.Tāpēc nebija ko brīnīties par to, ka Babams tika no šīs ķezas laukā ar veselu ādu. Viņš pats mēdza izsacīties, ka vārna vārnai acīs neknābjot. Daudz vairāk bija jābrīnās par to, ka Babamu vispār nepiemeklēja nekāda nelaime, kad viņš caurām naktīm klejoja pa Meža Karpatiem, kur mūža mežos bariem dzīvoja lāči, vilki, lapsas, meža cūkas, lūši un meža kaķi. Nebija nekāds noslēpums, ka viņš draudzējās ar vecu melnu lāci, kas-dzīvoja alā zem Popadjas klints, un, kad gadījās but tuvumā, nesa tam savvaļas trušus, ko bija nositis ar savu cirvi. Stāstīja pat, ka Babams bieži pārnakšņojot lāča migā, un ļaudis bija redzējuši, ka lācis pavada Babamu līdz mežmalai, un dzirdējuši, ka Babams gluži nopietni saka lācim:

— Neaizmirsti, vecais nelga, ka tas trusītis, ko tev atnesu, bija no pašas Svidovecas.

Reiz Babams, iegriezies pie sava drauga lāča, pastāstīja tam, ka caur Meža Karpatiem grasoties vilkt sliedes uz sāls raktuvēm un ierīkošot arī kalnu dzelzceļu, tāpēc būšot visai grūti tikt pie zelta uz tā otrā ceļa. Viņš pastāstīja lācim par

cilvēkiem, kuri jau mērojot atstatumus no Akna Slatinas līdz Marmaroškišbočko, no Sokomanas līdz Sugatagam un Soko- maras Ronašekam, un par to, ka jau taisot uzbērumu Tarackez- terešelpatakā cauri īvju un dižskābaržu mežiem.

Pēc nedēļas viņš pavēstīja savam lācim, ka pret guculiem, kuri atkal pārnākuši pāri Galicijas robežām uz Rodenu kalnu grēdām, izsūtīts Marmarošsigetas 85. rezerves kājnieku pulks.

Šķita, ka veco lāci šīs vēstis stipri ietekmēja, jo viņš ierūcās un nostaipījās. Kad no rīta Babams modināja savu draugu, tas bija jau auksts un stīvs, un pametis šo pasauli uz mūžu.

Babams novilka viņam ādu ar tādu cieņu, kadu vien bija spējīgs izrādīt vecam draugam, gaļu apraka, bet kokā, zem kura lācis atdusējās, iegrieza krustu. Lāča ādu viņš nonesa lejā, līdzenumā, un Marmarošsigetā uzrādīja to ierēdņiem, par ko saņēma likumīgo atlīdzību — divdesmit guldeņus. Tad viņš lika no ādas pašūt sev kažoku. Tas bija tas pats kažoks, kurā Babams bija tērpies, kad viņu, kā vēlāk noskaidrosies, pirmo reizi ieraudzīja entuziasts zinātnieks — profesors Falva.

Tā Babams staigāja mirušā drauga tērpā (vismaz viņš pats tā mēdza stāstīt, apgalvodams, ka mantojis kažoku no kāda paziņas) un, pārdevis kādam Bukovinas ebrejam maisiņu zelta smilšu, dzīvoja mierīgi un godīgi. Viņam bija sava banka alā zem Popadjas klints, un, kad ievajadzējās, viņš no turienes izņēma pa guldenim. Tā kā viņš zināja, ka Hustā ir labs vīns, tad labprāt apmeklēja turieni, bet otrā dienā viņam pilnīgi pietika ar minerālūdeni, ko viņš pasmēla ar cepuri no Suligulas avotiem aiz Felšo Višo.

Kādu dienu viņš ieradās Akna Slatinā ar vēsti, ka Suligulā neviens vairs nevarot nodzerties minerālūdeni tieši no avotiem, jo tie iežogoti un tur ierīkošot kūrortu. Akna Slatinas vīrieši devās viņam līdzi apskatīt šīs pārmaiņas; viņi nodedzināja visu, kas tur bija dedzināms, un salauza visus iežogojumus. Sakarā ar to Babamatn atkal bija šādas tādas nepatikšanas ar varas orgāniem Beregsasā. Viņam vajadzēja divas reizes apmeklēt savu banku alā un ņemt ne vien sudrabu, bet arī papīrnaudu, par kuru tiesnesis Varga, neapšaubāmi prātīgs vīrs, vēlāk nopirka pāri skaistu zirgu, kas nav nekāds noslēpums.

Tolaik Negrovecā bija apmeties uz dzīvi kāds vientuļnieks. Kad Babams savos klejojumos nonāca tur, vientuļnieks mēģināja viņu pierunāt atmest klaidoņa dzīves veidu. Babams viņam vieglītēm iesita ar cirvīti pa galvu un, kad noskaidrojās, ka vientuļnieks nav to izturējis, tad apbedīja viņu ar lielu godbijību, un uz kapa uzlika milzīgu koka krustu.

Vēlāk apkārtējie stāstīja, ka Babams kļuvis par vientuļnieka mantinieku, jo palicis dzīvot viņa nemākulīgi uzcirstajā būdā. Tur viņš atrada podā noglabātus trīssimt guldeņus, kas viņu padarīja par īsti dievbijīgu cilvēku. Veselu mēnesi viņš cītīgi skaitīja lūgšanas pie vientuļnieka kapa, pārlikdams vienīgi no mamaligas — kukurūzas biezputras, ko vārīja no būdā atrastajiem krājumiem. Viņš lūdza dievu šādi:

— Dievs kungs, piedod visus grēkus šim vientuļniekam, kurš bija patiešām kārtīgs un krietns^ vīrs. 12s tev galvoju, dievs kungs, ka viņš bija ļoti godīgs cilvēks, un tavs vārds liks teikts un slavēts, ja tu viņu uzņemsi debesīs, jo es tev to nekad nepiemirsīšu. Tu mani labi saproti. Un, ja nu nesaproti, tad sūti man kādu zīmi.

Nogaidījis veselu mēnesi un nesaņēmis nekādu zīmi, Babams secināja, ka aizlūgšanu pietiek, tāpēc uzvēla akmeņus uz vientuļnieka kapa, lai vilki viņu neizkārpītu un neaprītu. Pēc tam Babams nogāja uz Kišbočko un nopirka par desmit guldeņiem lielu sveci, ko nolika vietējā baznīcā vientuļniekam par piemiņu. Viņš nosprieda, ka izdarījis vientuļnieka labā visu, kas bijis viņa spēkos, tāpēc pārcēlās uz Sokamaras kalniem, kur nopirka nelielu saimniecību un sāka darīt labu visai apkārtnei, paglābdams zemniekus no rūpēm par viņu aitām. Tomēr viņa labie nolūki tika pārprasti, tāpēc viņa rīcību noturēja par vienkāršu zādzību, un kādu dienu pie viņa ieradās seši So- kamaras gani, kuri izveda viņu ārā no ciema. Ceļā viņi paskaidroja, ka atļaujot Babamam izvēlēties: vai nu tikt pakārtam tūliņ vai vēlāk, ja viņš vēlreiz parādīšoties Sokamarā. Babams svēti nosolījās neatgriezties; kaut arī viņam esot žēl pamest tik labus cilvēkus, tomēr viņš nekad neesot uzbāzies tur, kur viņu negribot. Viņš vēl atzinās, ka Sokamara esot pats nožēlojamākais ciems pasaulē tin ka viņš brīnoties, kā varējis te tik ilgi izturēt. Sugatagā viņš sadzēra kopā ar ganiem, sirsnīgi atvadījās no tiem un vēlāk stingri noenkurojās Kabola Poļanā, kur tad viņu atklāja jaunais zinātnieks profesors Falva, ko bija apsēdusi ideja, ka visas pasaules tautas aizvēsturiskos laikos cēlušās kaut kur Boršā un Budafalā, Meža Karpatu Rodenu grēdas kalnu augstienēs.

II

Kabola Poļanā Babams apmetās atstātā čigānu būdā, kuras iemītnieki bija miruši ar melnajām bakām. Ik dienas viņš devās kalnos un dzīvoja jautri un bezrūpīgi. Reiz viņš pārnesa mājās jaunu lūsēnu, ko pieradināja kā kaķi. Lūsis nesa viņam visādus medījumus, ko atrada apkārtnē, un tā viņi abi dzīvoja dieva bijāšanā. Mežainajās ielejās jau svilpa lokomotīves un sāka uzklīst tūristi — jauna parādība Karpatu kalnos. Babams bieži sastapa viņus mežā un vairākkārt izjuta kārdinājumu izstrādāt ar viņiem kādu joku, taču vienmēr prata laikā savaldīties. Viņš pat rādīja tūristiem ceļu par pieticīgu atlīdzību, vadāja viņus pa apkārtni un pārdeva viņiem mazus pareizas formas kristālus, tā saucamos Marmarošas dimantus, ko bija salasījis kalnos.

Tai pašā Kabola Poļanā viņš arī iepazinās ar profesoru

Falvu. "Viņš ar interesi vēroja, kā no ciema dodas uz mežu kāds vīrs ar lauzni un lāpstu pār plecu. Babams sekoja viņam aiz pilnīgi saprotamas vēlēšanās būt izpalīdzīgs pat šim ērmīgajam svešniekam, ja vien, nedod dievs, neuznāks kārdināšana.

Par laimi kārdināšana kavējās, lai gan svešinieks bija meža biezoknī viens pats. Viņš kā apsēsts skraidīja pa uzkalniem, vērīgi pētīdams apkārtni caur brillēm. Kādā krūmājiem apaugušā uzkalnā, kur vietumis zeme bija pavisam kaila, svešais beidzot stājās pie rakšanas.

Nu gan Babamam sāka uzmākties kārdinājums, taču viņš beidzot izlēma:

—    Ja šis cilvēks meklē apraktu mantu, tad lai rok vien. Kāpēc man jāpūlas? Ja viņš kaut ko atradīs, arī tad vēl būs diezgan laika pievākt atradumu.

Babams ziņkāri lūkojās, kā darbs virzās uz priekšu. Te svešais iekliedzās: — Es to jau gaidīju! — un sāka pētīt no zemes izraktu poda lausku. Babams, stāvēdams uz kraujas, par daudz saliecās uz priekšu un, zaudējis līdzsvaru, novēlās pie kājām profesoram, kurš laipni sacīja:

—    Sīs krāsmatas nav vecākas par astoto gadsimtu pirms Kristus dzimšanas.

Babams muti vien ieplēta, bet briļļainais svešnieks tik taujāja viņu, vai šis nezinot, kur vēl esot kādas pagānu laiku kapenes. Pēc tam Babamam nācās noklausīties veselu birumu vārdu, no kuriem viņš saprata tikai to, ka šis kungs interesējas par sadauzītiem podiem.

Vakarā Babams, sēdēdams traktierī «Pie dižā svētā Jana», uzsāka sarunas ar kaimiņiem par šo tematu. Ciema vecākais, kurš bija nodzīvojis galvaspilsētā vairāk par mēnesi, apgalvoja, ka pasaulē esot daudz šādu jukušu cilvēku. Citam tas uznākot no dzeršanas, citam no bēdām. Cilvēkam galvā kaut kas sagriežas, un viņš sāk krāt sērkociņu kārbiņas vai uzlasīt papīrus pa ielām. Ikvienam tas izpaužas savādāk. Ciema vecākais zvērēja, ka pazinis cilvēku, kurš aiz šādas prāta aptumšošanās vācis pat vecas pastmarkas.

Babams prātīgi piezīmēja, ka profesora kungam laikam brilles bīišot vainīgas pie viņa ērmīgajām runām. Viņš visu laiku daudzinājis par kaut ko pirms Kristus un kaut ko pēc Kristus, par pagāniem un sazin kādām tautām. Beidzot viņš sacījis Babamam:

—    Par katru lielu māla lausku, ko atradīsiet un man atnesīsiet, es maksāšu piecus kreicerus, par mazu — divus krei- cerus.

Šķiroties ciema vecākais uzsvēra, ka viņš šādu svešā uzvešanos par labu vis neatzīstot, kaut arī jānožēlo, ka tik jaunam cilvēkam uzbrukusi tāda nelaime.

—   Tomēr, — ciema vecākais svarīgi piebilda, likdams saprast pārējiem, ka viņš neko neizlaiž no acīm, — kas zina, vai te neslēpjas kas cits. Stāsta, ka pie mums uzklīduši cilvēki, kas grib pārdot ungāru zemes krieviem.

—    Pie šā es gan neko tādu neliku novērojis, — Babams atbildēja, un viņi izšķīrās. Babams atlaidās zālē savas būdas priekšā; lūsis murrāja viņam pie kājām kā runcis ma|ot. Babams raudzījās spodrajās zvaigznēs virs Meža Karpatiem un domāja par lielām un mazām lauskām un apsolīto allīdzību, un, kamēr domāja, mīkla pati sāka atrisināties. Pēc pusstundas viņam visa arheoloģija bija skaidra. Viņš piecēlās un noskrēja lejā uz ebreja bodi.

—    Ei, Joske! — viņš uzsauca, piedauzījis pie loga. — Pārdod man māla podus. Zini, tos Vičerbačas, neglazētos, tādus pagānu podus.

Bodnieki centās pakalpot Babamam pat nakts laikā, jo viņš bija pietiekami plaši pazīstams. Ebrejs aši iznesa trīs māla podus, ar kuriem Babams aizgāja uz mājām, apgalvodams, ka ar samaksu viss būšot kārtībā un ka viņš neciešot aplamu» atgādinājumus.

Babams nolika podus būdas priekšā uz zemes, mirkli pa- tīksminājās ap tiem mēness gaismā un, izsaucies: — Nolc sas evet Kristus at allal, astotais gadsimts pirms Kristus! — pārmeta krustu, paķēra cirvi un sadauzīja podus lielos un mazos gabalos.

Tad viņš izraka bedri Ceremošas upes viņā krastā, sakrāva lauskas bedrē, aizbēra to un no rīta devās uz Po]anas ciema traktieri, lai pastāstītu profesoram Falvam par saviem panākumiem senatnes pētīšanā un ilustrētu stāstu ar lietiskiem pierādījumiem.

—    Draugs, tas pārsniedz visu, ko es gaidīju! — izsaucās profesors. — Es esmu sajūsmā!

—    Izskatās, ka tā manta būtu stipri veca, — Babams piebilda, aizsmēķēdams pīpi, lai noslēptu, cik ļoti viņu saviļņojis profesora prieks.

—    Vediet mani uz turieni! — sauca profesors, raudams mugurā otrādi apgrieztu mēteli. — Lieciet sajūgt zirgus. . .

—    Tas nav tālu no šejienes, — Babams kautri paskaidroja, — es centos pasargāt jūs no lielas staigāšanas, un tās mantas tur ir atliku likām.

Ceļā profesors tincināja, vai Babams nezinot kādus nostāstus par atraduma vietu.

—    Daudz neko es nezinu, — Babams atbildēja, — tikai runā, ka veci ļaudis stāstījuši, un tie savukārt to dzirdējuši no saviem senčiem, kuriem to stāstījuši vēl vecāki ļaudis, ka senos laikos te bijuši sveši karotāji, kuri vēlāk aizgājuši uz Rumāniju.

—    Senā Daķija, —• profesors priecīgi nočukstēja. Un, kad viņi sāka rakt Babaina norādītajā vietā un atklāja lielās bagātības, tad pateicības pilns izsaucās:

—   Es jau to paredzēju! Sīs lauskas ir nākušas no Romas.

— Bet kas tas? — viņš iegavilējās, aplūkodams ar palielināmo stiklu kādu lausku. — Redziet, te ar tipiskiem seno romiešu burtiem uzspiests MA. Tās ir atliekas no traukiem, —. viņš turpināja, apkampdams pārsteigto Babamu, — ko lietojuši Marka Aurēlija leģionāri, kuri bija atkļuvuši te, Panoni- jas zieme|os. No šejienes viņi devušies uz Daķiju, kā es jau domāju.

Vieerbačas podnieks Miklošs Ādams joprojām mēdz uzspiest uz saviem pašdarinātajiem māla podiem nemākulīgi veidotus burtus MA. Babama atklātās lauskas glabājas Mar- marošsigetas jaunajā pilsētas muzejā ar uzrakstu, ka tās ir Marka Aurēlija laiku romiešu trauku atliekas.

Bet Babams ir k|uvis par jaunā muzeja pārzini un bieži piemin profesoru Falvu. Diemžēl, viņam ir nojausma, ka tas nabaga cilvēks nekad neatveseļosies no savas kaites.

Uzkapšana Mozerna smaile

\f ispirms man jāaizrāda; ka nekur manos ceļojumos pa " Sveici man nebija radusies vēlēšanās lauzt kaklu, un, ja es iedrošinājos doties uz Mozerna kalna smaili, tad tas notika aiz visai svarīgiem iemesliem. Tās bija trīs pudeles vīna un Bernes viesnīcnieka meita, kuras tēva viesnīcā es minētās trīs pudeles izdzēru.

IJn nu ķersimies vērsim pie ragiem! Kas ir Mozerna smaile? Tā kā es tiku tanī kāpis, tad katrs sapratīs, ka tā ir kalna virsotne, turklāt smaila. Ka tā atrodas Alpos, to paskaidrot nebūs vajadzības, jo ceru, ka ikviens, kam galva uz pleciem, nedomās, ka Šveicē atrodas Ilinialaji.

Mozerna smaile lepni slejas Bernes kantonā, sešu stundu gājienā no Bernes pilsētas, un ievērojama ar to, ka pirms manas ierašanās neviens no tās vēl nebija nokritis un nosities aiz tā vienkāršā iemesla, ka neviens vēl nebija mēģinājis tanī uzkāpt.

Bernes apkaimē ir tik daudz dažādu kalnu, ka šis bīstamais kalns pazūd to pulkā, un, ja pasaulē nebijis uzņēmīgā Grāfer- gerena kunga, Bernes viesnīcnieka, tad nevienam nebūtu nekādas jausmas, ka šis kalns ir speciāli piemērots visiem tiem priekiem, kas saistīti ar alpīnismu, proti, kakla, roku, kāju un mugurkaula laušanai.

Uzņēmīgais Bernes viesnīcnieks Grāfergerena kungs bija labi apsvēris šā kalna priekšrocības — bīstamās aizas, stāvās krantis, birstošos akmeņus ult. Tāpēc viņam bija radusies ideja uzcelt kalna pakājē alpīnistu būdu, lai pievilinātu ang|us un vispār cilvēkus, kuriem vienalga, no kurienes krist — no Monblana vai no Mozerna smailes.

Vienu būdu viņš uzcēla kalna pakājē, bet otru augstāk, pēc četru stundu gājiena, pareizāk sakot, līšanas rāpus. Ar ēze|u palīdzību viņš tās apgādāja ar dzērieniem — vīnu un liķieri, kā arī pārtiku un gaidīja savu pirmo upuri, kas sagādātu šim pasākumam reklāmu.

Liktenim labpatika, lai es pirmais kristu viņa nagos. Jūnija beigās es iebraucu Bernē, apmetos viņa viesnīcā un, vulgāri izsakoties, uzķēros uz āķa. Sis āķis bija daļēji vīns, daļēji viņa meita Margarela.

Vīns un Margareta sakūdīja mani doties uz Mozerna smaili. Par vīnu nav ko brīnīties, taču jābrīnās gan, ka sievietēm nemaz nav sirdsapziņas.

Tagad es pasūtītu pie velna šo Bernes Margaretu, bet tovakar, iesilis no vīna, es būtu apņēmies kāpt pat Indijas Everestā, ne nu vēl Mozerna smailē, kas ir tikai trīsarpus tūkstošus metru augsta.

Tas viss notika tā: todien, kad biju apmeties viesnīcā, es pievakarē, apsēdies pie vīna pudeles, sāku sarunu ar Margaretu.

Ko es runāju, to pats neapzinājos. Sāku lielīties ar saviem alpīnista varoņdarbiem.

—    Uzkāpšana Monblana ir bērnu spēle, jaunkundz, — es plātījos, — un izdaudzinātais Glokners ir tīrais nieks. Kādas tur grūtības!? Pat galva nereibst.

Tobrīd pienaca pie mums Grāfergerena kungs.

—    Milord, — viņš mani uzrunāja, daļēji aiz parašas lā titulēt visus, daļēji tāpēc, ka noturēja mani par angli manas drosmīgās valodas deļ. — Milord, es jums varu piedāvāt bīstamu maršrutu.

—    Es ķēros tikai pie tādiem pasākumiem, kas septiņdesmit gadījumos no simta beidzas ar nāvi, — es melsu Margare- tai. — Vai jūs zināt, kur atrodas Nebozizeka kalns, viesnīcnieka kungs?

—    Nezinu, milord. Vai tanī bīstami kāpt?

Es mierīgi atbildēju:

—    Ja Ncbozizekā kāps simt cilvēku, tad labi, ja pieci atgriezīsies sveiki un veseli.

Tas ietekmēja pat rūdīto Grāfergerenu.

—    Milord! — viņš iesaucās. — Es jums garantēju, ka uzkāpšana Mozerna smailē arī draud ar nāvi. Tur ir kraujas un divtūkstoš metru dziļi bezdibeņi.

—    Sīkums, Grāfergerena kungs. Atnesiet man vēl pudeli vīna un pa ceļain apdomājiet manu jautājumu: vai jūs varat man garantēt, ka nelaimes gadījumā es tikšu pilnīgi sadragāts?

Atgriezies ar pudeli vīna, šis krietnais vīrs atbildēja:

—    Varu jums dot goda vārdu, ka no jums ne slapjums pāri nepaliks. Krītot jūs vismaz divsimt reizes atsitīsieties pret klinšu asajām šķautnēm, — viņš sāka mani kārdināt. — Turklāt apsveriet labi arī to, ka Mozerna smailē plosās negantas vētras un lietus gāzes, tā ka varu galvot, ka vai nu ūdens jūs ieskalos, vai vējš iegrūdis bezdibenī.

—    Tāds maršruts der iesācējiem, Grāfergerena kungs, man līdzīgiem alpīnistiem tas nav nekas sevišķs . . .

—    Es saprotu, milord, tomēr iegaumējiet, ka jums būs jādodas augšup pa ledājiem, un Mozerna kalna ledāji nav nekāds joks. Cik man zināms, no simt gadījumiem astoņdesmit beidzas ar to, ka cilvēks iekrīt plaisā. Vārdu sakot, milord, uzkāpšana Mozerna smailē ir taisni kā radīta jums. Lūdzu neaizmirst arī to, ka tas ir vienīgais kalns visā kantonā, kur negaidot nolaižas migla, tāpat iespēja nogāzties bezdibenī ir ļoti liela, un akmeņi grūst lejup tieši tais vietās, kur laka iet gar bezdibeņa malu. Viss kā radīts jums.

—         Šis maršruts ir jūsu gaumē, — Margareta atbalstīja tēvu.

—         Jaunkundz, — es vaicāju viņai, — vai jums patiktu, ja es uzkāptu Mozerna smailē?

—    jā, milord, — viņa atbildēja.

«Velns tevi parāvis, Šveices daiļava!» es klusībā nodomāju un skaļi atbildēju, sniegdams viņai roku:

—    Margaretas jaunkundz, es uzkāpšu Mozerna smailē.

Un es kāpu arī …

# * *

Manu pavadoni sauca Jirži. Viņš bija krietns katolis un nozīmīgi atgādināja man, ka pirms došanās ceļā neesot par ļaunu izsūdzēt grēkus. Kad es šo priekšlikumu noraidīju, viņš palūdza, lai iedodot viņam pudelītei sīvā, kamēr vēl esain Uerqē. Šo lūgumu es izpildīju.

Viņš laipni piedāvāja man gabalu arsenika, ko kalnieši mēdz grauzt kā cukuru.

—    Liels paldies, — es viņam sirsnīgi pateicos.

Jirži tik pamatīgi iestiprinājās ar degvīnu, ka jau Bernē gribēja piesiet mani pie sevis ar aizsargvirvi. Es noraidīju arī šo priekšlikumu, un mēs devāmies nesasaistīti uz Grafergerena būdu. Viesnīcnieks bija tur ieradies iepriekš uz ēzeļa.

—         Ja man vairs nebūs lemts jūs redzēt, — tā atvadījās no manis Margareta, — tad iešu dievu lugt pie jūsu kapa.

Tik laba sirds ir šīm Šveices meičām!

Pēc sešu stundu ilga mierīga gājiena mēs nonācām pie pirmās būdas, kur pārgulējām nakti, baudīdami visas ērtības, ko bija sagādājis viesmīlīgais namatēvs.

No rīta devāmies tālāk, Grāfergerena kungs rokas vien berzēja.

—    Milord, — viņš man jautāja atvadoties, — ko lai ziņo jusu ģimenei varbūtējā nelaimes gadījumā?

—    Pasakiet, ka es ieteicu jus un Mozerna smaili visiem saviem paziņām.

—    To es darīšu, — viņš svēti nosolījās un aizjājot uzdziedāja tiroliešu dziesmiņu.

Krauja kļuva aizvien stāvāka. Jirži piesēja mani pie sevis ar virvi, un es varu apliecināt, ka viņš bija patiešām krietns katolis, jo nepārstāja skaitīt lūgšanas.

—    Ko jūs darītu, — es viņam jautāju, — ja es paslīdētu un paliktu karājamies virs bezdibeņa un jums vienam būtu grūti mani noturēt? Vai jūs gaidītu, kamēr ierodas palīgi?

—    Es pārgrieztu virvi, — Jirži mierīgi atbildēja, — un steigtos uz Bērni paziņot par nelaimes gadījumu. Vēl šodien ziņa būtu visās mūsu avīzēs. Jums vajadzētu redzēt, kas tas būtu par efektu un cik izdevīgi tas būtu Grāfergerenam! Visi angļi steigtos šurp, jo angļiem tā patīk riskēt. Grāfergerenam ir gudra galva, vai ne?

—    Domāju gan.

Jirži vaļsirdība mani iepriecināja. Patīkamās sarunās par nelaimes gadījumos cietušiem alpīnistiem mēs kāpām aizvien augstāk, kamēr sasniedzām otru būdu, kuras priekšā atradās pamatīgs bezdibenis.

Mēs iegājām būdā, un, kamēr Jirži gatavoja gulašu no konserviem un taisīja vaļā vīna pudeles, es iegrimu pārdomās.

Tūliņ aiz būdas slējās ap tūkstoš metru augsta stāva klinšu siena, līdzīga milzu namam ar asām šķautnēm balkonu vietā. Sur tur spīdēja sniegs un ledus. Visur rēgojās baismīgas plaisas. Velns lai parauj! Rāpties tur augšā, lai kaut kur nolauztu kaklu?

Man kļuva skaidrs: laipnais Grāfergerena kungs grib izmantot manu bojā eju par reklāmu savām alpīnistu būdām un Mozerna smailei.

—    Jirži, — es sacīju pavadonim, — es nekāpšu augstāk.

Jirži pārsteigumā sarāvās.

—         Tā nevar, milord, — viņš nobijies teica. — Tad man neviens nemaksās.

—    Es taču jums jau samaksāju.

—         Tiesa, milord, tiesa, bet Grāfergerena kungs man neko nemaksās.

—    Par ko viņam jāmaksā?

—    Par to, ka es jus atvedu uz Mozerna smaili.

—    Bet ja nu es ceļā nositos, Jirži?

—         Tas nekas, savu naudu es saņemšu, turklāt šis notikums pievilks angļu tūristus. No tiem es nopelnīšu un no Grāfergerena tāpat.

—    Un ja arī angļi nositas, Jirži?

—         Tad uz Mozerna smaili dosies visi, kam vien nav slinkums, un es iedzīvošos glīta summiņā. Tāpēc, milord, dosimies droši uz priekšu. Ja arī jūs kritīsiet, var taču gadīties, ka aizķeraties aiz klints, tāpēc nav ko bīties.

—    Zināt ko, Jirži? Paliksim te divas dienas, pārtikas mums netrūkst, es jums samaksāšu divdesmit franku, un vēlāk dosimies mājup, it kā būtu jau smailē bijuši.

«2ēl gan būtu, ja veco Grāfergerenu neķertu trieka, redzot, ka mēs sveiki atgriežamies atpakaļ,» es domāju, kaldams atriebības plānus.

Un tā mēs divas dienas pavadījām būdā, ēdām un dzērām,

un trešajā dienā devāmies atpakaļ.

» * *

Pie pirmās Grāfergerena kunga būdas mūs gaidīja liels pārsteigums. Kādi sešdesmit angļi stāvēja, izbrīnā vērodami, kā mēs nākam lejup. Viņu priekšgalā bolīja acis pats Grāfer- gerens.

—    Jūs neesat nosities? — viņš izbijies uzsauca man.

—    Kā redzat, nē, — es mierīgi atbildēju.

—    Ser! — man iebrēca ausī kāds anglis, vicinādams man gar degunu «Bernes Dienas Lapas» numuru. — Ser, paskaidrojiet man to, ja jūs esat džentlmenis . . .

Viņš pasniedza man iepriekšējās dienas avīzi, kur ar zilu zīmuli bija apvilkts šāds ziņojums:

Jauns alpīnistu maršruts Mūsu nenogurstošajam Grāfergerenam izdevies atrast jaunu interesantu alpīnistu maršrutu. Tā ir grūti pieejamā Mozerna smaile, kas atrodas mūsu kantonā. Sai kalnā viņš ar īstu šveicieša rūpību uzcēlis divas alpīnistu apmešanās vietas. Diemžēl jākonstatē, ka pirmā došanās šajā līdz šim neskartajā kalnā beigusies ar katastrofu. Alpīnists, kurš pirmais iedrošinājās doties augšup, vakar nogāzies bezdibenī. Acīm redzot, viņš nav klausījis sava pavadoņa padomiem, par kura likteni arī trūkst ziņu. Tas ir ļoti saistošs un riskants kalnu maršruts, kas ar savām īpatnībām pievilks daudz tūristu. Abus bojā gājušos cītīgi meklē. Tuvākas ziņas pie Grāfergerena kunga alpīnistu būdā, Mozerna smailes pakājē . . .»

—         Kungi, — es uzrunāju angļus, — tā ir tikai Grāfergerena kunga izdoma. Uzkāpt šai kalnā nemaz nav grūti, ceļš ir visai ērts. Tā ir omulīga pēcpusdienas pastaiga …

—         Mēs dodamies atpakaļ uz Bērni, Grāfergerena kungs! — kāds anglis sauca. — Kā redzat, šis džentlmenis ir dzīvs, ceļš nav bīstams, tātad nekā interesanta nav, un jūs esat mūs piekrāpis. Ejam, kungi! Palieciet sveiki!

—        Kungi! — Grāfergerens sauca pakaļ raudulīgā balsī. — Jūs taču tur var apbērt lavīna, padomājiet vien…

Vairāk mēs neko nedzirdējām, jo devāmies projām no viņa viesmīlīgās būdas.

Pār mūsu galvām pārlidoja akmens, un es vēl šodien nezinu, vai tas krita kaut kur no klints jeb vai to meta mums pakaļ Grāfergerena kungs.

Es priecājos, ka esmu atbrīvojis Margaretas jaunkundzi no nepieciešamības apmeklēt manu kapu, kur viņa gribēja aizlūgt par mani dievu.

Sirds dziļumos es esmu labs cilvēks …

KĀ mes ar ticības macibu skolotāju gribējām kristīt āfrikas nēģerēnus

ezinu, cik tagad maksā mazs nekristīts nēģerēns. Sājos vispārējās dārdzības laikos viss ceļas cenā, tāpēc iespējams, ka arī nabaga nēģeri ir dārgāki un reizē ar to pieaug ienākumi krietnajiem misionāriem un garīdzniekiem, kuri vāc naudu šo pagānu labā.

Pirms vairākiem gadiem tāds melns puišelis maksāja divpadsmit guldeņus. Par to mums pastāstīja Zubmices tautskolas ticības mācību skolotājs.

Esot tāda ticīgo biedrība, kas vācot naudu nēģerēnu izpirkšanai. Skolotājs vēl kaut ko minēja par kristīšanas svētumu un ielika neapmierinošu atzīmi ticības mācībās nelaimīgajam Matejam, kurš nezināja, kā notiek bērnu kristīšana. Matejs tikai noburkšķēja, ka bērnu iemērcot ūdenī un turot zem ūdens tik ilgi, kamēr tas esot nokristījies. Par saviem neskaidrajiem reliģiskajiem priekšstatiem Matejs bez sliktās atzīmes vēl dabūja iepazīties ar skolotāja niedres spieķi, lai puikam labāk iesēstas galvā reliģisku ceremoniju jēga. Nopēris Mateju, ticības mācību skolotājs sāka izjusti runāt par to, ka visā pasaulē bērni vācot naudu, lai izpirktu un nokristītu nabaga mazos nēģerenus.

— Tā arī jums, bērni, vajadzēs vākt naudu šo mazo pagānu labā. Katrā izdevīgā gadījumā palūdziet pa kreicerim vecākiem, vecmāmuļām, vectētiņiem, tēvočiem un krustmāmi- ņām. Un tu, — viņš uzrunāja mani, — tu glabāsi naudu pie sevis, un, līdzko uzkrāsies divpadsmit guldeņu, tā es tos nosūtīšu bīskapam uz Tripoli, viņš tos nosūtīs arhibīskapam uz Alžīru, kurš nopirks Tunisā mazos, melnos pagānus. Kaut kur tuksnesī, kādā oāzē zem palmām, mācītājs nokristīs tos ar svētīto ūdeni un nosūtīs uz Aleksandriju Ēģiptē, lai viņi tur slavētu dievu to kungu un aizlūgtu par jums, par mani un par visu Zubrnici. Par jums tāpēc, ka jūs būsiet viņus izpirkuši no verdzības, bet par mani tāpēc, ka es pamudināju jūs uz naudas vākšanu, lai nēģerēni nonāktu svētās baznīcas klēpī. Kam no jums ir kas ietaupīts, lai nodod man, jo nedrīkstam aizmirst, ka nelaimīgie pagāni neko tik karsti nevēlas savā verdzībā kā vien to, lai viņus nokrista, cik drīz vien var.

No tās reizes mēs sākām vākt naudu nēģerēniem. Protams, bez plūkšanās un dunkām mēs nevarējām iztikt. Ciema vecākā zēns sāka lielīties, ka viens pats varētu nopirkt nēģerēnu, ja vien gribētu. Par to mēs viņu iepjaukājām. Izpirktais nēģerēns piederēs visai klasei, katrs pa kārtai dos viņam ēst, un viņš staigās no mājas uz māju un visur teiks to kungu, ka beidzot ir nokristīts. Mēs viņu knaibīsim, dzīsim ar viņu visādus jokus, vadāsim saitē, bet viņš slavēs mūs par to, ka esam viņu izpirkuši un devuši nokristīt.

— Lai tik pagaida šis kristītais moris, viņš man samaksās par tā nelieša kūlienu! — Matejs nosolījās. — Es viņu aizvedīšu pie dīķa un nozvetēšu ar nātrēm. Vāciet tik kreicerus, puikas, lai drīzāk varam izpriecāties pēc patikas. Mēs viņu kristīsim katru dienu. Pabāzīsim to diedeļa mori zem ūdens, lai tāds melns kristīts ērms zina, cik garšīgs ūdens Zubrnices dīķī.

Un tā mēs vācām kreicerus, gaidīdami uz izpriecu. Mani apskauda par manu kasiera godu, un man bija jānēsā krei- ceri pastāvīgi līdzi, jo mani vienmēr pārbaudīja, laikam baidīdamies, ka neaizlaižu tos ebrejam par medus cepumiem, lakricu, sērkociņiem vai citām mantām, kas spējīgas novest mani neceļos.

Sākumā prātīgie pieaugušie iedomājās, ka skolas puikas jukuši, jo katrs, pārnācis no skolas, sāka lūgt kreicerus ikvienam, kas pagadījās ceļā, stāstīdams, ka skolotājs nopirkšot par divpadsmit guldeņiem mazu nēģerēnu un likšot to nokristīt. Vēlāk viss noskaidrojās. Vecmāmiņas un vectētiņi izsniedza mazbērniem sīknaudas gabalus un lūdza dievu par pasākuma izdošanos. Vecmāmiņas birdināja asaras, skūpstīdamas mazbērnus, un visi Zubrnices vectētiņi priecājās, iztēlodamies, kā kristītais morēns ies kopā ar viņiem uz rīta dievkalpojumu un dziedās garīgās dziesmas, bet pats dievbijīgākais vectētiņš, vecais Šveicars, krietni sameties dzertuvē, paziņoja:

—    Kad tas nēģerēns pieaugs, mēs ievēlēsim viņu par deputātu no katoļu partijas.

Kreiceri ātri lasījās kopā. Viens iedod no sava mazumiņa divdesmit hellerus, otrs tāpat, trešais ik dienas nes pa četriem kreiceriem. Vārdu sakol, mans prāvais maišelis pamazām pildījās, kamēr uzbruka katastrofa un tieši dienu pēc tam, kad es, izmainījis sīknaudu pret lielākām naudas zīmēm, pārliecinājos, ka man ir jau desmit guldeņu.

Zahajā bija baznīcas svētki. Mēs ar Mateju aizgājām paskatīties komediantus. Savu joslai līdzīgo maišeli es paņēmu līdzi. Es to nēsāju uz kailas miesas pat guļot, domādams, ka šāda miesas mocība nolīdzinās man ceļu uz debesīm. Matejs bija saņēmis uz svētkiem no tēva divdesmit helleru un es tikpat daudz no tēvoča, pie kura dzīvoju.

—    Matej, — es sacīju, — atliksim katrs piecus kreicerus nēģerēna izpirkšanai un nokristīšanai. Es tā darīšu. Un pārējos piecus iztērēsim.

—    Nēģera dēļ es neiešu izputināt sev svētkus, — Matejs atcirta. — Dari, kā gribi, bet es iztērēšu visu.

Svētki bija brīnišķīgi. Komedianti, karuseļi, šūpoles, marcipāns, dažādi saldumi, šautuve, spēka mērītāji. Matejs, iztērējis visu naudu, bēdīgs devās mājup. Es vēl neko nebiju iztērējis, mans naudas gabals bija neaizskarts. Kad Matejs bija aizgājis, es nolēmu izpriecāties. Braucu karuselī, ēdu marcipānu un pēc tam . . . Pienāca reize arī tai naudai, kas bija savākta nēģerēna izpirkšanai un kristīšanai. .. Līdz vakaram es jau biju iztērējis divus guldeņus.. .

Mūsu ticības mācību skolotājs labprāt spēlēja kārtis. Todien, kad es biju izšķiedis sabiedrības naudu, viņš sēdēja visu pēcpusdienu mana tēvoča traktierī un spēlēja «divdesmit vienu» ar skolas pārzini, mācītāju un ciema vecāko. Viņam krita sliktas kārtis. Viņš jau bija paspēlējis pēdējo guldeni, kad es, saldumu un sirdsapziņas mākts, ienācu traktierī.

—         Iziesim uz brītiņu ārā, — viņš mani uzaicināja. — Es tev gribu kaut ko pavaicāt.

Mēs izgājām gaitenī. Kājas man trīcēja. Visam beigas! Viņš ir viszinis! Nudien!

—    Cik naudas savākts nēģerēna izpirkšanai un kristīšanai?

Man gandrīz jau spruka raudas vaļā.

—   Es gribu zināt, cik tev ir naudas!

—    Astoņi guldeņi, — es nošļupstēju.

—         Dod šurp, — viņš pavēlēja. Man kā akmens novēlās no sirds. Es izvilku savu zuteni. Tur bija astoņi balti gulde- nīši, katram virsū eņģelītis. Ticības mācību skolotājs noglaudīja man galvu, iebāza naudu kabatā un atgriezās traktierī. Paēdis vakariņas, es piesēdos paskatīties, kā viņi spēlē.

—    Eju par visu, — sacīja ticības mācību skolotājs.

—    Pareizi, jūsu godība, — skolas pārzinis viņu atbalstīja.

Bankā bija divi guldeņi. Ticības mācību skolotājs izvilka

no kavas dūzi, septītnieku un desmitnieku.

—         Atkal pleite, — viņš noteica, iebāza roku kabatā un mierīgi nolika uz galda divus guldeņus ar eņģelīšiem.. .

Manus guldeņus . .. Līdz pulksten desmitiem viņš bija paspēlējis visus astoņus guldeņus un atkal izsauca mani gaitenī:

—        Vai tev vairāk naudas nav? Nevarējāt vairāk savākt nēģerēnam? Ak jūs sasodītie puikas, tā jau mēs nekad netiksim pie nabaga nēģeru kristīšanas.

Un mēs netikām arī.

• Otrā dienā viņš mums ticības mācību stundā sacīja:

—         Vakar man tika nodota savāktā nauda. Es tai pieliku savējo un aizsūtīju. Pēc trim dienām tā jau būs Alžīrā pie arhibīskapa. Sāciet vākt naudu otram nēģerēnam. Dievs jūs apsvētīs par jūsu centību. Naudu nododiet tieši man.

Un viņš atkal paspēlēja mūsu naudu ciema vecākajam, skolas pārzinim un mācītājam . . .

Tā mēs ar ticības mācību skolotāju rūpējāmies par nabaga Āfrikas nēģerēnu kristīšanu.

Mīklains gadījums ar pieminekli

l-*asaulē ir daudz kas iekārtots tā, ka labāk būtu, Ja nekā tamlīdzīga nebūtu.

Visādus šādus iekārtojumus lielākoties sauc par noteikumiem. Noteikumi ir dažādi. Policijas noteikumi, disciplīnas noteikumi, un visi šie noteikumi bieži jo bieži nāk cilvēkam par ļaunu.

Mūsu gadījumā runa būs tikai par ekonomisko progresu, un lai neviens neiedrošinās apgalvot, ka runāts par kādu politisku jautājumu! Te būs skarti tikai preču piegādes noteikumi.

Tātad, kā redzam, bez policijas noteikumiem pastāv arī preču piegādes noteikumi, un vēlāk droši vien tiks izgudroti arī miltu malšanas un tamlīdzīgi noteikumi. Un visi šie noteikumi tiks sīki jo sīki izstrādāti, tāpat kā jaunie preču piegādes noteikumi, tie aplaimos cilvēci un sagādās tai patīkamu laika kavēkli gluži kā tie noteikumi, par kuriem stāstīšu.

Kaudnica kungs pasūtīja no kādas provinces firmas pieminekli savam mirušajam tēvam. So pieminekli vajadzēja nogādāt uz kapsētu, kur bija apglabāts Raudnica kunga tēvs.

Pasūtījums tika izdarīts no Prāgas. Raudnica kungs zvanīja no Prāgas galvenās firmas tās provinces filiālei un vienojās par pieminekļa nogādāšanu uz lauku kapsētu. Piemineklis bija divi metri augsta piramīda, kura svēra ap četrsimt divdesmit kilogramu, kas nebija nekāds nieka svars. Kādu dienu Raudnica kungs saņēma ziņu, ka piemineklis gatavs, un nekavējoties devās uz Prāgas firmas preču piegādes kantori, kur pieprasīja, lai pieminekli pārved uz lauku kapsētu.

Pagāja vairākas dienas. Raudnica kungs patlaban nāca mājup no pastaigas, kad ieraudzīja, ka pie nama, kurā viņš dieva bijāšanā apdzīvoja trešo stāvu, drūzmējas acīm redzami satrauktu ļaužu pūlis.

Piegājis tuvāk, viņš redzēja, ka astoņi spēcīgi vīri pūlas iedabūt namā kādu pieminekli.

Viņš satrūkās un piesteidzās pie nesējiem, lai uzzinātu, kas te īsti noliek.

Jā, viņam bija pilnīgs iemesls satrūkties, jo nesēji paskaidroja, ka tas esot Raudnica kunga pasūtīts piemineklis, kas noteikti nogādājams viņa dzīvoklī. So mīļo ļautiņu izrīkotājs kulturāli paziņoja, ka viņi rīkojoties saskaņā ar jaunajiem noteikumiem, pēc kuriem firma var piegādāt preci tikai tiesīb- spējīgai personai. Raudnica kunga tēvs nekāda tiesībspējīga persona nav, jo ir jau nelaiķis, tāpēc piemineklis jāsaņem Raudnica kungam kā sava tēva tuvākajam radiniekam.

Veltīgas bija Raudnica kunga pūles novērst katastrofu.

— Jūs esat tiesībspējīga persona, un jums jāsaņem piemineklis, — sacīja spedīcijas firmas darbinieku izrīkotājs un, pagriezies pret strādniekiem, uzsauca: — Aiziet!

Sešpadsmit rokas pacēla pieminekli un, kamēr Raudnica kungs slaucīja dusmu asaras, nesa to augšup, par spīti namsaimnieka un namsaimnieces vaimanām un gaudām. Kad nesamo nolika trešā slāva kāpņu laukumā un sauca Raudnica kungu, lai tas atdara dzīvokli, piemineklis iebruka zem viņu kājām un, nogāzies lejā, kopā ar citiem nosita arī Raudnica kungu.

Tā kā ar šo brīdi viņš vairs nebija tiesībspējīga persona, tad firmai vajadzēja nogādāt pieminekli viņa tuvākajam radiniekam.

Profesors Zihers dodas pēc mamuta

Profesors Zihers jau kā asistents mēdza aizrauties ar mamutu pētīšanu. Visskaistākais brīvlaiks viņam bija tad, kad viņš varēja pēc patikas izstaigāties pa Vidusciropas muzejiem un pavadīt veselas dienas pie mamutu atliekām, apbrīnojot izraktos ilkņus un kaulus.

Viņa dvēsele it kā saplūda ar šīm diluvija laikmeta milzu zālēdāju atliekām.

Kad viņš kļuva par pilntiesīgu profesoru, tad nolēma, ka padarīs slavenu savu vārdu, atklādams pilnīgu mamuta skeletu.

Katru gadu savā brīvlaikā viņš kļuva par biedēkli visiem, kas dzīvoja ķieģeļcepļu tuvumā vai strādāja tanīs, ja vien viņš bija pārliecināts, ka tur sastopami māli no diluvija vai aluvija laikiem. Visur viņš cītīgi iztaujāja ļaudis, vai viņi zina, kādu mantu var atrast mālos, runāja par dabas katastrofām, kādas aizvēsturiskos laikos piemeklējušas šo nelaimīgo apvidu, stāstīja par teiksmainiem nezvēriem, kuri te kādreiz klejojuši apkārt un rijuši cits citu. Večiņas raudāja, klausīdamās viņa stāstos par Zemes garozas pārciesto postu, vīri noskatījās uz viņu kā uz plānprātiņu, kad viņš tiem jautāja par mamutu zobiem, un tā profesors Zihers klejoja visapkārt pa čehu novadiem, un nekur nebija ne mazākās zīmes no mamutiem.

Kādu dienu šai savā svētceļojumā viņš nonāca Morāvijā,

Pršerovas apkaimē, un [āva saviem locekļiem atpūsties tveicīgajā pēcpusdienā neliela ķieģeļu cepļa tuvumā. Pirms tam viņš bija izpētījis mālus un pārliecinājies, ka tie ir diluvija laikmeta māli. Tādos bija daudzkārt atrastas mamutu atliekas, un profesors Ziliers, atlaidies ēnā zem plūmes, tagad pārdomāja šo svarīgo jautājumu.

Kad beidzot nāks redzams vismaz viens mamuta kauls, kad beidzot pienāks tas jaukais mirklis, kad varēs saukt: — Mamuts, mamuts! — un skaistajos diluvija mālos parādīsies mamuta ilkņi un skriemeļi, un viņa vārds būs muzejā blakus mamuta skeletam!

Atpūties viņš noskaidroja, kam pieder ķieģeļceplis. Uzzinājis, ka tas pieder dzirnavniekam Oščadilam tuvīnajā ciemā, viņš nekavējoties devās uz turieni.

Kad viņš ieradās pie Oščadiliem un sāka ar dzirnavnieku runāt, varēja manīt, ka vecajam Oščadilam rodas lielas aizdomas, un, kad vēl profesors lūdza, lai viņam atļaujot ar pieņemtiem strādniekiem rakt mālus un meklēt kaulus, vecais strupi noteica, ka tur nekas neiznākšot. Viņš atklāti pasacīja, ka tādu nezvēru, par kādiem profesora kungs stāstot, savu mužu neesot bijis, jo nevarot taču ticēt, ka Noass būtu tādus briesmoņus laidis iekšā šķirstā.

Profesors Zihers lika lietā visu savu daiļrunību, lai pārliecinātu Oščadilu, ka mamuti tomēr kādreiz eksistējuši, un, mēģinādams tos aizstāvēt, apgalvoja, ka tie esot kāda aizvēsturisko ziloņu pasuga. Oščadils aizsvilās. Lai neviens viņam nedomājot iestāstīt, ka pa viņa gruntsgabalu kādreiz blandījušies ziloņi! Viņš tomēr apvaicāšoties par to meitai, kas esot apmeklējusi pilsētā mājturības un pavāru skolu.

Pēc brīža viņš atgriezās ar savu meitu, lai tā aprunājas ar ērmīgo kungu, kurš, līdzko ieradies, tā paklanījies un laidis vaļā:

— Atļaujiet paziņot, ka jūsu ķieģeļnīcā ir atrodami diluvija laikmeta māli. Šādās sanesās mēdz būt aizvēsturisku milzu zālēdāju zīdītāju, sauktu mamutu, atliekas, tāpēc lūdzu atjauju tās šais mālos uzmeklēt.

Pa ceļam Oščadils brīdināja meitu:

—    Nu tu, Helena, dabūsi redzet plānprātiņu.

Profesors paklanījās Helēnai un atsāka:

—    Atvainojiet, ka apgrūtinu jūs, bet jūsu tēva kungs visai nopielni apšauba mamutu esību, kaut gan ļoti iespējams, ka tie atrodami jūsu ķieģeļnīcas mālos. So pilnīgi nekaitīgo zālēdāju zīdītāju skeleti sastopami diluvija laikmeta mālos. Vai jums, jaunkundz, ir pilnīgi skaidrs jautājums par diluviju un aluviju?

Helēnas jaunkundze noklausījās viņā, pēkšņi iespiedzās «bi Iii» un smiedamās iespruka atpakaļ mājā.

—    Re nu, — svarīgi noteica vecais Oščadils, — tas, ko jūs stāstāt, ir tīrās muļķības. Redzēsim, ko par to teiks mana sieva.

Pēc mirkļa viņš iznāca no mājas ar tumīgu mammu, kurai jau bija pateicis, ka viņa dabūšot redzēt kādu «aptaurēto».

—    Lūdzu, atvainojiet par traucējumu, — profesors uzrunāja tumīgo radījumu, — bet, ciktāl esmu pārliecinājies, tad jūsu ķieģeļnīcā ir diluviālie māli. Sie māli ir no sanesu laikiem. Tolaik, kad šie māli radās, pa visu Viduseiropu klejoja ziemeļbrieži un aļņi.. .

Dzirnavniece blenza viņā kā ērmā.

—    Alās mājoja diluviālais cilvēks, kurš redzēja ne tikai ziemeļbriežus un aļņus, bet arī milzu dzīvniekus, nekaitīgus zālēdājus, sauktus mamutus, godātā kundze. Un šie mamuti, tas ir, viņu skeleti, pēc lielām dabas katastrofām ir nogrimuši mālos, un iespējams, ka šo dzīvnieku atliekas sastopamas arī jusu ķieģeļnīcā. Tāpēc es ierados ar lūgumu, lai man tiktu atļauts meklēt šais mālos minēto zālēdāju atliekas.

Kad viņš bija beidzis, dzirnavniece atvilka elpu:

—    Ja jau jūs neļaujat nevienam tikt pie vārda, tad dariet vien, ko gribat, tikai mūs nekur neiepiniet, lai neiznāk nepatikšanas ar iestādēm.

—   Vai viņš bolīja acis? — viņa istabā uzprasīja meitai. — Man, nudien, likās, ka bolīja.

— Var būt, ka viņš jau bijis Sternbergas trako namā, — vecais Oščadils nopietni sacīja. — Ja viņam neatļaus rakt, ej nu sazini, ko viņš var izdarīt.

—    Zēl, — Helēna piebilda, — tāds glīts jauns cilvēks.. .

—    Aptaurētais zālēdājs, — dzirnavniece piemetināja.

Profesors Zihers bija ļoti laimīgs par saņemto atļauju,

taču, kad viņš meklēja strādniekus, neviens negribēja nākt darbā, jo ciemā jau bija izlaistas valodas, ka sazin kāds «aptaurētais» meklējot vīrus ar kapļiem.

Un tā nu nabaga noskumušajam profesoram atlika tikai sēdēt pie mālu bedrēm un noraudzīties uz skaistajiem dilu- viālajiem māliem, kamēr Helēnas jaunkundze slepeni novēroja viņu. Kādu dienu viņš tomēr pieķēra Helēnu, ka tā zogas viņam pakaļ. Helēna nepaspēja aizbēgt un, kad viņš pienāca klāt, drebēja un lūdzās, lai nedarot šai pāri.

Profesors pats nezināja, kā tas notika, bet Helēna jau bija apsēdusies viņam līdzās zālē un lauku meitenes piemīlīgajā vaļsirdībā stāstīja, ka visi no šejienes līdz pašai Pršerovai domājot, ka viņš esot «aptaurēts», un viņa, viņa arī tā domājot.

Paskaidrojuma vietā profesors sāka stāstīt par mamutiem. Kā Sibīrijā pie Irkutskas atraduši kādu mamutu, iesalušu ledū, ka tam vēl bijusi āda ar spalvu un miesa uz kauliem. Bija pienācis jau vakars, kad profesora kungs, pieliecies pie Helēnas un vērdamies viņas lielajās, zilajās acīs, stāstīja, ka Vācijā, Minsterā esot mamuts ar pilnīgi restaurētu skeletu, pieci metri garš un trīsarpus metru augsts.

Viņš pavadīja Helēnu mājup, visu ceļu stāstīdams par mamutiem, un, kad viņi abi soļoja tik cieši blakus, tad pat mamuta ilkni būtu drīzāk noturējuši par leģendārā vienradža teiksmaino ragu.

Atvadoties profesors ilgi spieda viņai roku un apzvērēja, ka bez mamuta uz Prāgu nebraukšot.

Viņš aizbrauca ar sievu …

Un, kad tagad, pēc divdesmit pieciem gadiem, viņam zvā- jojas pretī tumīgā Helēnas kundze, vai profesora kunga galvā neiešaujas doma par diluvija laikmeta zālēdāju smago gaitu?

Diluvija laikmeta cilvēki cīnījās ar mamutiem, profesora kungam atliek tikai cīnīties ar Helēnas kundzi.

Stāsts par Čigāniem

Jauno Fizešbanokas muižas īpašnieku pretēji visām ungāru muižniecības parašām iedvesmoja humānisma principi. Tas šķita vēi jo dīvaināk tāpēc, ka šis cilvēks bija kādreizējs huzāru poručiks.

lštvans Kapošfalvi, kā viņu sauca, bija mantojis jūtīgo, cēlo sirdi no savas mātes, kura, padzinuši veco pārvaldnieku, kas viņu bija apzadzis, ilgi raudāja par savu cietsirdību.

Kapošfalvi bija mīksta sirds, tik mīksta kā nobriedušās melones, kuras tīrumos aiz pils lieca galvas pie pašas zemes.

Tik laba bija viņam sirds, ka Peštas šansonetes ar biezi nopūderētajiem vaigiem varētu stāstīt veselus romānus par to, kā viņš, ieraudzījis asaras dai|o meiču acīs, neko nav varējis viņām atteikt un pat raudājis kopā ar viņām, kad pirms tam izdzēris pāris pudeles Egeras vīna, — ja, pat raudājis, kaut arī bijis huzāru poručiks.

Tik laba sirds viņam bija, ka viņš bija spiests pārdot veco dzimtmuižu Egeras tuvumā, uz maģistrāles Hatvana — Gede- le — Djcndeša. Cilvēki, kuri visur prot saskatīt ko peļamu, mēdza runāt, ka viņš esot uzdzīvotājs, ko pierādot viņa pilnīgi plikais pauris trīsdesmit gadu vecumā. Viņš pats šo parādību gan izskaidroja ar pārmērīgajām dienesta grūtībām un drudzi, ko bija saķēris manevru laikā purvainajā Djarma- tas apvidū.

Fizešbanokas muižu viņš bija nopircis ļoti lēti. Tik daudz naudas viņam vel bija atlicis pēc vecās muižnieku ligzdas pārdošanas un parādu nomaksāšanas.

Un tā bijušais huzāru poručiks, kurš kādreiz bija rotājis Andraši bulvāri Peštā, kādā jaukā rītā, kad austrumos uzlēca sarkana saule kā uguns liesmas sausā stepes zālē, pamodās, būdams parasts muižas īpašnieks, kuru māc bažas, vai tikai kukurūzas cenas pilsētas tirgū neslīdēs lejup.

To pašu ritu viņš lika pasaukt vagaru un sacīja:

—    Es te esmu jau veselu nedēļu, bet vēl līdz šim nezinu, kāda izskatās mana lielsaimniecība. Esiet tik laipns un izvadājiet mani visur. Cribu apskatīt šķūņus, vistu kūtis, zirgu staļļus — vārdu sakot, visu.

Vagaru tā pārsteidza kunga vēlēšanās, ka viņš sākumā nevarēja izdabāt ne vārda.

—    Lielskungs, — viņš pēc mirkļa iesāka, — esiet tik laipns un ņemiet vērā . ..

—    Kan man jāņem vērā, pie velna? — muižnieks noskaitās.

—    Lūdzu, ņemiet vērā, — vagars mierīgi atbildēja, — ka lklz šim pie mums kungi nemēdza apskatīt šķūņus un vispār saimniecību. Turklāt aiz mūsu muižas četrās būdās dzīvo čigāni. Un čigāni, kā jums zināms, nav diez cik tīrīgi ļaudis.

—    Es likšu viņus padzīt, — sacīja lielkungs.

—    Lūgtuin nedusmoties, lielskungs, — aizrādīja vagars, — bet ar tiem čigāniem ir tāda ērmīga padarīšana. Nelaiķis grāfa kungs bija viņiem daudz pateicības parādā, liedzat, nelaiķim grāfa kungam patika iedzert, un reiz viņš dzērumā bija ievēlies vircas bedrē. Un tad gadījās tā, ka čigāns Farašs bija viņu izvilcis no bedres, atžilbinājis un apžāvējis pie pavarda savā būdā. Nelaiķe grāfienes kundze par to ļoti dusmojās. Kopš tā laika grāfa kungs bija ļoli labvēlīgs čigāniem. Ļaudis pat runāja . ..

Vagars, kā noslēpumu uzticēdams, pavilka lielkungu aiz svārku stērbeles tavāk.

—    Runāja, ka nelaiķis grāfa kungs vēlāk mēdzis apmeklēt čigānus nevis vecā Faraša, bet viņa meitas dēļ. Zināt, Farašam ir meita, miesīga meita. Viņu sauc Gūža, kas čigānu valodā nozīmē vakara zvaigzni.

—    Skaists vārds, — uzteica Kapošfalvi, kuru šis stāsts par čigāniem sāka interesēt. — Vai vairāk neko nerunāja?

—    Es bieži gāju pastaigāties ar nelaiķi grāfa kungu, un viņš man šo to pastāstīja. Tā Gūža ir īsts velns. Reiz viņš iegājis būdā un iekniebis Gūžai vaigā. Ja viņa gaišība būtu iekniebis man, es aiz cieņas pret viņa gaišību klusētu, bet Gūža bija sacēlusi lielu traci un sagādājusi vecajam grāfa kungam nepatikšanas. Izlamājusi viņu un izgrūdusi ārā. Jā, jūsu žēlastība, īsta mežone. Nelaiķis grāfa kungs nebija gan to pelnījis, nabadziņš. Pēdējā laikā viņš sāka zaudēt atmiņu. «Vagar, cik man gadu?» tā viņš mēdza man jautāt. Iy abs kungs viņš bija. Bet tā gaisīkla Gūža tik brēc uz viņu: «Vecis no vircas bedres!» — Vagars dziļi nopūtās. — Grūti gan ar tiem čigāniem, — viņš turpināja. — Zog visa banda, kā vien prot. Un izturēties pret viņiem ar bardzību arī nav gudri. Viņi spējīgi uz visu ko. Priekšā nez cik iztapīgi, bet, līdzko pagriez muguru, tā ņirgājas.

—    Ar labu var panākt vairāk nekā ar bardzību, draugs, — pamācīja lielkungs. — Tā vienmēr bijusi mana devīze. — Un viņš noglāstīja savu kailo pauri.

—    Ar labu, — vagars nopūtās. — Arī tā nav nekāda gudrība. Kaut vai mūsu nelaiķis grāfa kungs. Viņš vienmēr izturējās pret čigāniem augstsirdīgi. Reiz, atceros, pie viņa atnāca ciema vecākais un sūdzējās, ka čigāni naktī izzaguši viņam no kūts cūku. Vecais grāfa kungs pats devās pie čigāniem. Es viņu pavadīju. Iegriežamies pirmajā būdā. Grāfa kungs sāk viņus pierunāt, lai nezog, lai uzvedas godīgi, jo viņi taču arī ir cilvēki, piedraud, ka liks viņus arestēt, ja neatdos cūku, taču solās nedarīt to, jo zina, ka viņi nākamnakt godīgi aizvedīs cūciņu atpakaļ tās īpašniekam. Viņš piekodinās ciema vecākajam, lai atstāj kūti visu nakti vaļā. Čigāni nesaka ne ā, ne bē, tikai noskūpsta grāfa kungam roku. Bet kas nolika otras dienas rītā! Ciema vecākais gandrīz vai raudāja, stāstīdams grāfa kungam, ka atstājis pēc viņa rīkojuma kūti neaizslēgtu, taču čigāni ne tikai kā nav atveduši nozagto cūku, bet nozaguši vēl otru un piedevām divpadsmit trušus. Grāfa kungs gribēja likt viņus apcietināt, bet taisni otrā dienā iekrita tai vircas bedrē.

Vagars grasījās atkārtot stāstu par vircas bedri, bet Kapošfalvi viņu pārtrauca:

—    Labsirdību nedrīkst sajaukt ar muļķību. Mans priekšgājējs, acīm redzot, bijis diezgan stulbs un nav sajēdzis saimniecībā ne tik, cik melns aiz naga. Es gribu redzēt čigānus un nodibināt tur kārtību. Aizvediet mani pie viņiem!

Viņi izgāja cauri dārzam un nonāca dienvidu pusē, kur žogs bija apaudzis ar vīnogulājiem. Ķekari karājās lejup, un starp tiem vīdēja notrieptās un melnuksnējās bērnu sejas.

—    Redziet, lielskungs, tie ir čigāna Tereka bērni, vismaz tā viņus sauc. Gūžai garšo vīnogas.

Bijušais poručiks apstājās.

—    Pie visiem velniem! — viņš sacīja, uzsizdams vagaram uz pleca. — Es nevaru saprast, kas ir ar to Gužu! Gūžai garšo vīnogas! Varbūt Gūža labprāt ēd cūkas cepeti, un, ja čigāni nozags cūku, tad jūs laikam arī teiksiet: «Nūjā, Gūžai garšo cūkgaļa!»

Kapošfalvi iesmējās, domādams, ka pateicis ko sevišķi asprātīgu.

—    Vai šī Gūža patiešām ir tik skaista? — viņš apjautājās.

—    Ļoti skaista, lielskungs, — vagars sāka aprakstīt Gužu. — Pirmkārt, viņai ir skaistas acis. Ja tanīs ieskatās, tad tā vien šķiet, ka visa pasaule līgojas — taisni tā, kā kad cilvēks vienā rāvienā izdzer sazin cik daudz vīna. Tās ir melnas kā

melns striegonis, ja tā var izteikties. Zināt, lielskungs, ja jūs esat redzējis striegoni aiz Hatvanas kādu trīs stundu gājienā no pilsētas — tādas ir viņai acis. Seja viņai tumša, melnuk- snēja, ausis mazas, bet mati … — Vagars iegrima domās un nopūtās. — Mati, lielskungs, viņai ir mīksti un melni. Melnāki par lielkunga svārkiem. Tikai pati Gūža ir neiedomājami rupja, — tā vagars nobeidza savu dzejisko aprakstu.

Izgājuši no dārza, viņi devās tālāk gar upi, kur ciema sievas velējās. Viņas dauzīja ar vālēm uz akmeņiem izklāto veļu, bet, ieraudzījušas lielkungu, pārstāja velēt un sāka sačukstēties:

—    Droši vien lielskungs iet paskatīties uz Gužu. Nebūtu jel tas vagars pats viņu vedis! Kā nav kauna!

Stundas ceturkšņa gājienā aiz Banokas upes atradās čigānu būdas. Cik šo būdu īstenībā bija, to ļoti grūti noteikt. Ja čigāni dienu vairākas noārdīja, tad nakti radās citas to vielā, tāpēc skaits pastāvīgi mainījās. Novietojot būdas, Fizešbanokas čigāni rīkojās pēc noteikta plāna. Stāsta, pirms dažiem gadiem viņu būdas atradušās stundas gājienā no muižas, bet nu bija pievirzījušās tepat blakus ciemam.

Pie šīm no māliem un salmiem taisītajām būdām, kuras vakarā mēness gaismā izskatījās kā aizsargnocietinājumi cietokšņa priekšā, vagars veda lielkungu.

Pienākuši tuvāk, viņi izdzirdēja dziedam čigānu dziesmu: «Biš funly zašlcra ra ra — trīs mārciņas dzelzs karājas man pie kājām.» Tā ir aizkustinoša un sēra dziesma, kas apdzied laupīšanas un zādzības un skumst par cietumā ieslodzīto nabaga laupītāju čigānu.

Pirmā, ko viņi ieraudzīja no čigānu ģimenes locekļiem, bija Gūža.

—    Tā ir Gūža, — vagars sacīja, sekodams ar skatieniem ņiprajam augumam, kas ieslīdēja būdā, no kuras plūda dūmi — daļēji no pavarda, daļēji no īsajām pīpītēm.

Kapošfalvi un vagars sekoja Gūžai un iegaja būdā. Kādu brīdi Kapošfalvi neko nevarēja saredzēt aiz dūmiem, turklāt viņam apreiba galva aiz neparasti smacīgā gaisa un miesas izgarojumiem, kas čigāniem ir savādāki nekā nometnieku tautām Eiropā un Ungārijā.

Viņš neko neredzēja, tikai juta, ka viņu apstāj lieli un mazi čigāni, kuri spiežas klāt un skūpsta viņam roku.

Kad pēc brītiņa acis aprada ar krēslu, viņš saskatīja, ka būdas sienas sedz raibi paklāji, pareizāk sakot, audumu gabali, kas kādreiz bijuši paklāji, un ka zemē sēž vairāki bērni, vecs čigāns, veca čigāniete un Gūža, kuru viņš tūliņ pazina pēc vagara apraksta.

—    Tu esi Gūža, — viņš sacīja, taču Gūžas vietā sāka bērtin bērt vārdus vecais čigāns Farašs:

—    Jusu žēlastība, visužēlīgais labdzimtais kungs, tā ir Gūža, mana meita, jūsu godība, tā ir viņa, nekrictnele, kas tur sēž un nevīžo noskūpstīt roku labdzimtajam kungam, kurš žēlīgi ieradies apskatīt mūsu bēdīgo mitekli.

Te Faraša balss kļuva gluži raudulīga.

—    Tā ir, bēdīgs, pagalam trūcīgs un nožēlojams, — viņš turpināja. — Kamēr bija dzīvs vecais grāfa kungs, nelaiķis labdzimtais kungs — tas bija sen, nu jau ilgs laiks pagājis, jusu žēlastība, tad gan mums klājās labāk, daudz labāk. Paši bijām paēduši un varējām palīdzēt tiem, kas citās būdās. Viņa žēlastība atļāva Gūžai (noskūpsti, bezkauņa, roku labdzimtajam kungam!) iet katru dienu uz kungu virtuvi pēc atliekām, ko viņu žēlīgajam gaišībām nebija labpaticis apēst.

Vecais čigāns izslaucīja ar pialā krekla piedurkni acis.

—    Ubagi mēs esam, jūsu labdzimtība, jo pēc nelaiķa dižciltīgā grāfa kunga nāves Gūža vairs neiet uz kungu virtuvi, viņu izdzina no turienes. Ak dieviņ augstais! Čigāns taču arī ir cilvēks, bet kas gan viņam nav jāpacieš! Ar viņu apietas sliktāk nekā ar suni, jūsu godība, karsa vagandža. Gūža, es tev saku pēdējo reizi, ej noskūpsti roku labdzimtajam kungam.

Neiesi? Jūsu godība, visužēlīgais lielskungs, Gūža ir bikla meitene. Viņa neuzdrīkstas (pagaid tik, palaidne!), neuzdrīkstas noskūpstīt roku jūsu visužēlīgajai labdzimtībai, es viņu nopēršu, jūsu žēlastība, padevīgs kalps, jūsu godība.

Vecais čigāns iešņukstējās un raudulīgā balsī tarkšķēja vien tālāk.

Gūžas acis spīdēja krēslā.

—    Gūža var nākt uz virtuvi pēc atliekām, - labdzimtais kungs sacīja. — Es pacentīšos palīdzēt jums, cik spēšu, tikai nezodziet, jo zagļus es savā muižā necietīšu.

Un labdzimtais kungs ar cieņu izgāja no būdas, pareizāk sakot, izlīda, kamēr visa čigāna Faraša ģimene sauca viņam pakaļ visādus pateicības vārdus.

—    Sai dienai pietiks, — viņš sacīja vagaram, ieelpodams svaigo gaisu.

—    Lūdzu, lieciet apskatīt savas drēbes, — lakoniski piezīmēja vagars. — Jūs zināt, čigāni paliek čigāni. . . Nelaiķis grāfa kungs allaž lika izkarsēt apģērbu, kad bija apmeklējis viņus.

* *

Gūža jau divas nedēļas gāja uz kungu virtuvi, pievākdama ēdienu paliekas, un virējai pa šo laiku bija nozudušas tikai trīs sudraba karotes, kuras varbūt pali bija izlējusi reizē ar samazgām.

Labdzimtais kungs šad tad atcerējās Gužu, taču daudz par viņu nedomāja, jo tolaik cītīgi studēja sacerējumu «Par liellopu šķirnēm un ienesību», kaut gan viņu bieži traucēja iedziļināties šai muižas īpašniekiem tik svarīgajā grāmatā.

Viņš tieši tobrīd sēdēja pie grāmatas, pasvītrodams tādus vārdus kā «Pincgavas šķirne», kad pie durvīm kāds bikli pieklauvēja un ienāca vagara sieva.

—    Skūpstu roku, lielskungs, — viņa iesāka, — padevīgi lūdzu saukt pie kārtības manu vīru, jūsu žēlastība. Gūža galīgi sagrozījusi viņam galvu, kā gan tam vecim nav kauna! Līdzko Gūža virtuvē, tā viņš apkārt vien lekā. Un iedomājieties, jūsu labdzimtība, viņš izlūdzās pat drēbes no manis, lai Gūža pie- klājīgāk izskatītos. Pat jūsu vārdu nekaunējās velti valkāt, sak, viņš to darot jūsu dēļ, tikai tas gan nav tiesa. Viņš jau nelaiķa grāfa kunga laikā neatkāpās ne soli no tā skuķa. Pavisam aizmirsis, ka viņam ir sieva un bērns. Baidos, ka tikai viņš neaizlaižas lapās ar to čigānieti. Viņš jau ir no tādas ģimenes. Viņa vectēvs trīs mēnešus klejoja kopā ar čigāniem un pamela tos tikai tad, kad pie Debrecinas viņu bija sadūruši.

Vagarienei sāka birt asaras. Kapošfalvi pasmaidīja.

—    Nebaidieties, — viņš sacīja, — vagars Gūžā neiemīlēsies un, ja arī iemīlētos, tad nekur neaizbēgs. Starp citu, pasakiet virtuvē, ka es lūdzu pēc pusdienas atsūtīt Gužu pie manis. Es parunāšu ar viņu kādu prātīgu vārdu.

—   Tikai piesargielics, lielskungs, — vagariene brīdināja, — ka viņa jūs nenobur.

Noskanot pirmajam ciema zvana sitienam, Gūža ienāca Kapošfalvi kabinetā.

Vagarienes dāvātās drēbes viņai labi piestāvēja. Viņa kautri apstājās pie durvīm, tikai viņas acis dzirkstīt dzirkstīja.

—    Panāc tuvāk, — Kapošfalvi aicināja, — un pasaki atklāti, kas tev ir ar vagaru?

—    Itin nekas, devlchuretke, zvēru pie dieva, — Gūža atteica, — tikai vagara kundzei visur rādās bing, velns. Līdzko mani ierauga, tā sak brēkt čigāniski, to viņa iemācījusies: «Ovaj andra gau, murduleska barro, jav adaj, khaj, nuke thukelesden more.»

Skaistā Gūža sāka raudāt.

—    Ko tas nozīmē? — Kapošfalvi jautāja.

—    Tas nozīmē, — šņukstēdama paskaidroja Gūža: «Kaimiņu ciemā nobeigusies cūka, ej, čigāniet, lai to atdod tev.»

Gūžas raudas aprāvās, un melnās acis iezibsnījās. Viņa cieši vērās lielkungā.

Kapošfalvi, kā jau zināms, bija ļoti laba sirds.

—    Gūža, — viņš sacīja, — vai tu negribētu darbu? Tu varētu palīdzēt uzkopt istabas. Es likšu, lai tev iedod skaistas drēbes. Vagariene pamācīs, kas tev darāms. Gan jau iemācīsies. Tavs tēvs, vecais Farašs …

—    Viņš nav man tēvs, — Gūža pārtrauca. — viņš tikai audzinājis mani kopš mazatnes, lielskungs. — Un viņa mīļi uzsmaidīja bijušajam huzāru poručikam.

—    Labāk būtu, ja tu vairs neatgrieztos būdā, — Kapošfalvi turpināja. Jo ilgāk viņš skatījās uz Gužu, jo laipnāks kļuva. — Par visu pārējo es parūpēšos.,..

Otrā dienā vagariene jau mācīja Gūžai visu, kas jāzina kungu istabenei.

* »

Fizešbanokas muižas apkaimē ir piecas citas muižas, kuru robežas tieši saskaras ar Fizešbanokas zemi. So muižu īpašnieki bija Pazars Zoltanaji, Vilališs Mortolaji, Ižo Bertalani, Mibals Komaji un Karols Sereniji. Kopsummā visiem šiem muižniekiem bija trīssimt divdesmit pieci gadi.

Tie bija senu augstmaņu dzimtu pārstāvji, kuri sv. karaļa Ištvana diena ietērpās apmetņos un ar karakulu apšūtos svārkos un piestiprināja pie jostām līkus zobenus, kuru rokturos bija iegravēts gada skaitlis — 1520, 1632, 1606, 1580, 1545 — atkarīgi no tā, kad katra dzimta pirmo reizi stājusies uz senās Ungārijas karaļvalsts kara takas.

Viņu pilis līdzinājās cita citai kā viņu apmetņi, un viņu tikumi bija tikpat līdzīgi kā viņu pilis. Sie augstmaņi bija sapulcējušies pie paša vecākā — septiņdesmit divus gadus vecā

Karola Sereniji tieši tad, kad Gūža jau trīs nedēļas kopš pildīja jaunos istabenes pienākumus Kapošfalvi namā.

Viņi sēdēja ēdamistabā pie apaļa galda, katram bija priekšā alvas krūze ar vīnu, un visi klusēdami smēķēja īsas pīpītes.

Tikai pulksten trijos Sereniji ierunājās: — Kas nedzirdēts!

Pusčetros viņam piebalsoja Komaji: — Kas neredzēts!

Četros piebilda Bertalani: — Briesmīgi!

Ceturksni uz pieciem atsaucās Mortolaji: — Taisni jābrīnās!

Desmit minūtes vēlāk pievienojās Pazars Zoltanaji: — Tas ir gluži nepieredzēts gadījums.

Un tikai pulksten piecos atkal ierunājās namatēvs Sereniji:

—         Man šķiet, ka mēs visi domājam par mūsu kaimiņu Kapošfalvi kungu.

Varēja manīt, ka vīns atraisījis visiem mēles.

—        Es piederu pie vecas sekeju [1] ģimenes, — sacīja Bertalani, — taču neko tamlīdzīgu savu mūžu neesmu dzirdējis.

—         Pirms simt gadiem, karaļa Jana Zapoļska laikā, galmā uzvedās diezgan vaļīgi, taču arī tad neko tādu nebūtu cietuši, — uztvēra Komaji.

—         Man ļoti žēl, ka Kapošfalvi ir mans kaimiņš un ka mana kukurūza robežojas ar viņa melonēm, — nopūtās Zoltanaji.

—         Viss apvidus runā par to, ka šis Kapošfalvi pieņēmis par istabeni čigānieti, vārdā Gužu! — izsaucās Komaji.

—         Mani apmeklēja godājamais Fizešbanokas mācītājs, — Zoltanaji turpināja. — Viņš vēl tagad stāv man acu priekšā. Viņš gandrīz vai raudāja, stāstīdams, ka čigāniete Gūža apkalpojot viesus.

—         Man teica, — Sereniji piezīmēja, — ka viņa uzrunājusi mācītāju: «Dzeriet, mācītāja kungs, nekautrējieties.»

—    Un pats Kapošfalvi, — Komaji papildināja, — pasmējies, uzsitis čigānietei uz pleca un teicis: «Šķelme!»

—   Nekā tamlīdzīga, — Sereniji pārtrauca. — Viņš teicis: «Vai nav skaista šķelme!»

- Mācītāja klātbūtnē! — izsaucās Bertalani.

—    Kas nedzirdēts!

—    Kas neredzēts!

—    Briesmīgi!

—    Nepieredzēts gadījums!

—    Mēs jau diezgan daudz kauna izcietāmies nelaiķa grāfa dēļ, — atsāka Sereniji, kad viesi bija mazliet nomierinājušies, — kaut viņš neko tik piedauzīgu nedarīja, tikai labprāt apmeklēja čigānu būdas un skatījās uz Gužu, bet pašreizējais nolikums izsmeļ mūsu pacietību.

—   Apspriedīsim visu pamatīgi, — Mortolaji ieteica. —Mūsu rīcībā ir šādi fakti: mūsu vidū iespiedies vīrs, vārdā Kapošfalvi, kurš kaut kur Pešlā notriecis savu senču mantojumu pie Iiabas upes un, tā kā visu nav paspējis izšķiest, tad par atlikumu nopircis Fizešbanokas muižu. — Mortolaji iedzēra malku vīna. — Un, tikko apsildījis nagus, šis cilvēks — vai man nav taisnība? — sāk apdraudēt mūsu labos tikumus, tā sacīl, sāk rakties zem mušu pamatiem, vai ne? Viņš pēkšņi pieņem par istabeni čigānieti Gužu. Čigānieti, iedomājieties tik, čigānieti!

Te Mortolaji stiprā uzbudinājumā sāka plātīties ar rokām un apgāza vīna krūzi. Kad to alkal piepildīja, viņš iedzēra krietnu malku un vispārējā klusumā noteica:

—   To es gribēju sacīt. Ceru, ka visi mani saprata.

—    Mums cits nekas neatliek kā uzņemties smagu pienākumu, — Karols Sereniji sacīja. — Mums nākamo svētdien jāapmeklē Kapošfalvi un jāpaskaidro viņam mūsu vienprātīgais uzskats, ka viņš aptraipījis muižnieka godu. Es domāju, ka mums vajadzētu aizsūtīt pie viņa Vitališu Mortolaji.

—         Man gan šķiet, — ; tteica Vitališs Mortolaji, — ka mums vajadzētu doties turp visiem kopā, tas viņu vairāk ietekmēs.

—         Es viņam teikšu, lai vācas projām no mūsu apriņķa, — iesaucās Zoltanaji, kuru vīns bija padarījis varen drosmīgu.

—    Viņš ir huzāru poručiks, — Sereniji piezīmēja.

—         Es viņam teikšu, lai atceras savus senčus, — Zoltanaji turpināja.

—         Lai dievs viņam žēlīgs, — svinīgi noteica Sereniji, paceldams kausu. — Nākamo svētdien mēs viņu apmeklēsim.

* *

No piecām orēm, kas nākamo svētdien apstājās pie Kapošfalvi pils, izkāpa pieci muižnieki, klusēdami ar cieņu uzkāpa uz lieveņa, klusēdami pasniedza sulainim vizītkartes un tikai lad, kad namatēvs iznāca viņus apsveicināt, cits pēc cita dzestri atkārtoja:

—    Jūsu padevīgais kalps.

Arī istabā viņi visi klusēja tik ilgi, kamēr durvīs parādījās Gūža.

—        Mēs gribējām jums kaut ko sacīt, — Pazars Zoltanaji uzrunāja namatēvu.

—         Vispirms maniem kaimiņiem jāiedzer malks vīna, — Kapošfalvi atbildēja. — Gūža, atnes vīnu!

Viesi piebikstīja cits citam, un viņu sejas pauda sēras.

—         Man ir skaista istabene, - Kapošfalvi sacīja, kad Gūža ienesa vīnu. — Skaista, vai ne, kaimiņu kungi?

—         Mēs gribējām jums kaut ko sacīt, — izrunāja Sereniji, izlikdamies, ka nav dzirdējis Kapošfalvi vārdus.

—    Kaut ko svarīgu, — Mihals Komaji piebilda.

Pārējie piekrizdami palocīja galvas.

—         Tam vēl diezgan laika, — Kapošfalvi attrauca. —- Gūža, apkalpo viesus!

—         Mēs ieliesim paši, — iebilda Zoltanaji, bet Gūža jau pieliecās pie viņa un uzmeta viņam skatienu. Zoltanaji nodūra

acis.

—         Kad tevi … — viņš paklusu nolādējās. — Vai nav dieva sods!

—         Vai kādam no jums, kungi, ir tik skaista istabene? — Kapošfalvi apjautājās, kad Gūža bija izgājusi pēc jaunas vīna devas. — Droši vien katrs labprāt mainītos ar mani.

—         Mēs gribam runāt ar jums par nopietnu jautājumu, — Pazars Zoltanaji atsāka. — Komaji jums paskaidros, kāpēc esam ieradušies.

—        Mortolaji ir vecāks par mani, — Komaji izvairījās, — viņš pateiks, kāpēc esam atbraukuši.

«Tā ir gan dīvaina kompānija,» Kapošfalvi nodomāja. «Klusē, dzer un daudzina, ka viņiem kas svarīgs sakāms.»

—    Jūsu kausi tukši, — viņš aizrādīja. — Gūža, ei, Gūža!

Komaji pagrūda ar celi Bertalani, Bertalani iebikstīja ar elkoni Zoltanaji, un pēdējais ar pūlēm izrunāja, pagriezdamies pret Kapošfalvi:

—    Kaimiņa kungs, man jāizsaka . ..

—        Eljes (lieliski), — noteica Mortolaji sekeju izloksnē, ko lietoja ikreiz, kad bija uztraucies.

—         Jāizsaka mūsu kopējā vēlēšanās, — turpināja Zoltanaji, uzsvērdams katru vārdu. — Es domāju, ka mūsu apriņķa pārstāvji te ir pilnā skaitā, tas ir, es, Bertalani, Zoltanaji. . . tas ir, es, Komaji un Mortolaji.

Zoltanaji noslaucīja sviedrus no pieres un neviļus pastiepa roku pēc tukšā kausa.

—    Gūža! — sauca Kapošfalvi. — Atnes kungiem vīnu!

Ieradās Gūža un sāka liet vīnu kausos. Viņa intīmi pieliecās pie Zoltanaji, viņas mati skāra bārdaino Komaji seju, viņa uzlika kreiso roku Bertalani uz pleca un ta ieskatījās vecajam

Mortolaji acīs, ka vecais apjucis vienā paņēmienā izdzēra prāvo kausu.

—    Labdzimtajam kungam iegaršojās, — Gūža pasmējās un ielēja no jauna.

—    Čigāniete, — izrunāja Zoltanaji.

—    Jā, Kapošfalvi kungs, — piebalsoja Bertalani, — mūsu kārtas intereses spiež mūs… — Nezinādams, ko tālāk teikt, viņš izdzēra vīnu un nobeidza ar vārdiem: — Dievs tnans liecinieks.

Tikmēr lokanā Gūža šaudījās ap viesiem, pildīdama kausus. Pēc stundas jau Mortolaji saņēma viņu aiz zoda, bet Bertalani uzrunāja:

—    Pincīt!

—    Šķelme, — pēc stundas ceturkšņa maigi noteica Zoltanaji, bet Komaji čukstēja:

—    Djermekem (manu bērniņ)!

Visi pieci vecie muižnieki cits pār citu centās pievērst sev Gūžas uzmanību, kamēr Kapošfalvi tikai izbrīnā grozīja galvu.

Vecie cienījamie muižnieki bija jau pilnā, kad caur pavērto logu telpā sāka plūst vijoles skaņas. Smeldzīgas skaņas. Redzams, vijolnieks, kas bija novietojies zem pils logiem, atrada sevišķu baudu augstajos toņos, kas raksturīgi visiem čigānu muzikantiem.

Skumjās, ilgu pilnās skaņas plūda iekšā, atgādinot niedru šalkoņu dzidrās meness naktīs Djarmalas līdzenumos.

Skumjo melodiju pēkšņi nomainīja cita, straujāka, aša un trauksmaina kā kumeļu kāju dipoņa, kad tie joņo pa Tisas ieleju. Un tikpat pēkšņi atkal atskanēja žēlabaina dziesma, kas gaužas par čigānu bēdīgo klaidoņa dzīvi.

—    Čigāns spēlē, — Kapošfalvi sacīja. — Vai nepasauksim viņu, lai uzspēlē mums?

—    Protams, — ar stīvu mēli piekrita Bertalani, — Egeras vīnam piederas čigānu muziķa.

—    Gūža, — ieteicās Mortolaji, — pasauc to čigānu.

Gūža izskrēja ārā. Vijole zem pils logiem skaļi iegavilējās,

tad atkal atsākās smeldzīgā melodija, kas aizvien attālinājās, atgādinot novakara klusumā lielu purva putnu sērās klaigas. Pagāja stundas ceturksnis — Gūža nerādījās, lai gan visa sabiedrība, ieskaitot iereibušo namatēvu, sauca vienā laidā:

—    Ei, Gūža!

Nevarēdami viņu sasaukt arī turpmākajā pusstundā, viesi sāka bažīties, un viņu uztraukums pieauga, kad istabā bez pieklauvēšanas iedrāzās vagars.

—    Neņemiet ļaunā, labdzimlie kungi, — viņš aizelsies teica. — Pirms stundas ceturkšņa es pie Banokas tiltiņa sastapu Gužu ar Megešu.

—    Kas tas par Megešu? — jautāja pārsteigtais Kapošfalvi.

—    Megešs ir čigāns, vijolnieks, — vagars atbildēja. — Pirms kādas nedēļas viņš pārnāca no dienesta, un ļaudis runā, ka viņš esot Gūžas iecerētais. Un tā nu es nāku no Banokas puses un viņpus Banokas tiltiņa satieku Gužu ar Megešu. Megešs nes vijoli. «Kur tu iesi, Gūža?» es prasu. «Iešu apstaigāt pasauli ar savu līgavaini,» Gūža atbild. Neņemiet ļaunā, žēlīgie kungi, — viņš nobeidza, slaucīdams sviedrus, — es vēl tagad trīcu, jo, atvainojiet, no čigāniem visu ko var gaidīt.

Tā tas arī bija. Gūža vairs neatgriezās.

* * »

—    Mūsu goda lietu izšķīra pati Gūža, — sacīja Bertalani saviem kaimiņiem, kad pēc dažām dienām visi bija atkal sapulcējušies. — Labi, ka mums nevajadzēja sanaidoties ar mūsu kaimiņu Kapošfalvi.

—    Viņš ir ļoti labs cilvēks, — piezīmēja Mortolaji, atcerēdamies Egeras vīnu. — Tikai šķiet, ka šo čigānu lietu viņš pārāk cieši ņēmis pie sirds.

Zagļa šeibas dēka

Zaglis Seiba labprātīgi palika ieslēgts pa nakti namā Nr. 15.

Viņš bija speciālists bēniņu aptīrīšanā un nolēmis izvērst šonakt savu darbību šai bagātajā kvartālā. Pirms tam viņš bija strādājis nabadzīgā kvartālā, kur iedzīvojies divos priekšautos, trijos apakšsvārkos un kožu saēstā galvas lakatā. Pieķeršanas gadījumā viņam būtu piespriesti seši mēneši, bet uzpircējs samaksāja par visu tikai vienu kronu.

Šeiba stāvēja, atspiedies pret pagraba durvju palodu, un klausījās, kā sētniece nodzēš uguni un aizslēdz ārdurvis. Acīm redzot, jauna, jo viņa pusbalsī dziedāja, iedama uz savu dzīvokli. Seiba uzskatīja to par labu zīmi. So pēcpusdien viņam bija pagadījies ceļā siena vezums, kas tāpat bija laba zīme. Arī skursteņslauķi viņš bija redzējis un pametis tam rokas skūpstu — tas atnes laimi. Seiba izvilka no kabatas pudeli lēta ruma un iedzēra. Sis lētais rums — tas nozīmēja nabadzīgo kvartalu. Te būs pavisam citādi. Pirms pusdienas Seiba bija iepazinies ar jauno darbības lauku un ievērojis, ka līdz pat otram stāvam kāpnes sedz paklajs. Skaidrs, ka te dzīvo pārlikuši ļaudis, kuriem arī bēniņos kaut kas atradīsies. Teiksim, pēļi vai šis tas no drēbēm. Seiba uzdzēra krietnu malku šim savam sapnim par laimi un atsēdās uz pakāpiena pagraba priekšā. Viņu māca nogurums, jo viņš šodien pie upes bija tikko izsprucis policistiem. Vainīgi bija rokas ratiņi bez īpašnieka uzvārda; tie stāvēja pamesti uz ielas. Seiba nepaspēja paspert ne pāris soļu, kad vajadzēja 'laisties lapās, protams, bez ratiņiem. Paldies dievam, viņam laimējās izbēgt, bet viņš jutās kā sadauzīts. Pasaulē nav nekādas taisnības. Uz laukiem žandarmi, pilsētā policisti. Seiba atkal iedzēra malku un nopūtās.

Namā valdīja miers un tumsa. Te pie pagraba nebija ne silts, ne auksts, bet, kad Seiba izdzirdēja, ka viņa nopūta atbalsojas nakts klusumā vai līdz ceturtajam stāvam, tad viņain pārskrēja šermuļi pār kauliem, iedomājoties, kas notiktu, ja viņu notvertu. Ja jau notver, tad labāk ziemu. Viņš bija pavadījis cietumā vairākas ziemas. Dažos cietumos ierīkota centrālā apkure. Tu, cilvēks, sēdi siltumā, paēdis esi, vienīgi degvīna trūkst. Smēķi, to jau dažkārt var sadabūt.

Pagrabā ieņaudējās kaķis. Seibam jau bija uz mēles «pin- cīt!», bet viņš laikā atjēdzās. Kāpēc veltīgi riskēt? Namā, protams, visi vēl nav iemiguši, un, ja viņu izdzirdēs sētniece, tad gals rokā. Kazi, vēl piekaus.

Viņš klausījās, kā aiz pagraba durvīm ņaudēdams staigā kaķis, kā tas uzrāpjas uz oglēm, kuras grabēdamas birst lejup no kaudzes. Sasodīts lops! Saceļ tādu troksni! Garāmgājēji vēl nodomās, ka pagrabā ielauzies zaglis.

Šeibu ļoli aizvainotu šādas domas, ka viņš gribējis ielauzties pagrabā. Aptīrīt pagrabu — to var katrs, bet lai pamēģina aptīrīt bēniņus!

Viņš neviļus sakustējās, un kabatā nošķinda mūķīzeri. Kaķis aiz durvīm sabijās, un Seiba dzirdēja, ka tas aizbēgot apgāza kādu smagu priekšmetu. Kritiena saceltais troksnis atbalsojās visā nainā.

Šeiba sarāvās un ieklausījās. Atbalss izskanēja pa visu namu un pamazām apklusa. Neviens neatsaucās. Viņš nomierinājās un iedzēra malku no pudeles. Ja viņu, nelaimīgo, te nejauši notver, tad vismaz pudele bus tukša. Izdzert paliekas jau neļaus.

Atskanēja zvans. «Zvana sētniecei,» Seiba nodomāja un sarāvās kamola, it kā negribētu neko ne redzēt, ne dzirdēt.

Sētnieces dzīvoklī atspīdēja gaisma, atskanēja tupeļu šļūkāšana un brunču čaukstēšana. Sētniece gāja ielaist nācēju. Seiba aizturēja elpu, lai viņu nepamanītu. Gaismas stars, atsizdamies pret kāpņu margām, krita uz grīdas taisni iepretī Seibam.

—    Es dzirdēju pagrabā burkšķi, — kāda balss uz kāpnēm ierunājās. — Vai tikai tur nav ielauzušies zagļi?

—    Tie ir kaķi, padomnieka kungs, — sētniece atbildēja, — viņi katru mīļu dienu ārdās pa pagrabu. Un ko viņi dara bēniņos! Ālējas kā velni, kāzas svinēdami.

Šeibam kā akmens novēlās no sirds. Viņš dzirdēja, ka sētniece ieiet savā dzīvoklī un ka otrā stāvā nogrāb atslēga durvīs. Izmantodams sacelto troksni, viņš izstaipījās un iedzēra rumu.

Gaisma nodzisa, iestājās pilnīga tumsa. Seiba sāka prātot par savu darbu. Mazliet vēlāk viņš uzies bēniņos, atmūķēs durvis, savāks visu vērtīgo, nogaidīs līdz rītam, kad atslēgs ārdurvis, un izies ārā. Ap to laiku ielās reti trāpās policisti. Par pārējo nav ko galvu lauzīt. Ar ieņemto naudu viņš samaksās dzīvokli un uzturu, jo palicis parādā jau veselu nedēļu. Saimnieki ir trūcīgi, turklāt zina par viņu šo to, kas viņam var kaitēt. Ziemu viņš vēl neko neteiktu, bet pašlaik gan gribas būt uz brīvām kājām. Ērmīgi gan, ka cilvēkam nepatīk dzīvot aiz atslēgas, kad visapkārt zaļš.

Seiba nezin kāpēc jutās atmaidzis un, kad pagrabā atkal ieņaudējās kaķis, viņš nenocietās un klusu uzsauca «pincīt, pincīt!» pa atslēgas caurumu. Kaķis pieskrēja pie durvīm un atsaucās. Seiba klausījās, kā kaķis skrāpējas, kā atsēžas pie durvīm un ņurrā. Droši vien kaķim pagrabā garlaicīgi, un viņš tagad nopriecājas, ka atradis sabiedrību, kaut arī to šķir no viņa nepārvarams šķērslis.

«Kā būtu, ja es uzdzertu uz viņa veselību?» Seiba nodomāja un tūliņ īstenoja šo patīkamo domu. Viņš uzreiz jutās pilnīgi drošs un izstiepa kājas, saceldams nelielu troksni. Viņš novilka kurpes, jo vēlāk varēja piemirst to izdarīt.

Tas viņam izdevās bez jebkāda trokšņa. Iepriecināts viņš iedzēra malku un mīļi noglāstīja pudeli. Tā jau trīs reizes pavadījusi viņu šādos pasākumos. Kad veiksmes gadījumos viņš alkal pildīja to ar rumu, tad šķita, ka pudele dalās viņa panākumos. Tā bija vienīgais draugs, ar ko varēja parunāties tais bezgala skumjajos gaidu brīžos svešos namos, kad cilvēks nezina, ko nesīs nākamais mirklis.

Turēdams pudeli pie mutes, viņš sprieda no guldzēšanas, ka vēl atlikusi apmēram ceturtā daļa ruma. Kad pudelē nebūs vairs ne lāsītes, viņš dosies uz bēniņiem, bet no rīta to atkal piepildīs un sacīs: «Tu labi uzvedies, sirsniņ!»

Rums patīkami sasildīja Seibu, un viņš domās pārcēlās uz bēniņiem. Turīgs nams, turīgi bēniņi. Viņš atcerējās nabadzīgā kvartāla bēniņus un nospļāvās uz durvju pusi. Divi priekšauti, trīs apakšsvārki un kožu saēsts galvas lakats! Posta būšana! Jo ilgāk dzīvo, jo grūtāk. Ja nu vel šņabis celsies cenā, tad cilvēkam atliek tikai pakārties.

Viņš iedzēra vēl, un labā oma atkal atgriezās. Iespējams, ka bēniņos būs pēļi. Patlaban vēl pēļi ir cenā. Ir tikai divas lietas, kuras zogot cilvēks veltīgi neizlieto savu veiklību: telegrāfa stieples un pēļi. Lai cik maz nozog, tomēr zvērināto tiesa kā likts. Taču cilvēks spiests zagt priekšautus, apakšsvārkus un kožu saēstus lakatus! Zvērināto tiesa pārāka par vienkāršo. Cik reižu jau viņu nav tiesājusi vienkāršā tiesa! Zvērināto tiesa — tas tomēr lielāks gods. Vismaz draugi teiks: «Brašs puika, viņam jau zvērināto tiesa aiz muguras!»

«Uzdzeršu uz zvērināto tiesu,» Seiba nodomāja un izdzēra atliekas. Nu viņš brītiņu atpūtīsies un tad dosies augšup. Pama- zītiņām, klusītiņām. Troksni nedrīkst taisīt. Kurpes glīti pie rokas un basām kājām. Par ko viņš sirdās uz sevi? Ies klusām.

Vel brītiņu pagaidīs un apsvērs. Bet kāpēc viņš nav noskaitījis tēvreizi? Noskaitīs un tad ies.

Šeiba uzzagās otrā slāvā. Kurpes rokā, uz katra pakāpiena piestājas. Uzmanības nekad nav par daudz. Viņš zogas lēni ka kaķis, klusītiņām. Otrais stāvs. Viņš taustās pēc margām un pieskaras pie kādām durvīm. Ahā, margas pa kreisi. Meklē un atkal satausta kādas durvis. Nošķind zvans. Bez šaubām, viņš piespiedis pogu. Kajas sastingst, viņš nespēj vairs pakustēt no vietas. Tikmēr durvis atveras, kāda roka sagrābj viņu aiz apkakles un ievelk dzīvoklī. Melna tumsa.

Šeiba dzird bargu sievietes balsi:

—    Uzpūt man elpu!

Šeiba uzpūš, bet nežēlīgā roka joprojām tur viņa apkakli ciet.

—         Tu jau sāc dzert rumu! — bargā un čērkstošā balss konstatē.

—    Jā, — Seiba atbild, — citam man naudas nepietiek.

—         Un tev vajag visu nodzert, lai beidzot ķertos pie ruma, tev, tiesas priekšsēdētājam Domam?!

Nešpetnās sievietes roka pieskaras viņam pie sejas.

«Ahā,» Seiba domā, «viņa mani noturējusi par liesas priekšsēdētāju Domu, kurš mani nesen tiesāja.»

—    Lūdzu, iededziniet uguni, — Seiba lūdz.

—         Tā tikai vēl trūka, lai kalpone redzētu, kādā izskatā tiesas priekšsēdētājs atgriežas mājās! — sieviete brēc. — Un tu, bezgodi, vēl sauc par «jūs» savu miesīgo sievu, kura neguļ un gaida tevi līdz pulksten divpadsmitiem? Kas tev rokā?

—         Kurpes, cienītā kundze, — Seiba stostās. Briesmīgā roka atkal pieskaras viņam pie sejas.

—        Viņš mani sauks par cienīto kundzi, viņš mani apcels par muļķi! Un pat savas garās ūsas noskuvis, draņķis!

Šeiba jūt kādu roku, kas aptausta viņa degunu.

—    Brr! Noskuvies kā arestants, žēlīgā dievmāte! Gan tu man dabūsi! Tad tāpēc tu gribēji, lai es uzgriežu uguni? Domāji, pagāns tāds, ka es pārbišos, paģībšu un tu tikmēr ieslēgsies savā istabā, jā?

Šeiba jūt, ka dūres dauza viņam muguru.

—        Pasaulīti Tiesas priekšsēdētājs un iztaisījies par arestantu! Kas tev galvā?

—   Naģene.

—        Lai dievs žēlīgs! Tā pietempies, ka pazaudējis cilindru un nopircis naģeni. Varbūt aizņēmies no kāda?

—    Aizņēmos, — Šeiba atbild nožēlnieka balsī.

Jauna pļauka pa ausi, un sieviete brēc, izgrūzdama viņu pa durvīm:

—        Sēdi līdz rītam uz kāpnēm! Lai viss nams redz, kāds pļēgurs ir tiesas priekšsēdētājs Dorns!

Viņa izgrūž Seibu ar tādu spēku, ka viņš pakrīt un izdauza degunu. Durvis aizslēdzas.

«Paldies dievam, ka vēl tik labi beidzās,» Seiba domā, kāpdams augšup. 2ēl tikai, ka kurpes palika dzīvoklī. Seibam šķiet, ka viņa basās kājas balti spīd tumsā. Viņš klusām zogas uz trešo stāvu. Lai slavēts dievs, viņš jau bez trokšņa sasniedzis pirmās durvis, te pēkšņi tās atdarās, kāda roka sagrābj viņu aiz apkakles un ievelk iekšā.

Seiba atrodas vēl dziļākā tumsā nekā otrā stāvā. Bez kāda ievada viņam iecērt pļauku, un sievietes balss pavēl:

—    Noskūpsti man roku!

Viņš noskūpsta, bet balss taujā tālāk:

—    Kur tavas kurpes?

Seiba klusē. Viņš jūt, ka siltā roka, kuru nupat skūpstījis, pieskaras pie viņa kailajām kājām. Tad viņš saņem tādu zvēlienu pa muguru, ka dzirksteles pašķīst gar acīm.

—        Tātad tiesu izmeklētājam doktoram Pelašam nav kauna ierasties mājās pie savas sievas basām kājām un piedzērušam? Kur lavas zeķes, nelieti?

Seiba klusē un apsver. Tiesu izmeklētājs doktors Pelašs pratināja viņu pēdējās prāvas laikā.

—    Kur tavas zeķes, nelieti? — balss atkārto.

—    Man tādas nekad nav bijušas, — Seiba atbild.

—         A, tu pat balsi pārgrozi, nekrietneli! Tu vairs nezini, ko runā!

Sieviete tā purina šeibu, ka mūķīzeri skanēdami izkrīt no kabatas.

—    Kas tev izkrita?

—    Bēniņu atslēgas, — Seiba nošļukušā balsī atzīstas.

Viņš vēl nav to lāgā izrunājis, kad viņu izgrūž uz kāpnēm,

izmet mūķīzerus nopakaļ un nobrēc:

—    Tā piedzēries, ka nav vairs cilvēka prātā!

Viņš grib piecelties, bet kāds saķer viņu aiz rokas, stumj un brēc:

—         Nē, tas ir šausmīgi, viņš sacels kājās visu māju! Piesūcies līdz acīm un laužas iekšā pie kaimiņiem! Ko par tevi domās doktora Pelaša kundze? — Un kāda sievietes roka jau

ievelk viņu pretējā dzīvoklī, vispirms priekšnamā, no turienes istabā un nosviež uz dīvāna. Tad sieviete iziet, aizslēgdama durvis, un nošķendējas:

— Fui! Vēl tik trūka, lai tevi redzētu direktors. Tad gan noprastu, cik viņam labs kasieris. Šonakt pārgulēsi uz dīvāna.

Pēc stundas ceturkšņa zaglis Seiba atdarīja durvis un izbēga no nelaimīgā nama tā, it kā viņam zeme degtu zem kājām. Viņš vēl šobaltdien nezina, vai tas viss nolicis sapnī vai īstenībā. Tā kā viņš avīzes nelasa, tad arī nezina, kur atrastas viņa kurpes, mūķīzeri un tukšā ruma pudele.

Pārtikas nodevu iekasetāja Hoholkas kunga romāns

Pārtikas nodevu iekasētājs[2] Hoholkas kungs bija ārkārtīgi apzinīgs cilvēks. Dienesta pienākumu pildīšanā viņš nepazina piekāpības un, kad viņš atveda kancelejā aizdomīgu personu, kura bija gribējusi iedabūt kaut ko šaipus pārtikas muitas līnijas bez nodevas, viņa zilās acis staroja priekā un krietnas amata personas gandarījumā.

Nekas viņam nepalika apslēpts. Tramvajā viņš blenza pasažieros ar tik nešpetnu aizdomu pilnu skatienu, ka pat tie, kas neveda nekā aizliegta, sarka apmulsumā un paši sev šķita nelieši.

Viņš lūkojās zem sēdekļiem ar tīģera aci un, atklājis vīstokli, ko pārbiedētais pasažieris centās aizsegt ar kāju, uzvaroši izvilka to un, ieurbies ar skatienu vainīgajā personā, noprasīja:

— Ei, kas tad tas?

Viņš to izsacīja tik bargi, ka pieķertie tūliņ atzinās un uzskaitīja produktus, par ko bija jāmaksā nodeva, bet, ja viņi mēģināja atrunāties, ka vedot veļu, tad balss viņiem trīcēja tā, ka viņus uzreiz pieķēra melos.

Iloholka veda viņus uz kanceleju, kur pieņēma nodevas, stalli izslējis uniformā tērpto augumu un tik lepns, it kā būtu notvēris laupītājus.

Viņš palika nesatricināms ari tad, kad dāmiņas sūdzējās, ka viņš pārāk cieši iztaustot viņu drēbes.

—   Tīram nav netīru aizdomu, — mēdza izteikties šis cildenais vīrs, — bet tiem, kuri grib slepeni ielavīties Prāgā ar zosi, lai dievs ir žēlīgs.

Un viņš veda visus uz kanceleju, neliekoties zinis par kalpoņu vaimanāšanu, kurām kundzes bija likušas šo vai to pārnest pāri muitas līnijai.

Viņu neietekmēja arī neīstie smaidi, kad viņš aizturēja sievietes uz muitas līnijas un tās, aizdomīgi smaidīdamas, čukstēja, ka somās nekā neesot.

Viņš enerģiski atdarīja somu un, iemetis tanī skatienu, iegremdēja tur roku, uzvaras priekā izrunādams savu bargo:

—    Ei, kas tad tas?

Un tad viņš noteica vēl baismīgākā balsī:

—    Iesim nu, kundzīt, uz kanceleju, tur jums parādīs, kas un kā.

Un drebošais upuris devās līdzi uz kanceleju, kas jau bija dzirdējusi tik daudzu pārtikas likuma pārkāpēju elsas un redzējusi raudam visu iespējamo kārtu sievietes, jo tieši viņas ir sevišķi izveicīgas likuma apiešanā.

—    Sievietes ir čūskas, — mēdza prātot Hoholkas kungs. — Pat tā šķietami godīgākā ir spējīga apvest akcīznieku ap stūri. Izskatās pēc eņģe|a, bet zem svārkiem noslēpusi irbes.

Tā ar laiku Hoholkas kungs kļuva īsts sieviešu ienaidnieks.

Sieviešu jaukumi viņu nevaldzināja. Krāšņas krūtis modināja aizdomas, ka aiz blūzes noslēpti cāļi, un kupli gurni atsauca atmiņā kādu skaistuli, kura, paļaudamās uz savām kārdinošajām formām, bija mēģinājusi tikt pāri muitas līnijai ar pieciem kilogramiem gaļas un kilogramu kausētu tauku.

—    Es tikai pieskāros viņai pie viduča, — Hoholkas kungs stāstīja, — un tūliņ sapratu, kas par joku. Pagāniete mauroja kā vērsis, kad vecā Fouskas māte izģērba viņu kancelejā aiz priekškara. Izrādījās, ka viņa ir kāda skolotāja sieva. Dabūja samaksāt divdesmit kronas soda, turklāt viss kuplums bija vējā.

Un tomēr Hobolka apprecējās. Kādu dienu, stāvēdams postenī, viņš ieraudzīja jaunu, sārtu meiteni, kas ar lielu somu rokā nāca pāri ielai tieši šurp, un viņš vēl nepaguva izteikt: — Ko jūs nesat? — kad meitene uzmeta viņam melnās acis un jautāja:

—    Sakiet, lūdzu, kur jāmaksā akcīze, es nesu zaķi un mazliet gaļas.

Sie vienkāršie, godprātīgie vārdi aizkustināja Hoholkas kunga sirdi. Līdz šim vēl nebija gadījies, ka sieviete labprātīgi pateiktu, ka viņa nes kaut ko muitojamu.

—    Ejiet tur pie lodziņa, jaunkundz, — viņš neparasti maigi atbildēja un visu dienu atcerējās šo krietno meiteni, tik neredzetu parādību starp sievietēm.

Taču nakti, kad viņš pamodās, viņu atkal pārņēma senā neuzticība pret sieviešu sugu. Kura sieviete gan negrib apkrāpt akcīznieku! Iespējams, ka arī šī meitene grib iedvest viņam pārliecību, ka nav jābaidās un ka viņa nekrāps akcīzes pārvaldi, bet, līdzko viņa uzmanība būs iemidzināta, tad izdevīgā brīdī pievils viņu, kā to nekrietnais sieviešu dzimums pastāvīgi dara.

Taču nākamajā dienā, līdzko viņš atkal ieraudzīja meitenes godīgo seju, visa neuzticība izgaisa, sevišķi, kad viņš izdzirdēja vientiesīgos vārdus, ka viņa nesot kilogramu plūmju un nezinot, vai par tām jāmaksā nodeva. Un kā viņa atvēra savu krietno sirdi, tā atvēra arī somu, un viņš, ieraudzījis tur riekšavu plūmju, nenoturējās un pateica: — Par to nekas nav jāmaksā, jaunkundz. — Tad, skraidīdams šurp turp te pie gājējiem ar vīstokļiem un saiņiem, te pie viņas, sāka viņai skaidrot, no kādiem produktiem un no kāda daudzuma maksā nodevu un cik stingri tiek sodīta blēdīšanās.

—   Melot ir grēks, jaunkundz, — viņš svarīgi skaidroja,

—   bet vislielākais grēks ir melot mums, nodevu iekasētājiem.

Todien viņš bija jautrs, jo viņam bija prieks, ka pratis šai skaistajai lauku meitenei visu tik labi izskaidrot un brīdinājis viņu no kārdinājuma nest pāri muitas līnijai ko neatļautu un krāpt valsts iestādes.

Ilobolkarn tie bija svētlaimīgi brīži, kad viņš sastapa meiteni un runāja ar viņu.

Viņš saprata, ka meitene patiešām ir izcili tikumīga, jo tūliņ pasaka, ko nes un kādā daudzumā, un viņa palika tikpat godīga arī tad, kad nesa vīnu bez etiķetes, ko mierīgā garā būtu varējusi uzdot par etiķi.

Viņš jau sāka ticēt meitenei uz vārda, kaut gan viņa spies- tin spieda Hoholku apskatīt visu, ko viņa nesa pāri muitas līnijai. Sī godīgā zelta meitene, vienīgā krietnā sieviete zem saules!

Pusgadu gavilēja Hoholkas dvēsele, atklājusi sievietes godīgumu, un, kad pēc kopējām pastaigām brīvajās svētdienās viņš pārliecinājās, ka meitene necieš melus, cieni likumus un jūt godbijību pret viņu, Hoholku, tad viņi apprecējās.

Kāzās viņš iepazinās ar sievas vecākiem, krietniem lauku ļaudīm, kuri pēc svinībām tūliņ atgriezās savās lauku mājās.

Šķiroties uz perona sievasmāte apsolījās znotam, ka iebraukšot Prāgā pēc ražas novākšanas.

Bija pagājis jau krietns laika sprīdis pēc ražas novākšanas. Hoholkas kungs stāvēja postenī un ar ērgļa aci vēroja visus, kas nāca pāri muitas līnijai.

Viņam tuvojās tumīga lauku mamma kuplos svārkos ar groziņu rokās. Ta bija viņa sievasmāte.

—    Dievs svētī, māmiņ, — Hoholkas kungs saņēma viņu,

—   apsveicu ar ierašanos Prāgā. Ko labu nesat?

—        To pašu mīļo dieva dāvaniņu, — atbildēja sievasmāte, atdarot groziņu. — Atvedu jums maizīti no mūsu kviešiem.

Hoholkas kungs laipni atvadījās no sievasmātes un brīdi donugi nolūkojās viņai pakaļ.

Pēkšņi viņš nobālēja. Briesmīga doma iešāvās prātā. Sievasmātei pārāk kupli svārki!

Vienā lēcienā Hoholkas kungs panāca sievasmāti.

—        Atļaujiet, māmiņ, — viņš uztraucies izrunāja un sāka plikšināt ar rokām pa sievasmātes svārkiem.

—        Jēzus Marija! — viņš iebrēcās, aptaustījis sievasmāti. — Viena zoss, otra zoss!

—         Nāciet līdzi, — viņš bargi sacīja un ievilka drebošo sievieti kancelejā, kur pagrūda viņu aiz priekškara un uzsauca vecajai Fouskas mātei: — Izģērbiet šo lauku raganu!

Tas bija Bruts.

Tad, vērsdamies pie sievasmātes, izsaucās raudošā balsī:

—    Ko jūs izdarījāt ar mani, māmiņ?!

To runāja nelaimīgais znots.

Bet sievasmāte elsodama atsaucās, kad viņai reizē ar apakšsvārkiem nokrita uz grīdas abas zosis:

—         Marinka jau man atrakstīja, lai es pamēģinot kaut kā izdabūt tās cauri tai jūsu akcīzei. . .

—        Marinka! — iesaucās satriektais vīrs. — Šodien pat viņa būs no mājas ārā!

Un nepielūdzamais Hoholkas kungs, kurš mirklī bija zaudējis uzticību sievai, turēja vārdu. Viņš izdzina no mājas krāpnieci sievu un tagad vēl kašķīgāk iztausta mēteļus kundzenēm un kalponēm, kas iet garām viņa postenim, un bargākā, daudz daudz bargākā balsī brēc katrā tramvajā:

—    Vai jums ir kas muitojams?

Solījums

-Tātad Stecla kungs līdz šim vēl nav tevi bildinājis?

— Līdz šim vēl nav, tēt.

Stacijas priekšnieks Stjastnija kungs nopūzdamies piegāja pie loga un sāka bungot ar pirkstiem pa rūti dziesmu: «Laiks jums, zaldāti, gulēt iet.» Pēc brītiņa viņš meta bungošanai mieru un atsēdās uz dīvāna. Istabā valdīja klusums.

Stjastnija kundze sēdēja pie galda un tamborēja, Boženkas jaunkundze bija nolikusi sev priekšā grāmatu, Stjastnija kungs rauca pieri grūtās pārdomās.

—         Vai viņš tev neliekas dīvains, Boženka? — Stjastnija kungs pārtrauca klusumu.

—    Nē, viņš runā gluži saprātīgi.

Stjastnija kundze nenocietās:

—         Nu jau būs trīs gadi, kopš mēs svētkos aicinām viņu uz pusdienām.

—         Un viņš pieņem mūsu aicinājumus, — turpināja Stjastnija kungs, — un jūtas kā savās mājās.

—         Un tikai žāvājas, — sieva papildināja. — Turklāt tas ķer mums makā. Dažkārt domāju — paliks šis tas pāri vakariņām, bet kur nu! Viņš no visa kā ņem pa divreiz. Un ko tik viņš nesarunā!

—         Viņdien viņš stāstīja par pērtiķiem, — atcerējās stacijas priekšnieks. — Pērtiķi, viņš saka, meklē cits citam blusas, iin tas ir traki smieklīgi. Un reiz viņš apgalvoja, ka tai. kas dzerot alus raugu, nemetoties pūtītes uz sejas.

—    Man viņš stāstīja, — pārtrauca sieva, — ka esot redzējis tādu krūzi, kas spēlējusi sēru maršu. Tai bijis tāds mehānisms — kā piespiež, tā sāk spēlēt.

—    Un ko viņš tev vakar teica, Boženka, kad mēs atstājām jūs divatā?

Jaunkundze nopūtās.

—    Viņš sacīja: «Zināt, jaunkundz, dzīvot ir ļoti patīkami. Nevienam nav tiesības atņemt kādam dzīvību, un tomēr cik daudz cilvēku izdara pašnāvību! Piemēram, kāds mans paziņa.» — Laikam aiz nelaimīgas mīlestības, — es iejautājos, bet Stecla kungs tik atmet ar roku. «Aiz parādiem, jaunkundz. Par tādām muļķībām kā mīlestība viņš nekad nav domājis.» — Kā, mīlestība ir muļķības? — es jautāju, bet Stecla kungs atkal atmet ar roku. «Visādi jau var gadīties. Dažs labs iemīlas un aizmirst visus savus pienākumus. Piemēram, kāds man pazīstams ierēdnis —- nabadziņš, tā iemīlējās, ka vajadzēja viņu atlaist no darba, jo viņš sāka rakstīt visādas blēņas un reiz kasē pārskaitījās par veselu tūkstoti. Cits savukārt tā samīlas, ka sajūk prātā.» — Piedodiet, — es viņu pārtraucu, — vai jus pats nekad neesat iemīlējies? — «Kas jums prātā,» viņš nobrīnās, «kāpēc lai es iemīlētos? Es esmu pilnīgi apmierināts ar savu vecpuiša stāvokli, dzīvoju vienā mierā un omulībā.» — Tad jūs nemaz nedomājat par iemīlēšanos? — «Pagaidām nē, jaunkundz.»

—    Nevajadzēja atstāt jūs vienus, — stacijas priekšnieks nopūtās.

—    Ko viņš īsti domā? — stacijas priekšnieka kundze saīgusi prātoja. — Pilsētiņa tik maza, daudz nevajag, lai nokļūtu ļaužu valodās. Es tikai brīnos, kā mēs varējām tā sadraudzēties ar Stecla kungu, ka sākām aicināt viņu ciemos.

—        Jums vāja atmiņa, mana dārgā, — nīgri nosmīnēja stacijas priekšnieks. — Atcerieties vien, kas notika pirms četriem gadiem, kad te uzcēla cukura fabriku. Kas tas bija par satraukumu, kad noskaidrojās, ka tur strādā jauns, neprecējies grāmatvedis!

—    Visa nelaime sākās ar to, ka jūs abi apmeklējāt vienu traktieri un tev nekas labāks neienāca prālā kā atvest viņu trijkungu dienā pie mums uz pusdienām.

—    Tu taču tā biji, kas to izdomāja! — sarūgtināts attrauca priekšnieks. — Sak, meiča mums precību gados, viņš ir laba partija, vajag viņu pievākt un tā tālāk. Bet Stecla kungs paēdas, padzeras un laižas tik uz mājām. Skrien atpūsties, rīma. Cits nekas neatliek kā man pašam jāķeras pie tās lietas klāt un jāpanāk, lai viņš bildina Boženku. Tā tik vēl trūka, lai tas neizdotos!

—    Lai neizdotos, — atkārtoja sieva. — Labāk būttl teicis — lai izdotos!

—    Lieciet mani svētā mierā, — aizsvilās stacijas priekšnieks. — Līdzko viņš ieradīsies, tā ņemšu viņu uz grauda. Iesim abi pastaigāties, runātājs es esmu labs . . .

Sieva tikai nicīgi pasmīnēja par šo pašuzslavu.

Svētdien Stecla kungs un stacijas priekšnieka kungs izgāja pirms pusdienām pastaigāties. Stacijas priekšnieks gaidīja izdevīgu gadījumu, lai pievērstu sava upura uzmanību ar laulības dzīvi saistītajām priekšrocībām, kad pēkšņi pabrauca garām karietēs kāds jaunais pāris ar kāziniekiem.

Priekšnieka kungs saķēra cukurfabrikas grāmatvedi aiz piedurknes.

—    Re, re, un bija jau paklīdušas baumas, ka Hradeckis Emmu neņems! — viņš iesaucās, pamādams uz līgavaiņa pusi. — Hradeckis gāja pie Zēmaniem uz pusdienām, visa pilsēta par to vien runāja. Melsa, ka viņš ejot tikai to labo pusdienu dēļ. Taču redziet, kā viņi kļūdījās! Krietns cilvēks zina, kas darāms, viņš visu nokārto tā, kā goda vīram pienākas. Un vai tad slikti precētam cilvēkam? Jūs redzat, cik es jauki dzīvoju. Nu, taisni kā pasakā. Labs ēdiens, veļa kārtībā, līdzko iekāsējos, tūliņ karsta tēja. Apaukstējos, drebuļi pārņem — sieva man tūdaļ karstu kompresi gultā pie kājām. Aprūpēts, apmīļots . . . To visu cilvēkam dod laulība. Es jums no visas sirds ieteicu: precieties, Stecla kungs, redzēsiet, ka nenožēlosiet. Vajag ticēt ģimenes dzīvei. Nav taču nekādas jēgas dzīvot vienam kā sētas mietam .. . Vēl bēdīgi ap dūšu sametas. .. Neprecējies vīrietis — viņš, tā sacīt, ir viens kā sētas miets… Nu, par citu parunāsim vīna pagrabiņā. Es izmaksāšu . ..

Pagrabiņā stacijas priekšnieks steidzīgi ielēja cukurfabrikas gramatvedi puslitru vīna un turpināja slavas dziesmu ģimenes dzīvei:

—   Tāda maza, jauna sieviņa, kas tas par prieku vīram! Tā sacīt, tāda jauka šķelme . . . Un cik mīlīgi viņa māk skatīties! Draugs, precieties, apsoliet man, ka precēsieties! Dodiet man savu labo roku par zīmi, ka precēsieties, citādi man sirds sāp, uz jums skatoties!

—         Nu, tad es jums apsolu, ka precēšos, Stjastnija kungi! Tc mana roka!

—    Un vai drīz?

—    Drīz, Stjastnija kungs, ko tur vilcināties.

Viņi sadevās rokās, un Stecla kungs nobrīnījās, cik cieši stacijas priekšnieks spiež viņa pirkstus.

Pēc brītiņa Stjastnija kungs, pašapmierināti tusnīdams, veda viņu uz savām mājām.

* « •

Pēc šīm pusdienām Stecla kungs aizbrauca atvaļinājumā. Pagāja trīs nedēļas, un Stjastnija kungs saņēma no viņa šādu vēstuli:

«Godātais kungs!

Jūs atcerēsieties, ka es Jums apsolījos drīz precēties. Sāku pildīt savu solījumu. Vakar saderinājos ar šejienes ciema vecākā Kolivkas kunga meitu Kamillas jaunkundzi, kura mācījās kopā ar manu māsu augstākajā sieviešu skolā Prāgā. Ceru …»

Stacijas priekšnieks tālāk vairs nelasīja, jo vēstule izkrita viņam no rokām. Stāsta, viņš esot tā pārskaities, ka ilgi skraidījis pa istabu un neviens viņu neesot varējis apturēt.,.

Skaistā Zoška un Zacaljanas ielejas lācis

Kādu dienu atgadījās, ka valdība atcerējās Ungārijas kroņa mežus Magurā, pret kuriem līdz šim bija izturējusies kā pamāte. Laikam gan toreiz valsts domēņu pārvaldi bija pārņēmis sentimentāls noskaņojums, kad tā nolēma, ka šiem mūža mežiem jāpiešķir kopējs. Tāpēc kalnos bija jādodas Djūlam Ragašam, karaļa medību pārzinim, kurš līdz tam bija uzraudzījis Miškolecas medību iecirkņa mežus.

Djūla Ragašs tieši tobrīd sēdēja kazino pie pudeles vīna un uzjautrināja visus klātesošos, stāstīdams par savu jaunāko dēku ar aizupes čigānietēm. Kāda čigāniete izzīlējusi viņam pēc rokas līnijām, ka viņš drīz aizceļošot, lai vairs neatgrieztos. Viņš attēloja, kā par šo skaisto pareģojumu apveltījis veco čigānieti ar vecu pusguldeni, un piezīmēja it kā starp citu, ka viņu pavadījusi uz mājām kāda jauna čigāniete, turklāt bez zīlēšanas nolūkiem.

Viņš noteikti būtu vēl tālāk aprakstījis jaunās melnaces skaistumu, ja nebūtu pēkšņi ieskrējis mežsargs ar ziņu, ka atbraucis valsts domēņu pārvaldes galvenais inspektors un gaidot Ragaša kungu medību pārziņa mājā.

Tā nu Djūla Ragašs dabūja dzirdēt no paša valsts domēņu pārvaldes inspektora mutes, ka viņam, Ragašam, uzdots gādāt par nolaistajiem kroņa mežiem Magurā un ka viņš iecelts par karaļa virsmežzini tur kalnu augstienēs, Začaljanas ielejā.

Inspektors apvaicājās, vai Ragašam pietikšot ar diviem mēnešiem, lai savestu visu kārtībā un apprecētos.

—    Ko, lūdzu? — jautāja pārbiedētais Ragaša kungs.

—    Redziet, — inspektors sacīja tēvišķā balsī, — es negribu jūs kaut kādi mierināt. Domāju, ka jums bus tik daudz vīrišķības, lai jūs apsvērtu savu stāvokli, nelolojot nekādas ilūzijas. — Inspektors runāja ļoti laipni par to, ka neesot nekādu cerību sastapt kādu dzīvu dvēseli tais augstienēs. Tāpat labi jāapsver, ka tais mūža mežos nav atrodams neviens sie- vieša cilvēks. Kas tur apmeties uz dzīvi, tas ir atrauts no visas pasaules. Domēņu pārvalde nodos viņa rīcībā ērtu, jauku mājokli kādā pameslā baiduku mājā, piešķirs par palīgiem divus mežsargus, un Začaljanas ieleja sāks dzīvot jaunu dzīvi. Vasaru viņš var audzēt aitas un pasūtīt grāmatas. Ziemu, kad visu aizputinās sniegs, viņam būs jāpārtiek no tā, kas vasaru ievākts. — Kad kamīnā sprēgā uguns, — dzejiski stāstīja inspektors, — tad pats ieteicamākais ir turēt klēpī jaunu sieviņu.

—    Labi, — atteica dziļi satriektais Ragašs, — bet kur lai es viņu ņemu?

—    Diemžēl tur nevaru jums dot nekādu padomu, tā ir tīri personīga lieta. Preciet, ko gribat, tikai tai jābūt dūšīgai sievietei, jo nav izslēgts, ka jūs apmeklē haidamaki ar vecām bisēm. Karpatos mums jau nošauti trīs mežziņi. Tomēr Magurā tas nevar gadīties, — piebilda šis mierinātājs. — Magura nav Karpati. Es gan nepazīstu turieniešus, taču nevajag par viņiem tūliņ domāt pašu ļaunāko. Jus esat ļoli spējīgs cilvēks, turklāt dodaties pilnīgi labprātīgi uz tiem džungļiem. Iedomājieties vien, tur ir vilki, meža kaķi, lūši, meža cūkas un lāči. Es zinu, ka jūs ne no kā nebīstaties. Jums tur nekas nav jādara, tikai jāsargā tie biezokņi, un tas ir jauks darbs.

—    Iedomājieties, ka jūs uz turieni pārceltu, — Ragaša kungs sacīja. — Ko jūs tur darītu?

Inspektors apmulsis taisnojas, ka viņš esot vecs virs un tādam darbam nederot.

—    Es domāju, — viņš sirdīgi noteica, — ka es tur nošautos. Taču jūs esat jauns cilvēks, jums tanīs biezokņos ir nākotne. Es iešu pie iekšlietu ministra, un mēs iecelsim jūs par turienes mežu pārvaldnieku. Jūs saņemsiet !>()()() kronu. Varat man ticēt, ka tā būs idile. Jums tikai labi jaapprecas un galvenais — jāiemāca mežsargi spēlēt šahu. Kad ziemu pa trim mēnešiem netiksiet ārā no baltajiem sniega vaļņiem, tad būs garš laiks. Arī klavieres nav par ļaunu iegādāties. Varat žūpot vai katru dienu, taču galvenais ir šahs un sieva. Paņemiet līdzi arī kārtis un pēc diviem mēnešiem esiet Začal- janas ielejā.

Todien Ragaša kunga mežsargam klājās visai grūti. Ragašs brēca, ka visus apšaušot — viņu, sevi, visu Miškolecu. Tad viņš aizskrēja uz kazino, kur pie Hedjalas vīna pudelēm nosēdēja visu nakti līdz pulksten četriem. Pēc četriem pārējie aizvilka viņu no kazino līdz Miškolecas rātsnamam, kur visi vienā balsī sauca:

—    Dodiet sievu Ragaša kungam!

Notārs aizvilka Ragašu uz mājām. Turēdams viņu apskautu ejot, notārs līdzjūtīgi sacīja:

—    Rrāl Djūla, zini ko, es tev došu savu māsīcu Zošku. Tā meiča nebīstas ne no velna. Vienreiz izvilka 110 ūdens slīkstošu sapieri. Tu pat neticesi, cik viņa diišīga. Viņai ir zilas acis, zini, tik jocīgas, ka taisni jāsmejas.

Viņš arī sāka smieties un, vēl gultā gulēdams, smējās un daudzināja:

—    Brāl Djūla, viņai ir tik jocīgas zilas acis, tīrie kumēdiņi, un no Rabas viņa izvilka sapieri, vai tur nav jāsmejas. Un skaista arī viņa ir. Tas, svaini, nudien ir joks.

Kad viņi otrā dienā ieradās Rimavas Sobotā un Ragaša kungs ieraudzīja Zoškas jaunkundzes jocīgās zilās acis, tās viņam iepatikās.

Pēc nedēļas viņi abi pastaigājās pa vītolu aleju gar Rima- vas upīti, un Ragašs sāka sarunu, ka sen neesot redzējis tik labi izaugušu, skaistu kukurūzu kā šovasar. Tad viņš vēl kaut ko runāja par bumbierēm, par plūmēm un nobeidza ar strupu jautājumu:

—   Atvainojiet, Zoškas jaunkundz, vai jūs nenāktu pie manis par sievu?

—    Pagaidiet, man tas jāpārdomā.

Viņi apgāja apkārt visai Rimavas Sobotai, un, kad bija tā veselu stundu klusēdami staigājuši, Zoškas jaunkundze apstājās un sacīja:

—    Es domāju, ka tas varētu notikt.

—    Man liels prieks par to, — atsaucās Ragaša kungs, un pēc diviem mēnešiem Začaljanas ielejā Zoška sēdēja viņam klēpī kamīna priekšā tieši tā, kā bija ieteicis valsts domēņu pārvaldes inspektors.

Pēc gada ceturkšņa Zoškas kundze sāka garlaikoties un aizvien biežāk atcerēties klajos, gaišos līdzenumus pie Rimavas, kurus apspīdēja kvēlā saule, zeltīdama kukurūzas graudus.

Začaljanas ieleja nebūt nebija tik pamesta un neapdzīvota Tās otrā galā sēja pie pavarda aitu sieru Ondrzejs Taras- čuks, kamlr viņa baļķu būdas priekšā slinki zva ojas liels, melns pieradināts lācis Miša. Miša nebija magunetis un varētu pastāstīt par sevi veselu odiseju.

Viņš bija nācis pasaulē Popadjas klints apkaimē Meza Karpatos tais plašajos, mežonīgajos un burvīgi kur naktīs dzird noslēpumainu ūjināšanu un kur nav ne sugu, ne cehi Kādu dienu māte bija izvedusi viņu pastaigaties un sastapušies ar vienu no Meža Karpatu nežēlīgajiem medniekiem! Lācēnam tolaik bija astoņi mēneši un viņš bija skaists mazulis. Sastapšanās beidzās ar to, ka lācēns kļuva bārenis, jo vīrs nodūra viņa māti ar mednieka nazi.

Lācēnam laimējās aizbēgt, un viņš pavadīja bargu ziemu našā tālākajā Meža Karpatu ziemeļu stūri, tad viņs nolēma pārcelties gabaliņu tālāk, cerēdams, ka citos mežos klāsies labak. ,, . .

Viņš aptecēja visu Spišas novadu, Tom., un Abavu, izlauzās cauri Djemeras mežiem, paklaiņoja arī pa Iatriem un pārcēlās uz Maguru.

Kādu dienu viņš nonāca no kalniem Začaljanas ielejā un nakti atlavījās pie Taraščuka aitu kūts un būdas neskaidrā cerībā, ka tiks kādai aitai klāt. Taču viņš bija tik vārgs, ka aizmiga drausmīgajā salā un tā viņu, galīgi stīvu, atrada Ondržejs Taraščuks.

Viņš ienesa atradeni istabā pie pavarda un izgāja ara uztrīt nazi, lai varētu lāci nodurt. Kāds viņam bija brīnums, kad viņš, ienācis istabā, ieraudzīja, ka lielais, melnais pinku kamols pēkšņi sāk staipīties. Tas uzcēlās kājās, saka steberēt ap pavardu un draudzīgi murkšķēt. Kad lācens visu bija apostījis, tad attupās blakus pārsteigtajam Ondržejam un jocīgi lūkojās viņā.

Ondržejs Taraščuks sāka smieties par tik ērmīgu viesi, pasniedza viņam kliju plāceni un paplikšķināja pa muguru. Lācēns apēda vienu plāceni, apēda otru un, juzdamies kā mājās, sāka pavarda priekšā kārtot savu kažoku. Pēc tam viņš atgūlās Ondržejam pie kājām un aizmiga kā vistaisnīgākā radība vislielākajā drošībā.

Bet Ondržejs Taraščuks tā smējās, ka skanēja visa Začaljanas ieleja.

Kopš tā laika viņi kļuva draugi. Skaidrs, ka lācēnu vajadzēja vēl dažu labu reizi pamācīt, lai viņš uzvedas paklausīgi un izvairās no visa, kas varētu aptumšot viņu draudzību.

Taraščukam bija neskaidra nojauta, ka viņš ir kristīgais, jo tā bija sacījis viņa tēvs, kuru viņš bija apbedījis kādā kalna virsotnē un pa vasaru ar lielām pūlēm sanesis tur zemi, lai varētu uzbērt kapa kalniņu.

Tāpēc kādu dienu, kad sniegs bija nokusis, Taraščuks aiznesa lācēnu pie Začaljanas upes, kur viņu nokristīja, noskaitīdams šādu lūgšanu:

— Augsti teicamais un visuvarenais dievs! Lai tev no šās dienas top zināms, ka šis lāča bērns saucas Miša, un es tevi lūdzu, lai no viņa izaug labs lopiņš tev un man par prieku.

Lūgšana piepildījās. Miša staigāja Ondržejam līdzi kā suns, brīvi klaiņoja pa visu apvidu un nesagādāja nevienam nekādas rūpes. Viņš pārtika vienīgi no augu barības kā savvaļas trusis.

Ik rītu, nokārtojis savu tualeti, viņš devās kopā ar draugu uz kūti aplūkot aitas. Ar tām viņš sadzīvoja draudzīgi. Dažkārt viņš spēkojās ar Ondržeju, un tā viņi pavadīja laiku mūža mežā vienā mierā. Viņi abi gāja medībās, un te nu reiz gadījās, ka viņi mežā pie Zubrinas sastapa Ragaša kunga mežsargu Vazilu, slovaku no Spišas.

Vazila todien skriešus atskrēja līdz Djūlas Ragaša mājai un iemetās istabā, kur Zoškas kundze patlaban dziedāja pie klavierēm kādu sērīgu karaļa Maliaša laiku romanci. Pats karaļa virsmežzinis bija devies apgaitā uz Popradas upes iecirkni.

—         Cienītā kundze, — Vazila aizelsies sauca, — lācis un virs!

Tad viņš iestiprinājās ar malku degvīna no blašķes un izstāstīja par dīvaino sastapšanos.

Zoškas kundze piecēlās un sacīja:

—    Nāc, parādi man, kur viņi ir!

Todien Ondržejs Taraščuks pirmo reizi mūžā ieraudzīja zilas acis. Viņš nesajēdza, ko viņam stāstīja, tikai laimīgi smaidīja, kad Zoška glāstīja lāci. Vakarā viņš vaicāja Mišām:

—    Nu, Miša, kā tev patika cienītās kundzes zilās acis?

Turpretī Zoškas kundze tovakar noteica:

—    Nagyon szep, patiešām skaists vīrietis.

Nudien, Začaljanas ielejā neinaz nebija tik garlaicīgi. Zoškas kundze atzina, ka galu galā te ir gluži jauka dzīve un ka abi kaimiņi ir ļoti pievilcīgi. Začaljanas ieleja bija klusa un nerunīga.

Vazila būtu varējis mācīties no šīs ielejas, tad viņam nebūtu vajadzējis kādu dienu gausties:

—    Ak, mana sasodītā mute, ak, mana nekrietnā mēle! Kam man vajadzēja visu izpļāpāt Ragaša kungam?

Butu viņš klusējis, tad nebūtu tā noticis, ka Ragaša kungs kādu dienu ērmīgā balsī saka Zoškas kundzei:

—    Šodien, mana dārgā, es eju uz lāču medībām.

Kad viņš pēc četrām garām stundām atgriezās, tad ļoti laipni pastāstīja sievai, ka vienu lāci esot nošāvis, bet otrs aizbēdzis.

Tas bija taisnība. Miša aizbēga uz Maguras augstienēm.

Pagāja dažas dienas, un Djūla Ragašs vairs neatgriezās no apgaitas uz māju. Viņš pazuda bez pēdām uz visiem laikiem.

* * *

Kad es reiz ierados Dobšinas apkaimē, Mikleša kungs, visā apgabalā pazīstams mednieks, kas nogalinājis duci lāču, parādīja man milzīgu, nule novilktu lāča ādu.

—    Tikai, lūdzu, paskaidrojiet man to, — viņš sacīja. — Kad es lāci uzšķērdu, tad atradu viņa kuņģī zelta gredzenu, acīm redzot, saderināšanās gredzenu, kurā iegravēts: Zoška 8. VII 1909.

Mīla Muras upes ieleja

Lielkanidžas arhīva materiālos rakstīts, ka 1180, gadā ieradušies no Muras upes krastiem nezināmi |audis, kuri uzbrukuši šejienes turku garnizonam, jo Lielkanidža bijusi pašam sultānam pakļauta province, uzveikuši turkus un apkāvuši tos.

Rakstos tālāk sacīts, ka daudziem uzbrucējiem nav bijis cita ieroča kā vien nūja ar cirvīti galā un ka viņi gūstekņus aizveduši uz savu zemi, kur tos pamielojuši, parādījuši sievām un palaiduši brīvībā.

Vēl tur sacīts, ka diemžēl minētie turku gūstekņi, kad atgriezušies atpakaļ un ieņēmuši pilsētu, kas nav izrādījusi pretošanos, nosūtījuši nevainīgo pilsētas padomnieku galvas vēzi ram uz galvaspilsētu Belgradu.

Vakaros, kad mēdzu sēdēt pie lielajiem ugunskuriem, kas tāltalu apspīd stepes zāli līdzenumos pie Muras upes, skatīties uz šiem Muras krastu iemītniekiem, kas izlaidušies guļus ap uguni, un klausīties viņu stāstos, tad atcerējos šos vecos ierakstus Lielkanidžas arhīvā. Hei, tādi zēni mīt vēl tagad Muras krastos! Viņi spēj bez kādiem ieročiem pastrādāt brīnuma darbus, lai varētu parādīt sievām savus gūstekņus.

Par to liecina Juro Kopalijas un Zaboljanu Hedvikas mīlas stāsts.

Zaboljanu ciems izdaudzināts ar skaistām meitenēm un, kas gan neskan die-z cik galanti, ar vislabākajiem zirgiem. Tiklab meitenes, kā zirgus allaž min kopā šejienes dziesmās, kuru melodija lik liega kā vēja šalkas zālainajos klajumos. Dziesma stāsta par puisi, kas paņem pie Muras skaistu meiteni un labu zirgu. Viņš uzceļ meiču zirgā un jāj gar Muru līdz pat Dravai. Tur aiz Dravas viņš pārdod zirgu un nopērk meičai baltu pērļu virkni un ar zeltu šūdinātu jaciņu. Tas, ko viņš tālāk dara, gan vairs nav tik nevainojams. Viņš nozog nule pārdoto zirgu, uzsēdina meiču tam mugurā un atgriežas atpakaļ pie Muras.

Par šo puiša rīcību es aprunājos ar kādu vecu Muras krastu iemītnieku.

—    Nē, zādzība tā nebija, —- viņš izlēma. — Zirgs taču piederēja puisim. Vai tad var nozagt pats savu zirgu? Tu jautā, kāpēc viņš to pārdeva? Tāpat joku pēc. 0, mūs, muriešus, neviens ap stūri neapvedīs.

Tur es viņam ticu.

Nesen kāds ebreju tirgotājs gribēja apmesties Blotā. Viņš gan tur sadzīvoja tikai pusgadu un pārcēlās pie ungāriem uz Kermentu, lai tiktu uz zaļa zara. Viņš tad gan stāstīja, ka neesot daiļāku meiteņu par Blotas meičām, bet tas nav tiesa. Zaboljanu ciemā ir visdaiļākās meitenes, lai nu katrs saka, ko grib. Jus varat izvaicāt visus zirgu tirgotājus, kā viņiem paticis Zaboljanos. Ikviens ar sajūsmu stāstīs, cik skaistus zirgus tur redzējis, un nobeigs ar vārdiem:

—    Bet, kad tev, cilvēkam, pieved tādu zirgu Zaboljanu meiča un paskatās uz tevi, tad tev pēkšņi kļūst tik labi ap sirdi, ka aizmirsti pat kaulēties

To stāstīja Polgara kungs, vecs, rūdīts zirgu tirgotājs no Lielvaraždinas, un man viņam jātic, jo viņš apstaigājis visus ciemus, cik vien to ir šai pusē starp Muru, Dravu un Savu un pat Ungārijas puštā, un visur ar paliku lūkojies meičām acīs un dāvinājis viņām košus, sarkanus lakatiņus.

Un viņa vārdi apstiprina arī to, ko stāsta par Zaboljanu meičām, proti, ka viņu labvēlību nevar iegūt ne ar kādām pērļu virknēm. To liecina arī dziesma, kuras sākumu jūs jau dzirdējāt.

Kad minētais jauneklis, kas pircis meitenei baltas pērles un ar zeltu šūdinātu jaciņu, pārved viņu atkal mājās pie Muras, tad šī par velti mīlētā viņam pasaka, lai nu ejot, uz kurieni gribot, kaut vai uz tālu zemi pie turkiem. Lāga dvēsele paklausa un dodas karā, jo citādi taču nevarētu gadīties, ka viņš «svešā zemē, turku zemē aprok savas bēdas».

Visā pasaulē mila nesagādā tādas grūtības kā šais zaļajos klajumos pie Muras.

To pilnā mērā izbaudīja Juro Kopaliia no Zaboljaniem. Kad viņš nakti brauca laivā pa straujo Muras upi, tad pāri līdzenumiem, līdz pat stepei labējā krastā skanēja viņa žēlais sauciens: — Iledvika! — gari jo gari stiepts, lai labāk izpaustu viņa sāpes. Dažkārt viņš mēdza sadalīt to balsienos, lai ilgāk varētu izrunāt šo mīļo un skaisto vārdu, un meta nakts klusumā balsienu aiz balsiena: — Hed-vi-ka!

Tas bija tik izmisīgs sauciens, kas plūda pa upi un Muras stepju pļavām, ka to dzirdēja stundas gājiena atstatumā pie Mazās Muhņas pārceltuves. Pārcēlājs pastāvīgi meta krustus, dzirdēdams tumsā plūstam no ziemeļiem neizprotamas klaigas, un daudzināja, ka tur dzenot savus ļaunos jokus Bulaņa. Prātīgākie ciema ļaudis, kuri nāca uz pārceltuvi iedzert, nepiedē- vēja vis šīs skaņas ūdensmeitai Bulaņai, bet lielajām sīgām, kas plēšas savā starpā. Taču, kā par nelaimi, gadījās, ka nakti pazuda zemnieka Grigoriča ganuzēns Solaja, un tad arī apdomīgākie sāka ticēt, ka Bulaņa nakti nāk ārā no upes medīt cilvēku dvēseles, turklāt zemnieks Krumpotičs, kādu nakti atgriezies mājās no pārceltuves, apgalvoja, ka runājis ar Bu- laņu pie pašas pārceltuves, ko apstiprināja arī pārcēlājs Mi- lials. Krumpotičs bija izdzēris pie viņa seši litri vīna un izgājis ārā, bet pēc brīža pārcēlājs dzirdējis viņu runājam:

—    Nē, Bulaņa, nevelc mani Murā, apžēlojies par vecu grēcinieku. Vai gribi pavadīt mani līdz Zaboljaniem? Pavadi mani, Bulaņa, pavadi, manu skaistulīt, veco nekrietneli! Tik vien gan esmu grēkojis šai pasaulē kā slepeni audzējis tabaku starp kukurūzu un jaunībā zadzis zirgus. Tu gribi zināt, kam zagu, manu skaistulīt Bulaņa? Vej, bezrocim Mišekam horvātu pusē divus zirgus, Tavričam Bazā divus, Hemešam, nolādētajam maģāram, tikai vienu, Palam un Culam katram pa trim ērzeļiem. Bulaņa, manu skaistulīt, nepazudini kristīgu dvēseli, grēcīgu dvēseli. Mēs devāmies arī pēc cūkām viņpus Dravas un reiz pārdzinām pāri upei veselas astoņdesmit. Kas zina, kam tās piederēja. Visā apgabalā tādu nevienam nebija. Trīs mēnešus ēdām speķi vien.

Krumpotiču atrada otrā rītā guļam uz Blotas ceļa, pa kuru Zaboljanu ciema malu mednieki gāja uz Varaždinas distrikta valsts mežiem.

Viņš stāstīja, ka Bulaņa pēc ilgākas sarunas notriekusi viņu no kājām. Tāpēc nav brīnums, ka viņš brīdināja Juro Kopa- liju, lai tas nakti neiet Murā zvejot.

—    Man viss vienalga, tēvoc, — Kopalija atbildēja. — Nemaz nebūtu slikti, ja Muras sami notiesātu mani.

Krumpotičs bija Hedvikas tēvs un zināja Juro bēdas.

—    Ko tad Hedvika, vai vēl nav apdomājusies? — viņš apvaicājās Kopalijam.

—    Viņa negrib par mani ne dzirdēt, — atbildēja nelaimīgais jauneklis. — Drīzāk Mura izžūs nekā viņas sirds kļūs mīksta.

Sī saruna notika vecā Krumpotiča mājas priekšā, lapenē, kur garās kārtīs kalta zaļā paprika. Te parādījās augstos zābakos Hedvika ar slaidu patagu rokā. Viņa pārnāca no zirgu ganībām.

—         Tu jau sāc arī te vilkties, — viņa uzbruka Juro Kopali- jam un atsēdās uz sola.

—    Tā iznāca, manu dīījiņ, — Juro maigi atbildēja.

—    Novelc man zābakus, — Hedvika pavēlēja.

Juro izpildīja pavēli, svētlaimīgi smaidīdams, bet viņa smaids apdzisa, kad Hedvika uzsauca:

—    Un nu lasies projām!

Ķer Kopalija zivis Murā, sēž laivā un laiku pa laikam sauc nakts klusumā: — Hed-vi-ka! — Viņa sauciens izskan tālumā, bet tuvumā atsaucas upes tārtiņš, skriedams ūdeņiem pāri.

Viņa saucienus atkal dzird pie pārceltuves, kur vecais Mihals met krustus:

—         Ak, plosās gan tā Bulaņa, plosās. Nu jau atkal pavilkuši kādu zem ūdens.

Kopalija sēž mazā laiviņā, kurā plunkšķinās noķertās zivis, un dzird no krasta puses zirga pakavu klaboņu. «Kas tur jāj nakti?» viņš domā, bet lad atskan pazīstamā Hedvikas balss:

—         Ei, Juro, brauc uz krastu, pavadi mani līdz mājām, man bail.

Vispār tas notika tā. Juro soļoja blakus Hedvikai, kura sēdēja zirgā un stāstīja, ka jājusi naktī skatīties, ko dara savā postenī svētā Pāvela ciemā žandarmi, panduri

—        Zini, Juro, — Hedvika sacīja, — tas panduru straž- mistrs ir gan glīts vīrietis.

Vairāk viņi nepārmija ne vārda, bet, kad Juro, pārnācis mājās, uzlīda kūtsaugšā sienā, tad raudaja kā veca čigāniete, kad to ved uz tiesu.

Viņam patiešām šī mīla sagādāja lielas ciešanas. Vēl pirms mēneša viņš bija juties tik laimīgs. Hedvika tonakt ganīja zirgus, iekūra ugunskuru un cepa speķi ar kukurūzu. Juro sēdēja viņai blakus, un viņa mieloja jaunekli. Viņa pat sacīja,

ka Juro viņai zināmā mērā patīkot. Sis «zināmā mērā» iedzēla Juro, un viņa laimes pielika, kamēr kurējās uguns. Kad guns- kurā bija vēl tikai dažas oglītes, kuras kvēloja klusumā, ko šad tad pārtrauca zirgu bara zviedzieni, Hedvika uzrunāja Juro savā saldajā balsī:

—    Zini, Juro, tu man vairs nepatīc, es pārdomāju. Tu esi traki dumjš. Vari iet uz mājām.

To visu pārdomāja Juro, gulēdams sienā. No rīta piecēlies, viņš kāpa zirgam mugurā un aizjāja uz Varaždinu. Tur viņš pārdeva zirgu Polgaram un divas nedēļas nerādījās Zaboljanu ciemā. Atklīda baumas, ka viņš žūpojot Varaždinas krogos, vadājot sev līdzi čigānu muzikantus un tiem jāremdinot viņa bēdas ar maģāru dziesmu: «Nem banom, dararagam, nem banom, meghalom — neskumsti, mana mīļā, neskumsti, ka man jāmirst.»

Tad pienāca ziņa, ka viņš kaut kur Ormužā kāvies ar slovēņiem un Plujā ar itāliešiem, kuri tur strādāja pie dzelzceļa būves. Vispār viņš rīkojās tā, kā to apdzied kādā dziesmā pie Muras. Jaunu puisi pametusi meiča, slaida kā kukurūzas stiebrs. Viņš uzkāpj zirgā un traucas uz svešu zemi, zobenu turēdams zobos. Kad viņš atgriežas mājas, tad zobens ir vienos robos, un, cik to robu, tik dvēseļu zobena īpašnieks aizsūtījis uz viņsauli.

Tagadējie Muras vīri nav vairs tik asinskāri. Par viņiem var pat sacīt, ka viņi vairāk draud nekā dara. Tomēr viņi noteikti labāki par saviem kaimiņiem maģāriem, puštas ganiem, kuri, sastapdami svešnieku, tāpat vien aiz pārgalvības iedur tam ar nazi un turklāt laipni pasaka: — Jo cakai (ar labu nakti)!

Juro Kopalija laida darbā savas dūres tiklab Ormužā, kā Ptujā. Viņš apbedīja savas bēdas, dalīdams dūru zvēlienus mazajos, piekvēpušajos-krodziņos un murmināja, dzerdams vīnu no krūzes:

—    Zaoramo naše tuge (iearsim zemē savas ilgas).

Tas bija ļoti dzejiski sacīts, taču viņā atkal pamodās mežonis, un viņš aizklīda līdz pat Koršecai aiz Ptujas, bet tur melnalkšņu un meža ķiršu birztalā, kur viņš bija nolicies atpūsties, viņu galīgi uzveica grūtsirdības lēkme.

Tā uzbrūk daudziem pēc ikvienas uzdzīves, it īpaši tad, kad pārskaitām savus grašus. Juro ztileņa saturs bija pavisam nožēlojams. Tur pat nebija ko pārskaitīt. Tāpēc viņš labi izstaipījās un devās atpakaļ uz mājām. Viņš vairs nebija tas bramanīgais juro Kopalija, kas bija auļojis no saviem līdzenumiem uz ziemeļiem. Sis bija labi audzināts jauneklis, kurš ikvienam atceļā pavisam pieklājīgi novēlēja labu dienu un kurš negāja uz Ormužu, jo slovēņi bija viņam pārāk laipni atgādinājuši: — Atceļā tu tomēr nāksi mums garam. — Viņš labāk nogriezās uz tuvāko distriktu un no turienes taisni caur Varaždinu uz saviem dzimtajiem klajumiem, krāšņajām stepēm, kurās salīdzinājumā ar pamesto apvidu bija tik tīrs un dzidrs gaiss. Te viņam kļuva daudz jautrāk ap sirdi, nolūkojoties daudzkrāsainajos zirgu baros un nepārskatāmajā zāles jūrā.

Viņš apstājās Mazajā Muhņā pie pārcēlāja Mihala, paglaudīja abus Mihala pieradinātos vilkus, kuri smilkstēdami pieskrēja viņam klāt, un aptaujājās, kas mājās no jauna.

— Mums ir jauns panduru stražmistrs svētā Pāvela ciemā. Fetepa kungu pārcēla uz Kermentu. Zēl viņa, bija tik patīkams cilvēks, un mums tagad iedeva kaut kādu ņerkšķīgu veci, kurš jau vakar aizliedza ciema krogā šaudīties ar pistolēm, kad tur izcēlās kautiņš ar tiem no svētā Pāvela ciema. Tu jau tikmēr esot priecinājis savu sirdi ar plūkšanos kaut kur viņpus Dravas.

Juro Kopalija spītīgi apsviedās un devās pa ežu starp kukurūzas tīrumiem uz Zaboljanu ciemu. Nu jau viņš otrreiz dabūja dzirdēt, ka Fetepa kungs esot patīkams cilvēks. Pirmā to bija sacījusi Hedvika, kura bija jājusi nakti uz svētā Pāvela ciemu lūkoties, ko dara panduri un, galvenais, ko dara viņu stražmistrs, šis patīkamais stražmistrs. Tagad Fetepa kungs ir

tālu projām, desmit stundu gājienā no šejienes, pat vairāk nekā desmit, veselas piecpadsmit, ja viņš ir Kermentā.

—         Man tā šķiet, ka nu pūtīs citādi vēji, — Juro pats sev sacīja. Viņam tas daudz ko nozīmētu. Diemžēl vējš aizvien vēl puta tai pašā virzienā, jo Hedvika, sastapdama viņu pie akas, pat nepaskatījās uz viņa pusi, tikai noteica:

—    Atgriezies gan mājās, blandoni.

Juro tobrīd jutās kā piekauts suns, un, ja viņu nebūtu tā nokausējis šis ceļojums un aizlaistās dienas, tad viņš vēl līdz rītam būtu ar savām asarām slacījis sienu kūtsaugšā un neļāvis tam izžūt.

* * *

Kad pēc trim dienām Juro atkal sastapa Hedviku, tas notika tādos pašos apstākļos kā toreiz, kad viņam pēc neliela prieka tika laupītas visas cerības. Tāpat kā toreiz ugunskurs sprēgāja nakts tumsā, apspīdot zirgus, kurus Hedvika uzraudzīja un no kuriem daži bija pienākuši pie uguns.

Pirmie Hedvikas vārdi bija, ka viņa gribot redzēt Fetepu.

—         Šķiet, ka tev tas jaunskungs ar panduru ūsām varen pieaudzis pie sirds, — Juro piezīmēja, aizsmēķēdams pīpi pie ugunskura.

Hedvikas balss skanēja žēli un ilgu pilna, kad viņa atbildēja:

—    Es gribu redzēt Fetepu.

Šķita, it kā tur gaustos mazs bērns:

—    Es gribu to lelli!

Juro klusēja. Viņš lūkojās ugunī un nervozi bikstīja ogles ar slapju zaru, kurus Mura ik dienas izmet krastmalā.

—         Tu viņu redzēsi, — viņš beidzot noteica pārliecināti un stingri un devās pie saviem zirgiem. Uzlēca vienam mugurā un nozuda tumsā zālainajā līdzenumā.

Priekšpusdienā viņš kādam Kermentā iztaujāja par žandarmu

posleni un par Fetepa kungu, stražmistru. Viņam pateica, ka Fetepa kungs izgājis patruļā gar Zaļas upīti no Beregliazas līdz Mirkalai. Jautātājs pieklājīgi patencināja, uzlēca zirgā un aizjāja.

Kāds žandarms piemetināja, ka svešais laikam uzpērkot lopus, jo viņam esot līdzi daudz virvju bifeļu siešanai.

Netālu no Beregliazas Juro ieraudzīja līcī Fetepa kungu, kurš gulēja ar sulīgu zāli apaugušajā krastā, ērti izlaidies vītolu ēnā. Šauteni viņš bija nolicis blakus, tāpat zobenu ar jostu, un svētlaimīgā miera lūkojās uz pretējo krastu, kur staigāja divi stārķi un ķerstīja vardes.

—        Labdien, slražmistra kungs, — jātnieks uzrunāja viņu, nolēkdams no zirga.

—    Sveiks, Juro, kā tu atgadījies Kermentā?

—        Nopietnā vajadzībā, stražmistra kungs, — Juro godbijīgi atbildēja. — Vai jūs nebūtu tik laipns un nepieceltos?

Stražmistrs mehāniski piecēlās un vēl nepaguva apjautāties, kāpēc Juro tā lūdz, kad jau pats visu saprata. Juro tā bija parocīgāk viņu sasiet. Viņš aptina ap stražmistru virves tā, kā tin diegu uz spoles, pārsvieda savu upuri šķērsām pār zirga muguru, piestiprināja viņu un tad uzsēdās pats.

—         Es esmu apņēmies izdarīt labu pakalpojumu kādai personai, — viņš mierīgi sacīja.

Stražmistrs neatbildēja. Viņš gulēja kā miltu maiss un skatījās, kā zem viņa traucas projām puštas zeme ar nokaltušiem dzelteniem zāles kumšķiem.

Tad zāle nozuda, viņi jāja caur kukurūzas tīrumiem, tad atkal pa puštu, un saule tuvojās rietam.

Kļuva tumšs, un stražmistrs sāka justies neērti.

—    Apgriez mani otrādi, — viņš lūdza Juro.

—         Tūliņ būsim klāt, slražmistra kungs, — Juro viņu pieklājīgi mierināja. Viņi izdzirda upes šalkoņu, tad tā apklusa, un

iztālīm līdz viņiem atpluda zirgu zvaigas. Stražmistrs vairs neizturēja un paģība.

Kad viņš atžilba, tad ieraudzīja ugunskuru un pie tā pārsteigto Krumpotiča Hedviku. Viņš gulēja uz zemes kā siena ķīpa un dzirdēja, ka Juro saka Hedvikai:

—    Nu es tev viņu atvedu.

Un Juro devās uz ciemu, kur mājās apgulās sienā un mierīgi aizmiga.

Kad Juro atsēdēja Zalas-Egcrsegešas cietumā trešo mēnesi no tiem astoņiem, kas viņam bija piespriesti par to, ka bija gribējis pārmācīt kādu noteiktu personu, kā viņš liesā tika apgalvojis, viņam paziņoja, ka kancelejā gaidot kāds apmeklētājs.

Viņu ieveda kancelejā, un tur, cietumsargiem par lielām dusmām, Juro apkrita ap kaklu kāda skaista meitene, sāka viņu dedzīgi skūpstīt un saukt:

—    Mans Juro, es tevi patiešām mīlu!

Juro, kad meitene palaida viņu vaļā, skatījās visapkārt kā no mākoņiem nokritis, jo tā bija Hedvika. Viņš pasniedza Hedvikai roku un gribēja pateikt meitenei kaut ko ļoti labu, taču viņam trūka vārdu. Tikai pēc brītiņa viņš spēja izrunāt:

—         Hedvika, kop nu labi manus ērzeļus, bero un melno. Tu jau zini, tie ir tikpat daudz mani, cik tavi.

Redziet, tāda ir mīla pie Muras upes.

Gļēvulis

Maiznieka Leparža senā vēlēšanās, viņa mūža sapnis beidzot piepildījās: viņa dēls Vilems atgriezās svētku brīvlaikā no kara skolas kā virsnieka vietnieks. Domājams, ka ikviens tēvs pilnā mērā izpratis krietnā Leparža kunga prieku. Dēls virsnieka vietnieks, faktiski virsnieks! Un, ja šāds tēvs vēl ir maiznieks mazā pilsētiņā, tad viņa prieks ir jo lielāks. Lielpilsētā diemžēl šāds prieks zināmā mērā pagaist, bet miestiņā, kur isti izglītotu cilvēku ir tik maz, tāds kara skolas absolvents kļūst par visas ģimenes godu un lepnumu. Viņš padara cildenu visu savu dzimtu. Padomājiet vien! Leparža kunga tēvs, arī maiznieks, karā bija uzkalpojies tikai līdz jefreitoram, pats Leparža kungs līdz kaprālim, toties viņa dēls ir izskolojies par virsnieka vietnieku. Nav ne mazāko šaubu, ka reiz kāds 110 Leparžu dzimtas kļūs par ģenerāli un visa Eiropa nodrebēs, dzirdot Leparža vārdu!

Drosmīgām domām nepieciešams atbalsts, tāpēc lepnais tēvs stingrā solī iegāja maiznīcā un uzmeklēja mācekli Pepiku. Pepiks, kuram nebija ne jausmas, ka reiz visa Eiropa drebēs, dzirdot Leparža vārdu, mierīgā garā graizīja citronu mizas cepumiem.

— Kā tu griez, smurguli? — uzsauca nākamo slaveno ģenerāļu sencis. — Strādā kā aizmidzis! Tu te aiz slinkuma sapūsi!

Zvēliens pa muguru paglāba Pepiku no briesmīgās nelaimes sapūt maiznīcā pie citronu mizām, un viņš mizas vietā iegrieza sev pirkstā.

—        Ak tā, tu man mizas vietā griezīsi pirkstos? — brēca maiznieks, saķēris Pepiku aiz auss. — Tādi joki tev dārgi maksās.

—    Tas nebija joks, meistara kungs, — Pepiks iešņukstējās.

—        Vai es tev neesmu teicis, ka tu nedrīksti pinkšķēt, kad tevi soda? — slavas teju pat vainagotais vīrs bargi jautāja un saķēra zēnu arī aiz otras auss.

—    E-e-e-es ne-ne-pi-pi-pinkšķu, — Pepiks elsoja.

Teicamais tēvs nomierinājās, palaida mācekli vaļā un jautāja:

—    Vai tu redzēji manu dēlu Vilema kungu?

—    Redzēju, meistara kungs.

—    Un ko vēl redzēji, saki?

—    Vairāk neko, meistara kungs.

—    Vai tu, stulbeni, neredzēji, kāds viņam garš zobens?

—    Nē, meistara kungs.

—    Ēzeli, vai tu neredzēji, ka viņam zvaigzne uz apkakles?

—    Nē, meistara kungs.

—    Tātad tu neredzēji praporščiku, diedelnieks?

Un viņš atkal saķēra Pepiku aiz ausīm.

—        Es nezinu, kas tas ir — paperčuks! — Pepiks vaimanāja.

—         Jēzus Marija, nu es gan tev sadošu pa krietnam, dulburi tāds! Tas nav nekāds paperčuks, bet para . . . pari. . . prara . .. Nolāpīts puika, tu man pavisam sajauci galvu! Prapi… prapa … še tev vēl pa ausi, sasodīts! A, praporščiks! — beidzot attapās laimīgais tēvs. — Tas ir mans dēls Vilema kungs, un kopš šās dienas tu viņu uzrunāsi: praporščika kungs, vēlu jums labu rītu, jaunskungs, un, ja tu lā neteiksi, tad es tev ausis noraušu!

Viņš stingrā solī izgāja no maiznīcas, pamezdams nabaga Pepiku izmisumā, jo nelaimīgajam draudēja divkāršas briesmas. Pirmkārt, viņš nevarēja izrunāt to ērmīgo vārdu, kaut

vai mēli izmežģī, otrkārt, viņš varēja paspēlēt ausis.

* * *

Ak kungs! Ja es karadienestā kādu uzrunāju «du Schweine- kerl», tad tas nebūt nenotiek ar ļaunu nodomu viņu nolamāt, bet tālab, lai norādītu viņam, ka mūs karadienestā visus vieno kopēja oficiāla valoda. Un tagad paklausieties, ko iedrošinājās sacīt par Vilemu Leparžu kaut kāds tehniķis Klučka, cilvēks, kuram nav ne jausmas par «Beschirrungstheorie» Tas bija kaut kas tik briesmīgs, ka virsnieka vietnieka kunga tēvs, maiznieks Leparža kungs, personīgi devās pie apvainotāja jautai, kādu gandarījumu Klučkas kungs došot par viņa dela kunga militārā goda aizskaršanu. Nodarījums bija tik šausmīgs, ka visi, kas bijuši karadienestā, no sirds jutīs līdzi priekšzīmīgajam un pelnīti lepnajam tēvam, izlasījuši turpmākās rindas.

* * *

—    Klučkas kungs, — maiznieku meistars uzrunāja tehniķi, apsēdies viņa istabā uz dīvāna, — mans dels Vilema kungs, k. un ķ. kara skolas absolvents ar praporščika dienesta pakāpi, lūdza mani uzzināt, kādu gandarījumu jūs velalies viņam dot pēc vakardienas rupjā apvainojuma ārpilsētas restorānā Kun- čicos.

—   Nekādu, kaimiņa kungs, — Klučka mierīgi atbildēja. — Padomājiet pats, ko tas puišelis izdarīja ..,

—    Kāds puišelis, cienītais kungs? — maiznieks uzbrēca.

—    Vispirms nebrēciet, — Klučka aizrādīja, — jūs nerunājat ar saviem mācekļiem. Otrkārt, kad pāriesiet mājās, paņemiet rungu un sadodiet savam dēlam pa biksēm, lai viņš turpmāk zina, kā izturēties pret dāmu un pret cilvēkiem, gar kuriem viņam nav nekādas daļas.

—    Kungs, ko jūs runājat?

—    Nepārtrauciet mani. Es vakar biju izbraucis ar šejienes skolotāju un viņa līgavu, manu māsīcu, uz Kunčiciem. Iegājuši dārza restorānā, mēs tur ieraudzījām jūsu dēlu, kurš sēdēja viens pie galdiņa un dziedāja, jo bija piedzēries …

—    Praporščiks .. .

—    Pagaidiet, Leparža kungs. Viņš bija piedzēries. Protams, ka mēs nosēdāmies pie cita galda, bet viņš, mūs ieraudzījis, pienāca pie mums un brēca, ka tas esot apvainojums, ja pašu ļaudis nesēžoties pie viena galda. Un viņš apsēdās pie mums, kaut arī mums tas ļoti nepalika.

—    Apdomājiet, ko runājat, Klučkas kungs!

—    Un tad, meistara kungs, viņš apsēdās blakus skolotāja kunga līgavai un sāka spļaut pāri galdam, uz kura stāvēja mūsu alus kausi. Es viņam aizrādīju, lai tādus jokus met pie malas.

—    Bet alļaujiet, Klučkas kungs, kā jūs iedrošinājāties…

—    Tas vēl nav viss, meistara kungs. Pēc mana aizrādījuma viņš spļaudīšanos pārtrauca, toties uzcēla kājas uz galda un beidzot ieknieba skolotāja kunga līgavai vaigā. Tad es viņam iecirtu pļauku. Jūsu dēls nokrita no krēsla . . .

—    Klučkas kungs, — maiznieks draudošā balsī iesāka, — zināt, ka esat aizskāris mana dela godu . ..

—    Pacietību, meistara kungs. Kad viņš pēc šīs pļaukas at stiepās smiltīs, tad vairs nevarēja piecelties, jo zobens bija iepinies viņam starp kājām. Viņš palika guļam zemē un raudāja. Tas ir viss. Ja viņš prasa no manis gandarījumu, es to labprāt došu. Par viņa puicisko uzvešanos es esmu ar mieru

dot viņam vēl trīs tādas pļaukas kā Kunčicos, meistara kungs…

Leparža kungs kā apstulbis izsteberēja pa durvīm. » # »

—        Tātad šis stulbenis negrib dot man gandarījumu? — jautāja Vilema kungs tēvam, kad tas pārnāca mājās.

—         Nē, bet viņš grib dot tev vel trīs tādas pašas pļaukas, dēla kungs.

—         Viņš ir gļēvulis, — norūca kara skolas absolvents. — Aizsūti labāk Pepiku pēc skābiem gurķiem, man šodien tā ne visai labi ap dušu . . ,

Slepkavas meklēšana

Līdzko bija izsludināts atalgojums par slepkavas uzrādīšanu, policijas pārvaldē sakās traks jandāliņš. Ap policijas pārvaldi no rīta līdz vakaram drūzmējās simtiem cilvēku, kas kāroja saņemt izsolītās tūkstoš kronas. Pārvaldes prezidijs bija izdevis stingru rīkojumu pierakstīt visas liecības un iesniegt tam izskatīšanai. Prezidijs cerēja, ka, pamatojoties uz šiem materiāliem, varēs ar dedukcijas metodes palīdzību konstatēt slepkavas pazīmes. Tad visus faktus varēs pienācīgi savirknēt, atrast pavedienu un satīt kamolu. Tā dzejiski izsacījās «Policijas Vēstnesis».

Policijas pārvaldes plašās telpas nespēja uzņemt visus brīvprātīgos detektīvus, un priekšniecība jau sāka domāt par papildu telpu īrēšanu. Visas liecības rūpīgi pierakstīja, un pievakarē policijas prezidija priekšnieks saņēma veselu ķīpu sīki aprakstīta papīra. No šā materiāla atjautīgajam prezidijam vajadzēja izlobīt attiecīgos secinājumus, atrast pavedienu, satīt kamolu (lietosim arī mēs šos skaistos izteicienus) un tad no šī kamola noaust tīklu ļaundara notveršanai.

Policijas komisārs Reihels sāka nolasīt svarīgākās liecības un vēstules. Tas nebija viegls uzdevums, jo daudzas vēstules prasīja nopietnu iedziļināšanos un daudzas bija galīgi nesaprotamas.

— Karels Vibnaleks, privātas iestādes darbinieks, ziņo, — policijas komisārs lasīja, —- ka tādas pašas zaļganpelēkas apakšbikses viņš redzējis trīs dienas pirms slepkavības kādam nepazīstamam vīrietim, kas viņam lūdzis sērkociņus. Vihnaleks secina, ka slepkava nāk no sabiedrības padibenēm un droši vien bijis pazīstams ar noslepkavoto, no kuras šīs bikses aizņēmies. Acīm redzot, bikses atdodot, izcēlusies ķilda, kas beigusies ar vecās sīktirgotājas nāvi.

Vaclavs Hohlatijs rakstīja:

«Augsti godātie priekšnieku kungi! Noslepkavoto pazina kāds mans bijušais čoms, ar kuru kopā dienējām. Es biju vienpadsmitajā pulkā, un, cik atceros, mūsu bataljonu nosūtīja uz Roviciem. Tur ir tikai kalni un klintis. Kalnos ganās lopi, galvenokārt govis, priekšnieku kungi. Mans čoms, kas pazina noslepkavoto, dienēja jau trešo gadu un bija uzdienējis līdz kaprālim. Viņš bija traki ātras dabas un varēja apgriezt cilvēkam sprandu ne par šo, ne par to. Ja viņš būtu saķildojies ar noslepkavoto, tad noteikti būtu viņu nomušījis, jo vienādiņ daudzināja, ka šitādus sievišķus nevarot ieraudzīt ne acu galā. Pirms diviem gadiem viņš dabūja galu kādā kautiņā . . .»

Brīvprātīgi pieteicies liecinieks, bodnieks Hofmaijers no Garās ielas, rakstīja:

«Noslepkavoto nepazinu. Karlīna rajonā esmu bijis divas reizes mūžā, pēdējo reizi, kad tur dega Kržižika fabrika. Tas notika tā: svētdien pievakarē gāju spēlēt kārtis, kā jau parasts. Spēlējam poļu banku vai saraujam uz acīti. Es nekad savu mūžu neesmu b l ē d ī j i e s. Pēkšņi, būdams zem viadukta, dzirdu kliedzienus: «Ugunsgrēks!» Paskatos — nudien, deg! Kamēr noskrēju līdz fabrikai, tā svila uz velna paraušanu. Tad saskrēja zaldāti un ielenca notikuma vietu. Kopš tās reizes šai rajonā neesmu bijis un par slepkavību neko nezinu.»

— Viņš prasīja, lai viņam izmaksā piecas kronas par to laiku, kas izšķiests, rakstot ziņojumu. Es viņu iesēdināju, — policijas komisārs piemetināja un lasija tālāk:

«Kalēja Viktora Bezvabas liecība. Redzēju policijas pārvaldē izstādīto slepkavības ieroci — veseri. Kā speciālists varu apzvērēt, ka tas nav kalēja darba rīks. Tādā kārtā slepkavība nemet ēnu uz kalēju kārtu, jo skaidrs, ka slepkavības ierocis nav piederējis kalējam. Pie tās pašas reizes lūdzu ātrāk izsūtīt atbildi uz mūsu lūgumu — atjaut atvērt vakara skolu kalēju vajadzībām. Lūgums iesniegts pirms desmit gadiem, un atbilde vēl nav saņemta aiz neatliekamu lietu pārpilnības.»

Firma «A. Gineks» (vēstule bez pastmarkas) raksta:

«Negodīga konkurence stipri vien traucē grāmatu izdošanas grūto un cildeno darbu. Uzņēmēji taisnīgi protestē pret ieslodzīto izmantošanu spiestuvēs, un likums par negodīgu konkurenci aizliedz izlietot svešas firmas marku. No jūsu godātā ziņojuma izriet, ka daži jūsu cienītie līdzstrādnieki nodarbojas ar detektīvromānu sacerēšanu un, iespējams, laiž tos slepeni klajā. Mēs kategoriski protestējam pret to, ka slepkavību Kar- līna rajonā izmanto nekrietnai konkurencei un reklāmai, un atgādinām, ka talantīgais rakstnieks Krutigolovka jau raksta romānu par šo notikumu. Kas attiecas uz slepkavas meklēšanu, tad atļaujamies piedāvāt godātajam policijas pārvaldes prezidijam konsultācijai visus līdz šim iznākušos «Kliftona», «Nīka Kartera» un «Serloka Holmsa» sējumus par pazeminātām cenām.»

—    Pasūtiet tos, — priekšnieks sacīja, — un lasiet tālāk.

—    Te ir kāda pārtikas preču veikala komija liecība. Viņš ilgus gadus nostrādājis Karlīna rajonā un apgalvo, ka tur visāda veida noziegumi esot cieņā un godā. Par tādiem vārdiem liku viņu arestēt. Svarīgas ziņas sniedz apriņķa priekšnieka atraitne Krafta kundze. Viņa raksta: «Esmu pārliecināta, ka slepkava nav vīrietis. Manuprāt, slepkavību pastrādājusi sieviešu kārtas persona; droši vien neizdevusies ģimenes dzīve spiedusi viņu meklēt nāvi pie karātavām. Man trūkst tiešu pierādījumu, bet mana kaimiņiene Anna Tršeliova pēdējā laikā )ic- kas visai aizdomīga. Viņa vienmēr gāž samazgas izlietnē ar tik nešpetnu ģīmi, ka noteikti spējīga uz visu. Pēdējo nedēļu viņa bija uzkrītoši klusa, bet slepkavības dienā negaidīti atdeva man parādu — desmit kronas, kaut pirms tam bija mani nolamājusi piedauzīgiem vārdiem. Tieši tāda summa, kā minēts jūsu ziņojumā, ir nolaupīta noslepkavotajai.»

—    Annu Tršebovu es liku apcietināt, — komisārs piebilda.

—   Pareizi, — priekšnieks piekrita, iespiedis galvu rokās. - Tālāk!

—    Te ir protokols ar kāda Miroslava Ilofrilitera liecību; viņš bija ieradies ar vairākiem lieciniekiem pierādīt savu nevainību un pieprasīja tūkstoš kronas, jo esot uzvedinājis policiju uz pareizām domām, ka slepkava neesot viņš. Tad te ir kāds brīvprātīgi pieteicies liecinieks Matoušeks, kurš domā, ka sīktirgotāja izdarījusi pašnāvību.

—    Tas nav izslēgts, — sacīja priekšnieks, nervozi staigādams pa istabu.

—    Tad te ir svētā Kristapa baznīcas sarga vēstule. Viņš pieprasa izsolītās tūkstoš kronas, jo tur aizdomās par slepkavību kādu savas kongregācijas locekli, kurš divus mēnešus no vietas nav izdarījis labprātīgās iemaksas svētā Vita katedrāles celšanai. Kāds kancelejas ierēdnis Muržinohas kungs raksta: «Pievēršu jusu uzmanību šās lietas aizdomīgajiem sakariem ar pēdējiem noindēšanas gadījumiem. Vajag noskaidrot, vai minētais veseris nav pirkts veikalā, kas tirgojas ar ciankāliju, un tieši kurā veikalā. Tāpat jānoskaidro, vai veseris nav notriepts ar ciankāliju un vai dzelzs, no kā tas pagatavots, ir pilnīgi tīra un bez jebkādiem piemaisījumiem. Sis apstāklis sevišķi svarīgs, jo var vest uz slepkavas pēdām.»

Policijas priekšnieks iesita sev pa pieri.

—    Viņam taisnība! Tūliņ var redzēt, ka tas ir valsts ierēdnis. No tāda cilvēka var mācīties! Lieciet izdarīt vesera ķīmisko analīzi.

Tā jau pirmajā dienā izmeklēšana bija sniegusi daudzsološus rezultātus. Vispirms bija atrasti pavedieni, kas veda uz vairākām personām, kuras varēja būt vainīgas. Otrkārt, atklāti daži cilvēki, par kuriem dzirdēts, ka tie uzpērkot zagtas mantas, un konstatēta iespējamā sakarība starp veseri, ciankāliju un parāda atdošanu.

Beidzot vēl priekšnieks lika piezvanīt uz priekšpilsētu rajoniem, vai tur nav notverts slepkava. Atbilde bija zibenīgs «nē».

— Arī mēs neesam viņu notvēruši, — priekšnieks dziļdomīgi noteica, bet policijas komisārs izvilka no gubas vēl vienu vēstuli.

«Augsti godātajam policijas pārvaldes prezidijam.

Atļaujos pievērst jūsu uzmanību ķīmiskajam zīmulim, kas atrasts blakus noslepkavotajai. Arestējiet visus, kam ir ķīmiskie zīmuļi! Otrkārt, arestējiet visus, kas slepkavībā nav vainojami, tad slepkava tiks izolēts un būs viegli notverams. Rīkojieties šai gadījumā tā, kā sacīts senajā miklā: «Kā visvieglāk noķert sešus lauvas? — Noķeriet desmit un četrus palaidiet vaļā!»»

Pie šīs metodes tad arī policijas pārvalde palika.

Kalpones Annas jubileja

Mājkalpotāju aizsardzības biedrības priekšsēdētāja — komercpadomnieka Krausa kundze gatavoja rītdienas sanāksmei apsveikuma runu.

Pie biedrības sekretāres — komercpadomnieka Tilta kundzes strādāja kalpone Anna, kas bija nodzīvojusi šai ģimenē piecdesmit gadus un uzaudzinājusi divas paaudzes. Rīt viņa svinēs sava uzticamā dienesta piecdesmit gadu jubileju. Annai jau septiņdesmit pieci gadi, viņa allaž bijusi tikumīga un nekad nav palaidusies slinkumā un kārumā.

Rīt viņa saņems no biedrības zelta krustiņu, zelta desmit- kronu gabalu, tasīti šokolādes un divas kūkas. Bet tas vēl nav viss. Viņa noklausīsies komercpadomnieka Krausa kundzes cildinošo runu un saņems 110 savas saimnieces jaunu lūgsnu grāmatu.

Varētu jel ātrāk sacerēt to runu! Jālauza galva visādu kalpoņu dēļ. Aprakstīts jau krietns žūksnis lapu, bet nekas labs nav iznācis.

Krausa kundze staigāja pa istabu un prātoja, par ko īsti runāt. Ne jau par to, ka tagad kalpones organizējas arodbiedrībās un pieprasa brīvdienas un vakariņas uz darba devēja rēķina. Nudien, traki laiki! Nesen vēl drīkstēja iecirst kalponei pļauku un izmest uz ielas, tagad viņa par to iesūdz saimnieci tiesā.

Padomnieka kundze apsēdas pie rakstāmgalda un ieberzēji deniņus ar migrēnas zīmulīti.

Piemēram, viņas pašas kalpone. Sī nekrietnele iegādājusies kavalieri, kurš nes viņai grāmatas. Mācīties sadomājusi, die- delniece! Padomnieka kundze kļuva tik nervoza, ka vajadzēja atkal ķerties pie migrēnas zīmulīša.

Tā var galīgi sabojāt nervus, un runa nekust no vietas. Jau nezin cik reižu viņa runājusi biedrībā šādos gadījumos, taču šoreiz tā gribējās pateikt ko jaunu. Būs atkal jāsāk ar dieva tā kunga pieminēšanu. Dievs tas kungs — tieši tas ir vajadzīgs kalponēm! Lūdz dievu un strādā! Ja to varētu pateikt latīniski! Jāapvaicājas vīram, kad tas pārnāks no darba. Jā, ar šiem vārdiem būs jāsāk.

Komercpadomnieka kundze sāka rakstīt:

«Lūdz dievu un strādā! Cik skaista doma! Bez lūgšanas nav iespējams centīgi strādāt, būt tikumīgam, un, lūk, — mūsu jubilāre ir šīs patiesības iemiesojums! Apaļus piecdesmit gadus viņa lūgusi dievu, un tas viņu izvedis cauri visiem pasaules kārdinājumiem. Šodien viņa atzīmē piecdesmit gadu nepārtraukta darba jubileju, un viņu gaida liels apbalvojums tiklab debesīs, kā arī virs zemes. .. (Tur debesu valstība, te — zelta krustiņš, zelta desmitkronu gabals, tasīte šokolādes un divas kūkas.)

Lūdz dievu un strādā! Mūsu jubilāre Anna nostrādājusi piecdesmit gadus un nu plūc sava raženā darba augļus (desmit kronas zeltā — tas ir piecsimt kreiccru; par katru gadu — desmit kreiceru). Piecdesmit gadus viņa lūgusi dievu, nav apmeklējusi ne deju vakarus, ne teātrus, nedz arī lasījusi pasaulīgas grāmatas. Viņa lasījusi tikai savu lūgsnu grāmatu, kura viņu mācījusi mīlēt un godāt savus darba devējus un paklausīt liem bez ierunām. Visus šos piecdesmit gadus lūgsnu grāmata vedusi viņu pretī cildenajam mērķim: «Lūdz dievu un strādā!» Viņa ir bijusi taupīga un uzmanīga ik uz so|a. Nekad nav izlējusi kopā ar samazgām saimnieku karotes, nav krāpusi sevi ar aplamām cerībām, nav bijusi augstprātīga, nav draudzējusies ar citu māju kalponēm, vairījusies no tukšām valodām, nekad nav aptenkojusi savus kungus, un lūgsnas pasargājušas viņu no nagu palaišanas.

Godātās dāmas, palūkojieties uz šo večiņu! Viņa ticēja, ka pazemība ir zelta vērta, viņa nomāca savā sirdī visas ļaunās dziņas, bija patiesi dievticīga, lēnīga un sirdsšķīsta, vienmēr paturēja prāta šīs pasaules nīcību, brīvos brīžos allaž pieminēja nāvi, pastardienu un atmaksu par grēkiem. Pirms gulēt iešanas viņa dedzīgi piesauca dievu to kungu, lai tas viņu vadītu pa pareiziem ceļiem.

Padevīgu un pazemīgu — tādu viņu redzējušas divas paaudzes godātā komercpadomnieka Tihas ģimenē. Būdama skaidra savā sirdī un krietna savos nodomos, viņa bija pa teicīga par katru kumosu, ko tai laipni pasniedza viņas darba devēji, 1111 vienmēr dziļā godbijībā skūpstīja savu kungu devīgo roku. Tā viņa pavadīja šai ģimenē piecdesmit gadus un nekad šai laikā nav palaidusi nagus, bet svēti sargājusi to, kas viņai uzticēts. Tā viņa strādāja par pieciem guldeņiem mēnesī, atlīkdama šo naudu — izņemot to, ko izde%r a par vakariņām, — braucieniem uz Svēto kalnu, ko apmeklēja ik gadus ar darba devēju žēlīgo atļauju. Un no turienes viņa vienmēr atveda saviem kungiem dāvanas, kas liecināja par viņas šķīsto sirdi.

Viņa pati apgalvoja, ka viņai nevajadzētu ne ēdiena, ne dzēriena, ja vien viņa varētu dienu un nakti teikt mūsu kungu un pestītāju, jo tad viņa būtu daudz laimīgāka nekā šodien, kad jāzūdās par savu nīcīgo miesas graustu.»

Padomnieka kundze uz mirkli nolika spalvu pie malas. Cik jauki tas rītdien skanēs! «Katoļu Avīze» noteikti pieminēs šo runu. Vēlāk varēs to izdot brošūrā ar nosaukumu «Uzrunas kalponēm». Varbūt tad kalpones vairs nelies ārā reizē ar samazgām saimnieku karotes, ja atcerēsies jubilāres svētīgo mūža gaitu.

Te ienāca kalpone un pieteica:

—    Komercpadomnieka Tilias kundze.

Un tūliņ istabā ievēlās sasmaržojusies Tilias kundze un raudādama metās savas priekšnieces apskāvienos.

—         Vai tā nav blamāža, lai nu viens saka! — Tihas kundze elsoja. — Iedomājieties, mūsu jubilāre ņēma un nomira!

Tad viņa noslaucīja asaras un turpināja neslēptās dusmās:

—         Vakar vakarā es viņai liku uznest no pagraba maisu og|u. l'ali saprotat, ka septiņdesmit piecus gadus vecu cilvēku žēl mest ārā uz ielas, bet par velti barot taču arī nevar! Un iedomājieties, tā vecā mu|ķe nogāžas ar pilnu maisu atpakaļ pagrabā un tā sasitas, ka nenodzīvoja ne līdz rītam. Un, kā par spīti, pirms savas jubilejas! Kas tā būs par blamāžu! Un es biju šim gadījumam pasūtījusi tik lielisku tērpu . . . Bēres man izmaksās vismaz trīsdesmit guldeņus, bet nelaiķei kraj- kases grāmatiņā ir tikai divdesmit pieci.

Komercpadomnieka Krausa kundze atkal pacēla zīmulīti pie sāpošajiem deniņiem. Sagrauzta lūkodamās aprakstītajās lapiņās, viņa nopūzdamās sacīja:

—    Tā vien šķiet, ka viņa mums to tīšām iegriezusi!

Finansu krīze

Baņķieru kantora «Proliazka un Ko» darbinieks vecais Sima, kas bija nokalpojis kantorī piecpadsmit gadus, saņēma dūšu un pieklauvēja pie baņķiera Proliazkas kabineta durvīm, lai lūgtu ar jaungadu algas paaugstinājumu par divdesmit kronām.

Un nu Sima sēž baņķiera Probazkas priekšā, jo tas, uzklausījis viņa lūgumu, bija norādījis uz krēslu, bet pats šefa kungs staigā pa kabinetu, plāta rokas un runā:

—    Es varētu jūs tūliņ izsviest ārā pēc jūsu nekaunīgā lūguma, bet man ir pusstunda brīva laika, un es gribu izrunāties ar jums pa draugam. Jūs gribat, lai jums paaugstina algu par 20 kronām mēnesī, kas sastāda 240 kronas gadā. Un to jūs gribat tādā laikā, kad finansu krīzes Damokla zobens pacelts pār visu naudas tirgu? Jums jāzina, ka Alpine- Montanas akcijas noslīdējušas no 772 uz 759,00, Bedržiha rūpnīcu akcijas — no 940 uz 938, tāpat Zbrojevskas akcijas slīd lejup, mīļais Simas kungs. Tās noslīdējušas no 728 uz 716,40. Tas ir taisni šausmīgi, bet jūs gribat 20 kronu pielikumu!

Proliazka sāka žņaudzīt rokas un turpināja:

—    Banku vērtspapīri un kurss svārstās. Paši stabilākie — Austrijas kreditbankas akcijas — pēdējās dienās kritusies par 5 kronām un nemaksā vairs 664,90, bet jūs gribat, lai jums pieliek 20 kronas. Ar transporta sabiedrību akcijām slēdz tikai sīkus darījumus, valsts dzelzceļu sabiedrību akcijas kritušās par veselām 12 kronām. Austroungārijas valdībai neizdevās dabūt Francijā 100 000 000 kronu lielu aizņēmumu, bet jūs prasāt, lai jums pieliek 20 kronas. Vācija grib pārdot metalurģijas rūpnīcas, klīst baumas, ka Austrija grasās pārdot valsts īpašumus, bet jūs ierodaties pie manis un paziņojat mierīgā garā: «Šefa kungs, es esmu piecpadsmit gadus uzticīgi kalpojis un, ievērojot finansiālās grūtības, vispārējo dārdzību, desmit bērnus un caurus zābakus, iedrošinos lūgt algas paaugstinājumu par divdesmit kronām mēnesī.» Nelaimīgais, jums taisnība, finansiālās grūtības patiešām ir lielas. Dienvidu dzelzceļu sabiedrību akcijas pazeminājušās par veselām 5 kronām, bet man šo akciju … ak, vai nu man tas jums jāsaka, mīļais draugs! Neaizmirstiet, ka arī Buštebradas dzelzceļš nesola nekādas labās dividendes, un Buštebradas A lilera kurss jau krities no 2.r >ir> uz 2126, bet B litera — no 1004 uz 976. Jūs esat jucis, ja tagad lūdzat algas pielikumu. Tas taču ir stulbums, mīļais cilvēk! Aizejiet uz Prāgas biržu. Tur pārdod tik daudz vērtspapīru, tāds piedāvājums, bet pieprasījuma nekāda. Visas akcijas drausmīgi pazeminās. Neviens vērtspapīrs nav stabils. Austrijas kredītbankas akcijas, kuras es agrāk pārdevu par 760, noslīdējušas uz 750,75. Ko jūs par to teiksiet, vai vēl prasīsiet pielikumu, vecais? Vai vēl turaties pie sava lūguma, kaut gan pat Šveices valdība nevar no mums izspiest to 2 000 000 kronu lielo aizņēmumu, kas tai vajadzīgs kā ēst? Jā, vecais draugs! Mēneša biļeteni nav nemaz labvēlīgi, gada bilance var cilvēku traku padarīt. Rumānija, Turcija, Bulgārija un Grieķija nevar dabūt ne nieka uz kredīta, bet jūs gribat, lai jums pieliek algu!

Spānija, Portugāle un Itālijā nevar nekur izvietot aizņēmumus. Lionas baņķieru nams «Francais-Freres» cietis zaudējumus par veseliem 150 000 000 franku sakarā ar Marokas konfliktu, bet jūs gluži mierīgi nākat iekšā un klājat vaļā: «Lūdzu, šefa kungs, paaugstiniet man algu par divdesmit kronām!» Cilvēkbērns, vai jūs zināt, ka jau klīst baumas, par Kosicas ogļraktuvju pievienošanu Bedržiha rūpnīcām, vai zināt, ka raktuvju «Marija-Anna» paju pirkšana novedīs pie gada apgrozības pazemināšanās par 20 000 kronām? Un nekādu iespēju spekulācijām! Nopērciet Podolijas cementrūpnīcu akcijas, vecais draugs, — sekste jums pieaugs, bet pamēģiniet parādīties ar tām biržā! Jūs kratāt galvu, jūs neiesiet vis. Pagaidām vēl cik necik stabili turas Kolinas mākslīgo mēslu rūpnīcas akcijas, par tām jūs maksāsiet 379, bet es tās pirku par 382, tātad zaudēju trīs kronas uz katru. Nudien, es nevaru uz jums mierīgi noskatīties, kad jūs te sēžat kā bluķis! Lai velns jūs parauj reizē ar cukura sabiedrību akcijām! Es jums saku, arī to kurss slīd lejup, un jūs vairāk kā 261,50 par tām nedabūsiet, silaties kaut vai nost! Man tās neviens neiedrošinās piedāvāt, tāpat kā Dr. Kolbena rupnīcu akcijas, to es jums galvoju. Tādu cilvēku es aiztriektu ratā, vecais. Vai zināt, ka Vinebergas ķieģeļu cepļu sabiedrība ir bankrota priekšvakarā un Lubļanas loterijas biļetes kritušās cenā? Vai zināt, ka amerikāņu miljonārs Brauns nošāvies? Vai zināt, ka finansisti Millcrs, Skaļais, Kovners un Hibncrs nodūrušies, finansisti Rehe, Kinc, Mēns un Bilchars pakārušies, finansisti Karclts, Morisons, Komo un baņķieris Hamerless ar kompan- jonu noslīcinājušies upēs, kanālos un jūrā? Vai zināt, ka visur bankrots pēc bankrota, ka A|askā deg ogļraktuvcs un vienās no tām ielēcis Amerikas ogļu karalis? Zināt, ka zemestrīce iznīcinājusi sēra rūdu Urālos, ka Oldenburgas !ī() dālderu pajas pazeminājušās par 50 %, ka Zalcburgas dzelzceļu un tramvaju sabiedrība bankrotējusi? Jūs to noteikti nezināt, citādi nebutu prasījis, lai pielieku jums 20 kronas mēnesī…

Baņķieris Proliazka sapurināja stīvi sēdošo Simu, un tas novēlās no sēdekļa, jo nabagam locekļi jau bija sastinguši.

Visas šīs finansu katastrofas bija viņu tā satriekušas, ka viņš bija miris ar infarktu.

Kā pie mums vārīja kartupeļu viru trūcīgiem bērniem

Kņazs Roberts bija ļoti humāns cilvēks. Kādu dienu viņam ienāca prātā izsniegt bezmaksas ēdienu trūcīgiem skolēniem tai ciemā, kur atradās viņa pils. Viņš par dārgu naudu lika uzcelt tur paviljonu un pasūtīja no Vīnes karalauka virtuvi. Kad to atgādāja šurp, kņaziene, ceļos nometusies, lūdza vīru atsacīties no sava nodoma, taču kņazs' atbildēja:

— Neparko, kņazien, es pats vārīšu šiem plikadīdām kartupeļu viru.

Arī kņazienes brālis grāfs Meinbards lūdza kņazu tā nedarīt, jo tā esot kņazu necienīga nodarbošanās, bet kņazs Roberts uzbrēca, ka viņš vārīšot viru pats un izsviedīšot pa durvīm ikvienu, kas uzbāzīšoties ar saviem padomiem. Kņazs Roberts bija ļoti humāns, bet arī ļoti straujas dabas cilvēks.

Un tā nu kādu dienu pārvietojamo karalauka virtuvi un paviljonu izpušķoja ar priežu zariem, virs paviljona piestiprināja uzrakstu «Lai dievs Tev to atlīdzina!», skujās ievija divkrāsainas lentes un iesprauda karodziņus, un galvenais nam- zinis aizkūra krāsni, tērpies frakā, ar cilindru galvā. Tā kņazs Roberts bija vēlējies.

Pats kņazs nepacietīgi lūkojās pa logu, kad galvenais nam- zinis noņems cilindru par zīmi, ka ūdens uzvārījies, lai viņa gaišība ierodas tīrīt kartupeļus. Arī tas bija paredzēts kņaza programā.

Beidzot kņaza kungs iznāca no pils un svarīgiem, cieņas pilniem soļiem tuvojās paviljonam, kuram blakus atradās virtuve. Tur stāvēja ciema vecākais, kurš bija ļoti nodarbināts, grūžot dunkas ribās dažiem trūcīgiem bērniem, kuri tobrīd čakarēja ar pirkstiem degunus, nelikdamies ne zinis par viņa gaišību.

Ciema vecākais zināja, kas ir kārtība. Viņš pavēlēja visiem divdesmit trim ciema trūcīgajiem bērniem uzsaukt kņaza kungam «urā», pārlaida ašu skatienu, vai zeņķi nomazgājuši mutes, un pamāja policistam I'azourekam, kurš veicīgi pielaida uguni viena lielgabala deglim un naigi aizmetās pie otra lielgabala. Norībēja divi šāvieni, un kņaza kungu apņēma dūmu mākonis, kas cēlās augšup virs lielgabaliem. Bērni apdullinoši auroja. Kņaza kungs laipni pamāja ar roku un atsēdās virtuves priekšā. Divi sulaiņi pasniedza viņam kartupeli. Kņaza kungs paņēma to balti cimdotajās rokās, nomizoja un piegāja pie katla ar verdošo ūdeni. Bērni bija tā aizsmakuši, ka vairs nevarēja lāgā pakliegt, bet viņa gaišība sāka mizot otru kartupeli. Kad viņš to atkal iemeta katlā, atskanēja jauns gaviļu rēciens, bet kņazs Roberts piecēlās un sacīja:

—    Jūs, bērni, būt prieks ēst zupa un lustēt, ka es to ir vārīt. Jūs, bērni, būs pieminēt, ka es ir jums kņaz, ka es ir jums māt, ka es . . .

Atkal atskanēja skaļi rēcieni par zīmi, ka viņa gaišības jaukā runa ir visus varen iepriecinājusi.

—    Jūs, bērni, būs zināt, ka to ir paš labāko monument, ko es jums vāra, — viņa gaišība svinīgi turpināja. — Jūs taisīt am am tā laba zupa un es pats jūs karpeļot. Lūgt dieva uz man!

Pēc tam katrs no divdesmit trim trūcīgajiem skolēniem saņēma no viņa gaišības kronu. Tad kņaza kungs piegāja pie ciema vecākā, novilka cimdus un pasniedza tos viņam, sacīdams:

—    Aiz piemiņa no pirmā am am lab zupa, ko es karpejoj. Lūgt dieva uz man!

Kņaza medību pārzinis pieveda savam kungam zirgu, viņa gaišība rikšiem aizjāja uz medību parku, bet sulaiņi un nam- zinis cienīgi aizsoļoja uz pili.

Ciema vecākais iebāza cimdus kabatā, paskatījās uz divdesmit trim trūcīgajiem bērniem, tad uz ciema policistu Pazoureku, vēlreiz aplūkoja cimdus, vai tanīs nav kaut kas iekšā, un uzrunāja ciema padomes locekli Veršinu:

—    Kas lai tagad vāra to viru tiem diedelniekiem?

—    Pazoureks, — Veršina atteica, — un bērni nomizos kartupeļus.

—    Pazourek, gādā, lai vira tiek gatava, un jūs, skuķi, nomizojiet kartupeļus! — vecākais pavēlēja un aizgāja ar abiem padomes locekļiem, atstādams policistu ar bērniem dieva ziņā.

Bija neizsakāma tveice, Pazoureks nikni bolīja acis un bāra bērnus:

—    Es jums gan dotu viru! Viņa gaišība lutina jūs!

Pīpi kūpinādams, viņš ar veca zaldāta rūpību salika katlā uz galda sakrautos produktus. Tikmēr meitenes bija nomizojušas visus kartupeļus, un Pazoureks sāka maisīt katlu, rausdams ar piedurkni bagātīgos sviedrus no pieres. Pēkšņi viņš pārtrauca maisīšanu, jo viņam iešāvās prātā kāda doma. Paskatījies uz puikām, kuri meta kūleņus zālē pie paviljona, viņš uzsauca caur ūsām:

—    Malina, panāc šurp!

Malina, neko ļaunu nenojauzdams, pienāca klāt.

—    Tu pagāna puika! — Pazoureks viņam uzsauca. — Es tevi vakar redzēju ciema zirņos. Par to pienākas guldenis soda. Dod man kronu un pasauc brāli Pepiku. Pepik, tu pagāna puika, zini, ka es varu iebāzt cietumā tavu brāli Karelu, viņš vakar zaga zirņus. Par to pienākas guldenis soda. Viņš saņēma kronu no kņaza kunga, tu tāpat, un pateicieties dievam,

ka mums ir tik labs kņazs. Kas citādi maksātu sodu par jums, diedelnieki? Tātad krona 110 Karela un krona no tevis, Pepik, tur sanāks guldenis. Un, ja vēlreiz jūs redzēšu zirņos, tad ieslēgšu abus kūtiņā, bet ciema padomē noraušu jums bikses un likšu dibenam trūkties. Zagt ir liels grēks, bērni. Šoreiz es jums piedodu, bet tu, Pepik, aizteci pēc puslitra, un tu, Kārei, maisi kallu.

Pazoureks mierīgi atlaidās zālītē. Kad Pepiks atnesa puslitru sīvā, Pazoureks ieņēma kārtīgu malku, sasauca bērnus un ilgi stāstīja tiem, kā viņiem jācienī priekšniecība.

— Par to, ka priekšniecība ir no paša kunga un ķeizara, suselnieki tādi!

Viņš aizsūtīja vēl pēc viena puslitra.

Saule bija jau augstu, un Pazoureks novilka garos zābakus. Tad, ērti izlaidies zālē, viņš iemiga katlam līdzās, kamēr kņaza kartupeļu viras gaidītāji sāka spēlēt laupītājus.

Viņu klaigas netraucēja Pazoureka miegu, turklāt drīz vien iestājās klusums, jo «laupītāji» aizskrēja uz medību parku.

Pēcpusdienā viņa gaišība atgriezās no izjādes mājās uz pili. Viņa skatiens krita uz pamesto virtuvi un tukšo paviljonu.

No katla kāpa augšup garaiņi, tas mutuļoja un šad tad virsū parādījās ciema policista Pazoureka zābaki. Viņa gaišība pamodināja Pazoureku ar kājas spērienu sānos, jo kņazs biia gan ļoti humāns, tomēr visai straujas dabas.

Bet no paugura viņpus ceļa, noslēpušies dzelkšņainajos krūmos, brāļi Maliņas līksmi noraudzījās uz zābakiem katlā un uz visu ainu kā divi mākslinieki uz savu gleznu, kas izpelnījusies pirmo godalgu.

Sī aina viņiem atlīdzināja zaudētās divas kronas.

Viņa gaišība tūliņ atcēla bezmaksas viras izsniegšanu, un, kad viņa svainis grāfs Meinhards, izcili labsirdīgs kungs, satika mežā ciema policistu Pazoureku un ziņkāri apvaicājās, kā šis pirmo un pēdējo reizi vārījis kartupeļu viru, tas vaļsirdīgi atbildēja:

— Ak jūsu grāfa gaišība, tas bija šausmīgi! Tāda smirdoņa, ka elpu rāva ciet! …

Ziemsvetku vakars patversmē

Bāreni Pazoureku ziemsvētku naktī ieslēdza pieliekama, kur atradās maisi ar miltiem un arī, kā Pazoureks ar prieku konstatēja, maiss ar žāvētām plūmēm. Sis atklājums lā ielīksmoja Pazoureku viņa bēdīgajā situācijā, ka daudz netrūka, lai viņš no sirds pateiktos dievam, ja vien nebūtu bijis tādā omā, kad cilvēkam visvairāk gribas nolamāt tieši dievu to kungu.

Pazourekam bija pilnīgi skaidrs, ka viņš ieslodzīts tikai šī mīļā dieviņa dēļ. Viņš atsēdās uz miltu maisa un sāka atcerēties visa vakara norisi. Vispirms ziemsvētku vakarā patversmē ieradās Jēzus ticības mācību skolotāja izskatā, pēc tam patversmes direktors, divi resni kungi un kāds izkāmējis, kurš vienā laidā šņaukājās un kuru pārējie uzrunāja par ekselenci. Tad divi visgodīgākie bāreņi atnesa no direktora kabineta sainīšus ar kaklautiem, nolika tos zem eglītes un noskūpstīja ticības mācību skolotājam roku.

Pēc tam vēl ieradās vairākas dāmas un viena viscaur melni ģērbta, kura ikvienam bārenim noglaudīja vaigus un apvaicājās par nelaiķa vecākiem. Tonda Nehovū atbildēja, ka viņam vecāku nemaz neesot bijis, pārējie sāka smieties, bet Kalouss iesaucās:

— Bandubērns!

Tas bija pirmais atgadījums, kas lika ticības mācību skolotājam nočirkstināt zobus un teikt, ka Jēzum gan sāpēšot sirds, ja viņš tik svinīgā dienā iepļaukāšot šo palaidni, taču viņš tomēr to izdarīšot.

Vaša Mecers sacīja, ka tam garajam kungam, ko visi saucot par ekselenci, nākot 110 mutes nelaba smaka. Pivora saderēja uz puscigareti, ka tas neesot tiesa. Tas viss vēl notika ēdamistabā. Neviens todien neko nebija ēdis, visi jutās izsalkuši un gaidīja, lai Jēzus glābj viņus pēc šās dienas gavēņa. Tikai divi, kas palīdzēja virtuvē, bija tur nozaguši gabalu svētku cepuma un lielījās ar to. Tā kā viņi Pivoru nebija pamielojuši, tas abus apsūdzēja, domādams tā sabojat viņu priekus, taču viņi bija jau paspējuši visu notiesāt, un ticības mācību skolotājam atlika tikai nopērt abus visu klātbūtnē.

—    Jēzuliņš viņiem sadeva piparus, — ķiķināja Pivora, piebikstīdams Pazourekam. Visi audzēkņi stāvēja rindā, smīnēdami par resnajiem kungiem, kuri daudzināja:

—    Nabaga bērniņi, nabaga bārenīši!

Tad direktors sāka vēcināt rokas un runāt, ka dievs esot žēlīgs un neļaušot šiem nabaga tārpiņiem iet bojā. Turklāt viņš nešpetni bolīja acis uz Vinteru, kas rādīja mēli kungam, kurš visu laiku šņaukājās. Direktors kaut ko iečukstēja ticības mācību skolotājam, tas pasauca Vinteru, un abi iegāja blakus telpā. No turienes Vinters atgriezās noraudājies un rāms kā jērs.

NU ticības mācību skolotājs lika visiem saiet zālē, kur atradās augsta ziemsvētku egle ar degošām svecītēm zaros uti lidojošu eņģeli galotnē, kuram kāds jau bija ar ogli uzkrāsojis ūsas, lai tas izskatītos pēc direktora. Tur visi stāvēja labu brīdi, kamēr beidzot atvērās durvis un ienāca tie kungi ar dāmām un visi patversmes skolotāji.

Ticības mācību skolotājs pārmeta krustu un sāka skaitīt tēvreizi. Visi skaitīja līdzi skaļi un ātri, lai drīzāk tiktu pie beigām. Taču pēc tēvreizes vēl bija jāskaita «Es ticu dievam tam tēvam» un «Esi sveicināta, Marija». Licers piezīmēja, ka labāk būtu skaitīt lūgšanas pie vakariņu galda, jo tagad vairāk prātā ēšana, nevis lūgšana.

Pēc trejkāršas jaunavas Marijas slavināšanas direktors panācās uz priekšu un, pārmetis krustu, noteica:

—    Mūžīgi mūžos, āmen!

Taču tad viņš vēl teica runu un daudzināja Jēzuliņu veselu pusstundu. Vēderi visiem rūca aizvien skaļāk, bet direktors tikai stāstīja, ka Jēzuliņš arī esot bijis mazs, tik maziņš, ka viņš, nemacēdams to izteikt, tikai rādīja ar rokām:

—    Šitāds, šitentāds . . .

Melnā dāma raudāja, bet direktors turpināja, stāstīdams par lopiņiem kūtī, un zīmīgi raudzījās uz bāreņiem. Pieminējis kaklautus, viņš apsēdās, un tad piecēlās ticības mācību skolotājs.

Viņš paziņoja, ka ikviens audzēknis saņemšot Jēzuliņa dzimšanas dienas piemiņai kaklautu, un uzaicināja visus noskaitīt trīsreiz «Mūsu tēvs», trīsreiz «Esi sveicināta, Marija» un vienreiz «Debesu valdniece».

Pazoureks līdz tam bija uzvedies gluži rātni, lai arī Pivora bija visādi pūlējies viņu izprovocēt, bet nu, padzirdējis, ka atkal jāskaita mūstēvi un sveicināšanas, nenoturējās un sacīja Pivoram:

—    Par katru lupatu jāskaita savi pātari.

Kungs, kas pastāvīgi šņaukājās, kaut ko pačukstēja direktoram, kurš dievbijīgi palocīja galvu, metās zēnu rindai aiz muguras, ar vienu roku notvēra Pivoru aiz auss, bet ar otru iegrūda viņam dunku sānos.

Pivora nojauta, ka šis notikums var izputināt viņam visu svētku noskaņojumu, un skaļi iesaucās:

—    Tas nebiju es, tas bija Pazoureks!

Arī Pazoureks sāka aizstāvēties, un sacēlās tāds tracis, ka ticības mācību skolotājs bija spiests pārtraukt pirmo tēvreizi pie vārdiem: «Un piedod mums mūsu parādus …» Visi grieza galvas ai pakaļ. Dāma, kas bija visu laiku raudājusi, uzreiz sāka šņaukāties, tusnīt un smagi nopūsties. Pārējās pacēla acis pret griestiem un tad meta zīmīgus skatienus uz ticības mācību skolotāju, kurš bija redzami apjucis un paglābās tā, ka izvilka zilu kabatas lakatu un, aizklājis seju, tik grandoši nošņauca degunu, ka Voštjaleks, Blimls, Kačers un Gregors, domādami, ka tur taurē uz ielas vecais kalpotājs Vorkržals, dodot zīmi sākt ziemsvētku dziesmas, kā vienā balsī laida vaļā: «Mums ir dzimis Jēzus Kristus. . .»

Skolotājs pacēla rokas, gribēdams viņus apklusināt, pārējie domāja, ka viņš diriģēs, un ar pilnu jaudu pievienojās iepriekšējiem.

Siem svinīgajiem ziemsvētku auriem skanot, direktors sagrāba Pazoureku kā tīģeris jēru un aizvilka uz pieliekamo.

Lai nu laipnais lasītājs pats iztēlojas šo pieliekamo, Pazoureku, maisus ar miltiem un žāvētām plūmēm un krūzi ar pienu uz grīdas. Skaidrs, ka miltus Pazoureks neaiztika. Ko viņš ēda un dzēra, to nav grūti iedomāties, tāpat arī sekas pēc veselas dienas gavēšanas. Arī to var iedomāties, ka !ie divi maisi miltu vairs nebija lietojami un ka pēc pusnakts, kad direktors Pazoureku no šejienes izlaida, pieliekamais nebūt nesmaržoja pēc produktiem.

Pasaka par kāda godīga ministra traģisko galu

Es zinu, ka Austroungārijas karaliskais un ķēnišķīgais prokurors, izlasījis šādu virsrakstu, bargi sarauks pieri un sacīs:

— Vārdu «godīgs» īstenībā vajadzētu izsvītrot, jo Austroungārijas iedzīvotājiem var rasties aizdomas, ka pasaulē ir arī negodīgi ministri. Taču, ja to izsvītros, tad parlamentā var vēl iesniegt jautājumu, vai tas ir apvainojums ministram, ja viņu nosauc par godīgu .. .

Es ļoti labi saprotu: kārdinājums ir milzīgs. Taču prokurora kungs vairāk neko nevar izdarīt kā apsargāt Austrijas ministrus, un mana stāsta darbība norisinās nevis Austrijā vai kādā citā pazīstamā valstī, bet tikai fantāzijā, tāpēc jau es lo arī nosaucu par pasaku.

Tātad stāstīšu tālāk. Reiz dzīvoja karalis, un viņam bija ministrs - kārtīgs, godīgs, lai gan ne visai gudrs. Sākumā šis ministrs nemaz neatšķīrās no saviem priekšgājējiem. Tāpat varen priecājās, ka tapis par. «ekselenci», tāpat pieņēma apsveikumus, plātījās ar savu jauno stāvokli un jutās laimīgs. Taču nepagāja ne mēnesis, kad daļu priekšnieki, kuri gāja pie ministra kunga ar ziņojumiem, sāka palaist neticamas valodas. Ministra kungs neliekoties viņus ne dzirdam, stundām ilgi sēžot pie rakstāmgalda un blenžot sienā. Arī ministra ģimene sāka ievērot, ka viņš pārvērties. Tomēr uz jautājumiem, vai viņš slims, vai viņam kādas rīīpes, ministrs atbildēja izvairīgi vai klusēja. Taču reiz pec labam pusdienām, būdams jautra omā, viņš sacīja:

—    Rit iešu pie karaļa un lūgšu mani atbrīvot. Ministrienes kundze aiz dusmām tikko nepaģība. Nepaspēja

viņa vēl atjēgties, kad ministrs jau bija pie karaļa.

—        Jusu majestāte, — viņš sacīja, — lūdzu mani svarīgu iemeslu dēļ atbrīvot no ministra pienākumiem.

—         Vai tu neesi jucis, mans dārgais? — karalis noprasīja. — Nekad neesmu dzirdējis, ka ierēdnis ne aiz šā, ne aiz tā atlūgtos no amata.

—         Man ir svarīgs iemesls, — ministrs neatlaidās, — tikai, lūdzu, atļaujiet to neminēt, jo tad man būs liels kauns …

—   Tūliņ pasaki, ko esi izstrādājis! — karalis pavēlēja.

—   Uz karstām pēdām!

—    Klausos, jūsu majestāte, — ministrs nošļucis atbildēja.

—   Ja jūs pavēlat, tad man jāpaklausa. Un viņš klusu paskaidroja:

—        Lūdzu atbrīvot mani no amata, jo apzinos, ka neesmu spējīgs pildīt ministra pienākumus.

Viņš zemu nolieca galvu, padevīgi gaidīdams uz neizbēgamo negaisu, kas nevarēja paiet secen.

Taču karalis klusēja. Ministrs pacēla galvu un izbrīnā ieraudzīja, ka viņa majestāte smejas. Un kā vel smejas! Ministrs rokas vien noplātīja.

—        Tātad es esmu atbrīvots, jūsu majestāte? — viņš bikli jautāja.

—         Lai es tevi atbrīvotu? Tevi? — karalis izsaucās. — Un tikai tāpēc, ka tu neesi spējīgs pildīt savus pienākumus? Tad man bulu jāaiztriec ratā visi mani ierēdņi! Tu biji vaļsirdīgs. Es sekošu tavam paraugam. Cik atceros, man līdz šim nav bijis neviena spējīga ministra. Taču neviens nav atzinies savā nespējā, kaut arī to zina visa karaļvalsts. Un nu nāc tu un lūdz, lai tevi atbrīvo. Es tevi par to cienu: tu esi pirmais godīgais

ministrs visā manā valdīšanas laikā. Visi iepriekšējie slēpa savu stulbumu aiz tukšam frāzēm, pūlēdamies noturēties jo ilgāk savās vietās. Tad saki pats, kā lai ļauju aiziet tik krietnam cilvēkam? Nekādā gadījumā! Tu paliksi ministrs līdz savam mūža galam!

Ministram vajadzēja paklausīt.

Kad kļuva zināms, ka ministra lūgums noraidīts, ministrienes kundze atvieglota nopūtās un lika pagatavot vakariņās ministra mīļākos ēdienus.

Taču ministrs kļuva aizvien domīgāks un skumjāks. Nav jau arī brīnums. Šaubas par to, vai viņš var būt ministrs, pieņēmās neredzētos apmēros un kļuva par viņa sirdsapziņas svarīgāko jautājumu. Ministrs sprieda ta: «Ja vēlreiz lūgšu mani atbrīvot, tad, pēc karaļa domām, valstij tiks laupīts pirmais godīgais ministrs; tāds mēģinājums ir valsts nodevība. Tomēr, ja es, apzinādamies, ka neesmu spējīgs pildīt ministra pienākumus, nelugšu mani atbrīvot, vai tā ari nebūs valsts nodevība? Velns lai parauj! Lai daru ko darīdams, valsts nodevība vien iznāk! Vai trakam jākļūst! Īstenībā man kā valsts noziedzniekam būtu jāsēž cietuma, bet es sēžu ministra krēslā un ļauju, lai mani godā par ekselenci!»

Ministra kundze sākumā sprieda tā: ja karalis nav vīru atbrīvojis, tad viņi var cerēt uz pilnīgu ministra pensiju un varbūt vēl uz sevišķu karaļa labvēlības pierādījumu. Tomēr, kad ministru joprojām mocīja šaubas, kundzi aiz bažām ķēra vai trieka. Kā nu ne! Ja nu tas aplamnieks izstrādā ko nelabojamu, kas tad notiks? Beidzot viņai ienāca prātā, ka pasaulē taču ir psihiatri. Tie palīdzēs! Ministrs ir nenormāls! Nesdams valsts lietu slogu, viņš pazaudējis garīgo līdzsvaru. Tā tiks saglabata ministra pensija un nodrošināta sevišķa viņa majestātes balva — par uzticīgu kalpošanu līdz pēdējai iespējai. Vārdu sakot, viss būs kārtībā!

Sasauca vislabāko valsts psihiatru konsiliju. Viņas ekselence sasprindzināti gaidīja, ka viss beigsies.

Protams, beidzās tā, kā vajadzēja.

—    Tātad viņš ir nenormāls? — jautāja ministrienes kundze.

Ārsti paraustīja plecus.

—         Ja viņš būtu parastais cilvēks, jūsu ekselence, tad būtu atzīstams par pilnīgi normālu, bet kā ministrs viņš patiesi ir nenormāls.

—    Tāda ir jūsu diagnoze?

—         Nu jā! Vai tad kādreiz pasaulē ir bijis ministrs, kurš uzskatījis sevi par nespējīgu sēdēt ministra krēsla? — ārsti kā vienā balsī atbildēja.

Ministrs nobeidza savu mūžu vājprātīgo namā.

Luk, kāds traģisks liktenis piemekleja pirmo un vienīgo godīgo ministru kādā tālā zemē aiz septiņiem kalniem un septiņām jūrām!

Agrārieša Kolodeja ugunsdzēsības ierīce

Agrārietis Kolodejs bija visai inteliģents cilvēks. Viņš zinaja, ka divreiz divi ir četri un ka visi tie, kas nav agrarieši, ir blēži un krāpnieki. Viņš arī labi saprata, ko agrāriešu partijai nozīmē vērši, un lika daudz pulējies, lai apgādātu sava apriņķa agrāriešus ar šķirnes vēršiem. Viņš bija arī vietējās tautskolas kuralors un zemkopības padomes loceklis. Reiz vienai viņa cūkai atskrēja divdesmit astoņi sivēni, pēc tam nākamreiz trīsdesmit, un tad Kolodeju ievēlēja par apriņķa priekšnieku.

Viņš cerēja, ka sivēnu skaits turpmāk vēl pieaugs un tāpat viņa slava, jo pēc tik lieliskas apsivēnošanās visā apgabalā nerunāja vairs par viņa cūku, bet par viņu pašu. Taču nabaga cuka nobeidzās, un Kolodejs nekļuva par lauksaimniecības ministru. Viņš joprojām palika apriņķa priekšnieks, kamēr izaudzēja astoņpadsmit kilogramus smagu Pekinas zostēviņu. Tad viņu ievēlēja par zemstes deputātu. Drīz vien viņš iegādājās Sorlhornas šķirnes teli. Kad tā ar ciema buļļa starpniecību kļuva par slaucamu govi, Kolodeju atkal sāka daudzināt, jo govs deva divdesmit litrus piena dienā. Kolodejs iekļuva parlamentā. īsi sakot, viņš bija cienījams vīrs. Kā parlamenta deputāts viņš kārtoja visādas lielas un mazas lietas, kas viņam

ienesa glītas summiņas, tāpēc viņš varēja nopirkt vēl vienu saimniecību. Parlamenta sēdēs viņš parasti snauda un, ja nesnauda, tad prātoja, kā visīsākā laikā pacelt savu kaimiņu labklājību un izpelnīties visas čehu tautas atzinību. Un tā viņam ienāca prātā izgudrot ugunsdzēsības ierīci.

Ugunsdzēsības ierīču ir ļoti daudz, tāpēc nav brīnums, ka doma par tām apmeklēja arī Kolodeju. Skaidrs, ka viņš nebija pirmais, kam šāda ideja ienākusi prātā. Tā kā no ķīmijas viņš zināja vienīgi to, ka sāli var dot laizīt mājlopiem un ka ebreja bodē var pirkt barības kaļķi, kā arī Cīles salpetri tīrumu mēslošanai, tad viņš sabiedrojās ar kādu jaunu ķīmijas inženieri no pašu apriņķa, vārdā Jehličku.

Sis Jelilička bija neikdienišķs cilvēks, jo viņš domāja tikai par to, ka varētu apdzēst visu, kas deg. Savos mēģinājumos viņš gāja tiktāl, ka dzēsa arī tur, kur to nevajadzēja darīt. Savai dzīvokļa saimniecei viņš trīs reizes nodzēsa pavardā uguni, kad viņa vārīja pusdienas, un par to tika izlikts 110 istabas.

Tad viņš sameklēja cilvēku, kas labprātīgi ļāvās aplieties ar petroleju, un divās minūtēs apdzēsa viņa līķi. Sakarā ar to Jehličku kādu laiku turēja vājprātīgo namā, kamēr ārsti pārliecinājās, ka viņiem darīšanas ar īstu zinātnieku, un izlaida viņu ārā, lai viņš visus vājprātīgos nepadarītu trakus.

Tā nu viņš dzīvoja, atrāvies no sabiedrības, un ziedoja visus savus ienākumus iemīļotajai idejai, cerēdams, ka reiz kāds ļaus viņam aizdedzināt savu klēti un tad viņš to atkal apdzēsīs.

Kad Jelilička ievietoja sludinājumu avīzē, ka meklē kompanjonu, tad bija ļoti pārsteigts par agrāriešu līdera Kolodeja ierašanos. Kolodejs varen ātri aptvēra, ka ar inženiera palīdzību ne tikai padarīs slavenu savu vārdu, bet arī iedzīvosies kapitālā. Kolodejs visu noorganizēja ļoti skaisti un asprātīgi. Viņš apdrošināja savu klēti, iepriekš izvācis no tās visu labību. Klēti viņš apdrošināja par krietni lielu summu un tad paziņoja, ka izgudrojis ugunsdzēsības ierīci «Dzēs pats». Tā tad nu bija agrārieša Kolodeja ugunsdzēsības ierīce. Kad viņš kopā ar ķīmijas inženieri ieradās dzimtajā ciemā, kur viņu kvēli apsveica ciema pārstāvji, tad aši paveica visus sagatavošanās darbus savas ierīces pārbaudei. Pārbaudei vajadzēja noritēt svinīgi un ar lielu efektu. Tika uzaicināts apriņķa priekšnieks, ugunsdzēsības komandu priekšnieki, sporta avīzes redaktors un daudz citu amata personu.

Klēti aplēja ar petroleju un pielaida tai uguni. Agrāriešu himnai skanot. Kolodejs iemeta ugunī piecas savas ugunsdzēsības ierīces «Dzēs pats», visam ciemam par lieliem brīnumiem. Iekams vēl pārsteigtie skatītāji paguva atjēgties, klēts priekšzīmīgi nodega līdz pamatiem. Palika tikai koka vārti, kurus stundas ceturksnī nodzēsa pārējās divas ugunsdzēsības ierīces «Dzēs pats». Tie bija spoži panākumi.

Apdrošināšanas biedrība samaksāja attiecīgo summu par nodegušo klēti, un kopš tā laika ugunsdzēsības ierīces «Dzēs pats» ir plaši izplatījušās visā Kolodeja vēlēšanu iecirknī. Agrārieši sekmīgi izmēģina šīs ierīces, ka prieks skatīties, un apdrošināšanas biedrības nespēj vien izmaksāt atlīdzību par ugunsgrēku nodarītajiem zaudējumiem.

Agrāriešu partijas deputāta Kolodeja slava augtin aug, un tas laiks nav vairs tālu, kad par lauksaimniecības ministru bits neviens cits ka agrāriešu deputāts Kolodejs.

Psihiatriska mikla

Bija ap pulksten diviem nakti, kad Huriha kungs devās mājup no atturības biedrības sapulces, kas notika kādā Malostranas restorānā. Sapulce bija ievilkusies garumā, jo tanī apsprieda jautājumu par priekšsēdētāja atteikšanos no amata. Viņš bija iepinies neglītā afērā, proti, tapis pieķerts, ka izdzēris kādā restorānā pudeli Plzenas alus. Būdams goda vīrs, viņš atlūdzās no amata.

Tā nu Huriha kungs devās mājup pāri Karela tiltam. Viņš soļoja patīkamā apziņā, ka darbojas cilvēces labā. Kuņģī viņš vēl līdz šim juta zeltera vēsumu, bet mazliet augstāk silti pukstēja dedzīga filantropa sirds, kura būtu aptaukojusies, ja ārsts nebūtu aizliedzis dzert alu. Iluriha kungs nedzēra jau pusgadu, enerģiski piedalījās cīņā pret alkoholu, iestājās atturības biedrībā, pasūtīja žurnālu «Cilvēces Interesēs», mācījās esperanto un ēda dārzeņus.

Viņa pārdomas iztraucēja kliedziens uz upes. Tas, acīm redzot, bija viens no tiem jauno dzejnieku iecienītajiem kliedzieniem naktī, kas ienes viņiem sešpadsmit hellerus, jo tik daudz maksā par rindiņu, kur aprakstīts noslēpumains, nezināms kliedziens, kas atskan no upes pusnakts klusumā.

Huriha kungs pārliecās pāri tilta margām un, ļaunu nojautu pārņemts, sauca lejup Vltavas dzestrumā: — Ko jūs vēlaties?

Nekas jēdzīgāks viņam tobrīd neiekrita prātā, kad viņa cii* vēkinīlas pilnā sirds spieda viņu liekties pāri margām.

Tieši tobrīd, kad Huriha kungs cītīgi vēroja ūdeni, tiltam gāja pāri uz Malostranas pusi frizieris Bileks.

Viņš vēl nebija atturībnieks, vismaz tovakar ne, taču viņam bija ne mazāk cēla un cilvēkmīlas pilna sirds kā liurilia kungam, — zelta sirds, pašaizliedzīga sirds.

Aši uzmetis acis, viņš pamanīja Huriha kunga aizdomīgo pozu. Bileka kungs bija aktīvas dabas cilvēks. Klusiņām kā kaķis, bet strauji ka lūsis viņš pielēca klat Huriha kungam, saķēra viņu aiz rokām un rāva nost no margām. Arī liurilia kungs netuļojās, viņš sagrāba nepazīstamo aiz apkakles. Brēkdami «Palīgā!» abi cildenie vīri sāka vārtīties pa zemi, bet frizieris kliedza vienā gabalā:

— Nomierinieties! Kā nu tā var izsamist?!

Tikmēr rikšiem piesteidzās policijas patruja, un Bileka kungs, visiem spēkiem turēdams Iluriha kungu savos apkampienos, aizelsies sauca:

—    Kungi, šis cilvēks gribēja ielekt upē, bet es viņu izglābu!

Huriha kungu satvēra četras pieredzējušas rokas. Policisti paķēra viņu katrs no savas puses, un viens tēvišķā balsī sāka pierunāt Huriha kungu atmest pašnāvības domas.

Huriha kungs, aiz pārsteiguma gluži apdullis, brēca kā histērijas lēkmē:

—    Tas ir pārpratums, kungi!

Cēlsirdīgais frizieris soļoja nopakaļ un daudzināja:

—         Es jau esmu izglābis vairākus cilvēkus, kuri gribēja slīcināties, bet neviens nav tik sīvi pretojies kā jūs. Var redzēt, ka jums ir briesmīgas bēdas. Jūs pat pārplēsāt man vesti.

Tagad otrs policists ņēmās Iluriha kungu pamācīt:

—         Ak dievs, kas gan notiktu, ja cilvēks par katru nieku gribētu izdarīt pašnāvību! Gan viss būs labi! Lai kāds jums iemesls bēdām, viss nokārtosies. Gan redzēsiet, kad rīt atjēgsieties, cik šī pasaule ir jauka.

—         Pasaule patiešām ir jauka, — atsaucās pirmais policists, kas gāja labajā pusē. — Ja visi, kam atgadās kāda ķibele, sāks slīcināties, tad tas būtu jādara katram otram cilvēkam.

Un Bileka kungs papildināja, raustīdams Huriha kungu aiz mēteļa stērbeles:

—         Lai jūs zinātu, kas jums izglābis dzīvību, tad atcerieties, kad nāksiet pie prata: mani sauc Bileku, un es esmu frizieris Smihovā.

Huriha kungs atkal saka histēriski brēkt:

—        Es jūs lūdzu, kungi, laidiet mani vaļā! Man pat prātā nekā tamlīdzīga nebija, es tikai pārliecos pār margām, jc man šķita, ka lejā kāds kliedz.

—    Nu, nu, it kā jūs nebūtu grasījies lēkt upē! — protestēja frizieris. — Man, kungi, ir pieredze. Līdzko uzmetu kādam aci, tā tūliņ varu pateikt, vai tas grib slīcināties vai ne. Un, ja jūs, cienītais, nebūtu gribējis lēkt upē, tad nebūtu tik nešpetni pretojies. Kad jūs rīt visu atcerēsieties, tad pateiksieties dievam, ka jūsu sargeņģelis sūtījis jums ceļā mani.

Huriba kunga pacietībai bija beigas. Viņš pasitās atpakaļ un iemeta cēlajam, pašaizliedzīgajam vīram sejā vairākus rupjus apvainojumus.

—    Tā ir pateicība, ko cilvēks saņem par savu labo sirdi! — Bileka kungs sagrauzts sacīja policistiem. — Kad šis kungs no rīta būs nācis pie prāta, viņam būs kauns, ka tā atmaksājis savam glābējam.

Huriba kungs dzīrās brukt virsū frizierim, taču aprima, kad policisti piedraudēja, ka sūtīšot pēc cietuma ores.

Policijas pārvaldes tuvumā Huriba kungs pēdējo reizi mēģināja apgaismot situāciju un gaudīgi vaicāja:

—    Kāpēc jūs man neticat? Es varu apzvērēt, ka tas ir pārpratums.

—    Tikai neuztraucieties, — policisti viņu mierināja. — Kad izgulēsieties un dulnums izkūpēs no galvas, tad pavisam citādi raudzīsieties uz dzīvi.

—    Dievs, stāvi man klāt! — novaidējās Huriha kungs.

II

Ir vesela virkne gara slimību, kuras ved uz pašnāvību, piemēram, progresīvā paralīze, paranoija, melanholija, dažādi mānijas, histērijas un psihozes paveidi. Pie izglābtajiem pašnāvniekiem izaicinātie policijas ārsti mēdz pielietot iztaujāšanas sistēmu, uzskatot, ka tas ir svarīgs psihiatrisks paņēmiens. Sniegtās atbildes ir materiāls, kas ļauj ārstiem noteikt, ar kādu gara slimību darīšanas, jo visas šīs slimības saistās ar jēdzienu un priekšstatu juceklību.

Arī šoreiz ataicināja policijas ārstu, lai tas izpētītu Huriha kunga psihisko stāvokli.

Pirms ārsta ierašanās policijas vahmistrs nopratināja pašaizliedzīgo frizieri un pēc viņa vārdiem sastādīja protokolu. Turklāt vahmistrs nenocietās un mēģināja izgaisināt Huriha kunga drūmo noskaņojumu ar to prieku uzskaitīšanu, kādus cilvēkam sniedz šī pasaule.

—         Viss biis atkal labi, viss ieies sliedēs. Pat, ja jūs būtu nelaimīgi iemīlējies, art tad viss pāries. Ne par velti saka: vai tik vien gaismas pasaulē ka manā pirts lodziņā! Rīt jūs no visas sirds pateiksieties Bileka kungam, ka viņš izglāba jums dzīvību. Ja jums ir ģimenē ķildas, neņemiet to pie sirds, brauciet projām! Jeb vai varbūt jūs moca finansiālas grūtības? Tad es teikšu, kaut arī nezinu jūsu apstākļus: godīgs cilvēks vienmēr pratīs nopelnīt sev maizes kumosu! Darbs izkopj cilvēka labās īpašības.

Ko uz to atbildēja Huriha kungs? Aizklājis seju ar rokām, viņš vaidēja:

—   Dieva vārds, es taču negribēju slīcināties!

Tad viņu atkal uzrunāja Bileka kungs:

—        Es esmu frizieris Bileks no Smihovas. Man jūs varat atzīties, kas jūs tiktāl novedis.

Huriha kungs sāka raudāt.

III

Ieradās policijas ārsts.

—         Atvediet šurp izmeklēšanā esošo personu, — viņš pavēlēja.

Huriha kungu atveda. Seja baiļu pilna, lūpas bālas, mati izspuruši.

—   Kāpēc jūs gribējāt lēkt upē?

—    Zvēru, ka negribēju!

—        Neliedzieties. To apgalvo tiklab Bileka kungs, kā policisti. Kad Bileka kungs gribēja jūs glābt, jūs neganti pretojāties.

—   Tas ir šausmīgi! — vaidēja Huriha kungs.

—   Sakiet man, kāpēc saule vakaros riet?

—    Dieva dēļ, apžēlojieties, doktora kungs!

—    Vai jūs varat nosaukt kādas brīvas valstis Āzijā?

—    Es jūs lūdzu, doktor!

—    Cik būs sešreiz divpadsmit?

Te Huriha kungs neizturēja un neatbildēja vis «septiņdesmit divi», bet iecirta policijas ārstam spēcīgu pļauku.

No rīta viņu aizveda uz psihiatrisko slimnīcu. Tur viņš mīt jau otro gadu, jo ārstiem vēl līdz šim nav izdevies panākt, lai viņš atzītu sevi par garīgi slimu, un no psihiatru redzes viedokļa šāda liegšanās atzīt patiesību vien jau liecina par psihisku ncnormālību.

Sabiedriska cilvēka likstas

Senos laikos cilvēka definīcija bija — sabiedrisks dzīvnieks. Ja nemaldos (jo sevišķi daudz no grieķu valodas vairs neatminos), tad šo nelaimīgo radījumu dēvēja «zoon politikon». Ar to es izskaidroju, kāpēc man tā patīk tērzēt ar ļaudīm, ko redzu pirmo reizi mūžā, kāpēc tik labprāt ievadu ar viņiem sarunas un, par spīti viņu protestiem, cenšos nodibināt ar viņiem draudzīgus sakarus. Un ikreiz es no jauna pārliecinos, ka senie grieķi stipri maldījušies, uzskatīdami cilvēku par sabiedrisku dzīvnieku.

Mūslaiku cilvēks nepavisam nav sabiedrisks. Nesen es Huhlas birztalā iejaucos bez kādiem blakus nolūkiem divu iemīlējušos sarunā, un pēc tam man bija ļoti grūti atkauties no jaunā cilvēka, jo viņš lietoja neatļautus grieķu-romiešu cīņas paņēmienus. Taču galu galā es viņus piespiedu atkāpties līdz Sli- venecai, kur viņi man nozuda marmora lauztuvēs.

Sādi mēģinājumi nodibināt sabiedriskas attieksmes bieži noslēdzas visai bēdīgi.

Sai ziņā suns ir daudz laipnāks. Piemēram, kāds buldogs no Karlsrūes suņu audzētavas, atvests Prāgā, sastopas Vinolira- dos ar kaut kādu Koširžas kranci. Viņi redz viens otru pirmo reizi mūžā. Viņi saostās, apsveicinādamies biedriski ierejas un nodibina īslaicīgu, bet sirsnīgu draudzību. Viņi skrien, cik jaudas, dzenas viens otram pakaļ, rotaļajas, un buldogam pat prātā nenāk, ka viņš cēlies no dižciltīgiem senčiem, bet viņa jaunais paziņa ir neiedomājams krustojums, kurš pat nezina, kas viņa tēvs vai, pareizāk sakot, tēvi.

Bet te atkal iejaucas cilvēks, buldoga īpašnieks. Viņš ar rungu sadragā nule nodibinātās sabiedriskās attieksmes. Un nabaga pluskainais krančelis bēdīgs sēž uz ietves ar izkārtu mēli, un viņa skatiens saka: «Es tevi pazīstu, Brut.» Viņam jau ir pieredze saskarē ar cilvēkiem.

Arī man tada ir.

Sēžu Reprezentācijas namā viens pats pie galdiņa un jūtos bezgala vientuļš. Iepretim sēž vesela grupa kungu un dāmu, kuri, acīm redzot, cits citam ir «pašu cilvēki». Paņemu savu krēslu un kafiju, piesēžos pie viņiem un pavisam pieklājīgi saku:

—    Atļaujiet piebiedroties jums. Es sēžu viens pats, un man ļoti skumīgi. Redzu, ka jums te ļoti jautri, un man iegribējās papriecāties kopa ar jums.

Skatos, ka viņu jautrās sarunas un joki apklust. Visi sēž kā ūdeni mutē ieņēmuši, kamēr kāds ne aiz šā, ne aiz tā ierunājas:

—    Kā jūs iedrošināties, cienītais kungs? Tas ir pāri par mēru.

Es cenšos paskaidrot, ka esmu cilvēks ar noteiktu sabiedrisku slieksmi, neesmu nekāds īgņa, mīlu sabiedrību un ļoti vēlos pievienoties viņu kompānijai. Tad kāds pieceļas un kategoriski noprasa:

—    Vai jūs iesiet prom vai ne? Es pasaukšu metrdotelu.

—    Lūdzu, sauciet, — es atbildu bez jebkādām dusmām. Kad sauktais ierodas, visi steidz mani nosūdzēt, ka es bāžo- ties viņiem virsū. Redzu, ka viņi aiz dusmām nevar ne parunāt, un dāmas met uz mani zvērojošus skatienus. Es palieku pie sava, ka negribu sēdēt viens pats, ka projām neiešu, ka esmu cilvēks ar slieksmi uz sabiedrību utt. Visi mani argumenti atsitas kā zirņi pret sienu. Beidzot mani izmet no ka- fej nicas.

Tādus gadījumus es varētu uzskaitīt bez sava gala. Pamēģiniet, piemēram, uzrunāt tramvajā nepazīstamu dāmu un apjautāties, kāpēc viņa jums neatbild, tad redzēsiet, ka konduk tors tūliņ liks jums kāpt ārā. Vai pieejiet uz ielas klāt svešam kungam un uzsāciet sarunu. Tas var beigties tā, ka jums iznāk saruna ar policistu. Daži gan iztiek bez policijas palīdzības. Reiz mani gandrīz vai izmeta no Vīnes —Prāgas ātrvilciena. Piecas reizes esmu savelēts kā pupu kūlis. Trīs reizes šādas boksa sacīkstēs esmu uzvarējis. Divas reizes esmu iesviests no tvaikoņa upē. Cerhovas mežā kāds tūrists draudēja man ar revolveri, ko es vel tagad glabāju kā dārgu piemiņu. Reiz mans sabiedriskums noveda mani tiktāl, ka man piesēja paragrāfu par iejaukšanos dienesta lietās. Taču es tomēr varu sacīt kā I'aolo Montegaca:

—    Es neliekšos un nepiekāpšos, es stāvu stingri. Paciešu, bet nejaušu, ka mani piespiež pie zemes!

Es esmu «zoon politikon», dariet, ko gribat!

* * *

Nesen es Vilsona stacijas tuvumā sastapu jaunu, glītu dāmu. kura nupat ka bija atbraukusi. Uz rokas viņa turēja lakatā ietītu zīdaini. Redzēju, ka viņa neprot orientēties pilsētas dzīves haosā un jucekli, jo apvaicājās kādam dzelzceļniekam, kā nokļūt uz Smihovu.

—    Es arī eju uz Smihovu, — es sacīju, lai gan man Smi- hovā nekas nebija darāms. — Ja atļaujat, iesim abi kopā.

Viņa pieņēma manu priekšlikumu, un mēs devāmies uz turieni. Viņa bija runīga, bet, kad apjautājos, no kurienes viņa iebraukusi, tad atbildēja:

—    Kāda jums tur daļa?

—        Jums taisnība, — es piekritu un sāku runāt par kaut ko pilnīgi citu.

Jindržiha ielā viņa izsacījās, ka gribot dzert un ka labprāt ēstu cīsiņus ar mārrutkiem.

Ieaicināju viņu kādā nelielā bufetē, pasūtīju alu, cīsiņus un tērzējām vien tālāk par cūku sarkanguļu. Tad es novirzīju sarunu uz mājputnu epidēmiju, tārpainiem kartupeļiem un uz to, kas notiek, kad govs pārēdas svaigu āboliņu.

Mūsu sarunas laikā zīdainis sāka raudāt.

Paēdusi un padzērusi, dāma lūdza mani paturēt zīdaini, jo atcerējusies, ka tepat blakus pastam dzīvo viņas krustmāte.

—        Es tūliņ būšu atpakaļ kopā ar krustmāti, — viņa nosolījās un aizsteidzās.

Sāku auklēt mazuli, kurš manī modināja ilgas sildīties pie ģimenes pavarda, un gaidīju viņa māti. Mazais brēca kā plēsts. Kāds apmeklētājs samaksāja tēriņu un aizgāja projām. Bufetnieks meta uz mani naidīgus skatienus un runāja:

—    Atnāk pirmo reizi un pārvērš bufeti par zvēru dārzu.

Arī pārējie viesi piecēlās tin gāja projām, sirdīdamies:

—    Te jau ausis krīt ciet!

Es neatbildēju. Cilvēku dusmu bangas pārpludināja telpu. Bufetnieks sāka lamāties. Kāds grasījās nākt iekšā, bet, izdzirdējis man uzticētā mazuļa vēkšķēšanu, pastāvēja uz sliekšņa un aizgāja.

—   Tas kungs izdzer piecpadsmit kausus alus, — bufetnieks gaudās.

—    Ja viņam turas nauda, — es atbildēju, bet vairāk neko neteicu, jo sapratu, ka bufetniekam pamats nervozēt.

Pagāja vēl pusstunda, un bufetnieks apjautājās bez aplinkiem:

—    Vai drīz nāks pakaļ tam bļaurim?

Nolēmu izrunāties ar viņu no sirds. Es runāju ilgi, bet bufetnieks skraidīja apkārt pa tukšo telpu. Skaidroju viņam, ka zīdainim jābrēc, jo tā viņš attīsta plaušas. Brēcienos izpaužas arī viņa tieksme pēc darbības, jo viņam kaut kas jādara. Bērns taču nav malkas pagale. Visi bufetnieki, būdami zīdaiņi, tāpat vēkšķējuši un brēkuši kā šis aplamītis. l'at tagadējie ministri viņa vecumā bļāvuši, cik jaudas.

Pagāja vēl viena stunda. Es nevarēju vien nobrīnīties, ka manā ziņā nodotais brēkulis var tik ilgi aurot un spiegt. Turklāt man vēl vajadzēja apvaldīt bufetnieku, kurš draudēja izsviest mani uz ielas ar visu mazuli.

—    Ko jūs runājat, bufetnieka kungs? — es viņam pārmetu. — Izsviest uz ielas bērnu? Vārgu radībiņu, kas mums jāsaudzē, jālolo? Mazu putniņu, nabaga cālīti? Brēc vien, brēc, — es mudināju bļauri, — neļaujies apsaukties. Brēc tā, lai rūtis trīc!

—    šito traci! — bufetnieks gaudās. — Es sajukšu prātā!

—    Pieradīsiet, — es dzestri atbildēju.

Nogaidīju bērna māti līdz pašam vakaram. Šais astoņās stundās man nācās atsist neskaitāmus bufetnieka uzbrukumus. Pirmo reizi mūžā es redzēju tik vecu vīru raudam. Izdzirdīs bufetnieka elsas, mans glabājamais atkal atsāka aurot. Nopirku pudeli piena, pabaroju viņu un gaidīju turpmāko, neskaidri nojauzdams, ka bērns pamests.

Tikmēr bufetnieks izdzēra pudeli ruma, kas nebūt nepadarīja viņa domas cēlākās un skaistākas. Viņš visādi saukāja mani un bērnu, daudzināja, ka es esot viņam izjaucis tirgošanos, melsa, ka es gribot viņu izputināt. Viņš pat mēģināja nogalināties ar desu griežamo nazi. Pulksten desmitos viņš paziņoja, ka slēdzot bufeti ciet, un izgaja aizdarīt aizvirtņus. Tā es ar bērnu nokļuvu uz ielas.

* * *

Policijas komisariātā kads vecs inspektors, noklausījies stāstu, kādā ceļā bērns nokļuvis manās rokās, sacīja:

—    Tas patiešām ir ļoti dīvaini. Jūs sākat sarunu ar svešu, nepazīstamu sievieti, ievedat viņu bufetē, un viņa atstāj jums uz rokām bērnu. Vispirms, kas jūs tāds esat? Vai varat pierādīt savu personību? Tā? Jums nav līdzi ne personības apliecības, ne arī cita kāda dokumenta? Tic palikuši mājās? Jūs vispār nenēsājat līdzi nekādus dokumentus? 1im, tas patiešām ir interesanti. Tā jau kurš katrs var ņemt un atnest bērnu uz policijas komisariātu. Te taču nav bērnu patversme. Aizvediet viņu.

Snaudošais policists piecēlās, paņēma atslēgas un apgādāja mani tonakt ar naktsmājām.

No rīta viss bija noskaidrots. Labsirdīgais policijas komisārs, izlaizdams mani brīvībā, piekodināja:

—    Esat vismaz turpmāk uzmanīgāks, neielaidieties sarunās ar svešām personām un nenodibiniet draudzīgas attieksmes uz ielas.

Taču mani nekas nespēj pārvērst. Es esmu nelokāms un nesaprotu, kā sabiedriski noskaņots cilvēks var citādi rīkoties.

DERĪGI PADOMI

Interesanti, ka cilvēkiem dzīvē nepieciešami visdažādākie padomi un ka vairākums neko nedomā, bet gaida uz citu pamācībām. Atļaujiet tad man pasniegt jums dažus padomus, un jūs redzēsiet, ka jums iepatiksies dzīve, ja jūs tiem sekosiet.

I. Esiet apmierināti un priecājieties!

Ja mums nekāda laime nav uzsmaidījusi un nav arī ne lielu, ne mazu prieku, tad varam atrast patīkamu kompensāciju citu priekos, lai mēs ncatradinātos priecāties. Ja kādam ir jauna cepure vai uzvalks, tad mums šī persona jāapsveic, kaut arī mēs viņu redzētu pirmo reizi. Pieejiet viņam klāt uz ielas, nosauciet savu uzvārdu un ejiet viņam blakus, nepārtraukti iz- pauzdami savu prieku, ka viņam attiecīgais apģērba gabals tik labi piestāv. Ja viņš izrāda nepaliku, paskaidrojiet, ka no viņa puses ir nepieklājīgi liegt jums no tīras sirds priecāties kopā ar viņu. Mums jāpriecājas par visu — par ziediem, zilām debesīm, mākonīšiem, skatlogiem, garāmgājēju smaidiem un jādalās šai prieka ar citiem. Apturiet uz ielas jebkuru cilvēku un sakiet: — Redziet, godātais kungs (jeb kundze), cik jauki spīd saulīte un cik silta diena. Varat man ticēt, godātais, ka man ir neizsakāms prieks, nolūkojoties kaķī, kas tur rāpjas

pa jumta kori. Atļaujiet iepazīties un paziņot, ka šorīt es sastapu kungu ar pasakaini skaistu sniegbaltu bārdu. Sī bārda man sagādaja tādu prieku, ka jums jāatļauj man dalīties šai priekā ar jums.

Ja jūs ievilks pavārtē un stilpēs jums mugurā trako kreklu, tad izturieties, cik laipni vien varat, lai nesabojātu prieku tiem, kas ar jums tā rīkojas.

II. Nesmejieties par sveša nelaimi!

Ļoti bieži gadās, ka mēs kļūstam par lieciniekiem sveša cilvēka nelaimei. Šādos gadījumos jābūt līdzcietīgiem. Piemēram, ja redzam, ka cilvēkam tramvajs norauj abas kājas, tad nedrīkstam zoboties un jautāt, kā viņš tagad spēlēs futbolu. Tiesa, cilvēkiem ar izsmalcinātām jūtām šādi gadījumi dažkārt sa- gādā neuzveicamu kārdinājumu, taču papūlieties to uzveikt un nemētāties ar ironiskām piezīmēm. Jūsu līdzcilvēka ciešanas nedrīkst likt jums smieties. Ja redzat kādu slīkstam un turklāt visādi vaibstāmies, tad nesmejieties pilnā kakla. Ja nevarat novaldīties, tad labāk lasieties projām neka smejieties par nelaimes piemeklētiem. Ja deg teātris, paturiet savas piezīmes sev. Labi audzināts cilvēks nesmīn, ja kādam uztūcis vaigs aiz zobu sāpēm, un neamizējas ne par bērēm, ne par dzelzceļa katastrofu.

III. Nezodzieties nakti mājkalpotājas istabā!

Ja esat precējies, tad varat būt pārliecināts, ka neviena sieva nepiedos vīram ielavīšanos nakti mājkalpotājas istabā. Protams, jums katrā ziņā jābūt pie rokas kadai atrunai, kurai gan neviena sieva nenoticēs. Atsaukties, ka gribējāt pārbaudīt,

vai kalpone mājās, ir aplamība. Teikt, ka esat sajaucis kalpones kambarīti ar savu guļamistabu, ir kretīnisms. Attaisnoties ar to, ka esat mēnessērdzīgs, nozīmē pierādīt, ka jums atmiekšķējušās smadzenes. Manuprāt, pats labākais aizbildinājums ir tāds, ka esat tur aizmirsis kabatas lakatiņu!

IV. Nelamājieties!

Rupjš lamu vārds bieži vien stipri sāpina. Vienmēr jāpatur prātā, ka ar lamu vārdiem cilvēku var aizvainot. Tādus vārdus kā «ēzelis» vai «govs» labāk nelietot sarunā. Lamu vārdu iedarbība vēl nav pienācīgi izpētīta. Ja jūs pasakāt kādam tieši acīs, ka viņš ir stulbenis, tad nedomājiet, ka viņš palaidīs to gar ausīm un nekādi nereaģēs. Tiesa, ir ļaudis, kas savā mūžā tik daudz lamāti, ka kļuvuši biezādaini kā begemoti, taču tas ir izņēmums, kas attiecināms vienīgi uz deputātiem, politiskiem un sabiedriskiem darbiniekiem, jo to vairākums pieradis pie lamām parlamentā. Mums tomēr jāapzinās, ka dzīve nav nekāda Nacionālā sapulce, kur lamu vārdi ietilpst politiskajās debatēs. Lietojot rupjus vārdus ārpus parlamenta sienām, mēs apliecinām savu zemo inteliģences līmeni. Turklāt jāatzīst, ka lamu vardi bieži vien ir bezgaumīgi. Mēs parasti apmierināmies ar kādu galīgi novazātu vārdu, ar pirmo rupjību, kas pagadās uz mēles, nemaz nepadomājot par to, ka arī lamās var būt zināma elegance un ka ar labi izvēlētiem vārdiem var daudz ko izteikt. Kāpēc mums jālieto teikums «Jus esat stulbs kā zābaks», ja varam to pašu izteikt ar vārdiem: «Šķiet, ka pulveri izgudrot jūs gan nevarētu.» Ieteicu izvairīties no rupjībām un vairak lietot aforismus, ar kuriem var izsacīt visai daudz. Aforisms tik stipri nesāpina, uz to grūtāk atbildēt, un uzvara strīdā paliks jūsu pusē. Teikums «Rau, kur jums namdaris atstājis spraugu» nav tik elegants kā filozofa Tomasa Karleila vārdi: «Pats ieteicamākais jums būtu nerādīties mūsu saules sistēmā un pameklēt, vai kaut kur nav jūsu vajadzībām pamesta kāda apbružāta planēta.»

Tiesa, dažiem ir ārkārtīgi grūti atradināties no lamāšanās. Tad jārīkojas tāpat, kā ārstējoties ar arsēnika tabletēm: jāsāk ar trīsdesmit lamu vārdiem diena un pakāpeniski jāsamazina skaitlis līdz vienam.

V. Nerādieties ļaudīs ar drūmu un nelaipnu seju!

Ja visi paturētu to prātā, tad fotogrāfiem nevajadzētu uzaicināt mūs smaidīt. Mums jāapzinās, ka nav nekā pretīgāka par driimi saviebtu seju, ja mūs vajā likstas. Ja jūs pacenlī- sieties raudzīties uz dzīvi no jautrās puses, tad jutīsieties laimīgs un nekritīsiet izmisumā arī tad, kad jūsu sieva aizbēgs no jums ar kādu citu. Arī pazaudējis savu mantu, varat smieties pilnā kakla. Ja jūs ved uz karātavām, stāstiet mācītājam anekdotes, smejieties un rādiet mierīgu seju. Mums pašiem kaļama sava laime, un šī apziņa var sniegt mums tādu nesatricināmu mieru, ka mēs ar smaidu raugāmies uz pasauli un mūsu sirds kūst aiz cilvēkmīlas.

VI. Nepērciet cūku maisā!

Cuka nebūt nav tik miermīlīgs dzīvnieks, par kādu mēs esam paraduši to uzskatīt. Ja to nokaitina, tā kviec, spirinās, turas pretī un kož. Tāpēc mums ārkārtīgi jāuzmanās, ja esam nopirkuši cūku maisā, lai tā mums neiekož, kad gribam vilkt to no maisa laukā. Cūkas kodiens var apdraudēt cilvēka veselību. Turklāt cūkas bāšana maisā ir dzīvnieku mocīšana, nemaz nerunājot par to, ka jūs var apkrāpt un cūkas vietā ielikt maisā kādu citu lopiņu.

VII. Jo vairāk runa ar jums, jo mazāk runājiet pats!

Ja jūs, piemēram, lakstojaties ap pārziedējušu meitu un viņas tēvs gari jo gari mēģina pierunāt jūs uz saderināšanos, tad tūliņ padomājiet par to, ka īsts veikalnieks daudz nerunā. Iedomājieties, cik lielu zaudējumu jūs sagādātu pats sev, ja pieņemtu pārsteidzīgu lēmumu tikai uz šādas žvankstēšanas pamala. Labāk paņemiet cepuri, klusām aizejiet un nekad nenāciet vairs atpaka|. Noraugieties absoliitā mierā uz tādu pļāpu, kurš jums grib uzspiest savu meitu. Jo vairāk runā tevs, jo mazāk runājiet pats. Tāpat izturieties arī pret savu sievu. Lai viņa runā, kamēr izšķiež visu enerģiju un piekūst, jūs tikmēr varat staigāt pa istabu un svilpot kādu operetes melodiju. Nepieļaujiet, ka jusu sievas vārdu auka aizrauj jūs līdzi. Lai kā viņa brūk jums virsū, gan pagurs, tikai nesakiet ne vārda. Ja vairs nespējat ciest, tad rīkojieties, kā jau sacīts, — paņemiet cepuri un ejiet ārā. Arī tiesā daudz nerunājiet. Neaizmirstiet, ka daudzi nonākuši cietumā tikai tāpēc vien, ka daudz runājuši!

VIII. Atlieciet dusmās pieņemtu lēmumu!

Ir cilvēki, kuri ļoti ātri pārskaišas, un ne jau katrs var savaldīt dusmas, kad pa logu viņam uzkrīt uz galvas puķu pods, kad aiz pārskatīšanās viņam ielej sejā sērskābi vai salauž pret viņa muguru rungu. Atcerieties, ka tūlītēja atmaksa nesniedz gandarījumu un ka nevajag rīkoties pārsteidzīgi. Piemēram, jums nevilšus uzkāpj uz kājas kāds atlēts. Jūs savā vieglprātībā gribat atmaksāt viņam ar to pašu, un no jums paliek pāri tikai slapjums. Tāpēc savaldiet savu roku un neesiet brutāls. Iegaumējiet, ka nav glīti domāt: «Es viņu nositīšu» un vel neglītāk vispusīgi gatavoties sava nodoma piepildīšanai.

Pastāvīgi turiet prātā, ka mūsu tiesas un drošības orgāni ir uz tāda attīstības līmeņa, ka jūs notvers un iesēdinās aiz restēm.

IX. Nestāstiet draugiem par savām mājas dzīves likstām!

«Vai jūs zināt, ka profesora kungs vakar bija piedzēries, traktieri dabūja kāvienu un, kad viņš pārnāca mājās, sieva nelaida viņu iekšā, un viņam vajadzēja līdz rītam klaiņot pa ielu. Viņš pats man to šodien stāstīja,» tā man pavēstīja šī profesora tuvs draugs. Es nenoturējos un pastāstīju par šo notikumu citiem, un drīz vien par to uzzināja visa pilsēta. Ja, mīļie draugi, tā atgadās, kad izklāstam savas mājas dzīves likstas tuviem paziņām. Nedariet to nekad, klusējiet par visu, kas ar jums noticis vakar, tad izvairīsieties no ta, no kā neizvairījās minētais profesora kungs.

X. Nepalīdziet, kamēr palīdzības lūdzējs pats spēj sev palīdzēt!

Es pazinu kādu vīru, kurš, spēlēdams kārtis, aizdeva naudu pretspēlētājam un vēlāk ārkārtīgi brīnījās, ka ir paspēlējis, kaut arī palicis uzvarētājs.

Padomu dzīves vajadzībām ir daudz. Augšminētie ir tikai neliels piemērs tam, ka var sniegi nezin cik padomu un tomēr neizsmelt visus, jo gudrības avots ir bezgala dziļš. Te paveras visai svarīga dzīves lappuse. Katrs cilvēks grib likt vadīts un mācīts. Mums jāvelk viņi aiz apkakles pie iespiestā vārda un jāpiedabū, lai viņi lasa dzīvei derīgus padomus. Mums jābūt atjautīgiem ar saviem padomiem, tad vēlāk varēsim ar mierīgu sirdsapziņu sacīt, ka neesam veltīgi dzīvojuši, jo esam tūkstošiem ļaužu norādījuši, ka jādzīvo.

KAS ĪSTI JADARA KĀRTĪGĀM PILSONIM?

Tirgotājs Heins saņēma no C. pilsētas nodokļu pārvaldes rakstisku pieprasījumu nekavējoties paziņot, kur dzīvo viņa brālis Matejs, kuru nodokļu pārvalde meklē kādu nenomaksātu nodokļu dēļ.

Heina kungs diezin kā nesatika ar savu brāli, tāpēc nopriecājās par izdevību nošaut divus zaķus reizē: sagādāt brālim nepatīkamu pārsteigumu un izpildīt kārtīga pilsoņa pienākumu pret valsts iestādi. Viņš rakstīja:

«Godātai k. un ķ. nodokļu pārvaldei C. pilsētā.

Manam brālim Matejam Heinam pieder Neveklovā tirgotava un 20 000 kronu liels kapitāls.

Dziļā cieņā

Jozefs Heins»

Un viņš ar mierīgu sirdi devās atkal svērt kafiju un liet petroleju.

Tikmēr viņa vēstule nonāca nodokļu pārvaldē un tika ar tās dienas pastu pasniegta priekšniekam.

Priekšnieks jokus nepazina, un, tā kā visām nodokļu pārvaldei adresētām vēstulēm jābūt apmaksātām ar zīmogmarkām, ko Jozefs Heins nebija izdarījis, tad viņam uzlika sodu, proti, viņam astoņu dienu laikā bija jāsamaksā attiecīgajā iemaksu kasē 50 kronas. Skaidrs, ka Heins iesniedza pārsūdzību. Pārsūdzības inslance spriedumu apstiprināja, un, kad Heins pārsūdzēja uz pēdējo instanci, finansu prokuratūra paaugstināja soda naudu uz 120 kronām, jo viņa ziņojumā esot minētas 20 000 kronas. Sods par katru tūkstoti — 3 kronas 50 helleri, tātad kopā 70 kronas, un 50 kronas par zīmogmarkas neuzlikšanu — pavisam 120 kronas.

Lietu nodeva tiesu izpildītājam, un Heina kungs bija spiests samaksāt kopā ar piedziņas izdevumiem 125 kronas. Kopš šā brīža viņš apņēmās nevienu rakstu nodokļu pārvaldei nesūtīt bez zīmogmarkas.

Pēc pusgada viņš saņēma jaunu pieprasījumu no C. pilsētas k. un ķ. nodokļu pārvaldes:

«Tā kā Jūsu vēstule ar Jūsu brāļa kunga adresi kaut kur noklīdusi, tad lūdzam nekavējoties paziņot mums viņa adresi.»

Skaidrs, ka Heina kungs nobijās un steidzās apspriesties ar advokātu.

— Katrai lapai jāuzliek zīmogmarka, — skanēja nepārprotama atbilde. — Turklāt ieteicu rakstīt visu kā lūgumu.

Tad Heina kungs paņēma papīra loksni, pārlocīja to un rakstīja:

«Zīmogmarka.

Godātai k. un ķ. nodokļu pārvaldei.

Es, apakšā parakstījies, ar šo iedrošinos sniegt ziņu par sava miesīgā brāļa Mateja Heina tagadējo dzīves vietu un savu padevīgo lūgumu par šās ziņas laipnu pieņemšanu atbalstīt ar zemāk minētiem dokumentiem:

1.  Apakšā parakstījies ir beidzis pilsētas skolas trešo klasi. Sk. pielikumu A.

2.   Ir potēts pret bakām. Sk. pielikumu B.

3.   Ir pilnīgi nevainojams uzvedības ziņā atbilstoši pievienotajai izziņai C.

4.   Ir precējies. Sk. pielikumu I).

5.   Ir katoļticīgs. Sk. pielikumu E.

Pamatojoties uz augšminēto, iedrošinos lūgt godāto C. pilsētas k. un ķ. nodokļu pārvaldi labvēlīgi uzklausīt apakšā parakstījušās personas padevīgo lūgumu pēc atļaujas paziņot, ka viņa brālis ir labības tirgotājs Neveklovā.

Apakšā parakstījies apsolās, ka izpelnīsies augšminēto labvēlību ar krietnu uzvešanos un centību.

Jozefs Heins»

Otrā pusē viņš uzrakstīja:

«Jozefs Heins, tirgotājs, lūdz laipni pieņemt ziņu par sava brāļa tagadējo dzīves vietu kopā ar pielikumiem A, B. C, D, E.»

Uz katras lappuses viņš godīgi uzlīmēja zīmogmarku, bet pēc nedēļas viņu izsauca uz C. pilsētas apriņķa tiesu.

Nodokļu pārvalde bija uzskatījusi šo lugumrakstu par iestādes izzobošanu un iesniedza sūdzību apriņķa tiesai, kura piesprieda Heina kungam trīs dienas aresta par valsts iestādes apvainošanu.

—  Kas tad man īsti jādara? — asarainā balsī jautāja lleina kungs. Tienesis paraustīja plecus un atbildēja:

—    Jārespektē likumi.

—    Kā to lai dara? — taujāja Heina kungs.

Tiesnesis lika izvest viņu ārā, un, tā kā viņš aiz bēdām drīz vien nomira, tad vēl līdz šim nav zināms, kas īsti darāms kārtīgam pilsonim.

TICĪBAS MĀCĪBU STUNDA

Poroupovas ciema bērni zināja no ticības mācībām vienīgi tik daudz, ka mīļais dievs savā neizmērojamajā žēlsirdībā radījis vispirms niedres un pēc tam ticības mācību skolotāju Horačeku. Abi šie priekšmeti lieliski papildinaja viens otru. Pēc tam dievs iemācījis cilvēkiem darināt no šīm niedrēm rīkstes un skolotājam Horačekam — lietot šīs rīkstes ar teicamu prasmi.

Parasti viss sākās tā. Kapelāns Horačeks, ienācis klasē, sarūgtināts pavērās savu skolēnu satriektajās sejās un sacīja:

—    Vaniček, stulbeni pēdīgais, man tā vien šķiet, ka tu nemāki noskaitīt septiņus nāves grēkus otrādā kārtībā.

Ticības mācību skolotājs Horačeks bija nepārspējams dažādu jautājumu uzdošanā. Viņš lika skolēniem uzskaitīt no otra gala desmit dieva baušļus vai pavēlēja:

—    Ludvig, diedelniek, pasaki labi ātri, kāds bauslis ir trešajā vietā no beigām, pirms «tev nebūs zagt»!

Tā radās īpatnēja dievišķīga matemātika ar bēdīgu aritmētiski reliģisku rezultātu — pērienu.

Tā tas bija vienmēr, tapec saprotams, ka ikviens — vienalga, Vaničeks vai Buhars, Ludvigs vai kāds cits — negribīgi cēlās augšā no sola un devās atbildēt pie katedras. Katrs to darīja, sirdī apšaubīdams dieva neizmērojamo žēlsirdību, jau iepriekš pārliecināts par bēdīgām beigām un par to, ka reliģiskie jēdzieni meklējami nevis katķismā, bet tai bikšu daļā, ar kuru mēs deldējam solu.

Viss bija vienkārši un reāli: pagriezt dibengalu pret pārējiem un saņemt pērienu no skolotāja ievingrinātas rokas, kas cilā nolādēto rīksti.

Tas atkārtojās ik pārdienas. Horačeks, laipni smaidīdams, lika viņus citu pēc cita pār celi un daudzināja:

— Teiciet mīļu dieviņu par jo brangu pērienu.

Kādu dienu Vepršeks no tuvīnā Kazu ciema atnesa tādu ziņu, ka vajagot ieberzēt niedri ar ķiplokiem. Tad tik stipri nesāpot, turklāt niedre no sišanas salūstot.

Puikas tā iedvesmoja cits citu ar šiem neprātīgajiem sapņiem un tā noticēja ķiploka spēkam, ka, berzējot niedri ar ķiplokiem, Kratohvils raudāja aiz prieka.

Taču iznākumu var nosaukt par visas Koroupovas skolas sapņu sabrukumu. Tas bija bēdīgs stāsts par pieviltām cerībām.

Kapelāns to viņiem izsmeļoši paskaidroja uz viņu bikšdibeniem un pēc tam nolasīja lekciju, ka tas, ko viņi darījuši ar

ķiplokiem, esot krāpšana, turklāt smieklīga krāpšana, kā paši dabūjuši pārliecināties uz savas ādas. Sodu viņi saņēmuši pelnīti, jo gribējuši apkrāpt pašu dievu. Kapelāns spilgti attēloja, cik postoši šāda rīcība var ietekmēt visu viņu mūžu, jo tas esot pirmais solis uz morālu pagrimšanu un bojā eju. Viņš esot gatavs likt ķīlām savas dvēseles svētlaimību, ka puikas esot ķiplokus nozaguši, un par to vēlreiz saņemšot pērienu. Neesot nekādu šaubu, ka viņi visi. izņemot pārvaldnieka dēlu Venou- šeku un Zdeneku (šos abus nekad nepēra; Zdeneka tēvs bija skolas padomes loceklis), beigšot savu dzīvi pie karātavām . . .

Tik skumji ritēja diena pēc dienas, un nekas nemainījās. Šķita jau, ka Koroupovas zēni neko neizgudros savai aizsardzībai un viss turpināsies tikpat bezcerīgi. Taču klibais Mel- huba ievadīja šo reliģisko cīņu jaunā gultnē.

Rotaļājoties dīķmalā, viņš atklāja saviem biedriem, cik liela nozīme ir papīram. Viņš pats bija to izmēģinājis: piebāzis bikses ar papīru un sadauzījis podu ar pienu. Protams, pēc tam ticis nopērts ar siksnu, bet jutis uz pusi mazāk sāpju nekā normālos apstākļos. Nu puikas sāka cītīgi vākt papīru kā ķīnieši, kuri uzlasa katru papīra gabaliņu, lai tas neietu zudumā. Sai gadījumā puikas rūpējās paši par savu ādu, nevis par papīru. Bodnieka dēls Misterka apņēmās pagādāt vairumā šo glābēju līdzekli, un ticības mācību skolotājs drīz vien redzēja, ka nelaimīgo peramo sejās vairs tik spilgti neatspoguļojas ciešanu zīmes. Rūpīgi apsvēris visu, viņš secināja, ka puikām āda sacietējusi un tāpēc ticības mācību vajadzībām jāapgādājas ar pamatīgāku rīksti, jo mīļais dieviņš audzē arī resnākas un iespaidīgākas niedres. Nostādījis rindā katedras priekšā visus sodāmos, viņš paziņoja, ka puikas, acīm redzot, esot pārāk apraduši ar šo tievo niedri.

— Te tev būs nauda, — viņš uzrunāja Misterku. — Lai tavs tēvs atsūta man resnāku niedri.

Redzēdams noziedznieku sejas nobālam, viņš apmierināts saberzēja rokas. Viņa lūpas sašķobījās nežēlīgā vaibstā, apzinoties, ka šāda pēršanas atlikšana sagādās viņam jaunu, nebijušu baudu.

Misterkas tēvs izraudzījās lielisku niedri, kuras cirtieni aiz- sargpapīru padarīja par nederīgu.

Radās nepieciešamība papildināt izgudrojumu, un reiz dīķmalā Melhuba izrunāja vārdu:

—   Kartons!

Tas dunēja vien ticības mācību stundā, un kapelānam atlika vienīgi nopūsties:

—    Ak kungs, kāda tiem puikām bieza āda!

Viņš lika Misterkam nopirkt vēl resnāku niedri. Tā bija vispamatīgākā no visām niedrēm, kādas jebkad bija sūtītas uz Koroupovu, un zem tās cirtieniem kartons plaisāja un plīsa.

—        Nu mums nekas nespēj līdzēt, — Melhuba dīķmalā nopūtās.

Nākamajā ticības mācību stundā puikas bēdīgi vērās sienā. Viņi saprata, ka cīņa veltīga. Vienīgi Vepr.šeks vīpsnāja. Toties jo aplamākas bija pārējo atbildes uz jautājumu, kad dievs pirmo reizi parādījis cilvēku dzimumam savu dievišķīgo žēlsirdību. Katedras priekšā jau stāvēja veseli piecpadsmit, ieskaitot Vepršeku. Desmit jau bija nopērti un skaļi brēca, iepriecinādami kapelāna sirdi. Pienāca Vepršeka karta. Viņu nostiepa uz ceļa, resnā niedre nosvilpās un — braikš! Atskanēja tik drausmīgs rībiens, it kā kāds visā spēkā iezveltu pa bungām vai iegāztu ar rungu milzīgam gongam.

Palaidis vaļā smaidošo Vepršeku, kapelāns uzbrēca:

—    Bikses nost!

Vepršekam smaids apdzisa, kad viņš nolaida bikses un pasniedza kapelānam skarda plāksni, ko vakar bija nočiepis baznīcā.

Satriektais ticības mācību skolotājs izlasīja uz tās:

«Ziedojiet tā kunga nama izpušķošanai!»

DIEVA GODĪBA

Bija dzidra un saulaina diena, kad abats Pēteris izgāja pastaigā ar abiem saviem audzēkņiem Vralislavu un Bohu- miru, Bohdalecas grāfiem, čehu dižeiltigajiem, desmit un divpadsmit gadus veciem zēniem.

Apstājies zaļā pļaviņā, abats Pēteris sacīja, norādīdams ar roku uz kalniem un visu plašo apvidu:

— Skatiet, jūsu augstdzimtības, radītāja teicamos darbus! Jus redzat fabrikas, dzelzceļus, kalnus un mežus. Upes lokās it kā sudraba čūskas, mežos dzied putniņi, kalnu kraujās zied rudenīgie virši. Mīliet, jūsu augstdzimtības, visu šo jauko lielu radītāju! Un nu mēs varam apsēsties. Savā garā es redzu skaislu rītu Kuhas salās, redzu tabakas plantācijas un arī tur saskatu radītāja roku.

Tropiskā daba apveltījusi Rietumindijas salas ar daudziem jo daudziem teicamiem tabakas augiem. Visgudrais dievs ir radījis nēģerus, lai viņi raudzītos, kā lieti izmantot šo žēlīgā dieva dāvanu, un viņi tik rosīgi strādā kā čaklas bitītes. Un skat, radītājs dod viņiem tādu prātu, lai viņi kaltētu šo aromātisko augu lapas, kuras tad tiek izvadātas pa visu pasauli. Sis izstrādājums vispirms nonāk Havannā un no turienes ar kuģiem uz Eiropu un Čehiju. Dievs neļauj iet bojā kuģiem, kas ved šo dārgo mantu, un sargā kuģiniekus ar savu stipro roku. Kad kuģis piestājas krastā, ķīpas rūpīgi izkrauj oslā, un, lūk, skatieties, jūsu augstdzimtības, man te ir cigārs, ko pagatavojuši dievbijīgie nēģeri. Redziet, jūsu augstdzimtības, kā es to aizdedzinu, tā rīkodamies aiz šķīstas mīlestības uz dievu to visuradītaju, kurš sarga Rietumindijas plantācijas no dabas katastrofām.

— Jā, — viņš sacīja, izlaizdams gaisā dūmu mākonīti, — jūs redzat, kā smaržīgie dūmi ceļas augšup kā pazemīgs upuris. Ticiet, ka es smēķēju tikai aiz cieņas pret tiem dieva bijāšanas pilnajiem darbiniekiem ar melnām sejām, kuri, raidīdami pateicību dievam augstībā par bagātīgo ražu, ir tik labi kristīgie. Jā, jūsu augstdzimtības, visur vajag prast saskatīt radītāja roku. Paskatieties visapkārt, te visur ir piemineklis dieva godībai. Redziet, cik rudeņos daba ir koša un spilgta, kā lapas tur iepretim birztalā laistās visādās krāsās, bet pāri visam paceļ savu sarkano krāšņumu ugunīgās pīlādžu ogas. Radītājs vienmēr iedomā mūs savā bezgalīgajā žēlsirdībā. Jā, jusu augstdzimtības, ari te ir skatāma dieva godība. Taču dievs nav gribējis ar krāsām vien iedvesmot nabaga cilvēku dzimumu, lai tas apdziedātu dieva slavu un nebeidzamo gudrību. Visuma radītājs nāk kā cilvēces palīgs visās tās ciešanās, viņš labi zina, kas tai noderīgs, viņš liek nobriest gardam

auglim un māca cilvēkus izmantot arī šīs sarkanās pīlādžu ogas. Cilvēce kopš senseniem laikiem cieš aiz visādām garīgām un miesīgām kaitēm un vainām. Vārga miesa arī cilvēka garu padara vārgu, bet dievs mums jau sen norādījis uz dažādiem aug|iem, saknēm, stādiem un zālītēm, kuras pievienojot pie dzērieniem mēs topam dziedināti. Un tā cilvēce, dieva iedvesmas vadīta, ir pagatavojusi no pīlādžu ogām šo dzērienu.

Abats Pēteris ar dievbijīgu kustību izvilka no sutanas kabatas pamatīgu pīlādžogu liķiera blašķi un, dzerdams lieliem malkiem zeltdzelteno šķidrumu, atgāzis galvu, svētlaimīgi lūkojās debesīs.

Nolicis blašķi līdzās, viņš turpināja:

— Jā, jūsu augstdzimtības, dieva bezgalīgā žēlsirdība ierosina cilvēkus uz dažādiem apsvērumiem, un vislabākais ir nodoties tiem pašā dieva dabā, kur pat tas vismazākais kukainītis slavē dieva godību. Skat, cik te ir jauki! Pļaviņā zied puķes, tur aizlido mušiņa, tur aiztek vaguliņš, tur jūs redzat kurmja rakumu un zināt, ka zem tās uzmestās mālu čupiņas dzīvo kurmis. Tur tālāk visa upmala ir pilna ar dzīvu radību, kas teic slavu savam radītajam. Putniņi zaros, vāverītes kokos, lapsas alās un citas radības visas ir nākušas no dieva darbnīcas. Un radītājs ar šiem dažādajiem cilvēkmīlestības pilnajiem darbiem ir gribējis cilvēcei darīt labu un parādīt, ka viņš to patiešām mīļo un ir tās debesu tēvs. Tāpēc viņš ir piepildījis upes, laukus un mežus ar dažādam dzīvām būtnēm, lai tās nestu cilvēkiem labumu un kalpotu tā kunga vārda teikšanai. Skaidrs, ka jūsu augstdzimtības ir jau redzējušas, kā zaķis skrien un kā nošauts pakrīt, lai dieva nebeidzamajā labvēlībā sagādātu cilvēkiem gardu barību. Un tieši zaķa muguras gabals, cepts krējumā, ir tik varen garšīgs, ka cilvēks spiestin spiests apzināties savu mazvērtību radītāja priekšā, jo bez viņa ziņas un mīlestības uz mums, grēcīgām cilvēciskām būtnēm, neviens nevarētu tā izvilkt no kabatas un izlīt no papīra tādu glītu zaķa cepeša gabaliņu, kā es to patlaban daru. Es jums jautāju, vai nožēlojamais, grēcīgais cilvēku dzimums varētu to izdarīt bez dieva norādījuma?

— Un, kad es te ķēros klāt ar nazi, — viņš turpināja, griezdams zaķa cepeti un bāzdams prāvus kumosus mutē, — tad visskaidrāk apjaužu dieva gādību par cilvēku bērniem un redzu savā priekšā visu dabu, vispilnīgāko radītāja roku darbu. Viņš uzdzēra malku liķiera pēc zaķa cepeša un izstaipījās. — Cik bēdu pilna ir cilvēku dzīve, cik nožēlojama ir tāda cilvēciska būtne un cik neizmērojami nelaimīga tā būtu, ja dievs tai nebūtu vēlējis miegu! Kādas himnas gan varētu uzrakstīt par to, kā piekusis cilvēks pamazām laižas snaudā! Un vēl tad, kad zem plašās debess velves dieva dabas klēpī tas kungs viņam piešķir atspirdzinošu miegu, kad viņš iemieg ar lūgšanu uz lupām, teikdams un slavēdams dieva godību! . . .

Abats Pēteris palika rokas zem galvas, un pēc mirkļa jau varēja dzirdēt viņu mierīgi krācam.

Bet pļaviņas vidū sēdēja viņa audzēkņi, mulsi klausīdamies, kā viņu audzinātājs, degunam svilpjot, teic dieva godību.

KUR PAVADĪT VASARU?

Atkal pienākusi lā sezona, kad cilvēku moca vecu vecās raizes — kur pavadīt vasaru? Nav neviena žurnāla, kas neslavētu lauku dabas daili. Celui tautai ir papilnam rakstnieku, kas katram gadījumam atradīs ko piemērotu. Decembrī viņi raksta ziemsvētku stāstus un apjūsmo ziemas ainavas. Kad pienāk pavasaris, viņi līksmo par dabas atmošanos, vasarā gādā feļetonus par tūrisma gaitām, bet rudenī bēdīgas asprātības pilnas humoreskas: «Kā mēs atpūtāmies vasaru . . .»

Bet, kamēr transporta firmu darbinieki gādā bagāžu uz staciju, darba cilvēks staigā savu parasto ceļu uz fabriku. Viņš neredz vairāk no dabas kā stūrīti dārza, ja laimējas apēst sievas atnestās pieticīgās pusdienas uz soliņa pie žoga, — tas ir, ja sargs viņu neaizdzen projām. Tad viņš atkal atgriežas fabrikā vai darbnīcā, kur mašīnas dārd un gaiss virmo virs tvaikāmura. Tā ir viņa vasaras dziesma. Sī nebeidzamā kustība un troksnis aizstāj viņam koku šalkas mežā, bet zāģu skaidu putekļi un karsētā metāla smaka — tīro, sveķu aro māla pilno lauku gaisu, ko tagad ieelpo tie, kas darbu savu mūžu nav pazinuši.

Un, kad viņš noguris dodas mājup, tad atceras, ka tālu aiz pilsētas vārtiem plešas zaļas birztalas un tanīs vasarnīca, kur fabrikants patlaban sēž jautrā sabiedrībā uz terases pie ba- gātīgi klāta vakariņu galda un lielās, ka viss šai apkārtnē pieder viņam, ka viņa vergi to sagādājuši ar savu darbu . ..

Vasaras novakares raktuvēs ierodas jauna maiņa. No kalnu ciematiem nak ogļrači ar kanniņām rokās. Viņi drūmi soļo cauri mežam. Jā, viņi taču varētu papriecāties par vasaras novakari, kad saules zeltainie stari rotaļājas žuburaino priežu zaros, bet viņiem trūkst vajadzīgā noskaņojuma. Viņi dodas no gaismas uz tumsu. Pamet gaišo paradīzi, no kuras tikuši izdzīti, un pēc mirkļa viņus ierīs šahtu pekle. Arī tanī ir meži. Apakšzemes meži, pārakmcņojušies meži. Saules dzirkstošo staru vietā te asiņaini atviz kalnraču gaismekļa sarkani nokaltušais stiepļu režģis.

Un piecsimt metru virs viņiem ir atkal vasarnīcas citos mežos, dzīvos, smaržīgos, skaistos — kaut kur netālu no Osekas vai Ilrobiem, kur viss izrakņāts, izvandīts, kur nakti dzirdami pazemē dīvaini sprādzieni, kuri kaut ko zīmīgu vēstī . ..

Kā pavadīt vasaru? Tas ir sasāpējis jautājums, ko cilā visas pilsētas avīzes.

Paskatieties, kas tagad notiek stacijā. Tur jūs redzēsiet simtiem laukstrādnieku 110 Calicijas un Slovakijas. Tie sadzīti Čehijā, lai apstrādātu bagāto klosteru zemes.

Kur pavadīt vasaru? Vai braukt uz Klatovsku pie premin- stratiem, uz Broumovu pie benediktīniešiem un tā tālāk, un tā joprojām?

Bagātajos klosteros tuvojas pļaujas laiks. Cienījami abati apstaigā druvas. Pats vasaras vidus. Tumsonīgie rusīni un slo- vaki no klerikālisma un degvīna ziņā svētītiem apvidiem ar izkaptīm rokās īsā laika pavairos bagāto klosteru ienākumus.

Taisni kā pēc bībeles: «Ar sviedriem vaigā tev būs savu maizi ēst!»

Plāna vira un sacietējusi, glīzdaina maize!

Piedevām malks degvīna un divdesmit pieci kreiceri dienā. Turklāt darbs svaigā gaisā, kā mēdz sacīt, pie dabas krūts. Tīrumos zied sarkanas magones, zili staro rudzupuķes, ežma- lās smaržo ķimenes. Bites dūc, putni vītero, vārpas ritmiski viļņojas vējā. Talo apvārsni ieslēdz mežu zilganās joslas. Vai šis jaukums domāts arī darba cilvēkam?

Dzejnieks sēž birztalā zem bērza, noraugās, kā rotaļājas viļņi dzidrajā strautā, kura krastus pušķo gaišzilas neaizmirsteles it kā zili debess laukumiņi, kas paveras starp vieglām, maigām mākoņu pūkām, un sāk apdziedāt dabas skaistumu.

Bet, kad no agra rīta līdz vēlam vakaram jāstrādā par divdesmit pieciem kreiceriem, par malku degvīna un plānu viru, tad nemana pļavu un druvu saldo aromātu, tad saules svelmē iekaist acis, tās neredz košo zaļumu, to priekšā griežas krāsaini loki . . .

Osekas klosterī kādreiz dzīvoja abats Teodors Vāgners. Viņš sarakstījis veselu krājumu dziesmu, kas slavina dabas daili. Viņam patika staigāt pa mežiem, tīrumiem un pļavām. Katram kukainītim viņš veltīja uzmanību, teikdams dieva radīto dabu. Bet pļaujas laikā viņš maksāja rusīniem, Kolomijas zemniekiem, divdesmit kreicerus dienā. Un šie zemnieki, likdamies gulēt šķūnī uz salmu gubas, krustus mezdami lūdzās: — Dievs kungs, dod, lai rītdiena paietu tikpat labi kā šodiena, jo tev zināms, ka mēs esam algādži no Zabunovas un Kolomijas un ticīgi turamies pie tevis . . .

Un cits pēc cita viņi aizmieg svešā malā, dižciltīgu kungu muižā, pārliecināti, ka izbraukuši «uz laukiem», atpūtā, atsta- dami dzimto pusi, skābos kāpostus, ar mežiem noaugušos, purvainos līdzenumus, kur stārķi meklē vardes azaidam. Arī viņi paši ir kā vardes. Uzņēmēji sameklējuši viņus Kolomijas purvainajos mežos un norīs tāpat kā stārķi vardes.

Kā pavadīt vasaru?

l'a putekļaino lielceļu velkas klaidoņi. Ceļmalā ķirsis kā bērtin piebērts ar ogām. Viņi uzrāpjas kokā un purina ogas zemē. Ceļmalas grāvī tās noteikti garšo labāk nekā ķiršu knedliki pilsētas restorānā. Un tepat zaļo pākšķotais zirņu lauks. Tie ir klaidoņu un ceļinieku mazie prieki.

Krustce|os slejas slābs, uz tā plāksnīte: «Apriņķa ēdnīca atrodas Ržičanos».

Klaidonis nospļaujas un iet tālāk, un meža ceļus nomaina lauku ceļi, kuru galos balsnī ciemati. Apkārtnē viss pilns smaržas, taču klaidonis nedzied. Mūsdienu dzejnieka vārdi «Un klaidonis sāk dziesmu» neatrod atbalsi. Tie dzejiskie laiki sen jau pagajuši, izbeigušies reizē ar romantismu. Dzīvei ir citas prasības. Musu ceļinieku gaida trešais paragrāfs likumā par klaidonību.

Un kā lai viņš dzied, ja ar savu dziesmu var pievilināt rudzos noslēpušos smailo žandarma ķiveri…

LABDARĪBA

Sarīkojumu un labdarības biedrības «Patiess labdaris» rīCības komiteja decembra sakumā konstatēja, ka biedrības kasē atrodas simt divdesmit kronas. Pats par sevi saprotams, ka komitejas locekļi tūliņ sapulcējās biedrības telpās, lai apspriestu, kā mērķtiecīgāk un labdarīgāk izlietot šo biedrības kapitālu sakarā ar tuvajiem ziemsvētkiem. Priekšsēdētājs izdzertā alus ietekmē tapa sentimentāls un sāka runāt izjustā balsī par atraitnēm un bāriņiem. Viņš mēģināja attēlot bēdīgās krāsās kādu visai neskaidru gadījumu ar nabaga atraitni, kas pakārusies pie ziemsvētku eglītes. Tad viņam uzbruka žagas, un viņš pasūtīja sļivovicu. Sekretārs lika atnest trīs pudeles vīna, un komiteja atsāka spriešanu par jaunu. Beidzot priekšsēdētājs, kurš jau sāka liet sļivovicu vīnā, izsacīja ierosinājumu, ka vajadzētu ievietot avīzē sludinājumu, lai piecas vistrūcīgākās, visnevainojamākās un galīgā postā nonākušās atraitnes iesūta lūgumus pēc pabalsta, kas nododami biedrības telpās no pieciem līdz sešiem pēcpusdienā. Lūdzējam izsniegs pa divdesmit kronām katrai, tas ir, kopsummā simts kronas. Vēl paliek divdesmit kronas. Ko iesākt ar tām? So jautājumu izlēma tikpat gudri. Līdz pusnaktij visi bija kopīgi nodzēruši šo nedalāmo pārpalikumu, ar kuru pirms pusnakts nezinaja, ko iesākt, un tādā kārta biedrības kapitāls lika saprātīgi noapaļots.

Sludinājums īso ziņu nodalījumā sāka nest augļus. Priekšsēdētājs sēdēja biedrības telpās no pieciem līdz sešiem, dzēra alu un satriekts pieņēma nabaga atraitņu lūgumus. Pirmajā dienā pa pastu pienāca divdesmit lugumi, bet personīgi tika iesniegti sešdesmit.

Priekšsēdētājs nervozēja un ar šausmām atklāja, ka nevar vairs paraudāt. Viņu bija nokausējušas atraitnes un bāriņi, kas veseliem bariem plūda iekšā biedrības telpās, skūpstīja viņam rokas, gaudās un raudāja. Kāda atraitne bija atvedusi līdzi divpadsmit bērnus. Nabags acis vien bolīja, kad šie noīrētie bērni, kas bija līdzīgi cits citam kā dvīņi, pēc atraitnes mājiena sacēla drausmīgu brēku un vārda pilnā nozīmē laizīja viņam rokas. Notrieptās, nemazgātās mutes izskatījās tik nožēlojamas, ka viņš- gandrīz jau iebāza roku kabatā, lai piešķirtu bērniem pa kreicerim no savas naudas, kad pēkšņi bez klauvēšanas ielauzās jauna procesija. Šoreiz piecus bērnus veda skumja izskata sieviete. Taču viņas sejas izteiksme mirklī pārmainījās, kad viņa ieraudzīja pirmo aizkustinošo grupu. Viņa pieskrēja klāt un sāka plaukāt divpadsmit bērnu māti.

—    Es esmit atraitne, — viņa kliedza, — bet tev ir vīrs, jūs ēdat zosis, un tu, nekrietnele, salasi no visa nama bērnus un staigā apkārt ubagodama!

Priekšsēdētājs izbijies vēroja negaidīto cīņas pagriezienu. Apdraudētā salauza viņa lietussargu pret jaunpienācējas muguru, kamēr bērni sāka plūkties savā starpā un izdauzīja grāmatu skapim stiklus.

Nu priekšsēdētājs aizsvilās. Viņš sāka dauzīt ar dūrēm, viesmīlis steidzās izmest ārā viltus māti, traktiernieks atbrīvoja telpu no otras, bāriņi cits aiz eita izsprāga pa durvīm. Tad iestājās klusums, un priekšsēdētājs sauca:

—    Atnesiet man konjaku!

īsi pirms pulksten sešiem viņš novēlās no krēsla. Viņš bija izdzēris divdesmit glāzītes konjaka un uzvilcis sev virsū galdautu ar visiem lūgumiem pēc ziemsvētku pabalstiem.

Kad sanāca komitejas locekļi, priekšsēdētājs gulēja blakus istabiņā uz dīvāna, un visiem radās iespaids, ka te norisinājusies kāda traģēdija.

Todien visi dzēra mēreni un notērēja tikai piecpadsmit kronas. Kad iestikloja skapi, kasē palika astoņdesmit kronas. Viena atraitne atkrita. Nekas, izdalīs četrām pa divdesmit kronām.

Otrā dienā lūgumus pieņēma sekretārs. Viņš bija ļoti nervozs. Viņš iedegās dusmās, kad viena lūdzēja metās apskaut viņam kajas.

—    Ārā! — viņš brēca. — Ārā, tas ir briesmīgi!

Tikmēr bija ienākusi jauna, glīta atraitne.

—    Es negribu neko dzirdēt! — sekretārs viņai uzsauca. — Dodiet man lūgumu un pazūdiet! Skaidrs? Es neesmu nekāds puika! Pie velna!

Vēlāk atkal ieradās komitejas locekļi un sāka visai nopietni apspriest biedrības labdarīgos mērķus. Priekšsēdētājs pieprasīja atlīdzību par zaudējumiem. Viņš gribēja divdesmit kronas par salauzto lietussargu un savām vakardienas pūlēm, bet viņam pārmeta, ka viņš gribot aplaupīt biedrību un esot alkoholiķis. Sekretārs savukārt brēca, ka jāatlīdzinot visiem komitejas locekļiem, kas pieņēmuši luguinus, ja priekšsēdētājam izmaksāšot divdesmit kronas. Beidzot viņš pieprasīja divas kro nas, jo pienākumu pildīšanas laikā esot pasūtījis bifšteku un trīs kausus Plzenas alus. Debates kļuva aizvien versmīgākas. Galu galā visi vienojās, ka labāk piešķirt tikai divām godīgām atraitnēm pa divdesmit kronām nekā pieļaut, ka nauda nonāk necienīgās rokās.

Kad viņi izšķīrās, kapitāls biedrības kasē bija atkal pamazinājies.

Ziemsvētku priekšvakarā biedrības kasē atradās sešdesmit astoņi hclleri, bet uz galda trīssimt divdesmit nabaga atraitņu lūgumi.

— Kungi, — sacīja priekšsēdētājs, — sakarā ar neparedzētiem apstākļiem šogad ziemsvētku pabalsti netiks izsniegti. Vēl jāizlemj jautājums, ko darīt ar atlikušajiem sešdesmit astoņiem lielleriem. Ieteicu, lai tie paliek uz nākamo gadu kā pamats mūsu turpmākajiem labdarīgajiem mērķiem, kuriem es uzsaucu skaļu «lai dzīvo!».

VECĀKU UN BERNU SAVSTARPĒJAS ATTIEKSMES

Skolotājs Svolba bija jau izdevis vairākas grāmalas par vecāku un bērnu sabiedriskajām atlieksmēm, pierādīdams, ka pēc neapstrīdamām pazīmēm vecāku un bērnu savstarpējās saites ir visdabiskākā saikne starp cilvēkiem.

Skolotāju Svolbu uzskatīja par lielu īpatni. So slavu viņam sagādāja vairākas dažādās biedrībās, piemēram, žurnāla «Ģimene» noorganizētajā «Sieviešu klubā» nolasītās lekcijas, bet it sevišķi minētā žurnāla pirmajā numurā ievietotais ievadraksts, kurā Svolba, atsaukdamies uz veco Veimāras galma ceremonij- mcistaru un kambarsulaini Ādolfu Knigi un piedevām uz nelaimīgo Dr. Gūtu llradā, pierādīja, ka bērni ir neapstrīdama atvase no tās pašas cilts, pie kuras pieder vecāki, un ka šo loģisko sakarību nedrīkst novērtēt par zemu.

Svolbas zinātnieka slava tomēr diezgan bēdīgi ietekmēja viņa karjeru, kaut gan tikai ar aplamu sagadīšanos var izskaidrot to, ka šim plānprātiņam bija uzticēts mācīt ģimnāzistus. Liktenis bija izspēlējis ar viņu ļaunu joku, likdams viņam joprojām dirnēt dažādās ģimnāzijās, kaut gan viņam labāk būtu piederējies pastaigāties jaukā laikā kādas zināmas sanatorijas dārzā.

Augstākās skolu instances mētāja viņu no vienas vietas uz otru, kad viņš jau pietiekami ilgi vienā ģimnāzijā bija čehu valodas stundās skaidrojis, ka vecāki, laizdami pasaulē bērnus, veicina ģimenes saglabāšanu.

Parasti viņš uzdeva ģimnāzistiem filozofiski pedagoģiska rakstura mājas darbus, piemēram, sacerējumu par tematu: «Vai vecākiem ieteicams piedalīties savu bērnu nerātnībās?»

Sie sacerējumi bija par iemeslu skolotāja Svolbas ceļojumiem pa republiku — no ziemeļiem uz dienvidiem, no dienvidiem uz austrumiem, no austrumiem uz rietumiem. Beidzot viņš atkal noenkurojās jaunā vietā, šoreiz republikas dienvidrietumos, un, pirmo reizi ienācis ģimnāzijas piektajā klasē, nolasīja čehu valodas stundā interesantu lekciju saviem audzēkņiem par tematu, ka dēls pazīst savu tēvu kopš savas dzimšanas, skatīdams viņu bez maskas, un ka dēlam jāprot cienīt tēva labās īpašības, lai tēvs nekļūtu viņam antipātisks. Reizē ar to dēlam tomēr jāpatur acīs vecāku vājības un jāizsargās no tām, lai nesāktu tās atdarināt.

No šās lekcijas dabiski izrietēja, ka jaunajiem skolēniem mājās jāraksta sacerējums ar daudzsološu virsrakstu: «Ja arī bērniem ir attaisnojošs iemesls kaunēties par savu vecāku vājībām, viņiem tomēr jābūt saviem vecākiem pateicīgiem». Sakarā ar šo uzdevumu skolotājs nodiktēja viņiem noteiktas tēzes, pieturas punktus, no kuriem vadīties, darbu izpildot:

1.   Manu vecāku nekrietno, negodīgo, nemorālo īpašību, vājību un netikumu uzskaite.

2.   Vai mani vecāki slēpj no manis augšminētos trūkumus?

3.   Kāpēc man pēc iespējas jāslēpj no sabiedrības šie manu vecāku trūkumi?

4.   Kāpēc es nedrīkstu sekot viņu sliktajam paraugam?

5.   Vai starp maniem vecākiem valda nesaticība?

6.   Kāpēc man jāizturas saprātīgi un apdomīgi ģimenes skandālu gadījumos?

— Jā, audzēkņi, — skolotājs Svolba svinīgi noteica, — uzdodot mājas darbus, es vados no pilnīgi jaunas pedagoģiskas sistēmas. Es cenšos tuvināt tēvus un dēlus. Agrāk, mīļie audzēkņi, uzskatīja par nepieļaujamu, ka vecāki palīdz bērniem sagatavot mājas uzdevumus. Es turpretim tieši pastāvu uz to, lai vecāki jums palīdz tos sagatavot, un mans turpmākais uzdevums būs sasaukt vistuvākajā laikā jūsu godāto vecāku sanāksmi, kur referēšu par ģimenes stiprināšanu un izmantošu izdevību, lai apjautātos, ciktāl vecāki palīdz jums mājas uzdevumu sagatavošanā.

Kaut arī piektklasnieku starpā bija drošsirži, kuri jau piekto gadu cīnījās ar visādiem skolotājiem, taču arī viņi kļuva nedroši un nobālēja, redzot šo fanātiķi, kas ar savu izģindušo augumu un runas veidu atgādināja stingro un bargo Savo- narolu, kura ģīmetne vērās viņos no sienas.

Starpbrīdī, kad skolotājs Svolba bija izgājis no klases, piekt- klasnieki vienbalsīgi nolēma, ka skolotājs Svolba ir ķerts, ka no viņa jāpiesargās un, kas attiecas uz šo sacerējumu, tad kategoriski jāatsakās no jebkuras sadarbības ar vecākiem.

II

Kad piektklasnieks Mašeks, apriņķa priekšnieka dēls, pārnāca mājās no skolas, tad rūpīgi noglabāja čehu valodas stundas piezīmes ar zināmajām sešām tēzēm, un pusdienās uz apriņķa priekšnieka jautājumu, kas jauns skolā, vai uzdots kāds mājas darbs un kā viņiem paticis jaunais čehu valodas skolotājs Svolba, atbildēja, ka nekā jauna nav, mājas darbi nav uzdoti un jaunais skolotājs Svolbas kungs ir ļoti simpātisks un patīkams cilvēks.

Apriņķa priekšnieka Mašeka dēlam pēdējā laikā bija visai saspīlētas attieksmes ar tēvu. Apriņķa priekšnieks bija aizliedzis dēlam iestāties futbola komandā «Kvinta A» un pat dzirdēt nebija gribējis par to, ka dēls varētu kļūt par komandas kapteini, ja nopirktu jaunu futbola bumbu.

Tās bija, tā sakot, galvenās vecā un jaunā Mašeka domstarpības, ja neskaita veselu virkni sīkāku nesaprašanos, piemēram, rupju aizliegumu ieslālies skautos, lai varētu tuvākajās brīvdienās piedalīties ekskursijā uz Sumavu.

Apriņķa priekšnieks uzskatīja, ka viņa dēlam trūkst kādas skrūves, jo citādi viņš neprata izskaidrot dēla absolūto vienaldzību pret ticības lietām. Priekšnieks bija ārkārtīgi pārsteigts un sašutis, kad viņam nācās oficiālā ceļā pārliecināties, ka tautas skaitīšanas laikā viņa dēls, paļaudamies uz saviem pilnajiem četrpadsmit gadiem, iestājies «septītās dienas adventistos». Zēns to bija darījis aiz pilnīgi savtīgiem apsvērumiem, jo kāds viņam bija iegalvojis, ka ikviens, iestājoties šai sektā, saņemot divsimt piecdesmit kronas naudā un divpadsmit kilogramus aitas gaļas. Nabaga zēns bija cerējis gaļu pārdot un, pievienojot saņemtajai naudai divsimt piecdesmit kronas, kas iegūtas par atkrišanu no katoļu baznīcas, iegādāties pirmšķirīgu angļu futbola bumbu ar rezerves kameru. Viņš aiz tīri sportiskiem apsvērumiem gribēja iemainīt bumbu pret ticību.

Diemžel viņš rūgti vīlās. «Septītās dienas adventisti» atsūtīja viņam bībeli angļu valodā, dziesmu grāmatu trīsdesmit divās valodās, ieskaitot arī Mašokolumbu cilts nēģeru izloksni, un uzaicinājumu angļu valodā samaksāt divas mārciņas sterliņu mācītajam Makrosncram Prāgā, Haštalskas ielā Nr. 16.

Tāpēc jaunais Mašeks, pēcpusdienā uzgājis augšā savā istabā un atcerēdamies bargo tēvu, kā arī visas nepatikšanas, ko dzīve viņam bija sniegusi, apņēmās atbildēt pilnīgu patiesību uz visiem mājas darba jautājumiem. Viņš nesaudzēs savu tēvu un pieņems kauju tikpat drosmīgi, kā to darīja viņa «Kvinta A» futbola sacīkstē ar Pelhržimovas «Oktāvu B», kaut arī zināja, ka paspēlēs, kas praksē pierādījās ar rezultātu 22 : 3.

Tā nu viņš pilnīgi aukstasinīgi stājās pie darba, sakārtoja materiālu tā. lai varētu atbildēt uz visiem jautājumiem, un rakstīja atbildi uz pirmo jautājumu: «Manu vecāku nekrietno, negodīgo, nemorālo īpašību, vājību un netikumu uzskaite».

«I. Mana māte draudzējas ar inženieri Poupjetu no firmas «Krulilis un Ko», mākslīgo mēslu fabrika. Sis Poupjets prot ļoti izveicīgi tērēt mātes naudu, tāpēc tētis nesen pārskaities kliedza, kalponei dzirdot, ka viņam tas esot līdz kaklam. Ja tētis nebūtu parādā inženierim Poupjclam, tad sen būtu šķīries no mātes. Tēvs pats ik dienas darba laikā apmeklē Mar- kovsku traktieri, kur strādā trīs spindzeles. Ar vienu no tām viņš nesen bija izbraucis zaļumos. Tātad mani vecāki ir viens otra vērti. Kas attiecas uz viņu raksturu, tad māte ir ļoti ātras dabas, pilnīgi nekulturāla, neveltī ne mazākās vērības savām atvasēm un spējīga neganti sadusmoties par gluži nevainīgām, pusaudžu vecumam atbilstošām nerātnībām. Par mājsaimniecību viņa nemaz nerūpējas un labprāt augu dienu dirnētu pie spoguļa, triepdama uz sejas krēmus un pūderus, sukādama matus un mainīdama kleitas kā uz skatuves. Tēvs ir vecs birokrāts, ļoti nekrietna rakstura, ko zina visa pilsēta jau kopš kara laikiem. Rūdāms apriņķa priekšnieks Austrijas valdības laikā, viņš parakstījās kā vācietis «Maschek», bet pēc apvērsuma pārmainīja uzvārdu un nu raksta «Mašeks». Nesen, kad iegriezos pie viņa darba vietā, uz kāpnēm divi apmeklētāji ru- naja, ka tēvs esot tāds pats draņķis republikā, kāds bijis Austrijas monarhijā. Pērngad viņš nelaiķa ķeizara vārdadienā gāja nevis darbā, bet uz baznīcu, un bija briesmīgi pārsteigts, ka baznīca cieti. Tikai pēcpusdienā viņam atausa jēga, kāpēc tas tā. Pret saviem bērniem viņš izturas ļoti nežēlīgi, disciplīnu uztur ar rungas palīdzību un vajā viņus tāpat, kā vajāja kara laikā ikvienu politiski neuzticamu personu savā apriņķī, tas ir, piesienas ik uz soļa. Viņš nenovēl bērniem ne mazāko prieku, necieš vingrošanu un sportu, kalpones līgst tikai no Jihlavas, lai būtu kāds, ar ko mājās runāt vāciski. No traktiera viņš parasti pārnāk galīgi pilnā un lielās bērniem, cik labi vienmēr mācījies, kā saņēmis goda rakstus, kā skolotāji likuši viņam piecniekus, bet nesen mēs uzgājām rakstāmgaldā viņa vecās skolas liecības, tad tur ir tikai daži trijnieki un četrnieki, toties daudz nepietiekamu atzīmju un pēcpārbaudījumi. Tautskolas pirmajā klasē viņš mācījies tik slikti, ka viņu atstājuši uz otro gadu.»

Uz otro jautājumu: «Vai mani vecāki slēpj no manis augšminētos trūkumus?» jaunais Mašeks atbildēja:

«II. Neslēpj. Pie mums viss notiek atklāti un bērniem nekas nepaliek nezināms, jo par visām nekrietnībām, ko paši neredzam, mēs uzzinām no svešiem, kad ierodamies ciemos.»

Uz trešo jautājumu: «Kāpēc man pēc iespējas jāslēpj no sabiedrības šie manu vecāku trūkumi?» viņš atbildēja ar vārdiem, ko patapināja no skolotāja Svolbas šāsdienas lekcijas:

«III. Mums jābūt pateicīgiem par to, ka viņi mūs laiduši pasaulē.»

Atbilde uz jautājumu: «Kāpēc es nedrīkstu sekot viņu sliktajam paraugam?» apriņķa priekšnieka dēlam šķita ļoti grūta, taču viņš tika ar to galā šādi:

«IV. Tāpēc, ka ikvienam dēlain jāvadās no prāta un apdoma, lai pieaudzis izvairītos no vecāku trūkumiem un, iestājies pastāvīgā darbā, varētu rūpēties par sava mazuļa labklājību, kurš bez tādas tēvišķīgas gādības sen jau atdusētos zem velēnām.»

Piektais jautājums: «Vai starp maniem vecākiem valda nesaticība?» neradīja nekādas grūtības:

«V. Mums neviena diena nepaiet bez ķildām un niknām sadursmēm.»

Atbildēt uz sesto jautājumu: «Kāpēc man jāizturas saprātīgi un apdomīgi ģimenes skandālu gadījumā?» Mašekam neizdevās. Kāds, klusiņām pienācis no mugurpuses, uzsita viņam uz pleca. Nelaimīgajam piektklasniekam nebija laika iznīcināt savu darbu. Aiz viņa krēsla stāvēja pats apriņķa priekšnieka kungs. Viņš nupat kā bija pārnācis no traktiera un bija šoreiz aiz tīras nejaušības ļoti labā omā, tā sakot, cilvēkmīlas pārpilns.

— Mīļo zēn, — viņš sacīja tēvišķā maigumā, — nu es redzu, cik tu centīgi strādā. Tu esi tikpat apzinīgs mācībās, kāds biju es, kad saņēmu vienus vienīgus goda rakstus. Skat, cik tev glīts rokraksts, to es nemaz nebiju ievērojis, bet kāpēc tu raksti ar zīmuli? Tas laikam ir uzmetums, jā? — Izņēmis nelaimīgajam dēlam piezīmes 110 rokam, viņš noglāstīja zēnam matus un tikpat mīļi turpināja: — Pagaidi mazliet, manu zēn, gan tu dabūsi to futbola bumbu, varēsi spēlēt futbolu, iestāsies skautos . . .

Viņš sāka žagoties un lapot dēla rokrakstu un jo tālāk, jo lasīja ar lielāku interesi, tikai viņa sejas izteiksme strauji mainījās. Nabaga piektklasnieks sāka pamazām kāpties uz durvju pusi, bet apriņķa priekšnieks taisīja īstu jaguāra lēcienu un notvēra dēlu.

Turpmākā aina labi ilustrēja to. ko nule bija uzrakstījis nelaimīgais zēns: «Pret saviem bērniem viņš izturas ļoti nežēlīgi, disciplīnu uztur ar rungas palīdzību . . .»

Apriņķa priekšnieks salauza uz dēla muguras pēdējo Austrijas kādreizējās slavas palieku — pie parādes mundiera nēsājamo zobenu, ko šai gadījumā bija lietojis rungas vietā…

III

Kad nākamo nedēļu ģimnāzisti nodeva mājas darbus skolotājam Svolbam, apriņķa priekšnieka dēls ar trīcošu roku pasniedza savu burtnīcu, kur pēc virsraksta: «Ja arī bērniem ir attaisnojošs iemesls kaunēties par savu vecāku vājībām, viņiem tomēr jābūt tiem pateicīgiem» bija uzrakstīts: «Jūsu tēzes un jautājumus aizsūtīju dienesta kārtībā izglītības ministrijai novērtēšanai.» Tam sekoja apriņķa priekšnieka pašrocīgais paraksts un apriņķa valdes zīmogs ar izejošo rakstu numuru «S. g. 6272/12 b».

Runā, ka skolotāju Svolbu pārceļot uz Aizkarpatiem.

KINOLOĢIJAS INSTITŪTA SAKUMS UN GALS

Es vienmēr esmu mīlējis dzīvniekus. Bērnībā mēdzu nest mājās peles un reiz pat neaizgāju uz skolu, jo visu dienu rotaļājos ar nosistu kaķi.

Arī čūskas mani interesēja. Reiz mežā, akmeņainā nogāzē, noķēru čūsku un sagudroju nest to uz mājām, lai ieliktu gultā krustmātei Annai, kuru nevarēju ciest. Par laimi tobrīd pagadījās ceļā mežsargs, kurš konstatēja, ka noķertais rāpulis ir odze, nosita to un aiznesa nodot, lai saņemtu likumīgo atlīdzību. No astoņpadsmitā līdz divdesmit ceturtajam dzīvības gadam es veltīju savu mīlu īsti prāviem dzīvniekiem: mani interesēja visādu šķirņu kamieļi un ziloņi.

Laikā no divdesmit ceturtā līdz divdesmit astotajam mūža gadam šīs jūtas pamazām izgaisa un manu vērību piesaistīja ragulopi un zirgi. Es sapņoju par zirgu audzētavu vai Simen- tāles govju fermu. Sis sapnis nelika piepildīts, un man vajadzēja aprobežot savu mīlu ar mazāka apmēra dzīvniekiem. Es izvēlējos suņus, nevis kaķus. Kad man apritēja trīsdesmit gadu, starp mani un maniem tuviniekiem radās zināmas domstarpības. Man pārmeta, ka es nedzīvojot tā, kā cilvēkiem pienākas, un līdz šim neesot papūlējies nostāties pats uz savām kājām. Aši izlēmis, es paziņoju viņiem, ka aiz mīlas uz dzīvniekiem sākšu tirgoties ar suņiem.

Jāatzīstas, ka šis lēmums tuviniekiem nekādu prieku nesagādāja.

Ja kāds grib atvērt tirdzniecības uzņēmumu, tad skaidrs, ka vispirms jāpadomā par attiecīgu nosaukumu, kas spilgti izpaustu uzņēmuma raksturu. Manā gadījumā būtu noderējis termins «suņu audzētava», bet to es nevarēju izmantot, jo kāds mans attāls radinieks kalpoja ministrijā un bulu pret to protestējis.

Vienkāršs nosaukums «suņu pārdotava» man arī nebija pa prātam, jo es gribēju visu tirgošanās lietu pacelt augstāka līmenī. Zinātniskajā vārdnīcā es atradu vārdu «kinoloģija», kas nozīmē «zinātne par suņiem». Todien es gāju garām agronomijas institūtam, un mans liktenis izšķīrās: es nosaucu savu pasākumu par kinoloģijas institūtu. Tas bija lepns, zinātnisks nosaukums, ko es savos plašajos sludinājumos tā paskaidroju: «Suņu audzēšana, pirkšana, pārdošana un apmaiņa uz kino- loģiskiem pamatiem».

Šie plašie sludinājumi, kuros tik bieži atkārtojās vārdi «kino- loģijas institūts», sagādāja man pašam lielu baudu. Es esmu institūta īpašnieks. Kas to nav pārdzīvojis, tas nezina, cik daudz lepnuma un pacilātības sniedz šāda apziņa. Sludinājumos es devu speciālus norādījumus visos jautājumos, kas skāra suņus. Apsolīju katram, kas nopirks no manis duci suņu, vienu kucēnu par velti. Atgādināju, ka suns ir vislabākā dāvana uz vārdadienām, iesvētībām, saderināšanos, kāzām un jubilejām. Bērniem suns ir rotaļlieta, kas nav tik viegli salaužama vai saplēšama. Suns ir uzticīgs pavadonis, kurš neuzbruks jums mežā. Manā audzētavā pārstāvēti visu sugu suņi. Institūtam ir tieši sakari ar ārzemēm un labošanas iestāde nepaklausīgiem suņiem. Manā kinoloģijas institūtā pats negantākais suns divās nedēļās atradinās no rūkšanas un košanas. Ko darīt ar suņiem atvaļinājuma laikā? Nodot tos kinoloģijas institūtā. Kur suns iemācās trīs dienās stāvēt uz pakaļkājām? Kinoloģijas institūtā.

Kad mans tēvocis izlasīja sludinājumu, tad raižu pilns nogrozīja galvu:

— Nē, puis, tu neesi vesels. Saki, vai tev kādreiz nav sāpes pakausī?

Bet es lūkojos ar cerībām nākotnē un, kaut man arī nebija vēl krājumā neviena suņa, nepacietīgi gaidīju pasūtījumus un ar sludinājuma starpniecību meklēju godīgu, centīgu, kara dienestam nepakļautu kalpotāju, kuram nevajadzētu iet armijā tieši tad, kad viņš būs no sirds pieķēries suņiem.

III

Uz manu sludinājumu, kurā meklēju darbinieku suņu kopšanai un pārdošanai, atsaucās milzums personu, un dažas atbildes bija visai iespaidīgas. Kads atvaļināts ciema policists apsolīja iemācīt visus suņus lēkt pār nūju un stāvēt uz galvas, lai tikai pieņemot viņu darbā. Kāds cits rakstīja, ka protot apieties ar suņiem, jo ilgi strādājis par Budejovicu dīriķa palīgu un atlaists tāpēc, ka pārāk mīlīgi izturējies pret kaujamajiem kustoņiem. Trešais, sajaucis kinoloģiju ar ginekoloģiju, rakstīja, ka esot strādājis dzemdību namos un sieviešu klīnikās. Piecpadsmit kandidāti bija beiguši juridisko fakultāti, divpadsmit — skolotāju institutu. Bez tam pienāca vēstule no «Atbrīvoto kriminālnoziedznieku atbalstīšanas biedrības», lai griežoties pie viņiem kalpotāja lietā, jo viņiem esot padomā kāds ļoti labs atbrīvotais, kurš aplaupījis kases. Daži pieteikumi bija dziļu skumju un bezcerības pilni. Piemēram, vairāki sāka pieteikumu tā: «Kaut arī jau iepriekš noteikti zinu, ka šo vietu nedabūšu . . .»

Sai pretendentu barā gadījās kāds, kas zināja spāniešu, angļu, franču, turku, krievu, poļu, horvātu, vācu, ungāru un dāņu valodas. Viena vēstule bija uzrakstīta latīniski.

Beidzot es saņēmu vienkāršu, bet vaļsirdīgu pieprasījumu: «Godātais kungs! Kad varu ierasties darbā? Dziļā cieņā La- dislavs Cižeks, Koširžā, Medržicos.»

Ja kandidāts tā bez aplinkiem jautā, tad man atlika tikai atbildēt, lai ierodas trešdien pulksten astoņos no rīta. Es biju viņam ļoti pateicīgs, ka viņš mani atbrīvojis 110 ilgas un sarežģītas izvēlēšanās.

Trešdien pulksten astoņos no rīta mans jaunais kalpotājs ieradās darbā. Tas bija neliela auguma vīrelis ar bakurētainu seju, ļoti kustīgs. Ieraudzījis mani, viņš sniedza inan roku un jautri sacīja:

— Laiks, acīm redzot, nemaz nedomā noskaidroties, bet es dzirdēju, ka šorīt pulksten septiņos Plzenas prospektā saskrējušies divi tramvaji.

Viņš izvilka no kabatas īsu pīpīti un paziņoja, ka to dabūjis no firmas «Stibrals» šofera un ka smēķējot ungāru tabaku.

Pēc tam viņš darīja man zināmu, ka Nuslē pie Banzeta esot viesmīle ar vārdu Pepina, un apvaicājās, vai mēs neesot gājuši kopā skolā. Tad viņš uzsāka sarunu par kādu āpšu suni, kuru noteikti vajadzētu pārkrāsot, ja mēs to nopirktu, un mazliet izliekt tam kājas.

—    Tātad jūs kaut ko saprotat no suņiem? — es priecīgi jautāju.

—    Kā nu ne, esmu pats tirgojies ar tiem, un tāpēc man jau bijušas darīšanas ar tiesām. Kādreiz vedu uz māju bokseri, pēkšņi kāds kungs aptur mani uz ielas, jo tas esot viņa suns, ko viņš pirms divām stundām pazaudējis uz Ovocnas prospekta. «Kā jūs zināt, ka tas ir jūsu suns?» — «Tāpēc, ka to sauc Mupo. Nāc šurp, Mupo!» ,1us nevarat iedomāties, cik līksmi mans suns metās viņam klāt! «Bosko,» es saucu, «Bosko, fui!» Viņš tikpat priecīgi metās atkal pie manis. Gatavais stulbenis. Pats ļaunākais bija tas, ka es tiesā neatcerējos, ka toreiz biju suni saucis par Bosko. Taču suns atsaucās arī uz vārdu «Bu- berle» un apsveica mani tikpat līksmi. Nu, vai lai eju pameklēt kādu suni?

—    Nē, Cižek, mums būs solīds veikals. Gaidīsim pircēju un aiz gara laika apskatīsim sludinājumus rubrikā «Dzīvnieki», — kas ko pārdod, kādu šķirni . . . Redziet, te kāda dāma grib pārdot gadu vecu baltu špicu telpu trūkuma dēļ. Vai tad špici ir tik lieli, ka aizņem daudz vietas? Aizbrauciet uz Skolas ielu un nopērciet to suni, te jums būs trīsdesmit kronas.

Viņš šķīrās no manis, apgalvojot, ka no lieka neuzkavēšoties nevienu mirkli, bet atgriezās pēc trim stundām un kādā izskatā! Cietā platmalīte uzvilkta pāri ausīm, pats līgojas no vieniem sāniem uz otriem kā vētras laikā uz kuģa klāja, un saujā tur cieši iežņaugtu saiti, kuras gals velkas pa zemi. Es paskatījos uz saites galu. Tur nebija neka.

—    Nu, kā . . . kā jums . . . patīk? Glīta mantiņa, ko? Vai neesmu . . . ātri . . . atpakaļ? — Viņš sāka žagoties, pūlēdamies ienākt pa durvīm iek.šā. — Paskatieties uz ausīm . . . nāe, mu|ķīti… ko tu spirinies? Nemaz negribēja pārdot… — Te viņš atskatījās un saka blenzt uz saites galu. Paņēma to rokās, aptaustīja un žagodamies stostījās: — Pi-pirms stu-stundas vēl bi-bija . ..

Viņš apsēdās, tad nogāzās no krēsla zemē. Tvārstīdamies pie manis, ar pūlēm uzslējās stāvus un svinīgi paziņoja kā nezin kādu brīnumu:

—    Bus aizbēdzis no mums, pagāns.

Viņš atkal atsēdas uz krēsla un sāka krākt.

Tāda bija viņa pirmā diena darbā.

Es raudzījos pa logu ārā uz ielu. Sad tail paskrēja garām kāds suns. Man šķita, ka tie visi ir pārdodami, bet mans blakus sēdētājs drausmīgi krāca mierīga garā. Mēģināju viņu uzmodināt, jo mani vajāja doma, ka tūliņ var ierasties kāds pircējs, kurš nopirktu nevis vienu, bet visus suņus, cik vien to pasaulē ir.

Taču neviens pircējs nerādījās, un modināt Cižeku būtu bijis veltīgi. Es panācu tikai to, ka krācējs reizē ar mani novēlās no sēdekļa. Beidzot pēc trim stundām viņš pats pamodās un, berzēdams acis, aizsmakušā balsī noteica:

—    Tā vien šķiet, ka bušu ko aplam izdarījis.

Viņš sāka atcerēties atsevišķus sīkumus, stāstīt par špieu, cik tas bijis skaists, cik leti saimniece to pārdevusi. Viņš samaksājis tikai desmit kronas, jo iegalvojis, ka suns nonākšot labās rokās. Viņš stāstīja, ka suns neesot gribējis nākt līdzi un tāpēc viņš to iekaustījis. Tad Cižeks pēkšņi sāka runāt par to, ka lejā, Smihovā, iegriezies pie pazīstama traktiernieka, kur sastapis vēl citus paziņas. Dzēruši sazin kādu vīnu un liķierus. Gars gan esot labprātīgs, bet miesa vāja.

—    Labi, — es pārtraucu, — bet es jums iedevu trīsdesmit kronas. Atdodiet man atlikušās divdesmit.

Tas viņu nemaz nesamulsināja:

—    Man patiešām vajadzētu jums atdot divdesmit kronas, bet es gribēju sagādāt jums prieku. Iegriezos vēl Svilianecā un iedevu tur kādam — viņu sauc Kratkijs — desmit kronas rokasnaudas par kucēniem. Viņam ir lieliska, interesanta kuce, un tai drīz būs kucēni. Redzēs gan, kādas sugas tie būs. Galvenais, ka tie jau ir aizrunāti. Tad es gāju gar Paliarku, tur pārdod glītu trušu māti . . .

—    Ko jūs runājat, Cižek, vai tad mēs tirgojamies ar trušiem?

—    Vai tad es sacīju — trusis? — pārjautāja kalpotājs. — Es būšu pārteicies. Es gribēju sacīt: skotu aitu suns, kuce. Arī grūsnēja, un tur es atstāju desmit kronas, tikai nevis par kucēniem, tie paliks īpašniekam, bet par kuci. To mēs pievāksim, līdzko piedzims kucēni. Tad es gāju pa Krocinas ielu . ..

—    Jums jau vairs nebija naudas . . .

—    Jā, pareizi, naudas man vairs nebija. Ja man būtu bijusi nauda, tad tur kads Novāks pārdod lielu, pinkainu suni. Es butu iedevis rokasnaudu, lai arī tas būtu mums aizrunāts. Bet nu es celšos un iešu atkal uz Skolas ielu. Tas špics, kas man aizbēga, būs atgriezies mājās. Pēc stundas būšu atpakaļ.

Cižeks turēja vārdu. Pēc nepilnas stundas viņš bija atpakaļ, pilnīgi skaidrā prātā un aizelsies. Man par lielu pārsteigumu viņš bija atvedis melnu špicu.

—   Nelaimīgais, — es iesaucos, — sludinājumā taču bija minēts balts špics!

Izbrīnījies viņš mirkli vērās sunī, tad, neteicis ne vārda, apsviedās un metās ar visu suni ārā. Pēc divām stundām viņš atkal bija klāt, šoreiz ar netīru, dubļos novārtījušos baltu špicu, kurš izskatījās pēc īsta mežoņa.

—    Ar to melno man iznāca pārskatīšanās, — viņš paskaidroja. — Tai dāmai Skolas ielā bija divi špici — melns un balts. Viņa tā nopriecājās, kad es melno aizvedu atpakaļ.

Es pametu skatienu uz atvestā suņa numuru, kas karājās pie kakTa saites. Suns bija no Zižkovas. Man bija tā ap sirdi, ka es būtu varējis apraudāties, tomēr savaldījos. Tikām Cižcks noņēma skārda ripuļi ar numuru, piezīmēdams, ka to atstāt būlu bīstami.

Nakti mani pamodināja skrāpēšanās pie durvīm. Es atvēru tās un ieraudzīju veco paziņu — melno špicu, kurš, priecīgi ķilkstēdams, ieskrēja iekšā, acīm redzot, noilgojies pēc mums, jo mājas viņam bija tālu. Lai nu šā vai tā, taču mums tagad bija divi suņi un vajadzēja tikai pircēja.

IV

Pircējs ieradās otrā rītā ap desmitiem.

—    Kur tad jūsu suņi? — viņš jautāja, skatīdamies visapkārt.

—    Es tos neturu šeit, — es atbildēju. — Te man pašlaik ir tikai divi pašaudzēti špici, melns un balts, kurus esmu pārdevis Brandistas erchercoga kungam. Suņus turu uz laukiem, lai tie vienmēr būtu svaigā gaisā, tālāk no blusām un bakām, no kā tos pilsētā nenosargās pats rūpīgākais suņu tirgotāj,s. Mūsu kinoloģijas institūta galvenais princips ir dot suņiem iespēju brīvi izskraidīties, un ciemā, kur atrodas mūsu suņu audzētava, kalpotājs ik rītu izlaiž tos ārā un tie atgriežas tikai vakarā. Tas ir visai izdevīgi, jo suņi pierod pie patstāvības, augu dienu paši meklēdami sev barību. Mēs nomājam suņu vajadzībām plašus meža gabalus, kur tiem pieejami dažādi medījumi. Jums vajadzētu redzēt to komisko skatu, kad tāds pun- durpinčeris dzenas pakaļ zaķim!

Pircējam tas ļoti palika, jo viņš atzinīgi palocīja galvu un tad jautāja:

—    Tātad jums ir pārdodami arī īsti nikni suņi, kas iedresēti mājas sargāšanai?

—     O jā. Man ir tik neganti suņi, ka es jums pat to fotogrāfijas nevaru parādīt, jo tie tik tikko nesaplosīja pašu fotogrāfu. Manā audzētavā ir tādi suņi, kas saplosījuši zagļus.

—     Tieši tādu man vajadzētu! — pircējs nopriecājās. — Man ir malkas tirgotava, un ziemu man ļoti noderētu labs suns par sargu. Vai jūs nevarētu rīt līdz pēcpusdienai atvest kādu suni no audzētavas, lai es dabūtu to apskatīt?

—     Lūdzu, katrā laikā. Tūliņ aizsūtīšu kalpotāju tam pakaļ. Cižek!

Cižeks parādījās un ar laipnu smaidu uz lūpām apvaicājās pircējam, vai viņi abi jau neesot kaut kur redzējušies.

—     Cižek, — es pārtraucu viņu, zīmīgi pamādams, — aizbrauciet tūliņ pēc tā visniknākā suņa, — nu, kā to sauea?

—    Fabiāns, — Cižeks nesatricināmā mierā atbildēja.

—     Māte lleksa. Briesmīgs suns. Saplosījis un aprijis divus bērnus — aiz pārskatīšanās suni bija atstājuši pie bērniem, lai viņi parotaļājas, un šie bija gribējuši kāpt sunim mugurā. Kas attiecas uz rokasnaudu .. .

—     Jā, jā, — pircējs attapās. — Te jums būs četrdesmit kronas. Un cik pavisam jāmaksā?

—    Simts kronas un viens guldenis, — Cižeks atbildēja.

—    Mums ir arī lētāks suns par astoņdesmit kronām, bet tas nokoda tikai trīs pirkstus kādam kungam, kurš gribēja to paglaudīt.

—    Nē, tad es ņemu to negantāko.

Un Cižeks, dabūjis četrdesmit kronas rokasnaudas, devās meklēt niknu suni. Pievakarē viņš atveda grūtsirdīga izskata mirlu, kas tikko cilāja kajas.

—    Tas taču ir pie sprāgšanas! — es šausmās izsaucos.

—     Toties lēts, — Cižeks attrauca. — Es satiku miesnieku, kurš veda šo suni pie dīriķa, jo suns negribot vairs vilkt ratiņus un sākot kost. Tāpēc es nodomāju, ka no tā iznāks labs mājas sargs. Un, ja malkas tirgotavā ielavās zaglis ar galvu, tad viņš šo suni noindēs, un tirgotājs ieradīsies pie muins pēc jauna suņa.

Kādu laiciņu mēs debatējām par šo jautājumu, tad Cižeks izsukāja sunim spalvu un mēs izvārījām rīsu viru ar kauliem. Suns izlaka divus katliņus, taču joprojām izskatījās tikpat gurds un bēdīgs. Viņš laizīja mums kurpes, vienaldzīgi slaistījās pa istabu un, acīm redzot, skuma, ka saimnieks nav to aizvedis pie dīriķa.

Cižeks vēl izmēģināja kādu triku, lai padarītu suni baismīgāku. Tā kā suns bija ruds ar baltiem, teju pat sirmiem plankumiem, tad Cižeks tam uzvilka ar tušu lielas melnas svītras, tā ka suns izskatījās pēc īstas biēnas.

Pircējs, ieradies otrā dienā, pārbijies atsprāga atpakaļ, ieraudzījis tādu izdzimteni.

—    Kāds šaušalīgs suns! — viņš izsaucās.

—   Mājiniekiem tas neko nedarīs. To sauc par Foksu. Pamēģiniet to noglaudīt.

Pircējs turējās pretī. Mēs vārda pilnā nozīmē vilkšus pievilkām viņu pie šī briesmoņa un piespiedām noglaudīt sunim galvu. Negantais suns nolaizīja viņam roku un sekoja jaunajam saimniekam ka jērs.

Nakti šā kunga malkas tirgotavu zagļi iztīrīja līdz pēdējai pagalei.

V

Tuvojās ziemsvētki. Mēs tikmēr ar ūdeņraža pārskābes palīdzību pārkrāsojām melno špicu dzeltenu, bet balto ar sudraba nitrāta šķīdumu pataisījām melnu. Sīs operācijas laikā abi suņi tik nešpetni kauca, ka radās iespaids, it kā kinoloģijas institūta rīcībā ir nevis divi, bet vismaz sešdesmit suņi.

Toties kucēnu mums bija bez sava gala. Cižekam nedeva miera iedoma, ka kucēni ir materiālās labklājības pamats, un viņš sāka nest mājās mēteļa kabatās sabāztus kucēnus. Es viņu aizsūtu pēc (loga, viņš man atnes āpšu suņa kucēnus, aizsūtu pēc pinčera, viņš atnes foksterjera kucēnu. Mums bija krājumā trīsdesmit kucēni un iemaksātas simt divdesmit kronas rokasnaudas.

Man ienāca prātā izmantot priekšsvētku laiku, noīrēt Prāgā, Ferdinanda ielā, veikala telpas, izlikt skatlogā egli, ar lentēm izrotātus kucēnus un uzrakstu: «Jus sagādāsiet saviem bērniem visskaistāko ziemsvētku dāvanu, ja nopirksiet viņiem glītu, veselīgu kucēnu.»

Telpas es noīrēju. Tas notika nedēļu pirms svētkiem.

—    Cižek, — es sacīju, — aizvediet kucēnus uz mūsu veikalu Ferdinanda ielā, nopērciet glītāku un prāvāku egli, novietojiet kucēnus labi efektīgi skatlogā, nopērciet sūnas. . . īsi sakot, es paļaujos uz jums, ka viss bus gaumīgi iekārtots. Vai saprotat?

—   Skaidrs. Es jums sagādāšu lielu prieku.

Cižeks salika kucēnus kastītēs, iekrāva rokas ratiņos un aizveda. Pēcpusdienā es aizgāju paskatīties, kā dekorēts skatlogs un kādu prieku Cižeks būs man sagādājis.

Ieraudzījis iztālim milzu pūli pie skatloga, es nopratu, ka kucēni radījuši lielu interesi. Taču, piegājis tuvāk, izdzirdēju pūlī sašutuma pilnus saucienus:

—    Kads zvēriskums! Kur policija? Kā var ko tādu pieļaut?

Kad es izlauzos cauri pūlim tuvāk skatlogam, man kājas

saļodzījās.

Cižeks lielākā efekta labad bija sakāris divus dučus kucēnu lielās svētku egles zaros kā konfektes. Nabadziņi bija izkāruši mēles kā viduslaiku laupītāji, uzrauti pie kāķa. Zem egles bija uzraksts: «Jūs sagādāsiet saviem bērniem visskaistāko ziemsvētku dāvanu, ja nopirksiet viņiem glītu, veselīgu kucēnu.»

Tāds bija kinoloģijas institūta gals.

KĀ UZVESTIES MĀJĀS, UZ IELAS, IESTĀDĒS, VEIKALOS, TEĀTROS, LIDMAŠĪNĀS UN FUTBOLA SACĪKSTĒS

Šis raksts domāts tiem, kam nav laika staigāt uz lekcijām par kulturālu uzvešanos, lasīt grāmatas par smalko toni un apmeklēt kursus, kas sarīkoti Prāgas pilsētas pašvaldības delegācijai pirms braukšanas uz Parīzi.

Rakstā patiešām pasacīts kaut kas jauns, tā ka to ar mierīgu sirdsapziņu var ieteikt izlasīt visiem. Te sakopoti padomi un aizrādījumi, kurus neatradīs ne augšminētajās lekcijās un grāmatās, ne kursos. Domāju, ka virsraksts izvēlēts pareizi: «Kā uzvesties mājās, uz ielas, iestādēs, veikalos, teātros, lidmašīnās un futbola sacīkstēs.» Ja kādam rodas šaubas, kā uzvesties citās vietās, piemēram, parlamentā, tad lūdzu iesniegt jautājumus rakstiski, jo šādi gadījumi nav iztirzājami publiski.

Mani aizrādījumi un padomi ir īsi, praktiski un visai populāri. Manuprāt, tās ir nepieciešamās prasības, kādas var izvirzīt rokasgrāmatai par smalko toni. Turklāt lūdzu pievērst uzmanību manai smalkjūtībai: es neaicinu jūs apmeklēt manas lekcijas, kā to darītu ikviens cits manā viela. Katrs lasītājs klusībā iepazīsies ar maniem padomiem, un neviens neglūnēs uz viņu, kā tas notiek publiskās lekcijās, kur ikviens klausītājs domā par savu kaimiņu: «Tātad šis arī nezina, kā uzvesties inajās, uz ielas, iestādēs utt.» Tāpat, pirkdami grāmatas par smalko toni, jūs ar to atklāsiet savas audzināšanas robus.

Tāpēc es nolēmu uzrakstīt šo praktiskas nepieciešamības diktēto traktātu un neuzkrītoši ievietot šeit, lai ikviens var ar to iepazīties nepieķerts. Tikai pēc tā izlasīšanas jus, atviegloti no- pūtusies, sacīsiet: «Nu varu riskēt dzīvot sabiedrībā!»

Kā uzvesties mājās

Mājās jāuzvedas pieklājīgi, lai nesagādātu sarūgtinājumu ne sev, ne saviem tuvākiem. Kārtīgs cilvēks nekad nelauž savas mēbeles nakti, lai netraucētu kaimiņus. Viņš to dara dienu, iepriekš ieslēdzis radio, lai neviens nezina, ar ko viņš nodarbojas. Ja mēbeles paņemtas uz nomaksu, tad tās iepriekš apdrošināmas. Kulturāls cilvēks visu dara ar apdomu. Ja viņš dauza pudeles vai traukus, tad met tos uz paklāja, lai apslāpētu troksni un nenovestu līdz izmisumam apakšstāva iemītniekus. Ja dzīvoklis atrodas pirmajā stāvā, tieši virs pagraba, tad, zināms, dauzāmos priekšmetus var mest taisni uz grīdas, tikai jāpārbauda, vai kads nav nogājis pagraba pēc oglēm.

Pret viesiem kārtīgs cilvēks izturas laipni; ja gadījumā sākas kautiņš, tad viņš cenšas izmest viesi no istabas tā, lai neciestu durvis. Lamāties šādos gadījumos drīkst tikai franciski vai angliski, lai izvairītos no nepatīkamām sekām, ja namatēvs nezina nevienu no šīm valodām, tad sviež viesi ārā klusēdams, īsts džentlmenis nekad nepārplēsīs izmestajam viesim vesti un neatraus apkakli. Viņš saķers ar savu labo roku viesa kreisās rokas locītavu un lauzis to atpakaļ, ar kreiso roku sagrābs viesi aiz bikšdibcna un tādā veidā iznesīs no sava dzīvokļa, pieklājīgi palūgdams, lai viesis ar brīvo labo roku attaisa durvis. Ja bokss neizbēgams, tad namatēvs nekad nedrīkst viesa klātbūtnē vilkt nost svārkus. Pilnīgi nepieļaujami, ka viesim pazūd pulkstenis vai naudas maks.

Mājās visiem jāievēro kārtība un tīrība, jāsargās spļaut uz grīdas un griestos. Mūsu māja lai ir mums svēta!

Kā uzvesties uz ielas

Jāiegaumē, ka iela pieder visiem, ne tikai mums vien. Pieklājības noteikumi prasa, lai negrūstām gājējus uz ietves, nenostājamies eeļā nepazīstamām dāmām vai vīriešiem un neplūcamies ielas vidū ar policistiem: tas izdarāms pievārtēs! Tāpat ir ārkārtīgi nepieklājīgi un neglīti dažādi nosaukāt garāmgājējus vai rādīt mēli tiem, kas brauc garām tramvajā, ekipāžā vai mašīnā. Pastaigājoties jāuzmanās, lai neizdauzītu veikalu skatlogus, neizdedzinātu ar papirosu vai cigāru caurus mēteļus tiem, kas iet pa priekšu, neuzkāptu svešam sunim uz astes un neiebāztu roku svešā kabatā. Ja tas tomēr ir noticis, vajag sacīt «pardon, atvainojiet, piedodiet utt.». Mūsu pienākums atvainoties iespējami cēliem vārdiem, lai izvairītos no darīšanām ar tiesu un lai cietušais aiznestu līdzi nevis zilumus, bet pārliecību, ka sastapies ar džentlmeni. Protams, no tā nebūt neizriet, ka mums jākļūst sentimentāliem, piemēram, jākrīt ceļos dāmu priekšā — šādam pasākumam nav labu seku, jo kārtīgam apģērbam ceļgali nedrīkst būt notriepti ar putekļiem. Mums jāapbur mūsu līdzpilsoņi ar nevainojamām manierēm.

Mēs nedrīkstam parādīties uz ielas, atstājuši neaizpogātus zināmus apģērba gabalus, tāpat kurpju saitēm jābūt sasietām un no apakšbikšu galiem nedrīkst nokarāties nekādas auklas. Absolūti nepieklājīgi ir paspert kāju priekšā pretimnākošiem vecākiem vīriešiem vai sievietēm. Katra gadījuma tas jāizdara nemanot, lai nevērstu pret sevi viņu sašutumu. Pret pusmūža cilvēkiem jāizturas ar cieņu, godbijīgi jāpalokās un laipni jāuzsmaida visiem, kas par mums vecāki. Ja mēs neesam skaidrībā, vai pretimnācējs kungs resp. dāma ir vecāki par mums, tad jāpieiet klāt un godprātīgi jāapvaicājas, kurā gadā viņi ir dzimuši.

Vārtīties uz ietves nav pieļaujams.

Kā uzvesties iestādē

Sperot kāju pār iestādes slieksni, jāsasveicinās ar visiem klātesošiem, laipni pamājot ar roku. Tad jāapstaiga visi ierēdņi pēc kārtas un tikmēr jāizjautā par viņu veselību, dzīves vietu un izpeļņu, kamēr kāds lugs paskaidrot, kas mums īsti vajadzīgs. Takta izjūta prasa, lai nevienam neuzmācamies. Nav pieļaujams atklāti piedāvāt ierēdņiem papirosus vai cigārus. Tas ir pretdabiski. Dot kukuli ierēdņiem vajag ārkārtīgi smalkjūtīgi. Nauda ieliekama sārtā aploksnē, lai rastos iespaids, ka te ir kāda mīlas intriga.

Ja esam iestādē sacēluši traci, tad jācenšas nemanītiem nozust. Ja nevar izvairīties no kautiņa, tad nedrīkst lietot neatļautus paņēmienus. Iestādē šaudīt ar revolveri nav pieļaujams. Ja ierodas policists, tad cīņā ar viņu jālieto džiudžitsa paņēmieni. Vienmēr jāpatur prātā, ka iestādes darbinieku simpātijas iegūstamas tikai ar korektu, kulturālu uzvešanos. Zagt mēteļus iestādēs nedrīkst.

Kā uzvesties veikalos

Iegājuši veikalā, pieklājīgi un godbijīgi apvaicājieties par preču cenām, necenšoties iekniebt pārdevējai vaigā vai familiāri uzsist pārdevējam uz pleca. Tad pieejiet pie veikala direktora, pasniedziet savu vizītkarti un palūdziet atļauju uzsmēķēt. Nav taktiski mēģināt izdibināt, cik viņš nopelna, aizlaizdams preci «pa kreiso». Izrunājušies ar viņu, sirsnīgi paspiediet viņam roku un, atgriezušies veikalā, pastāstiet kalpotājiem un pircējiem dažas gadījumam piemērotas anekdotes, .la jūs lūdz veikalu atstāt, tad paklanieties ar īstam džentlmenim raksturīgu cieņu visiem klātesošiem un pamazām kāpieties uz durvju pusi, pūloties nenodarīt nekādu kaiti uzbrucējiem. Ja burzmā gadās izdauzīt kādam degunu, tad atvainojieties rakstiski, līdzko jūs izlaiž no policijas iecirkņa.

Nav pieļaujams izmantot paniku, lai izzagtu naudu no kases.

Kā uzvesties teātrī

Ja gribat, lai teātris izkopj mūsu cildenās dziņas, tad ne- ierodieties izrādē piedzērušies. Ja tomēr esat iedzērušies, tad pielūkojiet, ka nenokrltat no galerijas parterā un tādējādi netraucējat izrādes noskaņoto gaitu. Nedrīkst pilnā kaklā bārties ar kaimiņiem, izrādes laikā skaļi lasīt avīzes, bļaustīties vai operā dziedāt lidzi māksliniekiem. Lobot balkonā apelsīnu, nemetiet mizas lejup parterā, bet zem sava sēdekļa. Ja paņemta līdzi pudele alus, pacentieties izrādes laikā izvilkt aizbāzni bez lieka trokšņa. Aizbāzni nemetiet uz skatuvi. Ja esat paņēmuši teātra binokli, atdodiet to pēc izrādes garderobistei un, ja sadomājat ieķīlāt to lombardā, tad aizsūtiet viņai lombarda kvīti. Uz aploksnes katrā ziņā jāuzliek marka. Ja izrādes laikā jums ienāk prātā smēķēt, pielukojiet, ka neizceļas ugunsgrēks. Ar ataicināto policistu jālamājas nevis skatītāju zālē, bet gaitenī. Ja jums izdevies nokļūt aiz kulisēm aktieru ģērbtuvē, tad pa- lieniet zem galda, lai aktrises pārģērbdamās nenobīstas no jums.

Kā uzvesties lidmašīnā

īsts džentlmenis pat tūkstoš seši simti metru augstumā nerunā rupjības. I'inns lidojuma viņš aizraksta kreditoriem draudzīgas vēstules, kurās atvadās no tiem un atvainojas, ka uzņēmies tik bīstamu ceļojumu. Krītot no lidmašīnas, jāpielūko, ka neuzgāžas kādam uz galvas. Katram gadījumam pirms izlidošanas jāuzraksta uz savas vizītkartes: «Lūdzu, atvainojiet!»

Spļaut no lidmašīnas uz zemeslodi nav pieļaujams.

Kā uzvesties futbola sacīkstēs

Nav pieļaujams durstīt tiesnesi ar sarūsējušu nazi.

Noslēgums

Kaut arī augšminētie padomi nav pilnīgi un tanīs daudz kā vēl trukst, esmu pārliecināts, ka tos viegli apgūt un iegaumēt. Sis īsais palīglīdzeklis, kas satur smalka toņa galvenos noteikumus, jāiegādā ikvienai ģimenei. Es arī lūdzu skolu pārvaldi un izglītības ministriju pasekot, lai skolu jaunatne tiek audzināta manu padomu un aizrādījumu garā. Tāpat ieteicu ievietot manu rakstu skolu mācības grāmatās. No honorāra atsakos par labu trūkumā nonākušu džentlmeņu fondam.

BĀRABĒRNS UN VIŅA NOSLĒPUMAINĀ MĀTE

Aizkustinošs stāsts par mietpilsoniskās preses tikumiem

I n o d a ļ a Zilacainais bārabērns

viņa saucās Tonička un nepazina tēva un mātes mīlestības ™ siltumu. Viņa iestājās darbā kādā tirgotavā. Un tur gāja iepirkties godīgas avīzes redaktora kalpone.

Bija iestājusies tukšā sezona. Nebija par ko rakstīt.

Sai Toničkai bija zilas acis . . .

Man aiz raudām izkrita spalva no rokām . . .

II nodaļa Pastnieks ar naudu

Pastnieks un naudas iznēsātājs Jans Hromada (četrdesmit piecus gadus vecs, labi saglabajies, katolis, precejies, dzimis Kolinas apriņķī, Libicē pie Elbas; īpašas pazīmes: dzimumzīme lejpus nabas) ienāca raitā solī tirgotavā, kur kalpoja bārabērns.

—        Vai Tonička ir šeit? — viņš jautāja drebošā balsī, jo bija jau izlasījis, kas rakstīts naudas pārvedumā.

—        Seit, — drebošā balsī atbildēja tirgotājs, kad pastnieks, balsij aizraujoties, bija piemetinājis: — Es viņai atnesu simt kronu.

Uz pārveduma bija rakstīts: «Mīļais bērns! Piedod, man nav vairs spēka klusēt. Es esmu lava mate, kas ar tevi jau runājusi. Mana sirds lūst. Esi centīga un paļaujies uz dievu to

kungu. Viņš tevi nepametīs. Pagaidām saņem simt kronu. Tava māte.»

Kati Toničkai to izlasīja priekšā, viņa izmeta no rokām trīslitru pudeli ar spirtu, kas izplūda pa visu telpu. Viņa to varēja atjauties, jo viņai bija simt kronu.

III nodaļa Pensionāra Pavilka vīrišķīgā rīcība

Nākošajā mirklī tirgotavā ienāca sešdesmit piecus gadus vecais pensionārs Jozefs Teodors Pavliks. Viņam rokā bija degošs cigārs. Ieraudzījis, ka tirgotavā izliets denaturāts, pensionārs vīrišķīgi izmeta degošo cigāru pa vaļējo logu kādam nejaušam garāmgājējam uz galvas. Sī rīcība pelna vislielāko apbrīnu kā neparastas aukstasinības un drosmes apliecinājums. Denaturāts taču būtu varējis aizdegties, un, tā kā tirgotavā atradās arī liels balons ar benzīnu, tad mūsu aizkustinošais stāsts būtu palicis bez turpinājuma. Tas būtu beidzies ar pārogļotiem līķiem nodegušajā tirgotavā. Turklāt minētā pensionāra rīcība ir vēl jo vairāk pelnījusi atzinību tāpēc, ka viņš ar savu ātro attapību izglāba valsts ierēdni — pastnieku.

Tirdzniecības ministrija uzsauc šim cildenajam vīram: — Lai dievs tev to atmaksā!

Kad pensionārs Pavliks iznāca no tirgotavas, tad neatrada vairs savu cigāru. To bija izsmēķējis garāmgājējs, kam tas bija uzkritis uz galvas.

IV nodaļa Komersanta komersanliskā rīciba

Kad Tonička bija saņēmusi savas simt kronas, tirgotavas īpašnieks pēc stundas ceturkšņa iznāca uz ielas. Viņš nopirka tramvaja biļeti un nobrauca līdz tās avīzes redakcijai, kuras redaktoram bija kalpone, kas nāca iepirkties tai tirgotavā, kuras īpašnieks patlaban devās pie šī redaktora. Kā redzat, viss iet kā pēc pasūtījuma.

Viņš runāja ar redaktoru vai veselu stundu. Redaktors staroja. Tāds aizkustinošs gadījums ir tieši laikā, kad iestājusies tukšā sezona.

— Tas būs rītdienas numurā, — redaktors sacīja, atvadīdamies no tirgotāja, — un es saukšu jūs pilnā vārdā.

Pēc tatn tirgotājs iegriezās sludinājumu nodaļā un pasūtīja uz rītdienu sludinājumu redzamā vietā.

Todien viņa ieņēmumi nepārsniedza parastos.

V nodaļa Raksta «Noslēpumainā māte» sekas

Redaktors turēja vārdu. Otrā dienā avīzē parādījās raksts «Noslēpumainā māte». Vairāk nekā trīs slejas. Asarainais ievads bija sakombinēts no Marlitas, Karlēnas, Svarcas un citu raudulīgu ģimenes romānu autoru darbiem. Tālāk sekoja To- ničkas pašreizējā aizgādņa uzvārds un adrese: tirgotājs Vac- lavs Zēmans, Kaminska ielā Nr. 18.

Pēdējā lappusē bija starp citu arī šāds sludinājums:

«Vaclavs Zēmans, koloniālpreču veikala īpašnieks Kaminska ielā Nr. 18, pagodinās pievērst cienījamo pircēju uzmanību lielajai preču izvēlei savā tirgotavā. Siers, desas, gaļas un zivju konservi. Pirmšķirīgs vīns, sarkanais un baltais, 1 kronu litrā. Lielisks kafijas maisījums par 2 kronām 20 hclleriem, vislētākais cukurs. Litrs ruma, sākot no 80 belleriem. Vienmēr svaigs galda sviests.»

Todien visas Vinohradu sievas un meičas gribēja redzēt To- ničku un izraudāties kopā ar viņu.

Tirgotavā raudāja no rīta līdz vakaram. Toničkai pietrūka asaru, viņai vajadzēja ieskriet pieliekamā un saosties sīpolus, lai varētu atkal liet asaras.

Daži vecāki kungi knieba viņai vaidziņos. Nedomājiet neko ļaunu: Toničkai bija tikai piecpadsmit gadu. Vispārējās raudās bija dzirdami saucieni:

— Dodiet man kilo kafijas! Man pieci kilo cukura! Litru ruma! Pudeli vīna!

Vaclavs Zēmans nespēja vien apkalpot pircējus. Vajadzēja pieņemt palīgu. Ari viņa sieva strādāja vaiga sviedros. Vino- hradu sievas un meičas iepirkās veselai nedēļai. Vakarā ap pulksten desmitiem, kad jau slēdza ciet, ieradās kāda noraudājusies dāma kaut kur no Modržaniem. Tā kā nekādu preču vairs nebija, tad viņai pārdeva vecu vara svaru bumbu.

Avīzes numuru ar rakstu «Noslēpumainā māte» pārdeva par desmittūkstoš eksemplāriem vairāk.

VI nodaļa Kurlmēmā kalpone

Lielāka efekta labad izrādījās, ka sieviete, kas dzemdību namā bija laidusi pasaulē Toničku, bija izmantojusi kādas kurlmēmas kalpones darba grāmatiņu. Kurlmēmā ar žestiem apzvērēja, ka viņa neesot Toničkas māte. Tas, ka viņa kurlmēma, ārkārtīgi sarūgtināja redaktoru, jo pilnīgi dabiski, ka viņš nevarēja ar kalponi sarunāties. Un viņš taču bija savas avīzes pastāvīgajā nodalījumā «Noslēpumainā māte un bārabērns» jau sagatavojis slejai virsrakstu «Saruna ar šķietamo, neīsto māti».

Vairākas Vinohradu dāmas un meičas atsūtīja kurlmēmajai kalponei pastkartes.

Prokurors iesniedza sūdzību, ka kurlmēmā kalpone apkrāpusi pilsētas varas orgānus, jo nav dzemdējusi, kaut gan saskaņā ar atzīmi darba grāmatiņā viņai vajadzējis dzemdēt. Kalpone negāja vis pie advokāta, bet aizbrauca uz Svēto kalnu, atstādama mājās zīmīti, kura visiem sagādāja pārsteigumu un tika tūliņ nogādāta redaktoram:

— Braucu sūdzēt grēkus!

Policijas pārvalde izsūtīja kurlmēmajai kalponei nopakaļ divus detektīvus, pārģērbušos par garīdzniekiem.

VII nodaļa Jaunas vēstules, jauni atklājumi un jaunas komerciālās operācijas

Tonička ik dienas saņēma vēstules no «noslēpumainās mātes». Pans Vaclavs Zēmans godīgi nesa tās uz redakciju, kur tās iespieda ar piemērotām nopūtām.

Pieci pastkaršu gatavotāji vajāja Toničku ar saviem fotoaparātiem.

Viri sāka turēt aizdomās savas sievas, pratināt un zvērināt tās, vai tikai viņam nav bijuši mīļākie pirms kāzām.

Kāds vīrs, atradis kasē simt kronu lielu iztrūkumu un turēdams aizdomās sievu, ka tā nosūtījusi šo summu Toničkai, paņēma bārdasnazi, noskuvās un devās pieprasīt laulības šķiršanu.

Tikmēr Toničkai bija iekrājušās četrsimt kronas, un sētniece sāka viņu uzrunāt par jaunkundzi.

Toničkai iegribējās valkāt garu kleitu, un viņa raudāja, kad to nedabūja.

Toties viņa saņēma jaunu vēstuli no savas noslēpumainās mātes: «Mīļā Tonička, es zinu, ka Tu raudi, bet nevaru nekādi Tev palīdzēt. Paļaujies uz dievu to kungu un esi krietna. No- sutu Tev 30 kronas. Tava nelaimīgā māte.»

Arī šo vēstuli publicēja. Skauģi runāja:

— Par četriem simtiem es arī būtu ar mieru tēlot bārabērnu.

Kāds izbijis mežsargs, uzstādamies kā Toničkas uzticības persona, ievietoja avīzēs sludinājumu: «Briedis nepazīst tuberkulozi, jo prot uzmeklēt mežā zāli, kas sastāda galveno saturu «meža tējai un uzlievei», ko ražo bijušais mežsargs Suminskis Kaminska ielā Nr. 26. Daudz pateicības vēstuļu no Amerikas, Austrālijas, Jaunzēlandes, Korsikas salas, Mihles, Londonas, Parīzes un Podebradiem.»

VIII nodaļa Padomi un apsvērumi

Avīzes redakcijā pastāvīgajai nodaļai «Bārabērns un noslēpumainā māte» pienāca daudz vēstuļu. Divu nedēļu laikā jau bija uzkrājušās tūkstoš divi simti piecdesmit sešas. Tanis bija padomi, apsvērumi, atgādinājumi un brīdinājumi.

Rakstīja, lai Tonička uzmanās un neiet viena ārā uz ielas. Kāds apgalvoja, ka Toničku gribot padarīt vājprātīgu. Kādā nolūkā, to viņš nepaskaidroja.

Beidzot avīze publicēja svarīgu paziņojumu — lūgumu noslēpumainajai mātei atklāt savu inkognito. Lūgums bija aizkustinošs. Tas bija sastādīts, izmantojot sentimentālus romānus un asarainus stāstus, patapinot no tiem veselas rindkopas.

Ielās bija redzami raudošu ļaužu pūļi. Sešas personas sajuka prātā aiz žēlabām un asarām. Trīsdesmit Vinobradu dāmas un meičas kļuva aklas. Sievietes raudaja visā Cebijā. Mātes spieda pie sirds savus puisēnus un meitenes. Pieci puikas un seši skuķi noslāpa šais apkampienos.

Kāds apdāvināts dzejnieks laida pasaulē jaunu muļķīgu gara produkciju: dziesmu par bārabērnu. To d/.iedāja pēc melodijas «Zilās acis».

Vinohradu dāmas un meičas izsacīja vēlēšanos, lai orķestris spēlētu šo dziesmu Vinohradu teātrī. Par noslēpumaino māti dziedāja no rīta līdz vakaram. Dziedātājas gandrīz vai nosita kādu cilvēku, kas, klausoties dziesmā, nebija apraudājies.

Beidzot redakcijā ieradās Toničkas uzticības persona, briežiem un ļaudīm derīgās «meža tējas» ražotājs. Pēc tam avīze publicēja jaunu uzsaukumu noslēpumainajai mātei:

«Lūdzam ierasties meža tējas izgudrotāja dzīvoklī. Garantējam pilnīgu diskrēciju un klusuciešanu. Bijušais mežsargs ar goda vārdu apsolās būt kluss kā kaps. Noslēpumainajai mātei nav vajadzīgs pirkt viņa meža tēju.»

Un vēl pēc dažām dienām parādījās speciāls avīzes izlaidums ar visai sensacionālu paziņojumu.

IX nodaļa Noslēpumainā māte atklāta un diskrēcija saglabāta

Speciāls vakara avīzes izlaidums. Noslēpumainā māte ieradusies meža tējas izgudrotāja dzīvoklī. Saglabāta pilnīga diskrēcija. Avīze rakstīja: «Mēs esam saistīti ar goda vārdu, tāpēc būsim pilnīgi diskrēti. Varam tikai pasacīt, ka dāma, kas ir Toničkas māte, ir- atraitne ar vairākiem bērniem. Mes nenosauksim viņas vārdu, jo esam nosolījušies klusēt. Varam tikai pieminet, ka viņai pieder pašai savs nams netālu no Toničkas dzīves vietas. Mes devām goda vārdu neko neizpaust, tāpēc varam tikai piebilst, ka viņai ir trīsdesmit pieci gadi un viņa domā no jauna precēties. Kā viņa mums paziņoja, Toničkas tēvs ir dzīvs, viņš ir ierēdnis, precējies, un viņam arī ir vairāki bērni. Vairāk sacīt mums neatļauj mūsu solījums pilnīgi klusēt par visu šo lietu. Tomēr tik daudz vēl varam piemetināt, ka šis kungs ārkārtīgi līdzīgs Toničkai, kuras ģīmetni mēs rīt ievietosim mūsu ilustrētajā pielikumā kopā ar uzņēmumu, kas rāda mātes un meitas aizgrābjošo tikšanos.»

Noslēpums bija pilnīgi saglabāts, un vakara avīzes numuru pārdeva 60 000 eksemplāru lielā skaitā.

X nodaļa Tēvs ārkartīgi līdzīgs Toničkai

Toničkas ģīmetnes publicēšanai ilustrētajā pielikumā bija tādas sekas, ka jau agri no rīta frizētavām bija darba pilnas rokas. Precētie daudzbērnu ierēdņi ieradās noskūt bārdas vai apgriezt ūsas. Divi simti precēto daudzbērnu ierēdņu cītīgi slēpa no sievām ilustrēto pielikumu ar Toničkas ģīmetni. Trīssimt sievas pieprasīja laulības šķiršanu, pierādīdamas vīru neuzticību ar viņu ārkārtīgo līdzību Toničkai.

Deviņdesmit vīri atzinās tēva godā.

—    Kas jums nekaiš, jums sieva dzīvo uz laukiem, bet es esmu līdzīgs Toničkai kā izspļauts!

Redakcija sāka saņemt draudu vēstules. Avīze izplatījās vairāk nekā simttūkstoš eksemplāros. Katra čehu ierēdņa sieva nopirka numuru.

Dievs vien zina, ar ko tas viss beigsies. . . Neviens neko nevar pateikt, taču kāds burtlicis man sacīja, ka viņam jau sagatavoti šādi virsraksti: «Toničkas tēvs izmisumā» un «Noslēpumainā māte izdarījusi pašnāvību».

—   Uz to mēs atkal labi pelnīsim, — burtlicis ar smīnu piemetināja.

GLĀBTS

Tas nav svarīgi, par ko Patjalu vajadzēja pakārt. Lai kādi bija viņa noziegumi, taču viņš nevarēja novaldīt smīnu, kad nakti pirms nāves soda viņa kamerā ienāca cietuma uzraugs ar veselu pudeli vīna un krietnu gabalu teļa cepeša.

—   Vai tas man?

—    Jums, jums, — uzraugs līdzcietīgi atbildēja. — Stfēdie- ties nu pēdējo reizi labi krietni. Es jums vēl atnesīšu gurķu salātus, visu uzreiz nevarēju paņemt. Es tūliņ atgriezīšos. Paķeršu baltmaizi arī un būšu mirklī atpakaļ.

Patjals omulīgi piesēdas pie galda un smīnēdams sāka ar baudu ēst teļa cepeti. Ka redzams, viņš bija ciniķis, citiem vārdiem izsakoties, cilvēks ar veselīgu saprātu, kurš centās ņemt no dzīves visu, ko tā varēja dot tais skaitītajās stundās, kuras tiesa bija atstājusi viņa rīcībā.

Tikai viena doma mazliet traucēja viņa labsajūtu, — proti, ka visi tie cilvēki, kas viņam šorīt bija paziņojuši, ka viņa lūgums pēc apžēlošanas noraidīts un sprieduma izpildīšana atlikta uz divdesmit četrām stundām, lai notiesātais varētu pienācīgi sagatavoties uz nāves sodu un nokārtot savas tiesiskās darīšanas, ka visi šie cilvēki, kuri rīt viņu sodīs un pakārs, kuri redzēs viņa nāvi, ka visi šie cilvēki rīt, parīt un vēl ilgi pēc tam dzīvos netraucēti, mierīgi un atgriezīsies pie savām ģimenēm, kamēr viņa, Patjala, vairs nebūs starp dzīvajiem.

Tā prātodams, viņš ēda teļa cepeti, un, kad atnesa salātus un baltmaizi, viņš nopūtās un izsacīja vēlēšanos izsmēķēt kādu pīpi tabakas.

Viņa vajadzībām tūliņ nopirka māla pīpi un tabakas maisījumu — parastos «Trīs karaļus» un knasteru, lai izpīpojas pec patikas. Uzraugs pats pasniedza viņam uzrautu sērkociņu un atgādināja nezaudēt paļaušanos uz dieva bezgalīgo žēlsirdību. Ja arī zemes virsū viss ir pazaudēts, tad vel nekas nav pazaudēts debesīs.

Notiesātais palūdza atnest vēl porciju šķiņķa un litru vīna.

—   Dabūsiet, ko vien gribat, — uzraugs apgalvoja. — Cilvēkiem jūsu stāvoklī mēs neko nežēlojam.

—   Tad atnesiet man vēl divas aknu desas un porciju galerta. Un vēl es gribētu kādu litru melnā alus.

—    Dabūsiet visu, es tūliņ aizsūtīšu pakaļ, — uzraugs laipni atsaucās. — Kāpēc neiepriecināt cilvēku? Dzīve jau tā ir īsa, tāpēc jāņem viss, ko no tās var paņemt.

Kad atnesa pieprasīto, uzraugs vēl brīdi pa filozofēja kopā ar l'atjalu, kurš paziņoja, ka esot pilnīgi apmierināts.

—    Sasodīts, — viņš noteica, kad bija visu apēdis, — man uznāca kāre pēc Debrecinas cepeša, gorgonzolas siera, sardīnēm eļļa un citām delikatesēm.

—    Dabūsiet visu, ko vien vēlaties. Man pašam no sirds prieks, ka jums tā garšo. Ceru, ka jūs pirms rīta nepakārsie- ties. Es jau redzu, ka esat godīgs cilvēks. Un kas jums arī būtu par labumu, Patjala kungs, pakārties agrāk, nekā to nolēmusi tiesa? Es jums saku kā goda vīrs, tā nevajag darīt, nudien, nav ko runāt! Vai negribat vēl pudeli alus vai varbūt divas? Alus šoreiz ir lielisks. Vislabāk to dzert pie siera. Es atnesīšu vēl divas pudeles, bet pie sardīnēm un Debrecinas cepeša piedzeriet vīnu, mīļais draugs. Tas vislabāk sader kopā.

Visu šo gardumu smarža drīz vien piepildīja kameru, un pie šīm bagātībām sēdēja Patjals, kari ēzdams te sieru, te sardīnes un uzdzerdams te alu, te vīnu, kas gadījās pie rokas.

Viņš jautrā prātā atcerējas kādu vakaru, ko tikpat omulīgi bija pavadījis brīvībā kāda meža restorāna verandā, kur aiz rūtīm saules rietā bija mirdzējuši koku zari un lapas un viņam iepretim pie galda bija sēdējis šīs meža paradīzes saimnieks, tāds pats resnis kā šis uzraugs, runājis vienā laidā un skubinājis ēst un dzert tāpat kā šis uzraugs.

—    Pastāstiet man kādu anekdoti, — Patjals lūdza uzraugam, un tas tūliņ saka stāstīt pašu jaunāko anekdoti — visai cūcisku, kā pats izteicās.

Tad Patjals palūdza augļus un konfektes vai labus cepumus ar tasi melnas kafijas.

Viņa lūgumu izpildīja.

Kad viņš bija paēdis, kamerā ienāca cietuma garīdznieks, lai iepriecinātu Patjala dvēseli.

Garīdznieks bija lāga puisis, vienkāršs un patīkams kā visi lie apkārtējie cilvēki, kas bija tik daudz noņēmušies ar Pal- jalu, tiesājuši viņu un rit gatavojās pakārt. Tiem visiem bija jautras sejas un visai patīkama izturēšanās.

— Dievs jūs iepriecinās, puis, — cietuma garīdznieks sacīja, uzsizdams cietumniekam uz pleca. — Rīt agri viss būs nodarīts, nevajag izsamist. Izsūdziet grēkus un verieties ar prieku dieva pasaulē, paļaudamies uz to kungu, jo viņu ielīksmo katrs atgriezīgs grēcinieks. Tie, kas atsakās no grēksūdzes, visu nakti skraida pa kameru, un tas, zināms, nav nekas patīkams, jo galva var plīst aiz sāpēm, bet tie, kas izsūdzējuši grēkus, pavada pēdējo nakti nevainīga bērna miegā. Viņi ir laimīgi! Un es jums teikšu, dārgais, ka arī jūs būsiet laimīgs, šķīstījis savu dvēseli no apgrēcības.

Patjals pēkšņi nobalēja. Šķita, ka visas iekšas sagriežas, viņam kļuva nelabi un gribējās vemt. Viņš locījās un raustījās kā krampjos, uz pieres izspiedās auksti sviedri.

Cietuma garīdznieks nobijās ne pa jokam. Notiesātajam uznāca jauna krampju lēkme. Viņš aiz sāpēm sarāvās kamolā.

Atsteidzās uzraugi un aiznesa viņu uz cietuma slimnīcu. Cietuma ārsti grozīja galvas. Slimniekam sacēlās temperatūra. Pēc pusnakts ārsti paziņoja, ka slima stāvoklis ir bīstams, un vienbalsīgi atzina, ka viņš ir saindējies.

Grūti slimos nekar, tāpēc tonakt karātavas neuzcēla.

Patjalu nekāra, bet izskaloja viņain kuņģi, un barības atlieku analīze parādīja, ka aknu desa saturējusi līķu indi.

Ārsti atzina, ka aknu desā siltuma iespaidā notikusi ķīmiska reakcija, radusies ogļskābes inde un tā veicinājusi strauju saindēšanos.

Attiecīgajā desu veikalā nekavējoties izdarīja pārbaudi un konstatēja, ka desinieks neievēro sanitāros noteikumus un neglabā aknu desas uz ledus. To visu paziņoja prokuroram, kurš ievadīja lietu pret desinieku par cilvēku veselības apdraudēšanu.

Starp cietuma ārstiem, kuri kopa Patjalu, bija kāds jauns, godīgs ārsts, kurš izpētīja Patjala saslimšanas gadījumu visos sīkumos un darīja visu, lai izglābtu Patjala dzīvību, jo slimība bija visai grūta un interesanta.

Dienu un nakti viņš pavadīja pie Patjala gultas un beidzot pēc divām nedēļām varēja papliķēt slimniekam pa muguru un izsaukties:

— Jūs esat glābts!

Otrā dienā Patjalu pakāra, kā pienākas, jo nu viņa organisms varēja izturēt cilpu.

Desinieks, kurš ar savām aknu desām bija par četrpadsmit dienām paildzinājis Patjala dzīvi, tika nosodīts ar trim nedēļām cietumsoda stingrā režīmā par cilvēku veselības apdraudēšanu.

Ārsts, kurš bija izglābis Patjalam dzīvību, izpelnījās priekšniecības uzslavu. ->»

NOTIKUMS ČAGANKURENĀ

Mongolam Sakadžam no balhasu cilts Čagankurenā piederēja pieci kamieļi, divpadsmit zirgi, astoņpadsmit vērši un piecpadsmit auni. Viņam bija arī pašam savs dievs Uison-tambu. Tas atradās jurtas priekšā staba galā. Dievs izskatījās pēc žūpas. Abās puses dievam bija novietoti divi mazāki elki ar izkārtām melēm par cieņas zīmi. Kādu dienu no ziemeļiem uzplūda liels ūdens un aiznesa dievu Uisontambu, divus kamieļus, trīs zirgus, piecus vēršus un četrus aunus.

Nu Sakadža palika bez dieva. Viņš gan tīri labi iztika bez tā, apēzdams pats bļodiņu sautētās prosas, ko parasti ik dienas ziedoja dievam. Agrāk to bija apēdis ubagotājs lama, Uisontambu kalpotājs, kurš staigāja apkārt pa jurtām, čiepdams dievam tam kungam prosu un turklāt baudīdams vispārēju cieņu.

Tolaik pa Cagankurenu ceļoja misionārs Pikē. Tērpies mongoļu gana drēbēs ar dzeltenu bumbiņu virs cepures, viņš sludināja katoļu ticību l'agagolas upes ielejā, ciezdams lielas mokas no kukaiņiem, sauktiem «lu-lakci», tas ir, sarkanajām utīm, kuras viņu stipri apgrūtināja šai misionāra darbā.

Pie tam viņš ievāca no visiem, kam sludinaja jauno mācību, ne vien sapekas — rupja kaluma sīknaudu, bet arī veselām uncēm sudrabu, bez tam iemainīja sabuļu ādas un izpildīja Pekinas lieltirgotāju uzdevumā «jaočang-ti», tas ir, «parādu izspiedēja» pienākumus.

Par ienākumiem no lūgšanām viņš atpirka šās zālainās ielejas ganu parādus, uz ķeizara likumu pamata iedzīvojās procentos no procentiem un nodarbojās ar dažādām intrigām, kuras viņš labi prata savienot ar īsto ticību un rietumu pasaules lūgšanām.

Pašiem lielākajiem mongoļu tautas aplaupītājiem nebija izdevies izplēst no saviem upuriem vairāk par trīssimt procentiem, bet godājamais Pikē izplēsa ne mazāk par piecsimt procentiem, bez parādrakstiem laizdams darbā arī jauno dievu, kuram par godu un slavu skanēja sudraba gabali.

Pike bija apbrīnojami daiļrunīgs. Ortušu zemē viņam bija uzbrukuši laupītāji. Godājamais Pikē ne vien pievērsa viņus kristīgajai ticībai, bet aptīrīja līdz pēdējai sapekai, pašrocīgi uzkārdams katram kakla vara krustiņu. Kopš tā laika Ortu- šas laupītāji sāka uzbrukt karavānām jaunā dieva vārdā.

Kad vēlāk misionārs Pikē, pametis l'agagolas upes ieleju, ieradās halliasu zemē, viņa tirdznieciskās operācijas vairs tik labi neveicās. Viņš labprāt būtu atgriezies dienvidos, taču pārplūdusi upe šķīra viņu no apsolītās zemes tin spieda palikt apvidū, kur jau pirms viņa ierašanās valdīja sīva konkurence. Ķīniešu garīdznieki un Sokpomi lamas bija jau ievākuši nodevas par visu gadu uz priekšu, un nekur vairs nebija jurtas, kur būtu atrodama kaut viena sapeka. Tikai Hobilhanas ielejā, kas slēpās uzkalnos, vēl nebija parādījušies dieva Fo un dieva Samčimičebatu sūtņi. Te arī dzīvoja bez dieva palikušais Sakadža.

Kad godājamais Pikē ieradās šai ielejā, viesmīlīgais Sakadža ieaicināja viņu jurtā un pamieloja ar tēju un pelnos ceptiem auzu miltu plācenīšiem.

—    Lai dievs stāv tev klat, — pateicās misionārs, remdinājis izsalkumu, — un lai dod tev laimi un mieru.

—    Man nav dieva, — Sakadža atbildēja. — Mans dievs

Uisontambu aizpeldēja lielo lietavu laikā. Es pārdošu zirgu un nopirkšu Zilajā pilsētā jaunu dievu.

—    Mans dēls, — Pikē paskaidroja, — Uisontambu nebija īsts dievs, tāpēc ūdens viņu paņēma, jo visuaugstākais, mūžīgais un visuvarenais dievs tā bija pavēlējis. Bez dieva tu nekādi nevari iztikt, tāpēc tu pareizi darīsi, ja viena zirga vietā pārdosi trīs un iegādāsies trejkārt varenāku dievu par Uisontambu, jo tam mūžīgajam patīkami šādi upuri.

Un vēl ilgi tonakt, kamēr nakts putns juens klaigāja ezera malā, godājamais Pikē runāja ar Sakadžu par atteikšanos 110 šās pasaules nīcīgajiem labumiem.

Kad rītausmā abi uzcēlās no kamieļvilnas paklājiem 1111 Sakadža bija pielūdzis Visuvecāko, tas ir, Sauli, Pikē atsāka sarunu:

—    Mīļais dels, nakti tu man sacīji, ka pēc paliem tev vēl palikuši deviņi zirgi. Kāds tev labums no šiem deviņiem zirgiem, ja tev trūkst pazemības un tavā sirdī nemājo mīlestība uz vienīgo īsto dievu, kurš tev sūtījis savu zīmi un brīdinājumu ar paliem, kas aiznesuši tavu neīsto dievu? Pat ja tev būtu tūkstoš zirgu, kāds no tiem labums, ja tā kunga žēlastība nav ar tevi? Tev ir tikai deviņi zirgi, taču pārdod tos, mans dēls, un atdod man saņemto sudrabu, un nealksti pēc nīcīgām bagātībām. Novērs savu sirdi no pasaulīgām mantām, pieķe- ries neredzamiem dārgumiem un posies ceļā ar saviem zirgiem. Es braukšu tev līdzi uz Zilo pilsētu un pats saņemšu naudu par zirgiem, lai pasargātu tevi no mantkāres grēka.

Kad viņi bija pārdevuši pilsētā zirgus, misionārs Pikē noglabāja saņemto naudu jostā, bet Sakadža pēc atgriešanās lūdza viņu uzlikt jaunu dievu staba galā.

—    Vēl nav pienācis īstais laiks, mīļais dēls, — godājamais vīrs atbildēja. — Tu vēl esi miesīgo kārību varā, jo tev ir trīs kamieļi. Posies rīt ceļā, mīļais dēls, jo es tos kamieļus

pārdošu, lai tava acs nemielojas pie viņiem un lai tava auss nepildās ar viņu soļu skaņām.

Un viņi pārdeva kamieļus Zilajā pilsētā, un Pikē, nogla- bādams sudrabu jostā, atbildēja uz Sakadžas jautājumu, vai nu viņam uzstādīšot dievu staba galā:

—    Met pie malas savu pārlieko ziņkāri, jo ar to var nokaitināt dievu. Zini, mīļais dēls, ka vēl nav pienācis īstais laiks, jo tu lielījies dzertuvē «Pie trim pilnībām», ka tev pieder trīspadsmit vērši. Arī visskaistākie vērši ir tikai zūdīšanās un dzīšanās pēc vēja. Tu apsargā tos stepē un nerimis ilgojies, kaut tie barotos un labi justos. Tavā sirdī snauž tik daudz zemisku dziņu, ka tev nepieciešams nožēlot savus grēkus. Nožēla samierinās tevi ar dievu. Neliec savas cerības uz šās zemes lietām, mīļais dēls, un pārdod savus vēršus, jo tas, kas turas ar īstu mīlestību pie dieva, ir vienaldzīgs pret pasaulīgiem priekiem.

Vēršus pārdeva, un Sakadžam palika tikai vienpadsmit aunu.

—   Es tevi nokristīšu, mīļais dēls, — Pikē svinīgi noteica, — un, kad būsim apēduši tos vienpadsmit aunus, tad došos tālāk sludināt īsto ticību.

Viņš nokristīja Sakadžu, un abi mielojās ar aunu gaļu un runāja par jauno ticību.

—    Svētais vīrs, — Sakadža kādu dienu sacīja, norādīdams uz koka krustu, ko Pikē bija pagatavojis pēc kristīšanas un uzstādījis staba galā, — tu saki, ka tā esot tikai zīme, ko tu kā dieva sūtnis esi uzlicis uz šā staba. Es esmu liels grēcinieks, un man nepietiek ar šiem diviem krustiņi sasistajiem dēļiem. Es tevi lūdzu, paliec pie manis vienmēr ka dieva sūtnis, lai manā mājā būtu krietni daudz šīs jaunās ticības.

—    Tas nav iespējams, mans dēls, jo dienvidos Hiahopo un Ufuljenas zemēm līdz šim laupīts prieks baudīt īsto ticību.

—        Es nevaru dzīvot bez tevis, svētais tēv, — Sakadža apbēdināts atbildēja. — Man nepietiek tikai ar dievu staba galā, man gribas, lai tu vienmēr būtu man blakus kā viņa sūtnis.

Kad godajamais l'ikē nakti iemiga, dievbijīgais Sakadža nožņaudza viņu un apraka jurtas priekšā zem staba ar jaunās ticības zīmi, — tās ticības, kas bija apstarojusi viņa mongoļa dvēseli. Misionāra jostā viņš atrada piecreiz vairāk sudraba, nekā godājamais Pikē bija ieņēmis par Sakadžas kamieļiem, zirgiem un vēršiem. Un dieva svētība bija ar katru unci sudraba.

Dievbijīgais Sakadža nopirka piecreiz vairāk kamieļu, zirgu un citu mājlopu, nekā viņam piederēja pirms godājamā Pikē ierašanās, mierīgi sēdēja pie staba, zem kura bija apracis dieva sūtni, lai tas vienmēr būtu pie rokas, kļuva aizvien resnāks jaunās ticības ietekmē un kāva utis, ko agrāk nebija darījis. ticēdams dvēseļu pārceļošanai.

Tikai vienu viņam neizdevās noskaidrot, proti, kāpēc tas misionārs, kas viņu apmeklēja gadu pēc godājamā Pikē aprakšanas zem staba, tik ātri aizauļoja uz dienvidiem, kad Sakadža, priekā starodams, apsveica viņu ar vārdiem:

— Svētais vīrs, uzklausi manu lūgšanu un ienāc manā jurtā. Redzi, zem šā staba man jau ir aprakts viens dieva sūtnis.

Svētais vīrs nesaprata šo kolekcionāra kaislību, ko dievbijīgajam Sakadžam bija iedvesusi pieķeršanās dievam, un izlikās neko nedzirdam, bet Sakadžam neizdevās nocelt viņu no zirga ar lodi.

Tā Sakadžam bija jāapmierinās ar vienu pašu dieva sūtni.

Katastrofa raktuvēs

Pilnīgi saprotams, ka Stalla kundze nolēma pati uzņemties šefību pār sarīkojumu ogļraču ģimeņu labā, kuru apgādnieki bija gājuši bojā viņas vīra raktuvēs. Milila kundze vai pārsprāgs aiz dusmām, ka ūdens nav pārplūdinājis kādu no viņas vīra šahtām, tad šefību varētu uzņemties viņa. Lai Mihla kundzei nebulu iemesla sirdīties, Stalla kundze ieskaitīs viņu rīcības komitejā un pieliks pie puķu pārdošanas. Nē, to uzdevumu viņa labāk atstās savai meitai, kuru saposīs tik greznu, ka visas dāmas aiz skaudības kļūs zaļas.

Žēl gan, ka gājuši bojā tikai četri ogļrači: vai nebūtu lieliski, ja katastrofa būtu prāvāka apjoma, tad gan iznāktu labs sarīkojums! Bet lai ari tā, paldies dieviņam par tām pašām četrām bārajām ģimenēm.

Pats galvenais — lepns tērps. Stalla kundzei jābūt tērptai tā, kā patronesei piederas. Viņa liks šūt kleitu Vīnē. Pie reizes jāpasūta migrēnas zīmulīši pret galvas sāpēm: būs taču milzums ļaužu.

Labi, ka viņa spēj visu paturēt prātā. Sanāksme notiks viņu namā. Sarīkojuma dalībniecēm noorganizēs dejas. Un vēl viena laba ideja: pēc sarīkojuma neliels bankets rīcības komitejas dāmām un kungiem. Vajadzēs uzaicināt arī raktuvju pārvaldnieku. Bet kāpēc neliels bankets? Viena otra draudzene sāks vēl viebties. Nē, viņa sarīkos pamatīgu banketu, lai par to runā ar skaudību. Zināms, las dārgi maksās, bel var jau parunāt ar vīru, lai paceļ ogļu cenas.

Un Stalla kundze aprunājās ar vīru.

—        Nu, zināms, dārgā, — smaidot sacīja Stalla kungs. — Pat ja tavs tērps maksātu tūkstoš kronas, tu to dabūsi. Mums taču kaut kas jādara šo nelaimīgo labā . . .

II

Tātad četri ogļrači bija gājuši bojā. Viņu sievas un bērni trīs dienas un naktis neatkāpās 110 šahtas, kamēr no turienes izcēla ārā satūkušos ķermeņus. Pēc desmit minūtēm ogļrači būtu devušies augšup, lai atgrieztos pie savām ģimenēm, bet tad bija ielauzies ūdens. Viņi bija gājuši bojā šais briesmīgajos, tumšajos, sviedru piesūcinātajos labirintos, kā iet bojā peles, kad ūdens pārplūdina to alas pļavā.

Viņi bija noslīkuši, kamēr sievas vārīja viņiem vakariņas. Kad viņus izcēla no šahtas, sievas neraudāja. Viņām nebija asaru. Viņas bija izraudājušas visas asaras tais bezgalīgajās trijās cerību un izmisuma dienās. Tikai tiem, kas stāvēja viņām blakus, ritēja asaras no acīm.

Kāda noslīkušā ogļrača sieva izlauzās caur pūli.

—   František, musu Karels jau mak izrunāt «tēt»!

Viņa turēja uz rokām puisēnu, kas izbrīnā vēroja ar audeklu pārsegtos augumus. Pēkšņi bērns, rādīdams uz vienu ar rociņu, priecīgi iesaucās:

—   Tēt, tēt!

Tūliņ pienāca žandarmu vahmistrs un raidīja sievieti projām.

—         Jums te nav ko darīt, — viņš sacīja. — Ejiet, jūs neko palīdzēt nevarat.

Žandarmi! Kad raktuvēs notiek katastrofa, tad dzīvo nomierināšanai vienmēr atsūta žandarmus. Un, ja katastrofa liela, tad zaldātus. Dienesta telegramas parasti ir visai lakoniskas: «Gājuši bojā astoņdesmit cilvēki, atsūtiet divas rotas.» Tātad uz vienu mironi divi zaldāti. Šoreiz kārtību miroņu vidū uzturēja četrdesmit četri žandarmi. Vahmistrs žāvājās aiz garlaicības. Viņš bija gaidījis ļaužu drūzmēšanos, draudošus kliedzienus un jutās vilies. Pēdējo cerību viņš lika uz bērēm . . ,

III

Bet vai tad dvēseles iepriecināšana neko nenozīmē? Draudzes garīdznieks nolēma iepriecināt ar dieva vārdu bārās ģimenes. Bet vai kads garīdznieks pārvācotā zemē zina čehu valodu? Un, pat ja zinātu, ko vārds var dot tādai ģimenei, kas novesta pie ubaga tarbas? Turklāt nelaiķi esot bijuši sociālisti.

Jāsūta čehu kapelāns.

Kapelāns jutās aizvainots. Viņš to visu uzskatīja par komēdiju. Nu, kas tā par palīdzību? Viena vienīga ākstīšanās. Viņš neies pats. Viņš nevar runāt no sirds. Labāk sūtīt jaunāko kapelānu. Tas vēl līdz šim pret visu izturas nopietni.

Bija pagājušas divas stundas pēc līķu izcelšanas no šahtas, kad pēcpusdiena jaunakais kapelāns pieklauvēja pie kādas atraitnes durvīm. Iegāja iekšā, apsveicinājās, apsēdās. Viņš juta no sirds līdzi nabaga palicējiem, tāpēc mirkli klusēja.

—    Tas kungs ir devis, tas kungs ir ņēmis, — viņš beidzot ierunājās, — tā kunga vārds lai ir slavēts.

Atraitne sēdēja uz gultas malas un raudāja. Tas kapelānu iedrošināja.

—    Ko jums palīdz asaras, mana mīļā māsa? Šodien cilvēks ir dzīvs, bet, raugi, rīt jau miris. Cik laimīgi un tālredzīgi ir tie, kas, vēl dzīvi būdami, cenšas būt tādi, kādi grib kļut pēc nāves!

Kapelāns juta iedvesmu. Pieci bāreņi lūkojās viņā ar izbrīnu. Viņš noglāstīja tuvākajam galvu un jūsmīgi turpināja:

—    Cilvēks nevar pajauties nedz uz draugiem, nedz uz tuviniekiem, viņš nedrīkst atlikt savas dvēseles glābšanu uz rītdienu, jo ļaudis aizmirst mūs ātrāk, nekā mēs domājam.

—    Viņu nekad neaizmirsīs, — atraitne sacīja.

Kapelāns nervozi atvēcinājās ar roku. Kāpēc viņu pārtrauc?

—    Kas no acīm prom. tas no sirds ārā, — viņš uzsvērti noteica. — Cilvēka sirds ir tik trula un bezjūtīga, ka domā tikai par šodienu un neliekas zinis par nākamo dienu. Taču mums jaapdomā ik solis, ko speram, jāseko ikvienai savai domai tā, it kā mums šo pašu mirkli būtu jāstājas dieva vaiga priekšā. Ja cilvēkam būtu tīraka sirdsapziņa, viņam nevajadzētu tā baidīties no nāves. Tad jau labāk iztikt bez grēkošanas neka la baidīties. Un, ja tu šodien vēl neesi sagatavojies atstāt šo bēdu ieleju, vai tad būsi gatavs rīt? Vai tu vari būt drošs par savu rītdienu? Tu taču nezini, vai pat tik ilgi nodzīvosi!

Kapelāns aizrāvās arvien vairāk. Viņš piecēlās kājās un dārdināja:

—    Kāpēc mums jākāro pēc ilgas dzīvošanas, ja mēs gandrīz nemaz nepieņemamies tikumos? Jo ilgs mūžs ne katrreiz padara cilvēku labāku, bet, gluži otrādi, bieži vien pavairo viņa pārkāpumu skaitu.

Viņš trieca ar dūri pa galdu kā pa kanceli:

—    Ak, ja mēs kaut vienu dienu spētu nodzīvot tikli un šķīsti šai pasaulē! Bet mēs . .. mēs . . .

Viņš brēca tik skaļi, ka garāmgājēji apstājās uz ielas un saka klausīties.

—    Mēs nelabojamies. Ja mirt ir briesmīgi, tad vēl briesmīgāk ir dzīvot grēkā. Svētīgs tas, kas pastāvīgi tur prātā savu miršanas stundiņu un ik dienas gatavojas uz to! Esi vienmēr gatavs, iai nāve nepārsteidz tevi negaidot! Kad pienāks tavs pēdējais brīdis, tu citām acīm nolūkosies uz savu agrāko dzīvi un nožēla pārņems tevi, ka esi izturējies tik nevērīgi pret visu labo. Un tāpēc vai tiem, kas nedomā par nāvi! . . .

Viņš paķēra savu cepuri un sirdīgi izmetās ārā.

Aiz durvīm stāvēja ciema ļaudis.

—    Nabaga atraitne, jūsu godība, — kāds ierunājās. — Viņa nezina, ko rītā cels bērniem galdā.

—    Es parūpēšos, lai mirušo apslacina ar svētīto ūdeni bez maksas, — attrauca līdzjūtīgais kapelāns un devās projām ar patīkamo apziņu, ka godam izpildījis savu pienākumu, apmeklēdams atraitni. Viņš vairs negāja iepriecināt pārējās trīs atraitnes, jo viņam no šīs priecināšanas jau sūrstēja rīkle . . .

IV

Bēres noritēja mierīgi. Vahmistrs jutās vīlies. Pēc divām nedēļām Stalla kundzes aizgādībā notika sarīkojums ogļraču atraitņu labā. Stalla kundzes tērps izmaksāja tūkstoš divi simti kronas. Sarīkojumā spēlēja karavīru orķestris — tas maksāja trīssimt kronas. Tad bankets — piecsimt kronas. Trīs simti un pieci simti ir astoņi simti. Neparedzēti izdevumi — uguņošana un citi — sastādīja astoņdesmit kronas. Rīcības komitejas kasē bija ienākušas deviņsimt divas kronas. Tādā kārtā tīrais atlikums sastadīja divdesmit divas kronas, un to apriņķa priekšnieka kungs taisnīgi izdalīja visām četrām atraitnēm. Katra saņēma par mirušo vīru piecas kronas un piecdesmit hellerus. Tā sacīt, 110 rokas rokā: še jums, lūdzami, līķis un piecas kronas piecdesmit hellcri piedevām …

IELAS LOTERIJAS UPURIS

Ja Kosaudulas kungam būtu kāds ienaidnieks, tad viss notikušais būtu pilnīgi saprotams un pat zināmā mērā allaisnojams. Proti, kāds bija izlaidis baumas, ka Kosaudulas kungam kritis ielas loterijā galvenais laimests — 700 000 kronas. Kosaudulas kungu tas visai nepatīkami aizskāra. Pirmkārt, tāpēc, ka viņš nebija laimējis ne kronas, otrkārt — viņam nebija nekādu ienaidnieku. Viņš dzīvoja ar visiem mierā un saticībā, un tas patiešām bija riebīgi, ka par viņu kāds bija izdomājis tādas aplamības.

Sekas bija šausmīgas.

Pirmā sadursme notika viņa līgavas dzīvoklī. Tur viņu mieloja ar šokolādi, un viņa nākamais sievastēvs tikko turējās uz kājām, daļēji aiz prieka, daļēji aiz tām divām pudelēm vīna, ko bija izdzēris par godu šim ievērojamajam notikumam.

Kosaudulas kungs nepaguva ne atjēgties, kad visa ģimene sāka viņam klāstīt savus plānus, kā viņi turpmāk domājot iekārtot savu jauno dzīvi.

Podbabačeka kungs, viņa sievastēvs, bija jau uzzinājis par skaistu gruntsgabalu un sauca, ka tur viņš audzēšot sudrab- trušus.

Marija, kautrā Marija, kaut ko melsa par automobili un par Briseles mežģinēm, ko viņa ievedīšot kontrabandas ceļā.

Podbabačeka kundze pavilka pārsteigto Kosaudulu sāņus un lūdza, lai nopērkot viņai galantērijas preču lieltirgotavu.

Tikmēr piecpadsmit gadus vecais reālskolnieks Karels iespieda viņam neuzkrītoši rokā zīmīti, kurā bija rakstīts: «Lūdzu, nopērciet man motociklu, esmu jau vienu noskatījis!»

Kosaudulas kungam iešāvās galvā nesen lasītais, ka Šveicē kāda ģimene bez sevišķiem iemesliem sajukusi prātā; viņš sāka kāpties uz durvju pusi, piespiesti smaidīdams un saukdams:

—   Visu, visu nopirkšu, apmierinieties, jūs dabūsiet visu!

Gaviļu kliedzieniem skanot, viņam izdevās piesprukt pie

durvīm, zibens ātrumā izraut atslēgu un no ārpuses apgriezt to durvīs divas reizes, ieslēdzot nelaimīgo ģimeni dzīvoklī, un aizskriet uz ātrās palīdzības punktu. Kad viņš tur visu izstāstīja, viņam pateica, ka tā esot paranoia praecox jeb lieluma mānija, un nosūtīja viņam līdzi ugunsdzēsējus ar trako krekliem.

Visus ģimenes locekļus citu pēc cita vajadzēja pēc sīvas cīņas izvilkt ārā pa logu un nogādāt pagalmā pa ugunsdzēsēju kāpnēm, pie kam viņi cits caur citu nešpetni brēca:

—    Viņš laimējis 700 000 kronas! Gribu audzēt sudrab- trušus! Gribu galantērijas lieltirgotavu! Esmu jau noskatījis motociklu! Nodarbošos ar Briseles mežģiņu kontrabandu!

Un nu paklīda valodas, ka Kosaudulas kungs pēc lielā laimesta ievietojis visu līgavas ģimeni trako namā, lai nevajadzētu precēt tukšinieci meiteni, kad pats ticis bagāts.

To visu viņš uzzināja no vārtssarga, kad pēc pusnakts atgriezās mājās. Viņš, kā parasts, pasniedza 20 helleru gabalu par ielaišanu un skaidri sadzirdēja vārtsargu norūcam:

—    Badakāsis!

Viņš aizrādīja, ka esot iedevis divdesmit, nevis desmit hel- lerus, lai vārtsarga kungs pārliecinoties, taču pēdējais atbildēja strupi un dzēlīgi:

—    Tāds, kas laimējis 700 000 kronas, varēja gan dot kronu par iekšā laišanu, bet jūs jau, kad tikai pašam tiek!

Nu jau zināms, kas jūs par putnu! Tas nu gan ir cilvēks, kas pinas ar skuķi piecus gadus un tagad, kad laimējis 700 000 kronas, iebāž viņu ar visiem tuviniekiem trako namā, lai pats varētu precēt kādu grāfieni!

Kosaudulas kungs nokrita viņa priekšā ceļos, lūgdams atkārtot to vēlreiz, bet vartsargs pārbijies metās bēgt un izplatīja pa visu namu ziņu, ka Kosaudulas kungs jucis prātā aiz lielās laimes.

No rīta Kosaudulas kungs pārvācās uz jaunu dzīvokli pilsētas otrā galā. Ekspresis godāja viņu par barona kungu un pieprasīja par gultas, galda, drēbju skapja, dīvāna, divu krēslu un spoguļa aizvešanu 600 kronas.

Beidzot viņi vienojās par 40 kronām, un ekspresis izsacījās ogļu iznēsātājam, ka ziedošot tās Maticai ', ja jau miljonāri esot tādi skopuļi, taču paspēlēja tās tuvīnajā traktierī uz kārtīm.

Nākamajā dienā Kosaudulas kungs saņēma sešdesmit vēstules no dažādām biedrībām, kuras bija ievēlējušas viņu par biedru-dibinātāju un piesūtīja iemaksas listi, pieprasīdamas 200 kronas biedru maksas.

To pašu dienu viņš izraidīja no dzīvokļa piecpadsmit atraitnes un bāriņus, kuri gribēja izdabūt no viņa naudu dzīvokļa īres samaksai, un nolaida pa kāpnēm zemē kādu pārak nekaunīgu invalīdu, kurš prasīja naudu jaunai leijerkastei un draudēja viņam ar savu koka kāju.

Nokaitinātais pūlis par šādu cietsirdību izdauzīja viņa istabai logus, bet otrā dienā kāda avīze bija ievietojusi rakstu: «Mamona kalpu bezsirdība».

Mājās viņam vairs nebija miera. Nama ārdurvīs viņš saskrējās ar kādu viru, kas bija nācis viņu pierunāt, lai viņš

1 Matiņa — čehu patriotiska biedrība, dibināta 1831. g. Biji spraudusi sev mērķi attistīt nacionālo kultūru, izdodot literatūru un materiāli pabalstot dažādus izglītības pasākumus.

ieguldītu savas 700000 kronas jaunā akciju sabiedrībā, kas ražošot patentētas higiēniskas zobu sukas. Pēc brīža no šā centīga komersanta izkūņojās pieredzējis bokseris, kurš Kosaudulas kungam par atteikšanos sadauzīja labo aci zilu.

Kosaudulas kungs izmisumā metās bēgt un nonāca līdz pat Stromovkai, nemanīdams, ka viņam pa pēdām seko gara auguma kalsnējs jauneklis ar apņēmīgu sejas izteiksmi, nesdams padusē kādu somu.

Viņš pienāca klāl un mīlīgā, patīkamā balsī sacīja, ka esot bezgala priecīgs, sastapdams pazīstamo mecenātu Kosaudulas kungu.

—    Vienu mirklīti, — viņš lūdza, vilkdams ārā no somas kādus papīrus. — Jau ilgāku laiku es nodarbojas ar čehu daiļrakstniecības atdzemdināšanu. Atļaušos nolasīt jums savus pantus tai pārliecībā, ka tikai jūs varat mani saprast.

Viņš atsēdināja Kosaudulas kungu uz sola un sāka deklamēt:

Iet cēluma un dailes bastardi

Virs kalniem, ūdeņi kur gāžas naidā,

Uz šķīsta satraukuma alejām,

Kur sātanam deg tumsa ņirgu smaidā.

Drīz pienāks neticamu dziņu laiks, Kad visas galējības kājās sliesies. Tad savas asinis es došu, pelikāns, Krcsčaka stiprajiem, kas spēkā smiesies.

—    Es jums nolasīšu vēl šo fragmentu, — viņš sacīja, piebāzdams Kosaudulam ožamo spirtu pie deguna.

Zem mūriem paraksimies pilsētām, Kad mīļā brauks no kazu godibām …

—    Tas ir rakstīts tautas dziesmu pantmērā, — viņš paskaidroja atžilbinātajam Kosaudulas kungam, — bet es jums sevišķi ieteicu šo pantu:

Auga plūme klajā laukā,

Nu vairs neaug vis.

Bumbieri tur redzam šmaugu —

Ilgi nebūs arī šis.

Varbūt iestādīs tur ķirsi…

—        Tas ir dziļš simbols, — viņš skaidroja, izdarīdams Kosaudulas kungam mākslīgo elpināšanu, — tas nozīmē, ka viss šai dzīvē mainās!

—   Kur es esmu? — vaicāja nabaga moceklis.

—         Labās rokās, — jaunais cilvēks atbildēja maigā balsī. — Esmu ieradies lūgt jūs, godātais kungs, lai jūs izdodat uz sava rēķina manu dzejoļu krājumu, kura paraugus atļāvos jums nupat nolasīt.

Kosaudulas kungs apdullināja viņu ar dūres zvēlienu un laidās lapās. Viņš pats nezināja, kur bija nakti maldījies, bet no rīta atradās mājās un lūkojās, kā zem viņa dzīvokļa logiem pulcējas ļaudis, 1111 klausījās, kā vesels bars dauzās pie dzīvokļa durvīm, brēkdami vienā brēkšanā:

—         Cienītais kungs, apžēlojieties, inums tik vien ir mājās kā kailas sienas!

Apakšā zem logiem policijas patruļa dzina projām jaunus lūdzēju pūļus. Dzīvokļa durvis sāka aizdomīgi brakšķēt. Lejā aiz ļaužu drūzmas parādījās vakarējā dzejnieka stāvs.

Kosaudulas kungs uzmetās uz palodzes un nolēca uz ielas no otrā stāva. Viņš uzkrita virsu policistam, kas nupat kā bija aizturējis aizdomīgu subjektu, kurš, augšup raudzīdamies, brēca, ka viņam vajagot piecdesmit kronas, lai sāktu jaunu dzīvi.

Kosaudulas kungu piecēla kājās. Policisti zīmīgi saskatījās. Vecākais saņēma viņu aiz pleca un teica:

—         Likuma vārdā arestēju jūs par miera un kārtības traucēšanu!

Pēc stundas aiz viņa jau aizvērās tiesas nama durvis. Līdz

pusdivpadsmitiem viņš savā kamerā izturējās pilnīgi apātiski. Viņš gandrīz vai priecājās, ka beidzot ir pie miera. Ap divpadsmitiem pie viņa ienāca uzraugs un sacīja:

— Ēst jau jus ēdīsiet uz sava rēķina. Esat taču laimējis 700 000 kronas!

Kosaudulas kungam izlauzās ērmīgi smiekli, viņš nometās rāpus un iekoda uzraugam stilbā.

Psihiatriskajā klīnikā viņš atkal sastapās ar savu bijušo nākamo sievastēvu Podbabačeka kungu, kurš viņu vairs nepazina.

Podbabačeka kungs domā, ka atrodas trušu fermā, un, kad Kosaudulas kungs rāpo apkārt četriski, tad Podbabačeka kungs glauda viņam muguru un bāž mutē savīstītu papīru, iedomādamies, ka baro ar kāpostu kaceniem savu sudrabtrusi . . .

DĪVAINIE GRĀFA HUDRIMUDRIDESA

PIEDZĪVOJUMI

I

|4 ādā jaukā rītā grāfs Hudrimudridess pamodās visai ne- lagā omā. Pa savas klusās pils logiem viņš ieraudzīja milzīgu ļaužu pūli; cik tālu skatiens sniedza, visur melnoja cilvēku augumi, kas grāfu stipri satrauca, jo viņš zināja, ka šie ļaudis nav nākuši, lai cītīgi vāktu davanas sv. Mihaila dižajai brālībai, nedz ari sūtītu naudu svētajam tēvam uz Romu.

Grāfs Hudrimudridess kļuva nervozs, jo viņa acis bija pieradušas skatīt tikai krāšņas procesijas ar plīvojošiem baznīcas karogiem. Viņš vēl samierinātos ar kādu katoļticīgo kongresu, taču šiem ļaudīm, kas drūzmējās ārā, diemžēl nebija nekāda sakara ne ar kongresiem, ne procesijām. Grāfs Hudrimudridess nojauta, ka šie pūļi ir milzīgi un ka tos nav pārņēmis tāds noskaņojums, pie kā viņš pieradis; tie nebija ne vagari, ne sulaiņi, ne parketu spodrinātāji, ne pārvaldnieki vai citi pils saimes pārstāvji, kuri drebēja aiz bailēm, kad žēlīgais lielkungs uzmeta caur monokli kādam nelabvēlīgu skatienu.

Lai kur viņš gāja, visur viņš bija paradis redzēt taisnā leņķī saliektas muguras un zināja, ka, līdzko viņam labpatiks izrunāt «Meine Herren», tad šīs saliektās muguras nolieksies vēl zemāk. Taču tiem tur lejā bija pavisam taisnas muguras. To grāfa kungs nespēja izturēt.

Viņš domās pārcēlās pagātnē, tais zelta laikos, kad viņa senči dzīroja kā Sardanapali un tiem nevajadzēja raizēties, kas par to maksās. Tur lejā tīrumos verga darbā līkāja zemkopis, kuram vajadzības gadījumā piesūtīja pāris pērāju vai policistu, un nauda nāca kā pa reni. Turpretī šais laikos naudas dabūšana pat dižciltīgiem kungiem ir sarežģīts uzdevums, jo baņķieri ir tik slīpēti, un grāfa kungam jau bija gadījies pieredzēt, ka dažs labs no viņa laikabiedru bara, kuri jaunībā dēvēja cits citu frēre ct cochon ', tagad ir tukšinieks un pārtiek no tā, ko izpumpē no saviem paziņām. Nu vairs nav bez vainām un trūkumiem ne slava, ne vara, nedz dižciltība, un pamazām noies tiktāl, ka pat cienījami pilsētnieki nesauks muižniekus par godīgiem cilvēkiem.

Te grāfa kungs pēkšņi atcerējās dīvainu stāstu, ko kādreiz bija dzirdējis. Kāds muižnieks kara briesmu laikā licis sevi nohipnotizēt un iebalzamēt, pavadījis sastinguma stāvoklī vairākus gadsimtus un pamodies miera apstākļos uz labāku, krietnam muižniekam piemērotāku dzīvi. Viņš, grāfs Hudrimudridess, ar prieku liktos iebalzamēties, lai pārlaistu tos laikus, kad cieņa pret muižnieku privilēģijām tik nopietni sašķobījusies, un pamostos tai skaistajā nākotnē, kad ielas pildīs sajūsminātie krietno katoļu pūļi, nevis šie stāvi, kuri nevēstī neko labu muižnieku tiesībām un brīvībām. Un tad viņš, visuvarenais grāfs Hudrimudridess, izbrauks visādu augstmaņu pavadībā, saņemot nepārskatāmo ļaužu baru cildinājumus, iespējami laipni uzrunās visus «Meine Herren …:>, un dimdoši aplausi satricinās visu lielpilsētu, simti tūkstoši sauks viņa vārdu, un meitenes apbērs viņu ar ziediem.

Grāfa kungs ķertin pieķērās šai domai.

«Pagaidiet, gan es jums vēl parādīšu! Jūs gribat, lai šeit, kur esmu bijis kungs un noteicējs, es lieku sevi ievietot spirtā. Lai notiek tā, diedelnieki, bet jūs mani vēl pieminēsiet! Lai mani liek, tikai ne spirtā, jo «spiritus» latīniski nozīmē «gars»,

1 Ar vārdiem «frere ct cousen» — «brālis un brālēns» uzrunāja cits citu valdnieki; jaunie muižnieki komiskāka clckta deļ to pārveidojuši — «brālis un cuka<>.

bet es esmu noteikts gara ienaidnieks. Es likšos īekonservē- ties, un to izdarīs mans ģeniālais ārsts Dr. Knēdls, kurš mani iemidzinās un iebalzamēs, lai es pēc dažiem gadsimtiem pieceltos atjaunots un spēcīgs, samaltu jus miltos un aizbāztu jūsu ļaunprātīgās mutes tā, ka jums uz visiem laikiem pārietu patika uz kaut ko citu, izņemot darbu sava žēlīgā kunga un pavēlnieka tīrumos.»

II

Ģeniālais grāfa Hudrimudridesa plāns tika īstenots. Pasaulei grāfa kungs bija miris un apbedīts. Vairākas klerikālās avīzes ievietoja aizkustinošus nekrologus, kuros minēja par viņa gaišības iespējamo nāves iemeslu infarktu, kas radies aiz bēdām, kad grāfs pazaudējis savu krēslu parlamentā, kur bija ieradis kārtīgi izgulēties, un tāpēc izvēlējies mūžīgo miegu. Neviens visā pasaulē nezināja, ka grāfa kungs nebūt nav miris un, ja varētu, tad klusībā smietos, ka tik veikli izjokojis savus dižās brālības draugus un cienītājus un tā noskumdinājis baznīcas desmitās tiesas iekasētāju Romā, kurš devīgā un nenogurstošā naudas vācēja Hudrimudridesa iecienīta vārda vietā izlasīja kādu nezināmu uzvārdu un saņēma krietni mazāku summu. Taču grāfa kungs mierīgi snauda kapenēs, kuras Dr. Knēdls ar savu ģeniālo māku bija patiesi radījis diviem gadsimtiem, lai grāfa kungam nevajadzētu tumšā bedrē ostīt naftalīnu un šķaudīt. Kādā nomaļā pils istabā atradās stikla zvans, ko vienkārši ļaudis parasti sauca «Glasslurz» un zem tā gulēja grāfs, uz mata līdzīgs vaska lellei panoptikā.

Tikmēr vēstures soļi dunēja pasaulē, bet grāfa kungs atdusējās bez raizēm un rūpēm, kamēr arī viņam sita atbrīvošanās

1 Stikla kupols.

stunda. Dr. Knēdls bija zināmā mērā filozofs, kurš izdevīgā gadījumā ar labpatiku mēdza pierādīt, ka muižniecība ir pilnīgi nevajadzīga, un, acīm redzot, sirds dziļumos licēja, ka rudzi briedis, bērni dzims un veci ļaudis mirs arī bez muižniecības, bet, redzēdams, ka cienījami pilsoņi plēstin plēšas, lai tiktu pie muižnieku ģerboņiem, un vai prātā jūk aiz laimes, ja izdevies pieskarties pie kāda grāfa stērbelēm, nodomāja, ka varbūt tomēr muižniecība ir kaut kam noderīga un saglabājama vismaz to lāga ļautiņu deļ, kuriem patīk brēkt «velns un elle», bet vēl vairāk patīk skūpstīt muižniekiem rokas.

Tā pagāja divi gadsimti, istabā viss appelēja, likai vecais grāfs vien ne. Kādā jaukā dienā viņš piecēlās, izstaipījās tā, ka nobrikšķēja kauli, plati nožāvājās, pameta savu stikla cietumu un svarīgiem soļiem pēc paraduma devās uz savu v'eco vietu parlamentā, it kā nemaz nebūtu nosnaudis divsimt gadus. Protams, grāfs arī gulēdams dzīvo laikam līdzi, vai nu citādi var būt!

Taču drīz vien izrādījās, ka šoreiz grāfa kungs būs gan nogulējis par ilgu. Viņš vairs nepazina pilsētu, nepazina cilvēkus, pareizāk sakot, lāgā negribēja ticēt, ka lie, ko viņš sastop ceļā, patiešām ir cilvēki. Gribēdams izbaudīt savu aristokrātisko pārākumu pār šiem neievērojamajiem radījumiem, viņš apturēja pirmo sastapto, visai eleganti un izskatīgi ģērbtu pilsoni, stādījās priekšā kā grāfs Hudrimudridess un palūdza, lai aizvedot viņu līdz Piecbaznīcu laukumam. Turklāt viņš cieši vērās svešajā caur monokli, pārliecināts, ka pārsteigtais vīrs tūliņ salieks muguru pazīstamajā leņķī, kā mēdz saliekties patriotisku organizāciju vadītāji, gaidīdami, ka viņiem pasniegs kadu ordeni. Taču, viņa gaišībai par lieliem brīnumiem, šā pilsoņa mugura nemainīja stāvokli, un grāfa kungam pat šķita, ka svešinieka sejā izpaužas acīm redzama līdzcietība.

Tomēr svešinieks visai labprāt izpildīja lūgumu un veda viņa gaišību cauri skaistiem dārziem, kuros šur tur pavīdēja jaukas un gleznainas celtnes.

—   Vai tās ir bagātu pilsētnieku vai muižnieku vasarni- cas? — grāfs jautāja pavadonim.

—    Mīļais draugs, — tas atbildēja, — var redzēt, ka jūs esat no tālienes. Es jau ar pirmo acu uzmetienu nopratu, ka manā priekšā svešzemnieks. Tās ir mūsu izdaudzinātās fabrikas, kur visīsākā darba diena un visaugstākā darba ražība, pateicoties derīgiem izgudrojumiem. Lauku ļaudis, kas. lietojot jaunākos sasniegumus, pacēluši zemes auglību, strādā tikai trīs stundas dienā, ar to pieliek, lai ražas būtu papilnam . . .

—   Bet ko par to saka jūsu vagari, pārvaldnieki, saimniecību vadītāji? Žēlīgais dievs, kā jums ienācis prātā šos kalpus tā saudzēt? Un ko teiks grāfa kungs, kad jūs tik aplam saimniekojat? Ko? Un kur mēs ņemsim naudu, ar ko pabalstīt mūsu diženo brālību? Ko sūtīsim uz Romu, ja tā izlaidīgā saime mūs tik nekaunīgi apzags? — grāfs iekaisa.

—   Mums nav grāfu — vai kā jūs tur nosaucāt šos verdzības laiku titulus, mīļais pilsoni. Man nav arī zināms, ka tamlīdzīga iekārta vēl kaut kur pastāvētu, — pavadonis mierīgi atbildēja. — Naudu uz Romu mēs sen vairs nesūtām. Cik man zināms, tur ir skaisti muzeji, bet ka tur būtu . . .

Grāfa kungs nespēja savaldīties un pārtrauca viņu:

—   Vai tad neviens no grāfiem Hudrimudridesiem nesūta uz Romu baznīcas tiesu? Vai tik tālu jau aizgājusi neticība un tikumu pagrimšana?

—    Mēs pat nezinām, kas ir grāfi, un Hudrimudridesu vārdu es neesmu dzirdējis, — svešais tikpat mierīgi sacīja. — Vēsture gan mums māca, ka apmēram pirms diviem gadsimtiem esot bijuši lādi nožēlojami ļautiņi, kuri iedomājušies, ka nākuši pasaulē tādēļ, lai citi viņu vieta strādātu, un tā arī uzvedušies. Mums jau tas sen aiz muguras.

Crafain viss satumsa acu priekšā. Žēlīgais dievs, kur viņš ir nokļuvis?

—    Par laimi, šie nožēlojamie, tā sauktie aristokrāti, pamazām nāca pie prāta, kaut kā apjēdza, ka netaisni un pat stulbi prasīt sev to, no kā var pārtikt tūkstošiem kārtīgu ģimeņu. Daži kļuva par māksliniekiem, daži par labiem citu nozaru darbiniekiem, jūtas gluži laimīgi un apmierināti, viņiem vairs nevajag zirgu, suņu, medību un citu tamlīdzīgu laika kavēkļu. Tikai daži pēdejie mohikāņi, kuri nespēja atbrīvoties no uzmācīgās idejas, it kā uz kādu senu privilēģiju pamata viņiem būtu tiesības uz milzīgām zemes platībām, spieda cilvēkus strādāt savā labā. Ko mēs varējām darīt ar tiem nabadziņiem?

—    Šausmīgi, neticami! — grāfs stostījās.

—    Daudz kas sakumā šķiet neticams, draugs, — svešais atbildēja. — Kad pirms trīssimt gadiem Amerikā sāka runāt par verdzības atcelšanu, tad arī ļaudis sprieda, ka tas nav iespējams. Un tomēr drīzumā verdzību atcēla. Tāpat tas notika ar algoto verdzību. Neko nevar darīt, cilvēki kļuvuši gudrāki. Un tā mēs beidzot bijām spiesti tiem nabadziņiem, kurus mocīja uzmācīgas idejas, nodibināt īpašu patversmi.

—    Kur tā atrodas? — grāfs ar mokām izrunāja.

—    Man ļoti žēl, labais cilvēk, jums droši vien šai patversmē ievietots kāds tuvinieks. Neraizējieties, viņus uzrauga labi psihiatri un pret viņiem izturas visai uzmanīgi. Vienīgi celtne nav diezin cik piemērota, tā ir ģimenes kapliča, kas reiz piederējusi kādam privileģētam . ..

Turpmāko grāfs Hudrimudridess vairs nedzirdēja. Spējais garīgais satricinājums, milzīgās pārvērtības, kuras nevarēja paredzet ne viņš pats, ne Dr. Knēdls, viņu tik drausmīgi ietekmēja, ka ar doktora noslēpumaino māku iekonservētais grāfs sabruka pīšļos pavadoņa acu priekšā tieši tobrīd, kad viņi bija sasnieguši Piecbaznīcu laukumu.

DZĪVES gājums

Amerikāniska humoreska

Mis Mērija sacīja misteram Vilsonam:

— Mīļais Vilson, būsim vaļsirdīgi viens pret otru, jo rīt taču mēs būsim vīrs un sieva. Katram no mums ir savi trūkumi, tāpēc izstāstīsim viens otram savu dzīves gājumu.

—    Man laikam jāsāk pirmajam, vai ne? — jautāja misters Vilsons.

—    Sāciet, — mis Mērija atbildēja, — tikai neizlaidiet neko.

—    Labi, — noteica misters Vilsons, atsēzdamies ērtāk krēslā un aizsmēķēdams cigāru. — Esmu dzimis Meriensā, Kanādā. Mans tēvs bija labs cilvēks un ļoti stiprs vīrs, mīļā Mērij, — viens pats stājās lācim pretī. Vārdu sakot, lāga dvēsele. Mēs mierīgi nodzīvojām piecus gadus. Lai gan man toreiz bija tikai pieci gadi, es labi atceros, kā tēvu iesēdināja cietumā uz desmit gadiem. Viņš bija gādājis naudu, kā pratis. No Mcriensas līdz pat ezeriem nav neviena pārtikuša cilvēka, kurš vēl šobaltdien neatcerētos vecā Vilsona bandu. Viņš aplaupīja bagātus fermerus un tā nodrošināja mūs ar visu vajadzīgo. Man vēl tagad prātā, kā viņš man, četrgadīgam puikam, pasniedza visjaukāko dāvanu vārdadienā, proti, paņēma mani līdzi noskatīties, kā viņi aplaupa tirgotāju pie ezera. «Pēc gada es tevi atkal ņemšu līdzi,» viņš man apsolīja, tikai diemžēl mūsu abu vēlēšanās nepiepildījās, jo, kā jau sacīju, tēvu ieslodzīja uz desmit gadiem cietumā.

Arī tad viņš nezaudēja aukstasinību un pēc sprieduma pasludināšanas uzrunāja tiesnešus:

—    Kungi, es jums pateicos savu bērnu vārdā. Ik dienas es izdevu caurmērā divus dolārus savām vajadzībām. Gadam ir trīssimt sešdesmit piecas dienas, tātad gadā es būtu izdevis septiņsimt trīsdesmit dolārus, bet desmit gados septiņi tūkstoši trīs simti dolāru. Pateicos, kungi, vēlreiz savu bērnu vārdā par šiem septiņiem tūkstošiem trim simtiem dolāru. Urā!

Saimniecība pārgāja manas mātes rokās. Viņa nodomāja pamest laukus un pārcelties uz pilsētu. Tomēr fermas pārdošana bija saistīta ar grūtībām, jo māte uzprasīja daudz lielāku summu, nekā visa saimniecība bija vērta. Tad māte nolēma fermu apdrošināt. Pārtikas krājumus mēs slepeni pārdevām. Man bija tieši seši gadi, kad māte pasauca mani un sacīja:

—    Mīļais zēn, es domāju, ka tavs tēvs varēs lepoties ar tevi, jo tu esi ļoti apķērīgs, kaut arī vēl mazs. Saki, vai tu gribētu redzēt lielu uguni? Zini, tādu uguni, it kā degtu mūsu māja kopā ar visām saimniecības ēkām?

—    Protams, ka es labprāt gribētu ko tādu noskatīties, — es atbildēju.

Tad māte turpināja:

—    Tu vēlējies parotaļāties ar sērkociņu kārbiņu. Te ir piecas kārbiņas, un, ja tas tev sagādā prieku, tad ieej šķūnī un pielaid uguni kādam klēpim salmu, tikai neiedrošinies nevienam neko sacīt, citādi tētis, atgriezies no cietuma, nonāvēs tevi, nošaus kā nēģeri Toriju.

Es nodedzināju visu fermu. Mēs nopelnījām toreiz pāri par sešdesmit tūkstošiem dolāru. Māte par atmaksu nopirka man bībeli greznā ādas iesējumā, — katrs kvadrātcentimetrs ādas maksāja vienu dolāru un divdesmit piecus centus. Kolportieris apgalvoja, ka grāmata iesieta Siu cilts indiāņu virsaiša ādā. Vēlāk mēs uzzinājām, ka šis virsaitis dzīvs un bībeļu kolportieris mūs piekrāpis.

Pārcēlusies uz Ņujorku, mana māte neturēja rokas klēpī. Sī uzņēmīgā sieviete bija iecerējusi kļūt par liela cirka īpašnieci. Viņa vēlējās, lai cirkā uzstātos īsti indiāņi, tāpēc ievietoja rietumu avīzēs sludinājumus, ka pieņem darbā glīta izskata sarkanādainos ar labām balsīm. Pieteicās ap trīsdesmit indiāņu un starp tiem arī Siu cilts virsaitis Godadlasko jeb Zvārgulītis, tas pats, ar kura ādu mūs bija piekrāpis bībeļu iznēsātājs. Tā bija apbrīnojama sagadīšanās, un mana māte iemīlējās šai sarkanādainī. Un tā astoņu gadu vecumā es iedzīvojos jaunos brālīšos, amizantos Siu kanādiešos, dvīnīšos ar bronzas ādas krāsu. Māte nebaroja viņus ar krūti, jo Godadlasko nevēlējās, ka viņa bērnus zīda francūziete (mana māte bija no Kanādas), — franči bija nošāvuši vairākus indiāņu dumpiniekus. Bērniem pieņēma par zīdītāju nēģerieti. Kā par spīti, manu jauno brālīšu tēvs iemīlējās šai nēģerietē un, kad man palika deviņi gadi, aizbrauca ar viņu uz rietumiem, lauzdams līgumu par uzstāšanos manas mātes cirkā. Māte iesūdzēja viņu tiesā, un Godadlasko jeb Zvārgulīti ieslodzīja drošā vietā. Kad viņus abus konfrontēja, viņš māti rupji apvainoja, bet māte izrāva revolveri un nošāva viņu.

Zvērināto tiesa māti attaisnoja, un viņas cirks kļuva par iecienītāko satikšanās vietu labākajai Ņujorkas un Bruklinas sabiedrībai. Par piecdesmit centiem māte demonstrēja arī mani, jo es, deviņus gadus vecs puika, bija saucis viņas prāva: — Ja jūs manu māti notiesāsiet, tad es apšaušu visus devītās, desmitās un vienpadsmitās klases zvērinātos!

—    O, — izdvesa mis Mērija, — kā es jūs cienu, Vilson!

—    Pēc tam, — misters Vilsons turpināja, — desmit gadu vecumā es aizbēgu no mājām kopā ar deviņus gadus vecu meiteni, paķēris līdzi desmittūkstoš dolāru. Mēs devāmies augšup gar Hudzonas upi, iedami no fermas uz fermu, un apstājāmies tikai tāpēc, lai apsēstos zem kāda koka, apkamptos un čukstētu viens otram mīļus vārdus…

—    Ak dārgais Vilson! — jūsmīgi dvesa Mērija.

—    Daži puiši, — Vilsons stāstīja tālāk, — noskatījušies, kā es Oldbejā mainīju tūkstoš dolāru zīmi, uzbruka mums, nolaupīja naudu un iemeta mūs upē. Mans skuķēns noslīka, jo viņam bija pārāk mīksts galvaskauss un sitiens ar āmuru bija viņu apdullinājis, bet es, lai arī man bija galva pārsista, izpeldēju krastā un pievakarē sasniedzu kādu ciematu. Vietējais mācītājs deva man naktsmājas, bet es pievācu visus viņa ietaupījumus un no tuvākās stacijas aizbraucu uz Čikāgu …

—    Sniedziet man savu roku, — mis Mērija lūdza. — Tā! Cik es esmu laimīga, Vilson, ka jūs būsiet mans laulāts draugs!

—    Nu man pašam vajadzēja rūpēties par sevi, — Vilsons atsāka. — Turpinājums bija tāds: desmit gadu vecumā es biju apavu spodrinātājs. Par tādiem gadījumiem jūs droši vien būsiet dzirdējusi. Atgādināšu, ka Eiropā pastāvīgi lieto izteicienu «Viņš sāka savu karjeru kā apavu spodrinātājs», kad runā par to, kā cilvēks tiek uz augšu Amerikā. Vienpadsmit gadu vecumā es nodarbojos ar to pašu, divpadsmit gadu vecumā tāpat, trīspadsmit gadu vecumā mani tiesāja zvērinātie par to, ka biju smagi ievainojis savu sāncensi mīlā. Manai iecerētajai bija divpadsmit gadu, un es ik dienas spodrināju viņai apavus. Bet tad, iedomājieties, viņā iemīlējās apavu spodrinātājs no pretējās ielas puses, četrpadsmit gadus vecs zēns. Lai man iegrieztu, viņš pazemināja maksu par vienu centu uz pāri. Mana dievinātā bija ļoti praktiska. Lai ik dienas ietaupītu centu, viņa pārgāja pie mana konkurenta. Es nopirku revolveri, jo šaubījos, vai ar to, ko nēsāju līdzi kopš astotā mūža gada, varēs nogalināt cilvēku. Diemžēl arī jaunais revolveris nenogalināja manu sāncensi, tikai smagi ievainoja viņu. — Te misters Vilsons dziļi nopūtās un, piebildis: — Tāpēc es jums ieteicu, mīļā Mērij, nekad nepirkt «Graiena» sistēmas revolverus, — turpināja:

—       Zvērināto tiesā noskaidrojās, kā mani sauc un ka es pirms trim gadiem esmu aizbēdzis no mājām. Es kļuvu par dienas varoni. Avīzes rakstīja, ka mana notiesāšana būšot tieši tas gadījums, kad tautai tiesības notiesāto atbrīvot ar varu un nolinčot zvērinātos. Es aizstāvoties teicu runu, ko nobeidzu ar vārdiem: «Pilsoņi! No jūsu lūpām var atskanēt «jā». Ļoti labi, tad es tikšu notiesāts. Pilsoņi! No jūsu lūpām var ari atskanēt «nē». Ļoti labi, tad es likšu atbrīvots.» Mans nesatricināmais miers ne vien sajūsmināja visus, bet piespieda liesu atzīt mani par nevainīgu, un turpmāk visi zvērinātie nāca spodrināt apavus tikai pie manis.

Kāds izdevējs Čikāgā izlaida pastkartes ar manu fotogrāfiju, un kāds pazīstams bagātnieks, kurš nezināja, ko vecuma galā darīt ar saviem kapitāliem, gribēja pieņemt mani par savu dēlu. Es pārcēlos uz viņa pili, bet, tā kā biju pārāk brīvi audzināts, tad necietu nekādas piezīmes. Tas viņu tā sakaitināja, ka viņš mira ar trieku. Pievācis visu, ko varēju, es aizbraucu uz rietumiem, uz Sanfrancisko. Man toreiz bija piecpadsmit gadu. Es nokrāsoju seju dzeltenu, pasūtīju garu, melnu bizi un sāku uzstāties kafēšantānos kā vienīgais ķīnietis Savienotajās Valstīs, kurš prot pareizi dziedāt amerikāņu dziesmas. Taču manu inkognito drīz vien atklāja īsts ķīnietis, kāds tirgotājs, kurš iepazīstoties sāka runāt skaidrā ķīniešu valodā. Aiz dusmām par vilšanos viņš mani tā piekāva, ka es pusgadu nogulēju slimnīcā.

—    Kas jūs par cilvēku! — priecājās mis Mērija, lūkodamās viņā ar mīlas pilnu skatienu. — Tik stiprs, tik skaists, ar tādu slavenu pagātni . . .

—    Vēlāk, mis Mērij, kad biju iznācis no slimnīcas, — apbrīnotais nevērīgi stāstīja tālāk, — es nolīgu par matrozi uz tirdzniecības kuģa, kas nodarbojās ar kontrabandas pārvadāšanu.

—    Dārgais Vilson, — izsaucās Mērija, — sniedziet man savu otru roku!

—    Kad mūsu kuģis tika torpedēts, es ari uzlidoju gaisā, taču kritu atpakaļ tik laimīgi, ka zvejnieki izvilka mani no ūdens un izsēdināja krastā. Nu es atrados uz sēkļa vārda pilnā nozīmē, jo manas kabatas arī bija tukšas. Man toreiz bija sešpadsmit gadu. Tam krietnajam fermerim, kurš mani pieņēma par ganu, piederēja liels ganāmpulks. Tā kā līdz pilsētai bija tikai piecu stundu gājiens, tad man nenācās grūti aizdzīt visu ganāmpulku uz turieni, pārdot visus simt divdesmit liellopus uzpircējam un pašam aizlaisties uz austrumiem. Nākamajā pilsētā es nozagu zirgu un ratus . . .

—    Dārgais Vilson, — Mērija apbrīnā čukstēja, — visu mūžu esmu sapņojusi par tādu vīru kā jus . . .

—    Es tirgojos ar ieročiem, — turpināja Vilsons, — pārdevu tos indiāņiem tāpat kā degvīnu, bībeles un lūgšanu grāmatas. Septiņpadsmit gadu vecumā es biju kādas sektas jaunākais sludinātājs. Indiāņi mani cienīja un godāja, un, kad mans konkurents, citas sektas sludinātājs, cirta man pāri tirdznieciskās operācijās, it sevišķi ar degvīnu un viskiju, es liku viņam novilkt skalpu un pievākt visu viņa mantu …

—    Brīnišķais Vilson!

—    Vispār esmu mainījis bezgala daudz profesiju, kautiņos nogalinājis piecus cilvēkus . . .

—    Piecus cilvēkus! — gavilēja mis Mērija. — Jūs esat nepārspējams!

—    … aplaupījis divas bankas, kļuvis par lielas bankas «Vilsons un Ko» līdzīpašnieku un beidzot, mīļā Mērij, — misters Vilsons maigi sacīja, — esmu iemantojis par līgavu tādu burvīgu dāmu, kada ir mis Mērija Oveja, divu miljonu dolāru rentes īpašniece . . . Stāstiet nu jūs . . .

—    Ko lai es stāstu? — mis Mērija atbildēja. — Varu teikt tikai to, ka esmu bijusi bagāta un esmu bagāta. Mana dzīve ritējusi pārāk rāmi, un es vienmēr esmu ilgojusies pēc tāda vīra kā jūs, nevis pēc tiem pārējiem, ikdienišķajiem. Un nu jūs esal ieradies. Sniedziet man savu roku. Es iemīlēju jūs no pirmā acu uzmetiena.

Viņi vēl brītiņu runājās, tad misters Vilsons atvadījās un sacīja:

—   Tātad rīt pulksten vienpadsmitos kariete, mācītājs, baznīca — un tad, Mērij, kopā uz visu mūžu! . . .

—    Izcils cilvēks! — mis Mērija noteica pēc mistera Vil- sona aiziešanas. — Lielisks cilvēks! Kopā ar viņu es daudz ko pieredzēšu . . . Kas tā par grāmatu, ko viņš atstājis? Būs izkritusi viņam no kabatas.

Codbijīgi pacēlusi grāmatu no grīdas, viņa izlasīja virsrakstu: «Māksla savaldzināt jaunas meičas, lai viņas iemīlas džentlmenī».

—    Hm! — viņa vīlusies nomurmināja. Atšķīrusi pirmo lappusi, viņa ieraudzīja ar ķīmisko zīmuli pasvītrotu teikumu: «Uz romantisku stāstu uzķersies katra . . .»

Otrā rītā pulksten deviņos misters Vilsons saņēma garu telegramu:

«Krāpniek!

Es ievācu par Jums informāciju. Jūs neko tik lielisku neesat izdarījis, kā stāstījāt, nevienu neesat ne nogalinājis, ne apzadzis. Jūs esat pilnīgi parasta godīga pilsoņa Čarlza Vilsona pilnīgi parasts dēls, kurš līdz šim pats pelnījis sev uzturu. Un es biju tik labās domās par Jums, nekrietneli! Starp mums visam beigas! Nerādieties nekad man acīs! Jūs esat dienaszaglis un lempis! Jūs neesat nekas cits kā pats parastākais blēdis!»

VĀCU ASTRONOMI

Vācu zinātnieks Volfgangs Hūbers, dzīvodams savā vasarnīcā Spicdomas miestiņā Alpos, cītīgi strādāja, aprēķinādams atstatumu līdz nezināmai zvaigznei, kas bija iespraudusies starp Marsa un Jupitera orbītām. Šā darba veikšanai viņš saņēma pabalstu no Vācijas valdības, kā arī no kāda lieltirgotāja, kurš nebija sevišķi pieķēries ne liekam zvaigznēm, ne liekai naudai.

Volfgangs Hūbers gribēja padarīt bagātāku vācu zinātni. Observatoriju Spicdomā bija uzcēlis par saviem personīgajiem līdzekļiem kads turīgs miesnieks, kurš zināja no astronomijas vienīgi tik daudz, ka debesīs esot Greizie Rati, līdzīgi tiem ratiem, kuros viņš ved sivēnus uz dzelzceļa staciju. Visi viņi saprata, ka vāciešiem nepieciešams atklāt veselu zvaigznāju, lai tad varētu okupēt visu Galaktiku. Tāpēc Volfgangs Hubers zvaigžņotās naktīs nepiekusis strādaja, aprēķinādams atstatumu līdz nezināmajai zvaigznei, kuru nebija iespējams saskatīt pat ar visstiprākajiem teleskopiem. Tā viņš pūlējās jau sešus ga dus, taču vēl līdz šim nebija ticis tik tālu, ka varētu sacīt: — Nezināmā zvaigzne, kuru es meklēju un kuru nevar sa skatīt ne ar vienu zvaigžņu pētnieku teleskopu, īstenībā atrodas X miljardu kilometru atstatumā no vistālākās franču astronomu atklātās planētas un X miljardu kilometru atstatumā no vistālākās amerikāņu, zviedru un angļu atklātās zvaigznes. Beidzot, kad viņš bija izmērījis nezināmās zvaigznes nezināmo rolācijas asi, ņemot par pamaļu kādu X, viņam izdevās I>ēc divu gadu ilgiem aprēķiniem konstatēt, ka aiz vistālākajiem zvaigznājiem un aiz vistālākā spīdekļa ir zvaigzne, ko neviens neredz un kas atrodas no vistālākās cilvēcei zināmās zvaigznes 687 miljardi miljardu 999 993 miljonu 846 823 tūkstošu kilometru 500 metru 82 centimetru un 1,348956732246 milimetru atstatumā.

Tūliņ visās vācu avīzēs parādījās ziņojums, ka pazīstamajam vācu zinātniekam Volfgangam Hūberam pēc ilggadējiem pētījumiem, novērojumiem, aprēķiniem un izmērljumiem izdevies atklāt pašā bezgalīgā visuma galā nezināmu zvaigzni, par kuras eksistenci nevienam līdz šim nav bijis ne jausmas.

Pēc pusgada profesors Ilubers bija jau precīzi aprēķinājis minētās zvaigznes apgriešanas periodu, saplakumu un ekvatora nolieci pret e:kliptikas plakni, nosaucot šo zvaigzni par «Ķeizara Vilhelma II planētu». Tā Vilhelma II vārds aizsniedza pašu bezgalīgā visuma galu, un vācu skolotāji sāka stāstīt bērniem fiziskās ģeogrāfijas stundās:

— Visums sākas ar zemeslodi, kur valda ķeizars Vilhelms II, un beidzas ar mūsu acij neredzamu zvaigzni, kura saucas «Ķeizara Vilhelma II planēta». Tātad pat līdz šai zvaigznei pašā visuma galā aizskan vācu vārds un vācu dziesma. Jā, mīļie bērni: «Deutsclīlancl iiber ailes!»

Mācīto profesoru Huberu sāka godināt kā visdižāko cīnītāju par ģermānisma ideju.

Diemžēl viņam bija ienaidnieks. Tas arī bija zinātnieks, tikai tam piemita vājība censties iemantot slavu par katru cenu, ja ne citādi, tad applūkājot savu kolēģu kungu laurus.

Sā cilvēka godkāre bija tik liela, ka viņš kādu dienu ieradās Heidelbergas observatorijā un visā nopietnībā sāka diskutēt ar observatorijas direktoru, apgalvodams, ka profesors Hūbers savos aprēķinos kļūdījies. Viņš, protams, neapšaubot «Ķeizara Vilhelma II planētas» eksistenci, jo vāciešiem esot neapstrīdamas tiesības uz visumu, bet viņš esot pārliecināts, ka profesors Hūbers varējis ļoti viegli kļūdīties, aprēķinot milimetra daļas.

Katrs astronoms sapratīs, ko tas nozīmē. Ja viņš publicējis aprēķinus, kuros kļūdījies kaut vai par vienu miljondaļu milimetra, un ir godīgs cilvēks, tad tūliņ darīs sev galu, līdzko kļūda tiks pierādīta, jo tad viņš ir beigts cilvēks un pat pēdīgais ubags uz ielas nepados viņam labdienu.

Tātad, ja zinātnieks Oto Dingla kungs apgalvo, ka viņa kolēģis Hūbera kungs ir kļūdījies aprēķinos, tad, acīm redzot, viņš ir par to pārliecinājies.

Tā arī laikam bija, jo pēc pusgada viņš publicēja traktātu ar nosaukumu «Mazliet patiesības par astronomiju», kurā neparasti rupji uzbruka profesora Hūbera zinātniskajam darbam.

Citēsim šo rupjību vārdu pa vārdam: «Prof. Volfgangs Hūbers kļūdījies par 0,00 003 205 109 812 milimetriem, ko es tuvākā laikā pierādīšu ar saviem aprēķiniem. Ir ļoti bēdīgi, ka esmu spiests pārbaudīt sava godātā kolēģa aprēķinus, taču patiesība man dārgākā par koleģialitāti.»

Sis nepiedodamais izlēciens sacēla astronomu aprindās lielu satraukumu.

Mācītais vīrs Volfgangs Hūbers nekavējoties devās uz Ilei- delbergu, lai personīgi pieprasītu no sava kolēģa Oto Dingla paskaidrojumus un pierādījumus, ka viņš tiešām atklājis aprēķinos kļūdu par 0,00 003 205 109 812 milimetriem.

Vācieši tamlīdzīgus jautājumus parasti mēdz atrisināt restorānā pie alus kausa.

Volfgangs Hubers un Oto Dingls ārkārtīgi uztraukti devās uz restorānu c'/.ur Sladl Dresden», kur nosēdēja divas stundas pie alus kausiem, neparmijuši ne vārda. Oto Dingls ierunājās pirmais:

— Godātais kolēģa kungs, vai jūs vēl neko neesat pasūtījis pusdienām? Es jums galvoju, ka šai restorānā ir lieliski ēdieni. Vai drīkstu pasūtīt jums bifšteku?

—   Lūdzu, kolēģa kungs!

Kad viņi tāpat pilnīga klusumā bija paēduši pusdienas, profesors Hūbers sacīja:

—     At|aujiet, ka samaksāju tēriņu, pēc tam dosimies uz kafejnīcu, kur nokārtosim mūsu lietas.

—    Lūdzu, kolēģa kungs.

—     Nu, tad saskaitīsim: divi bifšteki par vienu marku trīsdesmit feniņiem gabalā . . . Divreiz viena marka trīsdesmit ir trīs markas sešdesmit. Tālāk mēs katrs izdzērām pa pieci kausi alus. Kauss alus maksā divdesmit astoņus feniņus. Piecreiz divdesmit astoņi ir . .. piecreiz astoņi ir trīsdesmit pieci un piecreiz divi — desmit, vai ne, kolēģa kungs? Pieliksim trīs, tad būs trīspadsmit. Tātad, ja nek|ūdos, tad piecreiz divdesmit astoņi feniņi ir viena marka trīsdesmit pieci feniņi. Lūdzu, pārbaudiet.

Dingla kungs paņēma zīmuli un rakstīja:

.— Divi bifšteki par vienu marku trīsdesmit feniņiem . . .

Divreiz nulle — nulle, divreiz trīs — pieci, divreiz viens — «livi, tātad divas markas piecdesmit, nevis trīs sešdesmit, kolēģa kungs! Pieci kausi alus par divdesmit astoņiem feniņiem gabalā. . . divdesmit astoņi reizinām ar pieci: piecreiz astoņi ir četrdesmit astoņi, divreiz pieci — desmit. Tātad desmit markas četrdesmit astoņi feniņi.

Tā viņi sēdēja, noliekušies pār papīru, un pinās pa skaitļiem, kamēr beidzot nomocījušies pasauca viesmīli, kas visu mirklī sarēķināja. Dodamies uz kafejnīcu, Volfgangs Hūbers paziņoja:

— Tagad es jums pierādīšu, ka jūs esat tas, kas kļūdījies par 0,00 003 205 109 81 2 milimetriem.

Viesmīlis nosmējās par mācītajiem vīriem; pat pie tik maza pasūtījuma viņš bija pratis uzrēķināt tiem divas markas vairāk.

Kā Jong Sengs kļuva par kristīgo

Krietnais un gudrais Jong Sengs slavēja savu tīrumu vidū uzceltajā pagodā un pļauka ja sava dieva Būdas tēlu, runādams:

—    Trejgalvainais dievs! Es tev tiku ziedojis septiņus treknus suņus, astoņus vēršus un trīs muciņas ar rīsu degvīnu. Es liku uzcelt piecpadsmit lūgšanu dzirnaviņas uz Mih-Hao-Teh upītes. Ūdens plūda un grieza dzirnaviņas, un katrs apgrieziens bija lūgšana tev, trejgalvainais dievs, lai tu mīkstini sirdi skaistajai Tsi Ci-kih, kurai ir vismazākās kājiņas visā apgabalā. Pieci bonzas Zink-ts-u klosterī, kuriem es ziedoju tiikstoš čeju (naudas vienība), lūdza tevi dienu un nakti, lai skaistās Tsi Ci-kih sirds iedegtos mīlā uz Jong Sengu. Viss veltīgi. (Pļauka.) Nekas nelīdz. (Pļauka.) Tsi Ci-kih atbildēja man: «Mīļais jong Seng! Mans tēvocis Lu Nags, vienoto siržu brālības priekšsēdētājs, atrakstīja man, ka pie jums atmesti tic tikumi, kas rotāja Jūsu slavenos senčus, kuri guva nopelnus dzimtenes labklājības celšanā. Te, mīļais Jong Seng, meklējams tas noslēpums, kāpēc mana sirds nepukst viena ritmā ar Jūsējo.» Tā skan šī vēstule, trejgalvainais diedelniek.

—    Tu labi darīsi, mīļais dels, — atskanēja kāda balss Jong Sengam aiz muguras, — ja sadauzīsi sava Būdas elku, jo tas elles izdzimums citu atmaksu nav pelnījis.

Tā runādams, pie Jong Senga pienāca kāds no baltajiem velniem — misionārs paters Albāns.

Viņš runāja skaidrā llakas izloksnē, kādā runā Kvantunas apkārtnē, un uzmundrinoši uzsita Jong Sengam uz pleca:

—         Lai dievs tev palīdz tavā darbā; es tevi vēroju jau kādu pusstundu.

Jong Sengs, ieraudzījis balto garīdznieku, nospļāvās:

—    Ko tu gribi, baltais velns?

—         Mīļais dēls, — maigi sacīja misionārs Albāns, — es ar prieku biju liecinieks tavām ciešanām, jo, kā redzu, tad tu veltīgi esi paļāvies uz Budu. Zini, ka ir vēl kāds cits dievs, kam piemīt daudz lielāks spēks nekā šim koka Budain, un tas dievs pilda visu, ko lūdzam, ja griežamies pie tā ar skaidru sirdi.

—    Vai tu galvo par to, baltais velns?

—         Noteikti, mīļais dels. Kristīgo dievs uzklausa ikviena sirsnigu lūgšanu, viņš palīdz tiem, kas viņu pazemīgi piesauc. Ja tu būtu kristīts, tad kristīgo dievs mīkstinātu skaistās Tsi Ci-kih sirdi.

Jong Sengs palocījās Albāņa priekšā.

—    Labais tēvoci, — viņš ziņkāri jautāja, — vai grūti kļūt par kristīgo?

Paters Albāns papurināja galvu.

—    Tur vajag tikai labas gribas, mīļais dēls. Ja vēlies, es tev iemācīšu ticības pamatus, tic dalās ticības locekļos un pēdējie savukārt punktos. Es tev iemācīšu rīta lūgšanas, par to tu man samaksāsi trīsdesmit pu (naudas vienība). Iemācīšu tev arī vakara lūgšanas par divdesmit pu. Ticības pamatus mācīšu par velti, jo negribu tevi izmantot. Es tevi nokristīšu par simt pu. So naudu es neņemu sev, bet savam ordenim, mīļais dels. Mēs abi iedziļināsimies dažādās mistērijās par trīsdesmit, divdesmit, četrdesmit un sešdesmit pu. Es tev atlaidīšu visus grēkus tā kunga vārdā pilnīgi par velti, mīļais dēls, un mēs no sirds lūgsim abi dievu, lai tu iemantotu savu karsti ilgoto skaisto Tsi Ci-kih, un katra šāda lūgšana tev izmaksās pieci pu mūsu svētajam ordenim par labu.

—    Labais tēvoci, — sacīja Jong Sengs, — es ar prieku upurēšu arī treknu suni.

—    Kristīgo dievs negrib nekādus upurus kā jūsu elki. Viņš prasa tikai skaidru sirdi.

—    Tas ir gudrāk un lētāk, svētais tēvoci, — Jong Sengs priecīgi sacīja. — Nāc man līdzi uz manām mājām un iemāci man jauno ticību. Es tevi mielošu ar vislabākajiem ēdieniem. Dažās dienās es tevi tā nobarošu, svētais tēvoci, ka tu velšus velsies kā bumba. Visskaistākās kalpones no visa apgabala gulēs pie tevis, vislabāko Sanhajas opiju vakaros bāzīšu tev pīpē, un dzert tu dzersi katru dienu kā hunhuzs vislabāko rīsu degvīnu, siltu un aukstu.

—    Mīļais dēls, — Albāns aizrādīja, — mēs, svētie vīri, neguļam pie sievām.

—    Tas nekas, — attrauca Jong Sengs, — es tev pagādāšu puisēnus.

—    Mīļais dēls, es tev par divdesmit pu iemācīšu dieva baušļus, un tur sacīts: tev nebūs maucību piekopt. Ved mani uz savām mājām un nekavējies ilgāk šai grēka mītnē, pielūgdams Budu …

II

Jong Sengu nokristīja Mih-Hao-Teh upītē, un viņš ar katru dienu vairāk papildinājās jaunajā ticībā. Viņš sāka ievērot arī gavēņus. Gavēņa dienās viņš atsacījās no suņa, bet misionārs no vistas gaļas. Sais svētajās dienās viņi pārtika no garšīgi sagatavotām upes zivīm un dedzīgi lūdzās, lai dievs mīkstinātu sirdi skaistajai Tsi Ci-kib. Pēc garās lūgšanas Jong Sengs maksāja piecpadsmit vai trīsdesmit pu patera Albāņa svētā ordeņa labā. Bez tam viņš aizsūtīja dzejniekam Tu-Tsiangam uz Kvantunu divus barotus sunīšus, lai Tu-Tsiangs uzraksta dzejoli skaistajai Tsi Ci-kili par godu. Pēc nedeļas dzejolis bija klāt, turklāt tik jauks, ka Jong Sengs, iemācījies to no galvas, sāka jau sevi uzskatīt par labāko dzejnieku visā apgabalā. Dzejolis skanēja:

O Tsi Ci-kili visdaiļakā!

Kas ir Jong Sengs? Tik pērnais sniegs,

Sniegs Ingve-Minga virsotnē.

Ko tavi smaidi izkausē

Kā kalnu sniegu saulstars liegs.

O Tsi Ci-kih visdaiļaka!

Kad nama pārvaldnieks bija šo dzejoli pārrakstījis ar zelta burtiem uz zīda auduma. Jong Sengs aizsūtīja lo skaistajām mazajām kājiņām, bet dzejniekam Tu-Tsiangam — Irīs treknus sunīšus no hao sugas, kuriem, kā zināms, ir visgardākā gaļa, un lūgumu, lai dzejnieks uzraksta vēl vienu dzejoli. Sunīši bija tik gardi, ka dzejnieks atsūtīja šadu dzejoli:

Zied persiki pie Lao upes, O Tsi Ci-kih visdaiļākā! Vairs kalnos sniegu nemanām, To izdzēris vējš Gung-i-tain, Par tavas sejas persikziedu Kad kalnos klīst tas sapņodams.

Dzejoļu pārrakstīšana un nosūtīšana mainījās ar lūgšanām. Tad pie Jong Senga ieradās Kvantunas gubernatora, slavenā Si Kaen-jonga sūtnis un atnesa vēstuli ar šādu saturu: «Mīļais Jong Seng! Mūsu mīļotais un dārgais brālis, gudrais Lu Nags, skaistās Tsi Ci-kih tēvocis, kas vada vienoto siržu brālību, pie kuras arī es piederu, ziņoja man, ka Tu pieturot savā namā balto velnu, kristīgo bonzu. Parādi man laipnību un atsūti šo vīru sasietu, lai varu likt tam nocirst galvu un uzdurt viņu pašu uz mieta. Ceru, ka drīzumā Tu ar savu palīdzību šai lietā iepriecināsi visas brālības sirdis. Tā! Parakstos kā Tavs vislielākais labvēlis Si Kaen-jongs.»

jong Sengs ar lielu cieņu pavadīja sūtni līdz tuvākajam rīsu laukam un atgriezās ar vēstuli pie patera Albāņa.

—    Svētais tēv, — viņš godbijīgi sacīja, — redzi, ko man raksta Si Kaen-jongs. Man vajag aizsūtīt tevi sasietu uz Kvan- tunu, kur tev nocirtis galvu, pēc tam tavu svēto miesu uzdurs uz mieta un tu nonāksi debesīs. Kāpēc tu tā drebi, svētais tēv? Tu pats man stāstīji, ka mocekļa nāve sagādā jums jo lielāku godu debesīs.

—   Mīļais dēls Jong Seng, — misionārs nobālējis atbildēja, — es vēl neesmu piepildījis savu sūtību zemes virsū.

—    Bet, svētais tēv, vai tad tu nepriecājies, ka tik ātri tiksi taisnā ceļā debesīs? Tas tiks mirklī nodarīts, jo galvenajam bendem roka nedrebēs, un es noskaitīšu par tevi lūgšanu mirušajiem, jo tu esi svēts vīrs. liedzi, dievs uzklausījis manas lūgšanas un mīkstinās skaistās Tsi Ci-kih sirdi. Lu Nags ir manu dārgo mazo kājiņu tēvocis, un, ja es izpildīšu slavenā

Si Kaen-jonga lūgumu, tad iegūšu tiklab viņa, kā Tsi Ci-kih labvēlību. Un tas būs noticis tikai ar tavu starpniecību, jo tu aizlūdzi par mani, un tagad dievs dara tev caur mani zināmu savu visaugstāko gribu.

—    Mīļais dēls Jong Seng, — misionārs vaimanāja, — vai tu nodosi mani slepkavas rokās, vai tu pieļausi, ka notiek šāds nāves grēks?

—    Bet, svētais tēv, vai tu pats neesi man bieži jo bieži stāstījis, kā tu ilgojies pēc debesu valstības? Re, tagad tev rodas izdevība ātri piepildīt šo savu vēlēšanos un man — izdevība atmaksāt par tavām dedzīgajām lūgšanām manā labā.

Jong Sengs iesita pa gongu, un istabā ienāca cienīgais, briļļainais nama pārvaldnieks.

—    Kuj-Liag, pasauc Jinu, Deg-Ingu un Ing-Ba,

Kad sauktie ieradās, Jong Sengs sacīja viņiem, laipni vērdamies misionārā:

—    Sasieniet svēto tēvu, izrādīdami viņam vislielāko cieņu, un ieguldiet vieglajos bambuka ratos. Es braukšu kopā ar viņu uz Kvantunu.

Misionārs turējās pretī, cik jaudas, taču viņu sasēja un ieguldīja ratos. Visu ceļu Jong Sengs laipni 1111 cieņas pilns runāja par debesu godību un apgalvoja, ka vienmēr ar lepnumu daudzināšot to, ka devis savā namā patvērumu moceklim un vedis to savos ratos.

—    Tu esi pārpratis baznīcas mācību, — sasietais gaudās.

—    Nekādi ne, svētais tēv. Dievs izraudzījies mani par ieroci, lai ātrāk nogādātu tevi debesīs. Viņa vārds lai ir teikts un slavēts!

—    Tu zaimo dievu, Jong Seng!

—    Nekādā gadījumā, — Jong Sengs svinīgi apgalvoja. — Zvēru, ka pildu šos savus pienākumus ar vislielāko godbijību.

Pēc divām dienām misionāram nocirta galvu.

—   Tu esi pārpratis baznīcas mācību, — tie bija viņa pēdējie vārdi. . .

Skaistā Tsi Ci-kih atsūtīja vēstuli krietnajam Jong Sengam: «Mīļais Jong Seng! Mans dārgais tēvocis Lu Nags, vienoto siržu brālības priekšsēdētājs, pateica man, ka Jūs pēc mūsu slaveno senču paraduma esat atvedis sasietu balto velnu slavenajam Si Kaen-Jongam. Mana sirds pukst vienā ritmā ar Jūsējo, un Tsi Ci-kih mīl Jūs, kā persiku zieds mīl saules lēktu. Jūsu Tsi Ci-kih.»

Izlasījis šo vēstuli, krietnais Jong Sengs dievbijīgi pacēla acis uz debesīm.

—   Dievs ir uzklausījis svētā tēva lūgšanas un mīkstinājis mazo skaisto kājiņu sirdi.

* * *

—    Redzat, tāds bija mans vectētiņš, — sacīja man ķīnietis, komijs Staneka lieltirgotavā Prāgā. — Viņš dzīvoja laimīgi ar Tsi Ci-kih un arī manu tēvu izaudzināja kristīgajā ticībā, pats viņu nokristīdams. Mans tēvs savukārt nokristīja mani, un tā mēs visi no Jong Sengu cilts, arī es, Karels Boromeiskis Jong Sengs, esam kristīgie . . .

dzīvības akmens

1460 gadā pēc Kristus dzimšanas Stālhauzenas klostera priekšnieks Bavārijā raidīja klusas lūgšanas <lievam, lai tas visuaugstākais pasaules valdnieks un gudrības dāvātājs sūtītu savu svēto garu viņam, klostera priekšniekam Leonardam, un viņš varētu atrast gudrības akmeni un dzīvības eliksīru.

Abata Leonarda priekšā liesmoja uguns zem izliektas retortes, kurā burbuļodama virda kāda dzira, bet blakus gaidija tīģeļi, lai pēc galīgas izkausēšanas uzņemtu dziru savās dzīlēs un iztvaicētu līdz cietām nogulsnēm. Abats Leonards no visas sirds piesauca visžēlīgo dievu, lai tas pievērstu skatienu savam pazemīgajam kalpam, kurš, turēdaipies uz tā kunga ceļiem, bez visādām velna gudrībām, nesaukdams palīgā tumsības spēkus, meklē filozofijas akmeni un dzīvības eliksīru.

Un blakus refektorijā viņam piebalsoja muku koris, kuri izmisīgās balsīs skaitīja, dārdinādami skarbās gotiskās velves: «Pater nosler, qui esi in coelis . . .»

Uzsvērdami katru balsienu, viņi centās pārkliegt cits citu, izbadējušies un nikni, jo abats, vadīdamies no vislabākajiem nolūkiem, stingri ierobežoja ēšanā un dzeršanā visus, atskaitot sevi.

Abats Leonards atvēra ozolkoka durvis un, ieskatījies refektorijā, ar apgarotu seju noteica: — Lūdziet dievu līdz saules rietam! — Tad viņš atgriezās savā alķīmiskajā laboratorijā. nometās ceļos uz soliņa krustā sistā priekšā un kā ekstāzē lūdzās:

— Kungs, mans pestītājs, sūti savu gaismas staru tavam kalpam, apgaismo viņa prātu, lai viņš atrod dzīvības eliksīru un gudrības akmeni kristīgajiem par glabšanu. Un dod man zīmi, ak kungs, lai es zinu, vai tas nav grēks, ja es pievienoju šim eliksīram sadedzinātā ķecera pelnus, tā ķecera, turam bija melns kaķis, kas staigaja uz divām kājām un ko mēs tev par godu un slavu baznīcas svētkos sadedzinājām kopā ar viņa velna apsēsto saimnieku pie Stālhauzenas vārtiem, un es pildīšu tavu gribu!

Tas kungs nekādu zīmi nesūtīja. Abats Leonards iemeta virumā sadedzinātā burvja un ķecera, kā arī viņa kaķa pelnus un, piebalsodams mūkiem, kuri aiz durvīm gaudīgās balsīs skaitīja tēvreizi, izlēja retortes saturu tīģeļos, uzlika tos uz trijkāja un sāka iztvaicēt, iegrimis šķīstās, dievbijīgās apcerēs.

Drīz iestājās krēsla, un abats Leonards iegāja refektorijā, ļaudams ugunij akmens pavardā iztvaicēt verdošo un burbuļojošo vielu.

Refektorijā viņš skanīgā, tēvišķīgā balsī uzrunāja mūkus, pieminedams dieva žēlsirdību, tad atlaida viņus atpūsties uz cietajām lāviņām, piekodinādams pirms gulēt iešanas izdarīt dievam patīkamo grēcīgās miesas šaustīšanu. Palocījis ceļus nedziestošās svētlampiņas priekšā, viņš iededzināja lāpu un izgāja pagalmā.

Sis nenogurstošais, mīlestības pilnais klostera priekšnieks devās aplūkot savu saimniecību. Viņš iegriezās kutī pie sivēniem, lai redzētu, ka tiem klajas. Vakar tie bija izskatījušies visai nožēlojami.

Gādīgajam abatam bija aizdomas, ka mūki, nespēdami izturēt uzlikto gavēni, ir pielavījušies pie cūciņām vārītās kliju putras un mielo ar to savas grēcīgās miesas, kaitinādami dievu un apzagdami lopiņus. Pēdējā laikā sivēni bija stipri novājējuši. Tie vairs neatgādināja apaļas muciņas, nebija vairs tik sārti un piemīlīgi, ka abats Leonards varēja sacerēt psalmus tiem par slavu un dievam visuradītājain par pateikšanu. So mīļo dieva radību bija četrdesmit gabalu, tieši tikpat daudz, eik mūku. Ja nu šie četrdesmit mūki alkatīgi aprij četrdesmit sivēniem sagatavoto barību, vai tad var gaidīt, ka tie, nabadziņi, jautri rukšķēs klostera pagalmā, ienesdami spirgtas dzīvības un jaunības atbalsis klostera drūmajās krustejās?

Lāpa sprēgāja, un sarkanajā atspīdumā abats noraudzījās nabaga sivēnos. Pazinuši savu gādnieku, sivēni tik žēli ierukšķējās, ka labajam abatam sažņaudzās sirds.

—    Tad tā mēs atkal redzamies, brāļi? — viņš sāpīgi noteica, vērodams vārgos kustoņus. Labsirdīgais abats apraudājās un smagi nopūtās. Ielūkojies tukšajās silēs, viņš klusībā nolādēja mūkus un devās zvanīt klostera zvanu.

Kad mūki atkal sapulcējās refektorijā, viņš tiem uzsauca:

—    Jūs šaustāt savu miesu, bet paši neievērojat gavēni un apzogat cūkas! Gan dievs jūs sodīs. Metieties ceļos, bezgoži!

Viņš izskatījas cēls šai brīdī. Svētlampiņa apstaroja viņa seju, kad viņš sauca:

—    Lūdziet, lai jums top piedoti jūsu grēki, jūs nožēlojamās cūkas!

Kamēr mūki gaudīgi vilka misericordia — žēlastību, žēlastību, viņš nokāpa pagrabā un, aiz dusmām zobus griezdams, izdzēra kausu vīna.

Atgriezies refektorijā, viņš paziņoja mūkiem, ka sūtīšot tos kājām uz Romu, lai viņi izlūdzoties grēku piedošanu no visu kristīgo valdnieka pāvesta Inokentija III, un tad atļāva tiem doties pie miera. Pats iegāja šaurajā kambarītī, kur izdarīja mēģinājumus, un, iespraudis lāpu pavardā, sāka aplūkot pēc iz- tvaicēšanas palikušo vielu. Tā bija smaga, ar metālisku spīdumu.

Abats Leonards nobalēja. Tas nebija gudrības akmens, jo nesen sadedzinātā burvja grāmatā bija sacīts, ka tam jābūt bez svara un caurspīdīgam. Un viņš taču bija ņēmis zemi saviem mēģinājumiem no rata kalna pie Stālhauzenas, kur lielajā piektdienā, kā ļaudis slāstija, redzams gaišs spožums. Abats nokrita ceļos un apraudājās. Tad, pievērsis skatienu krucifiksam, sita sev pie krūtīm un pazemīgi lūdzās:

— Kungs pestītāj, es neesmu tavas žēlastības cienīgs!

Viņš paņēma tīģeļus un izbēra graudainās nogulsnes pagalmā.

*

Mūki vairākas dienas cītīgi gavēja un dēdēja, jo gādīgais abats, rūpēdamies par viņu dvēseļu glābšanu, vērīgi uzmanīja, lai viņi netiktu klāt cuku barībai. Toties cūkas apbrīnojami ātri pieņēmās miesās. Taisni neticami, ka tas varēja tik ātri atkopties pēc tik ilga gavēņa. Jo vairāk izdēdēja mūki, jo vairāk atkopās cūkas. Tas bija visiem redzams.

Kādu dienu abats Leonards ieraudzīja, ka cūkas kaut ko meklē pagalmā un grauž. Piegājis tuvāk, viņš redzēja, ka kustoņi laiza un kremt pulvera drupatas, kas bija palikušas pāri no gudrības akmens gatavošanas.

Iegājis kapelā, abats Leonards nokrita ceļos. Viņam bija skaidrs, ka dievs par viņu apžēlojies un ļāvis atklāt dzīvības akmeni — nevis eliksīru vai gudrības akmeni, bet barojošu līdzekli, dzīvības un spēka ekstraktu.

To pašu dienu viņš ar vairākiem mūkiem devās uz Stālhauzenas karātavu kalnu, lai savāktu dzīvības akmens izgatavošanai nepieciešamo zemi un pagatavotu akmeni tādā pašā kārta kā pirmo reizi.

Kad bija sagādāti pietiekami lieli dzīvības akmens krājumi, abats iežēlojas par saviem nabaga izkāmējušajiem mūkiem. Velēdamies, lai arī viņi tāpat uzbarojas kā cūkas, viņš lika piebērt pulveri saberzto dzīvības akmeni melnajai biezputrai, kas bija paredzēta muku vakariņām, un, mielodamies ar sivēna cepeti, priecīgi noskatījās, ar kādu baudu mūki to ēda.

Tonakt visi četrdesmit mūki nomira briesmīgās mokās, un abats Leonards palika viens pats.

Šis dzīvības akmens bija antimons. To 1460. gadā atklājis Štālhauzenas klostera priekšnieks Leonards Bavārijā, nosaukdams to pa jokam latīņu valodā «antimonium» (tas ir, «pret mūkiem»).

Pats abats līdz savam mūža galam audzēja cūkas, kurām antimons nekaitē, jo cūkas no tā uzbarojas. Par to abats Leonards iemantoja slavu visā plašajā zemē, un Vācijas ķeizars pavēlēja paaugstināt viņu grāfu kārtā.

arestanta Šeibas dumpis

Cietuma administrācija atteicās izsniegt ieslodzītajam Šeibam knēdliku, ko viņš parasti saņēma kā īpašu atalgojumu par ministranta pienākumu pildīšanu dievkalpojumā.

Vajadzēja ievērot taupību, bet knēdliks maksā četrus hellerus. Gada laikā Seiba piedalās dievkalpojumā simt reižu, tas nozīmē simt knēdiiku jeb četras kronas. Tagad cietuma administrācija šīs četras kronas ietaupīs. Cietuma priekšnieks berzēja rokas. Kā šis Seiba izbolīs acis, kad pēc mesas uzzinās, ka ir kalpojis dievam tam kungam par velti!

Priekšnieks uzvilka mundieri un devās uz cietuma baznīcu, kur jau bija sapulcējušies arestanti. Daži pa ceļam bija gaiteņos uzlasījuši smēķu galus un nu svētlaimīgi gremoja tos, priecādamies, ka nāciens uz baznīcu nav bijis veltīgs. Kāds uz mūžu ieslodzītais vērās saulē, kuras stari lauzās iekšā pa cietuma baznīcas logiem.

Viņš nāk uz baznīcu jau piecpadsmit gadus no vielas un, ja saule nespīd, tad stāvēdams snauž. Saules stariem ir kāds dīvains pievilkšanas spēks. Viņš raugās tanīs visā mesas un svētrunas laikā, neklausās, kas notiek visapkārt, mehāniski krīt ceļos un met krustus, lūkodamies staros. Tie nāk no āra, tur meklējams to pievilkšanas spēks. Citi arestanti skatījās griestos, kur bija uzgleznots sargeņģelis. Laika gaitā eņģelis bija izbalējis un vietumis nokvēpis. Tāpēc tas atgādināja ūsaino vecāko uzraugu no galdnieku darbnīcas. Vienu roku, resnu kā stilbu, šis neizdevies eņģelis bija pastiepis pirmo rindu virzienā, kur stāvēja mazgadējie arestanti. Lielais vairums šķelmīgi vaibstījās, jo viņu uzraugam no mēteļa kabatas rēgojās ārā ruma pudeles kakls. Uzraugs pēc aizvadītās nakts dežūras bija pacilātā omā. Visi gaidīja, ka viņš tūliņ nebalsi sāks dziesmu: «Kungs, mēs priekš tavas godības . . .»

Netālu no viņiem stāvēja pavārs, sirms arestants. Viņš atradās te jau sesto gadu un bija apvēlies patīkami apaļš. Arī uzraugs, kas pārzina virtuvi, ir resns, taču pavārs viņu noteikti pārspēs, kad beigs atsēdēt savus desmit gadus. Virtuves uzraugs un arestants pavārs stāv blakus, un abi žāvājas. Kaut nu drīzāk sāktos svētruna un pienāktu mesai gals!

Dievkalpojums sagādā viņiem vislielākās nepatikšanas visā nedēļā. Vienā laidā jāmetas ceļos, un cik grūti tad pacelt uz augšu tādu brangu vēderu!

Pusmūža arestantu barā atskanēja šņuksti. Visi atskatījās. Vai tad vecais Kutina atkal izliekas raudam? Apzadzis pastu par divdesmit tūkstošiem un nu stāsta, ka viņu kremtot sirdsapziņa un viņam esot žēl tirdzniecības ministra. Tas visus uzjautrina, taču viņi rāda nopietnas sejas, lai kāds nenoprot, ka Kutina dzen velnu. Sava izklaidēšanas dievkalpojuma laikā noder, tāpat ka pagājušo reizi, kad cietuma kapelāns, pastiepis roku uz Kutinās pusi, dārdināja:

— Ņemiet viņu par paraugu! Viņš nožēlo padarīto. Viņš zina, ka dievs gatavo sodu un atmaksās tiem grēciniekiem, kuri nenožēlo savu ļaundarību. Un viņš raud, jo zina, ka vienīgi īsta nožēla atvērs debesu vārtus. Dievs ir žēlsirdīgs!

Pēc kapelāna lūguma Kutinām kopš tās reizes izsniedz slimnieka devu. Viņš atmaksā šo labdarību ar jaunām elsām, jo gaida, ka tūliņ sāksies svētruna.

Cietuma priekšnieks skatās pulkstenī. Kapelāns šoreiz nokavējies par desmit minūtēm, kaut gan vakar pie kāršu spēles

priekšnieks bija viņu lūdzis: — Nenokavējiet svētrunu, jūs zināt, ka man pulksten desmitos jābūt traktierī. — Nekas, gan viņš parādīs kapelānam, kā jātur vārds. Cietumā visam jāiet kā pa diegu, arī dievkalpojumam.

Beidzot kapelāns uzkāpa kancelē. Viņam bija padomā īsa, bet iespaidīga svētruna. Viņš bija saīdzis, jo šādām svētru- nām jābūt visām pēc vienas liestes, bet cietuma priekšnieka sieva tad varētu domāt, ka viņš neko lielu nesajēdz, un tas viņam būtu gaužām nepatīkami. Turklāt viņā blenza rindās sastādītie noskūtie un strupi apcirptie arestanti, un tas viņam taisni riebās.

Būtu gan laiks paaugstināt viņam algu. Viņš saņem trīs guldeņus par svētrunu un desmit kronas par mesu. Viņa svētrunas neko daudz neietekmējot arestantu morālo stāju? Ko tad var gribēt par trim guldeņiem! Pieņemsim, ka arestantu ir trīs simti, tātad viņš saņem pa kreicerim no dvēseles par taisnā ceļa parādīšanu. Maz, vai ne? Tātad dieva tā tēva, tā dēla un tā svētā gara vārdā . . . Viņš runāja par laupītājiem, kas piesisti krustā Jēzum pie labās un pie kreisās rokas. Par Dismasu un Kosmasu. Pēkšņi viņam sajuka teikums, un viņš atsāka no gala. Tātad Dismass un Kosmass. «Vēl šodien tu būsi ar mani paradīzē. . .» Bet priekšnieks izvelk pulksteni. Ahā, viņam šovakar desmitos jābūt traktierī. Nekas, vakar viņš iespēlēja kārtīs guldeni no kapelāna, lai nu pagaida vien. Kapelāns runāja tālāk par laupītājiem, vērodams priekšnieka nervozās kustības. «Tad nu ziniet, jūs grēcinieki, ka debesu vārti atveras tikai tiem, kas no sirds nožēlo visu.» Kā cietuma priekšnieks viebjas! Pagaidi vien līdz pusvienpadsmitiem uz saviem itāliešiem un savu ceturtdaļlitru! Sasodīts, pareizi, šovakar taču ieradīsies itālieši. Jābeidz ātrāk. «Ja grēcinieks nožēlo visu no sirds tāpat kā tas laupītājs, tad viņa grēki tiks tam piedoti. Vēl šodien tu būsi ar mani paradīzē. Sie vārdi domāti arī jums. Paturiet tos prātā, un līigsim dieva svētību labiem nodomiem. Dieva tā tēva, tā dela un tā svētā gara vārdā . . . Mūsu tēvs debesīs . ..»

Cietuma priekšnieks priecīgi smaida. Viņš ieradīsies traktierī, pirms vēl itālieši iztukšos pēdējo pudeli. Kaut nu ātrāk paietu dievkalpojums! Bet vai nu kapelāns bez sirdsapziņas! Sakristejā atskanēja zvaniņš. Priekšnieks uzmeta līksmu skatienu Seibam, kurš kapelāna pavadībā tuvojās altārim ar mišu grāmatu rokā.

Kustējies taču tas Seiba veicīgāk! Taču Seiba pilda savus pienākumus pēc labākās sirdsapziņas, lai būtu knēdlika cienīgs. Viņš domā tikai par to, ka šodien būs divi knēdliki. Viņš dievbijīgi izrunā «Conjiteor». Veseli divi knēdliki. Cik labi smaržo, kad tādu knēdiiku pārgriež! Un tam klāt taukos sacepti sīpoli.

Seiba ir liels izēdājs un apzinīgs ministrants. Tagad viņš izrunā «Kyrie eleison» un «Chrislc eleison». Trīsreiz Kyric, trīsreiz Christe, tad atkal trīsreiz Kyrie. Viņš piesauc dieva žēlastību nesteigdamies un no sirds. Jo ilgāk viņš uzturas baznīcā, jo īsāks laiks līdz pusdienām. Te baznīcā viņš ir kungs, tur tikai arestants. Tāpēc viņš atbild bez steigas, lai paildzinātu dievkalpojumu un saīsinātu gaidīšanu uz pusdienām. Viņš tā priecājas par šodienas piedevu.

—    Et — cum — spiritu — tuo! — Viņš izrunā to izjusti un lēni. Droši vien pavārs izraudzīsies viņam pašu lielāko knēdiiku.

Priekšnieks nikni bola acis. Citreiz dievkalpojums jau krietni gabala, bet šodien viņi nokļuvuši tikai līdz apustuļu vēstījumam.

—    deo gratias, — šeiba svinīgi pasludina, kad apustuļu vēstījums nolasīts. Dievs liecinieks, ka viņš garā priecājas par sīpolu mērci, kurā peld knēdliks!

Priekšnieks aizmugurē nožāvājas. Pagaidi, tu draņķa Seiba, turpmāk tu vairs netūļosies, kad uzzināsi, ka otrais knēdliks

lev vairs nepienākas. It kā šis tēvainis nevarētu izteikt «deo gratiasu vienā rāvienā kā «dgras», bet viņš tev stiepj jūdzi garumā: «de-o — gra-ti-as. . .» Un kapelānam jātur rokas saņemtas, kamēr šeiba izdabū šos vārdus ārā. Turklāt Seiba sit sev pie krūtīm tik gausi, ka cilvēks aiz dusmām var vai no ādas izsprukt. Beidzot pienāk kārta «Agnus dei» un zvaniņam. Aiz bailēm vai galu var dabūt, iedomājoties, ka itālieši būs jau projām. Seiba! Tu vēl izpelnīsies kare.eri par to, ka velc savu «āmen» tik ilgi! īsts mērglis, nudien! Sen jau būtu varējis pateikt: «Ite rnissa est.» Cik lēni viņš lej ūdeni roku apmazgāšanai! Tādēļ vien viss nokavējas vismaz par trim minūtēm, nerunājot par citu . . ,

Priekšnieks bija galīgi pārskaities un klusībā lādējās. Svētā vakarēdiena ceremonijas laikā viņš tā iesita sev pa krūtīm, ka nodunēja vien. Var gan tas Seiba ķēpāties!

Bet Seibas acis kvēloja sajūsmā, un viņš nesa lūgšanu grāmatu uz altāra kreiso pusi tik svinīgi, ka priekšnieks pazaudēja pēdējo cerību sastapties ar itāliešiem. Toties Seiba jo tālāk, jo vairāk priecājās par gaidāmajām pusdienām. Mērce vienos taukos. Un tanī sacepti un smaržojoši sīpoli. Ja knēdliks Seibam nozīmēja debesis, tad sīpoli bija zvaigznes pie tām.

—    iiite miiiissa est, — Seiba vilka vēl garāk. — Deeeo graatiaaaass! — Viņš pārkniebs knedliku ar karoti, uzkaisīs sali un saspaidīs taukos.

Tad arestanti saņēma svētību un sākās «pēdējā evaņģēlija» lasīšana: «Iesākumā bija vārds, un tas vārds bija pie dieva, un dievs bija tas vārds.» Cietuma priekšnieks bija izmisis, ka apustulis Jānis sacerējis savam evaņģēlijam tik garu ievadu. «Nu naks tēvreize un «Esi sveicināta, Marija»,» priekšnieks domāja, «un tad likšu pasaukt Seibu.» Beidzot viņš sagaidīja pēdējo «āmen», izgāja gaitenī un mirkli pastāvēja, kamēr Seiba iznāca no sakristejas, lai ietu uz savu kameru.

—        Šeiba, — priekšnieks viņu uzrunāja, — cietuma adminislrācija nolēma neizsniegt papildu knēdliku par ministranla pienākumu pildīšanu. Kas grib dievam kalpot, lai kalpo par brīvu, nevis par knēdliku. Skaidrs?

Lūk, kā gadījās, ka Šeiba sāka streikot. Viņš izcīnīja lielu iekšēju cīņu, iekams nolēma spert šo soli. No vienas puses — kalpošana dievam, no otras — knēdliks. Vajadzēja izšķirties starp garīgu barību, mistisku dievmaizi un reālu, ēdamu lietu. Pēc lielām pārdomām un apspriešanās ar citiem 18. kameras iemītniekiem viņš izvēlējās pēdējo. Visi pieci kameras biedri ieteica ātrāk izšķirt šo strīdu. Te jāsaka bez aplinkiem: — Labi! Ja nebūs knēdlika, tad nebūs ministranta!

Taču Seibam bija bail, ka nenokaitina dievu to kungu. Sai nelaimīgajā svētdienā viņš ilgi sēdēja pēc pusdienām pie galda. Paēdis viņš bija, lai ari ne tā kā viņsvētdien, taču izsalkumu nejuta.

«Dievs tēvs var sadusmoties,» viņš domās daudzināja. Tad viņš iedziļinājās kādā reliģiska satura grāmatā, no kurām sastāv cietuma bibliotēkas laicīgā daļa, un lasīja pa balsienam.

—    Re nu, zēni, kā tas iznāk, — viņš sacīja, nolikdams grāmatu, — te tā smuki aprakstīts, kā zemnieks lādējies un lamājies, ardams lielajā piektdienā. Te uzreiz pērkons no skaidrām debesīm, un abi vērši pagalam.

Sīs muļķības visus uzjautrināja, bet Šeiba sašuta.

—    Mēs apakšā, dievs augšā, kas tur ko nesaprast, — viņš iekaisa, — un es esmu tāds cilvēks, kas gatavs dievam kalpot par pliku putru vien, lai knēdliks, kur knēdliks. Un, ja pat nesaņemšu nekā, arī tad būšu apmierināts un teikšu: «Tas kungs devis, tas kungs ņēmis, tā kunga vārds lai ir slavēts.»

Pievakarē viņam sagribējās ēst. Parasti svētdienās, saņēmis divus knedlikus, viņš mēdza pusi gaļas porcijas atstāt vakariņām, taču šoreiz bija apēdis visu, jo knēdliks bija tikai viens pats.

Šeibam ienāca prātā, ka viņam būtu gan varējuši iedot vismaz bļodiņu viras. Tā bija tik grēcīga doma, ka viņš sāka staigāt pa kameru un skaitīt tēvreizi. Tomēr šķita, ka lūgšana iekairina ēstgribu vēl vairāk nekā grēcīgā doma par viru. Jo vairāk un cītīgāk viņš skaitīja lūgšanas, jo vairāk viņu mocīja izsalkums. Lai viņš darīja ko darīdams, viņa dievbijība nespēja uzveikt izsalkumu. Tā kļuva mazāka par knēdliku, samazinājās arvien jo vairāk, un beidzot kaujas laukā palika vienīgi lielais un gardais knēdliks ar sīpoliem.

Šeiba bija pavadījis cietumā trīs gadus, baudīdams svētlaimi ik svētdienas, un nu atlikušie divi gadi būs jākalpo dievam par velti? Par ko dievs piemeklē viņu ar tādu rīksti? Vēl joprojām par to pašu laupīšanu? Vai nepietiek, ka cilvēks atsēž piecus gadus par tiem pāris kreiceriem?

Un cik centīgi viņš šodien bija pildījis savus pienākumus! Cik skaisti izrunājis «Kyrie eleison» un «Et cum spiritu tuo»!

—    Sasodīts, — viņš noteica, — kas man no tā par labumu?

Kāds kaktā atbildēja ar bezkaunību.

—    Skaidrs kā diena, ka Šeiba ir ēzelis, — atsaucās cits. — Ja ar mani tā notiktu, es teiktu: «Visu cienību, esiet tik laipni, turpmāk dariet visu paši!»

—    Tev neko nevar padarīt, Šeiba, tu taču dievkalpojuma laikā tērē savu prātu, un par to tev nākas atlīdzība. Mums ciemā, piemēram, ir ministrants. Tas saņem no draudzes gan ēdamo, gan naudu. Un, kad kauj cūku, tad viņš dabū gan desas, gan aknas, gan ķipsnas — un vēl kādas! Bijusi nu te bļoda ar ķipsnām!

Saruna pārsviedās uz ķipsnām, uz šo nesasniedzamo gardumu, un Seiba palika viens ar savām bezdievīgajām šaubām. Ar tām viņš arī likās gulēt. Ietinies segā un laizdamies miegā, viņš pamazām nosliecās uz vienu iespējamā lēmuma pusi.

Aizvēris acis, viņš redzēja knēdliku. Iemiga. Viņam šķita, ka viņš sēž baznīcā. I'ie altāra rosījās ministrants baltā uzsvārcī, bet galvas vielā viņam bija knēdliks. Kad uznesa svēto vakarēdienu, ministrantam galvas vietā jau bija divi knēdliki, bet pie «pēdējā evaņģēlija» trīs. Pēkšņi visi trīs knēdliki sāka velties un alvēlās pie Seibas. Seibam blakus sēdēja cietuma priekšnieks ar važās iekaltām rokām un kājām. Viņš gauži lūdzās, lai dodot šim vienu knēdiiku. Seiba iespļāva viņam sejā un apēda visus trīs viens pats. Ar taukiem viņš iezieda matus, nometās ceļos un pateicās dievam, bet cietuma priekšnieks sāka laizīt viņam matus.

Šeiba uzmodās no atslēgu šķindoņas un uzrauga saucieniem:

—    Celieties, ejam uz darbnīcu! Lai visi būtu augšā, līdzko zvanīs! Kurš no jums redzēja briesmīgu sapni, ka nonācis aiz restēm?

Tā bija uzrauga parastā asprātība, ko viņš ik rītu atkārtoja ikvienā kamerā, vai aizrīdamies smieklos.

—    Tad nu tā, — Seiba ģērbdamies sacīja kameras biedriem, — esmu apņēmies ātrāk neiet par ministrantu, iekams man dos knēdiiku. Arī vista nekārpās par velti.

Visu nedēļu Seiba smaidīja, kad gadījās redzēt cietuma priekšnieku. Gan priekšnieks viņu lūgsies un piesolīs knēdiiku,

bet Seiba atbildēs: «Nē! Divi knēdliki, citādi nekas neiznāks.»

* # *

Svētdien pusastoņos no rīta kamerā ienāca uzraugs, lai vestu Seibu uz sakristeju ietērpties ministranta uzsvārcī. Seiba patlaban spēlēja «aitas un vilkus», stumdīdams no maizes izveidotās figūriņas.

—    Es neiešu, uzrauga kungs, — viņš mierīgi atbildēja un nevērīgi piebilda pretspēlētājam: — Sitā jau es visas deviņas aitas kūlī neiedabūšu.

Uzraugs samulsa. Viņš atkārtoja vēlreiz, lai Seiba nākot uz baznīcu.

—         Neiešu, — skanēja atbilde. — Knēdliku jūs man atņēmāt, bet nu, kad ievajadzējās, tad es atkal esmu derīgs. Neiešu.

—    Šeiba, padomājiet, ko jūs runājat! Tas ir dumpis.

—         Kas tur par dumpi! — kāds Šeibu aizstāvēja. — Tā jau viegli pateikt: ej kalpo dievam. Cilvēkam taču ēst arī gribas. Tā es domāju.

Ienāca vecākais uzraugs.

—    Šeiba, esiet prātīgs un ejiet uz baznīcu.

—    Neiešu.

—    Tad jums būs jāiet pie priekšnieka.

—    Iešu pie priekšnieka.

Ziņa par arestanta Šeibas dumpi zibens ātrumā apskrēja visus uzraugus.

—        Astoņpadsmitā kamera jau sen likās aizdomīga, — viņi runāja.

—         Arestants Šeiba netic dievam! — paklīda valodas cietumā. — Viņu sauc pie priekšnieka.

Tikmēr Šeiba jau stāvēja priekšnieka kabinetā. Viņš apzinājās, ka ir nepieciešams, un izturējās ar cieņu.

Cietuma priekšnieks bija sarkans aiz dusmām un brēca:

—         Kā tu, suņa gabals, tā vari teikt: «Es nekalpošu par velti!» Tu darīsi, ko tev pavēl, ja negribi iepazīties ar karceri!

—    Nedarīšu.

Priekšnieks izmisīgā balsī ieaurojās:

—    Klausīsi?

—    Neklausīšu.

—    Ievietot karcerī, — priekšnieks pavēlēja uzraugam.

Šeiba soļoja lepni. Nu vairs nebija runa par knēdliku, bet par principu. Pat tādi elles vārti kā tumšais karceris nespēja viņu uzveikt. Viņš atsēdās tumsā uz lāviņas un priecājās, ka neviens viņu nespēs piespiest būt par ministrantu pret viņa gribu.

Tikmēr cietuma priekšnieks skraidīja pa kanceleju un lauzīja rokas. Pēc stundas ceturkšņa ieradīsies kapelāns, un ministranta nav. To kaunu!

Kapelāns nokavējās par piecām minūtēm. Viņš gausi nāca uz cietuma kanceleju, prātodams, ka atlīdzība par svētrunu un dievkalpojumu ir tomēr pārāk niecīga.

Par šās dienas svētrunu viņam vajadzētu saņemt vismaz desmit kronas, nevis tos nožēlojamos trīs guldeņus. Jā, tad tas butu taisnīgi. Par svētrunu tikpat daudz kā par mesu. Svētruna labvēlīgi ietekmē arestantus, it īpaši šās dienas svētruna par to, ka debesis gādā par ikvienu dzīvu radību.

Kapelāns pasmaidīja un ienāca cietuma kancelejā, kur priekšnieks nolaidies sēdēja pie krāsns. Ieraudzījis kapelānu, viņš piecēlās un sveicināja:

—   Labrīt, jūsu godība.

Tad viņš atkal atsēdās un, sagrauzts lūkodamies uz krāsni, noteica:

—    Varat iedomāties, Šeiba streiko.

Kapelāns izbrīnījies pavērās viņā. Piedzēries tā kā nebūtu . ..

—    Bet, priekšnieka kungs . ..

—    Šeiba sadumpojies, jūsu godība, — priekšnieks paskaidroja. — Viņš negrib pildīt ministranta pienākumus, jo es viņam atņēmu knēdliku par palīdzību dievkalpojuma laikā. Es pavēlēju ietupināt to diedelnieku karcerī.

—    Man jāparunā ar viņu, — kapelāns nolēma. — Lieciet atslēgt karceri.

Priekšnieks atmeta ar roku. Ja Seiba neklausa valsts kalpam, kas viņu iesloga karcerī, vai tad viņš klausīs dieva kalpam, ja pret dievu sacēlies.

—    Es domāju, ka tas būs veltīgi, jūsu godība, — viņš mazdūšīgi nomurmināja.

Kapelāns ar uzraugu izgāja, un priekšnieks palika viens. Viņš lūkojās pulkstenī un domāja, ka nu Seibam draud ar elli . . .

Tikmēr kapelāns stāvēja tumšā karcera durvīs un skatījās uz Seibu. Pa atvērtajām durvīm krita iekšā dienas gaisma. Pat šinī puskrēslā bija saredzama spītība Seibas sejā. Viņš stāvēja nelokāms un lepni vērās kapelānā. Paskat, pie viņa jau sūta delegātus. Seiba jutās kā varen svarīga persona un nosvērti atbildēja kapelānam:

—   Nē, jūsu godība, ministranta pienākumus es vairs nepildīšu.

Kapelāns piesauca svēto Kempijas Tomu un izgāza pār šeibas galvu vairākus citātus no šā baznīcas tēva darbiem:

—    Ak dievs, neliec šim cilvēkam atdarīt ausis pret netaisnību, liec viņam īsteni iepazīt sevi pašu. Lai nevis sev, bet vienīgi tev lai viņš uzticas, ak visužēlīgais. Liec, ak mūžīgais, lai viņš ar prieku kalpo tev. Nu, kas ir, Seiba, vai nāksi uz baznīcu?

—    Nē, jūsu godība.

Nu sākās cīņa, sīva cīņa starp šeibu un kapelānu, slarp teologu un streikojošu ministrantu. Uzraugs aiz kapelāna muguras draudēja Seibam ar atslēgām. Tomēr Seiba palika nelokāms. Pat, ja uzraugi piekautu viņu ar atslēgām, ko viņi tik labi prot izdarīt, kad citi arestanti neredz, arī tad viņš neklausītu. Viņš vairs nav parastais arestants, bet kaut kas augstāks . . .

Kapelāns savos draudos jau bija nokļuvis līdz ellei, kā to cietuma priekšnieks bija paredzējis.

Uzraugs uzskatīja par nepieciešamu atbalstīt kapelānu un pievienoja to moku sarakstu, kuras kapelāns bija piemirsis:

—    Tur velni jūs laizīs ar ugunīgām mēlēm, Seiba, — viņš sacīja, acis bolīdams.

—    Lai laiza, — šeiba nopietni atbildēja. Kapelāns sāka zaudēt pacietību. Blakus gaitenī arestanti, kuri cerēja ceļā uz baznīcu atrast kādu smēķa galu, bungoja pa durvīm un klaigāja:

—    Iesim uz baznīcu, uz baznīcu!

—    Klausieties, šeiba, tur jūsu brāļi grib atspirdzināt savas sirdis baznīcā, bet jūs viņiem to liedzat! Vai jūs apzināties, ka izdarāt nāves grēku?

—    Es arī gribu iet uz baznīcu, jūsu godība, jo esmu krietns katolis un miršu lai ticībā, kāda māte mani uzaudzinājusi, bet par velti ministranta pienākumus nepildīšu.

—    Varbūt pēc dievkalpojuma jūs palūgsiet piedošanu cietuma priekšnieka kungam, un viņš atkal atvēlēs dot jums knēdliku.

Seiba pakratīja galvu. Viņš nojauta slazdus. I'ēc dievkalpojuma! Ahā! Nē! Tāds muļķis viņš nav. Tad viņš nedabūs neko, vienīgi šo tumšo karceri.

—    Jūsu godība, — viņš labsirdīgi sacīja, — kurš tad pērk sivēnu maisā? Solīts makā nekrīt. Jus sakat, ka dievs mani izsvītrošot no savu bērnu saraksta, bet, jūsu godība, dievs tas

kungs neliekas ne zinis par tādiem arestantiem kā es. Tāpēc bez knedlika es par ministrantu neiešu.

—    Vai jūs ticat dievam, šeiba?

—    Ticu.

—    Vai ticat, ka dievs jūs sodīs par jūsu dumpošanos?

—    Ticu.

ši atbilde kapelānu samulsināja. Ja šeiba būtu atbildējis, ka netic, tad kapelāns būtu viņam pierādījis (tā viņš vismaz cerēja), ka šeiba saņems dieva sodu. Ko lai tagad saka? Ministrants nepieciešams, citādi kapelāns nevar noturēt dievkalpojumu un pazaudēs savas desmit kronas.

—    šeiba, es jūs lūdzu, nāciet par ministrantu.

Ko nu! Kapelāns viņu lūdz! šeiba jutās vēl cienīgāks. Viņš zināja, ka reglaments aizliedz apsēsties priekšniecibas klātbūtnē, tomēr apsēdās. «Kas tagad ir kungs?» viņš domāja. «Es esmu kungs!»

—        Citādi jūs ieslēgs važās, — uzraugs papildināja kapelāna lūgumu, gribēdams saglabāt priekšniecibas godu.

—        Jūsu godība, ja jūs man apsolāt, ka dabūšu knēdliku un ka ar mani nekas nenotiks, tad es eju. Citādi es neiešu, kaut mani tur karcerī, kamēr nobeidzos.

—    Es jums to apsolu, — kapelāns sacīja.

šeiba piecēlās un tuvojās viņam:

—    Jusu godība, es lūgtu jūsu roku.

Apjukušais kapelāns nodomāja, ka Seiba aiz pateicības grib noskūpstīt viņam roku, un pasniedza to, bet Seiba braši pakratīja kapelāna roku un labsirdīgi piebilda:

—    Tātad norunāts!

Kapelānam domas sāka mulst. Viņš sabijās. Ja nu Seiba ir kādreizējs slepkava? Neviens taču nav iztaujājis, par ko viņš iesēdināts. Un ceļā uz baznīcu, kur Seiba soļoja kā cilvēks, kas laimējis gandrīz bezcerīgu prāvu, kapelāns bažīgi apjautājās:

—    Par ko jūs īsti iesēdināja?

—    Par laupīšanu, jusu godība, nelielu laupīšanu.

Kapelāns atviegloti uzelpoja. Paldies dievam, ka tikai laupīšana vien. Viņš devās paziņot priekšniekam, ar kādiem noteikumiem arestants Seiba izbeidzis dumpi. Priekšnieks sāka lādēties. Taču neko nevarēja darīt. Kapelāna rokas spiediens bija valstij izmaksājis simt knēdliku gadā.

Dievkalpojums noritēja, kā pienākas. šeiba pildīja savus pienākumus vēl izjustāk nekā līdz šim . ..

* * *

Pēc dievkalpojuma kapelāns ar cietuma priekšnieku devās uz traktieri.

—        Zināt, priekšnieka kungs, — kapelāns traktierī sacīja, — trīs guldeņi par svētrunu ir tomēr pamaz. Papūlieties, lai es saņemu desmit kronas, citādi tagad streikošu es . . .

Tikmēr arestants šeiba mielojās ar sūri grūti izkaroto knēdliku un runāja ar pilnu muti:

—         Jā, puikas, dievs jau manā labā ne pirksta nebūtu pakustinājis, taču bez knēdlika es nebūtu gājis par ministrantu.

Kopš tās reizes šeiba iemantoja nedalītu astoņpadsmitās kameras iemītnieku cieņu.

Iedvesmojošs paraugs

Nekādā gadījumā, mīļais jaunais draugs! — baņķieris Viljamss sacīja jauneklim, kurš sēdēja viņam iepretim, uzslējis kājas uz krēsla atzveltnes. — Nekad, mister Ceivin! Uzklausiet mani uzmanīgi un papūlieties kaut ko iemācīties. Jūs lūdzat manas meitas Lotas roku. Jums, acīm redzot, gribas kļūt par manu znotu. Protams, jūs cerat arī uz pūra naudu. Pirms mirkļa uz manu jautājumu, vai jums ir kapitāls, jūs atbildējāt, ka jūsu ienākumi sastāda divsimt dolārus.

Misters Viljamss uzcēla kājas uz galda, pie kura sēdēja, un turpināja:

— Jūs varat iebilst, ka man savā laikā nav bijis arī šo divu simtu. To es nenoliedzu, taču varu jums apgalvot, ka jūsu gados man jau bija apaļa summiņa. Un tikai tāpēc, ka man ir galva uz pleciem, bet jums tās nav. Ahā, tas jums kož kaulā? Lūdzu neiekarst: mans sulainis — nēģeris ir īsts spēkavīrs. Un nu klausieties uzmanīgi un lieciet aiz auss!

Man bija sešpadsmit gadu, kad es ierados pie sava tēvoča Nebraskā. Man vajadzēja naudas kā ēst, un es pierunāju tēvoci, lai viņš atļauj pakārt uz savas zemes nēģeri, kuru tik un ta būtu kādreiz nolinčojuši. Melnādaino pakāra, un visi, kas vēlējās to noskatīties, maksāja par ieeju, jo soda vietu mēs iežogojām ar augstu žogu. Kad nēģeris bija pakārts, es pievācu ieņemto naudu un to pašu vakaru aizlaidos lapās. Pakārtais nēģeris atnesa man laimi. Es nopirku zemes gabalu ziemeļos un izplatīju baumas, ka esmu atradis tur zeltu. Zemi es izdevīgi pārdevu un naudu noguldīju bankā. Nav pat vērts pieminēt, ka viens no izmuļķotajiem šāva uz mani, bet viņa lode, sadragadama man labās rokas locītavu, ienesa man tepat divi tūkstoši dolāru kā atlīdzību par sakropļošanu. Atveseļojies es uzmeklēju kādu labdarības biedrību, kura vāca naudu baznīcu celšanai indiāņu apdzīvotajā teritorijā, un ieguldīju visu savu kapitālu tās akcijās. Mēs izsniedzām goda diplomus par siint dolāriem gabalā un, protams, neuzcēlām nevienas baznīcas. Drīz sabiedrība bija spiesta izsludināt bankrotu. Tas notika nedēļu pēc tam, kad biju apmainījis nevērtīgās akcijas pret zvērādām, kuru cenas toreiz strauji cēlās. Mana kažok- adu izstrādāšanas fabrika ienesa man veselu bagātību, jo es pārdevu pret skaidru naudu, bet pirku uz kredīta. Izvietojis savu kapitālu vairākās Kanādas bankās, izsludināju sevi par maksātnespējīgu. Mani apcietināja, bet tiesā es melsu tādas aplamības, ka eksperti atzina mani par psihiski nenormālu. Zvērinātie ne vien attaisnoja mani, bet turpat tiesas zālē noorganizēja naudas vākšanu manā labā. Ar savākto naudu pilnīgi pietika, lai es varētu aizbraukt uz Kanādu, kur glabājās mani kapitāli.

Tad es nolaupīju Bruklinas miljonāram Ilameltam meitu un aizvedu un Sanfrancisko, piedraudēdams tēvam, ka ātrāk meitu neatdošu, iekams varēšu sniegt avīzēm sensacionālu paziņojumu, piemēram, šādu: «Miljonāra meita — ārlaulības bērna māte!» — un viņš bija spiests izprecināt meitu man. Redziet, mister Ceivin, tāds es biju jūsu gados, bet jūs vēl neko tādu neesat izdarījis, kas ļautu uzskatīt jūs par prātīgu cilvēku. Jūs sakāt, ka esat izglābis manu meitu no nāves, kad viņa, vizinādamās laivā, iekritusi jūrā. Skaists darbs, bet es neredzu, ka jūs būtu guvis no tā kādu praktisku labumu, turklāt, šķiet, esat galīgi sabojājis savas jaunās kurpes. Ja runājam par jūsu jūtām pret manu meitu, tad nesaprotu,

kāpēc man par lām jāmaksā no savas kabatas, turklāt tādam znotam, kuram nav apķērības ne par centu. Nu re, jūs atkal nevarat mierīgi nosēdēt. Lūdzu, savaldieties un atbildiet man, liekot roku uz sirds: vai jūs esat savā mūžā kaut ko paveicis?

—     Nē.

—    Vai jums ir manta?

—   Nē.

—   Un jūs lūdzat manas meitas roku?

—   Jā.

—   Vai viņa jūs mīl?

—    Jā.

—   Tagad pēdējais jautājums: cik naudas jums ir klat?

—    Četrdesmit seši dolāri.

—        Labi. Es runāju ar jums veselas trīsdesmit minūtes. Jūs gribējāt zināt, kā taisa naudu. Tad mācieties: man nākas no jums trīsdesmit dolāri, par katru minūti dolārs.

—   Bet, mister Viljams, — protestēja jaunais cilvēks.

—        Nekādu «bet», — smīnot pārtrauca baņķieris un paskatījās pulkstenī. — Pagājusi vēl viena minūte. Tagad jums jāmaksā trīsdesmit viens dolārs.

Kad pārsteigtais Ceivins nomaksāja prasīto summu, baņķieris laipni palūdza:

—        Un nu atstājiet manu namu, citādi būšu spiests likt jūs izmest pa durvīm.

—        Bet jūsu meita? — iejautājās jaunais cilvēks, jau stāvēdams uz sliekšņa.

—        Muļķis viņu nedabūs, — baņķieris mierīgi atbildēja. — Ejiet, ja negribat saņemt pa kaklu.

—        Tas nu gan butu znots! — misters Viljamss sacīja meitai, kad Ceivins bija aizgājis. — Nē, tavs izredzētais ir nepārspējams stulbenis. Tāds nekad gudrāks netiks.

—        Tātad viņam nav nekādu cerību kļūt par manu vīru? - Lota piesardzīgi apvaicājās.

— Pašreizējos apstākļos tas pilnīgi izslēgts, — misters Viljamss kategoriski atbildēja. — Kamēr viņš ar kādu veiklu triku nepierādīs, ka viņam ir galva uz pleciem, viņam nav nekādu izredžu. Es gan viņam pastāstīju daudz pamācošu piemēru.

Otrā dienā misters Viljamss aizbrauca darīšanās. Kad viņš pēc nedēļas atgriezās, tad atrada uz rakstāmgalda šādu zīmīti:

«God. mister Viljams!

Sirsnīgi pateicos par pagājušā nedēļā sniegtajiem padomiem. Jūsu paraugs mani tā iedvesmoja, ka es kopā ar Jūsu meitu aizbraucu uz Kanādu, paņēmis no Jusu seifa visu skaidro naudu un vērtspapīrus.

Ar cieņu

Ceivins»

Un zemāk bija pierakstīts:

«Dārgais tētiņ!

Lūdzam Tavu svētību un pie reizes paziņojam, ka nevarējām atrast seifa atslēgu, tāpēc uzspridzinājām seifu ar nitroglicerīnu.

Tevi skūpsta

Tava meita Lota»

Pa noziedznieka pēdām

Pie miroņa bija atrasts nazis, ko identificēja par viņa īpašumu un kura fotogrāfiju ievietoja policijas pārvaldes izlaistajās afišās tai cerībā, ka šis nazis (tas bija izkritis nogalinātajam no kabatas) kaut kādā veidā vedīs uz noziedznieka pēdām, 'l'o pašu dienu, kad afišas kārdināja publiku ar 1000 kronām par slepkavas uzrādīšanu, policijas pārvaldes priekšnieks ataicināja pie sevis spējīgāko detektīvu — inspektoru Danilielku, un starp viņiem norisinājās turpmākā saruna.

—   Skaidrs, ka notikusi slepkavība, — detektīvs Danibelka sacīja policijas pārvaldes priekšniekam, — jo ir atrasts līķis un tiesu ekspertīze konstatējusi noslepkavošanu. Tā kā mironim nolaupīta nauda, tad ir iemesls domāt, ka tā bijusi slepkavība laupīšanas nolūkos.

Iestājās klusums. Policijas pārvaldes priekšnieks klusībā ap brīnoja savu labāko detektīvu, kurš savā asredzībā bija tik striktos, loģiskos teikumos nosvērti un aši savirknējis visus notikumus vienā noslēgtā ainā.

—    Pilnīgi pareizi, — priekšnieks piekrita. — Līķis ir atrasts, kas nemaz nebija tik viegli, jo tas bija apklāts ar avīzēm un turklāt neatbildēja uz jautājumu: — Lūdzu, vai te kāds ir? — So jautājumu nogalinātajam uzstādījis policists Nr. 68, kas pirmais atklājis slepkavību. Kad nogalinātais neatsaucies, policists spēris soli uz priekšu un paklupis pār viņa līķi, ko sedza dienas laikraksti. Sākumā policists tam nav pievērsis sevišķu uzmanību, domādams, ka tirgotavā ir kādas nekārtīgi izmētātas preces, taču, uzvilcis sērkociņu, ieraudzījis, ka no papīriem rēgojas arā roka. Viņš satvēris šo roku un uzsaucis: — Nedzeniet velnu! — Nesaņēmis atbildi, viņš izgājis no tirgotavas, lai pasauktu palīgus, jo nojautis, ka te noticis kaut kas neparasts. Viņš arī piezvanījis aizsardzības punktam un ugunsdzēsējiem. Kad ieradies palīgspēks, policisti Nr. 119 un Nr. 263 uzaicinājuši likuma vārdā zem avīzēm guļošo vīru piecelties. Kad viņš nav paklausījis, avīzes noņemtas, un tad atklājies, ka viņš ir stīvi izstiepies un sastindzis. Pēc ieberzēšanas ar etiķi un mākslīgās elpināšanas konstatēts, ka viss veltīgi un viņš nav atdzīvināms, jo nelaimīgajam upurim nogriezta galva, kas atradusies zem letes. Līķa kabatā bijis tas nazis, ko liku nofotografēt un fotogrāfiju ievietot afišās. Tā kā šis gadījums bija kas pilnīgi neparasts, tad man tūliņ paziņoja. Es mašīnā ierados tur pēc trim minūtēm un tūliņ sapratu, ka tirgotavas īpašnieks ir varmācīgi nonāvēts. Par dabisko nāvi nevarēja būt ne runas, vienīgi par pašnāvību vai slepkavību. Pašnāvību es pēc mirkļa noraidīju, jo nekad neesmu dzirdējis, ka cilvēks pats sev būtu nogriezis galvu. Tāpēc es sacīju: — Kungi, es domāju, ka te izdarīta slepkavība un ka veltīgi mēģināt atžilbināt nelaimīgo. — Sis mans konstatējums nozīmēja policistiem lielu soli uz priekšu, un es domāju, ka mana rīcība ir vislabākais paņēmiens, kā atrast slepkavu. Mēs nedrīkstējām zaudēt ne mirkli. Viss bija atkarīgs no tā, cik ātri konstatēs slepkavību, jo nelaimes gadījumu es pēc rūpīgiem apsvērumiem ātri un noteikti noraidīju. Likām nofotografēt mironi, līķi atsevišķi un galvu atsevišķi, tad līķi ar galvu kopā un fotogrāfijas pārbaudīt, salīdzinot ar noziedznieku albumu V departamentā. Tas bija pirmais steidzamais uzdevums, un tā galvenais mērķis bija spert iespējami ātrāk kādus so|us. Tad apskatīju vietu, kur atrasts mironis, un atklaju trīs alus pudeļu aizbāžņus. Aizbāžņi bija visi vienādi un pēc lieluma atbilda puslitra alus pudelēm. Apteksne, kas nogalināto bija apkalpojusi, apstiprināja manu uzskatu, ka noslepkavotais dzēris alu, un izteicās, ka nesusi viņam ik dienas pa trim pudelēm. Apteksni paturējām arestā. Apcietinājām arī sētnieku, kas apgalvoja, ka nogalināšana izdarīta pilnīgā klusībā, jo viņš neesot dzirdējis ne mazaka trokšņa, kad pēc notikušās slepkavības atgriezies mājās. Viņu paturējām apcietinājumā tāpēc, lai viņš ar savu pļāpāšanu neuzvestu drošības orgānus uz nepareizam pēdām. Nazim, kas atrasts nogalinātā kabatā, nav nekādu asiņu traipu. Tas ir mazs spalvu nazītis. Tikmēr es liku publicēt ziņojumu par slepkavību (pašslepkavību un nelaimes gadījumu izslēdzot) visās avīzēs un izsolīju 1000 kronas par noziedznieka uzrādīšanu. Tas ir vissvarīgākais visā šai notikumā, mīļais Danihelkas kungs. Ludzu tikai ņemt vērā šīs turpmākās piezīmes, kas jums atvieglos tneklešanu. Konstatēts, ka noslepkavotā tirgotāja veikalā iegriezušās piecpadsmit personas, no tam sešas melnmatainas, astoņas gaišmatainas, viena sarkaniem, divas brūniem un trīs sirmiem matiem. Kopskaitā divdesmit personas. Viss ir ārkārtīgi sarežģīts. Iepriekš es minēju piecpadsmit personas. Kur tad radušās tās pārējās piecas? Piezīmējiet, lūdzu, to un pasvītrojiet.

Nopratinot dažādus kaimiņus, noskaidrots, ka, ciktāl var runāt par šo personu acīm, tad tās bijušas pelēkas, melnas, zilas, bruņas un zaļas. Drēbes — pelēkas, melnas, raibas, šaurām un platām svītrām. Jā, lai nepiemirstu vēl vienu svarīgu apstākli! Veikalā atrasta veste, kas nav piederējusi upurim. Tā ir no brūna rupjas vilnas auduma un droši vien piederējusi noziedzniekam, jo notriepta ar asinīm. Tagad ir skaidrs, ka slepkava vai nu aizgājis bez vestes, vai uzvilcis kādu rezerves vesti, vai kaut kur nopircis jaunu vesti, vai viņam bijušas vairākas vestes, vai viņš kaut kur paņēmis vesti nomā, vai izpircis no lombarda, vai arī staigā pavisam bez vestes, pie kam viņš var staigāt tūristu kreklā ar jostu vai bez jostas, vai cieši aizpogātos svārkos. Tie visi ir svarīgi apstākļi, kas jums jāatzīmē. Tālāk — nogalinatajam uz galvas atrasti melni mati un zem deguna ūsas. Un nu, mīļais Danihelkas kungs, esiet uzmanīgs! Acīm redzot, ūsas un mati piederējuši nogalinātajam, jo bijuši ieauguši ādā, bet ir ievērots, ka tie bijuši krāsoti, jā, pat svaigi krāsoti. No tā es secinu sekojošo: noziedznieks uztraukumā nokrāsojis matus un ūsas nogalinātā galvai, nevis sev, kā sākumā nodomājis darīt, lai netiktu pazīts, jeb. kas ir ne mazāk svarīgi, gribējis noslēpt sava nozieguma pēdas, pārvēršot nogalinātā ārieni, lai tas netiktu pazīts. Vai jūs aptverat šo izsmalcināto rīcību? Pēkšņi tiktu atrasta tirgotavā sveša nogalināta persona. Izmeklēšanā noskaidrotos, ka tirgotavas īpašnieks nozudis, un pret viņu dabiski rastos aizdomas, ka viņš ir īstais slepkava. īsāk sakot, noslepkavotais pats sevi ievīlis tirgotavā un nogalinājis. Zināt, man no šādas slīpētas rīcības galva pilnīgi dulna! Mums darīšanas ar slepkavu, kurš spējīgs uz visļaunāko, kurš nav parastais noziedznieks, bet vīrs, par kuru varam but droši, ka viņš visos gadījumos rīkosies aukstasinīgi un pārdomāti. Ceru, ka ar to, ko jums paziņoju, jums viņa meklēšana būs stipri atvieglota. Piemetināšu vēl, ka pagaidām apcietinājumā atrodas astoņdesmit personas, kas šo noziegumu nav izdarījušas, tāpēc nedrīkst aizmirst, ka jums meklēšana par astoņdesmit indivīdiem vieglāka, īsi sakot, vadieties no tā: noziedznieks vēl nav notverts, un jums tas jānotver! Iespējams, ka viņš ir slaida, vidēja vai pazema auguma, acis viņam var būt jebkurā krāsā, tāpat arī apģērbs, turklāt jebkura auduma un fasona. Viņam varēja būt apmetnis, bet nav teikts, ka bija. Ja pieņemam, ka viņš pārmainījis savu uzvalku, izskatu, apmetni, ka varējis apcirpt vai nodzīt ūsas, iesprogot matus, ka viņš ir nomazgājies un pārģērbies, tad jums šī aina ir pilnīgi skaidra un jūs viņu ļoti labi varat iztēloties.

Detektīvs Danihelka palocījās, savāca savas piezīmes un devās uz VI departamentu, lai apspriestos ar detektīviem, kurus no visa detektīvu aparāta bija izraudzījies sev par palīgiem.

II

Hofmanis, Borovans, Malianjē, Tomms un Honigs bija labākie detektīvi no visa bara, kas Danihelkam bija pie rokas. Sie detektīvi nekad nepievīla sabiedrību. Pēc atstātajām pēdām viņi varēja noteikt uz mata, vai tās atstājis vīrieša vai sievietes apavs. Viņi bija izslavēti ar saviem skaidrajiem secinājumiem. Ar šiem vīriem bija ērti strādāt visos gadījumos, jo viņi nemēdza lielīties un, ja ko teica, tad to arī izdarīja. Augu dienu veltīgi nopūlējušies, viņi parasti sacīja: — Sastiķēsim kādu pudeli melnā alus pie Materna, — un tā tad arī notika. Tagad viņi klusēdami gaidīja Danihelku, turot rokās bloknotus un zīmuļus. Viņi cienīgi sēdēja pie galda, apzinādamies visa notikuma svarīgumu.

Danihelka ieradās no policijas pārvaldes labā omā un, aizsmēķējis cigāru, bez kādiem aplinkiem uzrunāja viņus:

— Sākam debates par neseno notikumu, mīļie draugi. Jūs labi zināt, par ko runa; jūs arī labi zināt, ka uzdevums nav viegls, bet mēs to veiksim. Divdesmit četru stundu laikā — nu, rēķināsim četrdesmit astoņas stundas — noziedznieks būs mums rokā. Līdz nākamai nedē|ai vēl pietiekami daudz laika, jo mēs nedrīkstam pārsteigties. Es jums, kungi, došu četrpadsmit dienas ilgu termiņu un neprasu no jums nekādus plašus referātus. Galvenais, lūdzu, nelietojiet telefonu. Varbūt kaut kur ir pieslegta līnija, un noziedznieks var nejauši atrasties kādā kafejnīcā pie aparāta un noklausīties sarunu. Došu jums labāk trīs nedēļas. Jebkura steiga tagad kaitīga, kad slepkavība ir jau konstatēta. Pārsteidzība mums neder. Ja nenotversim slepkavu četrās nedēļās, arī tad vēl nekas nav zaudēts. Paliek taču piektā, sestā, septītā nedeļa, vārdu sakot, bezgalīgs daudzums nedēļu. Laika lielums ir neierobežots. Ja arī būs pagājuši mēneši un noziedznieks vēl nebūs atrasts, arī tad mēs neizmisīsim. Vispirms mums nepieciešams visu šo gadījumu pamatīgi pārdomāt un apsvērt un tad pienācīgā kārtā sadalīt uzdevumus. Kādas ziņas par slepkavu iegūtas, to pateikšu jau tūliņ. Vispirms, mīļie draugi, nav zināms, kāds viņš izskatās. Viņš var būt melnmatis, pie tam ar gaišam ūsām un zilām acīm, var būt gara auguma vai pazems ar rudiem matiem, var būt noskuvies vai nēsāt pilnbārdu, uzgrieztas ūsas, ķi (bārdiņu, pēc angļu modes apcirptas ūsas, var but plikgalvis, kuprains, var būt visādu krāsu sajaukums. Iespējams, ka viņam izliekts vai ērgļa deguns, plānas, sakniebtas, tiklas vai juteklīgas lūpas. Galvaskauss var būt liels, piere augsta vai zema, tāpat galvaskauss var but smails vai apaļš un mazs. Zobi, mīļie draugi, var būt glīti, stipri un veselīgi, vai arī veselīgi, smaili un plāni, vai bojāti, izdrupuši. To visu mēs nezinām, tāpat nav zināms, kā viņš bija ģērbies. Attiecībā uz viņa drēbju audumu un krāsu ir simt piecpadsmit hipotēžu. Tads nu būtu pilnīgs noziedznieka apraksts. Vēl mēs zinām, ka nozieguma vietā viņš pametis rupja auduma vesti sarkanā krāsā, jo veste bijusi notriepta ar asinīm. īsta krasa nav zināma, ta var būt melna vai zaļa, vai gaiša.

Tagad svarīgi noskaidrot, kur noziedznieks šo vesti pircis; vai pircis to atsevišķi vai kopā ar svārkiem vai biksēm; vai veste ir daļa no uzvalka, kas noziedzniekam bijis mugurā, jeb vai viņš šo vesti aizņēmies vai izpircis no lombarda. Tālāk — vai šī veste ir veca vai jauna, vai pārtaisīta, vai tā pieder viņam, vai kādam nolaupīta. Tie ir, kā jau teicu, sīkumi. Policijas pārvaldes priekšnieks uzticēja man kā dienesta noslēpumu vēl kādu apstākli, ko tomēr pagaidām neatklāšu, tikai lūgšu, lai jūs neuzkrītoši apvaicājaties parfimēriju veikalos vai frizētavās par usu krāsu, kas un kad pie viņiem iepircies un kādu krāsu pircis. Un nu seko pats galvenais. Noziedznieks ir nācis pasaulē. Nepieciešams vispirms noskaidrot, kur viņš dzimis un kristīts. Tas stipri atvieglinās viņa meklēšanu. Tiklab viņa vecāki, kā radinieki var paziņot, kur viņš uzturas, kāda, atskaitot slepkavošanu, ir viņa parastā nodarbošanās, jeb vai viņš turas tikai pie iepriekš minētās nodarbošanās. Ar to, ka jau sacīju, meklēšana būs atvieglota un vedīs mūs pie īstā mērķa. Tāpēc tagad vairāk no jums neprasu ka tikai uzmeklēt slepkavas vecākus vai radiniekus un noskaidrot, kur un kad viņš piedzimis.

Detektīvi palocījas un cits pēc cita lūdza avansu slepkavas un viņa radinieku meklēšanai.

Kad visspējīgākais detektīvs Danihelka palika istabā viens, viņš aši uzrakstīja tekstu jaunam ziņojumam, ko aizsūtīja uz tipogrāfiju, lai iespiež afišās:

«Visi slepkavas radinieki vai vecāki tiek uzaicināti paziņot bez kavēšanās viņa uzvārdu un dzīves vielu galvenajā policijas pārvalde inspektoram Danihelkam, II stāvā.»

Nokārtojis iespiešanu, detektīvs Danihelka jau gribēja doties uz mājām, lai pēc grūtā dienas darba atpūstos un atdusētos,

bet pie viņa iegriezās kāds redaktors no žurnālistu aprindām, lai iztaujātu sīkāk par visu paredzēto akciju.

Danihelkas kungs saņēma viņu laipni.

—    Varu jums teikt, mīļais draugs, — viņš sacīja, — ka mēs jau esam noziedzniekam uz pēdām. Tās ved uz laukiem, kaut gan nav arī izslēgts, ka slepkava joprojām slēpjas pilsētā. Iespējams, ka viņš vispār pilsētu nav atstājis un pārvācies uz laukiem tikai tāpēc, lai sajauktu pēdas. Taču mēs esam rūdīti ļaudis, un mūs ne ar ko tamlīdzīgu nevar pārsteigt. Mēs priecājamies, ka sabiedrība veltī šim notikumam pelnīto uzmanību, un būsim ļoti pateicīgi žurnālistu kungiem, ja viņi darīs zināmu publikai, cik ļoti mēs cenšamies noziedznieku notvert.

III

Septiņpadsmitajā dienā pēc šīs sarunas detektīvi Ilofmanis, Borovans, Mahanjē, Tomms un Ilonigs ieradās pēc jauna avansa noziedznieka, viņa tuvinieku un kristāmzīmes meklēšanai.

—    Viss virzas lieliski uz priekšu, inspektora kungs, — sacīja, rokas berzēdams, detektīvs Mahanjē. — Mēs ar Hofmani atklajām jaunas pēdas, bet lāga dvēsele Tomms ar Borovanu un Honigu noskaidroja, kur slepkava varējis nopirkt vesti. Pēdējā gada ceturksnī vestes pārdotas šādos veikalos: pie Bal- zara, Eisnera, Epšteina, Gabrielovas, Ganzes, Goldšmita, Grāfa, Grogera, Gutigovas, Horžovska, Huriha, Jarolimovas, Kalouso- vas, Koderžovas, Koštjalovas, Lengsfelda, Lībenovas, Litena, Macnera, Polaka, Rubina, Rutovas, Rotbergera, Sillera, Snci- derovas, Stjastnija, Taušovas, Veila, Vodičkas un Zinkovas.

—    Es noskaidroju, — sacīja Honigs, — ka dažādas krāsas melniem un gaišiem matiem ir pārdotas Brihta, Ccrnija, De- martini, Duhoņa, Feigi, Freinda, Hajeka, Holoubeka, Janoušeka,

Kordača, Peroutkovas, Petržika, Probazkiis, Srbeka un Vitcka un Ko firmās. Vēl vakar pie priekšpēdējā kāds nopircis krāsu gaišiem matiem.

—    Un, ja runa par to, kur slepkava dzimis, — piemetināja Borovans, — tad mēs vienā mēnesī izskatīsim visas Prāgas metrikas grāmatas, tikai lūdzam, lai mums dod laiku.

IV

Pēc mēneša detektīvi Hofmanis, Borovans, Malianjē, Tomms un Honigs ieradās pēc trešā avansa noziedznieka uzmeklēšanai. Viņi bija izskatījuši visas metrikas grāmatas, sākot ar sešdesmitajiem gadiem, un nebija atraduši nekā tāda, kas viņus vestu uz noziedznieka pēdām.

V

Pēc četrpadsmit dienām viņi ieradās pēc jauna avansa.

—   Esam uz pareizajām pēdām, — uzvaroši paziņoja detektīvs Malianjē. — No slepkavas metrikās nav ne vēsts. Esam nākuši pie slēdziena, ka viņš ir pamests ārlaulības bērns, kas nav ievests metrikās.

Un viņi paņēma avansu, lai meklētu ārlaulības bērnus.

VI

Pēc nedēļas viņi atgriezās ar labām vēstīm. Detektīvs Borovans bija atradis renstelē Kejā pamestas vīriešu zeķes. Un viņi paņēma avansu, lai meklētu vīru, kas bija šīs zeķes pametis.

Kopš la laika pagajuši divi gadi. Noziedznieks vel līdz šim nav atrasts. Cītigie detektīvi saņēmuši neskaitāmus avansus, lai uzmeklētu noziedznieku, zeķes, lakatus un citas viņam piederošas mantiņas. Viņi tomēr neizsamist. Viņi izsakās, ka viss kārtībā. Neizsamist arī sabiedrība. Tā redz, ka visa meklēšanas gaita ir tā izdomāta, ka iznākums ir drošs. Te darbojas vesels policijas aparāts, kas ir elastīgs pat vispēdējos sīkumos. Plāns ir izstrādāts. Vislabākie detektīvi neatlaidīgi pētī tikai šo gadījumu.

Pēdējie vārdi, ko dzirdēju šai sakarībā no inspektora Dani- lielkas. skanēja:

— Pēc pieciem gadiem noziedznieks būs mums rokā!

Cik lieliska metode! Tikmēr taču slepkava novecos un nespēs vairs tik labi slēpties. Iespējams pat, ka viņš uz nāves gultas atzīstas sava noziegumā.

Detektīvu skola

Pirmā pasaules kara sākumā Prāgas policijas pārvalde saņēma no Vīnes rīkojumu, ka policijas aģenti sīki jo sīki informējami politikas jautājumos, lai viņiem būtu vieglāk izprovocēt pilsoņus uz pretvalstisku izrunāšanos.

Prāgas detektīvi šai ziņā nebūt nebija augstā līmenī. Piemēram, detektīvs Zaveskis nezināja, cik politisku partiju ir Čehijā, detektīvs Brauns neatšķīra tautas sociālistus no sociāldemokrātiem un vēl šobaltdien domā, ka tautas sociālists Trnobranskis ir sociāldemokrāts, jo pēc arestēšanas draudējis viņam, ka policija visus sociāldemokrātus pataisīšot melnus un maziņus; detektīvs Fābers jauca anarhistus ar agrāriešiem un, apcietinājis lādzīgo anarhistu Kahu no Zižkovas, draudēja tam: — Mēs jūs, agrāriešus, izmācīsim! — Detektīvam Stočesam gadiem ilgi nebija skaidrs, kas ir reskripts. Viņš bija dzirdējis, ka policijā runā par to kā par kaut ko bīstamu — reskripta nozīme, reskripta noklausīšanās, un, kad viņu reiz aizsūtīja ar kratīšanas pavēli pie viena tāda «reskriptu» entuziasta, viņš atnesa policijā baltu papīriņu ar šādu mīklainu uzrakstu:

Resorcini 0,5 A(ļua destillala 300,0

Dr. Samojeds

Nabaga detektīvs bija aizmirsis vārdu «reskripts» un uzstājīgi pieprasījis politiski neuzticamajam pilsonim:

— Likuma vārdā dod šurp recepti!

Kamēr bija dzīvs nelaiķis Kršikovs neviens nerūpējās par to, lai detektīviem pienācīgi noskaidrotu, kāda nozīme bijusi kaujai pie Baltā kalna.[6] Taču tas bija ļoti svarīgi, jo laiku pa laikam šīs kaujas dēļ daudziem nācās stāties tiesas priekšā. Sākas ar Balto kalnu un nobeidzas ar zemestiesas spriedumu Prāgā. Tas ir viegli saprotams.

Kādreiz detektīvu Kohoutu aizsūtīja novembra sanāksmes laikā uz Brževnovu, lai tur pēc sanāksmes restorānā «Pilsoņu atpūta» izprovocētu kādu uz sarunu par Balto kalnu un iedabūtu cietumā, par ko Kohoutam bija apsolītas divas kronas alum. Viņš atgriezās tukšām rokām un raportēja, ka iztaujājis kādu aizdomīgu restorāna apmeklētāju, ko šis domājot par Balto kalnu, un saņēmis atbildi, ka no Brževnovas līdz Baltajam kalnam esot trīscelurtdaļstundas gājiens, bet no Motolas vēl mazāk.

Detektīvi tolaik nevarēja lepoties ar politisku izglītību, un tāpēc vairākkārt gadījās, ka viņi apsūdzēja cilvēkus par šķietami svarīgiem politiskiem pārkāpumiem bez kāda pamata, kā tas notika ar mūsu sētnieku, kuru detektīvs Brauns bija denuncējis kā politiski neuzticamu personu, jo sētnieks Franča Jozefa piecdesmit gadu valdīšanas jubilejas dienā kādā kafejnīcā demonstratīvi runājis tikai par Edisonu un Vaterlo kauju. Vēlāk, kad ceļā uz policijas iecirkni Brauns aizrādījis viņam uz ievērojamo dienu, sētnieks atbildējis: — Bet atvainojiet, jūs algotni, vai tikai jūs nedomājat, ka fonogrāfu izgudrojis Francis Jozefs? To ir izgudrojis Edisons, to jūs varējāt izlasīt vakardienas «Politikā».

Detektīvs Fābers reiz apsūdzēja mani, ka es kādā vīna pagrabiņā esot teicis runu par ogļskābās gāzes ietekmi uz alu, ko izsniedz Vīnes parlamenta bufetē, un starp citu izsacījies: — Vīnei beidzot jāsaprot: kamēr visā Austrijā nebūs apgrozībā baloni ar ogļskābo gāzi, alus nesagādās dzērējam nekāda prieka.

Kā redzams no šiem sīkajiem piemēriem, Prāgas policijas ierēdņiem galvā viss bija sajucis — sociāldemokrāti ar tautas sociālistiem, baloni ar bumbām, receptes ar reskriptiem, Baltais kalns ar Vaterlo, Francis Jozefs ar Edisonu, anarhisti ar agrāriešiem, tāpēc detektīvu darba rezultāti bija visai bēdīgi. Tiesa, arī ar šādām zināšanām politikā vienmēr vēl varēja kaut kā izsisties, taču tas nenācās viegli. Svarīgi bija panākt, lai pratinātais sāktu nervozēt, sapītos savos izteicienos un jautājumu krustugunīs neuzmanīgi izrunātos, bet tas bija grūts darbs.

Kara sākumā šeit notika pilnīga reorganizācija. Bija nepieciešams apgaismot aģentu prātus čehu politikas jautājumos, lai viņi varētu celt pilsoņiem priekšā pilnīgi izstrādātu mate- riālu gatavas rezolūcijas veidā, kura satricina Austrijas valsts pamatus, un tad sajūsmā izsaukties, kā to mēdza darīt vecākais policijas komisārs Hums: — Nu tu esi man nagos, puis!

Tāda ir Prāgas detektīvu skolas attīstības vēsture. Sī skola nebija nekāda augstākā mācību iestāde, kur apmāca politiskās zinātnēs, — tanī tikai apstrādāja jautājumus par Austrijas monarhijas gāšanu un tamlīdzīgas idejas, kuras sen jau snauda čehu pilsoņu sirdīs.

Kādā policijas departamenta istabā notika priekšlasījumi pēc šāda stundu saraksta:

No pīkst. 9 līdz 10. Kāpēc neizbēgams Austrijas monarhijas sabrukums.

No pīkst. 10 līdz 11. Kāpēc čehu kareivji nedrīkst cīnīties pret serbiem un krieviem.

No pīkst. 11 līdz 12. Kā jāorganizē slepeni pulciņi.

No pīkst. 12 līdz 13. Kadi ir visizplatītākie kunga un ķeizara un valdošā nama locekļu apvainojumi un citi aizskaroši izteicieni.

Pēcpusdienā no pīkst. 15 līdz 16. Vispārējās provokācijas zinātne un praktizēšanās sodu noteikšanā no 2 līdz 15 gadiem.

Sī jaukā programa kļuva vēl simpātiskākā, kad no kursantiem iekasēja pa 50 kronām rakstāmpiederumiem.

Stulbākajiem detektīviem papildus noorganizēja vakara kursus. Viss bija labi izdomāts un sistematizēts.

Policijas aģenti brīvajos brīžos sēdēja mājās pie lekciju konspektiem. Detektīva Brauna ģimenē tas radīja lielu satraukumu. Brauna kundze staigāja noraudājusies un sūdzējās pazīstamām dāmām:

— Es patiešām nezinu, vai tikai Brauns nav jucis prātā. Cauriem vakariem lasa sazin kādus papīrus un tad skaļi teic veselas runas: «Jā, kungi, nu beidzot pēc trīssimt gadiem pienācis brīdis, kad mums jāsaņem drosme. Austrija ir satrūdējusi, un pietiks ar vienu grūdienu, lai tā sabruktu.» Kad es viņam saku: «Bet, vīrs, ko tu runā, tā jau tu paliksi bez maizes kumosa,» — tad viņš tikai paskatās uz mani un atcērt: «Tu esi stulba zoss, tu nekā nesaproti, tāpēc nemaisies mūsu politikā.» Un pats tikai skraida pa istabu, lasa skaļi visādus papīrus un brēkā: «Kopš Baltā kalna līdz šai dienai mēs esam klusējuši, bet nu sāksim runāt! Es, kungi, nešaušu ne uz serbiem, ne uz krieviem. Ja jūs domājat tāpat, tad atļaujiet iepazīties.» Es staigāju apkart pa māju un raudu, bet viņš baras, ka es jaucot viņam runu. Nesen es viņam sacīju: «Dieva dēļ, Braun, atjēdzies, tevi vēl ietupinās,» — bet viņš baras, ka es nekā nesaprotot, un liek, lai es iedomājoties, ka sēžu traktierī un piedalos politiskās sarunās, un tad viņš man izklāstīja, ka mūsu visžēlīgais kungs un ķeizars un viss valdošais nams esot deģenerēti vai denaturēti, lāgā neatceros, kā viņš to sacīja, un pats čukst man ausī: «Nodibināsim kādu slepenu pulciņu, mūsu ir daudz. Satiksimies rīt šeit pat, un es jums pastāstīšu, kā uzspridzināt vilcienus. Vai esat ar mieru? Tad at|aujiet iepazīties.» Šitādas mokas man ar viņu jau veselu nedēļu, tikai lūdzu jūs, mīļā kundzīt, nestāstiet nevienam par to denalureto kungu un ķeizaru. Visvairāk man žēl mana zēna Emīla. Pavisam aizmirsis mācības, tikai sēž un blenž uz savu tēti, kā tas staigā pa istabu un skaidro kumodei kaktā par nāves sodiem vecpilsētas tirgus laukumā.

Emīls patiešām nenolaida acu no tēva. Jo vairāk viņš tēvu novēroja, jo vairāk viņam iepatikās tēva runu saturs. Emīls bija krietns zēns, ģimnāzijās pirmās klases audzēknis.

Tā ka viņš bija slepenpolicista dēls, tad skolā skaitījās pie labākās sabiedrības, kas sēdēja garo solu galos. Viņš nepiedalījās klases biedru sarunās un strīdos, par ko klases biedri viņu nicināja, durstīja ar kniepadatām un saukāja par mēslu bambalu.

Dabiski, ka karš saasināja diskusiju klases solos. Taču Emīls klusēja arī tad, kad karā iesaukto tēvu dēli stāstīja cits citam, ka tētis pirms aizbraukšanas nosolījies ģimenei izdevīgā brīdī pārbēgt ienaidnieka pusē.

Kādu dienu austrieši bija Dravas tuvumā saņēmuši gūstā ap trīsdesmit serbu. Austrijas valsts telegrāfa aģentūra padarīja to par milzu uzvaru serbu frontē, ziņodama, ka austriešu karaspēks ieņēmis Dravu. Ģimnāzijas direktors Kohs, nožēlojams austriešu podlaiža, apstaigāja visas klases, teikdams patriotiskas runas un uzsaukdams augstu laimi kungam un ķeizaram. Skolēniem tas sagādāja lielu prieku, jo stunda pagāja bezdarbībā.

Ieradies pirmajā klasē, viņš svinīgi atkārtoja to pašu, ko citās klasēs, proti, cik Austrija ir varena, cik laimīgiem jābūt visiem, ka kungs un ķeizars pieteicis karu, cik cildens ir mūsu valdnieks, un nobeidza ar aicinājumu uzsaukt trīskārtēju «urā» llabsburgu namam, tēvijai un ķeizaram.

Audzēkņi kliedza, cik jaudas, tikai Emīls Brauns, stāvēdams pie pašas katedras, neatvēra savu nevainīgo bērna muti un viņa balss nepievienojās klases jūsmīgajiem brēcieniem.

—    Ko tu, zēn, klusē? — direktors viņu uzrunāja.

Emīls atbildēja nevainīgā balsī, godīgi raudzīdamies direktoram acīs:

—    Tāpēc, ka mēs neuzskatām kungu un ķeizaru par savu valdnieku, jo mēs, čehi, nekā laba neesam pieredzējuši zem Habs- burgu sceptera. To saka un lasa katru vakaru tētis, un viņam tas jāzina, jo viņš kalpo policijā. Nesen pie mums ieradās Fābera kundze un sacīja māmiņai, ka Fābera kungam policijā izsnieguši papīru ar runu, kur teikts, ka mums jāsamin Austrijas hidras galva. Arī tētis nesen tā sacīja, un man vajadzēja tēlot publiku traktierī un atkārtot viņa vārdus, ka Austrijas dinastija ir blēžu banda.

Kad skolas sargs atveda Emīlu inājās ar direktora bargo vēstuli un detektīvs Brauns izlasīja ziņu par nodevēju pusaudzi, viņš sāka smieties nedabiskā balsī un izsaucās:

—    Musu sistēma attaisnojas! Emīl Braun, likuma vārdā es jūs apcietinu!

Un, neklausīdamies sievas raudās un vaimanās, aizrāva pārbiedēto dēlu uz policiju, pa ceļam dunkādams viņu un daudzinādams:

—    Mēs jums, sociālistiem, rādīsim!

Tādi bija vecās Austrijas valsts policijas detektīvi, šie slepenpolicistu skolas Brūti.

Ticis galā ar dēlu, Brauns atgriezās mājās un, nešpetni bolīdams acis, uzrunāja sievu:

—    Atzīsties, ka tu tici Austrijas dinastijas deģenerācijai!

Nabadzīte apstiprinādama palocīja galvu.

—    Likuma vārdā es jūs apcietinu, Brauna kundze, — viņš svinīgi noteica, bet, tā kā arestētā tomēr bija viņa sieva, tad viņš aizveda to uz policiju ormanī. Pievakarē viņš nogādāja policijā savu veco, kurlo krustmāti, piespiedis viņu parakstīt atzīšanos, ka viņa sastāvējusi slepenā organizācijā, kura nogalinājusi Sarajevā Ferdinandu d'Este. Otrā dienā Brauns teicami izturēja pārbaudījumu detektīvu skolā pie Klabičeka.

Emīlam, ņemot vērā viņa mazgadību, piesprieda trīs gadus, Brauna kundzei dažādu vainu mīkstinošu apstākļu dēļ piecus gadus un kurlajai krustmātei astoņus gadus. Taču tas ir nieks salīdzinājumā ar tiem 1200 gadiem, ko kopsummā piesprieda triju kara gadu laikā daudziem cilvēkiem no dažādiem Prāgas rajoniem, pateicoties detektīva Brauna profesionālajai politiskajai izglītībai.

PIE VALODU PĒTNIEKA

Vecā Višinska kunga pilī gaidīja ierodamies Kalušas jaunkundzes līgavaini.

Višinska kungs staigāja pa salonu, salicis rokas uz muguras.

—         Kaluša, — viņš uzrunāja meitu, kura nepacietīgi lūkojās pa augsto baroka stila logu uz dubļaino lielceļu, vai tur neparādīsies kariete ar gaidīto viesi, — ei, Katuša, vai tavam līgavainim daudz parādu?

—        Kā nu nebūs, ja dzīvo pilsētā, to taču tu pats saproti! Toties viņš ir elegants. Viņam ir tik skaists ērgļa deguns.

Ar pēdējiem vārdiem Kalušas jaunkundze paglaimoja vecā kunga vājībai, jo Višinskim las šķita ļoti svarīgi, lai visai viņa ģimenei buiu ērgļa deguni.

Vecais kungs tūliņ pārstāja interesēties par znota parādiem, līdzko pieminēja viņa ērgļa degunu, un sāka runāt par citu tematu.

—        Jā, ērgļa deguns. Starp citu, deguns, čehiski no.i, sastopams ar to pašu sakni visās indoeiropiešu valodās.

Vecais kungs bija valodu pētnieks. Kad viņam nebija nekā cita ko darīt, viņš nodevās etimoloģijai, un Katušas jaunkundze bija spiesta būt par viņa klausītāju. Līdzko viņa neveltīja pietiekamu uzmanību tēva secinājumiem, viņš piedraudēja izslēgt meitu no mantojuma. Tā notika arī tagad.

Katušas jaunkundze joprojām raudzījās ārā pa logu, nelik- (lamās ne zinis, ka vārds nos ar to pašu sakni sastopams visās indoeiropiešu valodās.

—         Tādu vienaldzību es vēl neesmu redzējis, — Višinska kungs sirdījās, nopratis, ka nespēj piesaistīt Katušas jaunkundzes uzmanību.

—        Latīniski nos saucas nasum, — viņš turpināja paceltā balsī.

—    Vēl nebrauc, — Katuša nopūtās.

—         Bet vāciski Nase, die Nase, — vecais kungs iekaisis sauca. — Tev tas vienalga, lai gan valodu pētniecība ir tik svarīga zinātne, Es tevi tomēr izslēgšu no mantojuma. Cits būtu bijis laimīgs, ka var sarunāties ar mani par tik cēliem jautājumiem. Es tevi izslēgšu, jo tev tas vienalga. Atnes man no kabineta spalvu un papīru.

—        Tētiņ, — ieelsojās Katušas jaunkundze, — es turpmāk būšu uzmanīgāka.

—         Nu, tas ir kas cits. Tad iegaumē, ka grieķiski nos ir ris, rinos. Pirmajā acu uzmetienā šķiet, ka te nav nekādas radniecības, vai ne?

—   Nebrauc!

—    Nebrauc! Es runāju par degunu. Es tevi tomēr . . .

—    Es taču klausos!

—         Tātad ris, rinos. Un nu rodas jautājums, kāda burta vietā stājies r.

—    Ir jau klāt! — Katuša iegavilējās.

—    Kas?

— Staņislavs! — Un Katušas jaunkundze izskrēja ārā no salona.

—         To es gan nevaru aptvert, — vecais kungs sirdījās, — kā viņai tāds līgavainis var būt interesantāks par līdzskaņu maiņu vārdā ris, rinos.

Kad Staņislava kungs devās augšup pa kāpnēm, Katuša iečukstēja viņam ausī:

—    Tēvs apjautājās par taviem parādiem. Pamēģini viņam izdabāt. Zini, viņš ir īpatnējs. Augu dienu ne par ko citu nerunā kā vien par valodu pētniecību. Saki, ka arī tu brīvā laikā ar to nodarbojies.

—    Bet man taču nav ne jausmas par valodu pētniecību, Katuša, — Staņislavs nobijās.

—   Tas nekas, runā, kas iekrīt prātā, tētis būs ļoti priecīgs.

Vecais Višinska kungs saņēma nākamo znotu ļoti sirsnīgi.

—    Esiet sveicināts, — viņš sacīja, apskaudams Staņislavu. — Pie mums jūs jutīsieties kā septītajās debesīs. Par laika kavēkli mēs gādāsim. Varēsim iet pastaigāties, vai arī es jums nolasīšu savu iespiešanai sagatavoto rakstu par pusskaņa hh maiņu sanskritā un lietuviešu valodā. Es zinu, ka jūs negarlaikosieties, jo jūs, kā ikviens izglītots cilvēks, nopietni interesējaties par valodniecību. Vai nav tiesa?

—    O jā! Mana viskarstākā vēlēšanās bija nopietni parunāt par šo zinātni, — izstostīja Staņislava kungs, slaucīdams sviedrus no pieres. — Jā, — viņš turpināja, — es esmu valodu pctnieks no galvas līdz kājām. Jā, — viņš sāka iedegties, redzēdams vecā kunga laimīgo smaidu, — es neko citu nedaru, tikai studēju etimoloģiju. Kā apsēžos no rīta pēc brokastīm, tā sāku lasīt kādu grāmatu par valodu pētniecību, pēc pusdienām daru to pašu, pēc vakariņām tāpat un tā līdz veļai naktij. Valodu pētniecības dēļ es varētu iet vai nāvē.

—    Tas mani iepriecina, — vecais Višinskis apmierināts noteica. — Patlaban ir pieci, vakariņas ēdīsim septiņos, tikmēr varam parunāt par līdzskaņa 2 maiņu lietuviešu vārdā zikls. Zināt, mīļais Stanislav, es esmu nācis pie slēdziena, ka sanskrita vārds bikis un malajiešu fikis ir ar vienu un to pašu nozīmi. Atcerieties, ka 2 var pārvērsties par b un /. Tātad bikis, fikis, 2ikis!

—    Bikis, fikis, zikis, — Staņislava kungs bēdīgi atkārtoja, lūkodamies grīdā.

—    Jums droši vien ir zināms, — Višinskis turpināja, — ka malajiešu fikis ir tas pats, kas grieķu fitys, ražotājs. Līdzskanis k grieķu valodā bieži pārvēršas par t. Tātad fikis — filys.

—    Fikis, fitys, — Staņislava kungs vēl bēdīgākā balsi atkārtoja, apsmidzinādamies ar odekolonu. — Kāda tveice, droši vien būs negaiss!

—    Ko niekus, — vecais kungs attrauca, — kur nu vairs gadīsies negaiss! Vakar bija pēdējais. Starp citu, padomājiet par čehu vārdu boufka — negaiss. Kāda radniecība ar sanskrita bharhuga! Vispār čehu bu vai bou vietā mēs sanskritā bieži vien vērojam bha. Piemēram, čehu huh — dievs sanskritā ir bhaga.

Staņislava kungam uzbruka kāsa lēkme un uz pieres izspiedās sviedri.

Te nu bija, viņš klusībā domāja. Izbraucu no pilsētas, lai izbēgtu no saviem kreditoriem, un iekļuvu tādam tirānam nagos. Si valodu pētniecība padarīs mani traku!

Tikmēr vecais Višinskis nepaguris turpināja:

—    Vārds bhaga ir vispār neparasti interesants, jo pārgājis arī indostāniešu valodā, gan citā formā, daudz radniecīgākā čehu huh, proti, blmga, tātad ar skaņu u.

—    Lūdzu vakariņās, — kalpotājs paziņoja. Visi piecēlās un iegāja ēdamistabā. Staņislava kungs šausmās ievēroja, ka nosēdināts iepretim nākamajam sievastēvam.

—    Tā ir vislabāk, tad mēs varēsim ērtāk sarunāties, — mīļi paskaidroja vecais kungs. — Man neviens ēdiens neiet pie sirds, ja es pie galda nevaru sarunāties.

Vakariņu laikā viņš noskaidroja vārda oko — acs etimoloģiju un pēc vakariņām iesauca Staņislava kungu savā kabinetā, kur tam uzticēja, pie kādiem secinājumiem nonācis arheoloģijā, vienīgi pamatodamies uz etimoloģiskām studijām.

—    Līdz šim, — viņš klāstīja izmisuma pārņemtajam un sviedros mirkstošajam Staņislava kungam, — tika pieminēti vienīgi akmens, bronzas un dzelzs laikmeti, vai ne?

—   Svēta patiesība, — Staņislava kungs nopūtās.

—   Tā ir, bet redziet, es esmu nācis pie stingras pārliecības, ka mums jārunā arī par koka laikmetu. Vai tas jūs pārsteidz?

—    Pārsteidz gan, — Staņislava kungs bezcerīgi noteica.

—    Un vai zināt, kā es nonācu pie šādiem uzskatiem? Tikai pamatojoties uz vārda dub — ozols etimoloģiju. Es jums ieteiktu tikai vienu: pārdomājiet par šo vārdu — dub, dbar, dban, diban radniecību. Rīt es jums izskaidrošu, kā vārds dub pārgājis uz dbar, dban un vēlāk uz diban un ka vārds dub ir visvecākais kultūras vārds. Dusiet saldi, ar labu nakti! Ne- piemirstiet: dub, dbar, dban, diban! — Un vecais kungs, apskāvis Staņislavu, aizvadīja viņu līdz guļamistabai.

Kad Staņislava kungs palika guļamistabā viens pats, viņš paņēma dvieli, samērcēja ūdenī un uzlika aukstu kompresi uz pieres. Pēc tam viņš ielika padusē termometru.

—   Sešas svītriņas virs normālā, — viņš nopūtās, — tā jau ir augsta temperatūra. Zinu gan, ko darīšu.

Vņš apgulās, nostādījis modinātāju uz pulksten trim no rīta.

Trijos viņš piecēlās, apģērbās, paņēma ceļa somu, atvēra logu, nolēca lejā dārzā, pārrāpās pār sētu un rikšiem laida rīta krēslā uz dzelzceļa staciju.

Kad pēcpusdienā pēc ilgas un veltīgas klauvēšanas uzlauza guļamistabas durvis, visi pārbijušies atklāja, ka Staņislava kungs nozudis, atstādams uz galda loksni papīra, kur trekniem burtiem bija uzrakstīts: dub, dbar, dban, diban.

Staņislava kungs bija atgriezies galvaspilsēta pie saviem kreditoriem.

Lasītājs

Farmācijas maģistrs Lazars Domovijs, kam piederēja drogu preču veikals «Pie sarkanā krusta», skaļi nošņauca degunu, uzsēdās uz pults un uzrunāja savu palīgu Koldovska kungu, kurš nogarlaikojies sirdīgi maisīja porcelāna traukā cinka ziedi.

—   Celiet savu kultūras līmeni, Koldovski, lasiet grāmatas, lasiet ar prātu, pārdomājiet izlasīto, pierakstiet savas pārdomas, taisiet piezīmes!

—    Klausos: es lasu ātri un centīgi. Kā vakarā ķēros pie grāmatas, tā nemaz nemanu, ka stundas skrien. Lasu, kamēr mani atrod bez samaņas. Tagad lasu varen aizraujošu grāmatu. Vai vēl jāmaisa ziede, šefa kungs?

—    Maisiet vien. Ko tad jūs lasāt?

—   Tādu skaistu, biezu grāmatu. Kūrorta dārzā sēž trīs virsnieki. Viens saucas fon Peltens un ir ļoti godīgs cilvēks, abi pārējie ir žūpas. Visnekrietnākais ir tas, kas saucas fon Auser- bergs. Dārzā ienāk kāds vietējais profesors ar savu meitu Otdiju. Tā ir ļoti skaista jaunkundze. Fon Auserbergs noskatās uz viņu, bet tic pārējie stāsta, ka viņa esot pārāk nepieejama un neparasta. Auserbergs tikai smejas un gatavs derēt, ka divu mēnešu laikā saderināšoties ar šo jaunkundzi.

—    Un kas notiks pēc tam? — prasa godīgais fon Peltens.

—   Pēc tam, — atbild fon Auserbergs, — es viņu pametīšu, viņa nav muižniece. Kas grib ar mani derēt?

—    Es negribu, — dusmīgi atteic fon Peltens un drūmi atkāpjas, bet tas otrais sader. Drīz vien pēc tam fon Auserbergs izglābj Otīlijas jaunkundzi no nāves, jo viņai ārkārtīgi patīk braukt ar laivu, bet tā apgāzusies un jaunkundze gandrīz vai noslīkst. Tā fon Auserbergani atveras profesora mājas durvis. Pirmā daļa nobeidzas ar saderināšanās svinībām. Otrā daļa sākas ar divkauju starp fon Peltenu un fon Auserbergu, un godīgais fon Peltena kungs tiek smagi ievainots. Varat iedomāties, šefa kungs, kā es jutu tam nabadziņam līdzi!

Pēc divkaujas fon Auserbergs iet sadzert ar to trešo, ar kuru saderējis, un otrās nodaļas beigās profesora kungs atrod viņu piedzērušos. Viņš dzērumā izrunājas, ka ar Otīliju jokojies un saderināšanās ir tikai komēdija. Profesors pārskaišas, un nav jau arī brīnums. Viņš skrien uz mājām pēc pletnes, lai viltnieku un Otīlijas jaunkundzes goda laupītāju publiski nopērtu, bet tikmēr fon Auserbergs aizbrauc pie sava tēvoča — rotmistra kunga, kam sešu stundu braucienā no pilsētas ir liela muiža. Sis vecais kungs domā, ka viņam ir ļoti labs krustdēls, un priecājas par tā ierašanos. Viņš pat nodomājis novēlēt krustdēlam visu savu īpašumu. Otrā dienā abi aizbrauc ciemos pie kaimiņu muižnieka; tam ir meita un pašam tāds franču uzvārds, un rotmistra kungs vēlas, lai krustdēls precētu šā muižnieka meitu, kam tas franču uzvārds. Fon Auserberga kungs iemīlas tai meičā un brauc ar krusttēvu uz mājām. Otrā dienā pienāk avīzes no pilsētas un noklust rotmistra kungam rokās. Tur rakstīts par viņa krustdēlu, par profesoru un Otīliju. Viss attēlots pagalam aizkustinoši. Rotmistra kungs nomet avīzi zemē un sāk kliegt un aurot:

—    Nelieti, bezgodi, tu nu gan esi labs krustdēls, vai redzi, ko par tevi raksta?!

Krustdēls izlasa un jautā: — Nu, kas tur tik liels?

—    Tev vajag to nabaga bērnu precēt!

—    Man nenāk ne prātā, tēvoci.

—    Tad es tevi izslēgšu no mantojuma.

Neesiet nu tik ļauns, tēvoci.

—    Pietiek, nelieti, rau, kur durvis!

—        Labi, — atbild krustdēls, — ja tu mani izdzen, tad es rīt braucu uz pilsētu.

Viņš aizbrauc arī. Otrā dienā ierodas muižnieks ar to franču uzvārdu un paliek pa nakti. Rotmistrs nogulda viņu savā guļamistabā un pats pārguļ nakti salonā turpat blakus. Ap pulksten vieniem naktī viņš izdzird šāvienu. Ieskrējis guļamistabā, viņš ierauga savu draugu gultā nošautu . . .

Palīgs pārstāja maisīt cinka ziedi un salika rokas uz muguras.

—        Viņš ir pagalam, un viņam galvā ir brūce. Skaidrs, ka rotmistra kungs tūliņ meklē slepkavu un ierauga kaktā savu krustdēlu. Sis slepkava Auserbergs stāv tieši tāpat kā jūs, šefa kungs. Rotmistrs tūliņ metas viņam klāt.

Palīgs nogrāba farmācijas maģistru aiz kakla un sauca:

—        Viņš tam aizžņaudz rīkli, un abi ar slepkavu nokrīt uz grīdas!

Farmācijas maģistrs novēlās gar pulti zeme, un paligs uzkrita viņam virsū, elsdams un tusnīdams…

* » *

— Atstāstīt grāmatas saturu ir liela māksla, — farmācijas maģistrs kopš tā laika mēdz izsacīties, — tikai nekad nejautājiet manam palīgam, ko viņš ir lasījis . ..

KAJA ANTONIJA TKOSULA LIKTENIS

Kajam Antonijam Trosulam bija uzticēts ārkārtīgi svarīgs uzdevums. Viņam vajadzēja sagādāt bendes cirvim iespējami vairāk darba, ierakstot upuru vārdus proskripcijās Ko gan bija izdarījuši šie cilvēki, ka viņu galvas vajadzēja spraust virs etrusku pilsētas Aretijas vārtiem? Baismīgu noziegumu — crimen laesae majestalis. Viņi bija apvainojuši majestāti, visu- gaišo Romas impērijas cēzaru Tibēriju.

Lai viņš redz, kad iedegsies ugunis uz pitoniem un Aretijas pilsētas padomes vecākais ar trim leģioniem ieradīsies apsveikt visugaišo, kā viņu mīl etrusku pēcnācēji. Un pēc tam pilsētas cirkā sāksies spēles — vairāki uz nāvi notiesātie laupītāji cīnīsies cits ar citu un sauks, vērsdamies augšup uz cēzara troņa pusi: — Moriluri le salulant! Tie, kam jāmirst, tevi sveicina! — Bet tas, kas paliks dzīvs, saņems piedošanu no visu- gaišā un dzīvību. Salve Caesar! Esi sveicināts, cēzar!

Un tā nu Antonijs Trosuls klaiņā pa pilsētu, ieklausīdamies, ko runā aretieši, kuri brīnās par triumfa arkām un ziņkāri vēro, ka tās tiek celtas. Slepeno liktoru priekšnieks Trosuls ielaižas sarunās ar viņiem, un vai tam, kurš izteiksies, ka Tibērijs ir nelga! To nedrīkst runāt, to var tikai domāt, bet nu jau ir par vēlu. Vainīgo nodod liktoriem, dzīvu aplej ar piķi, un, kad cēzars vakarā, taurēm skanot, iebrauks pilsētā, nelaimīgais degs spožās liesmās par godu visugaišajam, par godu viņa dievībai, un noziedznieka nožēlojamais ķermenis pārvērtīsies par pelniem.

Ja viņš pateiks tikai to, ka triumfa arku celšana ir aplamības, liktori liks viņu sakapāt gabalos uz Kortonas ceļa. Un, ja viņš teiks, ka tauta nonākusi postā un cieš badu un ka pārāk lielas summas izšķiestas cēzara godināšanai, tad šo ļaundari dzīvu sacirtīs četrās daļās Cimas kalnā, tautai līksmi gavilējot: — Salve Caesar! — Cik šādu neliešu Trosuls ierakstīs proskripcijās? Tas ir pilnīgi viņa ziņā. Tāpēc ej, Kaj Antonij, pie triumfa arkām, ko ceļ vergi. Tur sastājies vesels pūlis, kas vēro darbus.

Rau, pie tā pilona, ko vainago vītnes no Umbrijaš kalnu īvēm, stāv kads aizdomīgs cilvēks. Nemierīgas kustības, netīra tunika, dīvains skatiens. Vai tu redzi, Antonij Trosul? Vienmēr atradīsies kāds nelietis, kāds bezgodis, kurš iedomājas, ka varētu uzcelt sev Trazimenas ezera krastā mājiņu par to summu, kas izdota vienas triumfa arkas uzcelšanai. Un cik viņam neglīti apavi! Kā iedrošinās vazaņķis ar noskrandušām sandalēm kājās nolūkoties uz triumfa arku celšanu cēzara godināšanai? Par ko var domāt tāds nobridies klaidonis?

Pamēģini nu, mīļais Antonij, uzmanīgi izzināt, ko domā par cēzaru un triumfa arkām šis nodriskātais, aizdomīgais diedelnieks.

Kajs Antonijs Trosuls smaidīdams piegāja pie svešā, uzmina viņam uz kājas un pieklājīgi atvainojās:

—    Piedod, draugs!

—    Nekas, draugs, — tas atbildēja. — Ak, cik augstas kolonas!

—    Augstas, augstas, mans mīļais!

Svešais pasmīnēja un pienāca Trosulam tuvāk.

—    Jādomā, ka tautai tas nav vienalga, draugs!

0 Trosul, tu esi uzminējis: tavā priekšā valsts noziedznieks!

.— Tu teici, ka tautai tas nav vienalga? — pārjautāja Trosuls. — Man arī tā šķiet. Bet kāpēc tu domā, ka nav vienalga? Cēzars taču . . .

—    Nu, cēzars . . . Kolonas jau tā ir augstas, bet varēja būt vēl augstākas.

«Ahā,» nodomāja Trosuls, «tu baidies uzķerties uz makšķeres. Nu, to mēs vel redzēsim, vai tu iziesi sveikā.»

—   Tu domā, ka cēzaram vienalga? Jeb vai tautai?

Svešajam dīvaini iemirdzējās acis.

—   Tautai? Nē, tas taču dārgi izmaksā. Vai tu domā, ka ne?

—        Zināms, šī greznība dārgi maksā. Tāpat arī vergi ir šo to vērti, — Trosuls atbildēja cerībā, ka svešais tomēr iekritīs. Apkārt sāka pulcēties klausītāji.

—        Kolonas ir skaistas, — svešais sacīja. — Jeb vai tu domā, ka visugaišajam tās nav pieliekami skaistas?

—   Visugaišais priecāsies par šīm kolonām, bet lauta. . .

—        Nu, bet ko tad tauta, draugs? Tauta ari priecāsies, viņa taču mīl cēzaru.

—   Kāpēc tu smejies?

—   Es iedomājos cēzaru. Kas tas par cilvēku!

Trosuls arī pasmējās.

—   He be, cēzars . . . Viņš ir visugaišais . . .

—        LIn kāpēc lai viņš tāds nebūtu? — smaidot jautāja svešais. Viņš kāri tvēra katru Ka ja Antonija vārdu.

—   Es domāju, ka saule arī ir gaiša, bet cēzars vēl gaišāks.

Svešais vīlies nokrekšķinājās.

—   Saule un cēzars — tie abi mūs silda . . .

Trosuls nogrozīja galvu un nodomāja: «Nekādi nevar pieķert nelieti.» Piegājis tuvāk svešajam, viņš iečukstēja tam ausī:

—         Vai tu nedomā, ka tauta, kas ceļ triumfa arkas un mirst badā, un cēzars Tibērijs, kas brauks tāin cauri, ir zaudējuši prātu?

—         Ja tu tā domā, tad es ari, — svešais priecīgi atčukstēja un skaļi sauca:

—   Liktori, liktori, šurp!

—    Liktori, liktori, šurp! — to pašu mirkli sauca arī Trosuls.

Abi, ieķērušies viens otram rīklē, brēca:

—        Tu esi izdarījis crimen laesae majestalis! Tu esi apvainojis visugaišo!

.— Es gan ne! Tu nemaz nezini, kas es esinu!

Liktori jau skrēja šurp.

—         Viņš leica, ka tauta un cēzars zaudējuši prātu! — Trosuls kliedza.

—        Nolādēts! — svešais izsaucās. — Tas bija viņš, kas tā leica!

—         Es esmu Kajs Antonijs Trosuls, Aretijas slepeno likloru priekšnieks!

—        Es esmu Marijs Jūlijs Plocentijs, Komas slepeno liktoru priekšnieks!

Taču bija jau par vēlu izdarīt iepazīšanās ceremoniju! Vai tiem, kas izdara crimen laesae majestatis, kas apvaino visugaišo cēzaru Tiberiju un viņa varenību!

Kaju Antoniju Trosulu sakapāja gabalos uz Kortonas ceļa, bet Mariju Jūliju Plocentiju sacirta četrās daļās Cimas kalnā tieši tobrīd, kad visugaišais Tibērijs iebrauca pa etrusku pēcnācēju pilsētas vārtiem un tauta apsveica viņu ar pērkondim- došiem saucieniem:

—   Salve Caesar! Esi sveicināts, cēzar!

Un, kad vakarā visugaišajam pastastīja par šo gadījumu, viņš smējās līdz vēlai naktij.

Salve Caesar!

KAUBLES KUNGA ZIEDOJUMS VIETĒJIEM TRŪCĪGAJIEM

Kaubles kungs no trešā kvartāla bija īsts trūcīgo tēvs. Sim pienākumam viņš veltīja visa sava mūža pēdējos divdesmit gadus. Viņš bija municipalitātes un vietējo trūcīgo apgādības komisijas loceklis un noteica, kam no trūcīgajiem piešķirami taloni bezmaksas ogļu iegādei.

Uz visām trim viņa dzīvokļa durvīm bija skārda plāksnītes ar uzrakstu: «Es palīdzu vietējiem trūcīgajiem!»

Sīs plāksnītes viņam nemaksāja ne hellera, jo noliktavā viņam tās bija lielos krājumos, un viņš tās izsniedza katram, kas ik gadus iemaksāja divdesmit kronas par labu trūcīgajiem. Ubagi no tā nedabūja ne hellera, jo visu aprija apgādības komisijas administratīvie izdevumi. Referents trūkumcietēju jautājumā saņēma gadā 2400 kronas, bez tam vēl bija viens ierēdnis par 1600 kronām un apkalpotājs, kam maksāja 100 kronas mēnesī. Atlikums tika izlietots citām vajadzībām, piemēram, apmaksāts ceļš apgādības komisijas locekļiem, kad tie brauca uz trūcīgo aizsardzības kongresiem, tāpēc ubagi palika tukšā. Namos, kur agrak viņiem šo to bija atmetuši, tagad atgādināja, lai viņi paskatoties uz plāksnīti pie durvīm: «Es palīdzu vietējiem trūcīgajiem!» Tāpēc sāka vērsties plašumā ubagošana uz ielām un radās nepieciešamība sasaukt konferenci, lai apspriestu, kā ar to cīnīties. Jau pirms tam vietējā avīze bija izsūtījusi anketas ar aptauju, kā ierobežot ubagošanu. Pienāca daudz vēstuļu ar ziņām, ka arī citās pilsētās ubagu skaits pieaug. Piemēri bija tik spilgti un neapstrīdami, ka atlika vienīgi sasaukt konferenci un tur izlemt jautājumu par ubagošanas ierobežošanu.

Nedēju pirms konferences trūcīgo tēvs Kaubles kungs ap- staigāja savu kvartālu, apturēja ubagus un centās tos pierunāt atmest ubagošanu. Dažus viņš nodeva policijai. Tā viņš auglīgi pavadīja visu nedēļu, pārdomādams savu ubagošanas ierobežošanas vai galīgas izskaušanas projektu, ar ko uzstāsies konferencē.

Konferencē piedalījās policijas pārstāvis un no apriņķa valdes ieradās pats apriņķa priekšnieks, kas pilsētas vecākā runas laikā aizsnaudās. Policijas ierēdnis tikmēr rūpīgi tīrīja un vīlēja nagus, bet pilsētas draudzes pārstāvis kapelāns Blaha jau piekto reizi pārlasīja kādus pie rokas pagadījušos ugunsdzēsēju biedrības statutus. Pilsētas vecākā runa visus nomāca. Viņš at- kārtoja bez sava gala:

— Tātad mēs cenšamies izskaust ubagošanu. Tātad mēs nosodām to, tātad uzstājamies pret to. Tātad es pamatojos uz principu, ka pret ubagošanu vajag sīvi cīnīties. — Tā viņš runāja kādu pusstundu un beidzot noteica: — Ja kādam no kungiem ir konkrēts priekšlikums, tad lūdzu izsacīties.

Pie vārda pieteicās trešā kvartāla trūcīgo tēvs Kaubles kungs. Viņa seja staroja sajūsmā, kad viņš pārlaida skatienu pār raižu nomāktajiem konferences dalībniekiem. Viņš bija apņēmies izsacīt visu, kas pēdējā nedeļā uzkrājies sirdī, visu, par ko bija domājis naktīs gultā. Kad cilvēks atdusas uz ērtiem pēļiem, tad ļoti patīkami domāt par to trūkumu, kādā mīt viņa tuvākie.

Pirms konferences viņš bija izdzēris litru vīna, kura mīlīgais siltums ieplūda no kuņģa viņa sirdī, pašos sirds dziļumos, un viņš aizkustināts sāka runāt par atraitņu un bāriņu sūro likteni.

Apriņķa priekšnieks snauda joprojām, policijas ierēdnis žāvājās.

—    Mums jāgādā par atraitnēm un bāriņiem! — izmisīgi sauca trūcīgo tēvs Kaubles kungs. — Pasargiet atraitnes un bāriņus no samaitāšanas! Kungi, — viņš pacēla balsi tā, ka rātsnama sienas nodrebēja, — kungi, mums kaut kas jādara viņu labā, mums viņi jāpaglābj no posta. Kungi, es esmu stingri apņēmies nodibināt labdarības fondu.

Apriņķa priekšnieks pamodās. Sešdesmit acis vērās Kaubles kungā ar cerību un izbrīnu.

—    Labākais cilvēks starp mums, — pilsētas vecākais pačukstēja kaimiņiem.

—    Jā, labdarības fondu, — paceltā balsī sauca trūcīgo tēvs, — fondu, kas vismaz vienai nabaga atraitnei atvieglos dzīvi. Es ziedoju šim fondam leijerkasti.

Zālē iestājās klusums.

—    Mūsu labākais cilvēks jucis prātā, — pilsētas vecākais čukstēja kaimiņiem, bet Kaubles kungs mirdzošām acīm turpināja, izvilkdams no kabatas papīra lapu:

—    Es, Antonīns Kauble, trešā kvartāla trūcīgo tēvs, nama un kustamas mantas īpašnieks, labdarības biedrības «Antonīns Kauble» priekšsēdētājs utt., pagodinos ar šo paziņot klātesošajiem, ka nododu musu pilsētas trūcīgo rīcībā kā balvu vienu Garadeja sistēmas leijerkasti. Uz šo balvu var pretendēt kāda vietējā pilsoņa atraitne, kas ir akla, sešdesmit gadus veca, ar nevainojamu uzvedību, dievbijīga, pilnīgi nespējīga strādāt smagu fizisku darbu un godīga. Dzimšanas apliecību, izziņu par laulātā drauga nāvi un pierakstīšanās tiesībām, baku potēšanas zīmi un lūgumu pēc pabalsta var iesniegt pilsētas valdes trūkumcietēju uzskaites noda|a vai fonda dibinātājam, trūcīgo tēvam Antonīnam Kaubles kungam. Leijerkaste piešķirta mūža lietošanā, un apdāvinātajai pienākums reizi nedēļā aizlūgt rīta dievkalpojumā par dāvinātāja ģimeni.

Kad trūcīgo tēvs beidza, atkal iestājās klusums, kuru pārtrauca pilsētas vecākais ar jautājumu:

—    Vai atļauts ko piezīmēt, Kaubles kungs?

Saņēmis atļauju, viņš piecēlās un sacīja:

—    Pateicos visas trūcīgo apgādības komitejas vārdā Kaubles kungam par viņa pašaizliedzīgo soli trūkuma apkarošanas jomā. Izsaku jums pateicību visas pilsētas un mūsu cietēju līdzpilsoņu vārdā. Paldies jums, sirsnīgs paldies!

Tā viņš izjusti nobeidza, bet apriņķa priekšnieks, pienācis pie Kaubles kunga, braši kratīja viņam roku un teica:

—    Arī man jāpasaka jums paldies, godātais kungs. Sis gadījums rāda, ka mūsu municipalitātes locekļu pašaizliedzībai nav robežu. Varat ticēt, ka es neaizmirsīšu jūsu cildeno rīcību vietējo trūcīgo labā.

Cildenajam Kaubles kungam sākās laimīgi laiki. Ziņa par viņa labdarību tika publicēta avīzēs, un pēc dažām dienām galvenajā prospektā mūzikas instrumentu veikala skatlogā parādījās leijerkaste ar skaidri salasāmu uzrakstu:

Trūcīgo tēva Anlonlna Kaubles kunga ziedojums

Vēlāk Kaubles kungs nofotografējās blakus leijerkastei, atspiedis roku uz tās. No fotogrāfijās viņš lika pagatavot skatu kartes un kļuva vēl populārāks. Viņš jutās laimes kalngalos, un viņa pašapziņa auga augumā. Apriņķa priekšnieks laipni uzsmaidīja satiekoties. Nebija ne mazāko šaubu, ka pirmajā izdevīgajā gadījumā Kaubles kungs saņems kādu atzinības zīmi.

Ta tas bija īsi pirms tam, kad pilsētu pagodināja ar savu ierašanos kāda augsta persona.

Kaubles kungs, apzinādamies, ka ir šā goda cienīgs, devās uz kopējo audienci. «Ziedošu savu skatu karti augstajai personai par piemiņu,» — tā bija viņa pēdējā doma, kad viņš iegāja audiences zālē. Tad viņam apreiba galva. Augstā persona nostājās viņam priekšā un uzsmaidīja.

—      Anton Kauble, hochgnādigsler llerr, — viņš nošļupstēja vāciski kā jau godīgs čehs un, pasniegdams skatu karti, piebilda: — Anton Kauble mit dem Flaschinet, Valer der Armen!'

—     Es visur esmu trūcīgo tēvs, — labvēlīgi noteica augstā persona, pamāja adjutantam un kaut ko pateica. Adjutants pienāca pie Kaubles kunga, pasniedza tam zelta divdesmit kronu gabalu un oficiālā tonī paziņoja:

—    Audience beigusies!

Bet augstā persona laipni piemetināja:

—     Nav ko izsamist, arī leijerkaste var sagādāt cilvēkam iztiku, veco zaldāt!

Trūcīgo tēvs izmeimuroja pa durvīm, un pēc stundas pa visu kvartālu paklīda ziņa, ka Kaubles kungs sadauzījis gabalu gabalos savu ziedojumu trūcīgajiem.

LITERĀTĀ ĒRKŠĶU CEĻŠ

Tagad literātiem daudz vieglāka dzīve nekā pirms kara.

Tādam pēckara literātam, ja viņš cītīgi strādā un pārāk daudz netērē, vienmēr atradīsies kāds nieks naudas miltiem, maizei, cukuram, tabakai un pat šis tas paliks pāri, tā ka reizi menesī viņš var apmeklēt teātri. Un, ja viņš nav atturībnieks, ja viņam garšo vīns un viņš ar baudu iedzer pa pudelei ruma, tad viņam allaž iespēja dzert uz parāda, jo arī šai ziņā stāvoklis mainījies un literāti tagad bauda daudz lielāku uzticību un cieņu nekā pirms kara.

Agrāk bija pavisam citādi. Minēšu dažus piemērus.

Kādreiz Prāgā iznāca žurnāls «Jautrā Prāga», kam es rakstīju humoreskas. Trīs humoreskas par divām kronām, uz kurām nepacietīgi gaidīja vairākas alkstošas un slāpstošas mutes.

Kādu dienu, kad es atnesu sešas humoreskas, izdevējs atsacījās izmaksāt manas četras kronas un piedāvājās noslēgt ar mani līgumu. Man jāuzraksta divdesmit humoreskas, par kurām viņš man izsniegs avansu, tikai ne naudā, bet precēs. Viņš gadījuma dēļ bija nopircis veselu partiju pulksteņu, ko piešķirt abonentiem par prēmiju (pulksteņi tolaik maksāja divas kronas gabala). Man viņš nerēķinās vairāk par vienu kronu, un es varu tūliņ saņemt četrpadsmit gabalus; vienu viņš pieliek klāt vieglākai aprēķināšanai.

Es noslēdzu līgumu par divdesmit humoreskām un aiznesu līdzi no izdevniecības četrpadsmit pulksteņus.

Mani gaidīja kāds jauneklis, kurš rakstīja dzejoļus (pieci dzejoļi par diviem helleriem).

—         Ko jūs darīsiet ar šiem pulksteņiem? — viņš jautāja kā jau nepraktisks, ideālu pilns dzejnieks, jo tais laikos pasaulē vēl dzīvoja ideālisti.

—    Pārdosim tos traktieros.

Jaunais dzejnieks pietvīka.

—         Ja traktieros neizdosies, — es turpināju, — tad pārdosim krogos.

—         Es nestaigāšu pa krogiem, pulksteņus pārdodams, — viņš sacīja. — Jūs labi zināt, ka esmu jauno literātu apvienības «Pana stabule» biedrs.

—        Labi, —es atbildēju, — pārdot jums nevajadzēs, jūs tikai pavadīsiet mani.

Tā nu mēs devāmies ceļā. Vispirms iegriezāmies pie «Pri- masiem,» kur mēdz pulcēties miesnieki, smagu sudraba pulksteņu cienītāji. Kāds miesnieks izteicās, ka pirkšot sudraba pulksteni, sāka to uzvilkt, salauza atsperi un zaudējuma atlīdzībai augstsirdīgi piedāvāja mums pāris pudeles alus. Vēlāk mēs pārdevām šo pulksteni ar salauzto atsperi par trīsdesmit kreiceriem kādam kungam, kurš apgalvoja, ka pulksteņi tik un tā esot zagti.

Iegājām pretim pie «Sēnflokiem», bet no turienes mūs izdzina, nosaucot par blēžiem, jo mums nebija atļaujas iznēsāt preces pa mājām.

Tad devāmies uz «Vistas aci» Vinohrados un pārdevām tur par astoņdesmit kreiceriem vienu pulksteni kādam studentam, kurš bija savu ieķīlājis lombardā un gaidīja katru brīdi atbraucam tēvu. Apstaigājām visus Vinohradus, bet neko nelaimējās pārdot. Tā mēs nonācām līdz piektajam iecirknim, kurš toreiz atradās savas slavas zenītā, kam drīz vien sekoja noriets, un tur kādā krogā mums nozaga divus pulksteņus.

Otrā tamlīdzīgā blēžu midzenī pie mums pienāca vīrs ar naģeni galvā un apjautājās, no kurienes mēs esot. Tad izvilka piezīmju grāmatiņu, ieskatījās tanī un noteica:

—    Sakrīt.

Pēc tam viņš paņēma mūs aiz apkakles un aizveda uz policiju, kur noturēja līdz rītam, tāpēc ka izdevēja, kas man bija izsniedzis pulksteņus, nebija mājās.

Kad mūs beidzot otrā dienā atbrīvoja, jo atkrita apvainojums zādzībā, izdevējs bija tik augstsirdīgs, ka atpirka 110 manis atlikušos pulksteņus par puscenu, tas ir, par piecdesmit kreiceriem.

Izmaksājot man šīs nožēlojamās atliekas, viņš svarīgi piebilda:

—   Neaizmirstiet par tām divdesmit humoreskām!

Kad pēc dažām dienām atnesu viņam divas humoreskas, viņš atkal atgādināja, kaut ne tik uzsvērti:

—     Neaizmirstiet, ka esat man parādā astoņpadsmit humoreskas!

Tās gan viņš gaida vēl šobaltdien.

Ņemsim citu gadījumu. Liels žurnāls, mans stāsts nule kā iespiests. Mēs, naivie ļautiņi, domājām, ka tūliņ saņemsim naudu, līdzko ieradīsimies un paziņosim:

—    Vakar bija iespiests mans stāsts, es atnācu pēc honorāra!

Taču redakcijā trūkst te vienas, te otras svarīgas personas,

jāpienāk rīt.

Un, kad nu beidzot esmu ticis pie kases, kur man jāsaņem piecas kronas divdesmit divi helleri, kasieris pasniedz man sešas kronas un, nesaņēmis atlikumu, skatās uz mani kā uz laupītāju. Man, kā parasts, kabatas tukšas. Viņš paņem sešas kronas atpakaļ un uzbrēc:

—   Atnesiet sīknaudu!

Un man jāskraida apkārt pa Prāgu, kamēr sadzenu septiņdesmit astoņus hellerus, lai varētu saņemt savas piecas kronas un divdesmit divus hellerus.

Tagad, kā jau sacīju, stāvoklis daudz labāks.

Arī izdevēji pagadījās visādi. Autoram jāsaņem par loksni trīsdesmit divas kronas, bet, kad viņš lūdz avansu, viņam atmet pa vienai kronai. Un, ja autoram ienāca galvā neprātīgā doma izņemt visu honorāru grāmatās, izdevēji nekaunējās izsniegt tās par tirgus cenu. Skaidrs, ka autors, pārdodot grāmatas, pazaudēja sešdesmit seši procenti honorāra, bet izdevēji savā lielajā gādībā mierināja viņu:

—    Zināt, mēs jums labprāt izmaksātu visu naudā, bet baidāmies, ka jūs visu iztērēsiet un jums nekas nepaliks pāri.

Lai saņemtu avansu uz sava darba rēķina, vajadzēja izdomāt dažādas blēņas. Apstākļi spieda literātus melot, saceret visādas pasakas, un vienīgi morālā stāja paglāba viņus no Pankraca.

Reiz es gribēju dabūt divdesmit piecas kronas avansa uz savas grāmatas rēķina un biju spiests rīkoties tā: es aizsūtīju pie izdevēja savu draugu, pazīstamo dzejnieku Gustavu R. Opo- čenski ar šādu vēstuli: «Godātais kungs! Pakļuvu zem automobiļa un salauzu kāju. Ludzu izsniegt man divdesmit piecas kronas avansa uz manas grāmatas rēķina.» Opočenskis atgriezās bez naudas, bet ar izdevēja jautājumu: «Paskaidrojiet, kāpēc jums vajag šo divdesmit piecu krc>ju.» Es paskaidroju: «Izdevumiem, kas saistīti ar manis nogādāšanu uz mājām.» Opočenskis atnāca ar izdevēja atbildi: «Ātrā palīdzība nogādās jūs uz mājām bez atlīdzības.» Es uzrakstīju: «Ātrā palīdzība ved tikai uz pilsētas slimnīcu. Tā kā es gribu ārstēties mājās, tad tā pameta mani un aizbrauca.» Šoreiz Opočenskis atgriezās starodams. Viņš atnesa desmit kronas un manu vēstuli ar piezīmi: «Ar desmit kronām pilnīgi pietiek.»

Tas bija cīņu pilns laika posms, kas nu pieder vēsturei, izņemot vienu gadījumu, kurš atspoguļo pagātni un vajā mani vel šodien, modinot manī priekškara drūmo noskaņojumu.

Es laižu klajā vairākas grāmatas (un varu sacīt bez lielīšanās, ka esmu ar tām apmierināts). Vienu grāmatu — «Krietnā kareivja Sveika dēkas pasaules karā» es izdodu par saviem līdzekļiem un plaši reklamēju provincē. Kāds paziņa bija tik laipns, ka piedāvājās šo grāmatu, kas iznāk pa atsevišķām daļām, paņemt līdzi uz Budejoviciem un tur piedāvāt grāmatu tirgotajiem. Viņš man atrakstīja, kā viņam veicies, un es citēju šās vēstules fragmentu:

«Kad ierados pie grāmatu tirgotāja Svateka kunga, viņš man paziņoja, ka esot jau saņēmis sūtījumu no Prāgas un ļoti priecājoties, ka Hašeka kungs esot dzīvs, jo Hašeka kungs, iesaukts viengadējā militārā apmācībā Budejovicos, pirms došanās uz fronti 1915. gada 21. aprīlī noslēdzis ar viņu līgumu, ka desmit gadus rakstīšot humoreskas par notikumiem karā tikai viņam, Svateka kungam. Kamēr Hašeka kungs atradies gūstā, viņš, zināms, rakstīt nav varējis, taču pēc atgriešanās viņam jāpilda līgums, tāpēc ši liela nodota advokātam kompensācijās pieprasīšanai. Svateka kungs brīnās, kā Hašeka kungs aizmirsis, ka desmit gadus drīkst rakstīt vienīgi viņam, Svatekam. Varot jau būt, ka Hašeka kungam viss vienalga un viņš izliekas, il kā nezinātu, ka pie mums joprojām spēkā vecie Austrijas likumi.»

Mans paziņa ieteica man neizplatīt manas grāmatas, jo tās konfiscēšot.

Atkārtojas tas pats gadījums ar pulksteņiem!

Iesaukts viengadējā militārajā apmācībā Budejovicos, es 1915. gada 21. aprīlī esmu pārdevies par piecdesmit kronām kā Fausts. Tas, kam esmu pārdevies, ir stāvējis pār mani nomodā vissīvākajās kara vētrās, bet tagad viņš ar advokāta starpniecību ierodas pēc manas dvēseles.

Un pat svētītais ūdens man nepalīdzēs …

PAR KATOĻU PRESI

Nesen es pārcietu neatsveramu zaudējumu. Nomira mana A " krustmāte, kuru es nepazinu, bet kura, acīm redzot, pārāk labi pazina mani, jo citādi nebūtu man novēlējusi piecus «Dominikāņu Rozes» — šīs svētās brālības preses orgāna gadagājumus. Kāds mērķis varēja būt šim novēlējumam? Protams, panākt manu labošanos. Jo vienā no šiem žurnāliem stāv rakstīts: «Ak, ja šā žurnāla dieva bijāšanas pilno lasītāju īstā svētā un dzīvu darošā ticība pamudinātu uz pārdomām, tad mēs sāktu lūgt dievu tā, kā to prasa baznīca, un, kaut arī vēl klīstam pa šo pasauli, tērpti pīšļu apvalkā, tomēr varētu teikt dieva godību kopā ar tiem izredzētajiem debesīs. Tāpēc dedzīgi lasīsim «Dominikāņu Rozi» un, kad iemācīsimies to pienācīgi lasīt, tad iemācīsimies arī pienācīgi dzīvot, un, kas pienācīgi dzīvojis, tas, kā saka svētais Augustīns, mirs izlīdzināts ar dievu un cilvēkiem.»

Ak, cik lieliski, krustmāt! Tu negribēji, ka es nomirstu ne- izlīdzināts. Tagad es lasu «Dominikāņu Rozi», apturu cilvēkus uz ielas un jautāju tiem: — Vai jūs esat lasījuši «Dominikāņu Rozi?» — Traktierus es vairs neapmeklēju, vakarus pavadu dievbijīgās pārdomās, lasot labus žurnālus, tādus kā «Sv. Voitehs», «Krusts», «Jaunava Marija», «Sv. Cehs», «Sv. šķēps», «Patriots», «Cehu puķes» (ne jau Vladimira Ceha «Puķes», tās es nelasu, jo tur neraksta paters Podlaba) un tā joprojām.

Lasu visu no vietas! Stāstus, dzejoļus, bērnu pantiņus, arī «Paradīzes dārziņu». Asaru strauti plūst 110 manām acīm. Kādā žurnālā lasu stāstiņu Neģēlis. Kādā Morāvijas sādžā dzīvojis nelietis, kurš sadomājis lielajā piektdienā rīkot cūku bēres. Sai nolūkā viņš devies uz kuti nodurt savu veprēnu. Turklāt, veprēnu siedams, viņš vēl daudzkārt nekrietni lamājies un lādējies. Sādu neģēlību debesis nav varējušas piedot. Uz sodu nav bijis ilgi jāgaida. Neģēlis iedūris nazi pats sev sirdī un bijis uz vietas pagalam, bet veprēns priecīgi aiztecējis uz mācītāja muižu.

Cik daudz jaukumu sablīvēts citā stāstā Dieva dzirnavas ar moto «Dieva dzirnavas ma| lēni, toties labi»! Uz baznīcas jumta strādā trīs jumiķi: katolis, evaņģēlists un neticīgais. Dievam labpaticies, lai visi trīs noveļas zemē. Un kas nu notiek? Neticīgais nositas, evaņģēlists salauž rokas un kājas, bet katolis iziet sveikā. To redzēdams, evaņģēlists uz karstām pēdām pāriet katoļu ticībā.

Citā stāstā aprakstīts, kā zibens trāpījis strādnieku pulciņu. Visi sociālisti apdeguši. «Paldies dievam,» autors piezīmē, «ka tikai divi no divdesmit strādniekiem bija sociālisti.» Kā redzams, te tie sociālisti vēl tīri viegli tikuši cauri. Daudz ļaunāk klājies kādam sociālistam, kurš sādžā pagājis garām mācītājam, nesveicinādams to. Sociālistu uz vietas ķērusi trieka.

Dieva pirksts, trieka, zibens — tie ir iecienīti stāstu noslēgumi «Sv. Voitehā». Atmaksa gan piederētos inkvizīcijai, bet, tā kā baznīca negrib arī šai ziņā atpalikt, tad nesen kāds katoļu rakstnieks lika savam ateistam pakļut zem automobiļa. No tādiem aizgrābjošiem stāstiem cilvēks nevar atrauties! Gadās arī prātojumi, piemēram: "Vai pravieša Klijas nozākāšana ir uzskatāma par ticibas apvainošanu?» Atbilde viegla. Skaidrs, ka ir. Pilnīgi loģiski, ka par pravieša Elijas zākāšanu pienākas seši mēneši cietumsoda. Senāk šādos gadījumos sodu izpildīja lāči. [11]

Tomēr jākonstatē, ka gadās cilvēki, kuri atzīst, ka agrāk veduši grēcīgu dzīvi, un atgriežas baznīcas klēpī, līdzko tiem pierāda kādu brīnumu. Tā tas ir stāstā Kā ebrejs Krauss kļuva par katoli. Sis dēlietis ari bijis neticīgais, kamēr mācītājs viņu pārliecinājis. «Jūs domājat, ka brīnumu nav, nu, tad zināt, Krausa kungs,» mācītājs sacījis, «kādu piektdien es ieraudzīju mazu puišeli, kas sēdēja mājas priekšā un ēda desu. Tas mani tik ļoti satrieca, ka es sāku lūgties: «Dievs kungs, tu redzi to apgrēcību: piektdienā ēd gaļu! Dod, ak dievs kungs, lai šis nams sabrūk par to nelieti!» Bet tad es iedomājos, ka tas nelietis vēl ir pārāk mazs, lai apzinātos, kādā briesmīgā grēkā viņš kritis, un es sāku lūgties vēl sirsnīgāk: «Dievs kungs, piedod viņam un neļauj sabrukt šim namam pār mazo grecinieku!» Un redzat, Krausa kungs, dievs uzklausīja manas lūgšanas, un nams nesabruka pār to puiku. Vai nu jūs ticat brīnumiem?» — «Ticu,» atbildējis apkaunotais Krauss un bez liekas vilcināšanās pārgājis katoļu ticībā.

Kā redzat, pēc šiem dievbijības pilnajiem stāstiem iznāk, ka bieži vien pietiek ar labu vārdu. Sāds vārds uzved uz pareiza ceļa arī dumpiniekus, kā to rāda «Dominikāņu Bozē» ievietotais stāsts Vārds īsta vietā. Kādā muižā strādā algādži par divdesmit diviem kreiceriem dienā. Viņiem tas šķiet par maz, viņi sadumpojas un brūk virsū muižas īpašniekam. Muižturis saka dumpiniekiem: «Ļautiņi, nesitiet mani, es jums visu paskaidrošu, iesim uz kapsētu.» Tur viņš izmēri kāda nesen miruša nabaga algādža kapa vietu. «Ļautiņi,» viņš saka, «tā ir divarpus metru gara. Iesim tagad uz maniem ģimenes kapiem un izmērīsim manu nākamo kapa vietu.» Izmēri to ar metru un saka: «Ļautiņi, arī mana kapa vieta ir divarpus metru gara tāpat kā jūsējās. Ejiet ar mieru uz mājām, jūs redzat, ka pēc nāves mēs visi būsim līdzīgi.» Strādnieki paklausījuši, lūguši piedošanu, strādājuši arī turpmāk par divdesmit diviem kreiceriem dienā un mierinājuši sevi ar domām par nāvi, kura izlīdzinās visas īpašuma radītās pretišķības.

liedziet nu, cik viegli katoļu prese atrisina visas sociālās problēmas! Skaidrs, ka no tādiem žurnāliem cilvēks nevar atrauties. Un neviļus viņam rodas četri jautājumi:

1.   Kas notiktu ar cilvēku dzimumu, ja nebūtu kato|u preses?

2.   Kāds labums cilvēkiem no katoļu preses?

3.   Kādu labumu katoļu prese vēl varētu sniegt?

4.   Kādu labumu katoļu prese sniedz īstenībā?

Es beigšu ar Hohenlohes firsta — Bambergas bīskapijas garīgā padomnieka pantu:

Tu grēciniecei grēkus atlaidi, Pie krusta laupītājam piedevi, Un tāpēc pa|aujos iekš ticības, Ka uzklausīsi manu lūgšanu, Kaut žēlastības cienīgs neesmu, Un glābsi man' no elles mocības.

Izlasot kuru katru katoļu literatūras paraugu, vienalga, vai tā ir proza vai panti, mēs secināsim, ka septiņus gadus vecs bērns ir pilnīgi spējīgs rediģēt visu katoļu presi.

KAS NOTIEK, JA CILVĒKS IZSTĀJĀS NO DRAUDZES

Prāgā. Mislika ielā, dzīvoja dievbijīgs tirgotāju kārtas laulāts pāris. Viņa bija turīga tirgotāja meita, viņš bija mantojis no tēva prāvu veikalu, kuru vēl paplašināja, ieguldīdams tanī sievas pūra naudu.

Abi laulātie draugi dzīvoja, teikdami un slavēdami dievu starp siļķu mucām, Ceilonas kafijas maisiem, Indijas gaTŠvie- lām un Cakovices cukura pakām.

Viņu lūgšanas nesa augļus. Viņu manta auga un vairojās, un drīz vien svetlampiņā virs ieejas durvīm tirgotājs Pažouhs nelēja vairs parasto, bet vislabāko Provansas eļļu. Kļūdams vēl bagātāks, viņš sāka svetlampiņā dedzināt acetilēnu, bet, nopircis namu, ielika svētlampiņa elektrisko spuldzi. Vēlāk, kad viņam piederēja trīs filiāles Prāgā, viņš novietoja veikalā elektrisku transparentu: «Dieva svētība lai ir ar mums!» Drīz pēc tam viņa laulātā draudzene iegula nedēļās un laida pasaulē jauku, mīlīgu puisīti, kurš svētaja kristībā dabūja vārdu Bohuslavs. Bērnu kristīja pats Višehradas kanoniķis, un dievbijīgais tirgotājs Pažouhs veltīja to dienu labdanbai un starp citu nosūtīja strādnieka Konipaseka trūcīgajai ģimenei kilogramu cukura.

Atšķirībā no dievbijīgā un bagātā Pažouha strādnieks Koni- paseks, ko tirgotājs bija tā apveltījis, sitās kā pliks pa nātrēm un arī izskatījās pec tikumiski pavisam pagrimuša cilvēka. Bieži vien viņam ar sievu nebija ko ēst, tāpēc viņš pārstāja

ticēt dievam un nogāja savā bezdievībā tiktāl, ka tika ieslodzīts uz trim mēnešiem, pēc tam pavisam atteicās no dieva un pieslējās Fereram '.

Konipaseka sieva vēl nebija tik samaitāta, un neviens neparedzēja, ka pie viņas piepildīsies sakāmvārds: «Ļauni paraugi labus tikumus maitā.» Sākumā viņa ticēja dievam, bet pārstāja ticēt, kad viņai pienāca laiks iepazīties ar tā dēvētajiem «mātes priekiem». Viņa pacietīgi gaidīja tos, bet viņas netikumīgais virs Konipaseks jau izmeta pa vārdam, ka jaun- piedzimušajam būšot jāiztiek bez kristībām, un pat griezās pie žurnāla «Brīvā Doma». Ko darīt, ja kristībām nav naudas?

Ja bērnu nekristīs, būs tracis, taču, no otras puses, bērnu nemaz nedrīkstētu kristīt, jo tas runā pretī viņa, Konipascka, sirdsapziņai.

Skaidrs, ka žurnāla redakcijā naudu neiedeva, toties deva labu padomu, lai abi ar sievu izstājoties no savas draudzes un reģistrējot jaunpiedzimušo bērnu maģistrātā.

Konipaseks tā arī izdarīja. Abi ar sievu izstājās no draudzes un pēc ilgām pārdomām nolēma gaidāmo bērnu nosaukt par Fereru — Fereru Konipaseku.

Lai cik las neticami izklausās, bet tas stāvoklis, kad sievietes labprāt nerādās uz ielas, Konipascka sievai ievilkās pārāk ilgi. Vietējā vecmāte atteicās uzraudzīt nede|nieci, un, kad kļuva zināms, ka Konipaseki izstājušies no draudzes, vecmāte divpadsmitajā grūtniecības mēnesī atsauca veterināru.

Sis veterinārs bija kādreizējs kapelāns, kurš bija pametis garīdznieku kārtu, kad noskaidrojās, ka valsts nepaaugstinās kapelāniem algu. Apskatījis no draudzes izstājušos Konipa- seka sievu, viņš paziņoja, ka nedēļniecei varot piedzimt vienīgi vīriešu kārtas velns.

Tā arī notika. Konipaseka sieva dzemdēja mazu velnēnu, apaugušu biezām, melnām un cietam pinkām kā asspalvaino pinčeri. Velnēnam bija ceturtdaļmetra gara mēle, kas tumsā laistījas, labi attīstīti un glīti, uz priekšu saliekti ragi, samtaina, ļoti lokana, bet arī neparasti gara aste, dārgie kristīgie!

Sakumā Konipaseku ģimenē saceļas liels uztraukums, jo šis notikums visiem šķita dieva pirksts un sods. Kad Pelants, padzirdējis par velnu, ieradās to apskatīt, viņš paģība. Atžilbināts viņš aizbēga, gribēja atgriezties baznīcas klēpī, bet, sirdsapziņas pārmetumu mocīts, aizlaidās uz Ameriku.

Viss notikums kļuva zināms kādam uzņēmīgam impresārijam no pasaulslavenā brāļu Vilsonu panoptika. Viņš apmeklēja bezdievju ģimeni un piedāvāja gadā par Fercra Konipascka publisku uzstāšanos divpadsmit tūkstošus mārciņu ster- linu, tas ir, divsimt astoņdesmit astoņi tūkstoši kronu. Konipa- seki vienā rāvienā kļuva stāvus bagāti, kamēr dievbijīgā tirgotāja Pažouha ģimenē viss sāka iet 117, leju.

Kad velnam Fereram Konipasekam apritēja astoņpadsmit gadu, viņa vecākiem, par spīti izšķērdīgajai dzīvei, bija iekrāts ap pusotra miljona kronu, kamēr astoņpadsmit gadus vecais, kristīgā garā audzinātais dievbijīgo Pažouhu dēls — dievticīgais Bohuslavs bija paguvis izšķiest visu tēva mantu un beidzot iestājās par kalpu pie bezdievja Konipaseka, kurš pilnīgi nesavtīgi ieteic visām tām ģimenēm, kur gaida bērnus:

— Izstājieties no savas draudzes, tad redzēsiet, kā dievs jūs svētīs!

Nesen Konipaseks adoptējis Pelantu, bet viņa pirmais dēls, velns Ferers Konipaseks, joprojām bauda publikas mīlestību, un viņam klājas labi ir pie miesas, ir pie dvēseles.

Tagad viņš sver kopā ar asti un mēli simt astoņdesmit kilogramu un lasa žurnālu «Brīvā Doma».

SOCIĀLĀ POĒZIJA

Sociālā poēzija un sociālā proza. Abas tās ir vēl drūmākas, vēl bezcerīgākas, ar vēl lielāku sentimentalitātes devu nekā citi jauno literātu darbi.

Dun tvaiku rati fabrikās Un elš, un divi dūc. To dunoņa, to elsoņa Kā skumja dziesma dūc.

Un visās viņu poēmās, viņu pantos un prozā, visos viņu romānos un stāstos lasītājs redz tikai nožēlojamus stāvus, kuri cieš spaidus, dzīvo nomācošā atmosfērā un zaudējuši jebkuras cerības. Tā ir amatnieciski nostrādāta literatūra, kur autori nerāda ceļu, kāds tautai būtu jāizraugās, bet tikai apraud šīs tautas ciešanas.

Vārds «ciest» ir sastopams katrā stāsta lappusē, katrā dzejolī. Cieš strādnieks, strādniece un šo cietēju vecāku bērni. Dzejnieki viņiem nepalīdz. Viņi zemojas pīšļos lidz ar šiem cietējiem. Lasītājiem viņi paver tikai bezcerīgus apvāršņus.

Sur tur liek obligāti pieminēta rīla ausma, bez kuras sociālie dzejnieki nevar iztikt. Fabriku dūmeņi, ko apvij ausmas asinssārtas rozes. Sarkanas debesis, strādnieku skumjie bari, kuri gurdā straumē plūst iekšā fabrikās, smidzinošs lietus, bezcerīgi puļi — tas ir sociālās literatūras parādes rekvizīts. Sad tad gan pasola atmaksu, bet nekur to neredz īstenojam.

Dažreiz autors liek ap.šaut streikotājus un formas pēc iemest ar akmeni kādam virsniekam pa galvu. Taču solīto atmaksu tā arī nesagaidām. Streikotājus ieslēdz važās un aizved. Tas ir parastais variants.

Cits raksta, kā fabrikants paved strādnieci un izmet viņu uz ielas. Skaidrs, ka strādniece raud un vīsta dūres. Kaut kur atkal pavīd parādes rekvizīts — rīta ausma. Pavestā zvēr atriebību un ielec dīķī vai, ja tas notiek cukurfabrikā, tad kādā ar ūdeni pieplūdušā bedrē.

Cits dzejnieks gaida, kamēr strādniece, ko pavedis un atstūmis fabrikanta ciniski smejošais dēls, tiek pie dzemdēšanas. Jaunpiedzimušais parasti ir vīriešu dzimuma. Pavestā nožņaudz bērnu, kaut gan īstenībā vajadzēja nožņaugt fabrikanta dēlu, un stājas tiesas priekšā. Tas ir iecienīts dramatisko sacerējumu sižets. Turpmākais atkarīgs no autora. Viņš var likt pavesto bērna slepkavu notiesāt un var arī nelikt. To izšķir viņa individuālās īpašības, proti, vai autors bērnībā ir rāvis mušām kājas nost vai nav. Ja viņš ir mīkstsirdīgs, tad attaisno apsūdzēto, kura raudādama pamet skatuvi.

Ir vel viens iemīļots sociālo dzejoļu temats: ogļracis lauž ogles, un viņam uzkrīt virsū rūdas gabals. Pirms viņš izlaiž garu, viņš atceras savu sievu. Ar to dzejolis nobeidzas. Tanī nav ne vārda par to, ka proletariātam vajadzētu taču reiz izrēķināties ar saviem izsūcējiem.

Proletariāts šais dzejoļos ir tikai marionete dzejnieka un reizē arī viņa apdziedāto kapitālistu rokās.

Proletariāts prot tikai nopūsties, proletārieši staigā pa fabrikām ar skumjiem smaidiem.

Iet skumji strādnieks cauri fabrikām.

Nāc, draugs, pie mums,

Lai vārdu pārmijam un skumji pasmaidām.

Skumji smaidi. Skumjš stāstījums.

Ogles pazemē kad rakām, Zaļo zemi pieminējam, Pļavas, kurās zāle līgo, Tīrumus, kur vārpas žvīgo, l'ajaudamās svaigam vējam …

Strādnieki runā par to, cik saltas ir ogles, kā tās birst uz viņu galvām un kā virszemē raktuvju īpašnieks dzīro pilī zaļa parka vidū. Ka strādnieki paceļas augšup, ieiet šai zaļajā parkā un paņem to, kas viņiem pieder un ko piesavinājušies dzīrotāji, par to dzejnieki nedzejo.

No fabrikām kūp dūmi. Es sp|auju asinis Un gaidu kvēlu dziesmu, Ko vētra atnesis.

Dzejnieki gaida, un reizē ar viņiem gaida strādnieki un lasītāji.

Sociālajai literatūrai jāiekveldē to sirdis, kurus tā apdzied. Bet šī literatūra runā tikai par gaidīšanu. Viņa gaida sarkanu rītu.

Mēs ticam, un mēs gaidām: nāks Reiz sarkans rīts mus modināt…

Taču iznāk otrais šo pašu dzejoļu izdevums un atkal:

Mēs ticam, un mčs gaidām: nāks Kciz sarkans rīts mus modināt

Šūpuļa dziesma atkārtojas. Tā atgādina pazīstamo — «Laiks nu gulēt iet, vēri acis ciet. Dieviņš blakus gulēt nāks, eņģelītis aijat sāks, veri acis ciet.»

Sociālajos dzejoļos dzejnieki nodod tautu gaidītās rītausmas rokās un ieaijā to eņģeļu vietā.

Kāds gurdums lielpilsētas ielās maldās. Kad nakts no jumtu šķautnēm lejup līst…

Sociālajos dzejoļos ārkārtīgi daudz gurduma, kas maldās no rindas rindā. Daudz sapņu radījuši sociālie dzejnieki.

Apvārsni sedz tumši mākoņi. Izmisušo dumpinieku pūļi apšauti. Protesta balsis apspiestas.

Skat, vēja auros ielu spuldzes raustās, Un tumsā izsalkušie zobus griež, Un šonakt atkal kādam dēla līķi Pret salto krastu niknie viļņi sviež …

Izsalkušie klaiņo pa ielām un griež zobus, bet viņiem trūkst drosmes paņemt kumosu maizes. Kāpēc? Dzejnieki to nevēlas. Ja visi bus paēduši, tad tadam dzejniekam nebūs par ko dzejot. No viņu viedokļa raugoties, vārds «pieēdis» vai «paēdis» neiederas dzejā. Taču arī pašus dzejniekus gaida tas pats liktenis, kas gaida viņu apdziedātos.

Sēžu virs kraujas es neprāta mokās, Skatos uz austrumiem, piere deg delnās. Sīku revolūciju liesmas plaiksnās, Sīku dvēseļu dzirkstis deg tumsā melnā.

Sociālie dzejnieki paši nezina, ko viņi grib.

Gribu izraudāt dvēseles skumjas Un dziedat ar tevi, tauta.

Tas ir burvju loks, kas sākas ar skumjām un ar skumjām beidzas.

Jums, melno krāteru dēliem.

Kas dzīvi raktuvju kapos smokat,

Jums manas sāpju, manas žēlabu dziesmas.

Tā dzied dzejnieks, kurš beigās pats par sevi saka tā:

Es — salauzts mūžs un sadragata sirds, Es — trūcīgo un viņu posta baslards.

Viņš dzied tikai žēlabainas dziesmas, jo citādas neiederas nožēlojamajās būdās. Viņa dziesmām ir gaudens ritms kā tā nevarīgā dzīve, ko viņš apdzied.

Tikai dzīves grūtības, tikai asaras, tikai šņuksti, un tas galvenokārt taču domāts strādniekiem! Tada literatūra izaudzina viņus par raudu|iem, kuru vienīgais mierinājums ir atmiņas un vāja cerība, ka reiz taču ausīs kāds jauns rīts. Un tikmēr viņu sievas, runājot šo pašu dzejnieku vārdiem, «jaunus vergus pasaulē raida» …

Kad mēs beidzot dzirdēsim dziesmas bez frāzēm, kad beidzot lasīsim sociālu stāstu bez mūžīgās činkstēšanas, kad redzēsim uz mūsu skatuvēm īstu sociālu lugu, uzvarošas revolūcijas cīņas dziesmu, uzvarētāja proletariāta himnu, nevis tādas smieklīgas blēņas kā tie sociālie dzejoļi nožēlojamajā sociāldemokrātu maija numurā: «Kritušā 48. gada varoņa sapnis par vispārējām vēlēšanu tiesībām . . .»>

ATBRUŅOŠANĀS KONFERENCE

ATbruņošanās konferences priekšsēdētāju — klibo Tomasu Haukinsu gaidīja Sanfrancisko ostā jahta, ar ko viņš domāja doties atpūtas ceļojumā pa Klusā okeāna sāļajiem ūdeņiem, kamēr atbruņošanās konference atgriezīsies no sava piespiedu atvaļinājuma.

Mediķi, kuri ārstēja lielu daļu konferenes dalībnieku, konstatēja vairākumam vēdera aizcietējumu, melanholijas pazīmes, galvas sāpes un gremošanas traucējumus — neskaitāmo banketu sekas.

Pēc katra tāda banketa atbruņošanās konferences dalībnieki staigāja apkārt kā rēgi, paši ncapzinājas, kādas aplamības sarunā, un, lasīdami avīzēs atbruņošanās konferences sēžu atreferējumus, neizsakāmi brīnījās, kādas muļķības iespiež prese.

Kādu dienu, kad viņi tieši no banketa devās uz konferenci, viņiem piesējās kāds profesors, kas nāca no pretalkohola kongresa sēdes, un viņi atļāva tam uzstāties konferencē. Pie- klīdenis runāja trīs stundas par vulkāna Stromboli izvirdumu 1773. gadā Liparu salās, ar pūlēm turēdamies abam rokām pie runātāju tribīnes un līgodamies kā putnu biedēklis vējā. Kad pēc trim stundām aiz marmora galda sēdošais prezidijs beidzot aptvēra, ka profesors neruna pēc būtības un ka viņa auriem nav nekāda sakara ar atbruņošanos, kārtības sargi, pēc visiem priekšrakstiem vispirms apdullinājuši runātāju ar rungu, lai viņš nedomātu pretoties, nodeva viņu policijas rīcībā, lai noskaidro viņa personību un pārsien sadauzīto pauri.

Sis starpgadījums stipri nomāca visus konferences dalībniekus, un viņi paši juta, ka kļūst ar katru dienu stulbāki.

Par to viņus galīgi pārliecināja pēdējais atreferējums avīzēs, no kura viņi uzzināja, ka atbruņošanās konferences piecpadsmitajā nakts sedē pieņēmuši šādu lēmumu:

«26. paragrāfs. Tā kā noskaidrojies, ka Ķīnai līdz šim vēl nav neviena drednauta un pirmās klases līnijkreisera, tad atbruņošanās konference nolemj: «Valstis, kas piedalās atbruņošanās konferencē, apņemas piešķirt Ķīnas republikai uz trim gadiem bezprocentu aizdevumu trīssimt miljardu apmērā, lai tā varētu panākt pārējās valstis, atbruņošanās konferences dalībnieces, drednautu un pirmās klases bnijkreiseru skaita ziņā. Ķīnas republika savukārt apņemas iznīcināt piecus savus trešās klases kreiserus un pakļaut Kantonas ostu starptautiskās komisijas kontrolei. Valstis, kas piedalās atbruņošanās konferencē, apliecina, ka tam nav iebildumu, ja Ķīnas kara flotes pārstāvji asistē pie trešā Simplonas tuneļa izbūves. , .»»

—    Un telefona stacijas ierīkošanas Ararata kalnā, — ar šausmām lasīja atbruņošanās konferences dalībnieki.

Priekšsēdētājam Tomasam Haukinsam izgaisa pēdējās skurbuma paliekas, taču viņš Vēl apšaubīja, vai patiešām konference vakar pieņēmusi tādu lēmumu. Kad pēc viņa pieprasījuma atnesa atbruņošanās konferences pēdējās sēdes stenogrā- fisko protokolu, viņam šķila, ka viņu žņaudz astma, jo izrādījās, ka viss 26. paragrāfs ir viņa paša priekšlikums, kas pieņemts ar konferences dalībnieka Vudvorda papildinājumu: «Reizē ar šo atļauts nēģeru republikai Libērijai uzbūvēt piecas zemūdenes ar noteikumu, ka tām jābūt melnā krāsā.»

Tāpēc nav nekāds brīnums, ka otrā dienā atbruņošanās konferences sēdē priekšsēdētājs Tomass Haukinss teica šo izjusto runu drebošā balsī, kas tik labi saskanēja ar viņa noliesējušo seju:

—    Nevar noliegt, kungi, ka mūsu sēdēm ir bijuši lieli panākumi un spoži rezultāti. Apspriesti divdesmit seši priekšlikumi un pieņemti divdesmit seši paragrāfi. Radiotelegrāfs izplatījis pa visu zemeslodi mūsu lēmumus, darījis visiem zināmu, ka mes darbojamies nepārtraukti. Mēs neesam saudzējuši savu veselību, bet mums jāprot skatīties patiesībai acīs. Jūs labi zināt, ka mūs vēl gaida milzu darbs. Tāpēc nedrīkst pieļaut, ka mēs pārstrādājamies. Pat visstiprākais vērsis var darbā izlaist garu. Mūsu nerviem nepieciešama atpūta. Es pats jūtu, ka mani māc nogurums. Domāt dienu un nakti nav nekāds joks, kungi! Ja kabatas pulkstenim savelk atsperi pārāk cieši, tā pārtrūkst. Tāpat tas ir ar mūsu smadzenēm. Tām vajadzīgs miers. Mums tagad pirmām kārtām nepieciešama pienācīga atpūta, lai mēs uzlabotu savu veselību un uzkrātu spēkus turpmākajam darbam. Tāpēc es, kungi, iesniedzu priekšlikumu doties trīs nedeļu ilgā atvaļinājumā! (Vētraini aplausi un balsis: «Četras nedeļas! »)

Tikmēr konferences dalībnieks Lerū, kurš tieši tobrīd bija atgriezies no tuvīnā restorāna nepieskaitāmā stāvoklī un nezināja, par ko runā, piegāja pie runātāju tribīnes un, dauzīdams pa to ar dūri, sāka aurot:

—    Nost ar mani, metiet mani ārā! Nobalsot! (Kalpotāji, maigi balstīdami Lerā, izved viņu atbruņošanās konferences sekretariāta kabinetā un nogulda uz dīvāna.)

Pēc tam pie vārda pieteicās Bolīvijas pārstāvis Huaress di Vega, paziņodams, ka balsošot pret priekšsēdētāja kunga priekšlikumu. Viņš, Huaress di Vega, jau trešajā konferences dienā esot pieprasījis savas valdības vārdā, lai Bolīvijas republikai atstāj tās pastāvīgo armiju divpadsmit cilvēku sastāvā, kuri gādā par kārtību prezidenta pilī un tās apkaimē. Taču pēc debatēm esot pieņemts lēmums, ka Bolīvijai jāpaaugstina savas armijas kontingents no divpadsmit cilvēkiem uz simt divdesmit tūkstošiem cilvēku, jo tikpat lielas armijas ir Cīlei un Peru. Kara laikā Bolīvijai draudot briesmas, ka tās divpadsmit cilvēku armijai uzbrukšot simt divdesmit tūkstoši čīliešu vai peruāniešu, tāpēc kara novēršanai esot nepieciešams nodibināt bruņoto spēku līdzsvaru 1 : 1 : 1.

—    Kungi! — paceltā balsī runāja Huaress di Vega. — Augsti godātā konference! Tieši šodien es saņēmu savas valdības iesniegumu, kurā norādīts, cik absurds ir godātās konferences nolikums. Visā Bolīvijā ir apmēram astoņdesmit tūkstoši vīriešu kārtas iedzīvotāju. Kā tad jūs gribat, kungi, lai mēs no viņiem radām simt divdesmit tukstošu vīru lielu armiju? Vai lai griežam viņus uz pusēm un tā izpildām jūsu vēlēšanos, vai lai kaut kur aizņemamies trūkstošos četrdesmit tūkstošus un pārkāpjam konferences lēmumu, ar kuru aizliegts vervēt karaspēku citās valstīs? Tiesa, mums piešķir trīs gadu termiņu, taču jūs sapratīsiet paši, ka tik ātri mēs ar labāko gribu nespējam savairoties. Es pats, kungi, esmu mazliet matemātiķis . ..

—    Jūs melojat! — Člles pārstāvis viņu pārtrauca. — Dodiet šurp enciklopēdiju! (Zālē troksnis un apjukums.)

Priekšsēdētājs zvana. Viņš aizsūta sekretāru pēc enciklopēdijas, atņem Bolīvijas pārstāvim vārdu un pats saka satriektā balsī:

—    Kungi, nupat mēs bijām pilnīgi nevajadzīgas scēnas liecinieki. Man trūkst vārdu, lai izsacītu, cik dziļi tas mani apbēdina.

Ienāk sekretārs un lūdz vārdu:

—    Kungi, enciklopēdijā Bolīvijas nav.

Bolīvijas pārstāvis pieceļas bāls un satraukts:

—    Augsti godātā konference, divi miljoni trīssimt četrdesmit septiņi tūkstoši kvadrātkilometru …

Priekšsēdētājs atņem viņam vārdu un lūdz sekretāru turpināt.

—    Ja enciklopēdijā nav ne mazākā norādījuma par Bolīviju, — sekretārs saka, — tad mums neeksistē nekāds Bolīvijas pārstāvis ar viņa divpadsmit zaldātiem. (Zālē smiekli.) Ierosinu atņemt viņam mandātu un izslēgt no konferences dalībnieku saraksta. (Balss: «Kādi gan nelien te iekšā!») Sis gadījums ir ļoti sāpīgs un uzskatāmi pierāda, ar kādām grūtībām jācīnās atbruņošanās konferencei, tāpēc lai neviens neiedrošinās teikt, ka te notiek kaut kāda komēdija!

Par priekšlikumu izslēgt Bolīvijas pārstāvi no saraksta balsoja visi, izņemot vienu. Tas bija konferences dalībnieks Me- rians, kurš mierīgi snauda pie sava galda. Viņš pamodās pilnīgi nejauši, jo pirms laišanās snaudā bija aizsmēķējis cigāru un tagad gandrīz vai nosmaka tā dūmos. Viņš uzcēlās, noteica «pret» un gribēja atkal apsēsties, te zāles parkets uzspērās gaisā, atskanēja apdullinošs rībiens, un grīdā atvērās milzu caurums. No griestiem bira nost apmetums. Konferences locekļi nogāzās lejup. Kad dūmi un putekļi izklīda, izrādījās, ka atbruņošanās konferences priekšsēdētājs karājas aiz bikšu staras pie sēžu zāles tērauda sijas un izdara tādas kustības, it kā piedalītos peldēšanas sacīkstēs, vaidēdams:

— Mon dicu, mon dicu!

Varas orgāni sākumā domāja, ka tas ir anarhistu roku darbs, tomēr izmeklēšanā noskaidrojās, ka sprādzienam nav nekā kopēja ar politiku.

Kādas spridzināmo vielu ražošanas firmas pārstāvis bija gaidījis apakšstāvā dažus atbruņošanās konferences dalībniekus, lai piedāvātu viņiem jaunu sprāgstvielu vašingtonītu, kas ir divtūkstoš reižu efektīvāks par ekrazītu un tūkstoš astoņsimt reižu — par melinītu. Aiz pārskatīšanās viņš sērkociņu kārbiņās vietā bija izņēmis no kabatas kārbiņu ar paraugiem un, satricinot to, izraisījis sprādzienu.

Tāpēc klibais Tomass Haukinss brauca atpūsties uz Kluso okeānu.

NELOKĀMAIS KATOLIS ŠAFLERA TĒVS VĒLĒŠANU DIENĀ

Kreiceris pie kreicera sastāda guldeni, un šā stāsta turpinājums rāda, kā cilvēks prot krat un izmantot katru gadījumu, lai vairotu savus ietaupījumus. Ar šo domu par krāšanu vecā Saflera mazās, spožās ačeles vērās vēlēšanu apliecībā un vēlētāja bi|etenā. Tā kā viņš ticēja dievam, tad nolēma pārdot savu balsi kristīgajiem sociālistiem.

— Lai slavēts kungs Jēzus Kristus! — viņš sacīja, ienākdams kristīgo sociālistu partijas vēlēšanu iecirknī. — Es ierados sakarā ar vēlēšanām.

Vēlēšanu iecirkņa vadītājs, jauns kapelāns, panācās viņam pretī, ieveda dziļāk istabā un apsēdināja. Telpā nebija nevienas dzīvas kristīgas dvēseles, atskaitot divas večiņas, kuras par trim kronām skaitīja kaktiņā lūgšanas no astoņiem rītā līdz četriem pēcpusdienā, tas ir, līdz vēlēšanu noslēgumam.

Otra kaktā zem plakāta, vaļīgi izlaidies pa pusei sēdus, pa pusei guļus, laizījās kapelāna suns, pacēlis pakaļkaju, cik vien augsti varēdams, un pūlējās aizsniegties ar savu nekautrīgo meli iespējami tālāk līdz zināmai vietai.

Kapelāns kopš paša rīta dedzinaja telpā aromātiskas svecītes. Abi galdi bija apklati ar tīriem galdautiem, kuri šai baznīcas svecīšu piesmaržotajā istabā atgādināja altāra segas. Apslāpēta gaisma plūda iekšā caur aizkariem, un visa telpa izskatījas pēc lauku baznīciņas sakristejas. Pretēji citu politisko partiju vēlēšanu iecirkņiem, te valdīja noslēpumains klusums kā pamestā klosterī.

Pulkstenis rādīja vienpadsmito stundu, un vecais Saflers bija pirmais vēlētājs.

—    Brāli iekš Kristus! — kapelāns, pavērsis acis augšup, uzrunāja veco Safleru. — Jūs esat vienīgais, kas pastāvējis pret ienaidnieka uzbrukumu.

Vecais Saflers palocīja galvu. Ja stāvoklis ir tāds, tad viņš prasīs divdesmit kronas.

—    Visi, kas nīst pestītāju, ir apvienojušies un dodas uzbrukumā pret Kristus baznīcu, pret viņa izraudzītajiem. Šķiet, ka atgriezušies pirmo kristīgo vajāšanas laiki. Dodiet, vectēv, inan savu biļetenu, es to izpildīšu.

Vecais Saflers pakasīja galvu.

—    Jūsu godība, ticiet man, es esmu krietns katolis un zinu it labi, ko tie sociālisti dara, taču manas tulznainās rokas nenodos mūsu kungu Jēzu. Tomēr laiki ir grūti, jūsu godība. Es esmu vecs un darba nespējīgs, un divdesmit kronas man lieli noderētu. Es ar prieku nodošu savu balsi par katoli, tikai uzklausiet manu lūgumu, jūsu godība, un neturiet ļaunu prātu: lētāk par divdesmit kronām nekādi nevaru.

Kapelāns sadrūma.

—    Nerunājiet tā, vectēv, tā ir liela apgrēcība. Citas partijas mēdz nolīgt veselu baru algolu aģitatoru un aģentu un izšķiež simtiem tūkstošiem par melkulīgu paskvilu un skrej- lapiņu izplatīšanu pirms vēlēšanām. Mēs bruņojamies uz vēlēšanu kauju tikai ar savu pārliecību. Vēlēšanu dienā mēs publiski apliecinam savu ticību, un jūs, vcctētiņ, taču neprasīsiet par svētu darbu divdesmit kronas! Jums jārāda ar savu piemēru, ka svētā Vaclava zemē vēl ir cilvēki, kuri saglabājuši savu svēto ticību un nekaunas to publiski apliecināt ar savu vēlētāja biļetenu. Te jums piecas kronas, vairāk dot mēs nevaram.

—    Jūsu godība, ticiet man, es esmu krietns katolis. Es lasu mūsu kato|u avīzes, bet padomājiet, cik tagad viss dārgs! Es ar prieku ielu mocekļa nāvē mūsu kunga Jēzus Kristus dēļ, taču esmu nodomājis pirkt kazu no Stibas, tā greizača nelieša, — varbūt jūs viņu pazīstat? Pērn viņš to kazu pārdeva par piecpadsmit kronām, šogad prasa astoņpadsmit. Dievs kungs labi zina, par ko viņu nosodījis ar klibu puiku! Un tā tas ir visur, jūsu godība. Es, nudien, ar prieku pierādīšu, kā jūs nupat sacījāt, jūsu godība, ka svētā Vaclava zemē — tas ir arī mans aizgādnis — dzīvo vēl ļaudis, kuri nekaunas publiski apliecināt savu svēto ticību ar vēlētāju biļetenu, bet jums jādod man vismaz sešpadsmit kronas, jūsu godība!

—    Paklau, vectēv, kā godīgs katolis jūs tā nemaz nedrīkstat runāt. Sakļaujieties ap baznīcas karogu, ja nekaunaties no krusta zīmes uz tā, un izsaucieties: «Svētais Jan Nepomuk, svētais Vaclav, čehu zemes aizgādņi, svētie čehu patroni, palīdziet tiem, kas cīnās par jūsu mantojumu! Lai arī jaunava Marija, kristīgo aizstāve, ieliek labu vārdu par mums, kas mēs cīnāmies par Kristus lietu!» Es jums došu sešas kronas, vectēv, un tas ir mans pēdējais vārds.

—    Bet man stāstīja, jūsu godība, ka sociālisti, kas prasa atdalīt baznīcu no valsts un atzīst brīvas laulības, dodot piecpadsmit kronas par balsi. Jusu augstā godība! Ja tas ir jūsu pēdējais vārds, kā jūsu godība saka, tad es iešu pie sociālistiem. Nabaga katolim noder arī piecpadsmit kronas, vienalga, no kā nākušas, jo dievs tas kungs ir žēlīgs: viņš zina, ka esmu trūcīgs cilvēks, un piedos, ka balsoju pret viņu, jo redz, ka esmu godīgs kristīgais un katolis.

—    Apdomājiet labi, ko jūs runājat, vectēv! To jums dievs tas kungs nekad nepiedos, un vai jūs domājat, ka sociālisti maksās jums piecpadsmit kronas? Jus būsiet nobalsojis pretēji dieva gribai, un no piecpadsmit kronām arī nebūs ne vēsts. Jūs nonāksiet ellē, un to mēs nekādi nevaram pieļaut. Jūs

esat mūsējais, un es jums došu desmit kronas. Lai jūsu ticība ved jūs pie vēlēšanu urnas! Saņemiet desmit kronas un dodiet savu biļetenu!

—    Piemetiet vēl divas kronas, jūsu godība, lai būtu kopā divpadsmit, jo es taču visur apliecinu savu kungu Jēzu Kristu. Es esmu godīgs katolis, bet man jāpērk svārki un bikses.

—    Svētais brīdis ir klāt. Te jums būs vēl viena krona, vectēv!

—    Nu, tad kaut glāzīti sīvā, jūsu godība, lai varu iet vēlēt ar drošu dūšu!

Pēc pusstundas vēlēšanu iecirknī atkal iestājās klusums. Suns laizījās joprojām, večiņas bubināja, istabā smaržoja pēc klostera.

Vecais Saflers bija nodevis savu balsi. Viņš bija pierādījis, ka svētā Vaclava zemē vēl vienmēr dzīvo ļaudis, kas stingri pastāv svētajā ticībā un nekaunas to publiski apliecināt ar vēlētāja biļetenu, ja viņiem kabatā ir vienpadsmit kronas.

PIRMS OTRA VĒLĒŠANU GĀJIENA VIŠEHRADĀ

Neparko, — paziņoja sociāldemokrātu partijas vēlēšanu komitejas pārstāvis Višehradā jaunčehu [14] partijas vēlēšanu komitejas pārstāvim. — Dieva dēļ, apsveriet šo jautājumu nopietni. Tūkstoš kronu ir par maz. Par to summu, ko jūs piedāvājat, mēs nevaram sacīt: «Katram sociāldemokrātu partijas biedram jābalso par Metelku.» Tik zemu mēs nespējam krist. Kas ir tūkstoš kronas? Tīrais nieks! Mums taču tagad ir vispārējas vēlēšanu tiesības. Ko nozīmē tūkstoš kronas salīdzinājumā ar vispārējām vēlēšanu tiesībām? Tūkstoš kronu! Kur tas redzēts, ka cilvēks mainītu uzskatus par tūkstoš kronām! Neparko! Saprotiet, kungi, politiskie uzskati ir katra pilsoņa personīgs īpašums, tos nevar nopirkt par .. .

—    Tūkstoš pieci simti — un beigta balle! — pārtrauca jaunčehu pārstāvis.

—    Nekad!

—    Tūkstoš seši simti un pieci hektolitri alus! At|aujiet aizrādīt, ka Metelka ir teicams darbinieks, liels speciālists jautājumā par čehu minoritātēm . ..

—    Nekad! — iejaucās otrs sociāldemokrātu partijas vēlēšanu komisijas loceklis. — Lai tur lūst vai plīst! Mēs nenoraidām Metelku, bet politiskie uzskati pirmajā vietā! Pārdoties? Nenāk ne prātā! Mēs paši esam iztērējuši trīstūkstoš kronu pirmajā vēlēšanu gājienā. Turklāt neaizmirstiet, ka mūsu balsis var būt izšķirošās, bet jūs sakāt — tūkstoš seši simti un pieci hektolitri alus! Ja to izdalīs mūsu vēlētāju tūkstošiem, tad neiznāks ne puslitra uz galviņas. Un jūs iedomājaties, ka par puslitru alus kāds no mums, sociāldemokrātiem, mainīs savus uzskatus un ļaus ņirgāties par Cehoslovakijas sociāldemokrātu partiju? Nekad! Lai visi rādītu uz mums ar pirkstiem un sacītu: «Sitie puiši pārmainījuši politiskos uzskatus par puslitru alus!» Mums, sociāldemokrātiem, labi zināms, ka tikai apšaubāmi subjekti par puslitru alus maina uzskatus kā cimdu pāri. Kādreiz jūs maksājāt mums vairāk, un no mūsu puses netika likti ceļā nekādi šķēršļi. Mūsu partijas biedri bieži cieš badu un trūkumu, viņus apspiež kapitāls, bet smērēt rokas puslitra alus dēļ neviens neies! Vai jūs maz saprotat, ko runājat? Sociāldemokrātu vēlētāju ir tūkstoši, un jūs gribat vienā rāvienā pārmainīt to politiskos uzskatus ar piecu bektolitru palīdzību. Nē, jūsu jaunčebu partija vairs nesastāv no džentlmeņiem. Tiikstoš seši simti kronu! Kaunieties! Varbūt jūs vēl sāksiet drukāties «Prāvo Lidu»? Jūs aizmirstat, ka politiskie uzskati ir svēta un cēla lieta. Vai tam, kas pārdodas kopā ar saviem politiskajiem uzskatiem par nožēlojamiem sudraba grašiem! Tūkstoš seši simti kronu! Pie velna! Uz tādu ēsmu mēs neuzķersimies!

—   Nu, tad astoņi hektolitri alus un tūkstoš astoņi simti kronu, — jaunčebu partijas pārstāvis piedāvāja.

—   Godātais, — viņam atbildēja cits sociāldemokrātu vēlēšanu komisijas loceklis, — mēs redzam, ka jūsu partija atrodas pilnīgā pagrimšanas stāvoklī. Nopirkt tūkstoš sociāldemokrātu vēlētāju par astoņiem hektolitriem alus! Tātad katram mazliet vairāk par pusotra kausa? Fui! Kauss alus maksā astoņpadsmit kreiceru. Vai tādēļ vērts balsot kopā ar buržuāzisku partiju?

—    Un bez tam, — ieērcināts iejaucās pagājušās vēlēšanās izbalsots kandidāts, — neaizmirstiet, ka mēs izdevām vēlēšanām divreiz lielāku summu, nekā jūs mums piedāvājat. Jums bija plakāti, aģitatori, alus, rīsu vira, rums, papirosi, cigāri. Mūsu vēlētāji nebrauc uz vēlēšanām ekipāžās kā jūsu buržuji. Jūs varat piedzerties kaut vai kairu dienu, bet mēs tikai vēlēšanu laikā. Mūsu vēlētāji saņem pāris nožēlojamu cīsiņu vai šķēli šķiņķa un izdzer divi kausi alus, tas ir viss. Tāpēc viņi balso tā, kā liek viņu pārliecība. Un šo pārliecību nevar notaksēt par tūkstoš astoņi simti kronām un astoņiem hektolitriem alus. Tas ir pārāk lēti. Kungi jau tā dīrā mās veselu gadu, un nu jūs gribat mūs aplaupīt. Nekas nebūs! Traukdamies varenā straumē uz priekšu, mēs augsti turēsim savu neaptraipīto politisko karogu. Divi tūkstoši — un par alu runāt atsevišķi? Nekad! Politiskās partijas karogs ir cildena lieta, uz tā nevar rakstīt virsū nieka pāris tūkstošu kronu. Kādas aplamības! Kas to būtu domājis, ka bagātnieku partija tik zemu grimusi. Piedāvāt mums kaut kādus divus tūkstošus! Ks jusu vietā gan rīkotos citādi. Par velti nekas netiks dots, neņemiet jaunā. Sī summa īstenībā ir tikai kurtāža!

—    Bet, atļaujiet, kungi, — jaunčebu pārstāvis uztraucās. — Mūsu neaptraipītais politiskais karogs nepieļauj nekādas kurtāžas. Mums politiskie uzskati ir tāds pats svētums kā jums. Mēs neatzīstam politisku andeli. Kas pārdodas, tas ir nelietis. Mēs nebūt nepiedāvājam jums šo naudu tāpēc, lai jūs kļūtu neuzticīgi savai politiskajai pārliecībai. Eduarda Gregera partija tālu no tādām domām! Baraka partijai politiskie uzskati dārgi un svēti! Mēs tikai nevaram vairāk maksāt par divtūkstoš kronām. Kas attiecas uz alu, tad dižā mērķa dēļ ziedojam divdesmit bektolitru. Atcerieties, ka jūs ievēlēsiet cilvēku, kas, atrazdamies skolu kuratora postenī, iemantojis vispārēju cieņu . ..

—   Tieši tāpēc jāpiemet.

—    Divarpus!

—    Sociāldemokrāti ir stingri principiāla, solīda partija.

—         Varat ticēt, ka mēs cienām svešus uzskatus, — sacīja jaunčehu pārstāvis. — Mēs darām, ko varam. Cik jūs gribat?

—         Kā, jūs domājat mūs nopirkt? Nekad! Pieci tūkstoši un alus ar uzkodu, cik lien! Mēs nelieksim kaklu jūsu jūgā! Tas mūsu pēdējais vārds. Musu vēlētāji nav ar solījumiem barojami.

—         Mēs dosim četri tūkstoši, — novaidējās jaunčehu pārstāvis. — Jūs iedzenat mūs lielās sprukās.

—         Ko tukšu runāt! Pieci tūkstoši un alu ar uzkodu, cik lien! Politiskais gods nav pārdodams.

—        Cetrarpus un ne hellera vairāk, nudien! Iegaumējiet, ka Metelka ir viens no labākajiem čehu pilsoņiem!

—         Cetrarpus? Jūs neesat pie pilna prāta! Piemetiēt vēl pieci simti — un še roka! Mēs izsniegsim jums kvīti par pieciem tūkstošiem pieciem simtiem, un jūs ielīksiet kabata skaidrus piecus simtus.

—         Nu, labi! Mēs dodam pieci tūkstoši kronu tikai tāpēc, ka doktors Metelka ir lielisks čehs. Piecsimt kronu dcļ nav vērts tielēties. Gan jau mēs vēl viens otram noderēsim …

—        Višehradas vēlēšanu rezultāti pilda manu sirdi ar lepnumu, — sacīja ļiēc vēlēšanām doktors Metelka. — Luk, ko var panākt entuziasms …

KAD MUMS IEVAJADZĒJĀS DREDNAUTU

Tas notika tad, kad mums ievajadzējās drednautu, lai iz- vestu rozīnes uz austrumu zemēm.

Finansu ministrs pēkšņi atcerējās kādu Janu Luliu, kuram vēl saglabājies pilnīgi pieklājīgs apģērbs, kaut arī nodokļu inspektors jau bija viņu apmeklējis un iekasējis zināmu nodevu tik cēlam mērķim kā majestātiskajiem milzu drednautiem.

Valsts interesēs bija vairāk nekā nepieciešams atsavināt šos apģērba gabalus. Protams, tos pārdodot, neienāks tik daudz naudas, cik vajadzīgs drednauta būvei, taču, kā mēdz teikt, salmiņš pie salmiņa — putniņam ligzdiņa.

Un tā valsts vara noplēsa Janam Luham svārkus.

Tad Austrijai ievajadzējās vēl viena drednauta, un valsts vara pārdeva Luhas vesti un bikses. Taču drīzumā bija nodomāts būvēt vēl trīs drednaulus. Janam Luham vairāk nekas nebija palicis, tikai apakšbikses un krekls. Valsts vara paņēma viņa apakšbikses. Janam Luham palika tikai krekls. Nebīstieties, pienāca kārta arī tam.

Nu Jans Luha bija pilnīgi kails.

Taču valsts vara tam neticēja un piesūtīja Janam Luham pavēsti, lai viņš ierodas tiesā un nodod svinīgu zvērestu, ka viņam patiešām nekā nav.

Jans Luha devās uz tiesu tai tērpā, ko ierēdņi bija viņam atstājuši, tas ir, viņš gāja tā, kā māte bija laidusi viņu pasaulē. Tomēr viņš nepaspēja par lāgu iziet no mājas, kad viņu aizturēja un nodeva tiesai par noziegšanos pret tikumību.

ŠAFRANEKA MANTOJUMS

Kad visas attiecīgās formalitātes bija nokārtotas, noskaid- rojās, ka nelaiķis Františeks Safraneks atstājis mantojumā septiņus hellerus. Tas bija viss, kas pēc šā lāga vira nāves bija palicis pāri. Diemžēl nebija neviena, kas pieprasītu šo mantojumu, un valsts bija spiesta gādāt par šiem septiņiem lielleriem un noglabāt tos valsts depozītā. Kad nu valsts tādā kārtā bija ņēmusi šo lietu savā pārziņā, iestādes sāka meklēt mantiniekus. Meklēja čakli jo čakli.

Notariāts dedzīgi stājās pie darba. Vispirms iecēla Franti- šeka Safraneka mantojumam pārvaldītāju, kurš uz savu pilnvaru pamata sastādīja skaidru un izsmeļošu ziņojumu, ko ievietoja par parasto sludinājumu maksu dažādos preses izdevumos. Pārvaldītājs parūpējās arī par to, lai šis gadījums tiktu pieminēts dienas avīžu hronika un mantinieki — ja tādi būtu — varētu pieteikt savas pretenzijas.

Ziņojums skanēja šādi:

«S. g. 17. jūnijā pilsētas slimnīcā miris septiņdesmit sešus gadus vecais podnieka palīgs Františeks Šafraneks, cik zināms, neprecējies. Visi, kas pretende uz mirušā mantojumu, tiek lūgti ierasties apriņķa tiesas notariātā.»

Ka redzat, mantojuma pārvaldītājs Kameikas kungs bija enerģisks vīrs un nolēmis meklet Safraneka mantiniekus ar Austrijas tiesu iestādēm piemītošo pamatīgumu.

Kameikas kungs bija tiesu ierēdnis, šo to jau paveicis savā mūžā, bet līdz šim viņam vēl nebija piekritis gods pārvaldīt mantojumu — Safraneka gadījums pirmais sniedza šo izdevību.

— Darīšu visu iespējamo, — viņš apņēmās, — un lai tur vai visa elle kājās, bet es novedīšu šo lietu līdz laimīgām beigām!

Kamēr Kameikas kungs strādāja vaiga sviedros, Safraneka septiņus hellerus lielais mantojums mierīgi atdusējās valsts depozītā, ielikts seifā kopā ar citām summām, kuras sargāja zaldāts ar pielādētu šauteni.

Kameikas kungs neturēja rokas klēpī. īsā laikā viņš bija ievietojis kādus piecdesmit sludinājumus Prāgas un provinces avīzēs, kas valstij izmaksāja ap sešsimt kronu. Rakstvedim Smitam bija darba atliku likām, izsūtot pavēstes visādiem Safranekiem, kuriem kā no zila gaisa nokrita uzaicinājums ierasties tiesā. Vienā pašā Prāgā izrādījās piecdesmit astoņi Safraneki.

Ar tādu materiālu jau var strādāt, un cik patīkami novērot šos nabagus trīcam, kad viņus tiesā pratina ar visu likuma stingrību un bardzību!

Mokas gan bija ar šiem Šafranekiem! Citus nācās vilkt vai aiz apkakles uz tiesu jeb, lietojot jauko oficiālo izteiksmes veidu, nogādāt tiesā ar konvoja palīdzību. Tā tas notika ar Aloizu, Benonu, Artūru, Vilemu, Karelu un Antonīmi Safranekiem un ar Filomenu Safraneku (tas sievišķis brēca kā aizkauts, kad policisti pieeela viņu no gultas sešos rītā). Diviem Safranekiem, Miliatam un Bohuslavam, šis notikums dārgi maksāja — viņi pazaudēja darbu, jo policisti ieradās pēc viņiem darba vietā un viņu priekšnieks ņēma to ļaunā.

Taču tie visi ir sīkumi. Galvenais — ka tikai tiek ievērota juridiskā procedūra.

Pēc tam Kameikas kungs ķērās pie adrešu grāmatas un atklāja Plzenā divdesmit Šafranekus. Klatovos viņš atrada desmit.

īsi sakot, visā Čehijā tiesu iestādes bija pārblīvētas ar Šafraneku lietām. Mlada Boleslavā nopratināja četrus, Koliņa astoņus, Horžicos vienu. Kameika jau brīnījās: «Augstajā Mitā nav neviena Safraneka!» — bet, kādu dienu pārnācis mājās, uzvaras apziņā paziņoja sievai: — Pcštā ir astoņi Safraneki!

Visus Šafranekus nopratināja vietējās tiesu iestādes, un Kameika berzēja rokas:

—    Lai tur vai visa elle kājās, bet es novedīšu šo lietu līdz laimīgām beigām!

Vasaras mēnešos apriņķa tiesā bija uzkrājušies seši simti divdesmit deviņi aklu vāki. Burtam «S» vajadzēja iegādāt jaunu reģistratūras skapi un pieņemt papildu rakstvedi. Uz rudeni Kameika ķērās klat pie Morāvijas. To viņš darīja visai sparīgi.

—    Mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli, — viņš sacīja saviem apakšniekiem. — Vispirms ņemsim priekšā Brno, pēc tam

Olomoucu, un tad viss ies kā pa taukiem. Visas apriņķu tiesas cita pēc cilās, un pēc tam ķersimies pie Silēzijas. Jā, kungi, tiesas aparāts sniedz visai tālu.

Tikmēr reģistratūrā pie burta «S» bija nākuši klāt vēl piecsimt sešdesmit seši aktu vāki. Rakstvežiem jau sapņos rādījās Šafraneki.

Kādu dienu Kamcika svinīgi paziņoja:

—    Tagad ķersimies pie Vīnes. Lūgsim turienes policiju palīgā. Mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli. Pieprasiet telegrāfiski, vai tur neatrodas kāds Safraneks.

Atradās arī. Vīnes policija ar prieku atsūtīja Prāgas tiesas rīcībā vienu Safraneku, vienu Saffraneku un vienu Safranu. Liktenim bija labpaticies, ka tie visi bija cienījami komersanti, kuri brīnījās bez sava gala, kad vienu paķēra dienu, divus nakti un atveda uz Prāgu. Sis notikums kļuva zināms no interpelācijas, ko iesniedza parlamentā.

Kameikas kungs staroja.

—    Viss iet kā pa laukiem, — viņš daudzināja. — Can redzēsiet, ka es sadzīšu rokā šos Safraneka mantiniekus. Tagad ir laiks lūgt palīgā mūsu konsulātus.

Atkal nāca klāt simt septiņdesmit divas jaunas lietas. Arī konsulāti enerģiski ķērās pie darba, un pēc deviņiem mēnešiem Kameika varēja lepoties ar lieliskiem rezultātiem. Vācijā bija atrasti trīssimt četrpadsmit Safraneki, Francijā divi, Anglijā deviņi, Krievijā trīspadsmit (nopratināti un aizdzīti uz Sibīriju), Turcijā viens Safranek-bejs, Spānijā neviena, toties Amerikā astoņdesmit. Austrālija neatbildēja, Pekina atbildēja noraidoši, Tokija priecīgi paziņoja, ka tur tāds uzvārds neesot sastopams.

—    Kungi, — Kameika līksmi uzrunāja savus apakšniekus, — viss sāk noskaidroties. Jūs redzēsiet, ka nepaies ne divi gadi un mēs atradīsim mantiniekus, tikai nedrīkstam nolaist rokas. Rakstīt no jauna katrai tiesu iestādei, pētīt, meklēt, nepalikt ne mirkli mierā! Meklēšanas izdevumi pagaidām sastāda tikai vienpadsmit tūkstošus kronu, — tas ir sīkums salīdzinājumā ar juridiskās procedūras svarīgumu.

Meklēšana turpinājās, kamēr kādu dienu Kameika visai svinīgi ieradās kancelejā un uzrunāja rakstvedi Smitu:

— Lūdzu oficiāli piereģistrēt manu pretenziju uz Franti- šeka Safraneka atstāto mantojumu. Nesmaidiet, kungi, es neesmu jucis prātā. Esiet tik laipni un nopratiniet mani pēc visiem likumiem. Kā mani sauc? Atbilde: Jans Kameika. Vai esmu radniecīgās attieksmēs ar nelaiķi Františeku Safraneku? Atbildu, kungi: esmu bijis. Es redzu jūsu izbrīnu. Jā, kungi, beidzot mēs esam sasnieguši mērķi. Manas mātes jaunavas uzvārds bija Safraneka. Vakar es to atklāju, pārcilājot ģimenes dokumentus. Viņai bijis brālis Františeks Safraneks, kas strādājis Uneticās. Sis brālis bijis daudz jaunāks par viņu. Viņš izmācījies par podnieku, un tas arī ir nelaiķis Františeks Safraneks, kas atstājis mums zināmo mantojumu, Pieteicu savas tiesības un lūdzu sastādīt aktu.

Pagāja vēl pieci gadi, iekams tika nokārtotas šādas tādas sīkas formalitātes, un pēc tam Kameika stājās mantošanas tiesībās. No valsts depozīta viņam izmaksāja septiņus hellerus, kurus viņš lika apzeltīt un visu mūžu nēsāja kā brcloku pie pulksteņa ķēdes.

SVĒTA ILDEFONSAS MARTINA AUSIS

is interesantais notikums norisinājās sešpadsmitā gadsimta vidū spāņu zeinē, Toledo pilsētā.

Sv. Antonija brālība, kura bija galvenais inkvizīcijas balsts, sev par lielām šausmām, atklāja, ka visā Toledo pilsētā sāk izplatīties begardisms kura galveno sludinātāju — godāto Martinu Barbarello svētā inkvizīcija bija sadedzinājusi sārtā, iepriekš sasmalcinot viņam visus kaulus uz pāvesta Johana IV izgudrotā moku sola, kas sastāvēja no veselas sistēmas asprātīgu ierīču, kuras piegriežot vai piespiežot varēja pakāpeniski samalt ķeceru locekļus un kaulus. Katrai no šītn interesantajām ierīcēm bija savs īpašs nosaukums, piemēram, sv. Jozefa stilba kauls, svētās dievmātes smaganas, sv. Pētera riba utt., katrai sava noteikta nozīme, kaira atbilda savam uzdevumam un, ja galvenais inkvizītors pavēlēja atnest sv. Valentīna stampu, tad bija skaidrs, ka ķeceri sagrūdis grūdenī, lai no viņa grēcīgās miesas galīgi izdzītu velnu.

Sv. Antonija brālība patiešām atradās grūtā stāvoklī, jo begardi sāka pilnīgi atklāti godināt svētās baznīcas sakropļotā un sadedzinātā Martina Barbarello piemiņu. Šķita, ka visa Toledo pilsēta gatava mirt mocekļa nāve par godu begardu bakalauram.

Svētā baznīca ar Toledo inkvizīcijas aparāta palīdzību dedzināja, cirta galvas, kāra, slīcināja, kapāja gabalos, lauza kaulus uz moku rata, žņaudza, dūra uz mieta, kāra uz āķa, rāva ārā meles, bet tas neko nelīdzēja. Toledieši atkrita no īstās ticības un vīrišķīgi turējās pie Martina Barbarello mācības.

Tāpēc sv. Antonija brālība griezās pēc padoma pie Lielās Melnās sv. Margaritas klostera franciskāņu tēviem. Minētā svētā bija kļuvusi slavena ar to, ka viņas dabiskā lieluma svētbildei Seviļas katedrālē ritēja no kājām sviedru lāses. Sos sviedrus par mērenu atlīdzību ļāva laizīt ticīgajiem svētceļniekiem, un ienākumi plūda Seviļas arhibīskapa kasē. Sai laikā radās spāniešu ironiskais izteiciens: — Palaizi sev kāju, arhibīskapi

Lielās Melnās sv. Margaritas klostera brāļi nekādi nevarēja piedot Seviļas katedrālei šo brīnumu, jo kāju svīšanas ideja piederēja viņiem un bija viņu ordeņa brāļa Dominika izgudrojums. Dominiks nekaunīgā kārtā bija pārdevis svīšanas ierīci Seviļai, par ko viņu dzīvu iemūrēja klostera sienā, liedzot pat pēdējo iesvaidīšanu un grēku atlaišanu. Lai viņam nebutu garlaicīgi, klostera abats ierosinaja iemūrēt kopā ar viņu lielu, nešpetnu runci. Kā tovakar muki refektorijā smējās, pieminēdami iemūrēto nodevēju Dominiku, un, kad abats jokodamies piezīmēja, ka runcis droši vien tagad lasa Dominikāni lūgšanas priekšā, visiem uznāca tāda smieklu lēkme, ka sv. Ipolita klostera mūks Dominiciuss, kurš te jau četras dienas bija plītējis un mielojies, pārsprāga aiz smiekliem.

Viss sacītais apliecina Lielās Melnās sv. Margaritas klostera franciskāņu neparasto izmanību. Viņiem bija tik plašas zināšanas un aša apķērība, ka ar viņiem dažkart apspriedās pat galvenie inkvizitori. Turklāt abats Fernando, kam bija nodomājusi lūgt padomu sv. Antonija brālība cīņā ar Martina Barbarello kultu, bija vīrs ar lieliem nopelniem baznīcas karā ar ķeceriem. Viņš bija sarakstījis pazīstamo grāmatu «Sešdesmit paņēmieni, kā izdzīt velnu aukstā veidā», turklāt jau desmit gadus baznīca izmantoja viņa ieteikumu, kā labāk novilkt ādu no gurniem un stilbiem hugenotiem, begardiem, kalvinistiem un ebrejiem. Ne mazāk izdaudzināts bija arī viņa otrs sacerējums, gan vairāk teorētiska, ne praktiska rakstura, kurā viņš pierādīja, ka, spīdzinot ķecerus, velns vienmēr lien viņiem ārā pa kreiso ausi, un tāpēc nav izdevīgi lietot spīdzināšanā sv. Emerilia cepuri, jo, to piegriežot ciešāk, galvaskauss allaž pārplīst virs kreisās auss. Abats Fernando bija plaši pazīstams ne vien kā garīgu sacerējumu autors, bet arī kā lielisks saimniekotājs. Divos gados viņš sava klostera labā bija izdarījis vairak nekā paši labākie ekonomi desmit gados.

Netālu no klostera viņš bija ierīkojis alā sv. Cecīlijas parādīšanos, izmantojot šim nolūkam kādu plānprātīgu ciema skuķi, kazu gani, ar kuru mūki šad tad alā pakavēja laiku.

Otrā pusē klosterim viņš izraka brīnumdarītāju sv. Ilariona avotu un ierīkoja podnieku darbnīcu, kur darināja māla krūzes svētā ūdens pardošanai, pēc kura ieradās svētceļnieki pat no Pirenejiem.

Tiesa, avotiņš sniedza dienā tikai ap divdesmit pintu ūdens, bet netālu no klostera tecēja Murbas upīte, kurā svētceļnieki, pavadīdami naktis tās krastos, mēdza nokārtot savas dabiskās vajadzības.

Abats Fernando izrādījās tik atjautīgs, ka lika izrakt nelielu kanālu no Murbas upītes tieši uz klosteri, tā ka klosterī tagad vienmēr bija daudz ūdens lielajā baseinā pagalma vidū, no kurienes uz upes lejteci veda otrs kanāls, kas aiznesa klostera noteku ūdeņus. Droši vien tā bija pirmā kanalizācija visā apvienotajā Spānijas karaļvalstī, un baseins kļuva par brīnumdarītāja sv. Ilariona avota filiāli.

Ieņēmumi no brīnumdarītāja ūdens sākumā daudzkārt pārsniedza ienākumus no sv. Cecīlijas alas, taču, pateicoties dieva gādībai, plānprātīgā gane dzemdēja zēnu, kam bija seši pirksti rokām un kājām, tieši kā Lielās Melnās sv. Margaritas klostera mūka Onesifona vectētiņam.

Vēsts par bezgrēcīgi ieņemto sešpirkstaino bērnu zibens ātrumā izplatījās pa visu zemi. Toledieši tūliņ noķēra kādu ebreju, atvilka pie sv. Cecīlijas alas un brīnumam par godu sadedzināja, gavilējot:

— Slava svētajai Cecīlijai!

Noskatīties šo interesanto ainu ieradās arī Spānijas karaliene ar mazo infantu, kurš, rociņas plaukšķinādams, pats piemeta pagalīti nelaimīgā ebreja sārtam.

Tad alā pie bezgrēcīgi ieņemtā bērna atveda kādu mauru, kurš Seviļā, virvei trūkstot, bija nokritis no karātavām. Viņu vajadzēja pakārt par to, ka viņš, gribēdams aizvainot visus kristīgos, ik vakaru nostājies ar seju pret austrumiem un izrunājis Kristus vātdu no otra gala: «Sutsirk, sutsirk, stitsiik.» Nabags gan taisnojās, ka tas esot pirmais vārds korāna sešpadsmitajā pantā un spāniešu valodā nozīmējot «ticu, ticu, ticu». Mauru vajadzēja uzdurt mietā sv. Cecīlijas alas priekšā, bet, kad viņu atveda pie bezgrēcīgi ieņemtā bērna, viņš sāka raudāt pilnā balsī. Svētais bērns uzsmaidīja mauram un ieķērās ar rociņām pagāna melnajā bārdā. Maurs nokrita ce|os un paziņoja, ka ātrāk nepieļaušot izpildīt sodu, iekams netapšot kristīts. So viņa vēlēšanos izpildīja, un atgriezto mauru uzdūra mietā ar krucifiksu rokā.

Klostera saimniecība zela un plauka, un mūkiem tur klājās tik labi, ka klosteri divas reizes nedēļā apmeklēja Toledo galvenais inkvizitors Almanjo de Baza. Viņš mēdza atvest līdzi jaunas meitenes, kas bija apvainotas par burvestībām un kopošanos ar velnu.

Galvenais inkvizitors praksē pierādīja godātā abata Fer- nando tēzi par velnu izdzīšanu no raganām. Proti, ja raganu izģērbj kailu un atstāj pa nakti cellē kopā ar sutanā ģērbušos mūku, kam kaklā pakārts sv. Paramonija amulets, tad velns i/.iet no grēcinieces, nespēdams panest amuletu, tonzūru un klostera gaisu. Pateicoties tam, daudzas burves izbēga no sārta un atgriezās baznīcas klēpī. Muki paturēja viņas klosterī saimniecības darbiem, galvenokārt govju slaukšanai.

Kad ieradās sv. Antonija brālības deputācija ar Toledo vietvalža vietnieku hercogu Manuelu Fenenasu Elkvadalu priekšgalā, galvenais inkvizitors un abats Fernando sēdēja refektorijā, ko bija izgleznojis vecs Spānijas mākslinieks.

Citādus gleznojumus arī nevarēja iedomāties šai plašajā ēdamtelpā, jo tiem vajadzēja atbilst dzīvei, kas ritēja šais sienās. Franciskāņu tēviem, vērojot gleznojumus, vajadzēja vēlreiz aptvert to labklājību, ko viņiem dāvāja visuvarenais dievs, kurš nebija viņus aizmirsis savā neizmērojamajā žēlsirdībā. Par to stāstīja vesela virkne gleznojumu. Dievs met no debesīm franciskāņu mūkiem veselus šķiņķus, cepļus putnus, lielas zosu pastētes šķēles, vislabākās Nevadas upes foreles, visgaršīgākos Biskajas jūras līča vēžus. Arī citādi dievs par viņiem gādā, nepamezdams viņus pat visdīvainākajos gadījumos. Slazdos ir iekļuvusi stirniņa. Lai tā neiesmaktu, divi eņģelīši nepārtraukti pūš tai zem dibentiņa. Virs ieejas durvīm ir visai zīmīga glezna. Dievs sūtījis savus eņģeļus, lai tie uztur uguni pavardā, kur cepas baltmaize franciskāņu tēviem un uz iesma čurkst meža cūka, kuru apgroza muskuļains eņģelis. Zem gleznas zīmīgs pants latīņu valodā: «Uguns ir ticīgo prieks un ķeceru briesmas.»

Sai telpā ieradās deputācija, lai lūgtu padomu, kā apkarot Martina Barbarello mācību.

Es sacīju, ka telpā sēdēja divi — tas tiesa, taču tur bija arī trešais, kurš gan nesēdēja, bet gulēja pie lielā kamīna, saritinājies kamolā kā mastifu sugas suns, kurus tolaik turēja Aragonas karalienes galmā. Tas bija klostera ekonoms, ko bija nokausējusi draudzīgā saruna ar abatu un galveno inkvizitoru, kuriem vēl tomēr pietika spēka piecelties un apsveikt sv. Antonija brālības sūtņus, pēc tam visi apsēdās, pārmeta krustu un izsaucās:

—    Slava svētajam Antonijam!

Kad viņi bija iestiprinājušies ar Biro vīnu, ko aiz tā biezuma un krāsas klosterī jokodamies dēvēja par ķeceru asinīm, viņi sāka apspriest jautājumu, kā labāk izskaust Martina Barbarello piemiņu viņa cienītāju sirdīs.

—    Senā Kastīlijas dziesmā stāstīts, — sacīja hercogs Manu- els Fenenass Elkvadala, — ka Seviļā esot pati lielākā, Toledo pati greznākā un Kompostellā pati skaistākā katedrāle. Tagad šo dziesmu vajadzēs pārtaisīt tā, ka Seviļā vismazāk, bet Toledo visvairāk ķeceru.

—    Kā jums patīk, — aizskarts atsaucās galvenais inkvizitors Almanjo de Baza. — Jūs labi zināt, ka esmu darījis visu, kas manos spēkos. Esmu noorganizējis jau trīs Bērtuļa naktis, kurās baznīcas vārdā atļāvu karaļa musketieriem sevišķu privilēģiju — ierasties maija svinībās katedrālē, nesot uz pīķiem Barbarello mācības piekritēju bērnus. Ko lai vēl daru, vai lai pats pakaros svētajai baznīcai par godu? Jūs ļoti labi zināt, ka nav nozīmes rīkot ceturto Bērtuļa nakti. Ja pēdējā reizē mēs nogalinājām tikai kādus divdesmit ķecerus, tad tagad mani zaldāti nenonāvēs nevienu nolādētā Martina Barbarello piekritēju, jo viņi paši tapuši par šī ķecera sekotājiem. Tagad vairs nav tie laiki, kādi bija pirms pieciem sešiem gadiem. Svētās inkvizīcijas karavīri paši kļuvuši par ķeceriem. Mūsu starpā runājot, kungi, nesen moku kambarī bija nonācis kāds bakalaurs, kurš mācīja, ka zeme esot apaļa un griežoties. Viņam bija nolemtas visas sešas spīdzināšanas pakāpes, lai viņš atteiktos no saviem maldiem un atzītos sakaros ar velnu. Ierodos moku pagrabā un redzu: šis mīļais bakalaurs nevis brēc uz moku sola, bet omulīgi sēž uz «spāniešu zābaku» grēdas kopā ar bendi un viņa rokaspuišiem, viņi mierīgā garā tempj aqua vitae un stāsta cits citam vecas anekdotes no karalienes Izabellas Katoliskās laikiem, bet uz pergamenta jau uzrakstīts, ka bakalaurs spīdzināšanā atteicies no velna iečukstētās mācības par zemes apa|umu un griešanos un noskaitījis ticības apliecinājumu. Un stulbais rakstvedis, kurš turklāt bija galīgi pilnā, vēl pierakstījis, ka bakalaurs ar dieva žēlastību izturējis visas sešas spīdzināšanas pakāpes, viņa brūces pēc ticības apliecinājuma noskaitīšanas tūliņ sadzijušas, un viņš, rakstvedis, redzejis pats savām acīm, ka divi eņģeļi nocēluši bakalauru no moku sola. Bende un viņa rokaspuiši bija kļuvuši tik bezkaunīgi, ka iedrošinājās apgalvot: rakstvedis maldoties, tur bijuši veseli trīs eņģeļi, bet ceturtais rotaļājies ar «spāniešu zābaku».

- Es iekļuvu visai muļķīgā situācijā, — turpināja galvenais inkvizitors, — un man neatlika nekas cits kā iecelt to nelieša bakalauru par sv. Salamankas Onufrija tempļa vikāru. Man kā arhibīskapam un galvenajam inkvizitoram jābūt arī mazliet diplomātam un politiķim. Esmu nācis pie slēdziena, ka sārti, moku rats, kapāšana gabalos, karātavas un mieti noder tikai laiku pa laikam, jo uzskati un situācijas mainās. Mēs nekad nebūtu varējuši iedomāties vai paredzēt, ka bende dzers aqua vitae kopā ar spīdzināšanai atvestu noziedznieku. Agrāk mēs kārām ķecerus aiz ribām, bet, ja tā turpināsies, tad viņi sāks kārt mūs.

Ekonoms, savilcies kamolā pie kamīna, murmināja miegā:

—    Tempļa pīlārus sedz tīkls ar pildītām paipalām, bet marmora sienu vietā dodiet man ar Aragonas sivēnu taukumu speķotu brieža cepeti.

—    Mēs pārdzīvojam pagrimšanas periodu, — domīgi sacīja galvenais inkvizitors.

Abats Fernando laipni pasmaidīja.

—    Neņemiet to tik stipri pie sirds, mani mīļie. Ja Martina Barbarello kults tik izplatīts, tad tā ir vienīgi mūsu vaina, jo neesam devuši tautai nevienu jauno svēto, kas būtu populārs šā vārda visplašākajā nozīmē.

Tūliņ atsaucās sv. Antonija brālības priekšsēdētājs:

—    Mūsu sv. Antonija brālības padome, tāpat arī cienījamā sv. Jago un de los Reies Navos brālību padomes, jau pieņēmušas šai jautājj^mā lēmumu lūgt jūsu godību, svētais tēv Fer- nando, lai jūs dodat Spānijas apvienotajai karaļvalstij jaunu svēto.

Abats Fernando iedzēra pamatīgu malku Biro vīna no māla krūzes, kurai vienā pusē bija iespiests pants: «Dievs kungs, debesu tēvs, apsvētī šīs dāvanas, ko savā dāsnumā esi mums devis.» Krūzes otru pusi rotāja reljefi izveidota Kastīlijas zemniece nekautrā pozā.

Abats Fernando, maigu roku glāstīdams kailās sievietes attēlu, visai saprātīgi vaicāja:

—    Vai jūs, mani mīļie, gribat svēto ar leģendu vai bez leģendas?

—    Ar leģendu, jūsu godība, — kā vienā balsī abildēja sv. Antonija brālības deputācija.

—    Labi, — abats noteica. - Pēc nedēļas jums būs jauns svētais ar leģendu, bet es ceru, ka Elkvadalas hercogs man iedāvinās medību iecirkņus Marenjas mežos.

—    Tik tiešām, kā dievs debesīs, jūsu godība, — hercogs nosolījās. — Turklāt es jums vēl atsūtīšu divas mauru jaunavas, kas ir visai izveicīgas mīlas lietās.

—    Es lūgtu, — piemetināja galvenais inkvizitors, — lai viņa godība jauno svēto arī nosauc par Martinu, tad mums būs vieglāk maldināt tautu un ar jauno Martinu nomainīt šo begardu salašņu Martinu Barbarello.

» * »

Abats Fernando godīgi pildīja savu solījumu. Toledo pilsētas hronikās viņš atrada ziņas par arhibīskapa rakstvedi

Martinu Ildefonsu, kurš 1490, gadā Granādā, kad karaliene Izabella Katoliskā atņēmusi šo pilsētu mauriem, apzadzis sv. Jēkaba baznīcu un pārdevis svētā vakarēdiena trauku ebrejiem. Karaliska tiesa Toledo piespriedusi vainīgajam sodu. Rakstvedim nogrieztas ausis, un viņš noslīcināts Taho upē, kur viņu, iešūtu aitādā, aplietu ar piķi un aizdedzinātu, iemetuši no tilta. Martins Ildefonss svinīgi aizpeldējis pa upi degošā piķa gaismā, kas veidojusi ap aitādā iešūto mironi oreolu.

Tas bija cilvēks, kuru varēja padarīt par svēto.

Godātais abats Fernando tūliņ aizrakstija galvenajam inkvi- zitoram, lai tas atsūta pāri nule nogrieztu cilvēka ausu.

Tobrīd svētās inkvizīcijas cietumā Toledo atradās kāda dāma Inese Ladro, kuru apvainoja, ka viņa iemācījusi savam runcim runāt un tas nelietīgi velti valkājis dieva vārdu.

Runcis izturēja visas spīdzināšanas, kas īstenībā bija smieklīgas, jo inkvizīcijai nebija kaķiem piemērotu moku rīku, tāpēc bende tikai nocirta runcim asti. Runcis nekādā apgrēcībā neatzinās un, lai tiktu vaļā no ķezas, aizlaidās lapās. Toties Inese Ladro spīdzināšanā atzinās, ka runcis nav varējis ciest krusta zīmi, ka viņš sākumā bijis dzeltens ar īsu spalvu, bet reiz, ķerdams mušas, apgāzis trauku ar svētīto ūdeni un samērcējis muguru. Runcis, šausmīgi sprauslodams, izlēcis pa logu un atgriezies otrā dienā ap pusnakti ar garu, melnu spalvu. Viņa acis metušas dzirksteles, no mutes plūdis sērs, un viņš skaļi saucis kastīliešu izloksnē: — Lai nolādēts Jēzus Kristus!

Pēc jaunas spīdzināšanas Inese Ladro vēl papildināja savus izteicienus.

Runcis pārticis vienīgi no dievmaizītēm, ko viņa pēc ta pavēles piegādājusi, iedama ik dienas pie dievgalda dažādās Toledo baznīcās. Vēl viņa atzinās, ka kopojusies ar runci vairākus gadus lielajā piektdienā un baltajā sestdienā. Runcis zinājis no galvas vairākas lūgšanas latīņu valodā un pēc katra balsiena ņaudējis. Kad bijis labā omā, tad stāstījis viņai, ka cēlies no velnu Uzuriasu cilts, un lielījies, ka, sv. Jāzepam un jaunavai Marijai bēgot no Betlemes, pabēris Jēzum zem deguna šķipatu šņaucamās tabakas un tāpēc svētais bērns visu nakti šķaudījis.

Tā nu godātais abats Fernando saņēma no galvenā inkvizi- tora sv. lldefonsas Martina ausis. Īstenībā tās bija Ineses Ladro ausis, jo viņa bija spīdzināšanā atzinusies, ka desmit gadus par viņas vīru bijis pats velns Uzuriass.

Vēlāk galvenais inkvizitors stāstīja, ka todien, kad Inesi Ladro sadedzinājuši uz sārta katedrāles priekšā, viņš ieraudzījis savā guļamistabā lielu, melnu runci ar nocirstu asti. Runcis uzlēcis uz galda pie krucifiksa, aplaizījis to un pazudis, atstādams telpā sēra smaku.

Tikmēr abats Fernando ielika saņemtās ausis baznīcas kausā, pārliedams tām pāri no alojas sulas darinātu vīnu. Tad viņš lika pasludināt visās Toledo baznīcās un katedrālē, visās dzertuvēs un prieka namos, ka dievs savā bezgalīgajā žēlsirdībā vēl nav aizmirsis Toledo. Kaut arī pilsētā izplatās begardu ķecerība un iedzīvotāji vairs netic brīnumiem, visužēlīgais dievs pēdējo reizi mēģinās paglābt grēcīgo pilsētu un visu Toledo apgabalu un uzvest to uz grēku izpirkšanas ceļa. Savā nebeidzamajā labsirdībā dievs sūta tolediešiem par grēku piedošanas zīmi sv. lldefonsas Martina brīnumu. Sis svētais noslīcināts 1490. gadā Taho upē, jo nav atklājis negantajam karalim Alfonso viņa sievas Izabellas Katoliskās grēksūdzēs noslēpumu. Visās baznīcās noturēs trīsdesmit dienas no vietas svinīgus dievkalpojumus un labākie sludinātāji stāstīs par lielo sv. lldefonsas Martina brīnumu, par grēksūdzes noslēpuma upuri, par mocekli, kura ausis, ko negantais karalis Alfonso licis nogriezt, pēc dieva gribas atrastas Taho upē tai pašā vietā, kur iemests aitādā iešūtais svētais. Jau tolaik dievbijīgi ļaudis runājuši, ka tad, kad svētajai baznīcai pienāks grūti laiki, sv. lldefonsas Martina ausis atradīsies. Lielās Melnās

sv. Margaritas klostera muks Hoalūmezs, posdamies iet zvejot zivis savam trūcīgajam klosterim, redzējis iepriekšējā naktī sapni. Pie viņa vienkāršās lāviņas piestājies ercenģelis Gabriēls un sacījis: — Ej zvejot Taho upē zem svētā Kveratoro tilta. Dievs apsvētīs tavus tīklus ar brīnišķīgu lomu. Tu izvilksi no ūdens svētā mocekļa lldcfonsas Martina netrūdošās ausis. Dievs viņam ir parādījis žēlastību: viņa ausis, kas klausījušās karalienes Izabellas Katoliskās grēksūdzi, ir pasargātas no trūdēšanas, jo arī spīdzināšanā viņš nav atklājis grēksūdzes noslēpumu.

Skaidrs, ka šī leģenda, ko tik cītīgi izplatīja godātais abats Fernando, ļoti iepatikās tolcdiešiem, kuriem līdz šim pastāvīgi bija darīšanas ar moku soliem un citām svētās inkvizīcijas jaukajām spīdzināšanas ierīcēm.

Tovakar, kad leģenda bija izplatījusies pa visu Toledo, pa pilsētas ielām plūda fanātiķu bari, saukdami:

—   Slava svētajam lldefonsas Martinam, karalienes Izabellas Katoliskās biktstēvam!

Un vēl ilgi — līdz vēlai naktij pūlis auroja:

—    Slava svētā lldefonsas Martina ausīm!

Pēc tam pūli uzrunāja sv. Jēkaba brālības mūks, pastāstīdams, ka karalis Alfonso, kurš pirms divsimt gadiem mauru kara laikā licis nogriezt ausis sv. lldefonsas Martinam, bijis slepens albiešu [15] un begardu mācības piekritējs. Tad mūks pazemīgi ieteica sarīkot nelielu Bērtuļa nakti ķeceriem un ebrejiem, un šo pašas svētās baznīcas iedvesto dievam patīkamo domu realizēja neparasti ātri un ar lielu patiku, jo ticīgie daudz vairāk interesējās par ebreju bodēm Toledo pilsētas geto nekā par begardiem. Prieks bija noskatīties, kā sajūsminātie svētās baznīcas karotāji stiepa pēļus ārā no ebreju mājokļiem, saukdami:

—    Slava svētā lldefonsas Martina ausīm!

Otrā dienā (tā bija jaunavas Marijas debesbraukšanas diena) sv. Antonija, sv. Jēkaba un de los Reics Navos brālības kopā ar Lielās Melnās sv. Margaritas klosteri sarīkoja svinīgu procesiju Toledo ielās. Galvenais inkvizitors kopā ar godāto abatu Fernando soļoja zem baldahīna, katrs nesa uz samta spilvena vienu Ineses Ladro balto ausi, bet Lielās Melnās sv. Margaritas klostera mūki dziedāja:

—    Ak visulabvēlīgākais mūsu dvēseļu glābēj, svētais lldefonsas Martin, svētā grēksūdzes noslēpuma mocekli! Piesaucam tevi pie tavām svēto ausu nāves mokām un ciešanām: nomazgā savās asinīs nāves baiļu vajātos šās pasaules grēciniekus! Savu netrūdošo ausu dēļ apžēlojies par mums!

*

Tā radās leģenda par sv. Ildefonsas Martinu — leģenda, kas aizēnoja nomocītā Marlina Barbarello kultu. Sv. Ildefonsas Martina ausis glabājas Toledo katedrālē, un viņa piemiņas dienu svētī 11. septembrī.

Kamēr Spānijas sodu likums pieļāva nogriezt ausis notiesātajiem zagļiem un laupītājiem, pirms viņus nosūta uz ga- lērām, Toledo katedrāle 11. septembrī vienmēr saņēma veselu krājumu netrūdošo sv. Ildefonsas Martina ausu. Pēc minētā likuma atcelšanas Toledo katedrāle saņem ausis tieši no morga.

PAR AUTORU

Jaroslava Hašeka vārds plaši pazīstams visā pasaulē. Viņa romāns «Krietnā kareivja Sveika dēkas pasaules karā» pārtulkots daudzās valodās. Ar šo romānu Hašeks pieskaitāms izcilākajiem mūsu laikmeta satīriķiem.

Taču Hašeks slavens ne tikai tādēļ, ka sarakstījis šo romānu. Viņš atstājis milzīgu literāru mantojumu — vairākas satīriskas lugas un romānus un ap 1200 satīrisku stāstu, feļetonu, humoresku, bez tam noveles un ceļojumu aprakstus. No viņa stāstiem redzams, kā veidojusies Hašeka īpatnējā satīriķa meistarība. Augstāko pakāpi tā sasniedz romānā par Sveiku.

Hašeka jaunībā Čehija bija novārgušās Austroungārijas impērijas sastāvdaļa. Cehu tautas cīņu pret ekonomisko un nacionālo apspiestību, pret varmācīgo pārvācošanas politiku ievērojami traucēja čehu buržuāzija un čehu birokrātija — llabsburgu dinastijas uzticamie kalpi. Tieši pret viņiem galvenokārt vērsta Hašeka satīra.

Jaroslavs Hašeks dzimis 1813. g. 30. aprīlī Prāgā skolotāja ģimenC*. Ģimnāzijā Ilašekam laimējās mācīties pie izcilā čehu rakstnieka Aloisa Jiraseka, kurš prata modināt nākamajā rakstniekā dziļu interesi par savas tautas nacionālo literatūru un lepnumu par tās slaveno pagātni.

1896. gadā nomirst Hašeka tēvs, atstājot sievu ar bērniem lielā trūkumā. Tā paša gada beigās Hašeku izslēdz no ģimnāzijas par piedalīšanos pret valdību vērstā demonstrācijā. Turpmākajos gados Hašeks strādā par mācekli aptiekā. 1903. gadā viņš beidz tirdzniecības akadēmiju un dažus mēnešus nostrādā bankā. Jaunekļa gados Hašeks kājām apceļo daudzus novadus, ar interesi vērodams vienkāršo cilvēku dzīvi. 1900. gadā avīzēs sāk parādīties viņa pirmie stāsti. Kad Hašeku par biežiem kavējumiem atlaiž no darba bankā, viņš pilnīgi nododas literatūrai, intensīvi turpinot savu izglītību pašmācības ceļā. Viņš aizrautīgi lasa, iepazīstas ar čehu literatūru. Sevišķu iespaidu uz viņu atstāj Ilavličeka-Borovska (1821 —1856) kaujinieciski patriotiskā publicistika un Jana Nerūdas (1834 — 1891) demokrātiskā dzeja un satīra. Viņš jūsmo arī par Servantesu un Dikcnsu, taču visvairāk viņu valdzina krievu literatūra, galvenokārt Gogolis, Tolstojs, Cehovs un Corkijs. Lai varētu iepazīties ar krievu literatūru vēl plašāk, Hašeks sāk mācīties krievu valodu.

Sai laikā Hašeks publicējis daudz satīrisku darbu un ceļojumos uzstājies ar «musinošām» runām, kas bieži vien bijušas par iemeslu sadursmēm ar policiju, tādēļ Hašeks izdaudzināts par untumnieku. Taču viņš ir nevis untumnieks, bet patiesības meklētājs. Gadsimta sākums līdz pašam pasaules karam Hašekam ir meklējumu pilns. Kad Krievijas 1904. —1905. g. revolūcijas notikumi izraisa plašu rezonansi arī Čehijā, Hašeks pieslienas anarhistiem un kļūst viņu avīzes «Komūna» redaktors, taču veselīgā dzīves uztvere liek viņam jau 1907. gadā sakarus ar anarhistiem pārtraukt. "

Raksturīgs Ilašeka šā posma meklējumiem ir viņa īsais apcerējums «Sociālā poēzija» (1907). Vēršoties pret buržuāzijas filantropiski raudulīgo līdzjūtības poēziju, Hašeks raksta: «Tā ir amatnieciski nostrādāta literatūra, kur autori nerāda ceļu, kāds tautai būtu jāizraugās, bet tikai apraud šīs tautas ciešanas.»

1911. gadā pirmo reizi parādās Sveika tēls — krājumā «Krietnais kareivis Sveiks un citi dīvaini stāsti».

Hašeks vienmēr jutās savam varonim rada. Viens no rakstnieka tuvākajiem draugiem mēdza vēlāk atcerēties: «Hašeks gribēja, lai visi viņu uzskatītu par Sveiku.» So vārdu patiesīgumu apliecina daudzi paša autora pasākumi Sveika garā. Tā Hašeks 1912. gadā kopā ar saviem draugiem nodibināja «Mērenā progresa partiju likuma ietvaros». Pat tie, kas tikai pavirši pazīst Hašeku, nevar nepamanīt smalko ironiju, kas izskan jau partijas nosaukumā. Hašeks un viņa draugi organizēja īstu «vēlēšanu kampaņu», rīkojot mītiņus priekšpilsētas krodziņos. Ar Sveika nopietnību un Sveika frāzēm pats Hašeks ar garām runām uzstājās publikas priekšā. Visā nopietnībā viņš aicināja cīnīties par progresu tikai tādā mērā, kādā tas pa prātam priekšniecībai, un nekādā gadījumā nedot tai iemeslu būt neapmierinātai. Sādi mītiņi bija plaši apmeklēti, krodziņi bija pārpildīti, un ļaudis drūzmējās uz ielas. Publika vienmēr apveltīja runātāju skaļiem, jautriem smiekliem. īstenībā tā bija tīrākā bufonāde, asprātīga parodija par sociālreformistiem. Tā publika to arī uztvēra. Populārais mītiņu rīkotājs saņēma pavisam — 38 balsis. Zīmīgi, kā šī «partija» beidza pastāvēt. Pēc pasaules kara, jau buržuāziskajā Cehoslovakijā, Hašeks paziņoja par savas partijas pašlikvi- dēšanos, jo tās principus «pilnībā esot pārņēmusi sociāldemokrātu partija».

Kad sākās pirmais pasaules karš, Austroungāriju pāršalca šovinisma vilnis, ko atbalstīja arī čehu buržuāzija. Hašeks jau no paša sākuma nosodīja šo asiņaino avantūru. Lai arī viņš vēl nespēja nostāties noteiktās politiskās pozīcijās, taču viss liecina, ka rakstnieks nobriedis aktīvai politiskai cīņai. Pēc kāda drauga liecībām, viņš 1915. gadā teicis: «Pār pasauli tagad valda verdzība un stulbums, kas nospiedusi dzīves līmeni līdz zemākajai pakāpei, un pret to ir jācīnās. Mākslas uzdevums — šo cīņu atspoguļot. Mākslinieka pienākums — rādīt patiesību un cīnīties pret tumšajiem spēkiem, kas valda pār cilvēci

Escīņas nenoliedzu. Bet cīnīties kapitāla labā un nezināt, par ko dodas nāvē, — tie ir cilvēciskās muļķības kalngali. Ja jau jācīnās, tad lai tā ir īsta cīņa! Nogalināt noteiktas idejas vārdā un zināt, par ko tu dabūsi lodi pierē, — lūk, to es saprotu… Es gribētu cīnīties kā Herkuless…»

1915. gadā Hašeku mobilizēja armijā. Viņa dzīvē sākās jauns posms.

Hašeka frontes gaitas nebija ilgstošas. Pirmajā izdevīgajā gadījumā viņš padevās gūstā. Nokļuvis Kijevā, kas bija izveidojusies par čehu emigrantu, pārbēdzēju un leģionāru centru, Hašeks iesaistījās darbā kā čehu avīzes «Cchoslovakan» līdzstrādnieks. Taču par kādu rakstu, kurā viņš izsmēja čehu emigrantu buržuāziskos vadoņus, saniknotā priekšniecība nosūtīja rakstnieku uz fronti.

Nebūtu grūti daudzos tipos, ko Hašeks iepazina armijā, saskatīt prototipus personām romānā par Sveiku. Arī daudzo Sveika dēku pamata paša Hašeka personiskie piedzīvojumi.

Par revolūcijas notikumiem un to nozīmi Hašekain sākumā nebija īstas skaidrības. Taču turpmākie novērojumi pilnīgi izgaisināja viņa ilūzijas par «visu čehu interešu kopību». Arvien dzi|āk viņu iespaidoja revolūcijas cīnītāju pašaizliedzība, un arvien skaidrāk viņš sāka nojaust čehu leģionāru vadības kontrrevolucionāros nodomus. 1918. g. februāri rakstnieks izšķīrās par savu vietu politiskajā cīņā. Viņš kļuva Krievijas Komunistiskās partijas čehu sekcijas loceklis.

Turpmākajos gados Hašeks veica atbildīgus partijas uzdevumus. Cehoslovaku konlrrcvolucionārā dumpja laikā viņš slapstījās pa leģionāru okupētajiem rajoniem, meklēja kontaktu ar vienkāršiem čehu kareivjiem un vāca stratēģiskas ziņas. Partijas uzdevumā viņš strādāja Simbirskā, Ufā, Omskā, Irkutskā utt.

1920. gada novembrī Hašeks izbrauca uz dzimteni. Pa ccļam viņš buržuāziskajā Igaunijā redzēja plakātus, kas solīja 50 000 marku tam, kurš viņu aizturēs un izdos varas iestādēm. Arī buržuāziskā Cchoslo- vakija uzņēma rakstnieku naidīgi. Pret viņu izvērsa plašu apmelošanas kampaņu, apvainojot «komunistiskā spiegošanā», saucot pie atbildības «par bigamiju» u. tml.

Taču Hašeks nepadevās. Rosīgi strādādams kā publicists un turpinot rakstīt feļetonus, viņš 1921. gadā atsāka arī darbu pie romāna par Sveiku. Tomēr slimība un pāragrā nāve neļāva rakstniekam šo romānu pabeigt. 1923. gada 23. janvārī Hašeks nomira.

Hašeka kopoto rakstu izdošanu apgrūtina apstāklis, ka rakstnieks savus feļetonus, humoreskas utt. bija publicējis visdažādākajos periodiskajos izdevumos. Jaunās Cehoslovakijas zinātnieki rūpīgi vāc, pētī un apkopo sava nacionālā rakstnieka mantojumu. Pašreiz Prāgā iznāk Hašeka kopotie raksti daudzos sējumos, kuros ietilps visi līdz šim savāktie materiāli. Sie kopotie raksti būs nesalīdzināmi bagātāki par visiem iepriekšējiem izdevumiem.

Vēl |oli maz zināms par rakstnieka īsā žanra sacerējumiem kara un pēckara gados Krievijā, jo tie izkaisīti pa dažādām perifērijas avīzēm un žurnāliem. Patlaban padomju pētnieki šos materiālus enerģiski vāc.

Hašeka agrīnajos stāstos palaikam pārsvarā anekdotiskais elements, bet pamazām satīriķis gūst virsroku pār humoristu.

Hašeka stāstos un fc|ctonos lasītāju priekšā atdzimst impērijas varasvīri, birokrāti, žandarmi, iedomīgi un liekulīgi buržuāzijas pārstāvji, varai iztapīgi skolotāji, garīdznieki utt. Taču pašos pamatos Hašeka satīra ir optimistiska un dzīvespriecīga. Aiz smiekliem jūtama rakstnieka dziļā, humānistiskā mīlestība pret vienkāršajiem cilvēkiem, ticība viņu potenciālajam spēkam, un parādīta viņu nevēlēšanās pakļauties.

Pie Ila.šeka labākajiem stāstiem pieskaitāms «Sivēna Ksavera dzīves stāsts» (1908). Seit izpaužas daudzas Hašeka meistarībai raksturīgas īpatnības. Stāsts ir koncentrēti īss un pilnīgi brīvs 110 retorisma, fabula maksimāli vienkārša un saistoša, stāstījums gandrīz lakonisks, dinamisks, ar spraigiem dialogiem. Notikumu norisē komiskais organiski savijas ar traģisko. Viens no rakstnieka iemīļotākajiem tēlošanas paņēmieniem ir mākslinieciskais kontrasts, kas pamatā ari šim stāstam. Hašeks prot ar dažiem skopiem vilcieniem izcelt pašu raksturīgāko, hiperbolizētā tēlojumā spilgti atsegt nejēdzības, kas valda tā laika sabiedrībā. Autors ar bezgala rūgtu sarkasmu parādījis augstākās sabiedrības pārstāvjus, augstdzimušos dīkdieņus, kuri «humāni» izturas pret sivēnu, tai pašā laikā bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem ļaudami aiziet bojā kalpotāja bērnam.

Tāds pats rūgts sarkasms skan īsajā stāstā «Kalpones Annas jubileja» (1908), kas tāpat veidots uz kontrasta pamatiem. Autora nenoliedzamās simpātijas ir darba cilvēku pusē. Ar sašutumu viņš rāda, kāds atalgojums tiek vecajai Annai, kas piecdesmit gadu lūgusi dievu un vaiga sviedros vergojusi saviem saimniekiem.

Kā šajā, lā arī daudzos cilos slāslos Hašeks asi vēršas pret augstāko šķiru filantropiju, savu nicināšanu un nosodījumu izpaužot gan smalkā ironijā, gan nežēlīgā groteskā.

Hašeka satīra vienmēr asa un izdoma atjautīga, kad viņš attēlo birokrātiskā valsts aparāta nejēdzību un tā ierēdņu stulbumu. Viņš parāda, kā likuma kalpi spēj nonākt pat līdz tik absurdai galējībai, ka policijas darbinieks mēģina atdzīvināt liķi ar nogrieztu galvu, jo tā to prasa noteikumi («Slepkavas meklēšana», 1909).

Tikpat nesaudzīgs Hašeks ir pret reakcionāro buržuāziju un aprobežotajiem mietpilsoņiem — monarhijas tiešajiem un netiešajiem balstiem. Lakoniski izceļot galvenās pazīmes, viņš trāpīgi raksturo šos uzticamos pavalstniekus, parādot to šauro garīgo apvārsni.

Hašeks neaizmirst ar savu satīru šaustīt arī «godājamos» pilsoņus. Aiz šķietamiem jokiem skan barga kritika par šo aprindu izkurtējušo morāli. Cik dziļi jau jābūt kritušiem, ja izlutināta, melīgas romantikas kāra jaunava vīlusies noraida līgavaini par to, ka viņš nav slepkava, bet parasts mirstīgais («Dzīves gājums»; 1900), vai arī, ja alpīnists sagādā reklāmas kāram uzņēmējam vilšanos ar to, ka nav gājis bojā («Uzkāpšana Mozerna smailē»; 1907), utt.

Sevišķa nozīme Hašeka stāstos ir tēmai par garīdzniekiem. Hašeks, kurš iepazinis reliģiju jau bērnībā (tēvs bija fanātiski reliģiozs, pats rakstnieks bērnībā pelnījis naudu, palīdzēdams baznīcā), savos stāstos parāda, ka reliģija ir līdzeklis pastāvošās iekārtas atbalstīšanai un cilvēku apziņas notrulināšanai. Plašā galerijā lasitaja priekšā defilē visvisādi krāpnieki, blēži un liekuļi garīdznieka tērpā — pretīgi savā niecībā un smieklīgi savā augstprātībā. Tic visi veidoti reālistiski, ir pārliecinoši un spilgti. Nežēlīgā pēršana bērnu patversmē notiek pestītāja vārdā, skolotājs Horačcks («Ticības mācību stundā»; 1914) un viņam līdzīgie ar sadistisku baudu «ieper» saviem audzēkņiem reliģisko morāli. Ar konkrētu noluku autors vairākos stāstos par reliģiju mūs aizved pagātnē. Tā kļūst skaidrāk redzams reliģisko leģendu un tradīciju vidus- laicīgi barbariskais raksturs. Dzēlīgajā parodijā par baznīcas brīnum- stāstiem «Svētā Ildefonsas Martina ausis» (1911) atklājas, kādos komerciālos aprēķinos baznīca radījusi svētos. Asprātīgi reliģijas temats risināts stāstā «Notikums Cagankurcnā» (1911). Izpratuši misionāru pārākumu prasmē krāpt cilvēkus un dzīvot uz citu rēķina, laupītāji labprāt pārņem viņu pieredzi un sekmīgi saskaņo laupīšanu ar savu skolotāju mācībām. Lieliski veidotā dialogā lasītājs dzird, kā dievbijīgais vēlētājs pārdod savu balsi, kaulēdamies par katru grasi («Nelokāmais katolis Saflera tēvs vēlēšanu dienā»; 1911). Ļoti jautrs ir pamflets «Par katoļu presi» (1908), kuras demagoģiskā aģitācija ir «septiņus gadus veca bērna līmenī». Hašeka izdoma asprātībā nepārspējama, kad viņš, it kā vēlēdamies parādīt muļķību oriģinālā, dod vārdu pašiem aģitatoriem.

Autors vienmēr atbalsta tos, kas uzstājas pret netaisnībām, vienalga, kas tie lādi būtu un kādos apstākļos tas notiktu. Tāpēc stāsts «Arestanta Seibas dumpis» (1908) šķiet loģisks un pamatots, jo Seiba ar visām tiesībām prasa, lai par papildu pakalpojumiem viņam būtu papildu atalgojums. Stāsta satīriskā īpatnība ir tā, ka šinī gadījumā cietums atgādina buržuāzisku valsti miniatūrā. Priekšniecība cenšas savus padotos izkalpināt, mēģinot iebiedēt viņus ar draudiem, ietekmēt ar laipniem lūgumiem vai ar parastajiem trumpjiem — reliģiskiem argumentiem. Taču, kad tas viss nelīdz, tā spiesta piekāpties, jo iztikt bez vienkāršajiem cilvēkiem priekšniecība nespēj. Seibas cīņa iegūst cietuma sienās «sabiedrisku nozīmi».

Hašeka stāstu mākslinieciskās izteiksmes formas visai daudzpusīgas, taču viņa satīra pašos pamatos vienmēr reālistiska. Nereti rakstnieks savas ieceres īstenošanai izmanto čehu folkloras tradīcijas. Hašeks ticēja brīvai, laimīgai cilvēku sabiedrībai ar neierobežotām attīstības iespējām, sabiedrībai bez ekspluatatoriem («Dīvainie grāfa Iludrimudridesa piedzīvojumi»; 1912). Lai maldinātu cenzūru, rakstniekam šim stāstam, tāpat kā citiem, bieži vien bija nepieciešams izmantot pasakas formu.

Pēc kara atgriezies dzimtenē, Hašeks jutās rūgti vīlies, redzot, ka maz kas bija mainījies. Pie varas atradās lielāko tiesu tie paši, kas agrāk bija atbalstījuši Austroungārijas monarhiju. Buržuāziskajā Ceho- slovakijā valdīja tirgoņu un avantūrismn gars. Taču Hašekam Krievijā pavadītie gadi nebija pagājuši velti. Kad 1921. gadā nodibinājās Ccbo- slovakijas komunistiskā partija, rakstnieks ciešā sadarbībā ar tās cenlrālo orgānu «Rude Prāvo» un citām progresīvām avīzēm publicē daudzus apcerējumus, feļetonus un satīriskus stāstus, kuros vēršas pret Oeho- slovakijas varasvīriem un viņu balstiem. Viņš ironiski izliekas atzīstam buržuāzijas uzvedības normas par prātīgām un negrozāmām un ar saviem padomiem it kā cenšas saskaņot tās ar buržuāzijas liekulīgo morāles kodeksu. Sādā garā viņš pamāca: «Nav pieļaujams atklāti piedāvāt ierēdņiem papirosus vai cigārus. Tas ir pretdabiski. Dot kukuli ierēdņiem vajag ārkārtīgi smalkjūtīgi» (feļetons-parodija «Kā uzvesties mājās, uz ielas utt.»). Feļetona nobeigums ir kodīgs izsmiekls par liekulīgo buržuāzijas audzināšanas sistēmu: «… Ieteicu ievietot manu rakstu skolu mācību grāmatās.»

Arī mūsdienās ar laikmetīgu asumu skan pamflets «Atbruņošanās konference» — rakstnieka atsaukšanās uz 1921. g. konferenci Vašingtonā, kur imperiālistisko valstu pārstāvji, sludinot nepieciešamību ierobežot bruņošanos, īstenībā bija vienojušies par jauniem noteikumiem bruņošanās sacensībā.

Tas bija viens no Hašeka pēdējiem politiskajiem pamfletiem.

Pilnīgi saprotams, kāpēc čellu buržuāzija savu nacionālo rakstnieku negribēja atzīt. Ta taču bija viņa nežēlīgās satīras objekts. Toties mūsdienu Cehoslovakijā, kur īstenojušies rakstnieka dzīves mērķi, viņš ieņem čehu tautas slavenāko dēlu goda sarakstā to vietu, kādu pelnījis kā īsts tautas rakstnieks un cīnītājs. Hašeka mantojuma nozīmi mūsdienās vislabāk raksturojusi avīze «Rude Prāvo», kad 1953. gadā jaunā Cehoslovakija atzīmēja izcilā rakstnieka 70. dzimšanas dienu: «Mums nepieciešami jauni Hašeki, kas ar satīras un humora ieročiem cīnītos pret visām kapitālisma paliekām, kādas pie mums vēl sastopamas.»

M. S m u l o v i č s

SATURS

Autora priekšvārds…………………………………………………………….. 5

Trīs vīri ar haizivi………………………………………………………………. 1

Sādžā pie Rabas upes………………………………………………………… 15

Šķiru starpība………………………………………………………………….. 26

Sivēna Ksavera dzīves stāsts……………………………………………….. 30

Babama arheoloģiskie atklājumi………………………………………….. 35

Uzkāpšana Mozerna smailē…………………………………………………. 44

Kā mēs ar ticības mācību skolotāju gribējām kristīt Āfrikas nēģerēnus 52

Mīklains gadījums ar pieminekli………………………………………….. 57

Profesors Zihers dodas pēc mamuta . . …………………………………. 59

Stāsts par čigāniem………………………………………………………

Zagļa Šeibas dēka…………………………………………………………….. 79

Pārtikas nodevu iekasētāja Hoholkas kunga romāns . . 87

Solījums…………………………………………………………………………. 92

Skaistā Zoška un Začaljanas ielejas lācis……………………………….. 97

Mīla Muras upes ielejā…………………………………………………….. 105

Gļēvulis………………………………………………………………………… 115

Slepkavas meklēšana……………………………………………………… 121

Kalpones Annas jubileja…………………………………………………… 126

Finansu krīze…………………………………………………………………. 130

Kā pie mums varīja kartupeļu viru trūcīgiem bērniem . 134

Ziemsvētku vakars patversmē……………………………………………. 139

Pasaka par kāda godīga ministra traģisko galu . . . . 143

Agrārieša Kolodeja ugunsdzēsības ierīce………………………………. 1 17

Psihiatriska mīkla………………………………………………………….. l.r >0

Sabiedriska cilvēka likstas…………………………………………………. 156

Derīgi padomi…………………………………………………………………. 162

Kas īsti jādara kārtīgam pilsonim?………………………………………. 168

Ticības mācību stundā………………………………………………………. 171

Dieva godība………………………………………………………………….. 175

Kur pavadīt vasaru?…………………………………………………………. 179

Labdarība………………………………………………………………………. 183

Vecāku un bērnu savstarpējās attieksmes…………………………….. 187

Kinoloģijas institūta sākums un gals…………………………………… 194

Kā uzvesties mājās, uz ielas utt………………………………………….. 205

Bārabērns un viņa noslēpumainā māte………………………………… 212

Glābts………………………………………………………………………….. 220'

Notikums Cagankurenā……………………………………………………. 225

Katastrofa raktuvēs…………………………………………………………. 230

Ielas loterijas upuris………………………………………………………… 235

Dīvainie grāfa Hudrimudridesa piedzīvojumi…………………………. 241

Dzīves gājums………………………………………………………………… 247

Vācu astronomi………………………………………………………………. 254

Kā Jong Sengs kļuva par kristīgo………………………………………… 259

Dzīvības akmens……………………………………………………………… 266

Arestanta Seibas dumpis…………………………………………………… 271

Iedvesmojošs paraugs……………………………………………………….. 285

Pa noziedznieka pēdām…………………………………………………….. 289

Detektīvu skola………………………………………………………………. 299

Pie valodu pētnieka…………………………………………………………. 306

Lasītājs…………………………………………………………………………. 312

Kaja Antonija Trosula liktenis…………………………………………… 316

Kaubles kunga ziedojums vietējiem trūcīgajiem …. 321

Literāta ērkšķu ceļš…………………………………………………………. 326

Par katoļu presi………………………………………………………………. 332

Kas notiek, ja cilvēks izstājas no draudzes…………………………….. 336

Sociālā poēzija………………………………………………………………… 340

Atbruņošanās konference …………………………………………………. 345

Nelokāmais katolis Saflera tēvs vēlēšanu dienā . . . 351

Pirms otrā vēlēšanu gājiena Višehradā………………………………… 355

Kad mums ievajadzējās drednautu………………………………………. 359

Safraneka mantojums………………………………………………………. 361

Svētā lldefonsas Martina ausis…………………………………………… 366

Pēcvārds. M. Smulovics……………………………………………………. 379

J. Hašeks

SABIEDRISKA CILVĒKA LIKSTAS

Redaktore V. Lāce. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore 12. Kirule. Korektore V. Fridiih- sonc. Nodota salikšanai 19G3. g. 25. maijā. Parakstīta iespiešanai 1963. g. 14. augustā. Papīra formāts 70Xi08 ,',1 2. 12.25 fiz. Iespiedi.; 20.91 uzsk. iespiedi.; 16,95 izdevu. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 95 kap. I.atvijas Valsts izdevniecība Rīga. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. I6809-D2243. Iespiesta Latvijas PSR Kullūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Riga, Ļeņina ielā 137(139. Pašūt. Nr. 514. A(Cehosl).

1 Policisti (unļ;.).

1 Sakiet man, pilis, kādas ir nepieciešamās aizjūga īpašības?

1 Aizjūga teorija. 11i!

1 Prāgas policijas priekšnieks pirms pasaules kara.

Proskripcijās — ārpus likuma izsludināto personu saraksti.

1 Antons Kauble, augsti godātais kungs, Antons Kauble ar leijerkasti, trūcīgo tēvs! (Vāc.)

1 Ferers (1839 — 1909) — spāniešu pedagogs, aktīvs cīnītājs prel baznīcas varu, piedalījies starptautiskajā «Brīvās domas» (buržuāziska ateistiska organizācija) kongresā I'rāgā; nepatiesi apvainots par pret- valstiskas sacelšanās organizēšanu Barselonā un sodīts ar nāvi.

1 Begardisms — XIII gs. radies ticības virziens, kas noliedza laicīgo un baznīcas varu un sludināja mantas kopību. Katoļu baznīca un valsts vara begardus nežēlīgi vajāja.

[1] s e k e j i — ungāru cilts, kas senatnē sastādīja ungāru kara|u robežapsardzības karaspēku (šcil un turpmāk — tulkotājas paskaidrojumi ).

[2] austroungārijā ievāca sevišķas nodevas par daudzām patērētāju iegādātām uzturvielām, kā arī par produktiem, ko ieveda no laukiem tā saucamajās slēgtajās pilsētās, kā Viuē, t'rāgā, Brno u. c.

[3] izvēloties aizjūglietas, jāievēro divi galvenie momenti: a) cik pa rocīgi ar tam var rīkoties, b) cik ērtas tās ir zirgiem.

[4] apiešanas manevrs.

[5] agrarieši — reakcionāra lauksaimnieku partija buržuāziskajā Cehoslovakijā.

[6] kaujā starp čelliem un krustnešiem 1620. gadā pie Baltā kalna čehi cieta sakāvi.

[7] u m b r i j a — senās romas province.

[8] s t a (i i j a — seno romiešu garuma vienība, vienlīdzīga 185 metriem.

'marta i d a s — 15. marts.

[10] korlona — pilsēta senajā Romā.

[11] pravietis elija bijis plikpauris, un bērni viņu ķircinājuši. Par sodu viņš uzsūtījis tiem lāčus, kuri nerātņus saplosījuši.

[12] bartošeks (1877 — 1954) — progresīvs sabiedrisks darbinieks, «Brīvās domas» dibinātājs, vēlāk Cehoslovakijas kompartijas biedrs.

Mis liks (1877) — pirmais «Brīvās domas» priekšsēdētājs, organizācijas periodisko izdevumu redaktors.

Boučeks (1869 — 1910) — aktīvs «Brīvās domas» kustības dalībnieks.

Pelants (1874—1925) — žurnālists, aktīvs «Brīvās domas» kustības dalībnieks, pēc 1918. g. sāka strādāt reakcionārajā avīzē «Vcčcr».

[13] cebu nacionālais sveiciens ar nozīmi «labu veiksmi, visu labu» uti. Austroungārijas monarhijas laikā «labais tonis» prasīja sveicināt vācu valodā.

[14] j a li n Ј e b i — pilsoniski liberāla partija, vēlāk sadalījās vairākās pilsoniskās partijās — agrariešos, tautas sociālistos li. c.

[15] a 1 b i c š i (no Albī pilsētas Francijā) — pret katoļiem karojošas sektas locekļi.

Content

Hašeks Jaroslavs Sabiedriska cilvēka likstas

AUTORA PRIEKŠVĀRDS

trīs viri ar haizivi

Sādžā pie Rabas upes

Šķiru starpība

Sivēna Ksavera dzīves stāsts

Babama arheoloģiskie atklajumi

Uzkapšana Mozerna smaile

KĀ mes ar ticības macibu skolotāju gribējām kristīt āfrikas nēģerēnus

Mīklains gadījums ar pieminekli

Profesors Zihers dodas pēc mamuta

Stāsts par Čigāniem

Zagļa šeibas dēka

Pārtikas nodevu iekasetāja Hoholkas kunga romāns

Solījums

Skaistā Zoška un Zacaljanas ielejas lācis

Mīla Muras upes ieleja

Gļēvulis

Slepkavas meklēšana

Kalpones Annas jubileja

Finansu krīze

Kā pie mums vārīja kartupeļu viru trūcīgiem bērniem

Ziemsvetku vakars patversmē

Pasaka par kāda godīga ministra traģisko galu

Agrārieša Kolodeja ugunsdzēsības ierīce

Psihiatriska mikla

Sabiedriska cilvēka likstas

DERĪGI PADOMI

KAS ĪSTI JADARA KĀRTĪGĀM PILSONIM?

TICĪBAS MĀCĪBU STUNDA

DIEVA GODĪBA

KUR PAVADĪT VASARU?

LABDARĪBA

VECĀKU UN BERNU SAVSTARPĒJAS ATTIEKSMES

KINOLOĢIJAS INSTITŪTA SAKUMS UN GALS

KĀ UZVESTIES MĀJĀS, UZ IELAS, IESTĀDĒS, VEIKALOS, TEĀTROS, LIDMAŠĪNĀS UN FUTBOLA SACĪKSTĒS

BĀRABĒRNS UN VIŅA NOSLĒPUMAINĀ MĀTE

GLĀBTS

NOTIKUMS ČAGANKURENĀ

Katastrofa raktuvēs

IELAS LOTERIJAS UPURIS

DĪVAINIE GRĀFA HUDRIMUDRIDESA PIEDZĪVOJUMI

DZĪVES gājums

VĀCU ASTRONOMI

Kā Jong Sengs kļuva par kristīgo

dzīvības akmens

arestanta Šeibas dumpis

Iedvesmojošs paraugs

Pa noziedznieka pēdām

Detektīvu skola

PIE VALODU PĒTNIEKA

Lasītājs

KAJA ANTONIJA TKOSULA LIKTENIS

KAUBLES KUNGA ZIEDOJUMS VIETĒJIEM TRŪCĪGAJIEM

LITERĀTĀ ĒRKŠĶU CEĻŠ

PAR KATOĻU PRESI

KAS NOTIEK, JA CILVĒKS IZSTĀJĀS NO DRAUDZES

SOCIĀLĀ POĒZIJA

ATBRUŅOŠANĀS KONFERENCE

NELOKĀMAIS KATOLIS ŠAFLERA TĒVS VĒLĒŠANU DIENĀ

PIRMS OTRA VĒLĒŠANU GĀJIENA VIŠEHRADĀ

KAD MUMS IEVAJADZĒJĀS DREDNAUTU

ŠAFRANEKA MANTOJUMS

SVĒTA ILDEFONSAS MARTINA AUSIS

PAR AUTORU

SATURS