Hakslijs Oldess

Sala

Oldess Hakslijs

Sala

1

—   Uzmanību! — iesaucās kāda balss, un tas izskanēja, it kā pēkšņi būtu sākusi runāt oboja. — Uzmanību, — tā vienmuļi atkārtoja tai pašā augstajā, nazālajā tonī, — uzmanību!

Kā līķis gulēdams trūdošajās lapās — sapinkātiem matiem, atbaidoši notrieptu seju, saplēstu un dubļainu apģērbu —, Vils Fārnebijs satrūkās un pamodās. Mollija viņu saukusi. Laiks celties. Laiks ģērbties. Nedrīkst nokavēt darbu.

—   Paldies, dārgāl — viņš nomurmināja un piecēlāssēdus. Labajā ceļgalā iedūra asa sāpe, kas atbalsojās mugurā, rokās, pierē.

—   Uzmanību! — balss nemitīgi atkārtoja, nemainot toni. Atspiedies uz elkoņa, Vils palūkojās apkārt un apjucis ieraudzīja nevis savas Londonas guļamistabas pelēkās tapetes un dzeltenos aizkarus, bet meža klajumu, garas ēnas un agra rīta gaismu laužamies caur kokiem.

Uzmanību?

Kāpēc,viņa teica «uzmanību»?

—   Uzmanību! Uzmanību! — balss atkārtoja vēl un vēl — tik dīvaini, tik bezjēdzīgi.

—   Mollij? — Vils iejautājās. — Mollij?

Šķita, ka šis vārds atver smadzenēs kādu logu. Pēkšņi pakrūtē ieplūda līdz riebumam pazīstamā vainas apziņa, un Vils saoda formaldehīda smaku, ieraudzīja mazo, ņipro māsiņu, kura steidzās viņam pa priekšu zaļi krāsotajā koridorā, izdzirda meitenes iestīvinātā virssvārka čaukstoņu. «Piecdesmit piektā,» viņa teica un atvēra baltās durvis. Vils iegāja iekšā, un tur augstā, baltā gultā gulēja Mollija. Mollija ar pārsējiem klātu pusi sejas un muti, pavērtu kā ala. «Mollij,» viņš bija saucis, «Mollij …»

Balss viņam bija aizlūzusi, viņš bija sācis raudāt un žēli luglies. Atbildes nebija. Pa vaļējo muti plūda tikai skaļa, saraustīta un ātra elpa. «Dārgā, dārgā…» Pēkšņi plauksta, ko viņš turēja, uz mirkli atdzīvojās. Tad atkal sastinga.

«Tas esmu es, Vils,» viņš teica.

Pirksti vēlreiz sakustējās. Lēnām, ar acīm redzamu milzīgu piepūli tie īsu brīdi saspieda viņa plaukstu un atkal nedzīvi atslāba.

— Uzmanību! — sauca nedabiskā balss. — Uzmanību!

Tas bija tikai nelaimes gadījums, viņš steidzās sev iegalvot. Ceļš bija slapjš, mašīna pārslīdējusi pāri baltajai līnijai. Tā gadījās ļoti bieži. Avīzes bija pilnas ziņu par šādiem negadījumiem, viņš pats desmitiem tādu bija aprakstījis. «Māte un bērni gājuši bojā autokatastrofā…» Taču šoreiz tas nebija svarīgi. Svarīgi bija tas, ka uz Mollijas jautājumu, vai tās ir beigas, viņš bija atbildējis — jā; svarīgi tas, ka nepilnu stundu pēc šīs pēdējās, apkaunojošās sarunas, kad Mollija bija izgājusi lietū, viņa tagad bija slimnīcā, tuvu nāvei.

'Viņš nebija paskatījies uz Molliju, kad viņa pagriezās, lai dotos projām, nebija uzdrīkstējies to darīt. Vēl viens skatiens uz šo bālo, ciešanu pārņemto seju — un viņš nebūtu izturējis. Piecēlusies no krēsla, Mollija bija lēnām gājusi pāri istabai, lēnām gājusi prom no viņa dzīves. Vai nevajadzēja saukt viņu atpakaļ, lūgt piedošanu, teikt, ka viņš vēl aizvien mīl? Vai viņš vispār bija Molliju mīlējis?

Jau simto reizi runājošā oboja aicināja viņu būt uzmanīgam.

Jā, vai viņš vispār bija Molliju īsti mīlējis?

«Uz redzēšanos, Vil!» Atmiņā vēl skanēja viņas, durvīs stāvot, čukstus teiktie vārdi. Turklāt tā bija viņa, kas teica tos — čukstus, no visas sirds. «Es vēl arvien tevi mīlu, Vil, — par spīti visam.»

Pēc mirkļa dzīvokļa durvis gandrīz bez skaņas aizvērās. Spalgs mēlītes klikšķis — un Mollijas vairs nebija.

Vils bija pielēcis kājās, meties pie ārdurvīm, atvēris tās un klausījies soļos, kas pamazām izgaisa kāpnēs. Gaisā līdzīgi rēgam pirmajos gaiļos lēnām plīvoja tikko jaušama pazīstama smarža. Viņš aizvēra durvis, atgriezās pelekdzeltenajā guļamistabā un paraudzījās ārā pa logu. Pagāja dažas sekundes, tad viņš redzēja, ka Mollija šķērso ielu un iekāpj mašīnā. Dzirdēja, kā griezīgi iekaucās starteris — vienreiz, otrreiz, pēc tam — kā ierēcās motors. Varbūt vajadzēja atvērt logu? «Pagaidi, Mollij, pagaidi!» iztēlē viņš dzirdēja sevi kliedzam. Logs palika neatvērts; mašīna sāka braukt, nogriezās gar stūri, un iela palika tukša. Par vēlu. Paldies Dievam, par vēlu! sauca kāda rupja, ņirdzīga balss. Jā, paldies Dievam! Tomēr kaut kur pakrūtē gruzda vainas apziņa. Vainas apziņa, sirdsapziņas pārmetumi… bet cauri tam visam varēja just pretīgu līksmi. Kāds — rupjš, neķītrs un brutāls, kāds galīgi svešs un riebīgs, kurš tomēr bija viņš pats, — ar prieku domāja, ka nu nekas vairs netraucēs iegūt to, ko bija vēlējies. Un tas, ko viņš vēlējās, bija cita smarža, citas — jaunākas miesas siltums un tvirtums. «Uzmanību!» sauca oboja. Tomēr — uzmanību! Uzmanību Bebas muskusa smaržas piestrāvotajai guļamistabai ar tās zemeņsārto alkovu un diviem logiem ar skatu uz Ceringkrosas. ielu; tajos no pretējā nama jumta caurām naktīm mirkšķinādama vērās milzīga «Portera džina» reklāma. Džins tumšsarkanā krāsā — un uz desmit sekundēm alkovs bija šķīstā sirds, uz desmit brīnumainām sekundēm pietvīkusī seja tieši pretī viņējai laistījās kā eņģelim, it kā to būtu pārvērtusi iekšēja mīlas kvēle. Tad visu līdz nepazīšanai pārveidoja tumsa.

Viens, divi, trīs, četri… Ak, Dievs, dod, lai tā turpinātos mūžīgi! Taču precīzi pie skaitļa desmit elektriskais pulkstenis ieslēdza nākamo atklāsmi — nāves, elles šausmu atklāsmi, jo gaisma šoreiz bija zaļa, un uz desmit riebīgām sekundēm Bebas sārtais alkovs pārvērtāsdubļu paltī, bet pati Beba gultā kļuva zaļgana — līķis,, kas raustās pēcnāves krampjos. Kad «Portera džins» iemirdzējās zaļā gaismā, bija grūti aizmirst visu notikušo un to, kas tu patiesībā esi. Vienīgā izeja bija — cieši aizvērt acis un, ja to varēja izdarīt, mesties arvien dziļāk tai otrā — juteklības pasaulē, mesties ar visu spēku, mesties tīšuprāt tai atsvešinātajā neprātā, kas nabaga Mollij ai — Mollij ai («'Uzmanību!»), ievīstītai pārsējos, Mollijai Haigetas miklajā kapā (un tieši Haigetas dēļ nācās aizvērt acis ikreiz, kad zaļā gaisma Bebas kailo ķermeni pārvērta par līķi) — bija vienmēr palicis pilnīgi svešs. Un ne tikai Mollijai. Aizvērto acu priekšā Vils redzēja māti, bālu kā kameju, viņas ciešanu apgaroto seju, viņas rokas, ko līdz nepazīšanai bija izkropļojis artrīts. Aiz mātes braucamkrēsla stāvēja viņa māsa Moda, kura jau bija sākusi pieņemties svarā un drebēja kā teļa galerts visu io jūtu dēļ, kam nebija lemts izpausties nesavtīgā mīlestībā.

«Kā tu to varēji, Vil?»

«Tiešām, kā tu to varēji?» Moda asarām acīs atkārtoja savā trīsošajā kontraltā.

Atbildes nebija. Nebija atbildes, kuru varētu izteikt vārdos viņu klātbūtnē, kuru — izteiktu — varētu saprast šīs abas mocekles — māte savā nelaimīgajā laulībā, meita savā bērna godbijībā pret vecākiem. Atbildes nebija, jo paskaidrot to varēja tikai visneķītrākās zinātniskās objektivitātes, visnepieļaujamākās atklātības valodā. Kā viņš bija varējis to izdarīt? Viņš bija varējis, jo visi patiesie iemesli spieda viņu to darīt, tāpēc ka … jā, tāpēc ka Bebai piemita dažas fiziskas īpatnības, kuru nebija Mollijai, un dažos īpašos brīžos viņa uzvedās tā, kā Mollijai šķistu galīgi neiedomājami.

Jau ilgāku laika sprīdi bija valdījis klusums, bet nu pēkšņi dīvainā balss atsāka veco dziesmu:

—   Uzmanību! Uzmanību!

Uzmanību Mollijai, uzmanību Modai un mātei, uzmanību Bebai! Negaidot no neskaidrības un apjukuma miglas iznira citas atmiņas. Bebas zemeņsārtais alkovs bija devis pajumti jaunam viesim, un guļvietas saimnieces ķermenis ekstāzē drebēja no viņa glāstiem. Vainas apziņai pakrūtē pievienojās sirdssāpes un kakla spazmas.

—   Uzmanību!

Balss bija tuvojusies un nu sauca labajā pusē kaut kur no augšas. Vils pagrieza galvu, pūlējās piecelties sēdus, lai labāk varētu saskatīt, bet roka, uz kuras viņš balstījās, neizturēja un viņš atkrita atpakaļ lapās. Tā viņš tur gulēja, pārāk noguris, lai atcerētos pagātni, un caur puspievērtajiem plakstiem ilgu laiku vērās nepazīstamajā pasaulē visapkārt. Kur viņš atrodas, un kāds vējš viņu te atpūtis? Taču tas arī nebija svarīgi. Šai brīdī nekam vairs nebija nozīmes, vienīgi šīm sāpēm, šim visu nomācošajam vājumam. Un tomēr — gluži vienkārši zinātniskas intereses pēc…

5im kokam, piemēram, zem kura viņš pašlaik gulēja, šai kolonnai ar pelēku mizu un saules zaķīšu izraibinātu zaru velvi tur augšā pēc visiem likumiem vajadzēja būt dižskābardim. Bet tādā gadījumā — un Vils apbrīnoja sevi par spēju tik skaidri, loģiski spriest —, bet tādā gadījumā lapām nav tiesību būt tik acīm redzami mūžzaļām. Un kāpēc dižskābarža saknēm būtu jāmet tādas cilpas virs zemes? Un šie bezjēdzīgie koka kruķi, kā tie iederas šai ainā? Viļam pēkšņi ienāca prātā sava mīļākā dzejoļa sliktākā rinda: «Tu jautā, kurš gan atbalstīs šais manam prātam grūtās dienās?» Atbilde: sastingusi ektoplazma, agrīnais Dali. Tā noteikti nepieļāva domu par Cilternu apgabaliem*. Tāpat arī tauriņi, kas lidinājās sviestainajā saules gaismā. Kādēļ tie bija tik neticami debeszili vai samtaini melni, tik dīvainiem rakstiem un raibumiem? Purpura pilieni uz kastaņbrūna; ar sudraba putekļiem pārkaisīts smaragds, topāzs, safīrs.

—   Uzmanību!

—   Kas tur ir? — Vils Fārnebijs iesaucās, kā viņam likās, skaļā un iespaidīgā balsī — īstenībā pār lūpām pārvēlās tikai vājš, drebelīgs gārdziens.

Iestājās dziļš un, šķiet, pat draudošs klusums. No dobuma starp diviem neparastā koka balstiem uz īsu brīdi parādījās milzīgs simtkājis un, sakustinājis savu sarkano kāju pulku, steidzīgi pazuda citā ķērpjiem klātās ektoplazmas spraugā.

—   Kas tur ir? — Vils iegārdzās vēlreiz.

Pa kreisi no viņa krūmos kaut kas sakustējās, un no tiem pēkšņi kā dzeguze no bērnistabas pulksteņa izlidoja melns putns kovārņa lielumā — tikai tas, bez šaubām, nebija kovārnis. Savicinājis spārnus ar baltajiem galiem, tas šāvās pāri klajumam un nometās uz neliela kociņa apakšējā zara nepilnas divdesmit pēdas no vietas, kur gulēja Vils. Putna knābis bija oranžs, zem katras acs pa kailam, dzeltenam plankumam, galvas sānus un cekulu līdzīgi biezai, gaļīgai parūkai sedza kanārijdzeltena sekste. Putns piešķieba galvu un paskatījās gulošajā vispirms ar labo, tad ar kreiso aci. Pēc tam pavēra oranžo knābi, nosvilpoja pentatonikas toņkārtā īsu melodiju desmit vai divpadsmit nošu garumā, tad it kā nožagojās un visbeidzot, kā izdziedādams «do, do, sol, do», noskaitīja: — Te un tagad, te un tagad!

Sie vārdi nospieda sprūdu, un pēkšņi Vils atcerējās itin visu. Šī bija Pala, aizliegtā sala, vieta, ko neviens žurnālists nekad nebija apmeklējis. Un pašreiz ir jābūt nākamajam rītam pēc tās pēcpusdienas, kad viņš izdarīja lielu muļķību, viens burādams ārpus Rendaglobo ostas. Viņš atcerējās visu — balto buru, ko vējš bija izliecis kā milzu magnolijās ziedlapu, ūdeni, kas guldzēja aiz jahtas pakaļr gala, dirnantvizmu katra viļņa galotnē un grumbainās nefrītzaļās ieplakas starp tām. Un austrumos, jūras šauruma otrā pusē — kas par mākoņiem, kas par brīnumainam pienbaltām skulptūrām virs Paļas vulkāniem! Sēdēdams pie jahtas stūres, viņš bija pieķēris sevi, ka — lai cik tas liktos neiespējami — ir nepārprotami laimīgs. _

«Treji, treji tiecas pēc balvas,» viņš bija skandējis vējā.

«Divi, divi pēc zēniem liliju baltiem, kas ietērpti zaļā, ai! Viens ir viens un pilnīgi viens …»

Jā, pilnīgi viens. Pilnīgi viens šai zaļajā smaragda jūrā. «Un tā būs līdz mūžībai.»

Pēc tam notika tas, no kā viņu bija brīdinājuši daudzi pieredzējuši burātāji. Nez no kurienes atdrāzās mežonīga vētra — negaidīts, bezjēdzīgi trakojošs vējš, lietus un viļņi…

— Te un tagad! — skaitīja putns. — Te un tagad!

Visneparastākais, kad viņš tā pārdomāja, bija tas, ka viņš atradās šeit, zem šiem kokiem, nevis gulēja Paļas jūras šauruma dibenā vai, vēl ļaunāk, sašķaidīts pret piekrastes klintīm. Jo pat pēc tam, kad brīnumainā kārtā bija laimējies izvadīt grimstošo jahtu cauri rifiem un piestāt pie vienīgās smilšu strēles šai jūdzēm garajā, klinšainajā krastā, — arī tad viss vēl nebija galā. Augstu virs galvas slējās klintis, bet nelielā līča vienā malā tās šķēla aiza, pa to lejup traucās mazs strautiņš, veidodams savā ceļā ūdenskritumu kaskādi, virs kuras karājās viegla dūmaka; starp pelēkajām kaļķakmens sienām zaļoja pa kādam kokam un krūmam. Uzkāpt seši vai septiņi simti pēdu augstajās klintīs — turklāt vēl tenisa kurpēm kājās, kad viss no mitruma kļuvis slidens! Ak Dievs! Un vēl čūskas … Viena tāda melna aizlocījās pa zaru, kurā turēdamies viņš vilkās augšup. Vēl pēc brīža milzīgs, zaļš rāpulis paslēja galvu virs izciļņa, uz kura viņš jau grasījās likt kāju. Vienām šausmām nu sekoja citas, nesalīdzināmi lielākas. Ieraugot šo čūsku, viņš satrūkās, rāva kāju atpakaļ un nepārdomātās kustības dēļ zaudēja līdzsvaru. Mirkli, kas šķita kā vesela mūžība, viņš svārstījās uz kraujas malas tai drausmīgajā apziņā, ka tās ir beigas, tad krita. Nāve, nāve, nāve… Tad, izdzirdis brīkšķi, atjēdzās un atklāja, ka ir cieši iekrampējies sīka kociņa zaros, saskrāpētu seju, sadauzītu un asiņojošu labo celi, tomēr dzīvs. Ciezdams nežēlīgas mokas, viņš atsāka ceļu augšup. Lai arī sasistais celis drausmīgi sāpēja, viņš turpināja kāpt. Izvēles nebija. Turklāt vēl sāka krēslot. Beidzot viņš rāpās jau gandrīz pilnīgā tumsā, rāpās, ticības un Ina izmisuma dzīts.

— Te un tagad! — sauca putns.

Taču Vils Fārnebijs nebija ne te, ne tagad. Viņš atradās tur, uz klints sienas, viņš bija tai baigajā kritiena brīdī. Zem muguras čabēja sausās lapas; Vils drebēja. Drebēja mežonīgi, nevaldāmi, no galvas līdz kājām.

II

Pēkšņi putns pārtrauca runāšanu un sāka spiegt. Smalka bērna balss iesaucās: — Maina!* — un piebilda vēl kaut ko Viļam nesaprotamā valodā; Sausajās lapas iečabējās soļi. Kāds satraukumā iekliedzās. Tad iestājās klusums. Vils atvēra acis un ieraudzīja divus brīnumdaiļus bērnus lūkojamies uz viņu pārsteigumā un apburoša izbīlī plaši ieplestām acīm. Mazākais no viņiem, piecus_, varbūt sešus gadus vecs puisītis, bija tērpies tikai zaļā gurnautā. Zēnam blakus, turēdama uz galvas grožu ar augļiem, stāvēja četrus vai piecus gadus vecāka meitene. Viņa valkāja garus, tumšsarkanus svārkus, kas sniedzās gandrīz līdz potītēm, bet ķermeņa augšdaļa bija kaila. Saulē meitenes āda mirdzēja rožsārtā gaiša vara krāsā. Vila skatiens klīda no viena bērna pie otra. Cik skaisti viņi bija, cik daiļi veidoti, cik neparasti eleganti! Kā divi mazi tīrasiņu dzīvnieki. Zēnam bija apaļīgs, spēcīgs .augums un eņģeļa seja. Meitene piederēja pie cita tīrasiņu dzīvnieku tipa — smalki veidota, ar nelielu, iegarenu, nopietnu sejiņu, ko ieskāva divas tumšas bizes.

Atkal atskanēja spiedzieni. Putns nemierīgi grozījās sausā koka zarā, tad, spalgi ieķērcies, pacēlās gaisā. Neatraudama skatienu no Vila sejas, meitene aicinoši pacēla roku. Brīdi plivinājies gaisā, putns notupās viņai uz pirksta un, lai noturētu līdzsvaru, strauji savicināja spārnus, tad sakļāva tos un tūlīt sāka žagoties. Vils lūkojās šajā ainā bez izbrīna. Pašlaik viss bija iespējams — viss. Pat runājošs putns, kas tup bērnam uz pirksta. Vils centās viņiem uzsmaidīt, bet lūpas vēl joprojām drebēja, un tas, kas tika domāts kā draudzības zīme, noteikti izskatījās kā atbaidoša grimase. Puisēns paslēpās māsai aiz muguras.

Putns beidza žagoties un atkārtoti izrunāja vārdu, ko Vils nesaprata. «Runa» — vai tā tas bija? Nē, «karuna». Noteikti «karuna».

Viņš pacēla drebošo roku un rādīja uz augļiem apaļajā grozā. Mango, banāni… Mutē saskrēja siekalas.

—       Esmu izsalcis, — Vils teica. Tad, juzdams, ka šajos eksotiskajos apstākļos bērni varbūt saprastu labāk, ja viņš atdarinātu muzikālajās komēdijās tēloto ķīniešu izrunu, viņš nomurmināja: — Manc stipri izsalcis.

—       Jūs gribat ēst? — meitene noprasīja skaidrā angļu valodā.

—   Jā, ēst, — Vils atkārtoja, — ēst.

—       Tiš, maina! — Viņa pakratīja roku. Iebilzdams pret šādu rīcību, putns spalgi iekliedzās un atgriezās uz nokaltušā zara. Ar dejotājas grāciju pacēlusi rokas virs galvas, meitene satvēra grozu un nolika to zemē. Tad izvēlējās banānu, nolobīja to un, svārstīdamās starp bailēm un līdzjūtību, tuvojās svešiniekam. Mazais zēns brīdinoši iesaucās savā nesaprotamajā valodā un. satvēra māsas svārkus. Brāli mierinādama, viņa apstājās drošā attālumā un sniedza augli.

—  Vai gribat? — meitene jautāja.

Vēl arvien drebēdams, Vils Fārnebijs pastiepa roku. Ļoti uzmanīgi viņa liecās uz priekšu, tad atkal sastinga un, bailīgi sarāvusies, uzmanīgi lūkojās gulošajā.

—   Ātrāk! — Vils iesaucās izmisīgā nepacietībā.

Taču meitenīte nesteidzās. Vērdamās uz roku, lai pamanītu pat visniecīgāko aizdomīgo kustību, viņa paliecās uz priekšu un piesardzīgi sniedza banānu.

—   Dieva dēļ, ātrāk! — Vils lūdzās.

—   Dieva? — meitene pēkšņi ieinteresēti atkārtoja.

—   Kura dieva? — viņa jautāja. — To ir tik daudz.

—        Sasodīts! Tā, kurš tev labāk patīk, — viņš nepacietīgi atbildēja.

—   Man īstenībā neviens nepatīk, — bērns paskaidroja.

—  Man patīk Līdzjūtīgais.

— Tad esi līdzjūtīga pret mani! — Vils lūdzās. — Dod maņ to banānu!

Meitenes sejas izteiksme pārmainījās. — Piedodiet…' — viņa teica. Piecēlusies kājās, viņa ātri pakāpās uz priekšu un iemeta banānu svešinieka drebošajā plaukstā. — Lūdzu! — Un, līdzīgi sīkam dzīvnieciņam, kas vairās no slazdiem, atlēca atpakaļ drošā attālumā.

Mazais zēns sasita plaukstas un skaļi iesmējās. Māsa pagriezās pret viņu un nesaprotamajā valodā kaut ko pateica. Puisēns, pamājis ar apaļo galvu, atsaucās: l.abs ir! — un aizrikšoja caur zilu un zaļgandzeltenu

tauriņu viļņiem, līdz nozuda klajuma pretējā pusē koku ēnās.

—        Es liku Tomam Krišnam atvest kādu palīgā, — meitene paskaidroja.

Apēdis banānu, Vils palūdza otru, tad vēl trešo. Tiklīdz izsalkums bija mazināts, viņš juta nepieciešamību apmierināt ziņkāri.

—        Kā tas var būt, ka tu tik labi runā angliski? — Vils jautāja.

—   Tāpēc ka visi runā angliski, — atbildēja meitene.

—   Visi?

—        Es gribēju teikt — tad, kad nerunā paliešu valodā. — Tā kā šis sarunas temats meiteni neinteresēja, viņa pagriezās, pamāja ar brūno rociņu un iesvilpās.

—        Te un tagad! — putns vairākas reizes iekliedzās, tad, savicinājis spārnus, uzspurdza gaisā no sausā zara un notupās meitenei uz pleca. Viņa nomizoja vēl vienu banānu, divas trešdaļas atdeva Viļam, bet pāri palikušo gabalu izbaroja mainam.

—   Vai tas ir tavs putns? — Vils jautāja.

Meitene noraidoši pakratīja galvu.

—       Mainas ir kā elektriskā gaisma, — viņa skaidroja. — Tie nepieder nevienam.

—   Kāpēc tad putns tā runā?

—        Tāpēc, ka to viņam kāds iemācījis, — bērns pacietīgi atbildēja. Taču balsī skaidri varēja saklausīt: «Ir nu gan dumjš!»

—        Bet kādēļ putnam mācīja tā runāt? Kāpēc «uzmanību»? Kāpēc «te un tagad»?

—        Nu … — Meitene meklēja īstos vārdus, ar kuriem paskaidrot šim plānprātiņam pašas par sevi saprotamas lietas. — Tieši to jau vienmēr aizmirst, vai ne tā? Aizmirst pievērst uzmanību tam, kas notiek visapkārt. Tas ir tas pats, kas nebūt ne te, ne tagad.

—   Un mainas lido apkārt, lai to atgādinātu, vai ne?

Meitene pamāja ar galvu. Tā tas, protams, bija. Iestājās

klusums.

—   Kā jūs sauc? — bērns apvaicājās.

Vils stādījās priekšā.

—   Mani sauc Mērija Sarodžini Makfeila*-.

—   Makfeila? — Tas skanēja pārāk neticami.

—   Makfeila, — viņa apstiprināja.

—        Un tavu brālīti sauc Toms Krišna? — Meitene pamāja ar galvu. — Sasper mani jods!

—   Vai jūs atlidojāt uz Palu ar lidmašīnu?

—   Es šeit nokļuvu pa jūru.

—   Pa jūru? Vai jums ir laiva?

—Bija. — Iztēlē Vils atkal skatīja milzīgos viļņus, kas gāzās pār sēklī uzskrējušās jahtas vraku, dzirdēja bangu dārdoņu. Meitenes iztaujāts, viņš izstāstīja visu, kas bija noticis. Par vētru, par piestāšanu krastā, par murgpilno rāpšanos augšup, par čūskām, par kritiena šausmām… Viņš atkal sāka drebēt, vēl stiprāk nekā iepriekš..

Mērija Sarodžini uzmanīgi klausījās, nepārtraukdama viņu. Kad Vila balss kļuva nedroša un beigu beigās aizlūza, meitene panāca uz priekšu un nometās viņam blakus uz ceļiem. Putns vēl arvien tupēja viņai uz pleca.

—        Klausieties, Vil, — meitene teica, uzlikdama roku viņam uz pieres. — Mums jātiek no tā vaļā. — Balsī jautās pārliecība par savām spējām un noteiktība.

—        Kaut es zinātu — kā, — Vils izgrūda caur klabošajiem zobiem.

—        Kā? — meitene atkārtoja. — Parastajā veidā, protams. Pastāstiet man vēlreiz par tām čūskām un par to, kā jūs kritāt.

Vils pakratīja galvu. — Es negribu.

—        Skaidrs, ka jūs negribat, — Mērija piekrita. — Bet tas ir jādara. Paklausieties, ko saka maina!

—        Te un tagad! — putns vēl joprojām aicināja. — Te un tagad!

—        Jūs nebūsiet ne te, ne tagad, — Mērija Sarodžini turpināja, — kamēr netiksiet vaļā no tām čūskām. Pastāstiet man!

—   Es negribu, negribu! — Vils gandrīz vai raudāja.

—       Tad jūs nekad netiksiet no tām vaļā. Čūskas mūžīgi lodās jūsu smadzenēs. Un tā jums arī vajag, — meitene bargi piebilda.

Vļls centās apvaldīt drebuļus, bet ķermenis vairs nepiederēja viņam. Kāds cits valdīja pār to, kāds, kas ļaunprātīgi centās viņu pazemot, lika viņam ciest.

—       Atcerieties, kas notika, kad jūs vēl bijāt mazs zēns, — Mērija Sarodžini centās viņu pārliecināt. — Ko māte darīja, kad jūs sasitāties?

Māte bija ņēmusi Viļu rokās un mierinājusi: «Ak tu, manu.nabadziņ, ak tu, manu nabadziņ!»

• Tā viņa darīja? — meitenes pārsteiguma pilnajā balsī skanēja sašutums. — Tas ir šausmīgi! Tā jau to

tikai pastiprina. «Ak tu, manu nabadziņ,» — viņa izsmejoši atkārtoja, — tā jau droši vien sāpēja stundām ilgi! Un nekad to nevarēja aizmirst.

Vils Fā'rnebijs neko neteica, tikai gulēja, nevaldāmu drebuļu kratīts^

—        Labi, ja jūs pats negribat to darīt, man tas būs jādara jūsu vietā. Klausieties, Vil, tur bija čūska, liela, zaļa čūska, un jūs tai gandrīz uzkāpāt. Jūs tai gandrīz uzkāpāt un tā pārbijāties, ka zaudējāt līdzsvaru un kritāt. Tagad pasakiet to pats — pasakiet!

—       Es tai gandrīz uzkāpu, — Vils paklausīgi nočukstēja. — Un tad es… — viņš nevarēja to izteikt, līdz beidzot čukstus izmocīja, — tad es kritu.

Pārdzīvotās šausmas atkal sagrāba Viļu savā varā — baiļu izraisītā nelabuma sajūta, instinktīvā kustība, kuras dēļ viņš bija zaudējis līdzsvaru, un tad vēl lielākas bailes un drausmīgā pārliecība, ka tās ir beigas.

—   Pasakiet to vēlreiz!

—   Es tai gandrīz uzkāpu. Un tad …

Viņš izdzirda sevi iešņukstamies.

—   Pareizi, Vil! Raudiet, raudiet!

Šņuksti pārgāja elsās. Nokaunējies viņš sakoda zobus» un elsas rimās.

—        Nē, nedariet tā! — meitene sauca. — Lai tas nāk uz aru, ja grib. Atcerieties to čūsku! Atcerieties, kā jūs kritāt!

Elsas atkal izlauzās uz aru, un viņu no jauna saka kratīt drebuļi, vēl stiprāk nekā iepriekš.

—   Tagad pastāstiet man, kas notika.

—        Es varēju saskatīt čūskas acis, es varēju saskatīt, kā šaudās mēle.

—   Jā, jūs varējāt saskatīt tās mēli. Un kas notika tālāk?

—   Es zaudēju līdzsvaru. Es kritu.

—   Pasakiet to vēlreiz, Vil! — Viņš jau šņukstēja.

—  Pasakiet to vēlreiz! '— meitene uzstāja.

—   Es kritu.

—   Vēlreiz!

Bailes plosīja Viļu gabalos, bet viņš pateica: — Es kritu.

—   Vēlreiz, Vil! — Mērija Sarodžini bija nepiekāpīga.

—  Vēlreiz!

—   Es kritu, es kritu, es kritu …

Pamazām elsas norimās. Vārdi nāca pār lūpām daudz

vieglāk, un atmiņas, ko tie izraisīja, vairs nebija tik sāpīgas.

—   Es kritu, — viņš atkārtoja jau simto reizi.

—   Bet jūs nekritāt pārāk ilgi,. — meitene piebilda.

—   Nē, es nekritu pārāk ilgi, — Vils apstiprināja.

—   Tad kāpēc tā jāuztraucas? — Mērija Sarodžini jautāja. _

Balsī nevarēja saklausīt ne ļaunprātību, ne izsmieklu, pat ne mazāko pārmetumu. Viņa tikai uzdeva vienkāršu, tiešu jautājumu, kas prasīja tikpat vienkāršu, tiešu atbildi. Jā, kāpēc tad tā jāuztraucas? Čūska nebija viņu sakodusi, arī kaklu viņš nebija lauzis. Un — šā vai tā — tas viss bija noticis vakardien. Šodien viņš skatīja šos tauriņus, šo putnu, kas aicināja būt uzmanīgam, šo dīvaino bērnu, kurš runāja kā vecs cilvēks un atgādināja kādas nepazīstamas mitoloģijas eņģeli un kuru — piecus grādus no ekvatora — sauca, ticiet vai ne, par Makfeilu. Vils Fārnebijs skaļi iesmējās.

Meitenīte sasita plaukstas un arī iesmējās. Brīdi vēlāk pat putns uz bērna pleca viņiem piebiedrojās, izgrūzdams citu pēc citas dēmoniskas smieklu šaltis, kas piepildīja klajumu un atbalsojās kokos tā, ka šķita — visa pasaule, vēderu saķērusi, smejas par šo milzīgo esības joku.

III

—   Prieks dzirdēt, ka jums ir tik jautri, — pēkšņi atskanēja dobja balss.

Vils Fārnebijs pagriezās un ieraudzīja maza auguma kalsnu, smaidīgu cilvēku eiropiešu drēbēs un melnu somu rokā. Viņam vajag būt tuvu sešdesmit gadiem, Vils nodomāja. Zem salmu cepures platajām malām viļņojās biezi, sirmi mati. Kāds neparasts ērgļa deguns! Un acis — cik neiederīgi zilas šai tumšajā sejā!

—   Vectētiņ! — Vils izdzirda iesaucamies Mēriju Sarodžini.

Svešinieks pagriezās pret bērnu.

—   Kas jūs tā uzjautrināja? — viņš jautāja.

—   Nu … — meitene iesāka, bet tad brīdi apklusa, lai apdomātos. — Saproti, viņš brauca ar laivu, un vakar uznāca tā vētra un viņu izmeta krastā, kaut kur tur lejā. Tāpēc viņam vajadzēja rāpties augšā klintī. Tur bija čūskas, un viņš nokrita. Bet, par laimi, blakus auga koks, un viņš tikai pārbijās. Tāpēc arī viņš .tik stipri drebēja; es viņam iedevu dažus banānus un liku izstāstīt visu simt reižu. Tad viņš saprata, ka nav par ko uztraukties. Es gribēju teikt — viss bija beidzies. Tas viņu sasmīdināja. Un, kad viņš smējās, es arī smējos un maina strazds arī smējās.

—   Ļoti labi, — atzinīgi sacīja vectēvs. — Un tagad, — viņš piebilda, atkal pievērsdamies Viļam Fārnebijam, — pēc pirmās psiholoģiskās palīdzības paskatīsimies, ko es varētu darīt jūsu labā. Starp citu, mani sauc Roberts Makfeils. Bet kā jūs?

—   Viņa vārds ir Vils, —atsaucās Mērija Sarodžini, pirms žurnālists paspēja atbildēt. — Bet uzvārds ir Fār… un vēl kaut kas.

—   Precīzāk — Fārnebijs. Viljams Eskvits Fārnebijs.* Mans tēvs, kā varat noprast, bija dedzīgs liberālis. Pat dzērumā. It sevišķi dzērumā! — Vils iesmējās asi un ironiski, tik dīvaini neatbilstoši tai pilnskanīgajai jautrībai, kura bija vainagojusi atklājumu, ka īstenībā nav nekā tāda, par ko būtu jāuztraucas.

—   Jums nepatika savs tētis? — ieinteresēti jautāja Mērija Sarodžini.

—   Ne tik ļoti, kā es būtu vēlējies, — Vils atbildēja.

—   Ar to viņš gribēja teikt, ka ienīst savu tēvu, — ārsts Makfeils skaidroja mazmeitai. — Daudzi no viņiem ienīst savus tēvus, — viņš vēl piebilda.

Nometies ceļos, sirmgalvis sāka raisīt vaļā melnās somas siksnas.

—   Pēc visa spriežot, viens no mūsu eksimperiālistiem, — viņš teica pār plecu.

—   Dzimis Blūmsberijā*, — Vils apstiprināja.

—   Aristokrāts, — ārsts noteica diagnozi, — bet ne no -militārajām vai dzimtmuižnieku aprindām.

—    Pareizi. Mans tēvs bija advokāts un politiskais žurnālists. Tas ir — tais brīžos, kad nebija pārāk aizņemts kā alkoholiķis. Māte, lai cik tas liktos neticami, bija prāvesta meita. Prāvesta, — viņš uzsvērti atkārtoja un iesmējās, tāpat kā bija smējies par tēva tieksmi pēc brendija.

Sirmgalvis brīdi vērās gulošā sejā, tad atkal sāka darboties ap siksnām.

—   Kad jūs tā smejaties, — viņš piebilda zinātnieka bezkaislīgajā tonī, — jūsu seja kļūst dīvaini neglīta.

Gauži pārsteigts Vils centās slēpt savu apmulsumu ar .asprātību. — Tā vienmēr ir neglīta, — viņš apgalvoja.

—   Gluži otrādi. No Bodlēra viedokļa raugoties, tā ir pat skaista. Ja neņem vērā tos brīžus, kad jums labpatikas riet kā hiēnai. Kāpēc jūs tā smejaties?

—   Es esmu žurnālists, — Vils paskaidroja. — Mūsu avīzes speciālais korespondents, kas nolīgts, lai ceļotu pa pasauli un ziņotu par notiekošajām šausmām. Un kā, jūsuprāt, man būtu jāsmejas? Ku-kū? Ha-hā? MarkssMarkss? — Viņš vēlreiz iesmējās, tad izmeta vienu no savām pārbaudītajām asprātībām: — Es esmu cilvēks,, kurš nekad neatbild ar «jā».

—  Jauki, — teica ārsts, — ļoti jauki. Bet nu ķersimies pie darba. — Izņēmis no somas šķēres, viņš sāka griezt nost saplēsto un asinīm notraipīto bikšu staru, kas sedza cietušā savainoto celi.

Vils Fārnebijs vērās augšup uz veco vīru un domāja — nez cik daudz šajā negaidot satiktajā Ziemeļskotijas kalniešu pēcnācējā vēl rit skotu un cik paliešu asiņu? Par zilajām acīm un ērgļa degunu nevarēja būt nekādu šaubu. Toties brūnā āda, smalki veidotās rokas, graciozās kustības — tas viss noteikti nāca no vietas, kas atrodas ievērojami tālāk uz dienvidiem nekā Tvīda*.

—   Vai jūs šeit esat dzimis? — viņš jautāja.

Sirmgalvis apstiprinoši pamāja ar galvu. — Šivapu-

ramā karalienes Viktorijas bēru dienā.

Pēdējo reizi nošņirkstēja šķēres — un bikšu stara nokrita zālē, atsegdama celi. Pēc pirmās rūpīgās pārbaudes sekoja slēdziens: — Netīrs, bet šķiet, ka nav nekā pārāk nopietna. — Vecais vīrs uzrunāja mazmeitu: — Aizskrien,, lūdzu, un palūdz Vidžajam, lai viņš atnāk šurp ar kādu vīru! Pasaki, lai paņem līdzi no slimnīcas nestuves.

Mērija Sarodžini, ne vārda neteikusi, pamāja ar galvu un aizsteidzās pāri klajumam.

Vils nolūkojās pakaļ mazajam stāvam, kas attālinājās, — sarkani svārki plandījās no vienas puses uz' otru, gludā muguras āda saulē laistījās rožaini zeltainā krāsā.

—   Jums ir ievērības cienīga mazmeita, — viņš teica ārstam.

—  Mērijas Sarodžini tēvs bija mans vecākais dēls, — sirmgalvis atbildēja pēc īsa klusuma brīža. — Pirms-četriem mēnešiem viņš gāja bojā nelaimes gadījumā — kāpjot kalnos.

Vils nomurmināja pāris līdzjūtības vārdu, un atkal iestājās klusums.

Ārsts atkorķēja pudeli un noberzēja plaukstas ar spirtu,.

—        Mazdrusciņ sāpēs, — viņš brīdināja. — Es ieteiktu jums klausīties tajā putnā. — Un viņš pamāja uz nokaltušo koku, kurā pēc Mērijas Sarodžini aiziešanas bija atgriezies maina strazds. — Ieklausieties vērīgi, saklausiet vissīkākās nianses putna balsī! Tas novērsīs jūsu domas no sāpēm.

Vils Fārnebijs ieklausījās. Maina bija atsācis savu pirmo tēmu.

—   Uzmanību! — sataca runājošā oboja. — Uzmanību!

—        Uzmanību kam? — Vils jautāja, cerēdams iegūt daudz pilnīgāku atbildi par Mērijas Sarodžini sniegto.

—   Uzmanībai, — atbildēja sirmgalvis.

—   Uzmanību uzmanībai?

—   Protams.

—   Uzmanību! — it kā apstiprinādams maina atkārtoja.

—   Vai jums ir daudz šādu runājošu putnu?

—        Salā jābūt vismaz tūkstotim maina strazdu. Tā bija Vecā Rādžas ideja. Viņš uzskatīja, ka tas varētu dot kādu labumu. Var jau būt, ka dod arī, lai gan tas šķiet diezgan negodīgi pret nabaga putniem. Par laimi, tie nesaprot uzmundrinošus saukļus. Pat ne svētā Franciska. Iedomājieties tikai, — viņš turpināja, — lasīt sprediķi pilnīgi bezgrēcīgiem strazdiem, cīruļiem un cigļiem! Ir nu gan prāts! Vai šis svētais nevarēja turēt muti un ļaut, lai putni sprediķo viņam? Un tagad, — ārsts Makfeils piebilda jau citā tonī, — tagad gan labāk klausieties mūsu draugā, kas tup tur, kokā. Es tīrīšu brūci.

—   Uzmanību!

—   Es sāku.

Jaunais cilvēks saviebās un iekoda apakšlūpā.

—   Uzmanību! Uzmanību! Uzmanību!

Jā, tā izrādījās taisnība. Ja uzmanīgi klausījās, sāpes nebija tik stipras.

—   Uzmanību! Uzmanību …

—        Kā jūs vispār tikāt augšā tai klintī? — jautāja vecais vīrs. — Es nekādi nevaru to aptvert.

Viļam izdevās iesmieties. — Atcerieties «Ruķena»* sākumu — «Liktens, par laimi, bija labvēlīgs man.»

No klajuma pretējās puses atskanēja balsis. Vils pagrieza galvu un ieraudzīja starp kokiem parādāmies Mēriju Sarodžini. Viņas sarkanie svārki šūpojās steidzīgo soļu ritmā. Aiz meitenes nāca bronzas statujai līdzīgs, līdz jostasvietai kails <vīrs, nesdams pār plecu no bambusa kārtīm un brezenta gatavotas nestuves. Aiz šī milža gaja slaids, tumšādains pusaudzis baltos šortos.

—   Tas ir Vidžaja Bhatāčarija, — iepazīstināja sirmgalvis, kad bronzas statuja bija pienākusi tuvāk. — Vidžaja ir mans asistents.

—   Slimnīcā?

Ārsts Makfeils pakratīja galvu. — Es vairs neārstēju,— viņš paskaidroja, — vienīgi ārkārtējos gadījumos. Mēs ar Vidžaju strādājam lauksaimniecības izmēģinājumu stacijā. Bet Murugans Meilendra — viņš pamāja ar roku tumšādainā zēna virzienā — ir pie mums uz neilgu laiku, lai studētu augsnes zinātni un augkopību.

Vidžaja pakāpās sānis un, uzlicis roku uz sava līdzgājēja pleca, pastūma viņu uz priekšu. Palūkojies augšup zēna skaistajā, īgnajā sejā, Vils pēkšņi, no pārsteiguma satrūkdamies, pazina to eleganti ģērbto jaunieti, kuru pirms piecām dienām bija saticis Rendanglobo un kurš bija vadājis viņu pulkveža Dipā baltajā mersedesā pa visu salu. Vils,pasmaidīja un jau pavēra muti, lai zēnu uzrunātu, bet tad aprāvās. Gandrīz nemanāmi, tomēr gluži nepārprotami Murugans bija pakratījis galvu. Viņa acīs Vils saskatīja ciešanu pilnu lūgumu. Lūpas mēmi kustējās. «Lūdzu,» tās šķita sakām, «lūdzu …» Vils pārmainīja sejas izteiksmi.

—   Labdien, mister Meilendra! — viņš vienaldzīgā pieklājībā sveicināja.

Murugans likās bezgala atvieglots. — Labdien! — viņš atbildēja un viegli paklanījās.

Vils palūkojās apkārt, lai pārliecinātos, vai pārējie bija ko ievērojuši. Mērija Sarodžini un Vidžaja tobrīd darbojās ap nestuvēm, bet ārsts kārtoja savu melno somu. Mazā komēdija tika nospēlēta bez skatītājiem. Acīmredzot Muruganam bija kādi iemesli, lai slēptu savu ciemošanos Rendangā. Zēns paliek zēns. Zēns paliek pat par meiteni. Pulkveža Dipā izturēšanās pret savu jauno aizbilstamo bija vairāk nekā tēvišķīga, bet Murugana attieksmē pret pulkvedi jautās daudz kas vairāk par dēla mīlestību — viņš to nepārprotami dievināja. Vai tā bija tikai varoņa pielūgsme, tikai pusaudža apbrīna pret vareno vīru, kurš izdarījis veiksmīgu apvērsumu, likvidējis opozīciju un pasludinājis sevi par diktatoru? Varbūt šeit iejauktas citas jutas? Vai Murugans spēlēja Antmoju* sava melnūsainā Madriāna priekšā? Nu, ja zēnam bija tādi uzskati par padzīvojušiem gangsteriem formastērpā, tad tā bija viņa paša darīšana. Un, ja šim gangsterim-patika skaisti zēni, tad tā savukārt bija tikai šī gangstera darīšana. Iespējams, Vils turpināja pārdomas, tieši tāpēc pulkvedis Dipā bija atturējies no oficiālās iepazīstināšanas ceremonijas. «Iepazīstieties, tas ir Muru.» Tie bija vienīgie vārdi, ko viņš pateica, kad zēnu ieveda prezidenta kabinetā. «Mans jaunais draugs Muru.» Pulkvedis piecēlās kājās, aplika roku zēnam ap pleciem, aizveda viņu pie dīvāna un nosēdināja sev blakus. «Vai es drīkstēšu vadīt mersedesu?» Murugans jautāja. Diktators tikai pasmaidīja un piekrītoši pamāja ar melnmataino, gludi noķemmēto galvu. Arī tas lika domāt, ka šajās dīvainajās attiecībās slēpjas kaut kas vairāk par vienkāršu draudzību. Pie pulkveža sporta mašīnas stūres Murugans pārvērtās par īstu maniaku. Vienīgi neprātīgi iemīlējies varēja uzticēt sevi, nemaz nerunājot par viesi, tādam šoferim. Līdzenumā starp Rendanglobo un naftas atradnēm spidometra bulta divreiz sasniedza atzīmi simt divdesmit jūdžu stundā, taču tas vēl nebija ļaunākais — ļaunākais sekoja kalnu ceļā no naftas atradnēm uz vara raktuvēm. Garām zibēja bezdibeņu rīkles, pagriezienos kauca bremzes, no bambusu biežņām tieši mašīnas priekšā iznira bifeļi, desmittonnīgas kravas mašīnas rēkdamas rāvās sānis uz ceļa pretējo pusi. «Vai jums nemaz nav bail?» Vils uzdrošinājās pajautāt. Taču gangsteris izrādījās tikpat dievbijīgs, cik neprātīgi iemīlējies. «Ja cilvēks zina, ka pilda allāha gribu — un es, mister Fārnebij, to zinu —, tad bailēm nav attaisnojuma.Šādos gadījumos bailes būtu zaimošana.» Brīdī, kad Murugans rāva mašīnu sānis, lai izvairītos no kārtējā bifeļa, viņš atvēra savu zelta cigarešu etviju un piedāvāja Viļam Ba Ikari Sobranje.

—   Kārtībā! — iesaucās Vidžaja.

Vils pagrieza galvu un ieraudzīja sev blakus uz zemes noliktas nestuves.

—   Labi, — teica sirmgalvis. — Celsim viņu uz nestuvēm. Uzmanīgi! Uzmanīgi…

Pēc brīža nelielā gājēju rinda jau kāpa augšup pa šauru taciņu, kas vijās starp kokiem. Priekšgalā tecēja Mērija Sarodžini, gājienu noslēdza meitenes vectēvs, bet starp viņiem katrs savā nestuvju galā soļoja Murugans un Vidžaja.

No savas kustīgās gultas Vils raudzījās augšup zaļajā tumsā it kā no dzīvības pilna jūras dibena. Augstu virs galvas netālu no šīs jūras virspuses čabēja lapas un trokšņoja pērtiķi. Tos nomainīja knābjradžu bars, kas līdzīgi drudža izmocītu smadzeņu radītiem tēliem lēkāja pa orhideju mākoni.

—   Vai jums ir ērti? — Vidžaja jautāja un norūpējies pieliecās, lai palūkotos Viļam sejā.

Slimnieks pasmaidīja un atbildēja: — Ļoti ērti.

—   Nav vairs tālu, — milzis viņu mierināja. — Pēc dažām minūtēm būsim klāt.

—   Kur būsim?

—   Eksperimentālajā stacijā. Tā ir kaut kas līdzīgs Rotamstedai*. Vai jūs, dzīvodams Anglijā, vispār esat kādreiz turp aizbraucis? — Vils, protams, bija dzirdējis par to, bet redzējis — nekad.

—   Tā darbojas jau vairāk nekā simt gadus, — Vidžaja turpināja stāstīt.

—   Precīzāk, simt astoņpadsmit, — piebilda ārsts Makfeils. — Lovs un Gilberts uzsāka savus pētījumus par minerālmēsliem 1843. gadā. Viens no viņu skolniekiem ieradās šeit piecdesmito gadu sākumā, lai palīdzētu manam vectēvam izveidot staciju arī pie mums. Rotamsteda tropu joslā — tāda bija ideja. Tropu joslā un tieši tropu joslai.

Zaļajā mijkrēslī uzzibsnīja gaisma, un brīdi vēlāk no meža tumsības nestuves ieslīdēja tropu saules žilbīgajā spožumā. Vils pacēla galvu un pavērās apkārt. Viņi atradās netālu no milzīga amfiteātra pakājes. Piecsimt pēdu zemāk pletās liels līdzenums, ko izraibināja kvadrātveida lauciņi, koku skupsnas un māju puduri. Pretējā līdzenuma pusē nogāze cēlās arvien augstāk, tūkstošiem pēdu pretī kalnu pusaplim. No līdzenuma līdz pat robainajam virsotņu mūrim terase aiz terases — zaļas, zeltainas, — un visur viļņojās rīsa lauki, kas it kā ar tīšu māksliniecisku nodomu izcēla katru uzkalniņu un ieplaku. Daba šeit nebija vairs vienkārši dabiska; ainava šķita mākslīgi veidota, samazināta līdz tās ģeometriskajai būtībai un izteikta ar šīm plūstošajām līnijām, šiem košo krāsu triepieniem; attēlota gleznā, tā liktos pats pilnības brīnums.

—   Ko jūs darījāt Rendangā? — pārtraukdams ieilgušo klusumu, jautāja sirmgalvis.

—   Vācu materiālus rakstam par jauno režīmu.

—   Es nebiju domājis, ka pulkvedis varētu interesēt presi.

Jūs kļūdāties. Viņš ir militārs diktators. Tas nozīmē, ka kaut kur tuvumā ir nāve. Bet nāve vienmēr ir avīzes slejas vērta. Pat attāla tās smaka ir to vērts! — Vils iesmējās. — Tāpēc ari man atceļā no Ķīnas lika tur iegriezties.

Pastāvēja vēl otrs iemesls, ko viņš vairījās pieminēt. Avīzes bija tikai viena no lorda Aldehīda interesēm. Citā savā izpausmē viņš pārstāvēja Dienvid-austrumāzijas naftas un arī Impērijas un-Ārvalstu vara ieguves sabiedrības. Oficiālais iemesls Vila vizītei Rendangā bija — izošņāt nāvi salas militarizētajā gaisotnē, bet viņš bija arī pilnvarots uzzināt, ko diktators domā par ārvalstu kapitālu, kādas varētu būt nodokļu atlaides, cik liela ir garantija pret nacionalizēšanu. Un vēl — cik daudz no iegūtās peļņas varētu izvest? Cik daudz vietējo darbinieku un ierēdņu būtu jāizmanto? Vesels klēpis jautājumu. Taču pulkvedis izrādījās ļoti laipns un noskaņots uz sadarbību, tāpēc arī bija noticis tas ārprātīgais brauciens uz vara raktuvēm ar Muruganu pie stūres. «Vienkārši, mans dārgais Fārnebij, viss ir ļoti vienkārši! Kā jūs pats redzat, steidzīgi vajadzīgas jaunas iekārtas.» Tika norunāta vēl viena tikšanās … Tai bija jānotiek šorīt, Vils atcerējās. Viņš iztēlojās pulkvedi sēžam pie galda. Policijas priekšnieka ziņojums. «Misters Fārrfebijs pēdējo reizi redzēts burājam vienvietīgā jahtā Paļas jūras šaurumā. Pēc divām stundām sākās sevišķi nikna vētra. Domājams, viņš gājis bojā …» Taču viņš sveiks un vesels atradās uz aizliegtās salas.

«Viņi nemūžam tev nedos vīzu,» Džo Aldehīds bija apgalvojis pēdējas sarunas laikā. «Tomēr varbūt tu varētu pārģērbies tur ielavīties. Kaut vai tā kā Lorenss* Arābijā — uzvelkot burnusu.»

«Es pamēģināšu,» saglabādams nopietnību, Vils bija apsolījis.

«Gadījumā ja tev kādreiz izdodas nokļūt Paļā, dodies taisnā ceļā Uz pili. Rāni*, viņu karaliene, ir sena mana draudzene. Pirmo reizi mēs satikāmies pirms sešiem gadiem Lugāno. Viņa tur uzturējās kopā ar veco komercbaņķieri Veželī. Baņķiera draudzene interesējās par spiritismu, un viņi sarīkoja vienu seansu. Piedalījās mēdijs — īsta «tiešā balss», tikai viss diemžēl notika vāciski. Pēc tam kad iededza gaismu, man ar šo kundzi bija gara saruna.»

«Ar mēdiju?»

«Nē, nē. Ar rāni. Viņa ir ievērojama sieviete. Tu kaut ko esi dzirdējis par Gara Krusta karu?»

«To izgudrojusi viņa?»

«Protams. Man tas patīk daudz labāk par Morālo atbruņošanos. Un Āzijā tam ir lielāka piekrišana. Tovakar mēs ilgi runājām par šo jautājumu. Un pēc tam runājām par naftu. Pala ir pilna ar to. Dienvidaustrumāzijas naftas sabiedrība jau gadiem cenšas tur iekļūt. Tāpat arī pārējās sabiedrības. Bet nekā. Naftas koncesijas netiek piešķirtas nevienam. Tā ir viņu nemainīga politika. Toties rāni tai nepiekrīt. Viņa grib panākt, lai nafta nes kādu labumu pasaulei. Piemēram, lai ar tās palīdzību varētu finansēt Gara Krusta karu. Tātad, kā jau teicu, ja tu kādreiz nokļūsti Paļā, dodies taisnā ceļā uz pili. Parunā ar rāni. Uzzini visu par cilvēkiem, kuri tur valda. Izpēti, vai ir kāda ļaužu grupa, kas uzstājas par naftas iegūšanu, un noskaidro, kā mēs varētu viņiem palīdzēt veikt šo labo darbu.» Sarunas nobeigumā lords Aldehīds bija piesolījis Viļam prāvu atlīdzību, ja vien viņa pūles vainagotos panākumiem. Pietiekamu, lai nodrošinātu žurnālistam veselu gadu brīvības. «Nekādu reportāžu. Tikai augstā proza, proza, proza …» Un viņš neķītri iesmējās, it kā šai vārdā nebūtu skaņas «r». Pretīgais tips! Bet lai nu kā, viņš tomēr rakstīja šī pretīgā radījuma neģēlīgajām avīzēm un bija gatavs par kukuli veikt šī pretīgā radījuma netīros darbus. Un tagad, lai cik tas liktos neticami, viņš atradās šeit — Paļā. Liktenis, par laimi, bija labvēlīgs viņam — acīmredzot lai izspēlētu kādu no tiem ļaunajiem jokiem, kas tam tik labi padevās. -

Mērijas Sarodžini skaņā balss atgrieza Viļu tagadnē. — Mēs esam klāt!

Vils atkal pacēla galvu. Gājēju rinda bija nogriezušies no lielceļa un tuvojās vārtiem nobalsinātā mūrī. Pa kreisi uz terasēm varenu koku ēnā stāvēja zemu māju rindas. Tieši priekšā slaidu palmu ieskauta aleja veda lejup uz lotosu dīķi, kura pretējā krastā sēdēja milzīgs akmens Buda. Nogriezušies pa kreisi, viņi, dažnedažādu smaržu ieskauti, kāpa augšup starp ziedošajiem kokiem uz pirmo terasi. Aiz žoga — līdzīgs dievam savā rāmajā bezdomu skaistumā — stāvēja sniegbalts, kuprains bullis un gremodams kustināja žokli. Tad Eiropas mīļākais aizslīdēja garām un tā vietā parādījās pāris Junonas putnu ar tik garām astēm-, ka to spalvas vilkās pa zāli. Mērija Sarodžini atvēra vārtiņus, kas veda uz nelielu dārzu.

— Tā ir mana vasarnīca, — sacīja ārsts un, pagriezies pret Muruganu, piebilda: — Es tev palīdzēšu tikt augšā pa pakāpieniem.

IV

Toms Krišna un Mērija Sarodžini pēc pusdienām bija aizgājuši uz kaimiņmāju, lai parotaļātos ar dārznieka bērniem. Susila Makfeila sēdēja aptumšotajā istabā vienatnē ar atmiņām par zudušo laimi un smagā zaudējuma sāpēm. Pulkstenis virtuvē nosita pusčetri. Laiks iet. Nopūzdamās viņa piecēlās, uzvilka sandales un izgāja tropu saules neciešamajā svelmē. Tad pavērās debesis. No vulkāniem pret zenītu cēlās milzīgi mākoņi. Pēc stundas noteikti līs. Viņa gāja pa taku, virzīdamās no viena ēnas laukumiņa uz otru. Pēkšņi no kāda milzīga pīpala koka lapotnes gaisā uzspurdza baložu bars. Pazibēja zaļi spārni, koraļļsārti knābji, saules staros visās varavīksnes krāsās iezaigojās košās krūšu spalvas. Bars aizlaidās uz meža pusi. Cik gan skaisti bija Šie putni, cik neizsakāmi burvīgi! Susila jau taisījās pagriezties, lai ieskatītos sajūsmas pārņemtajā Dugalda sejā, tad savaldījās un nodūra acis lejup. Dugalda vairs nebija, bija tikai šī sāpe, līdzīga sāpei amputētā loceklī, sāpe, kas vēl un vēl iespiežas iztēlē, pat sajūtās tam cilvēkam, kurš pārcietis amputāciju. «Amputāciju,» Susila nočukstēja, «amputāciju.» Juzdama acīs sariešamies asaras, jaunā sieviete saņēmās. Amputācija nederēja par attaisnojumu sevis žēlošanai, un, par spīti tam, ka Dugalda vairs nav,, putni izskatījās tikpat skaisti kā vienmēr un viņas bērniem, visiem pārējiem bērniem, bija nepieciešams tikpat daudz mīlestības, uzmanības un gādības kā agrāk. Nerimstošās sāpes par Dugalda bojāeju tikai atgādināja to, ka no šī brīža ir jāmīl par diviem, jādomā par diviem, jāredz un jāsaprot ne tikai ar savām acīm un prātu, bet arī ar Dugalda acīm un prātu, kuri pirms šī nelaimes gadījuma bija piederējuši arī viņai visos kopīgajos priekos un bēdās.

Klāt jau arī ārsta vasarnīca. Iegājusi namā, Susila šķērsoja verandu un ielūkojās dzīvojamā istabā. Vīratēvs sēdēja pie loga, dzēra aukstu tēju no māla krūzes un lasīja Journal de Mtjcologie. Vedeklai ienākot istabā, viņš pacēla galvu un draudzīgi pasmaidīja.

—   Susila, cfārgā! Es esmu tik priecīgs, ka tu atnāci.

Jaunā sieviete pieliecās un noskūpstīja vecā vīra saraino

vaigu.

—  Mērija Sarodžini man stāstīja, ka esot atradusi ava7 rējušu jūrasbraucēju. Vai tā ir taisnība?

Ja, kādu angli, pēc profesijas žurnālistu, kurš ceļojis pa Ķīnu, iegriezies Rendangā, bet šeit ar jahtu uzskrējis sēklī.

—   Kas viņš par cilvēku?

—        Izskats kā mesijam. Tikai viņš ir pārāk gudrs, lai ticētu Dievam vai lai būtu pārliecināts par savu misiju. Un pārāk jūtīgs — pat ja būtu pārliecināts —, lai šo misiju īstenotu. Muskuļi gan gribētu darboties un jūtas gribētu ticēt, bet nervu gali un prāts neļaus viņam to darīt.

—   Tādā gadījumā man šķiet, ka viņš ir ļoti nelaimīgs.

—   Tik nelaimīgs, ka spiests smieties kā hiēna.

—   Vai viņš zina, ka smejas kā hiēna?

—       Zina un lepojas ar to. Pat izsaka epigrammas. «Es esmu cilvēks, kurš nekad neatbild ar «jā».»

—   Vai viņš smagi cietis? — jautāja Susila.

—        Ne pārāk. Toties temperatūra ir paaugstināta. Sākumam es iedevu antibiotikas. Nu ir tava kārta nostiprināt viņa pretošanās spējas un izmēģināt vis medicatrix naturae*.

—        Es darīšu visu, kas manos spēkos. — Tad pēc neliela klusuma brīža Susila vēl piebilda: — Atceļā no skolas biju iegriezusies pie Lakšmi.

—   Kāda viņa tev šķita?

—   Tāda pati kā vakar. Nē, varbūt drusciņ vājāka.

—   Man arī tā likās, kad es šorīt viņu redzēju.

—        Par laimi, rādās, ka sāpes nepieaug. Ar tām vēl var tikt galā psiholoģiski. Šodien centāmies pārvarēt nelabo dūšu. Lakšmi jau varēja mazdrusciņ iedzert. Man šķiet, ka viņu vairs nevajadzēs barot intravenozi.

—        Paldies Dievam! — noteica sirmgalvis. — Sīs injekcijas viņai bija īstas mocības. Neizmērojama drosme patiesu briesmu gadījumos, bet, kad jāizdara zemādas vai venozās injekcijas, — gļēvums un neprātīgas šausmas.

Vecais vīrs atcerējās to reizi savas laulības dzīves sākumā, kad, apskaities par šīm bailēm, bija nosaucis sievu par gļēvuli. Lakšmi sāka raudāt, un, redzēdams sievas aizvainojumu, ārsts nožēloja savus vārdus un lūdza piedošanu. «Lakšmi, Lakšmi…» Bet nu pēc dažām dienām viņai jāmirst. Pagājuši veseli trīsdesmit septiņi gadi.

Par ko jūs runājāt? — ārsts Makfeils iejautājās.

—       Neko sevišķu, — Susila atteica. Patiesībā abas bija runājušas par Dugaldu, un viņa tagad nespēja piespiest

sevi atstāstīt šo sarunu. «Mans pirmais bērns,» mirstošā sieviete čukstēja. «Es nezināju, ka bērni var būt tik skaisti.» Dziļi tumšajos dobuļos iegrimušās acis atmirdzēja priekā, bālās lūpas pasmaidīja. «Tādas mazas, mazas roķeles,» vājā, aizsmakusi balss turpināja, «tāda ēdelīga mutīte!» Sažuvusī plauksta pieskārās tai vietai, kur pirms pagājušā gada operācijas vēl bija atradusies krūts. «Es to nezināju,» Lakšmi atkārtoja. Bet kā gan pirms šī notikuma viņa varēja to zināt? Tā bija atklāsme, glāstu un mīlestības apokalipse. «Vai tu saproti, ko es domāju?» Susila pamāja ar galvu. Protams, viņa saprata — saprata, jo pašai bija divi bērni, saprata, jo pati bija piedzīvojusi glāstu un mīlestības apokalipses ar vīrieti — to vīrieti, par kuru bija izaudzis mazais Dugalds ar sīkajām roķelēm un ēdelīgo mutīti. «Es baidījos par viņu,» mirstošā sieviete čukstēja. «Viņš bija tik stiprs, īsts tirāns, kurš varēja aizskart, iebaidīt un iznīcināt. Ja Dugalds būtu apprecējis citu sievieti… Es esmu tik priecīga, ka tā izrādījies tu.» Sažuvusī plauksta pacēlās no vietas, kur kādreiz bija atradusies krūts, un nolaidās uz Susilas rokas. Vedekla noliecās un noskūpstīja to. Abas raudāja.

'Ārsts Makfeils nopūtās, pacēla acis un noskurinājās, it kā tikko būtu iznācis no ūdens. — To cilvēku sauc Vils Fārnebijs, — viņš teica. — Vils Fārnebijs.

— Vils Fārnebijs, — Susila atkārtoja. — Es nu iešu paskatīties, ko viņa labā varētu darīt. — Jaunā sievietepagriezās un izgāja no istabas.

Vecais vīrs nolūkojās vedeklai nopakaļ, tad atlaidāskrēslā un aizvēra acis. Viņš domāja par dēlu, domāja par sievu — par Lakšmi, kura lēnām šķīrās no dzīves, par Dugaldu — spožu liesmu, kas negaidot nopūsta. Domāja par neizprotamo maiņu un iespēju virkni, kas veido dzīvi, par visu to skaistumu, šausmām un bezjēdzībām, kuru saistība rada tik neizprotamu un tomēr dievišķi svarīgu cilvēka mūža rakstu. —' Nabaga meitene, — sirmgalvis noteica, atcerēdamies Susilas sejas izteiksmi, kad bija pastāstījis par nelaimes gadījumu ar Dugaldu, — nabaga meitene! — Un vēl šis raksts Journal de Mgcologie par halucinogēnajām sēnēm. Tā bija vēl viena no nesaderībām, kas tomēr atrada vietu šai mūža rakstā. Prātā ienāca kāds no Vecā Rādžas mazajiem, dīvainajiem dzejoļiem:

Visas lietas, kas ir tik

vienaldzīgas cita pret citu,

savā nesaskanībā rod saskaņu priekš tā Mūža,

kas ir aiz mūža, priekš Esības tādas,

kura savā rīcībā mūžīgāka,

savā zūdībā paliekošāka

par pašu debesu Dievu.[1]

Nočīkstēja durvis, un pēc mirkļa Vils izdzirda vieglus soļus un svārku čaukstoņu. Tad viņam uz pleca kāds uzlika plaukstu, un zema, skanīga sievietes balss jautāja, kā viņš jūtoties.

—   Jūtos nožēlojami, — neatverot acis, atbildēja slimnieks.

Viņa balsī nebija ne miņas no gaušanās, nebija lūguma pēc līdzjūtības, tikai patiesā stāvokļa apzināšanās, ko dusmās izpļāpā stoiķis, kuram apnicis ilgi spēlētais nejūtīguma farss.

—   Jūtos nožēlojami.

Plauksta vēlreiz pieskārās pie pleca. — Es esmu Susila Makfeila, — balss teica, — Mērijas Sarodžini māte.

Vils negribīgi pagrieza galvu un atvēra acis. Blakus gultai ar gādīgu smaidu sejā sēdēja Mērija Sarodžini, bet jau pieaugusi un ar tumšāku ādaskrāsu. Atbilde uz smaidu būtu prasījusi no Vila pārāk lielu piepūli, viņš tikai izmocīja: — Labdien … — Tad pavilka augstāk palagu un atkal aizvēra acis.

Susila klusēdama lūkojās uz svešinieku — uz viņa kaulainajiem pleciem, uz krūšukurvi, ko sedza ziemeļnieciski bāla āda, kas viņas — dienvidnieces — acīs lika šim vīrietim izskatīties tik trauslam un viegli ievainojamam, uz iedegušo seju ar tik asiem vaibstiem kā kokgrebumam, kas domāts aplūkošanai no attāluma, — uz skaudro, bet tomēr tik jutīgo, drebošo, vairāk nekā atkailināto seju — un pieķēra sevi pie domas, ka svešinieks viņai atgādina cilvēku, kuru nodīrājuši un tad pametuši ciešanu varā.

—   Man stāstīja, ka jūs esat no Anglijas, — viņa beidzot teica.

—   Man ir vienalga, no kurienes es esmu, — Vils uzbudināts norūca. — Vienalga arī, kurp eju. Kaut no elles uz elli.

—   Es biju Anglijā tūlīt pēc kara, — Susila turpināja, — studēju tur.

Vils centās neklausīties, bet ausīm jau nav vāku; no šīs uzbāzīgās balss nebija nekāda glābiņa.

—   Mūsu psiholoģijas kursā mācījās meitene, kuras vecāki dzīvoja Velsā, — balss turpināja. — Viņa ielūdza mani vasaras brīvlaikā tur paciemoties. Vai jūs esat bijis Velsā?

Protams, Vils tur ir bijis. Kapec šī sieviete uzbāžas ar savām muļķīgajām atmiņām?

—   Man patika tur staigāt gar kanāla malu, — Susila turpināja, — lūkoties pāri ūdenim uz katedrāli… — Un, lūkojoties uz katedrāli, domāt par Dugaldu palmām apaugušajā krastmalā, par to, kā Dugalds mācīja viņu kāpt klintīs. «Tu esi iesieta virvē. Tu esi pilnīgā drošībā. Nokrist nav iespējams.» Nokrist nav iespējams, viņa domās ar rūgtumu atkārtoja, bet tad atcerējās, kur atrodas, atcerējās, ka vēl jāstrādā, atcerējās — vēlreiz uzlūkodama šo nodīrāto seju ar skaudrajiem vaibstiem —, ka šeit ir dzīva būtne, kura cieš sāpes. — Cik tur bija jauki, — viņa atsāka stāstīt, — un cik apbrīnojami mierīgi!

Balss, kā Viļam šķita, kļuva melodiskāka un dīvainā veidā attālinājās. Varbūt tāpēc, ka viņš vairs nepretojās tai.

—   Kāds neparasts miers! Šānti, šānti, šānti! Tāds miers, kas stāv pāri izpratnei.

Balss tagad skanēja gandrīz dziedoši, it kā tā plūstu no kādas citas pasaules.

—   Es varu aizvērt acis, — tā skandēja, — varu aizvērt acis un redzēt visu tik skaidri. Varu redzēt baznīcu — tā ir milzīga, daudz augstāka par lielajiem kokiem apkārt bīskapa pilij. Varu redzēt zaļo zāli, ūdeni, zeltainos saules zaķīšus uz akmeņiem un slīpās ēnas starp kolonnām. Ieklausieties! Es dzirdu zvanu skaņas. Zvanu skaņas un kovārņus. Kovārņus katedrāles tornī — vai jūs dzirdat, kā tie ķērc?

Jā, viņš varēja saklausīt kovārņu ķērcienus tikpat skaidri, kā dzirdēja papagaiļu kliedzienus koku lapotnē aiz loga. Viņš bija te un tai pašā laikā tur; te, šajā tumšajā, tveicīgajā istabā netālu no ekvatora, un arī tur, vēsajā gravā Mendipu kalnu pakājē, klausījās kovārņos katedrāles tornī un zvanu skaņās, kas lēnām izgaisa zaļajā klusumā.

—  Virs galvas peld balti mākoņi, — balss stāstīja, — un zilā debess starp tiem ir tik gaiša, tik caurspīdīga un tik brīnišķi maiga.

—   Maiga … — Vils atkārtoja, tā maigi zilā debess aprīļa nedēļas nogalē, ko viņš bija pavadījis tur pirms

nelaimīgajām laulībām ar Molliju. Zālē plauka margrietiņas un pienenes, bet kanāla viņā pusē slējās milzīgā baznīca, izaicinādama šo pūkaino aprīļa mākoņu pirmatnību ar savu nevainojamo ģeometriju. Izaicinādama un tai pašā laikā papildinādama, nonākot pilnīgā saskaņā ar to. Šādai saskaņai būtu vajadzējis valdīt viņa un Mollijas. starpā; tajā laikā tā arī bija.

—   Un gulbji, — Vils dzirdēja, kā balss sapņaini skandē,.

—   gulbji…

Ja, gulbji. Balti gulbji, kas slīd pa nefrītzaļu spoguli — elpojošu spoguli, kurš viļņojas un ņirb, tā ka putnu sidrabainie atspulgi nepārtraukti sadrūp un atkal saplūst, kopā, sadrūp un atjaunojas.

—   Kā bruņinieku ģerboņos. Romantiski, neiedomājami skaisti! Un tomēr tie pastāv — reāli putni reālā vietā. Tik netālu no manis, ka gandrīz varu tiem pieskarties, — un tomēr tik tālu, tūkstošiem jūdžu no šejienes. Tālu prom tajā rāmajā ūdenī slīd, it kā burvju varas nesti — tik lēnām un svinīgi…

Slīd, svinīgi slīd, lepni izliekto balto krūšu priekšā tumšais ūdens ceļas un šķiras, ceļas un šķiras, sadalīdamiessīkos vilnīšos, kas plešas aiz putniem kā mirdzoša bulta. Viņš varēja saskatīt, kā gulbji slīd pa tumšo spoguli, varēja saklausīt kovārņu ķērcienus tornī, caur slimnīcassmakas un gardēniju smaržas sajaukumu varēja saost vēso, vienmuļo ūdenszāļu aromātu, kas plūda no gotiskā» kanāla tai tālajā ielejā.

—  Viegli slīd … — Vils nočukstēja. — Viegli slīd… — Sie vārdi radīja dziļa apmierinājuma izjūtu.

—   Es sēdēju tur, — sieviete stāstīja, — sēdēju tur un skatījos ilgi, ilgi, un pamazām arī es jutu, ka slīdu. Slīdu kopā ar gulbjiem pa gludo virsmu starp tumsu tur lejā un gaišajām, maigajām debesīm virs galvas. Tai pašā laikā slīdu arī pa citu virsmu starp «te» un «tālu projām», starp «tad» un «tagad». — Starp bijušo laimi, viņa nodomāja, un šo neatlaidīgi mokošo tukšuma sajūtu.

—  Slīdu, — viņa balsī turpināja, — starp izdomu un īstenību, starp to, kas nāk pie mums no ārpuses un kas nāk no iekšpuses, no pašiem tās dziļumiem.

Susila uzlika plaukstu Viļam uz pieres — un pēkšņivārdi pārtapa lietās un notikumos, ko tie apzīmēja, tēli kļuva par īstenību. Viņš patiešām slīdēja.

—   Slīdat, — balss maigi apgalvoja. — Slīdat līdzīgi baltam putnam virs ūdens. Slīdat pa dzīves lielo upi —

pa lielo, gludo, kluso upi, kas plūst tik rāmi, tik rāmi, var pat likties, ka tā ir aizmigusi. Miegā grimusi upe. Taču tā plūst neatvairāmi. Dzīve klusām un neatvairāmi ieplūst arvien pilnskanīgākā dzīvē, arvien dzīvinošākā mierā, bagātākā, stiprākā un plašākā, jo tas pazīst visas jūsu sāpes un nelaimes, pazīst tās, ietver tās sevī un sapludina kopā ar savu būtību. Un šī būtība ir tajā mierā, pa kuru jūs tagad slīdat, slīdat pa šo gludo, kluso upi, kas grimusi miegā un tomēr tik neatvairāma, un neatvairāma tieši tāpēc, ka guļ. Arī es slīdu tai līdzi… — Viņa stāstīja to svešiniekam. Citā līmenī viņa stāstīja to pati sev.

—   Viegli slīdu… Nekas vairs nav jādara. Tikai jāatbrīvojas, jāļauj, lai mani nes līdzi, tikai jālūdz šai neatvairāmajai, miegā grimušai upei, lai tā paņem mani sev līdzi — visu laiku apzinoties, ka upe plūst turp, kurp arī es gribu nokļūt, kurp man ir jānokļūst — uz pilnskanīgāku dzīvi, dzīvi nesošu mieru. Pa miegā grimušo upi — neatvairāmi — uz saskaņas pilnību.

Nevilšus, neapzināti Vils Fārnebijs nopūtās. Cik klusa bija kļuvusi pasaule! Dziļi, kristālskaidri klusa, lai gan papagaiļi vēl arvien trokšņoja aiz loga slēģiem, lai gan balss vēl arvien skanēja viņam blakus. Klusums un tukšums; caur šo klusumu plūda upe, miegā grimusi un neatvairāma.

Susila palūkojās lejup uz svešinieka seju. Pēkšņi tā likās ļoti jauna, bērnišķīga savā pilnīgajā mierā. Drūmās grumbas pierē bija izzudušas. Lūpas, pirms brīža vēl sāpēs cieši sakniebtas, bija pavērušās, un caur tām gandrīz nemanāmi plūda lēna, maiga elpa. Negaidīti Susila atcerējās vārdus, kas bija ienākuši viņai prātā kādā pilnmēness naktī, lūkojoties aizmigušā Dugalda sejā, kas šķita pārvērtusies par pašu nevainību: «Tā savam mīļotajam miegu sniedz.»

—   Gūliet! — Susila teica. — Guliet!

Klusums šķita vēl pilnīgāks, tukšums vēl milzīgāks.

—   Guliet miegā grimušajā upē, — balss skandēja.

—   Bet virs upes maigi zilās debesīs peld lieli, balti mākoņi. Skatoties uz tiem, jūs sākat slīdēt augšup tiem pretī. Jā, jūs sākat slīdēt tiem pretī! Taču šī upe tagad ir gaiša upe, kas nes jūs augšup — augstāk un augstāk …

Augstāk un augstāk caur kluso tukšumu. Tēls kļuva par realitāti, vārds tapa par pieredzi.

—   Prom no tveicīgā līdzenuma, — balss turpināja,

—   viegli pretī kalnu spirgtumam …

Jā, tur žilbinoši balta uz zilās debess fona slējās Jungfrau*. Tur slējās Montē Rosa* …

—   Cik spirdzinošs šķiet gaiss! Spirdzinošs, tīrs, pilns dzīvības!

Vils ieelpoja ar pilnu krūti — un ķermenī ieplūda jauna dzīvība. Pār sniega klajumiem atlaidās vēss, viegls vējiņš. Patīkami vēss. Kā atbalsodama viņa domas, kā aprakstīdama viņa izjūtas, balss sacīja: — Vēsums. Vēsums un miegs. Caur vēsumu uz arvien pilnskanīgāku dzīvi. Caur miegu uz saskaņu, uz pilnību, uz dzīvinošu mieru.

Pēc pusstundas Susila atgriezās dzīvojamā istabā.

—   Nu, kā veicās? — apjautājās vīratēvs. — Vai izdevās?

Jaunā sieviete pamāja ar galvu.

—   Es stāstīju par kādu vietu Anglijā, — Susila teica. — Viņš pakļāvās daudz ātrāk, nekā es biju gaidījusi. Pēc tam vēl mazliet iedvesmas, lai pazeminātu temperatūru.

—   Ceru, ka neaizmirsi par celi.

—   Protams, ne.

—   Iedvesmoji tieši?

—   Nē, netieši. Tas vienmēr palīdz labāk. Es panācu,, lai viņš sajūt sava ķermeņa tēlu. Tad liku iedomāties to daudz lielāku nekā īstenībā, bet celi daudz mazāku. Nožēlojama niecība, kas sacēlusies pret milzīgu un lielisku organismu. Nevar būt nekādu šaubu par to, kurš uzvarēs. — Viņa palūkojās pulkstenī pie sienas. — Ak Dievs,, man jāsteidzas. Citādi vēl nokavēšu stundu!

V

Brīdī, kad Roberts Makfeils iegāja slimnīcas palātā,, kur gulēja viņa sieva, lēca saule. Oranža blāzma un uz tās fona kalnu robainais siluets. Tad pēkšņi žilbinošs sirpis starp divām smailēm. Sirpis izauga par pusapli, un dārzu aiz loga sašķēla pirmie zeltainās gaismas stari, pirmās garās ēnas. Kad viņš vēlreiz pacēla skatu uz kalnu smailēm, tur nepanesamā mirdzumā laistījās uzlēkusī saule.

Sirmgalvis apsēdās pie gultas, satvēra sievas plaukstu un noskūpstīja to. Lakšmi uzsmaidīja vīram, tad pagriežas pret logu.

Cik ātri gan griežas zeme! — viņa nočukstēja un,.

bridi klusējusi, piebilda: — Drīz saule man ausīs pēdējo reizi.

Caur daudzbalsīgo putnu un kukaiņu kori varēja saklausīt mainas saucienus: — Karuna! Karuna! …

—   Karuna, — Lakšmi atkārtoja. — Līdzjūtība …

—   Karuna! Karuna! — dārzā neatlaidīgi atgādināja Būdas obojas balss.

—   Man drīz to vairs nevajadzēs, — vecā sieviete turpināja. — Toties kā būs ar tevi? Nabaga Robert, kā būs ar tevi?

—   Tā vai citādi, bet šādos brīžos vienmēr atrodas spēks, — viņš teica.

—   Vai tas būs īstais spēks? Vai tas nebūs nocietināšanās, noslēgtības spēks, spēks, ko rada nodošanās vienīgi savam darbam un idejām, nerūpējoties ne par ko citu? Atceries, kā es nācu un raustīju tevi aiz matiem, lai tu pievērstu uzmanību? Kurš gan to darīs, kad manis vairs nebūs?

Palātā ienāca māsa, nesdama glāzi cukurūdens. Ārsts Makfeils pabāza roku sievai zem pleciem un uzcēla viņu sēdus. Māsa pielika glāzi slimniecei pie lūpām. Lakšmi iedzēra malku, ar grūtībām to norija, tad iedzēra otru un vēl trešo. Novērsusies no glāzes, viņa paskatījās uz vīru. Izdēdējušā sejā iemirdzējās nebēdnīgs smaids, kas nepavisam nesaderējās ar iekritušajiem vaibstiem.

—   «Es attēloju trīsvienību,» — vājā balss aizsmakusi citēja, — «dzerdama šķaidītu apelsīnsulu; trīs malkos arianiešu* cerības brūk …» — Viņa apklusa. — Jocīgi, ka tieši tas man ienāca prātā. Lai nu kā, es taču vienmēr esmu bijusi dikti jocīga, vai ne?

Vecais vīrs saņēma visus spēkus, lai pasmaidītu. — Dikti jocīga, — viņš piekrita.

—   Tu mēdzi teikt, ka es esmu kā blusa. Mirkli šeit, tad — hop! — jau kaut kur citur, jūdzēm tālu prom. Nav brīnums, ka tu tā arī nevarēji mani izglītot!

—   Toties tu maņi izglītoji pamatīgi, — atbildēja sirmgalvis. — Ja tu nebūtu nākusi raut mani aiz matiem, likusi skatīties visapkārt pasaulē un palīdzējusi to saprast, kas gan es šodien būtu? Pedants ar aizsegiem pie acīm, par spīti visai manai izglītībai. Par laimi, man pietika prāta lūgt tavu roku, un, par laimi, tev pietika neprāta pateikt «jā» un pēc tam prāta un apķērības audzināt mani. Pēc trīsdesmit septiņu gadu ilgas audzināšanas esmu gandrīz jau kļuvis par cilvēku.

. Toties es vēl joprojām esmu blusa. — Lakšmi pakratīja galvu. — Un es tā centos! Es ļoti centos. Es nezinu, vai tu kādreiz esi to sapratis, Robert: es vienmēr stāvēju uz pirkstgaliem, es vienmēr tiecos augšup, kur tu strādāji, domāji un lasīji. Uz pirkstgaliem centos tevi sasniegt, centos nokļūt tur augšā tev blakus. Ak Dievs, cik tas bija nogurdinoši! Šie nepārtrauktie centieni! Taču viss veltīgi. Tāpēc ka es biju tikai mēma blusa, kas lēkā te lejā starp cilvēkiem, puķēm, kokiem un suņiem. Tava intelektuālā pasaule izrādījās tā augstiene, kur es nekādi nevarēju uzkāpt, pat vēl mazāk — atrast turp ceļu. Un tad notika šis te, — viņa pielika plaukstu pie neesošās krūts,

—    un man vairs nevajadzēja censties. Nekādas skolas, nekādu mājasdarbu. Man bija pastāvīgs attaisnojums.

Iestājās ilgs klusuma brīdis.

—   Varbūt iedzersiet vēl kādu malciņu? — beidzot jautāja māsa.

—   Jā, tev vēl mazdrusciņ jāiedzer, — piekrita sirmgalvis.

—   Un jāiznīcina trīsvienība? — Lakšmi vēlreiz uzsmaidīja vīram. Caur vecuma un nāvīgās slimības masku ārsts Roberts ieraudzīja to smejošo meiteni, kuru bija iemīlējis pirms pusmūža un tomēr tikai vakar.

Pēc stundas viņš atgriezās vasarnīcā.

—   Jums šorīt būs jāpaliek vienam, — pārsējis Vilam ceļgalu, sirmgalvis teica. — Man jābrauc uz Sivapuramu, uz Slepenās padomes sēdi. Ap divpadsmitiem atnāks audzēkne no māsu skolas, viņa izdarīs jums injekciju un atnesīs kaut ko ēdamu. Pēcpusdienā, tiklīdz būs beigušās stundas, jūs apciemos Susila. Bet nu man jāiet. — Vecais ārsts piecēlās un atvadīdamies uzlika plaukstu Vilam uz rokas. — Līdz vakaram! — Pusceļā viņš apstājās un pagriezās atpakaļ. — Es gandrīz aizmirsu iedot jums šo te. — Viņš izņēma no savas vaļīgās žaketes sānkabatas zaļu grāmatiņu. — Tās ir Vecā Rādžas «Piezīmes par to, kas ir kas un ko būtu prātīgi darīt, to saprotot».

—   Kāds apbrīnojams nosaukums! — paņemdams piedāvāto grāmatu, iesaucās Vils.

—   Jums patiks arī saturs, — ārsts Makfeils apgalvoja.

—  Tikai dažas lappuses, tas arī viss. Toties, ja jūs gribat uzzināt, kas ir Pala, tad nav labāka ievada par šo.

—   Starp citu — kas ir Vecais Rādža? — apjautājās Vils.

—   Pareizāk gan — kas viņš bija. Vecais Rādža mira trīsdesmit astotajā gadā, pēc trīs gadus ilgāka valdīšanas laika nekā karaliene Viktorija. Viņa vecākais dēls nomira vēl pirms tēva, un troni mantoja mazdēls, kurš bija īsts ēzelis, bet atlīdzināja ar to, ka nedzīvoja ilgi. Pašreizējais rādža ir viņa mazmazdēls.

—   Ja es drīkstētu uzdot personiskas dabas jautājumu — kā šeit gadījušies Makfeili?

—   Pirmais Makfeils ieradās šeit Vecā Rādžas vectēva — mēs viņu saucam par Reformas Rādžu — valdīšanas laikā. Viņi, rādža un mans vecvectēvs, izgudroja mūsdienu Palu. Vecais Rādža nostiprināja šo vīru darbu un turpināja to. Arī šodien mēs darām visu, kas mūsu spēkos, lai sekotu viņu pēdās.

Vils pacēla «Piezīmes par to, kas ir kas».

—   Vai šeit aprakstīta reformu vēsture?

Ārsts Roberts pakratīja galvu. — Grāmata vienīgi izklāsta pamatprincipus. Izlasiet vispirms par tiem. Vakarā, kad atgriezīšos no Sivapuramas, es došu jums iespēju sajust vēstures elpu. Tad jūs labāk sapratīsiet, kas patiesībā tika paveikts, ja zināsiet, kas bija jāizdara — kas vienmēr un visur ir jādara visiem tiem, kuriem ir skaidrs priekšstats, kas ir kas. Tāpēc izlasiet šo grāmatu, noteikti izlasiet! Un vienpadsmitos neaizmirstiet izdzert augļu sulu.

Vils nolūkojās viņam pakaļ, tad atvēra zaļo grāmatiņu un sāka lasīt.

1

Nevienam nekur hav jāiet. Mēs visi — ja vien mēs to zinātu '— jau esam tur.

Ja vien es zinātu, kas īstenībā esmu, es beigtu izturēties kā tas, : kas šķietami esmu, un, ja es beigtu izturēties kā tas, kas šķietami esmu, tad man vajadzētu apjēgt, kas es esmu.

Kas es īstenībā esmu — ja ! tikai tas, kas es šķietami esmu, ļautu man to zināt, <— ir «jā» un «nē» samierināšana, ko Izdzīvo nedalāmā svētlaimīgā Iepazīšanā un pilnīgā atzīšanā.

Reliģijā visi vārdi ir neķītri. Ikvienam, kurš sāk izteikties par Budu, Dievu vai Ķristu, ir jāizmazgā mute ar karbola ziepēm.

Tāpēc ka cenšanās katrā pretstatu pāri iemūžināt tikai «jā», dabiski, nekad nevar tikt īstenota; ierobežotais «es», kas es šķietami esmu, lemj sevi hnepārtrauktam cerību -sabrukumam, mūžīgām pretrunām ar citiem cerību iedvesmotiem un tās zaudējušiem «es».

Pretrunas un sagrautas cerības — vienīgā vēstures un gandrīz visu biogrāfiju tēma. «Es rādu jums ciešanas,» apzinoties īstenību, teica Buda. Taču viņš rādīja arī ciešanu galu — sevis pazīšanu, pilnīgu atzīšanu un svētlaimīgo Nedalāmā pieredzi.

2

Izpratne par to, kas mēs īstenībā esam, noved pie Labas Esības, bet Laba Esība — pie vispiemērotākā labas rīcības veida. Taču laba rīcība pati par sevi nenoved pie Labas Esības. Mēs varam būt tikumīgi, nemaz •nezinot, kas īstenībā esam. Esības, kas ir vienkārši labas, nav Labas Esības; tās ir tikai sabiedrības balsti.

Lielākā daļa šo balstu paši sev ir Samsoni. Viņi notur, bet agrāk vai vēlāk arī sagrauj. Nekad vēl nav pastāvējusi tāda ^sabiedrība, kurā labas rīcības lielākā daļa ir Labas Esības rezultāts un tādējādi šīs sabiedrības pastāvīga īpašība. Tas nenozīmē, ka šādas sabiedrības nekad nebūs vai arī ka mēs šeit, Paļā, esam muļķi, cenzdamies īstenot to dzīvē.

3

Jogs un stoiķis — divi paštaisni ego, kuri gūst ievērojamus rezultātus, sistemātiski izliekoties par kādu citu. Tomēr izlikšanās par kādu citu, pat izcili tabu un gudru, nedod iespēju pāriet no ierobežotā «es» uz Labu Esību.

Laba Esība ir izpratne par to, kas mēs īstenībā esam, bett, lai uzzinātu, kas mēs īstenībā esam, mums pirmām kārtām ik mirkli ir jāapzinās tas, kas mēs šķietami esam un ko šis maldīgais šķitums liek mums just un darīt. Mirklis skaidras un pilnīgas izpratnes par to, kas mēs šķietami, nevis īstenībā esam, uz īsu brīdi izbeidz šo «es» šarādi. Vēl un vēl pārdzīvojot šādus izpratnes mirkļus par to, kas mēs neesam, līdz tie kļūst nepārtraukti, mēs pēkšņi varam atklāt, ka zinām, kas īstenībā esam.

Koncentrēšanās, abstraktā domāšana, gara vingrināji/ mi sistemātiska atslēgšanās domas valstībā. Askētisms un hedonisms — isistemātiska atslēgšanās jūtu un darbības valstībā. Bet Laba Esība slēpjas zināšanā, kas tu patiesībā esi attiecībā pret visu pārdzīvoto; tāpēc apzinies — apzinies visos apstākļos un vienmēr, lai cik slavējams vai peļams, patīkams vai nepatīkams būtu tas, ko tu dari vai pārdzīvo. Tā ir vienīgā īstā joga, vienīgais garīgais vingrinājums, ar ko ir vērts nodarboties.

Jo vairāk cilvēks zina par atsevišķām lietām, jo vairāk viņš zina par Dievu. Pārfrāzējot Spinozas vārdus, mēs varam teikt: jo vairāk cilvēks zina par sevi attiecībā pret visa veida pārdzīvoto, jo lielāka viņam iespēja pēkšm kādā jaukā rītā apzināties, kas viņš īstenībā ,ir — vai, pareizāk, Kas (lielais K) «viņš» (pēdiņās) īstenībā (lielais ī) Ir (lielais I).

Svētajam Jānim bija taisnība. Svētlaimīgi mēmajā Visumā Vārds nebija tikai ar Dievu; tas bija pats Dievs, kaut kas tāds, kam jātic. Dievs ir īstenojies simbols, pārspēts vārds. Dievs = «Dievs».

Ticība ir kaut kas pavisam cits nekā pārliecība. Pārliecība balstās uz nepārdomātu vārdu pārāk nopietnu uztveršanu. Pāvila, Muhameda, Marksa, Hitlera teiktie vārdi — cilvēki tos uztver pārāk nopietni, un kas notiek?

Noliek bezjēdzīgs vēstures pretrunīgums — sadisms pretstatīts pienākumam vai (vēl nesalīdzināmi ļaunāk) sadisms kā pienākums; pašaizliedzība līdzsvarota ar vispārēji iedvestu izsekošanas māniju; žēlsirdīgās māsas pašaizliedzīgi kopj pašu baznīcas inkvizīcijas un krustnešu upurus. Turpretī ticība nekad nevar būt pārāk nopietna. Jo ticība ir empīriski apstiprināta paļāvība mūsu spējām saprast to, kas mēs patiesībā esam, un Labā Esībā aizmirst pārliecības apskurbināto «es». Mīļais Dievs, mūsu dienišķo ticību dodi mums šodien, bet atbrīvo mūs no pārliecības!

Pie durvīm kāds klauvēja. Vils atrāva skatu no grāmatas.

—   Kas tur ir?

—   Tas esmu es, — teica balss, kas izraisīja nepatīkamas atmiņas par pulkvedi Dipā un murgaino braucienu baltajā mersedesā. Tērpies vienīgi baltās sandalēs un baltos šortos, ar platīna pulksteni uz rokas gultai tuvojās Murugans.'

—   Cik jauki, ka tu atnāci mani apciemot!

Cits ciemiņš apjautātos, kā slimnieks jūtas, bet Murugans bija pārāk aizņemts ar sevi, lai spētu notēlot kaut visniecīgāko interesi par otru cilvēku. — Es atnācu jau pirms četrdesmit piecām minūtēm, — viņš neapmierinātā balsi teica. — Taču vecais vēl nebija aizgājis, tāpēc man nācās atgriezties mājās. Tur man vajadzēja palikt kopā ar māti un mūsu ciemiņu, kamēr viņi ieturēja brokastis…

—   Kāpēc tu nevarēji nākt iekšā, kad ārsts bija šeit? — Vils jautāja. — Vai likums tev liedz runāt ar mani?

Zēns nepacietīgi papurināja galvu. — Protams, ne. Es tikai negribēju, lai viņš zinātu iemeslu, kādēļ es nācu pie jums.

—   Iemeslu? — pasmaidīja Vils. — Apciemot slimo ir žēlsirdīga rīcība un ļoti slavējama.

Sājos vārdos slēpto ironiju Murugans neuztvēra, jo viņš visu laiku domāja tikai par savām darīšanām. — Paldies, ka nepastāstījāt viņiem par mūsu tikšanos, — ātri, gandrīz nikni nobēra zēns. Šķita, viņš ir apvainojies, ka spiests pildīt šo pienākumu, un saniknots uz Viļu par sniegto palīdzību, kas prasījās pēc pateicības.

—   Es sapratu, ka tu nevēlies, lai es par to runātu, — atbildēja Vils. — Tāpēc arī to nedarīju.

—   Es pateicos jums! — Murugans izgrūda caur zobiem tādā tonī, kas drīzāk atbilstu vārdiem «Tu, netīrā cūka!».

—   Nav par ko, — izsmējīgā pieklājībā attrauca Vils.

«Kāds burvīgs radījums!» viņš nodomāja, ar ziņkāri un

uzjautrinājumu lūkodamies uz gludo, zeltaino ķermeni un novērsto seju ar tik pareiziem vaibstiem kā statujai. Taču tie vairs nebija Olimpa dievu klasiskie vaibsti, tā bija sena hellēņa seja — mainīga un pārāk cilvēciska. Neparasti skaists trauks — toties kāds ir tā saturs? 2ēl, viņš nodomāja, ka neuzdevu šo jautājumu sev mazdrusciņ nopietnāk, pirms vēl sapinos ar to neaprēķināmo BeЈ)U. Taču Beba bija sieviete. Un tādam heteroseksuālim kā viņš vispār nevarēja uzdot tik prātīgu jautājumu. To, bez šaubām, nevarēja uzdot arī cilvēkam, kurš juta tieksmi uz zēniem, it sevišķi uz šo mazo, naidīgo pusdievu, kurš sēdēja gultas galā. — Vai ārsts Roberts zināja par tavu uzturēšanos Rendangā?

—   Protams, zināja. Visi to zināja. Es braucu turp pēc mātes. Viņa ciemojās Rendangā pie radiem. Es braucu turp, lai pavadītu māti atceļā uz Palu. Tas viss notika pilnīgi oficiāli.

—        Tad kāpēc tu negribēji, lai es teiktu, ka esam jau tikušies?

Murugans brīdi šaubījās, tad izaicinoši paskatījās uz slimnieku.

—        Negribēju, lai viņi uzzina, ka es tiekos ar pulkvedi Dipā.

Ak, tad tāpēc! — Pulkvedis Dipā ir ievērojams vīrs, — Vils teica, izmezdams šo saldināto ēsmu, lai pārliecinātos par savu domu pareizību.

Kā par brīnumu, zivs acumirklī uzķērās uz āķa. Murugana īgnā seja sajūsmā iegailējās — un pēkšņi šeit stāvēja Antinojs visā savas divdomīgās jaunības skaistumā.

—   Man viņš šķiet brīnišķīgs! — Murugans iesaucās un, liekas, pirmo reizi kopš ienākšanas šajā istabā atzina Vila eksistenci un veltīja viņam visdraudzīgāko smaidu. Pulkveža brīnišķīgums lika zēnam aizmirst dusmas un ļāva vienā acumirklī iemīlēt visus — pat cilvēku, kuram bija parādā šo gremžošo pateicību. — Cik daudz viņš ir paveicis Rendangas labā!

—        Protams, viņš ļoti daudz dara Rendangas labā, — Vils izvairīgi noteica.

Pār Murugana starojošo seju pārslīdēja ēna. — Šeit tā: nedomā, — viņš drūmi sacīja. — Te pulkvedi uzskata par šausmoni.

—   Kas tā domā?

—   Gandrīz visi!

—   Un tāpēc negrib, lai tu ar viņu tiktos?

Murugans uzvaroši pasmaidīja, kā palaidnis, kurš skolotājam aiz muguras rāda garu degunu. — Viņi domā, ka es visu laiku dzīvoju kopā ar māti.

Izdzirdis šos vārdus, Vils uzreiz pajautāja: — Vai tava māte zina, ka tu tiecies ar pulkvedi?

—   Protams.

—   Un viņai nav iebildumu?

—   Māte to atbalsta no visas sirds.

Tomēr Vils jutās pārliecināts, ka nav kļūdījies, iedomādamies par Hadriānu un Antinoju. Varbūt šī sieviete ir akla? Vai arī negrib redzēt to, kas notiek?

—   Bet, ja mātei nekas nav pretī, — Vils ierunājās,.

—   tad kādi gan var būt iebildumi ārstam Robertam un visiem pārējiem? — Murugans aizdomīgi palūkojās uz viņu. Apķēries, ka ir par tālu ielauzies aizliegtajā teritorijā, Vils steidzīgi centās sajaukt pēdas. — Varbūt šie cilvcki domā, ka pulkvedim izdosies piesaistīt tevi militārās diktatūras ticīgo pulkam? — viņš iesmējās.

Zivs sekoja māneklim. Zēns atviegloti uzsmaidīja. — Ne gluži tā, — viņš atbildēja un, paraustīdams plecus, piebilda: — Viss ir tik muļķīgi tā idiotiskā reglamenta dēļ.

—   Reglamenta? — Vils bija galīgā nesapratnē.

—   Vai tad jums par mani nestāstīja?

—   Tikai to, ko ārsts Roberts vakar teica.

—       Jūs domājat — ka es esmu students? — Murugans atmeta galvu un iesmējās.

—   Vai būt par studentu ir smieklīgi?

—        Nē, nē, protams, ne. — Zēns vēlreiz novērsās. Visur valdīja klusums. Vēl arvien neskatīdamies uz Viļu, viņš beidzot teica: — Iemesls, kāpēc nedrīkstu apciemot pulkvedi Dipā, ir tāds, ka viņš ir valsts galva un valsts galva esmu arī es. Kad mēs tiekamies, tā jau ir starptautiska politika.

—   Ko tu ar to gribi teikt?

—   Tā nu sanāk, ka es esmu Paļas rādža.

—   Paļas rādža?

—        Kopš piecdesmit ceturtā gada. Kad nomira mans tēvs.

—   Un tava māte ir rāni?

—   Mana māte ir rāni.

«Dodies tieši uz pili.» Bet te jau pils nāca pie viņa. Liktenis acīmredzot darbojās Džo Aldehīda labā un vēl strādāja virsstundas.

—   Vai tu esi vecākais dēls? — Vils jautāja.

—       Vienīgais dēls, — atbildēja Murugans un, vēl vairāk uzsvērdams savu vienreizīgumu, piebilda: — Vienīgais bērns.

—        Tad vairs nav nekādu šaubu! — iesaucās Vils. — Ak Dievs! Man vajadzēja jūs uzrunāt ar «jūsu augstība». Vai vismaz ar «ser». — Šie vārdi tika teikti jokojoties, bet Murugans uztvēra tos ar vislielāko nopietnību un ieņēma majestātisku pozu.

—       Jūms vajadzēs tā mani saukt nākamās nedēļas beigās, — viņš paziņoja. — Pēc manas dzimšanas dienas. Man paliks astoņpadsmit gadi. Šai vecumā Paļas rādža kļūst pilngadīgs. Līdz tam laikam es esmu tikai Murugans Meilendra. Vienkāršs students, kurš mācās pa drusciņai no visa kā — pat lauksaimniecību, — zēns nievājoši piebilda. — Tāpēc, kad pienāks laiks, es zināšu, ko darīt.

—   Un, kad pienāks šis laiks, ko tad jūs darīsiet? — Nesaskaņa starp Antinoja daiļumu un viņa draudīgo pozu Vilam šķita ļoti smieklīga. — Kā jūs esat nodomājis rīkoties? — zobgalīgā tonī viņš turpināja. — Visiem galvas nost? L'Etat c'est Moi?*

Nopietnību un karalisko pozu vēl vairak izcēla pārmetums: — Nerunājiet muļķības!

Uzjautrināts Vils notēloja atvainošanos. — Es tikai gribēju uzzināt, cik absolūta būs jūsu vara.

—   Pala ir konstitucionāla monarhija, — Murugans drūmi atbildēja.

—   Citiem vārdiem sakot, jūs būsiet valsts galva tikai simboliski, tāpat kā Anglijas karaliene, — tikai valdīsiet, bet nepārvaldīsiet.

—   Nē, nē! — aizmirsdams savu majestātiskumu, Murugans gandrīz vai kliedza. — Ne tā kā Anglijas karaliene! Paļas rādža ne tikai valda, viņš pārvalda! — Pārāk "uztraucies, lai varētu mierīgi nosēdēt, Murugans pielēca kājās un sāka staigāt pa istabu. — Rādža pārvalda konstitucionāli, bet, goda vārds, viņš pārvalda, pārvalda! — Zēns piegāja pie loga un palūkojās laukā. Brīdi klusējis, viņš pagriezās un uzlūkoja Viļu ar tādu izteiksmi, kas pārvērta seju par tik pazīstamā psiholoģiskā neglītuma brīnišķīgi veidotu un izkrāsotu emblēmu..— Es viņiem parādīšu, kurš šeit ir saimnieks! — Murugans izrunāja šo frāzi tonī, kas acīmredzot bija aizgūts no kāda amerikāņu gangsterfilmu varoņa. — Sie ļautiņi domā, ka varēs izrīkot mani, — viņš turpināja citēt šķebinoši banālo filmas tekstu, — tāpat kā izrīkoja manu tēvu. Te nu viņi ļoti maldās. — Zēns ļauni iesmējās. — Ļoti maldās! — viņš atkārtoja.

Sie' vārdi tika izgrūsti caur sakostiem zobiem un gandrīz nekustīgām lūpām, apakšējais žoklis izbīdīts uz priekšu tā, lai atgādinātu komiksos attēlotu laupītāju, caur samiegtajiem plakstiņiem raudzījās ledusaukstas acis. Vienā acumirklī kļuvis bezjēdzīgs un pretīgs, Antinojs pārvērtās par visu līdz šim uzņemto vidusmēra gangsterfilmu dzelzs zeļļu karikatūru.

—   Kas pārvalda valsti, kamēr jūs esat nepilngadīgs? — Vils jautāja.

—   Trīs veču bari, — Murugans nievājoši izmeta. — Ministru kabinets, Pārstāvju palāta un Slepenā Valsts padome, kas pārstāv mani — rādžu.

—      Nabaga vecīši! — Vils iesaucās. — Drīz viņi dabūs pamatīgi trūkties. — Ar prieku pieņemdams sazvērnieka lomu, viņš iesmējās. — Ceru, ka būšu vēl šeit, lai redzētu, kā tas notiek.

Ari Murugans iesmējās — nevis kā ļauni līksmojošs dzelzs zellis, bet, notiekot vienai no tām negaidītajām garastāvokļa un sejas izteiksmes maiņām, kuras — Vils to paredzēja — ļoti apgrūtinās viņam spēlēt šo dzelzs zeļļa lomu, iesmējās kā pirms brītiņa triumfējošais palaidnis. — Dabūs pamatīgi trūkties! — zēns laimīgs atkārtoja.

—   Vai jums ir kādi sevišķi plāni?

—   Protams, ir, — atbildēja Murugans. Viņa mainīgajā sejā'triumfējošais palaidnis deva vietu valstsvīram preses konferencē — svinīgam, bet uzsvērti laipnam. — Galvenā prioritāte — šīs salas modernizācija. Paskatieties, kādus labumus Rendangai nesa naftas dividendes!

—   Vai tad Palai nav naftas dividenžu? — Vils iejautājās pilnīgas neziņas tonī, kas — viņš to laika gaitā bija atklājis — bija labākais veids informācijas izvilināšanai no vaļsirdīgiem un iedomīgiem cilvēkiem.

—    Ne par grasi, lai gan salas dienvidu gals pilnīgi peld naftā, — teica zēns. — Tikai dažas niecīgas atradnes pašmāju vajadzībām; veči negrib te neko darīt. Pat vēl vairāk, viņi nevienam te neļaus neko darīt. — Valstsvīrs sāka dusmoties, viņa balsī un sejas izteiksmē atkal varēja just dzelzs zelli. — Daudzi ir piedāvājuši — Dienvidausitrumāzijas naftas sabiedrība, Shell, Royal Dutch, Standard. of California. Tomēr vecie muļķi pat nedomā klausīties.

—   Vai jūs nevarat viņus pārliecināt, lai uzklausa šos priekšlikumus?

—   Pie velna, es viņus piespiedīšu tos uzklausīt! — iesaucās Dzelzs Zellis.

—   Pareizi! — piekrita Vils un tad vienaldzīgā balsī iejautājās: — Kuru no piedāvājumiem jūs domājat pieņemt?

—   Pulkvedis Dipā sadarbojas ar Standard of California un domā, ka vislabāk būtu, ja mēs darītu tāpat.

—   Es gan no sākuma vismaz uzzinātu, ko piedāvā sāncenši.

—   Tieši tā es domāju darīt. Arī māte tam piekrīt.

—   Prātīga doma.

—   Māte dod priekšroku Dienvidaustrumāzijas naftas sabiedrībai. Viņa pazīst šīs sabiedrības padomes priekšsēdētaju lordu Aldehīdu.

—   Viņa pazīst lordu Aldehīdu? Cik neparasti! — Priecīgais pārsteigums balsī izskanēja gluži dabiski. — Džo Aldehīds ir mans draugs. Es rakstu viņa avīzēm. Esmu pat viņa personiskais sūtnis. Starp mums runājot, — Vils piebilda, — tāpēc jau mēs braucām uz tām vara raktuvēm. Varš ir viena no Džo Aldehīda palīgnozarēm. Taču viņa īstā mīlestība, protams, ir nafta.

Murugans centās tēlot darījumu cilvēku. — Cik viņš būtu ar mieru piedāvāt?

Vils atbildēja filmās noskatīto naudasmaisu garā: — Tikpat, cik «Standarts», plus vēl mazdrusciņ.

—   Pilnīgi pietiekami, — sacīja Murugans, turpinādams •spēlēt darījumu cilvēku, un dziļdomīgi pamāja ar galvu. Iestājās ilgs klusuma brīdis. Kad viņš atkal ierunājās, tad jau bija valstsvīrs, kurš sniedz interviju preses pārstāvjiem.

—   Naftas dividendes tiks izmantotas šādi, — viņš paziņoja. — Divdesmit pieci procenti no visas summas tiks izlietoti pasaules pārbūvei.

—   Vai drīkstu jautāt, kā jūs esat iecerējis pārbūvēt šo pasauli? — Vils godbijīgi apvaicājās.

—   Ar Gara Krusta kara palīdzību. Vai jūs ko zināt par Gara Krusta karu?

—   Protams. Kurš gan par to nezina?

—   Tā ir vispasaules kustība, — valstsvīrs nopietni skaidroja. — Tāpat kā agrīnā kristietība. To nodibināja mana māte.

Vils izrādīja godbijību un pārsteigumu.

—   Jā, to nodibināja mana māte, — Murugans atkārtoja un iespaidīgi piebilda: — Es ticu, ka tas ir cilvēces vienīgā cerība.

—   Protams, — Vils piekrita, — protams.

—   Tādā veidā tiks izlietoti divdesmit pieci procenti no naftas dividendēm, — valstsvīrs turpināja. — Pārējo izmantos intensīvās industrializācijas programmai. — Balss tonis atkal pārmainījās. — Tie vecie idioti grib attīstīt šeit rūpniecību tikai dažās vietās, bet pārējo atstāt, kā bijis jau pirms tūkstoš gadiem!

—   Turpretī jūs esat nodomājis novest visu līdz galam. Industrializācija industrializācijas dēļ.

—   Nē. Industrializācija valsts dēļ. Industrializācija, lai padarītu Palu stipru. Lai liktu citiem mūs cienīt. Paraugieties uz Rendangu! Pēc pieciem gadiem viņi ražos nepieciešamo daudzumu šauteņu, mīnmetēju un munīcijas.

Paies vēl krietni ilgs laiks, līdz viņi varēs ražot tankus. Pagaidām viņi-tos var nopirkt no «Škodas» par savu naftas naudu.

— Cik ilgā laikā viņi izaugs līdz ūdeņraža bumbām? — Vils ironiski pavaicāja.

—       Viņi pat nemēģinās, — Murugans atteica un vēl piebilda: — Galu galā ūdeņraža bumbas nav vienīgais absolūtais ierocis. — So frāzi viņš izrunāja ar baudu. Skaidri varēja saprast, ka «absolūtā ieroča» garšu viņš uzskata par ļoti patīkamu. — Ķīmiskos un bakterioloģiskos ieročus pulkvedis Dipā dēvē par nabadzīgu ļaužu ūdeņraža bumbām. Viens no pirmajiem darbiem, ko es paveikšu, — uzbūvēšu lielu insekticīdu rūpnīcu. — Murugans iesmējās un piemiedza ar aci. — Ja var ražot insekticīdus, tad var ražot arī nervu gāzi.

Vils atcerējās vēl nepabeigto rūpnīcu Rendanglobo nomalē.

«Kas tā tāda?» viņš bija jautājis pulkvedim Dipā, kad baltais mersedess drāzās tai garām.

«Insekticīdi,» skanēja pulkveža atbilde. Sirsnīgā smaidā atiezdams baltos zobus, valsts galva vēl piebilda: «Drīz mēs tos eksportēsim uz visu Dienvidaustrumāziju.»

Toreiz, protams, Vils bija sapratis šo atbildi tieši, bet tagad… Viņš domās noskurinājās. Pulkveži vienmēr paliks pulkveži, un zēni, pat tādi kā Murugans, vienmēr mīlēs ieročus. Pasaulē nekad netrūks darba speciālajiem korespondentiem, kuru uzdevums — sekot nāvei pa pēdām.

—        Tātad jūs nostiprināsiet Paļas armiju? — viņš jautāja.

—   Nostiprināšu to? Nē, es to radīšu. Palai nav armijas.

—   Vispār nav?

—        Pilnīgi nekādas. Viņi visi ir pacifisti. — «P» bija īsts riebuma sprādziens, «s» nicinoši šņāca. — Man būs jāsāk tukšā vietā.

— Attīstot rūpniecību, jūs reizē arī bruņosieties, vai ne tā?

—   Tieši tā.

Vils iesmējās. — Atpakaļ pie asīriešiem!* Jūs ieiesiet vēsturē kā īsts revolucionārs.

—       Tieši uz to es arī ceru, — atsaucās Murugans. — Tieši tāda arī būs mana politika — nepārtraukta revolūcija.

—   Ļoti jauki! — Vils aplaudēja.

—   Es tikai turpināšu to revolūciju, ko vairāk nekā pirms

simt gadiem uzsāka ārsta Roberta vectēvs, kad viņš ieradās Paļā un palīdzēja manam vectēvam īstenot pirmās reformas. Dažas no tām bija patiešām apbrīnojamas. Protams, ne visas, — viņš uzsvērti sacīja un, līdzīgi skolēnam, kas ceturkšņa noslēguma «Hamleta» uzvedumā tēlo Poloniju, pakratīja savu sprogaino galvu, pauzdams soģa nopietno neapmierinātību. — Toties viņi vismaz kaut ko izdarīja. Turpretī šodien mūs pārvalda konservatoru bars, kas vispār neko negrib darīt. Būdami konservatīvi primitīvi, viņi ne pirkstu nepakustinās, lai kaut ko modernizētu. Un konservatīvi radikāli — viņi atsakās mainīt kaut vienu no tām vecajām «revolucionārajām» idejām, kuras būtu jāmaina. Viņi negrib reformēt pašas reformas. Es jums teikšu, ka dažas no tā saucamajām reformām ir gluži pretīgas.

—  Jūs gribējāt teikt, cik es saprotu, ka tās ir kaut kādi saistītas ar seksu.

Murugans pamāja ar galvu un novērsās. Sev par lielu brīnumu, Vils ieraudzīja, ka zēns nosarkst.

—   Miniet kādu piemēru! — Vils uzstāja.

Tomēr Murugans nevarēja piespiest sevi runāt par šo tēmu.

—   Pajautājiet to ārstam Robertam, — viņš teica, — pajautājiet Vidžajam! Viņiem šķiet, ka tamlīdzīgas lietas ir vienkārši burvīgas. Patiesībā viņi visi tā domā. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc neviens te negrib neko mainīt. Viņi gribētu, lai viss te mūžīgi turpinātos tikpat pretīgā veidā kā līdz šim.

—   Kā līdz šim, — skanīga balss kontraltā zobgalīgi atkārtoja.

—   Māmiņ! — Murugans pielēca kājās.

Vils p'agriezās un ieraudzīja durvīs pilnīgu ziedoša izskata sievieti, kuru ieskāva (pēc Vila domām, diezgan neatbilstoši, jo tādai sejai piestāvētu gaiši violets, fuksīns vai elektrozils) balta muslīna mākoņi. Viņa stāvēja ar apzināti noslēpumainu smaidu uz lūpām, vienu brūno, tuklo roku pacēlusi, tās dārgakmeņiem klāto plaukstu atspiedusi pret durvju aplodu, lielas aktrises, atzītas primadonnas pozā, kura brīdi pirms uznāciena kavējas aizkulisēs, lai tad ietu saņemt pielūdzēju aplausus priekškara viņā pusē. Dibenplānā, pacietīgi gaidīdams savu kārtu, stāvēja garš vīrs baložpelēkā dakrona uzvalkā; Murugans, blenzdams garām maternitātes masīvajam iemiesojumam, kas aiz-

ņēma gandrīz visu durvju aili, sveicinādams uzrunāja viņu kā misteru Bahu.

Palikdams turpat dibenplānā, misters Bahu klusēdams palocījās.

Murugans atkal vērsās pie mātes. — Tu nāci šurp kājām? — Viņa balsi skanēja neticība un apbrīnas pilna gādība. Nākt šurp kājām — cik neiedomājami! Un, ja viņa ir nākusi, kāda varonība! — Visu ceļu?

—   Visu ceļu, mīļumiņ, — māte maigi, kā rotaļādamās atsaucās. Paceltā roka slīdēja lejup, apvijās ap zēna slaido ķermeni, saspieda to, ievilka gaisīgajās drapērijās pie milzīgajām krūtīm, tad atkal palaida vaļā. — Man tika dota kārtējā zīme. — Vils ievēroja, ka viņa prot izcelt tos vārdus, kuriem grib piešķirt īpašu nozīmi. — Mana «mazā balss» teica: «Ej apciemo to svešinieku ārsta Roberta mājā. Ej!» — «Tūlīt?» es jautāju. «Malgre la chaleur?»* Tas izveda manu «mazo balsi» no pacietības. «Sieviete,» tā man uzsauca, «pievaldi savu muļķīgo mēli un dari, ko tev liek!» Tā nu es esmu šeit, mister Fārnebij. — Spēcīgas sandalkoka smaržas ieskauta, viņa ar izstieptu roku tuvojās slimniekam.

Vils noliecās pār dārgakmeņiem nosētajiem pirkstiem un murmināja kaut ko, kas beidzās ar «jūsu augstība».

—   Bahu! — sieviete uzsauca, izlietodama sava karaliski neizpušķotā vārda neierobežoto varu.

Beidzot, sagaidījis savu kārtu, otrās lomas tēlotājs uznāca uz skatuves un tika stādīts priekšā kā viņa ekselence Abduls Bahu, Rendangas sūtnis. — Abduls Pjērs Bahu — car sa mēre est parisienne* Bet angļu valodu viņš apguva Ņujorkā.

Šis sūtnis atgādina Savonarolu*, Vils nodomāja, spiezdams viņa roku, tikai Savonarolu ar monokli acī un drēbnieku Sevilrovā*.

—   Bahu ir pulkveža Dipā smadzeņu centrs, — sacīja rāni.

—   Jūsu augstība, ja es drīkstētu izteikties, ir pārāk laipna pret mani un ne pārāk laipna pret pulkvedi.

Viņa vārdi un izturēšanās bija tik izsmalcināti, ka šķita gandrīz vai ironiski — īsta cieņas un pazemības parodija.

—   Smadzenes, — viņš turpināja, — ir tur, kur tām jābūt, — galvā. Runājot par mani, es esmu tikai daļiņa no Rendangas simpātiskās nervu sistēmas.

—   Et comblen sympathique!* — piebilda rāni. — Starp citu, mister Fārnebij, Bahu ir mūsu pēdējais aristokrāts.

Jums vajadzētu redzēt viņa muižu! Kā «Tūkstoš un vienas nakts» pasakās! Sasit tikai plaukstas — un tai pašā mirklī klāt seši sulaiņi, gatavi izpildīt jebkuru jūsu vēlēšanos. Kādam ir dzimšanas diena — un dārzos tiek sarīkots fete nocturne*. Mūzika, atspirdzinoši dzērieni, divi simti pavadoņu ar lāpām. īsta Hārūna al Rašīda* dzīve, tikai ar mūsdienīgām labierīcībām.

—   Izklausās burvīgi, — sacīja Vils, atcerēdamies ciematus, caur kuriem bija braucis pulkveža Dipā baltajā mersedesā, — no klūgām pītās būdas, atkritumus, bērnus ar pūžņojošām acīm, izģindušos suņus, zem milzīgām nastām līdz zemei salīkušās sievietes.

—   Un kāda gaume, — rāni turpināja, — kādas plašas zināšanas, bet pāri tam visam — (viņa klusināja balsi) — kāda dziļa un nezūdoša dievišķā izjūta!

Misters Bahu palocīja galvu, un iestājās klusums.

Murugans pa to laiku piestūma krēslu. Pat nepaskatījusies atpakaļ — patiesi pārliecināta, ka vienmēr kādam ir jābūt tuvumā, lai uzmanītu viņu no sīkiem negadījumiem un cieņas zaudēšanas, — rāni ar visiem saviem simt kilogramiem majestātiski apsēdās.

—   Es ceru, jūs neuzskatāt manu vizīti par uzbāzīgu, — viņa uzrunāja Viļu. Viņš atbildēja, ka tā nedomājot, tomēr rāni turpināja atvainoties. — Es būtu brīdinājusi, — viņa sacīja, — es būtu lūgusi jums atļauju. Taču mana «mazā balss» teica: «Nē, tev jāiet tūlīt.» Kādēļ? Es nevaru pateikt. Tomēr nav nekādu šaubu, ka laika gaitā mēs to uzzināsim. — Karaliene pavērās Viļā ar savām lielajām, apaļajām acīm un noslēpumaini uzsmaidīja viņam. — Vispirms — kā jūs jūtaties, dārgais mister Fārnebij?

—   Kā redzat, kundze, ļoti labi.

—   Patiešām? — Apaļās acis tik vērīgi nopētīja viņa seju, ka Vils samulsa. — Es manu, ka jūs esat viens no tiem varonīgajiem vīriem, kas pat uz nāves gultas smalkjūtīgi centīsies pārliecināt draugus par savu lielisko pašsajūtu.

—  Jūs man glaimojat, — Vils atbildēja. — Bet, lai nu kā, es jūtos pat ļoti labi. Pārsteidzoši labi, ja ņem vērā visu notikušo, — brīnumaini labi.

—   Brīnumaini, — rāni uzsvērti sacīja. — Tieši tas vārds, ko es teicu, izdzirdējusi par jūsu izglābšanos. Tas bija brīnums.

—   «Liktens, par laimi, bij labvēlīgs man,» — Vils atkal citēja «Rukenu».

Misters Bahu iesmējās, bet, pamanījis, ka rāni acīmredzot nav uztvērusi šīs atbildes zemtekstu, aprāvās un veikli pārvērta smieklus par skaļu ieklepošanos.

—   Cik patiesi! — rāni iesaucās, un viņas skanīgā balss no satraukuma ietrīsējās. — Liktenis vienmēr ir labvēlīgs. — Kad Vils vaicājoši sarauca uzacis, viņa paskaidroja: — Es gribēju teikt — tā domā cilvēki, kuri patiešām saprot. Un tā ir taisnība, pat ja viss šķiet sazvērējies pret mums — m'eme dāns le desastre*. Jūs taču saprotat franču valodu, mister Fārnebij? — Vils pamāja ar galvu. — Man bieži ir vieglāk izteikties franciski nekā angļu, paliešu vai savā dzimtajā valodā. Pēc tik daudziem Šveicē pavadītiem gadiem, sākot ar skolas laiku, — viņa paskaidroja. — Un vēlāk, kad manam nabaga bērnam tā pasliktinājās veselība, — (viņa papliķēja pa Murugana kailo roku) — ka mums nācās pārcelties uz dzīvi kalnos. Tas pierāda manu vārdu patiesīgumu — to, ka liktenis vienmēr ir labvēlīgs. Kad man pateica, ka mans puisītis kuru katru brīdi var saslimt ar diloni, es aizmirsu visu, kas man jebkad ticis mācīts. Es biju traka no bailēm un ciešanām, es biju noskaitusies uz Dievu, ka viņš ļāva notikt šādai nelaimei. Kāds neiedomājams aklumsl Mans bērniņš izveseļojās, un šie mūžīgajos sniegos pavadītie gadi izrādījās laimīgākie mūsu mūžā — vai ne tā, dārgumiņ?

—   Laimīgākie mūsu mūžā, — zēns piekrita, šķiet, gandrīz pilnīgā pārliecībā par to.

Rāni triumfējoši pasmaidīja, pastiepa savas gaļīgās lūpas, un tad, klusu nošmaukšķinājusi, pavēra tās, sūtīdama gaisa skūpstu. — Jūs redzat, mans dārgais Fārnebij, — viņa turpināja, — jūs redzat… Tas patiešām ir acīm redzams. Nekas nenotiek nejaušības dēļ. Pastāv liels plāns, un šajā lielajā plānā ir neskaitāmi mazi plāni. Mazs plāns ikvienam no mums.

—   Protams, — Vils pieklājīgi atbildēja, — protams.

-1 Bija laiks, kad es to zināju tikai ar prātu, — rāni

turpināja. — Tagad es to zinu ar sirdi. Es patiešām … — viņa ieturēja īsu pauzi, lai sagatavotos šī noslēpumainā vārda izrunāšanai, — saprotu.

Velnišķīgs mēdijs — tā par viņu bija teicis Džo Aldehīds. Cilvēkam, kurš visu mūžu apmeklējis spiritisma seansus, to noteikti vajadzēja zināt.

—   Man šķiet, kundze, jūs esat dzimis mēdijs.

—      Dzimis mēdijs, — rāni piekrita. — Tas viss, galvenokārt pateicoties vingrinājumiem. Lieki būtu piebilst, ka vingrinājumiem citā jomā.

—   Citā jomā?

—        Gara dzīvē. Virzoties pa šo taku, visi sidhis — visas psihiskās spējas un brīnumainie spēki attīstās paši no .sevis.

—   Vai tas var būt?

—        Mana māte spēj paveikt visbrīnumainākās lietas, — .Murugans lepni apgalvoja.

—   N'exagerons pas, cheri*

—   Un tomēr tā ir taisnība, — zēns nepiekāpās.

—   Taisnība, ko es varu apliecināt, — ieteicās sūtnis.

—   Un es to apliecinu — pats pret savu gribu. — Pasmaidījis par sevi, viņš piebilda: — Visu mūžu esmu bijis skeptiski noskaņots pret šādām lietām, un man nepatīk redzēt, ka notiek neiespējamais. Diemžēl mana vājība ir godīgums. Un, kad neiespējamais tiešām notiek manu acu priekšā, esmu spiests — malgre moi* — apliecināt šo faktu. Viņas augstība tiešām veic visbrīnumainākās lietas.

—        Nu labi, ja jūs tā gribat teikt, — atsaucās rāni, labpatikā starodama. — Tomēr nekad neaizmirstiet, Bahu, neaizmirstiet! Brīnumiem nav pilnīgi nekādas nozīmes. Nozīmīgs ir pavisam kas cits — tas, pie kā nonāk ceļa galā.

—   Pēc ceturtās iniciācijas, — Murugans paskaidroja.

—   Mana māte …

—        Dārgumiņ! — Rāni pielika pirkstu pie lūpām. — Ir lietas, par kurām nerunā.

—        Lūdzu piedošanu, — zēns atvainojās.. Iestājās ilgs un daudznozīmīgs klusums.

Rāni aizvēra acis. Misters Bahu, godbijīgi sekodams šim paraugam, ļāva izkrist monoklim no acs un pārvērtās par mēmā lūgšanā iegrimušu Savonarolu. Kas gan risinājās aiz šīs askētiskās, gandrīz kaulainās atmiņu maskas? Vils skatījās un centās to uzminēt.

—        Vai es drīkstu jautāt, — viņš beidzot sacīja, — kā jums, kundze, pirmoreiz izdevās nokļūt uz šī ceļa?

Dažus mirkļus rāni neteica ne vārda, tikai sēdēja aizvērtām acīm, smaidīdama savu Būdas noslēpumainās svētlaimes smaidu. — Liktenis mani uzveda uz tā, — viņa pēdīgi atbildēja.

—        Protams, protams. Taču noteikti vajadzēja būt kādam gadījumam, vietai, cilvēciskam instrumentam.

—   Es jums pastāstīšu. — Plakstiņi atvērās, un Viļā vēlreiz ieurbās viņas nedabiski lielo acu spožais, stingraisskatiens.

Darbības vieta — Lozanna; laiks — viņas pirmais mācību gads Šveicē; izvēlētais instruments — mazā, mīļā Biloza kundze. Mazā, mīļā Biloza kundze bija vecā, mīļā profesora Biloza sieva, bet vecais profesors Bilozs — tas cilvēks, kura uzraudzībā pēc rūpīgas pārbaudes un ilgām, nemiera pilnām pārdomām viņas tēvs, pēdējais Rendangas sultāns, bija nodevis savu meitu. Sešdesmit septiņus, gadus vecais profesors pasniedza ģeoloģiju un sastāvēja kādā tik askētisku protestantu sektā, ka gandrīz varētu būt musulmanis, ja vien nedzertu glāzi sarkanvīna pusdienās, nelūgtu Dievu tikai divas reizes dienā un tik strikti neievērotu monogāmiju. Sādā aizbildniecībā Rendangas princesei bija jāattīstās garīgi, tai pašā laikā paliekot morāli un dogmatiski neskartai. Taču sultāns nebija ņēmisvērā vecā profesora sievu. Biloza kundze bija tikai četrdesmit gadus veca, tukla, sentimentāla un neaptverama pļāpa; lai gan oficiāli viņa skaitījās sava vīra protestantu konfesijā, īstenībā viņa bija jaunatgriezta, ļoti kvēla teozofiste. Viņu lielā māja atradās netālu no Riponas laukuma; tās pēdējā stāva istabā Biloza kundzei bija sava lūgšanu zāle, kurp viņa mēdza aizlavīties katru brīvu brītiņu, lai izpildītu elpošanas vingrinājumus, nodotos meditācijai un celtu augšup savu kundalitii*. Cik spraigas bija šīs nodarbības! Toties atalgojums izrādījās transcendentāli liels. Karstās vasaras īsajās nakts stundās, kamēr vecais, mīļais profesors divus stāvus zemāk miegā ritmiski; krāca, Biloza kundze izjuta klātbūtni — skolotājs Kūt Hūmī bija kopā ar viņu.

Rāni ieturēja izteiksmīgu pauzi.

—   Cik neparasti! — teica misters Bahu.

—   Cik neparasti! — Vils pieklājīgi atkārtoja.

Viņas augstība turpināja stāstu. Nevaldāmi laimīgā Biloza kundze nespēja saglabāt savu noslēpumu. Viņa deva mīklainus mājienus, no mājieniem pārgāja uz uzticēšanos, no uzticēšanās — uz ielūgumu savā lūgšanu zālē un apmācības kursu. Ļoti īsā laikā Kūt Hūmī dāvāja lielāku labvēlību novicei nekā viņas skolotājai.

—  Un no tā laika līdz pat šodienai Skolotājs ir palīdzējis man iet uz priekšu, — rāni nobeidza.

Iet uz priekšu, Vils sev jautāja, — bet kurp? To zināja tikai Kūt Hūmī. Tomēr, lai arī kurp šī sieviete bija aizgājusi, tas viņam nepatika. Platajā, ziedošajā sejā valdīja izteiksme, kas šķita sevišķi pretīga, — despotiska miera un rāmas, nesatricināmas pašcieņas izteiksme. Rāni jocīgā veidā Vilam atgādināja Džo Aldehīdu. Džo bija viens no tiem laimīgajiem biržas magnātiem, kurus nekad nemoka sirdsapziņas pārmetumi, kuri tikai priecājas, nepazīdami naudas trūkumu, izbaudīdami visu to varu un ietekmi, ko nauda spēj nopirkt. Arī te — lai gan baltā muslīnā tērpts, noslēpumains un burvīgs — sēdēja vēl viens Džo Aldehīda paveids: sieviete — magnāts, kas sagrābusi ne. jau sojas pupu vai naftas, bet tīrā garīguma un augstāko skolotāju tirgu un nu laimīgi valda pār to.

—   Lūk, piemērs tam, ko Viņš ir paveicis manā labā, — rāni turpināja. — Pirms astoņiem gadiem — precīzāk, 1953. gada divdesmit trešajā novembrī — Skolotājs ieradās pie manis rīta meditācijas laikā. Ieradās cilvēka izskatā, ieradās visā savā krāšņumā. «Ir jāsāk liels krusta karš,» Viņš teica, «vispasaules kustība, lai glābtu cilvēci no pašiznīcināšanās. Un tu, mans bērns, esi izraudzītais instruments.» — «Es? Vispasaules kustību? Tas nav iespējams!» es iesaucos. «Es nekad mūžā neesmu teikusi runas. Nekad neesmu rakstījusi presei. Nekad neesmu bijusi vadītāja vai organizatore.» «Un tomēr,» Viņš sacīja un veltīja man savu neaprakstāmi burvīgo smaidu, «un tomēr tā būsi tu, kas uzsāks šo krusta karu — Vispasaules Gara Krusta karu. Par tevi smiesies, tevi sauks par muļķi, par savādnieci, par fanātiķi. Suņi rej, bet karavāna iet tālāk. No sīka, smieklīga iesākuma Gara Krusta karam ir lemts izaugt par milzīgu spēku. Spēku, kas vērsts uz labo, spēku, kas noteikti izglābs pasauli.» Pateicis to, Viņš izgaisa. Izgaisa, atstādams mani apstulbušu, saniknotu, pārbiedētu līdz nāvei. Taču izvēles nebija; man atlika tikai paklausīt. Es arī paklausīju. Un kas notika? Es teicu runas, bet Viņš dāvāja man daiļrunību. Es uzņēmos vadības smago nastu, un tāpēc, ka Viņš neredzams gāja man blakus, ļaudis sekoja man. Es lūdzu palīdzību, un nauda birtin bira no visām pusēm. Seit nu es esmu. — Sevi noniecinādama, viņa izpleta tuklās rokas un noslēpumaini pasmaidīja, it kā gribēdama teikt: es esmu tikai sīks gariņš, kas nepieder sev pašam, bet savam skolotājam Kūt Hūmī. — Seit nu es esmu, — viņa atkārtoja.

—   Seit, lai slavēts Dievs, jūs esat, — godbijīgi piebalsoja misters Bahu.

Pēc pienācīga klusuma brīža Vils pajautāja rāni, vai viņa vēl joprojām izpilda vingrinājumus, ko tik liktenīgi apguvusi Biloza kundzes lūgšanu zālē.

—   Joprojām, — ziedošā sieviete atbildēja. — Kā es nevaru iztikt bez ēdiena, tā vairs nevaru iztikt bez meditācijām.

—   Vai pēc kāzām tas jums nesagādāja grūtības? Es domāju laiku pirms atgriešanās Šveicē. Noteikti bija jāveic tik daudz valdības pienākumu!

—   Nemaz nerunājot par pārējiem pienākumiem, — rāni atbildēja tādā tonī, kas norādīja uz veseliem kritisku piezīmju sējumiem par sava pēdējā vīra raksturu, Weltanschauung* un seksuālajiem paradumiem. Viņa pavēra muti, lai sīkāk iztirzātu šo tēmu, bet tad atkal aizvēra to, paskatījās uz Muruganu un iesaucās: — Mīļumiņ!

Murugans, kas, domās iegrimis, spodrināja kreisās rokas nagus, berzēdams tos pret labo plaukstu, satrūcies vainīgi pacēla acis. — Klausos, māt!

Neņemdama vērā nagu spodrināšanu un acīm redzamo neuzmanību pret viņas teikto, rāni valdzinoši uzsmaidīja dēlam.

—   Esi tik mīļš, aizej pēc mašīnas, — viņa lūdza. — Mana «mazā balss» neko nesaka par iešanu atpakaļ uz vasarnīcu. Tā ir tikai pāris simtu jardu no šejienes, — viņa skaidroja Vilam. — Taču tādā karstumā un vēl manā vecumā …

Šie vārdi prasīt prasījās pēc glaimojoša iebilduma. Bet, ja bija pārāk karsts, lai ietu kājām, Vils juta, ka ir arī pārāk karsts, lai šķiestu spēkus neīstas sirsnības izrādīšanai. Laimīgā kārtā pa rokai atradās profesionāls diplomāts, pieredzējis galminieks, kas varēja novērst neaptēstā žurnālista trūkumus. Misters Bahu izgrūda priecīgu smieklu šaltis, tad atvainojās par savu jautrību.

—   Tas tiešām skanēja pārāk jocīgi! «Manā vecumā»,— viņš atkārtoja un atkal iesmējās. — Muruganam vēl nav ne» astoņpadsmit, un, starp citu, es zinu, cik veca, cik ļoti jauna bija Rendangas princese, kad viņa apprecējās ar Paļas rādžu.

Murugans pa to laiku paklausīgi piecēlās un noskūpstīja mātei roku.

—   Nu mēs varam parunāt nedaudz atklātāk, — teica rāni, kad zēns bija atstājis istabu. Un tā — atklātāk (viņas seja, balss tonis, izvalbītās acis, viss trīsošais augums pauda ārkārtīgu nepatiku) viņa ļāva savām jūtām vaļu.

De mortuis* … Viņai nekas nebūtu sakāms par savu viru, vienīgi tas, ka pa lielākai daļai rādža bijis tipisks palietis, īsts savas valsts pārstāvis, un nežēlīgā patiesība esot tāda, ka salas maigais, krāšņais apvalks slēpj sevī visriebīgāko izvirtību.

—   TikKdz es iedomājos, ko viņi mēģināja izdarīt ar manu mīļumiņu pirms diviem gadiem, kad es apceļoju pasauli, sludinādama Gara Krusta karu… — Rokassprādzēm šķindot, viņa šausmās pacēla rokas. — Tās man bija nāves mokas — uz tik ilgu laiku šķirties no sava bērna. Taču Skolotājs sūtīja mani uzdevumā, un mana «mazā balss» teica, ka nebūtu labi ņemt bērnu līdzi. Murugans tik ilgi bija dzīvojis ārzemēs. Pēdējais laiks iepazīt valsti, kuru zēnam nāksies pārvaldīt. Tāpēc es nolēmu atstāt viņu šeit. Slepenā Valsts padome nozīmēja aizbildniecības komisiju. Divas sievietes, kurām pašām bija nepilngadīgi dēli, un divus vīriešus — viens no tiem, man ar nožēlu jāsaka (vairāk ar nožēlu nekā ar dusmām), izrādījās Roberts Makfeils. Vārdu sakot, tiklīdz es izbraucu no valsts, šie dārgie aizbildņi, kuriem es biju uzticējusi savu bērnu, savu vienīgo dēlu, sistemātiski ķērās pie darba — sistemātiski, mister Fārnebij! — lai mazinātu manu ietekmi. Viņi mēģināja sagraut visu to morālo un garīgo vērtību ēku, ko es ar tādām pūlēm pa šiem gadiem tiku uzbūvējusi.

Diezgan negribīgi — jo viņš, protams, zināja, par ko šī sieviete runā, — Vils notēloja pārsteigumu. Visu morālo un garīgo vērtību ēku? Neviens nevarēja būt laipnāks par Robertu Makfeilu un pārējiem, neviens žēlsirdīgais samarietis nekad nav bijis vienkāršāks un labdarīgāks.

—   Es nenoliedzu viņu laipnību, — precizēja rāni.

—  Taču laipnība jau nav vienīgais tikums.

—   Protanis, ne, — Vils piekrita un uzskaitīja visas tās īpašības, kuru viņai nepārprotami trūka. — Pastāv jau vēl sirsnība. Nemaz nerunājot par patiesību, pazemību, pašaizliedzību …

—   Jūs aizmirsāt nevainību, — rāni dusmīgi piebilda.

—   Nevainība ir visa pamatā, nevainība ir sine qua non*.

—  Šeit, Paļā, kā man šķiet, viņi tā nedomā.

—   Protams, viņi tā nedomā, — piekrita rāni. Un turpināja stāstīt, kā nabaga bērns ar nodomu pakļauts izvirtībai, pat iedrošināts stāties sakaros ar kādu no tām pāragri nobriedušajām vieglas uzvedības meitenēm, kuru šeit, Paļā, ir tik daudz. Kad atklājies, ka zēns nav no tiem, kuri pavedina meitenes (jo rāni mācījusi savam dēlam uzskatīt sievieti par patiesi svētu), viņi mudinājuši meiteni darīt visu iespējamo, lai Muruganu pavedinātu.

Diez kā šai meitenei veicās, Vils nodomāja. Bet varbūt Antinoju viņa draugi vienaudži vai, kas vēl ļaunāk, kāds vecāks, pieredzējušāks un autoritatīvāks pederasts, kāds. pulkveža Dipā šveiciešu priekštecis bija padarījis neuzņēmīgu pret meitenēm.

—   Tas vēl nebija pats ļaunākais! — rāni klusināja balsi līdz šausminošam, teatrālam čukstam. — Viena no aizbildņu komitejas mātēm — ievērojiet, viena no mātēm — ieteica viņam apmeklēt mācību stundas.

—   Kas tās par stundām?

—   Tās, ko viņi liekulīgi dēvē par mīlestības stundām. — Rāni sarauca degunu, kā saodusi vanckarus. — Stundas, iedomājieties tikai, — viņas riebums pārvērtās sašutumā,. — pie kādas vecākas sievietes!

—   Ārprāts! — iesaucās sūtnis.

—   Ārprāts! — Vils paklausīgi atkārtoja. Šīs vecākās sievietes, kā varēja saprast, rāni acīs bija daudz bīstamāki pretinieki par jebkuru no pāragri nobriedušajām vieglas uzvedības meitenēm. Pieredzējusi mīlestības skolotāja kļūtu māte — sāncense, kas baudītu milzīgi netaisnīgo priekšrocību — būt brīvai no asinsgrēka robežu ievērošanas.

—   Viņas mācīja … — Rāni brīdi šaubījās. — Viņas mācīja sevišķus paņēmienus.

—   Kādus paņēmienus? — Vils kļuva ziņkārīgs.

Tomēr rāni nevarēja piespiest sevi iedziļināties pretīgajos sīkumos. Katrā gadījumā tas arī nebija svarīgi, jo Murugans — paldies Dievam! — bija atteicies viņas uzklausīt. Mācīties netikumību no sievietes, kas ir tik veca, lai varētu būt viņa māte, — jau pati šī doma izraisījusi zēnam nelabu dūšu. Un tas neesot nekāds brīnums. Viņā ieaudzināta godbijība pret nevainības ideālu. — Brachmacharya*, ja jūs zināt, ko tas nozīmē.

—   Protams, — Vils atbildēja.

—   Un tas bija vēl viens iemesls, kāpēc šī slimība izrādījās par maskētu svētību, īstu Dieva dāvanu. Es nedomāju, ka būtu varējusi viņu tā audzināt šeit, Paļā. Šeit pārāk daudz kas spēj ļauni ietekmēt. Spēki, kas darbojas pret nevainību, pret ģimeni, pat pret mātes mīlestību.

Vils saausījās. — Vai tad viņi pat mātes ir reformējuši?

Rāni pamāja ar galvu. — Jūs nevarat iedomāties, cik tas viss šeit tālu ir aizgājis. Tomēr Kūt Hūmī zināja, kādas briesmas mums uzglūnēs Paļā. Un kas notika? Mans mīļumiņš saslima, un ārsti pavēlēja mums doties uz Sveici. Prom no ļaunuma ceļa.

—   Kā gan tas varēja atgadīties, ka Kūt Hūmī lika jums doties Krusta karā? Vai tad viņš neparedzēja, kas notiks ar Muruganu, tiklīdz jūs būsiet pagriezusi muguru? — Vils jautāja.

—   Viņš paredzēja visu, — rāni atbildēja. — Kārdinājumus, pretošanos, visu ļaunuma spēku kopīgu uzbrukumu un tad — pašā pēdējā mirklī — izglābšanos. Ilgu laiku Murugans man neko nestāstīja, — viņa skaidroja. — Tomēr pēc trim mēnešiem ļaunuma spēku uzbrukums viņam kļuva neciešams. Zēns deva man mājienus, bet es biju pārāk aizrāvusies ar sava Skolotāja uzdevumu, lai tos uztvertu. Beidzot viņš uzrakstīja man vēstuli, kurā izstāstīja visu skaidri un gaiši, līdz pēdējam sīkumam. Es atcēlu pēdējās četras lekcijas Brazīlijā un traucos mājup tik ātri, cik vien spēju. Pēc nedēļas mēs atkal bijām Šveicē. Tikai mans mīļumiņš un es — vieni kopā ar Skolotāju.

Rāni aizvēra acis, un viņas sejā parādījās ļauna prieka ekstāze. Vils pretīgumā novērsās. Šī paškanonizētā pasaules pestītāja, šī alkatīgā, rijīgā māte — vai viņa kādreiz kaut īsu mirkli bija paskatījusies uz sevi no malas? Vai viņai bija kāda sajēga par to, ko viņa izdarījusi, ko arvien vēl dara ar savu nabaga mazo muļķa bērnu? Atbilde uz pirmo jautājumu, bez šaubām, bija — nē. Par otro varēja tikai minēt. Varēja jau gadīties, ka šī sieviete patiešām nesaprot, par ko pārvērtusi zēnu. Bet varbūt viņa to arī zināja. Zināja un deva priekšroku tam, kas Muruganam notiek ar pulkvedi, nevis tam, kas varētu notikt, ja zēna izglītošanu savās rokās sagrābtu sieviete. Šī sieviete varētu ieņemt mātes vietu, bet pulkvedis to nekad neizdarīs.

—   Murugans man stāstīja, ka ir iecerējis pārveidot šīs tā saucamās reformas.

—   Es varu tikai lūgt Dievu, — rāni teica tonī, kas Viļam atgādināja viņa vectēvu, prāvestu, — lai viņam pietiktu spēka un prāta to izdarīt.

—   Un ko jūs domājat par citiem sava dēla plāniem? — Vils jautāja. — Par naftu? Rūpniecību? Armiju?

—   Ekonomika un politika nav mana stiprā puse, — rāni atbildēja un īsi iesmējās, it kā atgādinādama, ka viņš runā ar cilvēku, kurš saņēmis ceturto iniciāciju. — Pajautājiet Bahu, ko viņš par to domā.

—  Man nav tiesību izteikt savu viedokli, — sūtnisiebilda. — Es esmu nepiederoša persona, svešas valsts pārstāvis.

—   Ne tik svešas, — rāni iebilda.

—   Svešas ne jau jūsu acīs, kundze, un arī, kā jūs tolabi zināt, ne jau manās. Taču Paļas valdības acīs — noteikti. Pilnīgi svešas.

—   Tomēr tas nevar būt par šķērsli, lai jums būtu savs viedoklis, — iebilda Vils. — Mēs to varēsim salīdzināt ar Paļā izplatītajiem viedok|iem. Starp citu, — viņš turpināja, — es šeit neesmu ieradies kā žurnālists. Jūs netiekat intervēts, sūtņa kungs. Viss jūsu teiktais paliks tikai starp mums.

—   Tad, starp mums runājot, es ne jau kā oficiāla persona — domāju, ka mūsu jaunajam draugam ir pilnīga taisnība.

—   Tas, protams, norāda, ka jūs Paļas valdības pašreizējo politiku uzskatāt par pilnīgi aplamu.

—   Par pilnīgi aplamu, — atbildēja misters Bahu, un Savonarolas kaulainajā, izteiksmīgajā sejā neapšaubāmi pazibēja voltērisks smaids, — par pilnīgi aplamu, jo tā ir pilnīgi pareiza.

—   Pareiza? — rāni izbrīnījās. — Pareiza?

—   Pilnīgi pareiza, jo tā ir tik labi izplānota, lai padarītu katru vīrieti, sievieti un bērnu uz šīs apburošās salas tik brīvu un laimīgu, cik vien tas iespējams, — sūtnis paskaidroja.

—   Bet tā ir viltus laime, — rāni sauca, — brīvība, kas domāta tikai cilvēka zemākajam «es»!

—   Man ir jāpaklanās jūsu augstības dziļajai izpratnei, — teica misters Bahu un pienācīgi paklanījās. — Tomēr zema vai augsta, patiesa vai viltus laime ir un paliek laime — un brīvība ir vislielākais baudījums. Nav nekādu šaubu, ka pirmo reformatoru uzsāktā un gadu gaitā attīstītā politika ir apbrīnojami labi piemērota šo divu mērķu sasniegšanai.

—   Un tomēr jūs domājat, ka šie mērķi ir'nevēlami? — jautāja Vils.

—   Gluži otrādi, ikviens vēlas tos sasniegt. Taču pašreizējos apstākļos tie diemžēl vairs neder, tie ir kļuvuši pilnīgi neatbilstoši visā pasaulē kopumā un it sevišķi Paļā.

—      Vai tie ir mazāk atbilstoši tagad nekā bija tolaik, kad reformatori uzsāka darbu, lai tauta kļūtu laimīga un brīva?

Sūtnis piekrītoši pamāja ar galvu. — Tolaik Palu nevarēja tik viegli sasniegt. Idejai padarīt to par brīvības un laimes oāzi bija jēga. Ideāla sabiedrība var pastāvēt tik ilgi, kamēr tā ir šķirta no pārējās pasaules. Pala bija pilnīgi dzīvotspējīga, es teiktu, apmēram līdz 1905. gadam. Tad — mazāk nekā vienas paaudzes laikā — pasaule pilnīgi pārvērtās. Kino, automobiļi, lidmašīnas, radio! Masu ražošana, masu slepkavošana, masu sakaru līdzekļi un pāri tam visam pelēkā masa — arvien vairāk un vairāk cilvēku arvien lielākos un lielākos nabadzīgo kvartālos vai priekšpilsētās. Ap 1930. gadu uzmanīgāks vērotājs varēja pamanīt, ka trim ceturtdaļām cilvēces nav gandrīz nekādu cerību uz laimi un brīvību. Šodien, pēc trīsdesmit gadiem, par to vispār nav runas. Pa to laiku ārpasaule arvien vairāk ielenca šo mazo brīvības un laimes salu. Ielenca neatvairāmi un nepielūdzami, nākot arvien tuvāk un tuvāk. Tas, kas kādreiz bija dzīvotspējīgs ideāls, tagad dzīvot vairs nespēj.

—   Tātad Pala ir jāpārveido — vai tāds ir jūsu secinājums?

Misters Bahu piekrītoši pamāja ar galvu. — Pašos pamatos.

—   No saknēm līdz galotnei, — ar pareģa sadistisko baudu piebilda rāni.

—   Divu neapstrīdamu iemeslu dēļ, — misters Bahu turpināja. — Pirmkārt, tāpēc, ka Palai vienkārši nav iespējams arī turpmāk palikt atšķirīgai no pārējās pasaules. Un, otrkārt, tas nav pareizi, ka tai vajadzētu būt atšķirīgai.

—   Tātad cilvēkiem nav tiesību uz laimi un brīvību?

Rāni vēlreiz kaut ko augstā stilā sacīja par viltus laimi

un neīstu brīvību. Misters Bahu godbijīgi uzklausīja šo iejaukšanos sarunā, tad atkal pievērsās Vilam.

—   Nav tiesību plātīties ar savu laimi visa šī posta priekšā — tā ir uzpūtība, kas saņems likteņa sodu, tas ir tīšs izaicinājums visai cilvēcei, — viņš apgalvoja. — Tas ir pat zināms apvainojums Dievam.

—   Dievam, — rāni baudkāri nomurmināja, — Dievam … — Tad, atvērusi acis, piebilda: — Cilvēki šeit, Paļā, — viņi netic Dievam. Viņi tic vienīgi hipnotismam, panteismam un brīvai mīlestībai. — Sie vārdi tika izrunāti ar sašutuma pilnu pretīgumu.

—   Tātad jūs iesakāt padarīt šos ļaudis nelaimīgus cerībā, ka tas atjaunos viņos ticību Dievam, — Vils teica.

—   Tas, protams, ir viens no veidiem, kā atgriezt īstajā ticībā. Iespējams, tas arī izdosies. Var jau būt, ka mērķis attaisnos līdzekļus. — Viņš paraustīja plecus. — Tomēr es redzu, ka, ar labu vai ļaunu un neraugoties uz to, ko paši palieši par to domā, tas tomēr notiks. Nav jābūt izcilam gaišreģim, lai paredzētu, ka Muruganam veiksies. Viņš ir apseglojis nākotnes vilni. Un šis vilnis neapšaubāmi ir nežēlīgās naftas vilnis. Ja runājam par nežēlību un naftu, — viņš piemetināja, vērsdamies pie rāni, — cik noprotu, jūs esat pazīstama ar manu veco draugu Džo Aldehīdu.

—   Jūs pazīstat lordu Aldehīdu?

—   Ļoti labi pazīstu.

—   Tad tāpēc mana «mazā balss» tā uzstāja! — Atkal aizvērusi acis, rāni pasmaidīja un lēnām pamāja ar galvu.

—    Tagad es saprotu. — Tad jau citā tonī apvaicājās:

—   Kā klājas šim labajam cilvēkam?

—   Kā vienmēr, — Vils apgalvoja.

—   Tāds cilvēks ir īsts retums. L'homme au cerf-volant* — tā es viņu saucu.

—   Cilvēks ar papīra pūķi? — Vils izbrīnījās.

—   Viņš darbojas šeit, uz zemes, — rāni skaidroja,

—    bet rokā tur auklu, kuras otrā galā ir pūķis, un šis pūķis visu laiku cenšas pacelties arvien augstāk, augstāk … Pat strādājot viņš visu laiku sajūt rāvienu no augšas, nepārtraukti jūt, kā gars velk augšup miesu. Padomājiet par to! Darījumu cilvēks, liels rūpniecības vadītājs — un tomēr vienīgais, kas viņam kaut ko nozīmē, ir dvēseles nemirstība.

Mākoņi izklīda. Sieviete pļāpāja par Džo Aldehīda aizraušanos ar spiritismu. Vils atcerējās iknedēļas seansus pie misis Hārbotlas, pie misis Pimas, kur darbojās kiova cilts indiānis, saukts par Bobo, pie misis Taikas ar tās liclojošo ruporu, no kura skanēja pīkstošā balsī pusčukstus teikti pravietiski vārdi, ko stenografēja Džo personiskā sekretāre: «Pērciet Austrālijas cementu; neuztraucieties par Breakfast Food akciju kursa krišanos, tieciet vaļā no četrdesmit procentiem kaučuka akciju un ieguldiet naudu SBR* un Westing House …»

—   Vai viņš jums kādreiz ir stāstījis par to nelaiķa mākleri, kurš vienmēr zināja, kas nākamajā nedēļā notiks biržā? — Vils jautāja.

—   Sidhis, — rāni iecietīgi noteica. — Vienkārši sidhisr Ko gan citu var gaidīt? Galu galā lords Aldehīds ir tikai iesācējs. Sajā dzīvē bizness ir viņa karma*. Viņam jau iepriekš bija nolemts darīt to, ko viņš darīja, dara un darīs. Un tas, ko viņš darīs, — rāni iespaidīgi piebilda un sastinga it kā ieklausīdamās — pirksts pacelts, galva piešķiebta —, tad turpināja, — tas, ko viņš darīs — to saka mana «mazā balss» —, būs dižas un brīnumainas lietas šeit, Paļā.

Cik garīgi tika pateikts: «Es gribu, lai tā notiek! Ne tāpēc, ka es tā gribu, bet tāpēc, ka Dievs tā grib, — un laimīgas sagadīšanās dēļ Dieva griba saskan ar manējo.» Vils sevī iesmējās, ārēji saglabādams visnopietnāko sejas izteiksmi.

—   Vai jūsu «mazā balss» nerunā arī par Dienvidaustrumāzijas naftas sabiedrību?

Rāni ieklausījās vēlreiz, tad pamāja ar galvu. — Nepārprotami.

—   Tomēr pulkvedis Dipā, cik saprotu, ir par Standard of California. Starp citu, — Vils turpināja, — kāpēc Palai būtu jāuztraucas par pulkveža gaumi naftas sabiedrību izvēlē?

—   Mana valdība, — misters Bahu skanīgi paziņoja,. — vadās pēc Starpsalu ekonomiskās koordinācijas un kooperācijas piecgadu plāna noteikumiem.

—   Vai «Starpsalu koordinācija un kooperācija» nozīmē,, ka «Standartam» tiks piešķirtas monopoltiesības?

—   Tikai tad, ja šīs firmas noteikumi būs izdevīgāki par konkurentu piedāvājumiem.

—   Citiem vārdiem sakot, ja nebūs neviena, kas maksātu: mums vairāk, — precizēja rāni.

—   Pirms jūs ieradāties, — Vils vērsās pie viņas, — es šo problēmu apspriedu ar Muruganu. Es teicu, ka Dienvidaustrumāzijas naftas, sabiedrība maksās Palai tikpat, cik «Standarts» maksā Rendangai, plus-vēl mazdrusciņ.

—   Vēl piecpadsmit procentus?

—   Teiksim, desmit.

—   Lai būtu divpadsmit ar pusi.

Vils ar apbrīnu palūkojās uz sievieti. Neraugoties uz ceturto iniciāciju, viņa lieliski tika galā ar šo darījumu.

—   Džo Aldehīds kliegs nāves mokās, bet beigu beigās,, es esmu pārliecināts, jūs dabūsiet savus divpadsmitarpus procentus.

—   Tas tiešām būtu visvilinošākais piedāvājums, — ieteicās misters Bahu.

—   Vienīgā nelaime ir tā, ka Paļas valdība to nepieņems.

—   Paias valdība, — teica rāni, — drīz vien mainīs savu politiku.

—   Jūs tā domājat?

—   Es to zinu, — rāni atbildēja tādā tonī, kas nepārprotami liecināja, ka informācija nāk tieši no Skolotāja mutes.

—   Kad politika mainīsies, vai tas ko līdzētu, ja pulkvedim Dipā kāds aizliktu labu vārdu par Dienvidaustrumāzijas naftas sabiedrību? — Vils jautāja.

—   Neapšaubāmi.

Vils uzrunāja misteru Bahu: — Un jūs, sūtņa kungs, būtu gatavs aizlikt šo labo vārdu?

Ar veseliem runas plūdiem, it kā uzstādamies kādas starptautiskas organizācijas plenārsēdē, misters Bahu diplomātiski izvairījās no tiešas atbildes. No vienas puses — jā, bet, no otras puses, — nē. No vienas puses raugoties — balts, bet, no citas, — pilnīgi melns.

Vils klausījās, pieklājīgi klusēdams. Aiz Savonarolas maskas, aiz aristokrātiskā monokļa, aiz runas plūdiem viņš varēja saskatīt un sadzirdēt Tuvo Austrumu tirgoni, kas kaulē sev komisijas procentus,"sīku ierēdnīti, kas diedelē dzeramnaudu. Cik par savu dedzīgo atbalstu Dienvidaustrumāzijas naftas sabiedrībai tika piesolīts šī darījuma karaliskajai iesācējai? Viņš bija gatavs derēt, ka summa ir ļoti ievērojama. Protams, ne jau viņai personīgi. Nē, nē! Bez šaubām, šī nauda domāta Gara Krusta' karam un Kūt Hūmī slavināšanai.

Misters Bahu sasniedza savas starptautiskajai organizācijai teiktās runas nobeigumu. — Tādējādi jāsaprot, — viņš sacīja, — ka jebkurai pozitīvai darbībai no manas puses ir jābūt atkarīgai no apstākļiem — kā, kad un ja šie apstākļi rodas. Vai es izsakos pietiekami skaidri?

—   Pilnīgi, — Vils atbildēja un turpināja ar tīši nepieklājīgu atklātību: — Tagad ļaujiet man paskaidrot savu stāvokli šai lietā. Mani interesē tikai nauda. Ir iespēja nopelnīt divus tūkstošus mārciņu, nepakustinot ne pirkstu. Gads brīvības tikai par palīdzību Džo Aldehīdam sagrābt savās rokās Palu.

—   Lords Aldehīds ir ārkārtīgi devīgs, — teica rāni.

—       Ārkārtīgi, — Vils piekrita, — ņemot vērā to, cik maz

es šajā lietā varu darīt. Lieki būtu teikt, ka viņš daudz devīgāk atlīdzinātu ikvienam, kas varētu līdzēt ko vairāk.

Istabā ilgi valdīja klusums. Tālumā maina strazds vienmuļi aicināja būt uzmanīgiem. Uzmanīgiem pret mantrausību, uzmanīgiem pret liekulību, uzmanīgiem pret rupju cinismu … Pie durvīm kāds pieklauvēja.

—   Nāciet iekšā! — Vils sauca un, vērsdamies pie mistera Bahu, piebilda: — Turpināsim mūsu sarunu kādu citu reizi.

Sūtnis piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Nāciet iekšā! — Vils atkārtoja.

Istabā mundri ienāca astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadus veca meitene, tērpusies zilos svārkos un īsā jaciņā bez pogām, kura pilnīgi atsedza vidukli un tikai reizēm apklāja apaļīgās krūtis. Visdraudzīgāko smaidu gludajā, brūnajā sejā vēl vairāk izcēla bedrītes vaigu galos. — Es esmu māsa Apu, — viņa iesāka. — Rādha Apu. — Tad, ieraudzījusi Vila ciemiņus, aprāvās. — Ak, atvainojiet, es nezināju …

Viņa nevērīgi pakniksēja pret rāni.

Pa to laiku misters Bahu pieklājīgi piecēlās kājās. — Māsiņa Apu! — viņš sajūsmā iesaucās. — Mans mazais, gādīgais eņģelis no Šivapuramas slimnīcas. Kāds patīkams pārsteigums!

Meitenei, Vils skaidri redzēja, šis pārsteigums nebija no patīkamajiem.

—   Labdien, mister Bahu! — Smaids nozuda no māsas lūpām, un, ātri aizgriezusies, viņa sāka cītīgi darboties ar līdzatnestās audekla somas siksnām.

—   Jūsu augstība droši vien ir piemirsusi, ka pagājušajā vasarā mani te operēja, — sūtnis ieteicās. — Sašuva trūci. Tad šī jaunā dāma katru rītu nāca mani mazgāt. Precīzi asto'ņos četrdesmit piecās. Un tagad, nozudusi uz tik daudziem mēnešiem, viņa atkal ir klāt.

—   Sakritība, — pravietiski noteica rāni. — Tas viss ir plānā.

—   Man jāizdara misteram Fārnebijam injekcija, — pacēlusi skatienu no medikamentu somas, vēl arvien bez smaida sacīja meitene.

—   Ārsta pavēle ir likums! — iesaucās rāni, pārspīlēti tēlodama karalisku personu, kam labpatīk nolaisties no saviem augstumiem, lai pajokotu. — Dzirdam un paklausām. Kur ir mans šoferis?

—   Jūsu šoferis ir šeit, — atsaucās pazīstama balss.

Durvis skaists kā Ganimēds* stāvēja Murugans. Māsiņas sejā parādījās zobgalīgs smaids.

—   Sveiks, Murugan, — es gribēju teikt, jūsu augstība! — Viņa vēlreiz pakniksēja; princis pēc paša vēlēšanās varēja to iztulkot kā cieņas izrādīšanu vai arī kā ironiju.

—   A, sveicināta, Rādha! — zēns atbildēja tonī, kam vajadzēja paust uzsvērtu nevērību. Pagājis meitenei garām, viņš piegāja pie mātes. — Mašīna ir pie durvīm.. Pareizāk būtu teikt, tā sauktā mašīna. — Sarkastiski iesmējies, Murugans paskaidroja Vilam: — Mazlitrāžas ostins, 1954. gada izlaidums. Labākā, ko šī augsti civilizētā valsts spēj sagādāt savai karaliskajai ģimenei. Rendanga savam vēstniekam dod bentliju, — viņš sarūgtināts piebilda.

—   Kurš ieradīsies man pakaļ apmēram pēc desmit minūtēm, — paskatījies pulkstenī, sacīja misters Bahu. — Tāpēc — vai man ir ļauts šeit atvadīties no jūsu augstības?

Rāni pastiepa roku. Sūtnis noliecās pār to tikpat dievbijīgi kā katolis, kurš skūpsta kardināla gredzenu, tad izslējies uzrunāja Viļu:

—   Es domāju— varbūt nepamatoti —, ka misters Fārnebijs vēl brītiņu pacietīs manu klātbūtni. Vai es drīkstu palikt?

Vils apgalvoja, ka jutīšoties ļoti iepriecināts.

—   Un es ceru, — misters Bahu griezās pie māsiņas,. — ka arī no medicīnas viedokļa nebūs nekādu iebildumu?'

—   No medicīnas viedokļa ne, — meitene atbildēja tādā tonī, kas norādīja, ka pastāv vispārliecinošākie nemedicīniskie iebildumi.

Muruganam piepalīdzot, rāni piecēlās no krēsla. — Au revoir, mori cher* Fārnebij, — viņa sacīja, sniedzot slimniekam savu dārgakmeņiem greznoto roku. Karalienes smaids bija tik sirsnīgs, ka Vilam tas šķita pat draudošs.

—   Uz redzēšanos, kundze!

Viņa pagriezās, papliķēja meitenei pa vaigu un cienīgi izburāja no istabas. Līdzīgi sīkai laivelei, kas piesieta liela, burinieka aizmugurē, mātei nopakaļ vilkās Murugans.

VI

—   Nudien!… — paspruka māsai, kad durvis aiz viņiem bija cieši aizvērušās.

—   Es jums pilnīgi piekrītu, — atsaucās Vils.

Mistera Bahu evaņģēliskajā sejā uz īsu bridi pazibēja voltēriska gaisma. — Nudien, — sūtnis atkārtoja. — Tieši to es dzirdēju no kāda angļu skolēna mutes, kad viņš pirmo reizi ieraudzīja Lielo piramīdu. Rāni atstāj tādu pašu iespaidu. Monumentālu. Viņa ir tas, ko vācieši dēvē par eine grosse Seele*. — Gaisma nodzisa; tā atkal nepārprotami bija Savonarolas seja, un sacītais, skaidri varēja saprast, bija paredzēts publicēšanai.

Meitene negaidīti sāka smieties.

—   Kas jums šķiet tik jocīgi? — Vils pajautāja.

—   Es pēkšņi iedomājos Lielo piramīdu, ievīstītu baltā muslīnā, — viņa izdvesa. — Ārsts Roberts to dēvē par mistikas formastērpu.

—   Asprātīgi, ļoti asprātīgi, — sacīja misters Bahu. — Un tomēr, — viņš diplomātiski piebilda, — kāpēc gan mistika nevarētu valkāt formastērpu, ja tai tā patīk?

Māsiņa dziļi ievilka elpu, noslaucīja jautrības asaras un sāka gatavot šļirci.

—   Es gluži labi zinu, ko jūs domājat, — viņa uzrunāja Viļu. — Jūs domājat, ka esmu vēl pārāk jauna, lai kaut ko sajēgtu no šī darba.

—   Protams, es domāju, ka jūs esat ļoti jauna.

—   Pie jums universitātē stājas astoņpadsmit gadu vecumā un mācās četrus gadus. Mēs sākam no sešpadsmit gadiem un turpinām līdz divdesmit četru gadu vecumam — pusi no šī laika studējam, bet otru pusi strādājam. Es jau divus gadus studēju bioloģiju un veicu šo darbu. Es nemaz neesmu tik dumja, kā izskatos. Patiesībā es esmu ļoti laba māsa.

—   Šo apgalvojumu es noteikti varu apstiprināt, — piebilda misters Bahu. — Mis Rādha nav vienkārši laba māsa; viņa neapšaubāmi ir pirmklasīga.

Patiesībā sūtnis gribēja teikt — Vils pārliecinājās par to, pētīdams šī daudz kārdinātā mūka sejas izteiksmi, — ka mis Rādhai ir pirmklasīgs viduklis un pirmklasīgas krūtis. Taču šī vidukļa un krūšu īpašniece nepārprotami noraidīja Savonarolas izrādīto sajūsmu vai vismaz veidu, kādā tā tika pausta. Cerību pilns, cerību pārpilns noraidītais sūtnis atsāka uzbrukumu.

Tika iedegta spirta lampa, un, kamēr vārījās adatas, māsiņa Apu izmērīja pacienta temperatūru.

—   Deviņdesmit deviņi, komats, divi.*

—   Vai tas nozīmē, ka man ir jāpazūd? — jautāja Bahu.

—   Viss atkarīgs no slimnieka, — skanēja atbilde.

—   Tādā gadījumā, lūdzu, palieciet, — teica Vils. Māsiņa iešļircināja viņam antibiotikas, tad izņēma no

somas zāļu pudelīti un iejauca tējkaroti zaļgana šķidruma pusglāzē ūdens.

—   Izdzeriet šo te!

Garšas ziņā zāles atgādināja ārstnieciskos novārījumus, ko veselīga uztura piekritēji lieto tējas vietā.

—        Kas tas ir? — Vils jautāja, un meitene atbildēja, ka Šīs zāles esot kāda baldriānam radnieciska kalnu auga ekstrakts.

—        Tās nomierina, bet nepadara cilvēku miegainu, — viņa skaidroja. — Šīs zāles dod, lai paātrinātu atveseļošanos. Tās ir derīgas arī gara slimību gadījumā.

—        Pie kuriem tad mani pieskaita? Pie garīgi slimiem vai pie tiem, kas atveseļojas?

—   Pie abiem, — meitene atbildēja bez svārstīšanās. Vils skaļi iesmējās. — Redz, pie kā noved dzīšanās pēc

komplimenta!

—        Tas nebija domāts kā apvainojums, — māsa apgalvoja. — Es tikai gribēju teikt, ka neesmu satikusi nevienu cilvēku no ārpasaules, kurš nebūtu garīgi slims.

—   Jūs runājat arī par sūtni?

Uz jautājumu viņa atbildēja ar pretjautājumu: — Un kā domājat jūs?

Vils to piespēlēja misteram Bahu. — Jūs esat lietpratējs šajā jomā, — viņš teica.

—   Noskaidrojiet to savā starpā, — māsiņa Apu sacīja.

—  Man jādodas barot savus slimniekus.

Misters Bahu nolūkojās viņai pakaļ, tad, pacēlis kreiso uzaci, ļāva izkrist monoklim un sāka to ar kabatlakatu rūpīgi spodrināt. — Jūs esat garīgi slims vienā veidā, — viņš uzrunāja Viļu, — es — kādā citā. Šizoīds (vai tad jūs tas neesat?) un — pasaules otrā pusē — ņaranoīds. Abi mēs esam vienas un tās pašas divdesmitā gadsimta sērgas upuri. Ne jau melno baku, šoreiz pelēkās dzīves ifpuri. Vai jūs nekad nav vilinājusi vara? — sūtnis pajautāja pēc neliela klusuma brīža.

—   Nekad, — Vils atteica un izteiksmīgi pakratīja galvu..

—    Nav iespējams valdīt pār citiem, neierobežojot savu brīvību.

—        Un bailes ierobežot savu brīvību jums ir stiprākas par prieku komandēt citus?

—   Tūkstošiem reižu stiprākas.

—   Tātad vara jūs nekad nav kārdinājusi?

—   Nekad. — Pēc brīža Vils piebilda jau citā tonī:

—  Ķersimies pie lietas!

—       Pie lietas, — misters Bahu atkārtoja. — Pastāstiet man kaut ko par lordu Aldehīdu.

—   Kā rāni jau teica, viņš ir ļoti devīgs.

—       Mani neinteresē viņa tikumi, bet gan prāts. Cik gudrs viņš ir?

—        Pietiekami, lai zinātu, ka neviens neko nedara par velti.

—       Labi, — teica misters Bahu. — Tad pasakiet savam šefam, lai gatavojas izdevumiem: ekspertiem, kuri ieņem stratēģiski svarīgus posteņus,, par veiksmīgu darbu jāliek galdā vismaz reizes desmit vairāk salīdzinājumā ar to summu, ko viņš maksās jums.

—   Es lordam Aldehīdam par to uzrakstīšu.

—   Un izdariet to jau šodien, — sūtnis deva padomu,

—   Lidmašīna no Sivapuramas izlidos rītvakar, bet nākamais pasta reiss būs tikai pēc nedēļas.

—        Paldies, ka pateicāt, — sacīja Vils. — Tagad, kad viņas augstība un tas neciešamais pusaudzis ir projām, pievērsīsimies nākamajam kārdinājumam. Kā ar seksu?

It kā atgaiņādamies no uzmācīgu knišļu mākoņa, misters Bahu pavicināja sejas priekšā savu brūno, kaulaino roku. — Tas ir tikai samulsums, vairāk nekas. Tādas kaitinošas, pazemojošas dusmas. Prātīgs cilvēks ar to vienmēr var tikt galā.

—        Cik gan tas ir grūti — saprast cita cilvēka netikumus! — Vils piezīmēja.

—       Tur jums taisnība. Ikvienam jāturas pie tā neprāta, kādu Dievam labpatikas viņam uzsūtīt. Pecca fortiter!* — tāds bija Lutera padoms. Vairāk grēkojiet paši savus grēkus, nevis kāda cita. Un it īpaši nedariet tā kā šīs salas iedzīvotāji. Nemēģiniet uzvesties tā, it kā jūs būtu pilnīgi normāli un jau no dzimšanas tikumīgi. Mēs visi esam vājprātīgi grēcinieki kopīgā Visuma laivā, un šī laiva nepārtraukti grimst.

—        Tomēr nevienai žurkai nav tiesību to atstāt. Vai to jūs gribējāt teikt?

—        Ir gadījumi, kad dažas mēģina to darīt. Tomēr tās nekur tālu netiek. Vēsture un pārējās žurkas vienmēr uzmanīs, lai šīs bēgles noslīktu kopā ar mums. Tāpēc Palai nav ne visniecīgāko izredžu.

Nesdama paplāti, istabā atkal ienāca māsiņa Apu.

—  Budistu ēdiens, — viņa paziņoja, siedama salveti Vilam ap kaklu. — Viss, tikai zivis ne. Mēs nolēmām, ka zivis ir pielīdzināmas dārzeņiem.

Vils sāka ēst. Norijis pirmo kumosu, viņš iejautājās: — Ja neņem vērā rāni, Muruganu un mūs abus, cik daudz cilvēku no ārpasaules jūs vispār esat satikusi?

—   Šeit bija grupa amerikāņu ārstu, — meitene atbildēja. — Viņi ieradās Šivapuramā pagājšgad, kad es strādāju centrālajā slimnīcā.

—   Ko viņi šeit darīja?

—   Gribēja noskaidrot, kāpēc pie mums ir tik maz sirds un asinsvadu un nervu slimību. Ir nu gan ārsti! — Māsiņa iesmējās. — Atklāti sakot, mister Fārnebij, viņu dēļ man mati stāvus cēlās gaisā — visiem slimnīcā mati stāvus cēlās gaisā!

—   Tātad jūs domājat, ka mūsu medicīna ir ļoti primitīva?

—   Tas nav pareizais vārds. Tā nav primitīva. Piecdesmit procenti no tās ir tīrās šausmas, bet pārējo piecdesmit procentu gluži vienkārši nav. Brīnišķīgas antibiotikas, bet nav pilnīgi nekādu paņēmienu, kā paaugstināt imunitāti, lai šīs zāles vispār nebūtu vajadzīgas. Fantastiskas operācijas, bet, kad jāsāk mācīt cilvēkiem dzīvot tā, lai viņus nebūtu jāuzšķērž, — galīgs tukšums. Un tā tas ir visās jomās. Pluss par cilvēka salāpīšanu, kad viņš sāk irt gabalos, bet četri mīnusi par veselības saglabāšanu. Profilakses labā jūs, šķiet, nedarāt neko — ja neņem vērā kanalizāciju un mākslīgos vitamīnus. Lai gan jums ir sakāmvārds: «Profilakse ir labāka par ārstēšanu.»

—  Toties ārstēšana ir daudz iespaidīgāka par profilaksi, — iebilda Vils. — Un ārstiem tā ir daudz ienesīgāka.

—   Jūsējiem varbūt, bet ne mūsējiem, — māsiņa nepiekrita. — Mūsu ārstiem maksā par cilvēku veselības saglabāšanu.

—   Kā to var izdarīt?

—   Šo jautājumu mēs uzdodam jau simt gadus un esam afraduši daudzas atbildes. Ķīmiskās atbildes, psiholoģiskās atbildes un citas — ko cilvēki ēd, kā mīl, ko redz un dzird, kāda ir viņu attieksme pret savu vietu šajā pasaulē.

—   Kuras ir vislabākās atbildes?

—   Neviena nav laba bez pārējām.

—   Tātad panacejas nav?

—   Kā gan tā var būt? — Un viņa noskaitīja pantiņu, ko jau pirmajā studiju dienā katrai medicīnas māsai esot jāiemācās no galvas:

— Es esmu pūlis, kuru tik daudz saišu sien, Cik tajā ļaužu. Kopā sajaucas It visas «manas» būtnes. Vienas zāles nevar rast Tai vainai, kurai iemesls nav viens vien.

—   Tādējādi mēs uzbrūkam vienlaikus visās frontēs — vai tā ir profilakse vai ārstēšana. Visās frontēs, — viņa uzsvēra, — no diētas līdz pašiedvesmai, no negatīvajiem joniem līdz meditācijai.

—   Ļoti prātīgi, — atzina Vils.

—   Varbūt pat pārāk prātīgi, — piebilda misters Bahu.

—  Vai jūs kādreiz esat mēģinājuši runāt saprātīgi ar psihiski slimu cilvēku? — Vils noliedzoši papurināja galvu.

—  Es reiz mēģināju. — Viņš atglauda iesirmo matu šķipsnu, kas ieslīpi krita pār pieri. Tieši zem matu līnijas dīvaini bāla uz tumšās ādas izcēlās robaina rēta. — Man par laimi, pudele, ar ko viņš sita, izrādījās ļoti plāna. — Pieglaudis izspūrušos matus, sūtnis uzrunāja māsiņu Apu: — Nekad neaizmirstiet, mis Rādha, — psihiski slimos nekas tā nekaitina kā saprātīga runa. Pala ir maza saliņa divu, komats, deviņu miljardu psihisko slimnieku pilnīgā ielenkumā. Tāpēc piesargieties būt pārāk prātīgi. Neprāta valstī vesels cilvēks nekad nekļūst par karali. — Mistera Bahu sejā jautās voltērisks prieks. — Viņu nolinčo.

Vils negribīgi iesmējās un atkal uzrunāja māsu:

—   Vai tad jums nav neviena psihiatriskās slimnīcas kandidāta?

—   Tikpat daudz, cik jums; es gribēju teikt — atbilstoši iedzīvotāju skaitam. Vismaz tā rakstīts mācību grāmatās.

—   Tātad dzīve saprātīgā sabiedrībā, kā rādās, šai jomā neko nemaina.

—   Tiem cilvēkiem, kuru pašu ķermeņa ķīmiskā uzbūve veicina gara slimības, — nē. Viņi jau piedzimst viegli ievainojami. Sīkas rūpītes, ko citi gandrīz nepamana, šos cilvēkus var salauzt. Mēs tikai pēdējā laikā sākam atklāt tāda jūtīguma cēloņus un mācāmies jau iepriekš noteikt iespējamos slimniekus. Toties, ja viņi ir atklāti, mēs varam kaut ko darīt, lai paaugstinātu viņu pretestības spējas. Atkal profilakse un, protams, vienlaikus visās frontēs.

—   Tātad tomēr būs atšķirība, ja nākamais slimnieks piedzims saprātīgā zemē.

—  Neirotiķiem šī atšķirība jau stājusies spēkā. Pie jums neiroze ir viens no pieciem vai pat četriem saslimšanas gadījumiem. Pie mums — viens no divdesmit. To, kurš saslimst, mēs ārstējam visās frontēs uzreiz, bet deviņpadsmit iespējamiem slimniekiem veicam profilaktiskus pasākumus — ari visās frontēs uzreiz. Te man jāatgriežas pie amerikāņu ārstiem. Trīs no viņiem bija psihiatri, no tiem viens nepārtraukti smēķēja cigārus un runāja ar vācu akcentu. Šim vīram vajadzēja nolasīt mums lekciju. Kas tā bija par lekciju! — Māsiņa ar rokām saķēra galvu. — Nekad mūžā man nav gadījies dzirdēt kaut ko tamlīdzīgu.

—   Par ko tā bija?

—   Kā ārstēt cilvēkus ar neirozes pazīmēm. Mēs vienkārši neticējām savām ausīm. Viņi nekad neuzbrūk visās frontēs uzreiz; viņi uzbrūk tikai apmēram pusē no vienas frontes. Viņuprāt, psihiskā fronte vispār nepastāv. Šo ārstu pacientiem vispār nav ķermeņu, vienīgi mute un tūplis. Viņi nav organismi, viņi nav dzimuši ar noteiktu ķermeņa uzbūvi vai temperamentu. Viņiem ir tikai gremošanas trakta divi gali, ģimene un psihe. Bet kāda veida psihe? Acīmredzot ne viss prāts, ne jau prāts, kāds tas ir patiesībā. Un kā gan citādi, ja šie ārsti neņem vērā ne cilvēka anatomiju, ne bioķīmiju, ne psiholoģiju? Prāts, šķirts no ķermeņa, — tā ir vienīgā fronte, kurā viņi uzbrūk. Un pat ne visā tās garumā. Tas vīrs ar cigāru runāja par zemapziņu. Tomēr vienīgais, kam viņi vispār pievērš uzmanību, ir zemapziņas negatīvā daļa, tie atkritumi, no kuriem cilvēki mēģina atbrīvoties, nobāžot tos pagrabā. Ne vārda par zemapziņas pozitīvo daļu. Ne mazākā mēģinājuma palīdzēt slimniekam atvērties dzīves spēkam vai Būdas dabai. Pat nekādu centienu iemācīt viņam mazdrusciņ vairāk apzināties savu ikdienu. Jūs jau zināt — «te un tagad»! «Uzmanību!» — Viņa atdarināja mainas strazda saucienus. — Šie ļaudis vienkārši ļauj nabaga neirotiķim dzīvot pa vecajam nelāga paradumam, nekad pilnībā neapzinoties pašreizējo mirkli. Tas viss ir tīrā muļķība! Nē, t^m vīram ar cigāru nebija pat tāda attaisnojuma; viņš bija tik gudrs, cik gudrs vien cilvēks var būt. Acīmredzot tā nav muļķība. Tam ir jābūt kaut kam labprātīgam, kaut kam sev iegalvotam — līdzīgi vēlmei piedzerties vai sevis piespiešanai ticēt visādām muļķībām tikai tāpēc, ka tās minētas svētajos rakstos. Un tagad paklausieties, kāds, viņuprāt, ir normāls cilvēks. Ticiet vai ne, bet normāls cilvēks ir tas, kurš spēj just orgasmu un ir pielāgojies apkārtējai sabiedrībai. — Māsiņa vēlreiz saķēra galvu. — Tas ir neiedomājami! Neviena jautājuma, kāds ir šis orgasms.

Neviena jautājuma par jūtu, domu un uztveres kvalitāti. Un vēl — kā ir ar to sabiedrību, kurai jāpielāgojas? Vai tā ir garīgi vesela sabiedrība? Pat ja tā ir gluži vesela, vai ir pareizi, ja ikvienam vajadzētu pilnīgi tai pielāgoties?

Smaids vēlreiz pazibsnīja sūtņa lūpās, un viņš teica: — Cilvēkam, kuru Dievs grib pazudināt, viņš vispirms atņem prātu. Vēl ir arī otra iespēja, pat vēl iedarbīgāka. Dievs vispirms to padara pilnīgi prātīgu. — Misters Bahu piecēlās un paskatījās ārā pa logu. — Mašīna ir klāt. Amata pienākumi sauc mani atpakaļ uz Sivapuramu. — Viņš pagriezās pret Viļu un veltīja tam garu, izpušķotu atvadu sveicienu. Tad, atmezdams diplomātisko runas veidu, piebilda: — Neaizmirstiet uzrakstīt to vēstuli. Tas ir ļoti svarīgi. — Viņš sazvērnieciski pasmaidīja un, berzēdams īkšķi gar rādītājpirkstu, skaitīja neredzamu naudu.

—    Paldies Dievam, — atviegloti nopūtās māsiņa, kad sūtnis bija aizgājis.

—     Ko viņš tādu nodarījis? — Vils painteresējās. — Uzmācās?

—     Piedāvāt naudu, lai ievilinātu gultā to, kurai šis vīrietis nepatīk … Saņemot atteikumu, solīt vairāk … Vai pie jums tā bieži notiek?

—   Parasta lieta, — Vils apgalvoja.

—   Man gan tas riebjas.

—    To jau varēja manīt. Un vēl viens jautājums. Kā ir ar Muruganu?

—   Kāpēc jūs tā jautājat?

—    Ziņkārības pēc. Es ievēroju, ka jūs agrāk esat tikušies. Vai tas nebija pirms diviem gadiem, kad viņš šeit dzīvoja bez mātes?

—   Kā jūs to zināt?

—    Viens putniņš pačukstēja"— pareizāk sakot, viens milzīgi liels putns.

—     Rāni! Droši vien sērs un uguns šķīda uz visām pusēm. (

—     Par nelaimi, man trūkst traģiskāko detaļu. Viegli mājieni — tas arī viss, ko viņa man deva. Piemēram, mājieni par padzīvojušām mesalīnām, kuras pasniedz mīlas stundas nevainīgiem zēniem.

—   Viņam šīs stundas bija ļoti vajadzīgas!

—    Vēl.mājieni par kādu viņa vecuma pāragri nobriedušu vieglas uzvedības meiteni.

Māsa Apu skaļi iesmējās.

—   Vai jūs viņu pazīstat?

—   Tā pāragri nobriedusi vieglas uzvedības meitene biju es.

—   Jūs? Vai rāni to zina?

—   Murugans stāstīja viņai tikai notikumus, bet ne vārdus. Par to es viņam esmu ļoti pateicīga. Redziet, es tolaik uzvedos ļoti slikti. Zaudēju galvu tāda cilvēka dēļ, kuru nemīlu, un sāpināju to, kuru mīlu. Kā cilvēks var būt tāds muļķis?

—   Sirdij nevar pavēlēt, — Vils atbildēja, — un iekšējās sekrēcijas dziedzeriem arī ne.

Ilgu brīdi valdīja klusums. Vils apēda pēdējo auksto vārīto zivi un dārzeņus. Māsa Apu pasniedza viņam šķīvi ar augļu salātiem.

—   Jūs neesat redzējis Muruganu baltās biksēs.

—   Vai tādēļ esmu ko zaudējis?

—   Jūs nevarat iedomāties, cik viņš izskatās skaists. Nevienam nav tiesību būt tik skaistam. Tas ir nepieklājīgi. Tā nav godīga spēle.

Tieši Murugans baltajās satīna biksēs licis viņai zaudēt galvu. Tik ļoti, ka veselus divus mēnešus viņa kļuvusi pavisam cits cilvēks — muļķe, kas skraida pakaļ tam, kurš nevar viņu ciest, un pagriež muguru tam, kurš vienmēr viņu mīlējis, tam, kuru pati vienmēr mīlējusi.

—   Cik tālu jūs tikāt ar baltbikšaino zēnu? — jautāja Vils.

—   Līdz gultai, — meitene atbildēja. — Taču, kad es sāku viņu skūpstīt, Murugans izlēca no gultas un ieslēdzās vannasistabā. Viņš nenākšot laukā tik ilgi, kamēr es nepasniegšot pa lodziņu virs durvīm viņa bikses un nedošot solījumu vairs neuzmākties. Tagad es par to varu pasmieties, bet toreiz… — Māsiņa Apu pašūpoja galvu. — Tā bija īsta traģēdija."Viņi droši vien pēc manas izturēšanās saprata notikuma gaitu. Acīmredzot pāragri nobriedusi vieglas uzvedības meitene šeit nederēja. Muruganam bija vajadzīgas regulāras mācības.

*— Tālāko stāsta daļu es jau zinu. Zēns raksta mātei, māte lido mājup un aizrauj dēlu līdzi uz Sveici.

—   Un viņi atgriežas mājās tikai apmēram pēc pusgada. Vismaz pusi no šī laika abi pavadīja Rendangā pie Murugana tantes.

Vils jau grasījās pieminēt pulkvedi Dipā, tad atcerējās zēnam doto solījumu klusēt un nesacīja neko.

Dārzā kāds iesvilpās.

—   Atvainojiet! — teica meitene un piegāja pie loga.

Laimīgi uzsmaidījusi aiz loga ieraudzītajam cilvēkam, viņa pavicināja roku. — Tas ir Ranga.

—   Kas ir Ranga?

—       Mans draugs, par kuru es jau stāstīju. Vai viņšdrīkst ienākt uz brītiņu?

—   Protams.

Meitene pagriezās pret logu un aicinoši pamāja.

—       Cik noprotu, tas nozīmē, ka ar baltajām biksēm viss cauri?

Viņa palocīja galvu. — Tā bija tikai viencēliena traģē-' dija. Es atguvos gandrīz tikpat ātri, cik biju aizmirsusies. Kad es atguvos, Ranga, tāds pats kā vienmēr, gaidīja mani.

Durvis atvērās, un istabā ienāca slaiks jauneklis sporta čībās un zaļganās īsbiksēs.

—       Ranga Karakurans, — viņš stādījās priekšā, sasveicinādamies ar Viļu.

—       Ja tu būtu atnācis piecas minūtes agrāk, — teica Rādha, — tev būtu tas prieks satikt misteru Bahu.

—   Viņš bija šeit? — Jauneklis nepatikā savieba seju..

—   Vai tiešām sūtnis ir tik slikts? — Vils jautāja.

Ranga uzskaitīja apsūdzības punktus: — A) sūtnis mūs

ienīst, b) viņš ir pulkveža Dipā ķēdes suns, c) viņš ir visu naftas sabiedrību slepenais sūtnis, d) vecais ķēms uzmācās Rādhai un e) viņš braukā apkārt, lasīdams lekcijas par reliģiskās atdzimšanas nepieciešamību. Viņš ir pat izdevis grāmatu par to. Ar visu priekšvārdu — to uzrakstījis kāds no Hārvardas dievības skolas. Tas viss ir daļa no cīņas pret Paļas neatkarību. Dievs ir Dipā alibi. Kāpēc noziedznieki nevar skaidri un gaiši pateikt, kas viņiem padomā? Visas šīs pretīgās ideālistiskās muļķības — nelabi metas no tām.

Rādha pastiepa roku un trīs reizes spēcīgi parāva savu draugu aiz auss.

—       Ak, tu… — Ranga dusmīgi iesāka, tad aprima un iesmējās. — Tev taisnība. Tomēr nevajadzēja raut tik. stipri.

—       Vai jūs tā vienmēr darāt, kad viņš iekarst? — Vils painteresējās.

—       Vienmēr, kad iekarst nelaikā vai arī par lietām, kuras mainīt nav viņa spēkos.

Vils vērsās pie Rangas: — Vai tev arī Rādhu kādreiz ir vajadzējis plucināt aiz ausīm?

Jaunietis iesmējās. — Man labāk patīk pliķēt viņai pa dibengalu. Diemžēl reti nākas to darīt.

—   Tas nozīmē, ka Rādha ir nosvērtāka nekā tu?

—   Nosvērtāka. Man jāsaka, viņa ir pārāk prātīga.

—   Turpretī tu esi vienkārši prātīgs, vai ne?

—        Varbūt drusciņ nobīdīts pa kreisi. — Ranga pašūpoja galvu. — Man reizēm uznāk šausmīga depresija — tad es jūtos nekur nederīgs.

—        Kaut gan patiesībā Ranga ir tik gudrs, ka viņam piešķīra stipendiju, lai viņš Mančestras universitātē varētu studēt bioķīmiju, — Rādha paskaidroja.

—        Un ko tu dari, kad Ranga kļūst tik nožēlojami bezpalīdzīgs? Rausti aiz ausīm?

—        To, — meitene atbildēja, — un … arī ko citu! — Viņa paskatījās uz Rangu, un Ranga paskatījās uz viņu. Abi sāka aizrautīgi smieties.

—        Skaidrs, — sacīja Vils. — Skaidrs. Lai nu paliek tas cits, bet vai Ranga domā par to, ka uz pāris gadiem būs jādodas prom no Paļas?

—   Ne pārāk, — jauneklis atzinās.

—   Tomēr viņam ir jābrauc, — Rādha stingri teica.

—       Vai viņš jutīsies laimīgs, kad nokļūs tur? — Vils skaļi domāja.

—   Tieši to es gribēju jums vaicāt, — atzinās Ranga.

—        Tev tur nepatiks klimats, nepatiks pārtika, nepatiks ne trokšņi, ne smakas, ne arhitektūra. Toties tev gandrīz noteikti patiks studijas, un droši vien tu iepazīsi daudzus labus cilvēkus.

—   Kā ar meitenēm? — painteresējās Rādha.

—        Kā man, tavuprāt, vajadzētu atbildēt uz šādu jautājumu? Mierināt vai stāstīt patiesību?

—   Patiesību.

—        Tādā gadījumā, dārgā, man godīgi jāsaka, ka Rangam būs ārkārtīga piekrišana. Desmitiem meiteņu viņš šķitīs neatvairāms. Dažas no tām būs burvīgas. Kā tu jutīsies, ja viņš nespēs tām pretoties?

—   Es par to būšu priecīga.

Vils vērsās pie Rangas. — Bet vai tu būsi priecīgs, ja Rādha tavas prombūtnes laikā mierinās sevi ar kādu citu?

—       Es gribētu tāds būt, — jauneklis atbildēja, — taču, kā būs patiesībā, tas ir cits jautājums.

—       Vai tu neprasīsi savai draudzenei dot uzticības solījumu?

—   Es neprasīšu nekādus solījumus.

—   Lai gan viņa ir tava meitene? -

—   Viņa pieder tikai sev.

—   Un arī Ranga pieder tikai sev, — piebilda māsiņa.

—  Viņš var darīt to, kas pašam patīk.

Vils atcerējās Bebas zemeņsārto alkovu un nikni iesmējās. — Un jo sevišķi darīt to, kas pašam nepatīk. — Viņš pavērās abu jauniešu sejās un redzēja, ka tie viņu uzlūko ar zināmu izbrīnu. Tad jau citā tonī un ar pavisam citu smaidu piebilda: — Biju piemirsis, ka viens no jums ir pārāk prātīgs, bet otrs drusciņ nobīdīts pa kreisi. Kā gan no jums var prasīt, lai jūs saprastu, par ko runā šis garīgi slimais no ārpasaules? — Nedodams laiku atbildei, Vils pajautāja: — Sakiet — cik ilgi jau … — un aprāvās.

—   Iespējams, ka es kļūstu netaktisks. Ja tā, tad vienkārši pasakiet man, lai nebāžu degunu citu darīšanās. Bet es tiešām gribētu zināt — vienkārši antropoloģiskas intereses dēļ —, cik ilgi jūs abi jau esat draugi?

—        Ar to jūs domājat — draugi vai mīļākie? — vaicāja Rādha. .

—   Teiksim — abi, ja jau esat sākuši par to runāt.

—        Ar Rangu es draudzējos no bērnības. Bet mīlam viens otru — ja neņem vērā to gadījumu ar baltajām biksēm — kopš man palika piecpadsmit ar pusi, Rangam — septiņpadsmit gadu, tātad apmēram divarpus gadus.

—   Un neviens neiebilda?

—   Kāpēc viņiem tas būtu jādara?

—        Tiešām, kāpēc? — Vils atkārtoja. — Jāsaka gan, ka manā pasaules daļā praktiski ikviens būtu iebildis.

—   Un kā ir ar jūsu zēniem? — Ranga jautāja.

—        Teorētiski viņus uzmana daudz vairāk nekā meitenes. Taču praktiski… Nu, jūs jau varat iedomāties, kas notiek, ja piecus vai sešus simtus pusaudžu iesprosto vienā internātskolā. Vai pie jums arī notiek tādas lietas?

—   Protams.

—   Dīvaini gan.

—   Dīvaini? Kādēļ?

—        Tādēļ, ka šeit neviens neliedz zēniem draudzēties ar meitenēm.

—   Bet viens mīlestības veids jau neizslēdz otru.

—   Un abi ir atļauti?

—   Dabiski.

—        Tātad nevienam nebūtu iebildumu, ja Murugans interesētos par kādu zēnu?

—   Nē, ja tās būtu labas attiecības.

—   Par nelaimi, — piebilda Rādha, — rāni ir tik cītīgi pastrādājusi, ka Muruganu neviens vairs neinteresē — vienīgi māte un, protams, viņš pats.

—   Arī zēni ne?

—   Tagad varbūt. Es nezinu. Zinu tikai to, ka manā laikā neviens viņu neinteresēja. Neviens zēns un gluži noteikti neviena meitene. Tikai māte, masturbācija un augstākie skolotāji. Tikai džeza ieraksti, sporta mašīnas, hitleriskas idejas par sevi kā dižo vadoni un doma, kā pārvērst Palu par to, ko viņš dēvē par modernu valsti.

—   Pirms trim nedēļām Murugans un rāni uzturējās Šivapuramas pilī, — stāstīja Ranga. — Viņi ielūdza mūs, grupu no universitātes, atnākt noklausīties prinča idejas — par naftu, industrializāciju, televīziju, bruņošanos un Gara Krusta karu.

—   Vai viņam radās piekritēji?

Ranga pakratīja galvu. — Kurš gan vēlēsies mainīt kaut ko vērtīgu, labu un bezgala interesantu pret kaut ko sliktu, nevērtīgu un garlaicīgu? Mēs nejūtam nekādu vajadzību pēc jūsu motorlaivām vai televīzijas. Vēl mazāka vajadzība ir pēc jūsu kariem un revolūcijām, atdzimšanām, politiskajiem lozungiem un metafiziskajām muļķībām no Romas un Maskavas. Vai jūs kādreiz esat dzirdējuši par maithunu? — viņš jautāja.

—   Maithuna? Kas tas ir?

—   Tad sāksim ar vēsturi, — Ranga teica un pēdējā kursa studenta pievilcīgajā pedantiskumā, ar kādu tas lasa lekciju par lietām, ko pats tikai nesen uzzinājis, sāka stāstīt: — Budisms Paļā izplatījās apmēram pirms tūkstoš divsimt gadiem — nevis no Ceilonas, kā varētu domāt, bet gan no Bengālijas un vēlāk caur Bengāliju no Tibetas. Rezultātā mēs esam mahajanisti, un mūsu budisms ir caurcaurēm piesātināts ar tantru. Vai jūs zināt, kas ir tantra?

Vilam bija jāatzīst, ka par to viņam ir tikai neskaidra nojausma.

—   Patiesību sakot, arī es pats nezinu daudz vairāk par jums, — Ranga atzinās, un smiekli nevaldāmi lauzās caur pedantisma garozu. — Tantra ir ārkārtīgi plaša mācība, taču lielākā daļa no tās, kā man šķiet, ir vienkārši muļķības un māņticība, ko nav vērts ņemt vērā. Tomēr tam visam ir ļoti saprātīgs kodols. Tantristi neatsakās no pasaules un nenoliedz tās vērtību; viņi nemēģina slēpties no dzīves nirvānā, kā to dara dienvidu skolas mūki. Nē, tantristi atzīst pasauli un liek to lietā. Viņi izmanto visu, ko dara paši, visu, kas notiek ar viņiem, visu, ko redz, dzird, izgaršo un kam pieskaras, kā līdzekļus, lai atbrīvotos no sava «es» cietuma.

—   Labi teikts, — Vils sacīja pieklājīga skeptiķa tonī.

—  Ir jau vēl kaut kas, — Ranga turpināja. — Tā ir atšķirība. — Jaunā prozelīta dedzīgajā balsī ieskanējās pedantisma nots. — Tā ir atšķirība starp mūsu un jūsu filozofiju. Rietumu domātāji, pat labākie, prot tikai labi runāt. Austrumu domātāji bieži runā vāji, bet tas neko nenozīmē. Runāšana nav galvenais. Viņu filozofija ir pragmatiska un labi pielietojama. Līdzīga modernās fizikas filozofijai, ar to starpību, ka aplūkojamās darbības ir psiholoģiskas un rezultāti — transcendentāli. Jūsu metafiziķi izdara secinājumus par cilvēka dabu un Visumu, bet nepiedāvā lasītājam nevienu paņēmienu, kā pārbaudīt šo secinājumu pareizību. Kad mēs izdarām secinājumus, tad līdzi tiem dodam arī darbību sarakstu, ar kurām pārbaudīt mūsu vārdu vērtību. Piemēram, tat tvam asi, «tu esi tas» — visas mūsu filozofijas sirds. Tat tvam asi, — Ranga atkārtoja. — Tas šķiet kaut kas no metafizikas, bet patiesībā attiecas uz psiholoģisko pieredzi, un mūsu filozofi apraksta nepieciešamās darbības, ar kuru palīdzību šo pieredzi var gūt, tā ka ikviens, kurš ir gatavs veikt šīs darbības, pats var pārliecināties par tat tvam asi vērtību. Šīs darbības sauc par jogu, dhjānu vai dzen, vai arī, zināmos apstākļos, par maithunu.

—  Te mēs atgriežamies pie mana sākotnējā jautājuma. Kas ir maithuna?

—   Varbūt labāk pajautājiet to Rādhai.

Vils uzrunāja māsiņu: — Kas tas ir?

—  Maithuna, — meitene nopietni atbildēja, — ir mīlestības joga.

—   Kādas mīlestības — svētās vai laicīgās?

—   Vienalga.

—  Tur jau tā lieta, — sarunā iejaucās Ranga. — Kad nodarbojas ar maithunu, laicīgā mīlestība ir svētā mīlestība.

—   Buddhatvan yoshidyonisansritan, — meitene citēja.

—   Tikai bez sanskrita! Ko tas nozīmē?

—• Ranga, kā tu pārtulkotu Buddhatvan'?

—   Budiskums, apskaidrotība.

Rādha pamāja ar galvu un atkal pievērsās Vilam. — Tas nozīmē, ka budiskums ir saistīts ar joni*.

—  Ar joni? — Vils atcerējās mūžīgā sievišķīguma akmens emblēmiņas, ko viņš bija pircis kā dāvanas redakcijas meitenēm pie kāda kupraina svētlietu tirgotāja Benaresā. Astoņas annas par melnu joni, divpadsmit — par daudz svētāko joni — lingamu*. — Vai tas domāts tiešā vai pārnestā nozīmē? — viņš apvaicājās.

—   Cik muļķīgs jautājums! — iesaucās māsiņa un no sirds uzjautrināta gaiši un nemāksloti iesmējās. — Jūs domājat, ka mēs mīlam pārnestā nozīmē? Buddhatvan yoshidyonisansritan, — viņa atkārtoja. — Kas gan var būt vēl pilnīgāks un tiešāks?

—  Vai jūs kādreiz esat dzirdējis par Oneida kopienu? — Ranga jautāja.

Vils pamāja ar galvu. Viņš pazina kādu amerikāņu vēsturnieku, kurš pētīja deviņpadsmitā gadsimta kopienas. — Bet kā jūs par to zināt? — viņš brīnījās.

—   Tāpēc ka tā minēta visās mūsu pielietojamās filozofijas mācību grāmatās. Būtībā maithuna ir tas pats, ko šīs kopienas locekļi dēvēja par «vīrišķo atturību». Tieši to pašu Romas katoļi apzīmē ar coitus reservatus*.

—   Reservatus, — Rādha atkārtoja. — Par to man vienmēr nāk smiekli. Kāds rezervēts jauns cilvēks! — Viņas vaigos atkal iegūla bedrītes, un iemirdzējās baltie zobi.

—   Nerunā muļķības, — Ranga sadusmojās. — Tie nav nekādi joki.

Meitene sāka taisnoties. Lai nu kā, bet reservatus tiešām skanot pārāk jocīgi.

—  Vārdu sakot, tā ir dzimstības ierobežošana bez pretapaugļošanās līdzekļiem, — Vils secināja.

—   Ar to viss tikai sākas, — jaunietis teica. — Maithuna ir arī vēl kas cits. Kaut kas daudz nozīmīgāks. — Pedantiskais students atkal bija formā un visā nopietnībā turpināja: — Atcerieties Freida jājamzirdziņu?

—   Kuru konkrēti? Tādu bija ne mazums.

—    Par bērnu seksualitāti. Tā ir seksualitāte, ar kādu rrtēs piedzimstam, ko izjūtam zīdaiņa vecumā un bērnībā; Tā ir izkliedēta pa visu organismu, nevis koncentrēta dzimumorgānos. Tā ir paradīze, ko mēs saņemam mantojumā, bet pieaugot zaudējam. Maithuna ir plānveidīgs mēģinājums atgūt šo paradīzi. — Viņš uzrunāja savu draudzeni: — Tev ir laba atmiņa. Kāds bija tas pielietojamās filozofijas grāmatā minētais Spinozas teiciens?

—   Attīstiet savu ķermeni tā, lai tas nepazīst vārdu «nevaru», — Rādha citēja.

—       Un tas palīdzēs pilnveidot prātu un nonākt pie intelektuālās Dieva mīlestības.

—   Tas pats ir visu jogu pamatā, — Ranga skaidroja.

—  Arī maithunas.

—       Tā ir īsta joga, — māsiņa apgalvoja. — Tikpat laba kā rādžajoga, karmajoga vai bhaktijoga. Patiesībā vēl daudz labāka, vismaz cilvēku vairumam. Maithuna tiešām palīdz viņiem nonākt tur.

—   Kur «tur»? — Vils nesaprata.

—   Tur, kur cilvēki apzinās.

—   Apzinās ko?

—        To, kas viņi ir patiesībā, — Rādha turpināja. — Tat tvam asi — tu esi tas, tāpat arī es; tā esmu es. — Vaigos iegūla bedrītes un iemirdzējās zobi. — Un tas ir ari viņš. — Meitene pamāja uz Rangas pusi. — Neticami, vai ne? — Tad, parādījusi draugam mēli, piebilda: — Un tomēr tā ir taisnība.

Ranga pasmaidīja, izstiepa roku un ar rādītājpirkstu pieskārās meitenes degungalam. — Tā nav vienkārši taisnība, — viņš teica. — Tā ir atklāsmes patiesība. — Tad, piebikstījis meitenei pie degungala, vēlreiz atkārtoja:

—   Atklāsmes patiesība. Tāpēc, jaunkundzīt, uzvedieties, lūdzu, pieklājīgi!

—        Tādā gadījumā jābrīnās, — sacīja Vils, — kāpēc mēs visi neesam apskaidroti — nu, ja to var panākt ar sevišķiem mīlas paņēmieniem. Kā jūs uz to atbildēsiet?

—   Es jūms izstāstīšu, — Ranga iesāka.

Taču meitene viņu pārtrauca. — Klausieties! — viņa sacīja. — Klausieties!

Vils ieklausījās. Tālumā vāji, tomēr skaidri varēja saklausīt to nedabisko balsi, kas pirmā bija sveicinājusi viņu šeit, Paļā. «Uzmanību!» tā sauca. «Uzmanību! Uzmanību!»

—   Atkal šis sasodītais putns!

—   Bet tas jau ir tas noslēpums.

—        Uzmanība? Vēl pirms brīža jūs teicāt ko citu. Kā tur bija ar to jauno cilvēku, kurš ir tik rezervēts?

—   Tas arī palīdz būt uzmanīgākam.

—        Tas tiešām palīdz, — apstiprināja Ranga. — Tā ir maithunas būtība. Ne jau sevišķi paņēmieni pārvērš mīlēšanos par jogu; tā ir sava veida apzināšanās, ko rada šie paņēmieni. Savu sajūtu apzināšanās un katras sajūtas nejūtīguma apzināšanās.

—   Kas ir sajūtas nejūtīgums?

—   Tā ir sajūtas izejviela, ko man sagādā mans «ne-es».

—   Un tu vari pievērst uzmanību savam «ne-es»?

—   Protams.

Vils jautāja māsiņai: — Arī tu?

—   Savam «es», — viņa atbildēja, — un tai pašā laikā savam «ne-es». Arī Rangas «ne-es», Rangas «es», Rangas ķermenim, savam ķermenim un visam, ko tas sajūt. Visai mīlai un draudzībai. Noslēpumam citā cilvēkā — pilnīgā svešiniekā, kurš ir tava personiskā «es» un tai pašā laikā «ne-es» otra puse. Ja cilvēks būtu pārlieku jūtīgs vai, vēl ļaunāk, tik garīgi nabags kā nelaimīgā rāni, tad, pievēršot uzmanību visām šīm lietām, tās viņam šķistu ļoti neromantiskas, rupjas, pat zemiskas. Tomēs tas viss nav zemisks, tieši otrādi — pilnīgi apzinoties, tas ir tikpat skaists kā viss pārējais, tikpat brīnišķīgs.

—   Maithuna ir dhjāna? — Vils neatlaidās.

—   Dhjāna ir apcere.

—   Apcere …

Vils atcerējās zemeņsārto alkovu Ceringkrosas ielā. Apcere diezin vai būtu tas vārds, ko viņš izvēlētos. Un tomēr, ja labi apdomā, pat tur viņš bija radis sava veida patvērumu. Tā atsvešināšanās «Portera džina» reklāmas mainīgajā gaismā kļuva par atsvešināšanos no sava pretīgā ikdienas «es». Tomēr tā nelaimīgā kārtā kļuva par atsvešināšanos arī no visas viņa pārējās esības — atsvešināšanās no mīlestības, no saprāta, no pieklājības, no visa veida apziņas, izņemot to mokošo neprātu zaļgani rēgainajā gaismā vai vislētāko, vulgārāko ilūziju sārtajā mirdzumā. Viņš vēlreiz palūkojās uz Rādhas starojošo seju. Kāda laime! Kāda pārliecības apziņa — nevis grēka, pret ko misters Bahu tā centās nodrošināt pasauli, bet šī grēka skaidrā un svētlaimīgā pretstata apziņa! Sis skats Viļu dziļi aizkustināja. Taču viņš negribēja ļaut jūtām vaļu. Noli me tangere* — tas bija viņa kategoriskais imperatīvs. Pārmainot redzes punktu, viņam izdevās skatīt š<5 lietu no smieklīgās puses. Ko mēs darām, lai tiktu glābti? Atbilde slēpās lamuvārdā.

Smaidīdams par šo jociņu, viņš ironiski apvaicājās: — Vai jums maithunu māca skolā?

—   Skolā, — Rādha atbildēja ar tādu tiešumu, kas izsita Rablē ironijas pamatu no viņa kājapakšas.

—   Visiem to māca, — piebilda Ranga.

—   Kad to sāk mācīt?

—      Reizē ar trigonometriju un paplašināto bioloģijas kursu. Tas ir — piecpadsmit līdz piecpadsmitarpus gadu vecumā.

—       Un pēc tam, kad esat apguvuši maithunu, kad esat devušies pasaulē un apprecējušies — ja jūs vispār precaties?

—   Mēs precamies, precamies! — Rādha apgalvoja.

—   Vai jūs pēc tam vēl pielietojat maithunu?

—   Protams, ne visi, bet ļoti daudzi to dara.

—   Visu laiku?

—   Tikai tad ne, kad vēlas radīt bērnu.

—        Un tie, kuri nevēlas bērnu un tomēr gribētu kaut ko citu maithunas vietā, ko dara viņi?

—        Izmanto pretapaugļošanās līdzekļus, — Ranga īsi atbildēja.

—   Tos var šeit nopirkt?

—        Nopirkt! Tos izdala valdība. Par brīvu, bez maksas, vienīgi, protams, par tiem ietur nodokli.

—       Pastnieks katra mēneša sākumā izsniedz devu 30 naktīm, — Rādha piebilda.

—   Un bērni nerodas?

—        Tikai tad, ja tos vēlas. ,Nevienam nav vairāk par trim, bet lielākai daļai pietiek ar diviem.

—        Tādējādi iedzīvotāju skaits Paļā pieaug mazāk par vienu trešdaļu procenta gadā, — atgriezdamies pie pedantiskā runasveida, sacīja Ranga. — Turpretim Rendangā pieaugums ir tikpat liels, cik Ceilonā, — gandrīz trīs procenti. Ķīnā ir divi procenti, bet Indijā — apmēram viens, komats, septiņi.

—Es tikai pirms mēneša biju Ķīnā, — teica Vils. — Šausmīgi! Un pagājšgad es četras nedēļas nodzīvoju Indijā. Pirms Indijas — Centrālāfrikā, tā pārspēj pat Rendangu un Ceilonu. Vai jūs kādreiz esat bijis Rendanglobo?

Ranga pamāja ar galvu.

—        Trīs dienas Rendangā, ja izdodas tikt līdz vidusskolas sestajai klasei, ir paplašinātā socioloģijas kursa sastāvdaļa. Mums dod iespēju pašiem pārliecināties, kāda ir ārpasaule.

—   Un ko jūs domājat par ārpasauli? — jautāja Vils.

Ranga atbildēja ar pretjautājumu: — Kad jūs bijāt Rendanglobo, vai viņi rādīja jums nabadzīgo kvartālus?

—        Tieši otrādi. Viņi darīja visu iespējamo, lai es tos neredzētu. Tomēr es no viņiem aizlavījos.

Vils bija aizlavījies — viņš to skaidri atcerējās _— atceļā uz viesnīcu no tā šausminošā kokteiļu vakara Ārlietu

ministrijā. Visi kaut cik ievērojamie Rendangas cilvēki tika ielūgti uz šo vakaru. Vietējie augstākie ierēdņi ar savām sievām — formastērpi un medaļas, Diora tērpi un dārgakmeņi. Svarīgākie ārzemnieki — bariņš diplomātu, britu un amerikāņu naftas magnāti, seši japāņu tirdzniecības delegācijas locekļi, farmakoloģe no Ļeņingradas, divi poļu inženieri, kāds vācu tūrists, kurš izrādījās Krupa fon Bolena brālēns, mīklains armēnis, kurš pārstāvēja ļoti ietekmīgu finansiālu konsorciju Tanžerā, un četrpadsmit čehu tehniķi, kuri bija ieradušies reizē ar pagājušā mēneša tanku, lādiņu un ložmetēju sūtījumu no «Skodas» rūpnīcas. Sie ir tie cilvēki, Vils nodomāja, kāpdams lejup pa Ārlietu ministrijas marmora kāpnēm uz Brīvības laukumu, — šie ir tie cilvēki, kas pārvalda pasauli. Mēs — divi, komats, deviņi miljardi cilvēku* — atrodamies dažu desmitu politiķu, dažu tūkstošu biržas magnātu, ģenerāļu un augļotāju varā. Jūs esat zemes sārņi — un šie sārņi nekad nezaudēs savu garšu.

Pēc kokteiļu vakara spožuma, pēc smiekliem, uzkodu kairinošās smaržas un sieviešu izsmalcinātajiem aromātiem alejas aiz tikko uzceltās Tiesas pils šķita divtik tumšas un smirdošas un nabaga nelaimīgie cilvēki, kuri mitinājās būdās zem Neatkarības avēnijas palmām, šķita vēl vairāk Dieva un cilvēku pamesti nekā tie tūkstoši visas cerības zaudējušo bezpajumtnieku, kurus viņš bija redzējis gluži kā līķus guļam Kalkutas ielās. Vils atcerējās mazo puisīti, sīko skeletiņu ar nedabīgi uzpūsto vēderu. Zēns nobrāzies vēl trīcēja pēc kritiena no meitenes muguras — meitene, lai arī tikai nedaudz lielāka, bija viņu nesusi. Vils pacēla zēnu un, otra bērna vadīts, nesa atpakaļ, nesa lejup uz pagraba telpu bez logiem, kura deviņiem no viņiem (Vils varēja saskaitīt tumšās, ēdēm klātās galviņas) kalpoja par mājām.

—   Glābjot bērnu dzīvības, — Vils teica, — ārstējot' slimot s, rūpējoties par to, lai notekūdeņi nenokļūtu dzeramajā ūdenī, cilvēki sāk ar lietām, kas ir acīm redzami un patiesi labas. Toties kā viņi beidz? Beidz ar cilvēciskā posta palielināšanu un civilizācijas apdraudēšanu. Tas ir patiesi kosmisks joks, kas, šķiet, Dievam ļoti patīk.

Viņš dāvāja jauniešiem vienu no saviem ironiskajiem^, niknuma pārpilnajiem smaidiem.

—   Dievam ar to nav nekāda sakara, — atcirta Ranga, — un šis joks ir nevis kosmisks, bet cilvēka radīts. Šādas lietas nelīdzinās gravitācijas vai otrajam termodinamikas

likumam; tām nav obligāti jānotiek. Tās notiek tikai tad, ja cilvēki ir tik dumji, ka ļauj tām notikt. Seit, Paļā, mēs to nepieļāvām, un šo joku ar mums neizspēlēja. Jau gandrīz gadsimtu pie mums ļoti rūpējas par cilvēka veselību un dzīves apstākļiem — un tomēr sala nav pārapdzīvota, mēs neesam trūcīgi, mums nav diktatūras. Cēlonis tam ir ļoti vienkāršs — mēs izvēlējāmies saprātīgu un reālistisku uzvedības veidu.

—   Kā gan jūs varējāt izvēlēties? — jautāja Vils.

—   Pareizie cilvēki pareizajā brīdī izrādījās pietiekami gudri, — paskaidroja Ranga. — Tomēr jāatzīst — viņiem arī ļoti laimējās. īstenībā visai Palai ir ārkārtīgi laimējies. Pirmkārt, salai bija tā laime nekļūt par koloniju. Rendangai ir brīnišķīga osta. Viduslaikos tā sagādāja viņiem arābu iebrukumu. Mums nav ostas, tāpēc arābi lika mūs mierā un mēs joprojām esam budisti un šivaisti — tas ir, kad neesam tantras agnostiķi.

—   Tātad jūs esat tantras agnostiķi? — jautāja Vils.

—   Ar mahajanas piedevām, — Ranga precizēja. — Atgriežoties pie Rendangas — pēc arābiem tā nonāca portugāļu rokās. Mēs ne. Nav ostas — nav portugāļu. Tāpēc nav arī kristiešu mazākuma, nav zaimojošu muļķību par Dieva gribu — it kā cilvēkiem būtu jāvairojas, līdz iestājas vispārējs posts, — nav organizētas pretestības dzimstības ierobežošanai. Un tā nav mūsu vienīgā svētība — pēc simt divdesmit gadu ilgā portugāļu jūga Ceilonu un Rendangu iekaroja dāņi. Pēc dāņiem nāca angļi. Mēs izglābāmies no abām šīm invāzijām. Nebija dāņu un angļu, nebija arī kūliju darba, eksportam audzējamo lauksaimniecības kultūru, sistemātiskas augsnes noplicināšanas. Tāpat nebija viskija, kalvinisma, sifilisa un svešzemju pārvaldnieku. Mums ļāva iet pašiem savu ceļu un pašiem -atbildēt paf saviem darbiem.

—   Jums tiešām ir veicies.

—   Bez šīs apbrīnojamās veiksmes, — Ranga turpināja, — bija vēl apbrīnojama valdība ar Muruganu Reformatoru un Endrjū Makfeilu priekšgalā. Vai ārsts Roberts pastāstīja jums par savu vecvectēvu?

—   Tikai pāris vārdos.

—   Vai viņš stāstīja par Eksperimentālās stacijas nodibināšanu?

Vils noliedzoši papurināja galvu.

—   Eksperimentālā stacija ir cieši saistīta ar mūsu uzskatiem par demogrāfisko jautājumu, — Ranga skaidroja.

— Viss sākās ar badu. Pirms ierašanās Paļā Endrjū Makfeils pāris gadu bija dzīvojis Madrasā. Otrajā gadā tur neiestājās lietus periods. Izdega raža, izžuva visas ūdenstvertnes, pat akas. Ja neņem vērā angļus un vietējos bagātniekus, visiem pārējiem trūka pārtikas. Viņi mira kā mušas. Ārsta Endrjū atmiņās ir plaši pazīstama nodaļa par šo badu. Apraksts un beigās komentāri. Bērnībā šim vīram nācās noklausīties daudzas kristietības sentences, un vienu no tām viņš atcerējās, strādādams pie izsalkušajiem indiešiem. «Cilvēks nedzīvo no maizes vien» — tā skanēja, un mācītājs bija tik daiļrunīgs, ka vairākus cilvēkus izdevās pievērst šai ticībai. «Cilvēks nedzīvo no maizes vien.» Toties bez maizes, kā viņš tad pārliecinājās, nav ne prāta, ne gara, ne iekšējās gaismas, ne Tēva debesīs. Ir tikai bads, izmisums, apātija, kam galu galā seko nāve.

—   Vēl viens kosmisks joks, — piezīmēja Vils, — bet šo ir formulējis pats Jēzus. — «Kam ir, tam tiks dots vēl, bet, kam nav, tam tiks atņemts pat tas, kas viņam šķietami pieder» — pēdējā iespēja vēl palikt cilvēkam. Tas ir visnežēlīgākais no visiem Dieva jokiem un arī visbiežāk izplatītais. Es esmu redzējis, kā to izspēlē ar miljoniem vīriešu un sieviešu, ar miljoniem mazu bērnu visā plašā pasaulē.

—   Tātad jūs varat saprast, kāpēc šis bads_atstāja tādu neizdzēšamu iespaidu uz Endrjū Makfeilu. Ārsts stingri nolēma, tāpat kā viņa draugs rādža, ka Paļā vismaz maizei ir jābūt vienmēr. Tāpēc arī radās lēmums par Eksperimentālās stacijas izveidošanu. Tropu Rotamstedai bija lieli panākumi. Pāris gados selekcionēja jaunas rīsa, kukurūzas, prosas un maizeskoku šķirnes. Izveidoja labākās liellopu un mājputnu šķirnes, labākus zemes apstrādes un mēslošanas paņēmienus, bet piecdesmitajos gados mēs uzbūvējām pirmo superfosfātu rūpnīcu uz austrumierh no Berlīnes. Tādējādi cilvēki sāka ēst labāku barību, dzīvoja ilgāk un bērnu mirstība samazinājās. Desmit gados pēc tropu Rotamstedas nodibināšanas tika izdarīta iedzīvotāju skaitīšana. Jau veselus simt gadus iedzīvotāju skaits bija turējies apmēram vienā līmenī. Tagad tas sāka pieaugt. Endrjū Makfeils paredzēja, ka nākamajos piecdesmit vai sešdesmit gados Pala pārvērtīsies par tādu pašu posta pārņemtu nabadzīgo ļaužu mitekli, kāda šodien ir Rendanga. Ko šeit varēja darīt? Ārsts bija lasījis Maltusu*. «Labības ražas pieaug aritmētiskā progresijā, iedzīvotāju skaits — ģeometriskā. Ir tikai divas izejas — vai nu atstāt šīs problēmas risināšanu dabas ziņā, tad tā tiks atrisināta ar jau pazīstamajiem paņēmieniem — badu, epidēmijām un karu —, vai arī (Maltuss bija garīdznieks) saglabāt nemainīgu iedzīvotāju skaitu, ievērojot morālo atturību.»

—   Mor-rālo attur-rību, — atkārtoja māsiņa. Viņas mutē mīksti izrunātais indonēziešu «r» šķita kā parodija par skotu garīdznieku. — Mor-rālo attur-rību! Starp citu, — meitene piebilda, — Endrjū Makfeils bija nesen precējies ar rādžas sešpadsmitgadīgo radinieci.

—   Tas kļuva par vēl vienu iemeslu, lai pārskatītu Maltusa mācību, — turpināja Ranga. — Bads — no vienas puses, atturēšanās — no otras. Noteikti bija jābūt kādam labākam, cilvēcīgākam veidam starp šiem diviem Maltusa ragiem. Tāds veids, protams, pastāvēja pat tajos laikos, vēl pirms gumijas un ķīmisko pretapaugļošanās līdzekļu laikmeta. Pastāvēja sūkļi, ziepes, prezervatīvi, kas gatavoti no visiem zināmajiem ūdensnecaurlaidīgajiem materiāliem — no ieeļļota zīda līdz aitas aklajai zarnai. Viss tradicionālais dzimstības kontroles līdzekļu arsenāls.

—   Kā rādža un viņa padotie izturējās pret šo dzimstības kontroli? Ar šausmām?

—   Nepavisam. Viņi bija īsti budisti, un ikviens īsts budists zina, ka radīšana ir tikai uz laiku atlikta slepkavība. Dari visu, kas tavos spēkos, lai izrautos no šīs piedzimšanas un miršanas ķēdes*, un, Dieva dēļ, neturpini likt veltīgus upurus šajā ķēdē. īsta budista izpratnē dzimstības kontrolei ir metafiziska nozīme. Rīsa audzētāju ciemata kopienā tai ir arī sociāla un ekonomiska nozīme. Kopienā jābūt pietiekamam skaitam jaunu cilvēku, kas strādā rīsa laukos un uztur vecīšus un bērnus, tomēr ne pārāk daudz, jo tad vecīšiem, strādniekiem un bērniem nepietiks ēdamā. Tajos laikos vecākiem vajadzēja radīt sešus bērnus, lai no tiem izaugtu divi vai trīs. Tad nāca tīrs ūdens un Eksperimentālā stacija. No sešiem bērniem izdzīvoja pieci. Vecā audzināšanas sistēma zaudēja jēgu. Vienīgais iebildums pret tradicionālo dzimstības kontroli bija tās primitīvisms. Par laimi, pastāvēja vēl viens, estētiskāks variants. Rādža bija iesvētītais tantrists un apguvis mīlas jogu. Ārstam pastāstīja par maithunu, un kā īsts zinātnieks viņš piekrita to izmēģināt. Jaunajai sievai un viņam tika doti nepieciešamie norādījumi.

—   Kāds bija rezultāts?

—   Vētraina atzinība.

—   Tā visi to uztver, — Rādha piebilda.

—   Nu, nu, iztiksim bez taviem straujajiem vispārinājumiem! Daži domā tā, citi — savādāk. Endrjū Makfeils bija viens no jogas piekritējiem. Šī lieta tika ilgi un gari apspriesta. Beigās pieņēma lēmumu, ka pretapaugļošanās līdzekļiem, tāpat kā izglītībai, jābūt bezmaksas; izdevumus segs valsts no iekasētajiem nodokļiem, lai arī ne obligātiem, taču, cik iespējams, vispārējiem. Tiem, kuri jutīs nepieciešamību pēc kaut kā izsmalcinātāka, tiks sniegta apmācība mīlas jogā.

—   Jūs gribat teikt, ka viņiem tas izdevās?

—   Patiesībā tas nesagādāja lielas grūtības. Maithuna kļuva vispārpieņemta. Cilvēkus nelūdza darīt neko tādu, kas būtu pret viņu reliģiskajiem uzskatiem. Gluži otrādi, viņiem deva glaimojošu iespēju, iemācoties kaut ko slepenu, pievienoties izredzētajiem.

—   Neaizmirsti vissvarīgāko punktu no visiem, — sarunā iejaucās Rādha. — Sievietēm — visām sievietēm (un man vienalga, ko tu tur saki par straujajiem vispārinājumiem) mīlas joga nozīmē pilnību, nozīmē — pārtapt, atbrīvoties no savas čaulas un pilnveidoties. — Iestājās īss klusuma brīdis. — Tagad ir pēdējais laiks ļaut baudīt jums pēcpusdienas atpūtu, — viņa sacīja jau citā, lietišķākā tonī.

—   Pirms jūs aizejat, es gribētu uzrakstīt vēstuli, — Vils ieteicās. — Tikai īsu zīmīti savam bosam, lai paziņotu, ka esmu dzīvs un tuvākajā laikā man nedraud briesmas nokļūt iezemiešu vēderos.

Rādha iegāja ārsta kabinetā un atgriezās ar papīra lapu, aploksni un zīmuli.

—   «Veni, vidi,»* — Vils kricelēja. «Cietu avāriju, satiku rāni un viņas līdzdarboni no Rendangas, kurš apgalvo, ka var sagādāt preci apmaiņā pret bakšišu* '— kā viņš precizēja — divdesmittūkstoš mārciņu apmērā. Vai vest sarunas ar šādiem noteikumiem? Ja telegrafēsiet Ieteiktais raksts O. K., es turpināšu. Ja Raksts nav steidzams, es metīšu mieru. Pasakiet mātei, ka esmu sveiks un vesels un drīz pats viņai uzrakstīšu.»

—   Te būs, — uzrakstījis adresi un aizlīmējis aploksni, viņš teica un sniedza to Rangam. — Vai es drīkstētu lūgt jūs nopirkt marku un nogādāt vēstuli uz pastu, lai to varētu aizsūtīt ar rītdienas lidmašīnu?

—   Katrā ziņā! — puisis apsolīja.

Noskatīdamies viņiem pakaļ, Vils-sajuta sirdsapziņas pārmetumus. Kādi burvīgi jaunieši! Bet viņš kopā ar Bahu un vēstures spēkiem rīko sazvērestību, lai sagrautu viņu pasauli. Vils mierināja sevi ar domu — ja ne viņš, tad kāds cits to izdarīs. Pat ja Džo Aldehīds iegūs šīs koncesijas, viņi varēs mīlēt viens otru, kā ir darījuši to līdz šim. Bet varbūt nevarēs?

Pie durvīm meitene apgriezās un nobrīdināja: — Nekādu lasīšanu! — Un padraudēja ar pirkstu. — Tagad jāguļ.

— Dienas laika es nekad neguļu, — Vils viņai apgalvoja ar tādu kā perversu apmierinājumu.

VII

Vils nekad nebija varējis aizmigt dienas laikā, bet, kad viņš vēlreiz paskatījās pulkstenī, tas rādīja jau divdesmit piecas minūtes pāri četriem. Viņš jutās lieliski atpūties. Vils paņēma «Piezīmes par to, kas ir kas» un atsāka lasīt.

Mīļais Dievs, mūsu dienišķo ticību dod mums šodien, bet atpestī mūs no pārliecības.

Tik tālu viņš šorīt bija ticis; tālāk sekoja jauna nodaļa — piektā.

Mans iedomātais «es» un mans patiesais «es» — citiem vārdiem sakot, ciešanas un ciešanu gals. Apmēram viena trešdaļa no visām ciešanām, kuras jāpārdzīvo tam cilvēkam, kas, manuprāt, es esmu, ir neizbēgamas. Sis ciešanas nav atdalāmas -no cilvēka dzīves, tās ir maksa par to, ka mēs esam jūtīgi organismi, kas tiecas pēc atbrīvošanās, bet kam nākas pakļauties dabas likumiem un kam ir pavēlēts turpināt savu gaitu caur neatgriezenisko laiku, caur pasauli, kura ir pilnīgi vienaldzīga pret mūsu labklājību, pretī vecuma nespēkam un neizbēgamajai nāvei. Pārējās divas trešdaļas visu ciešanu ir pašu radītas. Un — attiecībā uz Visumu — pilnīgi liekas.

Vils pāršķīra lappusi. Uz gultas nolidoja papīra lapiņa. Viņš pacēla to un aplūkoja. Divdesmit sīka, skaidra rokraksta rindiņas un pašā apakšā iniciāļi 5. M. Tā acīmredzot nebija vēstule; dzejolis un tāpēc kopīgs īpašums. ViņŠ lasīja:

Kaut kur starp klusumu saltu un pagājšsvētdienas iprediķu tūkstošu tūkstošiem; Kaut kur starp

Kalvinu, Kristu (palīdzi, Dievs!) un ķirzakām; Kaut kur starp redzēšanu un runāšanu; starp Mūsu netīro vārdu gūzmu Un pirmo zvaigzni, lielu naktstauriņu, Kas plivina spārnus virs puķu ēnām, — Kaut kur ir vieta, kur es, kas vairs neesmu es, Atceros tomēr

Mīlas gudro jausmu par otru krastu —

tā ilgst visu nakti; \Jn, klausoties vējā, atceros arī To otru nakti — atraitnes pirmo nakti Bez miega, kad nāve ir blakus tumsā. Mana, mana, nenovēršami mana! Bet es, kas vairs neesmu es, Sajā vietā starp savām domām un klusumu > Ieraugu visu, kas man ir bijis un kā tagad nav vairs,

bēdas un priekus, Kuri staro kā genciānas kalnu pļavā — Zilas, brīvas un atvērušās līdz galam.

Kā genciānas, Vils sevī atkārtoja un atcerējās to vasaras brīvdienu Šveicē, kad viņam bija divpadsmit gadu, atcerējās pļavu augstu virs Grindelvaldes* ar tās nepazīstamajām puķēm un brīnišķīgajiem neangliskajiem tauriņiem; atcerējās tumši zilās debesis, spožo sauli un milzīgos, mirdzošos kalnus ielejas pretējā pusē. Tomēr vienīgais, ko viņa tēvs varēja pateikt par šo skatu, bija — tas_ atgādinot Nestlē piena šokolādes reklāmu. «Ne jau īstās šokolādes,» viņš uzsvēra ar pretīgumā saviebtu seju. «Piena šokolādes.» Pēc tam sekoja ironiska piezīme par akvareli, ko tobrīd zīmēja māte — zīmēja tik nemākulīgi (nabadzīte!), bet ar tādu mīlestību un apzinātu rūpību. «Piena šokolādes reklāma, ko Nestlē noraidīja.» Tad pienāca viņa kārta. «Labāk būtu nevis blandījies apkārt ar pavērtu muti kā tāds ciema muļķis, bet darījis ko prātīgāku. Piemēram, pasvīdis pie vācu gramatikas.» Un, parakņājies mugursomā, viņš izvilka no cieti vārītu olu un sviestmaižu kaudzes to ienīsto grāmateli brūnajos vākos. Kas par riebekli! Tomēr, ja Susilai ir taisnība, tad vajag spēt saskatīt viņu — tagad, pēc tik daudziem gadiem, — mirdzošu kā genciānas; Vils vēlreiz pārlasīja dzejoļa pēdējo rindu — «zilas, brīvas un atvērušās līdz galam».

— Nu, kā jūtaties? — apvaicājās pazīstama balss.

Vils paskatījās uz durvīm. — Velna vārdi — vai, pareizāk, lasu to, ko velns ir uzrakstījis, — viņš sacīja un rādija papīra lapiņu ienācējai.

Susila palūkojās uz to. — Ak, tas! Ja pietiktu tikai ar labiem nodomiem, lai uzrakstītu labu dzejoli! — Viņa nopūtās.

—   Es mēģināju iedomāties savu tēvu kā genciānu. Taču vienīgais, ko man izdevās ieraudzīt, bija milzīga mēslu kaudze.

—   Pat mēslus var skatīt kā genciānas.

—   Taču tikai tajā vietā, kā es saprotu, par kuru jūs rakstāt dzejolī, — «šajā vietā starp savām domām un klusumu».

Susila pamāja ar galvu.

—   Kā jūs tur nokļūstat?

—   Tur nevar nokļūt. «Tur» nāk pie mums vai, pareizāk, «tur» patiesībā ir šeit.

—  Jūs esat gluži kā mazā Rādha, — Vils žēlojās. — Atkārtojat vārdus, ko Vecais Rādža saka šīs grāmatas sākumā.

—   Ja mēs tos atkārtojam, tad tikai tāpēc, ka tā ir taisnība. Ja mēs tos neatkārtotu, mēs tīši neievērotu patiesos apstākļus.

—   Kā apstākļus? — viņš jautāja. — Noteikti ne manējos.

—   Šajā brīdī ne, — piekrita Susila. — Toties, ja jūs darītu tā, kā iesaka Vecais Rādža, tie varētu būt arī jūsējie.

—   Vai jums ir bijušas nesaprašanās ar vecākiem? — Vils pajautāja pēc neilga klusuma brīža. — Vai arī jūs vienmēr varējāt skatīt mēslus kā genciānas?

—   Tajā vecumā ne. Bērniem jābūt duālistiem. Tā ir cena, kas mums visiem jāsamaksā par cilvēcības pamatu apgūšanu. Skatīt mēslus kā genciānas vai, pareizāk, skatīt gan genciānas, gan mēslus kā genciānas vispārākajā pakāpē — tas ir jau mācītu cilvēku uzdevums.

—   Kā tad jūs izturējāties pret saviem vecākiem? Tikai pasmīnējāt un pārcietāt neciešamo? Vai arī jums gadījās ciešami tēvs un māte?'

—   Ciešami katrs atsevišķi, — atbildēja Susila. — It sevišķi tēvs. Toties gluži neciešami, kad bija abi kopā, — neciešami tāpēc, ka viņi nevarēja ciest viens otru. Rosīga, dzīvespriecīga un sabiedriska sieviete apprecējās ar vīrieti, kurš izrādījās tik ļoti sevī noslēdzies, ka sieva viņam visu laiku krita uz nerviem —• pat gultā, kā man šķiet. Māte tā arī palika sabiedriska, toties tēvs nekad tāds nekļuva. Tādēļ viņš domāja, ka māte ir tukša un liekulīga, bet māte uzskatīja viņu par nicināmu bezsirdi, kuram svešas jebkādas cilvēciskas jūtas.

—   Man radies iespaids, ka cilvēki šeit ir tik gudri, lai: neiekristu tāda veida slazdos.

—   Mēs esam tik gudri, — Susila apgalvoja. — Zēniem un meitenēm īpaši māca, ko gaidīt no cilvēkiem, kuru temperaments un psihe ir atšķirīga. Par nelaimi, dažreiz no šīm stundām, šķiet, nav nekāda labuma. Nemaz nerunājot par tiem gadījumiem, kad psiholoģiskā plaisa starp cilvēkiem ir tik liela, ka pār to nav iespējams pārmest laipu. Lai nu kā, bet mātei un tēvam neizdevās to izdarīt. Viņi iemīlēja viens otru — Dievs vien zina, kāpēc. Toties, dzīvojot kopā, māti mūždien sāpināja tēva nepieejamība, bet mātes neapvaldāmais sabiedriskums lika tēvam burtiski sarauties no mulsuma un nepatikas. Man vienmēr vairāk patika tēvs. Pēc ķermeņa uzbūves un temperamenta es ļoti līdzinos viņam un nepavisam nelīdzinos mātei. Atceros, kā vēl bērnībā es bēgu no viņas enerģiskās dabas. Viņa nepārtraukti lauzās cita cilvēka personiskajā dzīvē. Viņa vēl joprojām to dara.

—   Vai jūs bieži tiekaties ar māti?

—   Ļoti reti. Viņai ir pašai savs darbs un savi draugi. Pie mums «māte» izsaka tikai funkcijas nosaukumu. Kad funkcija ir godam veikta, nosaukums zūd; bijušais bērns un bijusī māte nodibina jauna veida attiecības. Ja viņi savā starpā ir labi sapratušies, tad bieži apciemo viens otru. Ja ne, tad šķiras. Neviens negaida, lai viņi turētos kopā, jo turēšanos kopā nepielīdzina mīlestībai — to neuzskata par kaut ko sevišķi slavējamu.

—   Tātad nu viss ir kārtībā. Taču kā bija tolaik? Kad jūs, maza meitene, augāt starp cilvēkiem, kuri nevar pārvarēt plaisu savā starpā? Es zinu, ko tas nozīmē, — pasakas beigas, tikai apgrieztā veidā. «Un tā viņi dzīvoja nelaimīgi līdz pat mūža galam.»

*— Es nešaubos — ja mēs nebūtu dzimuši Paļā, tad būtu dzīvojuši nelaimīgi līdz mūža galam, — atbildēja Susila. — Ņemot vērā visus šos apstākļus, jāsaka, ka mēs sadzīvojām ārkārtīgi labi.

—   Kā jums tas izdevās?

—   Mums neizdevās; tas jau bija paveikts mūsu vietā. Vai jūs esat lasījis, ko Vecais Rādža saka par tām divām trešdaļām ciešanu, kas ir pašu radītas un pilnīgi bez iemesla?

Vils pamāja ar galvu. — Tieši to es lasīju, kad jūs ienācāt.

—   Vecajos sliktajos laikos, — viņa turpināja, — paliešu ģimenes varēja padarīt savus bērnus par tādiem pašiem upuriem, tirāniem un meļiem, kādus tos šodien savās ģimenēs varat padarīt jūs. Patiesībā šīs ģimenes bija tik šausmīgas, ka Endrjū Makfeils un Reformas Rādža nolēma kaut ko šai lietā darīt. Saprātam palīgā nāca budistu ētika un pirmatnējā ciemata komunisms, un vienas paaudzes laikā visa ģimenes sistēma tika pārmainīta pašos pamatos. — Viņa brīdi šaubījās, tad turpināja stāstīt: — Es to paskaidrošu ar piemēru no savas dzīves. Es biju vienīgais bērns diviem cilvēkiem, kuri nespēja saprasties, savos centienos vienmēr bija pretēji un bieži strīdējās. Vecajos laikos meitene, kas augusi šādos apstākļos, būtu kļuvusi vai nu par garīgu kropli, dumpinieci, vai arī par liekulīgu konformisti, kura samierinājusies ar visu. Pēc jaunās pienākumu pārdales man šīs ciešanas gāja secen, mani nesalauza, man nelika dumpoties vai samierināties. Kāpēc? Tāpēc, ka no tā brīža, kad es iemācījos staigāt, man radās iespēja izbēgt.

—   Izbēgt? — Vils atkārtoja. — Izbēgt! — Tas izklausījās pārāk labi, lai būtu taisnība.

—   Izbēgšana ir ieplānota jaunajā sistēmā, — paskaidroja Susila. — Jebkurā brīdī, kad dzīve vecāku mīļajās, labajās mājās kļūst nepanesama, bērnam ļauj, pat mudina viņu — šo mudinājumu atbalsta visa sabiedrība — pārcelties uz kādu no savām citām mājām.

—   Cik daudz māju,vienam bērnam Paļā var būt?

—   Vidēji ap divdesmit.

—   Divdesmit? Ak, Dievs!

—   Mēs visi sastāvam kādā SAK — Savstarpējās adopcijas klubā. Katrā SAK ir apmēram no piecpadsmit līdz divdesmit pieciem dažādu vecumu laulātajiem pāriem. Jaunlaulātie, padzīvojošas ģimenes ar pusauga bērniem, vecvecāki un vecvecvCcāki — ikviens klubā adoptē visus pārējos. Bez saviem asinsradiniekiem mums vēl visiem ir daudz audžumāšu un tēvu, audžutanšu un onkuļu, audžubrāļu un māsu, audžuzīdaiņu, bērnu un pusaudžu.

Vils pašūpoja galvu. — Vienas vecās ģimenes vietā veidot divdesmit jaunas …

—   Tā vecā bija jūsu tipa ģimene. Šīs divdesmit jaunās visas ir mūsu tipa. — It kā lasīdama recepti no kādas pavārgrāmatas, Susila turpināja: — «Ņemiet vienu seksuāli nepilnvērtīgu algas vergu, vienu neapmierinātu sievieti, divus vai trīs (pēc paša ieskatiem) televizorpielūdzējus bērnus, pārlejiet tos ar freidisma un atšķaidītas kris-tietības marinādi, tad ielieciet četristabu dzīvoklī, cieši aizvākojiet un ļaujiet tiem piecpadsmit gadus vārīties savā sulā!» Mūsu recepte ir pilnīgi citāda. «Ņemiet divdesmit seksuāli apmierinātus pārus un viņu pēcnācējus, pievienojiet vienādās daļās zinātni, intuīciju un humoru, iegremdējiet tantriskajā budismā un vāriet vaļējā traukā uz mīlestības mundrās liesmas.»

—   Kas tad iznāk no tā jūsu vaļējā trauka? — Vils jautāja.

—   Pilnīgi cita veida ģimene. Nevis noslēgta kā jūsējās, nevis iepriekš nolemta un obligāta, bet visaptveroša, iepriekš nenolemta un brīvprātīga ģimene. Divdesmit pāri tēvu un māšu, astoņi vai deviņi vectēvi un vecmātes un četrdesmit līdz piecdesmit dažādu vecumu bērni.

—   Vai cilvēki vienā adopcijas klubā paliek visu mūžu?

—   Protams, ne. Pieaugušie bērni neadoptē paši savus vecākus, brāļus vai māsas. Viņi atstāj klubu un adoptē citus vecākus, vienaudžus un jauniešus. Un jaunā kluba locekļi adoptē viņus, laika gaitā arī viņu bērnus. Mikrokultūru hibridizācija — tā šo procesu sauc mūsu sociologi. Tai savā līmenī ir tikpat labvēlīga ietekme kā dažādu kukurūzas vai mājputnu šķirņu hibridizācijai. Veselīgākas attiecības grupās ar augstāku atbildības sajūtu, dziļākas savstarpējās simpātijas un izpratne. Un šīs simpātijas un izpratne veltītas visiem — sākot ar zīdaiņiem un beidzot ar simtgadniekiem.

—   Simtgadniekiem? Cik tad ilgi jūs dzīvojat?

—   Vienu vai divus gadus ilgāk nekā jūs, — viņa atbildēja. — Desmit procentu no mums dzīvo ilgāk par sešdesmit pieciem gadiem. Ja sirmgalvji nevar strādāt, viņi saņem pensiju. Tomēr ar to vien nepietiek. Viņi veļas'darīt kaut ko derīgu un ievērības cienīgu, viņiem ir nepieciešami cilvēki, par ko rūpēties, pretī saņemot mīlestību. SAK apmierina visas šīs vajadzības.

—  Tas viss izklausās ļoti aizdomīgi un atgādina slavas dziesmu jaunajām ķīniešu komūnām, — Vils sacīja.

—   Nekas nav tik pretējs komūnai kā SAK, — apgalvoja Susila. — Klubs nav pakļauts valdībai, to pārvalda paši tā locekļi. Mēs negatavojamies karam. Mēs negribam kļūt par labiem partijas biedriem, mēs gribam kļūt tikai par labiem cilvēkiem. Mēs neuzspiežam dogmas. Un, beidzot, mēs nešķiram bērnus no vecākiem; gluži otrādi, mēs dodam bērniem papildu vecākus un vecākiem papildu bērnus. Tas nozīmē, ka pat bērnistabā mēs baudām zināmu brīvību, un, mums kļūstot vecākiem, spējīgiem tikt galā ar dažādiem pārdzīvojumiem un lielāku atbildības slogu, šī brīvība pieaug. Turpretī Ķīnā vispār nav brīvības. Bērnus nodod valdības ieceltiem bērnu dresētājiem, kuru uzdevums ir pārvērst viņus par padevīgiem valsts kalpiem. Jūsu pasaules daļā stāvoklis ir daudz labāks — labāks, bet tik un tā ļoti slikts. Jūs esat izvairījušies no valdības ieceltiem bērnu dresētājiem, taču sabiedrība jūs ir notiesājusi uz dzīvi vienā vienīgā ģimenē ar vieniem un tiem pašiem brāļiem, māsām un vecākiem. Tos jums iesmērējis iepriekšnolemtības mantojums. Jūs nevarat tikt no viņiem vaļā, nevarat atpūsties no šīs ģimenes, nevarat doties kaut kur projām, lai padzīvotu citā morālajā vai psiholoģiskajā gaisotnē. Tā ir brīvība — ja jums tā tīk —, bet brīvība telefona būdā.

—   Kurā esi ieslēgts, — Vils papildināja, — (tagad es domāju sevi) kopā ar ņirdzošu kausli, kristīgo mocekli un mazu meiteni, kuru kaušļa draudi un mocekles šantāžai līdzīgā vēršanās pie viņas labākajām jūtām novedusi līdz trīcoša plānprātiņa stāvoklim. Tāda bija tā māja, no kuras man neizdevās izbēgt līdz pat četrpadsmit gadu vecumam, kad beidzot mums kaimiņos apmetās Mērijas tante.

—   Un jūsu nelaimīgajiem vecākiem neizdevās izbēgt no jums.

—   Tā nu gluži nav. Tēvs meklēja patvērumu brendijā, bet māte — anglikāņu baznīcā. Man savs sods bija jāizcieš bez jebkādām atlaidēm. Četrpadsmit gadi ģimenes verdzībā. Kā es jūs apskaužu! Brīva kā putns!

—   Ne tik dzejiski! Brīva, teiksim, kā augošs cilvēks, brīva kā nākamā sieviete, bet ne vairāk. Savstarpējā adopcija nodrošina bērnus pret netaisnību un vecāku nesaderības ļaunākajām sekām. Tā nenodrošina pret disciplīnu vai pret atbildības uzņemšanos. Gluži otrādi, tā vairo pienākumus — tā paplašina šo pienākumu apjomu. Jūsu iepriekšnolemtajās vienīgajās ģimenēs bērni, kā jūs sakāt, izcieš ilgtermiņa sodu vienu un to pašu cietumsargu uzraudzībā. Šie ģimenes cietumsargi, protams, var būt labi, gudri un saprātīgi. Tādā gadījumā mazie cietumnieki nāks ārā vairāk vai mazāk neskarti. Taču tur jau tā nelaime, ka lielākā daļa no jūsu ģimeņu cietumsargiem nav nemaz tik labi, gudri un saprātīgi. Viņi varbūt ir labu vēloši, bet stulbi vai arī ļaunu vēloši, vieglprātīgi, nervozi, dažreiz pat ļaunprātīgi vai arī gluži vienkārši psihiski slimi. Dievs, stāvi klāt tiem mazajiem cietumniekiem, kurus likums, paražas un reliģija ir nodevuši viņu žēlsirdībā! Un tagad padomājiet, kas notiek lielā, visaptverošā brīvprātīgā ģimenē. Nekādu telefona būdu, nekādu iepriekšnolemtu cietumsargu. Seit bērni aug tādā vidē, kas ir visas sabiedrības modelis darbībā, samazināta, bet precīza tās vides kopija, kurā viņiem nāksies dzīvot pēc pilngadības sasniegšanas. «Svēts», «vesels», «viss» — šie vārdi skan līdzīgi, tie izsaka vienas nozīmes dažādas nokrāsas. Fonētiski un arī īstenībā mūsu ģimeņu tips — visaptverošais un brīvprātīgais tips — ir patiesi svēta ģimene. Jūsu ģimene ir baismīga.

—   Amen! — teica Vils un vēlreiz atcerējās savu bērnību, atcerējās arī nabaga mazo Muruganu rāni nagos. Pēc brīža viņš jautāja: — Kas notiek, kad bērni pārceļas uz kādu citu no savām mājām? Cik ilgi viņi tur paliek?

—   Atkarībā no apstākļiem. Kad es saviem bērniem apnīku, viņi reti paliek projām ilgāk par vienu vai divām dienām. Tas galvenokārt ir tāpēc, ka viņi mājās jūtas ļoti labi. Es tā nejutos, tāpēc, kad es aizgāju, biju projām dažreiz pat veselu mēnesi.

—   Vai jūsu audžuvecāki aizstāvēja jūs pret īsto māti un tēvu?

—   Te nav runa par aizstāvēšanu pret kādu. Te aizstāv tikai saprātu un labas jūtas, bet nostājas pret nelaimi un tās novēršamajiem cēloņiem. Ja bērns savās pirmajās mājās jūtas nelaimīgs, mēs pārējās piecpadsmit, divdesmit darām viņa labā visu, kas ir mūsu spēkos. Pa to laiku kluba locekļi taktiski pamāca tēvu un māti. Pēc pāris nedēļām viņi atkal ir gatavi būt kopā ar saviem bērniem un bērni ir gatavi būt kopā ar vecākiem. Tomēr nedomājiet, ka vienīgi grūtībās nonākuši bērni dodas pie 'saviem .audžuvecākiem un vecvecākiem, — viņa piebilda. — Bērni to dara visu laiku, kad vien izjūt nepieciešamību pēc pārmaiņām vai jauniem piedzīvojumiem. Un tas nav vienkārši sabiedrisks juceklis. Lai kur arī viņi dotos kā audžubērni, viņiem ir savas tiesības un pienākumi — piemēram, izsukāt suni, iztīrīt putnu būri, uzmanīt zīdaini, kamēr māte dara ko citu. Pienākumi un tiesības — bet ne jau jūsu mazajās bezgaisa telefonbūdās. Pienākumi un tiesības lielā, atklātā, iepriekš nenolemtā, visaptverošā ģimenē, kurā pārstāvētas visas septiņas vecuma grupas, daudz dažādu profesiju un talantu un kurā bērni nonāk saskarē ar visu svarīgāko, ko cilvēki dara un pārdzīvo, — darbu, rotaļām, mīlestību, vecumu, slimībām, nāvi… — Susila apklusa un iedomājās Dugaldu un viņa māti, tad, tīši pārmainījusi toni, turpināja: — Es tā aizrāvos, runājot par ģimenēm, ka neesmu pat apvaicājusies, kā jūs jūtaties. Jūs noteikti izskatāties daudz labāk nekā mūsu iepriekšējās tikšanās reizē.

—        Par to jāpateicas ārstam Robertam. Un vēl kādam, kurš, kā man šķiet, praktizē bez ārsta diploma. Ko gan jūs man vakar likāt darīt?

Susila pasmaidīja. — Jūs pats sev likāt, — viņa apgalvoja. — Es tikai spiedu pogas.

—   Kādas pogas?

—   Atmiņas pogas, iztēles pogas.

—   Un ar to pietika, lai novestu mani hipnotiskā transā?

—   Ja jūs tā gribat to nosaukt.

—   Kā gan vēl to varētu nosaukt?

—        Kāpēc tas vispār jānosauc? Nosaukumi mudina uz jautājumiem. Kāpēc neapmierināties tikai ar zināšanu, ka tas ir noticis?

—   Tomēr kas tad notika?

—        Nu, iesākumā mēs panācām zināmu saprašanos, vai ne?

—        Noteikti, — Vils piekrita, — lai gan man šķiet, ka es pat nepaskatījos uz jums.

Tagad Vils skatījās uz viņu — skatījās un domāja, kāda gan patiesībā ir šī mazā, dīvainā būtne, kura slēpjas aiz šīs gludās, skumju pilnās sejas maskas, ko redz šīs tumšās acis, atbildēdamas uz viņa pētošo skatu, par ko viņa domā.

—   Kā gan jūs varējāt skatīties uz mani? — viņa teica.

—  Jūs atpūtāties.

—   Varbūt mani piespieda to darīt?

—        Piespieda? Nē! — Susila pakratīja galvu. — Labāk teiksim — pavadīja, palīdzēja. — Mirkli valdīja klusums.

—  Vai jūs kādreiz esat mēģinājis strādāt, kad tuvumā uzturas bērns? — viņa jautāja.

Vils iedomājās mazo kaimiņu zēnu, kurš bija piedāvājis savu palīdzību virtuves mēbeļu krāsošanā, un, atceroties toreizējo niknumu, iesmējās.

—        Nabaga bērns! — Susila turpināja. — Viņam ir tik labi nodomi, viņš tā grib palīdzēt.

7 — 178

—        Toties paklājs ir vienos traipos un sienas izraibinātas ar pirkstu nospiedumiem …

—        Un galu galā jūs esat spiests sūtīt viņu prom.. «Skrien nu, bērniņ, paspēlējies dārzā!»

Atkal iestājās klusums.

—   Un tālāk? — Vils beidzot jautāja.

—   Jūs nesaprotat?

Viņš pakratīja galvu.

—        Kas notiek, kad jūs saslimstat, kad esat sevi savainojis? Kurš tad ārstē? Kurš dziedē rētas un iznīcina infekciju? Vai tas esat jūs?

—   Kurš gan cits?

—        Jūs? — viņa pārjautāja. — Jūs? Cilvēks, kuram sāp,, kurš uztraucas, domā par grēku, naudu un nākotni! Vai tādā stāvoklī jūs esat spējīgs veikt visu nepieciešamo?'

—   Nu es saprotu, ko jūs domājat.

—   Beidzot! — viņa izsmejoši iesaucās.

—        Mani aizsūta spēlēties dārzā, lai pieaugušie vienā; mierā varētu strādāt. Bet kas ir šie pieaugušie?

—        Man to nejautājiet, — atteica Susila. — Tas jājautā neiroteologam.

—   Kam? — izbrīnījās Vils.

—        Tieši tam, kam es teicu. Kādam, kurš par cilvēkiem; domā vienlaicīgi, no Tukšuma skaidrās gaismas un veģetatīvās nervu sistēmas viedokļa. Pieaugušie ir prāta un filozofijas maisījums.

—   Bet bērni?

—        Bērni ir tie mazie cilvēciņi, kuri domā, ka zina visu. labāk par pieaugušajiem.

—   Un tāpēc viņus jāsūta ārā spēlēties.

—   Tieši tā.

—   Vai šī metode Paļā ir plaši izplatīta?

—        Ļoti plaši, — apgalvoja Susila. — Pie jums ārstf tiek vaļā no bērniem, indējot tos ar barbiturātiem. Mēspanākam to pašu, runājot par katedrālēm un kovārņiem. — Viņas balss kļuva dziedoša. — Par baltiem mākoņiem, kas slīd pa debesīm, par baltiem gulbjiem, kas slīd pa tumšo, rāmo, neatvairāmo dzīves upi…

—   Nu, nu, — Vils protestēja. — Izbeidziet!

Tumšādainajā, skumjajā sejā uzplauka smaids, un Susila sāka smieties. Vils pārsteigts palūkojās uz viņu. Šeit pēkšņi sēdēja cits cilvēks, cita Susila Makfeila — jautra,, nerātna, ironiska.

—        Es pazīstu jūsu viltības, — viņš sacīja un arī sāka •smieties.

—        Viltības… — Vēl arvien smiedamās, sieviete pakratīja galvu. — Es tikai paskaidroju, kā es to darīju.

—        Es skaidri zinu, kā jūs to darījāt. Un zinu arī, kā tas iedarbojas. Pat vairāk — es ļaušu jums to darīt vēl, kad vien tas būs nepieciešams.

—        Ja vēlaties, — Susila teica jau nopietnākā tonī, — es parādīšu, kā jūs pats varat nospiest savas pogas. Mēs to mācāmies jau pamatskolā. Lasīt, rakstīt, rēķināt plus vēl PN galvenos principus.

—   Kas tas tāds?

—   Pašnoteikšanās. Jeb Likteņa kontrole.

—   Likteņa kontrole? —Vils sarauca uzacis.

—        Nē, nē, mēs neesam gluži tādi muļķi, kā jūs, šķiet, iedomājaties, — Susila apgalvoja. — Mēs ļoti labi zinām, ka tikai daļa no mūsu likteņa pakļaujas kontrolei.

—   Un jūs to kontrolējat, spiežot savas pogas?

—   Spiežot pogas un tad iztēlojoties vēlamo rezultātu.

—   Un vai tas piepildās?

—   Daudzos gadījumos jā.

—        Cik vienkārši! — Vila balsī skaidri varēja saklausīt iironiju.

—        Apbrīnojami vienkārši, — Susila piekrita. — Un tomēr, cik man zināms, mēs esam vienīgie, kas sistemātiski māca PN saviem bērniem. Jūs viņiem tikai pasakāt, kas jādara, — un viss. Dzīvojiet godīgi, jūs sakāt. Bet kā? To jūs nestāstāt. Viss, ko jūs viņiem dodat, ir jūsminošas :runas un sodi. Viens vienīgs stulbums.

—        Patiess stulbums, — Vils piekrita, atcerēdamies misteru Krebu, skolas internāta vadītāju, ar tā runām par masturbāciju, iknedēļas sprediķus un Draudu dievkalpojumu Pelnu trešdienā. «Nolādēts lai ir tas, kas guļ ar sava kaimiņa sievu. Āmen.»

—        Ja jūsu bērni šo stulbumu ņem par pilnu, viņi izaug par nožēlojamiem grēciniekiem. Ja viņi to neņem par pilnu, viņi izaug par nožēlojamiem ciniķiem. Un, ja visu skata no šī nožēlojamā cinisma pozīcijām, tad ir viegli kļūt par pāvesta piekritēju vai marksistu. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka jums ir tūkstošiem cietumu, baznīcu un komunistu pulciņu.

—   Turpretim Paļā, cik es noprotu, tādu ir ļoti maz.

—        Seit nav ne Alkatrasu*, ne Biliju Greiemu*, ne Mao Dzedunu, ne Fatiinas Madonnu*. Nav ne elles uz zemes,

ne kristīgās paradīzes debesīs, ne arī komunistu solītā pīrāga divdesmit otrajā gadsimtā. Ir tikai vīrieši un sievietes ar bērniem, cilvēki, kuri cenšas maksimāli izmantot visu, kas atrodas te un tagad, tā vietā lai dzīvotu kaut kur citur, kā to lielāko tiesu dara pie jums. Jūs gribat dzīvot kādā citā laikā, kādā citā pašu radītā iztēles pasaulē.. Patiesībā tā nemaz nav jūsu vaina. Jūs esat gandrīz spiesti tā dzīvot, jo tagadne ir tik bezcerīga. Un tā ir tik bezcerīga tāpēc, ka jums nekad nav mācīts, kā pārmest laipu starp teoriju un praksi, starp jūsu labajiem nodomiem un patieso rīcību.

—   «Tādēļ ka, varēdams labu darīt, es to nedaru,» — Vils citēja, — «bet daru ļaunu, ko būtībā negribu darīt.»

—   Kas to ir teicis?

—   Cilvēks, kurš izgudroja kristietību — svētais Pāvils.

—   Nu redzat, — sacīja Susila, — visaugstākie ideāli, bet nekādu paņēmienu, kā tos īstenot.

—   Izņemot to pārdabisko gadījumu, ka tos īstenos Kāds Cits.

Atmetis galvu, Vils pilna rīkle saka dziedat:

— Šļāc Emanuelas asinis No kādas strūklakas. Ja grēcinieku šaltis mērc, No traipiem tīrs tas tiek.

Susila aizspieda ausis. — Tas skan tik neķītri! — viņa iesaucās.

—   Tas ir mūsu skolas internāta vadītāja mīļākais korālis, — Vils paskaidroja.

—   Paldies Dievam, ka budismā nav asiņu! Gautama nodzīvoja līdz astoņdesmit gadiem un nomira tāpēc, ka bija pārāk pieklājīgs, lai atteiktos no bojātas barības. Varmācīga nāve, šķiet, vienmēr pieprasa vēl varmācīgāku nāvi. «Ja tu neticēsi, ka tavi grēki ir izpirkti ar mana Pestītāja asinīm, tad tu noslīksi tavās paša asinīs.» Pagājšgad es noklausījos Sivapuramā lekciju kursu par kristietības vēsturi. — To atceroties, Susila nodrebinājās. — Kādas šausmas! Un viss tikai tāpēc, ka tas nabaga neizglītotais cilvēks nezināja, kā īstenot savus labos nodomus.

—   Lielākā daļa no mums ir vēl aizvien tai pašā stāvoklī, — piebilda Vils. — Darām ļaunu, ko būtībā negribam darīt. Un vēl kā darām!

Nepiedodami reaģēdams uz nepiedodamo, Vils Fārnebijs ironiski iesmējās. Iesmējās tāpēc, ka bija redzējis Mollijas labestību un tomēr, ne aci nepamirkšķinādams, bija izvēlējies sārto alkovu un reizē ar to Mollijas nelaimi,. Mollijas nāvi, savu gremžošo vainas apziņu un sāpi, tik nesamērojamu ar tās zemisko un būtībā komisko cēloni, tās ārprātīgās ciešanas, ko izjuta brīdī, kad Beba kādu dienu to izdarīja (katram muļķim vajadzēja saprast, ka viņa to izdarīs) — padzina Viļu no savas ellišķīgās, džina: reklāmas apspīdētās paradīzes un iegādājās jaunu mīļāko..

—   Kas jums notika? — vaicāja Susila.

—   Nekas. Kāpēc jūs jautājat?

—   Tāpēc, ka jūs nemākat slēpt savas jūtas. Jūs domājāt par kaut ko, kas padarīja jūs nelaimīgu.

—   Jums ir vērīga acs, — Vils sacīja un novērsās.

Ilgu brīdi valdīja klusums. Varbūt izstāstīt viņai? Izstāstīt par Bebu, par nabaga Molliju, par sevi, izstāstīt par visu to drūmo un nejēdzīgo, par ko viņš nekad, pat dzērumā, nevienam nebija stāstījis, pat saviem vistuvākajiem draugiem ne? Vistuvākie draugi zināja pārāk daudz par viņu pašu, pārāk daudz par citiem cilvēkiem ap viņu,, pārāk daudz par to ķēmīgo un sarežģīto spēli, kuru (kā angļu džentlmenis, kurš reizē nododas bohēmai, arī kā topošs dzejnieks, arī — pilnīgā izmisumā, saprazdams, ka nekad nekļūs par labu dzejnieku, — kā daudz piedzīvojis žurnālists un nīstama bagātnieka labi apmaksāts personiskais aģents) viņš vienmēr tik rūpīgi bija spēlējis. Nē, vecie draugi tam nederēja. Taču šī mazā, tumšādainā ārzemniece, šī svešiniece, kurai jau tagad viņš bija tik daudz pateicības parādā un kuru (lai gan neko nezināja par šo sievieti) jau tik labi pazina, neizdarīs nekādus pārsteidzīgus secinājumus, nekādus ex parte* slēdzienus — bet varbūt sniegs, kā viņš cerēja (viņš, kurš bija sev iemācījis nekad necerēt!), kādu negaidītu apskaidrību, kādu labvēlīgu praktisku palīdzību. (Un Dievs vien zināja, kā viņam šī palīdzība bija nepieciešama, — kaut arī Dievs zināja, pat pārāk labi, ka viņš nekad to neteiks, nekad nekritīs tik zemu, lāi'šo palīdzību lūgtu.)

Līdzīgi muedzinam savā minaretā viens no runājošajiem, putniem sāka klaigāt no augstas palmas galotnes, ko varēja saskatīt aiz mango kokiem. «Te un tagad! Te un tagad!»

Vils nolēma spert izšķirīgo soli, bet darīt to netieši, runājot nevis par savām, bet par šīs sievietes problēmām. Neskatīdamies uz Susilu — jo juta, ka tas būtu nepieklā-, jīgi, — viņš iesāka:

—   Ārsts Roberts pastāstīja man par … par to, kas notika ar jūsu vīru.

Sie vārdi kā zobens iedūrās viņas sirdī; taču to jau varēja gaidīt, tā tam neizbēgami vajadzēja notikt. — Nākamo trešdien paliks četri mēneši, — Susila sacīja un pēc neliela klusuma brīža domīgi turpināja: — Divi cilvēki, divas atšķirīgas būtnes — bet kopā tās veido kaut ko pilnīgi jaunu. Tad pēkšņi puse no šīs jaunās būtnes tiek amputēta, bet otra puse nemirst — nevar nomirt, nedrīkst nomirt.

—   Nedrīkst nomirt?

—   Daudzu iemeslu dēļ — bērnu, sevis, daudz kā dēļ. Un lieki būtu teikt, — Susila piebilda ar vāju smaidu, kas vēl vairāk izcēla skumjas viņas acīs, — lieki būtu teikt, ka šie iemesli nemazina amputācijas radītās sāpes vai padara vēlākās ciešanas kaut drusciņ vieglākas. Vienīgais, kas palīdz, ir tas, par ko mēs nupat runājām, — Likteņa kontrole. Tomēr pat tā… — Susila pašūpoja galvu. — Tā var nodrošināt pilnīgi nesāpīgas dzemdības. Bet novērst smaga zaudējuma sāpes — ne. Un, protams, tā tam arī jābūt. Nebūtu pareizi, ja varētu noņemt visas sāpes, ko rada smags zaudējums; tad cilvēks vairs nebūtu cilvēcisks.

—   Nebūtu cilvēcisks, — Vils atkārtoja. — Nebūtu cilvēcisks … — Divi vārdi, bet cik pilnīgi tie izteica visu viņa būtību. — Visšausmīgākā sajūta ir tad, — viņš ierunājās, — ja tu apzinies, ka esi vainojams cita cilvēka nāvē.

—   Jūs bijāt precējies? — Susila jautāja.

—   Divpadsmit gadus. Līdz pagājušā gada pavasarim.

—   Tagad viņa ir mirusi?

—   Gāja bojā nelaimes gadījumā.

—   Nelaimes gadījumā? Kāpēc tad jūs jūtaties vainīgs?

—   Nelaimes gadījums notika tāpēc… nu, tāpēc/ka es izdarīju to ļauno, ko būtībā negribēju darīt. Tai dienā šis ļaunais sasniedza savu virsotni. Tā radītās sāpes viņu apmulsināja un uztrauca, bet es ļāvu viņai braukt projām ar mašīnu — ļāvu iekļūt avārijā.

—   Jūs viņu mīlējāt?

Vils brīdi šaubījās, tad lēni papurināja galvu.

—   Vai tur bija iejaukta kāda cita, kura jums patika vairāk?

—   Kāda cita, kura nevarēja man patikt mazāk. — Viņš savilka seju dzēlīgā pašizsmielda grimasē.

—   Un tas bija tas ļaunais, ko būtībā negribējāt darīt, bet izdarījāt?

—   Izdarīju un turpināju darīt vēl, līdz nogalināju sievieti, kuru man būtu vajadzējis mīlēt, lai gan es to nespēju. Turpināju darīt šo ļauno pat pēc tam, kad biju viņu nogalinājis, kaut arī pats sevi par to ienīdu — jā, un patiesi ienīdu sievieti, kura piespieda mani to darīt.

—   Piespieda to darīt, kā man šķiet, ar savu kairinošo ķermeni?

Vils pamāja ar galvu, un atkal iestājās klusums.

—   Vai jūs zināt, kāda ir sajūta, — viņš beidzot jautāja, — kad tu apzinies, ka nekas nav īsts — arī tu pats?

Susila piekrītoši pamāja. — Tā dažreiz notiek, kad cilvēks ir tuvu atklājumam, ka viss, arī viņš pats, ir daudz īstāks, nekā var iedomāties. Tas ir tāpat kā slēdzot pārnesumus uz ātrāku gaitu: vispirms jāieslēdz neitrālais, lai pēc tam ieslēgtu ātrāku pārnesumu.

—   Vai arī lēnāku, — piebilda Vils. — Manā gadījumā pārslēgšanās notika nevis uz ātrāku, bet uz lēnāku. Nē, pat ne uz lēnāku — uz atpakaļgaitu. Pirmo reizi tas notika, kad es Flītstrītā stāvēju un gaidīju autobusu, lai dotos mājup. Tūkstošiem cilvēku, visi kaut kur steidzās, un katrs no viņiem bija vienreizējs, katrs no viņiem — Visuma centrs. Tad no mākoņa parādījās saule. Viss kļuva tik neparasti spožs un skaidrs — un pēkšņi ar gandrīz sadzirdamu klikšķi viņi visi pārvērtās tārpos.

—   Tārpos?

—   Jūs taču esat redzējusi tos mazos, bālganos tārpiņus, kas dzīvo puvušā gaļā. Nekas, protams, nebija mainījies; cilvēku sejas palika tās pašas, drēbes tās pašas. Un tomēr visi viņi bija tārpi. Ne jau īsti tārpi — tikai to rēgi, tikai to ilūzija. Un es biju šo tārpu vērotāja ilūzija. Šai tārpu pasaulē es dzīvoju mēnešiem ilgi. Tur es dzīvoju, strādāju, ēdu brokastis un pusdienas — visu bez jebkādas intereses par to, ko daru. Bez jebkāda prieka vai baudas, pilnīgi bez jebkādas vēlmes" un — kā atklājās, kad mēģināju pārgulēt ar kādu jaunu sievieti, ar kuru kopīgi bijām priecājušies jau agrāk, — pilnīgi impotents.

—   Ko tad jūs gaidījāt?

—   Tieši to arī gaidīju.

—   Kāpēc tad jūs … ?

Vils veltīja viņai savu ironijas pilno smaidu un paraustīja plecus. — Gluži vienkārši zinātniskas intereses dēļ. Eš biju entomologs, kurš pēta tārpa dzimumdzīvi.

—   Pēc tā, kā man šķiet, viss likās vēl nereālāks.

—   Vēl nereālāks, — Vils piekrita, — ja vien tas ir iespējams.

—   Kāpēc šie tārpi parādījās?

—   Sāksim ar to, ka es biju savu vecāku bērns. Kauslīgā Žūpas un Kristīgās Mocekles dēls. Turklāt vēl Mērijas tantes māsasdēls.

—   Kāds Mērijas tantei sakars ar visu to?

—   Tante bija vienīgais cilvēks, ko es jebkad esmu mīlējis, bet, kad man palika sešpadsmit gadi, viņa saslima ar vēzi. Viņai nogrieza labo krūti, pēc gada — kreiso. Pēc tam deviņus mēnešus ilga apstarošana ar rentgenstariem, rezultātā — staru slimība. Tad tas nokļuva aknās, un tās jau bija beigas. Es to visu redzēju no sākuma līdz pašam galam. Sešpadsmit gadu vecam zēnam tā izrādījās vispusīga skola — tieši vispusīga.

—   Kādā jomā? — jautāja Susila.

—   Tīrajā un lietišķajā bezjēdzīgumā. Dažas nedēļas pēc manu personisko apmācību kursu beigšanas notika vispārējo kursu grandiozā atklāšana. Otrais pasaules karš. Tam sekoja Pirmā aukstā kara nepārtrauktie kvalifikācijas celšanas kursi. Visu šo laiku es gribēju kļūt par dzejnieku un visu laiku atklāju, ka man nav tam nepieciešamo dotību. Vēlāk, pēc kara, lai pelnītu naudu, man nācās ķerties pie žurnālistikas. Vienīgā mana vēlēšanās bija — iztikt bez ēšanas, ja nepieciešams, bet mēģināt uzrakstīt kaut ko nozīmīgu, vismaz labu prozas darbu, jo apzinājos, ka uzrakstīt labu dzeju nav manos spēkos. Taču es nebiju ņēmis vērā dārgos vecākus. Līdz savai nāvei četrdesmit sestā gada janvārī tēvs bija paspējis izputināt visu mūsu ģimenei mantojumā atstāto nelielo naudas summu, un, kad mātei laimējās kļūt par atraitni, artrīts bija padarījis viņu par darba nespējīgu kropli. Tā es nokļuvu Flīt'strītā un pelnīju viņai naudu ar tādu vieglumu un tādiem'panākumiem, kas mani pilnīgi pazemoja.

—   Kāpēc pazemoja?

—   Vai jums tas neliktos pazemojoši, ja jūs atklātu, ka pelnāt naudu, rakstot vislētākos, visbezgaumīgākos literāros pakaļdarinājumus? Mani slavēja, jo es biju tik nelabojami otršķirīgs.

—   Un no tā visa radās tārpi?

Vils pamāja ar galvu. — Pat ne īsti tārpi — tārpu rēgi. Tļeši šai laikā parādījās Mollija. Es satiku viņu augstākās sabiedrības tārpu vakarā Blūmsberijā. Mūs iepazīstināja, mēs pieklājīgi papļāpājām par bezpriekšmetu glezniecību. Negribēdams redzēt vēl vienu tārpu, es pat nepaskatījos uz viņu, taču viņa noteikti tika skatījusies uz mani. Mollijai bija ļoti gaišas pelēkzilas acis, — Vils piebilda, — acis, kas ievēroja visu; viņa izrādījās neticami, vērīga, bet vēroja bez ļaunuma vai kritiskas attieksmes, vēroja ļaunumu, ja tāds parādījās, tomēr nekad to nenosodīja, tikai ļoti juta līdzi cilvēkam, kas bija spiests domāt tādas domas un darīt tādus pretīgus darbus. Kā es jau teicu, viņa noteikti tika skatījusies uz mani mūsu sarunas laikā, jo pēkšņi man pajautāja, kāpēc es esot tik skumjš. Es biju drusciņ dzēris, un Mollijas balsī neskanēja nekas nepieklājīgs vai apvainojošs, tāpēc es izstāstīju visu par tārpiem. «Arī jūs esat viens no tiem,» es nobeidzu un pirmo reizi paskatījos uz viņu. «Zilacains tārps ar tādu seju kā tām svētajām sievietēm, ko flāmu mākslinieki attēlo blakus krustā sistajam Jēzum.»

—   Vai viņai tas glaimoja?

—   Man tā šķiet. Mollija vairs neticēja Dievam, bet vēl arvien juta zināmu vājību pret krustā sišanu un svētām sievietēm. Lai nu kā, bet nākamajā rītā ap brokastlaiku, viņa man piezvanīja. Vai es negribētu braukt viņai līdzi uz laukiem? Tā bija svētdiena un brīnumainā kārtā saulaina. Es piekritu. Veselu stundu mēs lazdājā plūcām gaiļpiesīšus un skatījāmies uz baltajām vizbulītēm. Vizbulītes neplūc, jo pēc pāris stundām tās novīst, — Vils paskaidroja. — Es uz daudz ko skatījos šai lazdājā — skatījos uz ziediem ar neapbruņotu aci, tad pētīju tos ar palielināmo stiklu, ko Mollija bija paņēmusi līdzi. Es nezinu,, kāpēc, bet tas izrādījās ļoti ārstnieciski — vienkārši skatīties gaiļpiesīšu un vizbuļu ziedos. Visu pārējo dienas daļu es neredzēju vairs nevienu tārpu. Toties Flītstrītastāvēja, kur stāvējusi, un gaidīja mani. Pirmdien ap lenča laiku tārpi rāpoja pa ielu tikpat lielā skaitā kā iepriekš.. Miljoniem tārpu. Tomēr nu es zināju, kā tikt no tiem vaļā. Tovakar es aizgāju Uz Mollijas studiju.

—   Viņa bija gleznotāja?

—   Ne jau īsta — un pati to saprata. Saprata un nenožēloja. Samierinājās ar apziņu, ka nav talantīga. Viņa gleznoja nevis mākslas dēļ, bet gan tāpēc, ka viņai patika lūkoties uz lietām, patika rūpīgi attēlot redzēto. Tovakar Mollija iedeva man audeklu un krāsas un lika darīt tāpat.

—   Vai tas līdzēja?

—      Tik ļoti, ka pēc pāris mēnešiem, kad es pārgriezu bojātu ābolu, tārps tā serdē vairs nebija tārps — es domāju, subjektīvi. Objektīvi, protams, tas bija tāds, kādam tārpam ir jābūt, un tā es to attēloju, tā mēs abi to attēlojām, jo mēs vienmēr gleznojām vienas un tās pašas lietas vienā un tai pašā laikā.

—   Kas notika ar pārējiem tārpiem, tārpu rēgiem ārpus šī ābola?

—   Tie vēl joprojām rēgojās, it sevišķi Flītstrītā un kokteiļu vakaros, bet šie tārpi noteikti bija mazākā skaitā un noteikti ne tik baismi. Pa to laiku studijā notika kaut kas jauns. Es jutu, ka iemīlos — iemīlos, jo mīlestība ir lipīga un Mollija acīm redzami mīlēja mani — Dievs vien zina, kāpēc.

—   Es varu nosaukt vairākus iespējamos iemeslus. Viņa varēja jūs iemīlēt tāpēc, ka … — Susila vērtējoši nopētīja sarunu biedru un pasmaidīja, — tāpēc, ka jūs esat diezgan pievilcīgs savādnieks.

Vils iesmējās. — Paldies par skaisto komplimentu!

—  Otrkārt, — Susila turpināja, — viņa varēja jūs iemīlēt tāpēc (un tas vairs nav tik glaimojoši), ka jūs izraisījāt viņā dziļu žēlumu.

—   Laikam gan tā ir taisnība. Mollija bija dzimusi žēlsirdīgā māsa.

—   Tomēr žēlsirdīgā māsa, par nelaimi, nav tas pats, kas mīloša sieva.

—   Ko es pēc tam arī atklāju, — viņš piebilda.

—   Šķiet, pēc kāzām.

Vils brīdi šaubījās, tad sacīja: — īstenībā jau pirms tam. Ne tāpēc, ka Mollijai nebūtu iekāres, bet tikai tāpēc, ka viņa pārāk dedzīgi vēlējās darīt visu, lai mani iepriecinātu. Tikai tādēļ, ka principa pēc viņa neticēja vecām paražām un aizstāvēja brīvo mīlestību, turklāt — un tas ir vēl pārsteidzošāk — (te Vils atcerējās briesmīgos izteicienus, ko viņa tik nevērīgi un mierīgi atļāvās savas mātes klātbūtnē) — atbalstīja arī runas par šāda veida bVīvību.

—   Jūs to sapratāt jau iepriekš, — Susila secināja, — un tomēr apprecējāt viņu.

Neteicis ne vārda, Vils pamāja ar galvu.

—  Tāpēc ka jūs, cik noprotu, esat džentlmenis, bet džentlmenis vienmēr tur doto vārdu.

—   Daļēji šī vecmodīgā iemesla dēļ un daļēji arī tādēļ, ka mīlēju viņu.

—   Jūs tiešām mīlējāt viņu?

—   Jā. Nē, es nezinu. Taču tolaik-es zināju. Vismaz domāju, ka zinu. Es patiešām biju pārliecināts, ka mīlu viņu. Un es zināju — vēl arvien zinu —, kāpēc biju pārliecināts. Es jutos pateicīgs par to, ka viņa padzina tārpus. Un pateicībai klāt nāca vēl cieņa. Arī apbrīna. Viņa bija daudz labāka un godīgāka par mani. Diemžēl jums ir taisnība: žēlsirdīgā māsa nav tas pats, kas mīloša sieva. Tomēr es biju gatavs precēt Molliju ar viņas noteikumiem, nevis ar savējiem. Es biju gatavs noticēt, ka viņas noteikumi ir labāki par manējiem.

—   Pēc cik ilga laika . . . — krietnu brīdi klusējusi, Susila beidzot jautāja, — jūs kļuvāt viņai neuzticīgs?

Vils dzēlīgi pasmaidīja. — Trīs mēnešus pēc kāzām. Pirmoreiz tas notika ar vienu no redakcijas sekretārēm. Ak Dievs, cik viņa izrādījās garlaicīga! Pēc tam sekoja jauna gleznotāja, maza, sproggalvaina ebreju meitene, kurai Mollija palīdzēja ar naudu, kamēr viņa mācījās Sleidā*. Es gāju uz viņas studiju divas reizes nedēļā no pieciem līdz septiņiem. Tā tas ilga gandrīz trīs gadus, līdz Mollija to atklāja.

—   Cik var spriest, viņa bija ļoti sarūgtināta.

—   Daudz vairāk, nekā es biju gaidījis.

—   Ko tad jūs darījāt?

Vils pakratīja galvu. — No šī brīža viss sarežģījās. Es pat nedomāju atteikties no tām stundām pie Reičelas; vienlaikus es ienīdu sevi par to, ka sagādāju Mollijai tādas ciešanas. Un tai pašā laikā ienīdu viņu par šīm ciešanām. Es ņēmu ļaunā šīs ciešanas un mīlestību, kas lika. viņai tā ciest, es jutu, ka tās ir negodīgas, sava veida šantāža, lai piespiestu mani atteikties no nevainīgās izpriecas ar Reičelu. Tik ļoti mani mīlēdama un juzdamās tik nelaimīga par to, ko es daru — uz ko pati grūda mani, — viņa izd'arīja spiedienu, centās ierobežot manu brīvību. Taču Mollija patiešām jutās nelaimīga, un, lai arī es ienīdu, viņu par šo šantāžu, manī krājās žēlums pret viņu. Zēlums, — viņš atkārtoja, — nevis līdzjūtība. Līdzjūtība ir līdzi jušana, bet tas, ko es par visām varēm gribēju panākt, bija — aiztaupīt sev sāpes, ko viņas ciešanas izraisīja manī, un izvairīties no tiem sāpīgajiem upuriem, ar ko es varēju darīt galu šīm ciešanām. Es atbildēju ar žēlumu, jutu viņai līdzi no ārpuses — ja jūs saprotat, ko* es ar to domāju, — jutu viņai līdzi kā skatītājs, kā estēts, kā spīdzināšanas lietpratējs. Un šis estētiskais žēlums izrādījās tik stiprs, ka ikreiz, kad viņas nelaime sasniedza savu virsotni, es to gandrīz varēju sajaukt ar mīlestību. Gandrīz, bet nekad pilnībā. Jo, kad es paudu savu žēlumu ar fizisku maigumu (to es darīju tāpēc, ka tas bija vienīgais veids, kā uz brīdi remdēt viņas ciešanas uniās sāpes, ko šīs ciešanas izraisīja manī), šis maigums tika vienmēr iznīcināts, pirms tas sasniedza savu dabisko pilnību. Iznīcināts tāpēc, ka temperamenta ziņā Mollija bija tikai žēlsirdīgā māsa, nevis sieva. Tomēr visos līmeņos, ja neņem vērā juteklisko, viņa mīlēja mani ar pilnīgu uzticēšanos — ar uzticēšanos, kas prasīja atbildes uzticēšanos no manas puses. Taču es neuzņēmos šīs saistības, varbūt patiešām nespēju to darīt. Tāpēc es nevis biju pateicīgs par viņas pašatdevi, bet ņēmu to ļaunā. Tas radīja pretenzijas pret mani, pretenzijas, kuras es atteicos atzīt. Un tā mēs katras krīzes beigās nonācām pie tās pašas drāmas sākuma — drāmas par mīlestību, kas nav spējīga uz pašaizliedzīgu juteklību un juteklību, kas nav spējīga uz mīlestību. Sī juteklība radīja dīvainu vainas apziņas un niknuma, žēluma un dusmu, dažreiz pat īsta naida (vienmēr gan ar sirdsapziņas pārmetumu pieskaņu) sajaukumu, uz kura fona kā atsevišķu akordu virkne izskanēja slepenie vakari ar manu mazo, sproggalvaino gleznotāju.

—   Ceru, ka vismaz tie bija patīkami, — sacīja Susila.

Vils paraustīja plecus. — Nekas sevišķs. Reičela nekad

nespēja aizmirst, ka viņa ir intelektuāle. Viņai bija paradums visnepiemērotākajos brīžos jautāt, ko es domāju par Pjēro di Kozimo*. īstu baudu un, protams, īstas mokas es izjutu tikai tad, kad uz skatuves parādījās Beba..

—   Kad tas notika?

—   Mazliet vairāk nekā pirms gada. Āfrikā.

—   Āfrikā?

—   Turp mani aizsūtīja Džo Aldehīds.

—   Tas ir vīrs, kam pieder avīzes?

—    Un viss pārējais. Viņš bija apprecējis Mollijas tanti ..Ailīnu. Varu piebilst — viņš ir priekšzīmīgs ģimenes galva. Tāpēc viņš ir tik nesatricināmi pārliecināts par savu taisnīgumu, pat iesaistīdamies viszemiskākajos finansiālajos darījumos.

—   Un jūs strādājat pie viņa?

Vils pamāja ar galvu. — Tā bija Džo kāzu dāvana Mollijai — par darbu viņa avīzēs es saņēmu gandrīz divas reizes lielāku algu, nekā man maksāja iepriekšējā vietā. Karalisku! Viņš taču Molliju ļoti mīlēja.

—   Kā viņš reaģēja uz Bebu?

—   Viņš par to neuzzināja — neuzzināja, ka Mollijas avārijai bijis noteikts iemesls.

—   Tātad viņš vēl joprojām dod jums darbu jūsu mirušās sievas dēļ?

Vils paraustīja plecus. — Man ir attaisnojums — jāatbalsta māte.

—   Un, protams, nabadzība jums nesagādātu nekādu prieku.

—   Protams, ne.

Iestājās klusums.

_ — Labi, — beidzot sacīja Susila, — atgriezīsimies pie Āfrikas.

—   Mani sūtīja sagatavot rakstu par nēģeru nacionālismu. Nemaz nerunājot par mazu privātu mahināciju pa onkuļa Džo biznesa līniju. Tas notika lidmašīnā, lidojot mājup no Nairobi. Izrādījās, ka es sēžu viņai blakus.

—   Blakus jaunai sievietei, kura nevarēja patikt mazāk?

—   Nevarēja patikt mazāk, — viņš atkārtoja, — vai arī likties vēl nosodāmāka. Taču, ja tu esi narkomāns, tev ir jādabū sava zāļu deva — deva, kas, jau iepriekš zināms, dzen tevi kapā.

—   Jocīgi skan, — domīgi noteica Susila, — bet mums Paļā gandrīz nav narkomānu.

—   Pat ne seksa narkomānu?

—   Seksa narkomāni reizē ir arī kāda noteikta cilvēka narkomāni. Citiem vārdiem sakot, viņi ir mīlētāji.

—   Taču pat mīlētāji dažreiz ienīst tos, ko.mīl.

—    Pilnīgi dabiski. Tas, ka man vienmēr ir viens un tas pats vārds, viens un tas pats deguns un acis, nebūt nenozīmē, ka es vienmēr esmu viena un tā pati sieviete. Atzīt šo faktu un saprātīgi uz to reaģēt — tā ir daļa no mīlas mākslas.

Cik vien kodolīgi varēdams, Vils izstāstīja viņai pārējo notikumu gaitu. Uz skatuves parādoties Bebai, turpinājās tā pati drāma, tikai augstākā līmenī. Beba bija tā pati Reičela — kāpināta: Reičela kvadrātā, Reičela n-tajā pakāpē. Un ciešanas, ko viņš sagādāja Mollijai Bebas dēļ, izrādījās attiecīgi lielākas par tām, ko viņai nācās pārdzīvot Reičelas dēļ. Attiecīgi pieauga arī paša niknums, aizvainojums par to, ka viņu šantažē šī sievas mīlestība un ciešanas, arī paša sirdsapziņas pārmetumi, žēlums un apņemšanās, par spīti tiem, nepārtraukt izklaidēšanos, par kuru viņš ienīda pats sevi, bet bez kuras vairs neparko negribēja iztikt. Pa to laiku Bebas prasības arvien pieauga, viņa pieprasīja arvien vairāk laika sev — ne tikai zemeņsārtajam alkovam, bet arī ārpasaulei: restorāniem,, naktsklubiem, kokteiļvakariem savu šausmīgo draugu mājās, nedēļas nogalēm laukos. «Mīļais, tikai tu un es,» viņa mēdza teikt, «pilnīgi vieni.» Pilnīgi vieni tai savrupībā, kas ļāva viņam uz galvas mesties savas mīļākās bezdomu un vulgaritātes gandrīz bezdibenīgajos dziļumos. Taču, par spīti garlaicībai un riebumam, morālajam un intelektuālajam pretīgumam, iekāre nemazinājās, Kad briesmīgā nedēļas nogale kopā ar Bebu bija palikusi aiz muguras, viņš juta tikpat neprātīgas alkas pēc šīs sievietes kā iepriekš. Un žēlsirdīgā māsa Mollija, par spīti visam, juta tikpat neprātīgas alkas pēc Vila Fārnebija. Bezcerīgi, ciktāl tas saistīts ar viņu, — jo viņa vienīgā vēlēšanās bija, kaut Mollija mīlētu mazāk un ļautu viņam vākties pie visiem velniem. Bet, ciktāl tas bija saistīts ar Molliju pašu, šīs alkas vienmēr un neatvairāmi bija cerību pilnas. Viņa arvien cerēja uz brīnumu, kas pārvērtīs vīru tajā maigajā, pašaizliedzīgajā, mīlošajā Viļā Fārnebijā, kuru (par spīti acīm redzamajam, par spīti neskaitāmām vilšanās reizēm) viņa stūrgalvīgi uzskatīja par īsto Viļu. Tikai viņu pēdējās, liktenīgās sarunas laikā, tikai, kad, apspiežot žēlumu un ļaujot vaļu dusmām par Mollijas ciešanām un šantāžu, Vils pateica savu nodomu atstāt sievu un pārcelties uz dzīvi pie Bebas, — tikai šajā brīdī Molliju atstāja pēdējā cerība. «Tu tiešām to domā nopietni, Vil, — tu tiešām to domā nopietni?» — «Es tiešām to domāju nopietni.» Pilnīgā bezcerībā viņa izgāja uz ielas, pilnīgā bezcerībā iesēdās mašīnā un aizbrauca lietū — pretī nāvei. Bērēs, kad zārku laida bedrē, viņš sev solījās nekad vairs nesatikties ar Bebu. Nekad, nekad, nekad vairs. Tajā vakarā, kad viņš sēdēja pie galda, pūlējās sacerēt rakstu «Kas notiek ar mūsu jaunatni» un centās nedomāt par slimnīcu, vaļējo kapu un savu atbildību par visu notikušo, viņu iztraucēja durvju zvana griezīgā sīkšana. Bez šaubām, kāds novēlojies līdzjūtības apliecinājums … Viņš atvēra durvis, bet tur telegrammas vietā ieraudzīja Bebu — tik iespaidīgu melnajā tērpā, ar neizkrāsotu seju.

«Mans nabaga, nabaga Vil!» Viņi apsēdās dzīvojamā istabā uz dīvāna, Beba'glaudīja viņa matus, un abi raudāja. Pēc stundas abi jau kaili atradās gultā. Pēc trim mēnešiem — kā to jebkurš muļķis būtu varējis paredzēt — Bebai viņš sāka apnikt; pēc četriem kādā kokteiļu vakarā uzradās «vienkārši lielisks» vīrietis no Kenijas. Notikumu ķēdīte ritēja tālāk: pēc trim dienām Beba atgriezās mājās, lai sagatavotu alkovu jaunajam iemītniekam un dotu vilka pasi vecajam.

«Tu tiešām to domā nopietni, Beba?»

Viņa tiešām to domāja nopietni.

Krūmos aiz loga kaut kas nočabēja, un mirkli vēlāk pārsteidzoši skali un drusciņ nevietā iekliedzās runājošais putns: — Te un tagad!

—   Aizveries! — Vils tam uzkliedza.

Iestājās klusums.

—   Man vajadzēja apklusināt šo putnu, — viņš paskaidroja, — jo tam, protams, ir pilnīga taisnība. «Tad un tur» — tam vairs nav pilnīgi nekādas nozīmes. Bet varbūt ir? Piemēram, kā ir ar jūsu vīra nāvi? Vai tai arī nav nekādas nozīmes?

Susila brīdi lūkojās svešiniekā, ne vārda neteikdama, tad lēnām pamāja ar galvu. — Attiecībā uz to, kas man tagad jādara, protams, tai nav pilnīgi nekādas nozīmes. Tas man vēl jāapgūst.

—   Jāapgūst, kā visu to aizmirst?

—   Tam nav nekāda sakara ar aizmiršanu. Ir jāiemācās atcerēties un tomēr būt brīvam no pagātnes. Būt tur kopā ar mirušo un tomēr te, starp dzīvajiem. Tas nav viegli.

—   Tas nav viegli, — Vils atkārtoja. Pēkšņi visi viņa nocietinājumi bruka, lepnums pameta viņu. — Vai jūs man palīdzēsiet? — viņš lūdza.

—   Norunāts, — Susila atbildēja un pastiepa roku. Soļu troksnis lika abiem pagriezt galvu. Istabā ienāca Roberts Makfeils.

VIII

— Labvakar, dārgā! Labvakar, mister Fārnebij!

Balss skanēja mundri, Susila ievēroja, nevis māksloti mundri, bet dabiski, patiesi. Un tomēr, nākdams šurp, viņš noteikti ir iegriezies slimnīcā un redzējis Lakšmi tādu pašu, kādu Susila to bija redzējusi tikai pirms pāris stundām, — ārkārtīgi izģindušu un bālu. Puse mūža pavadīta mīlestībā, uzticībā un savstarpējā piedošanā — un pēc pāris dienām tam visam būs beigas! Viņš paliks viens. Tāpēc pietiek ļaunuma šai dienai, pietiek tā šai vietai un šim cilvēkam. Kādu dienu, abiem kopā izejot no slimnīcas, vīratēvs viņai bija teicis: «Cilvēkam nav tiesību ar savām bēdām sāpināt citus. Protams, nav arī tiesību izlikties jautram. Ir tikai jāsamierinās ar bēdām un bezjēdzīgajiem centieniem uztvert tās stoiski. Jāsamierinās, jāsamierinās …» Viņa balss aizlūza. Paskatoties uz vīratēvu, Susila redzēja, ka pār viņa vaigiem rit asaras. Pēc brīža viņi bija apsēdušies uz soliņa pie lotosu dīķa milzīgā akmens Būdas ēnā. Ar klusu, īsu, tomēr jutekliski dzidru plunkšķi no sava apaļā lapas paaugstinājuma ūdenī ielēca neredzēta varde. Spraukdamies ārā no dūņām, augšup tiecās resni, zaļi stublāji ar pietūkušiem pumpuriem; šur un tur šie zilie vai rozā apgaismības simboli bija atvēruši savas ziedlapiņas pretī saulei un pirmajiem mušu, sīku vabolīšu un savvaļas bišu izlūklidojumiem. Strauji metoties uz priekšu, pusceļā sastingstot, tad atkal metoties uz priekšu, bars mirdzošu, zilzaļu spāru medīja knišļus.

«Tathata,» ārsts Roberts nočukstēja. «Tādība.»

Ilgu laiku viņi sēdēja klusēdami. Tad pēkšņi sirmgalvis pieskārās viņas plecam.

«Paskaties!»

Susila pacēla acis augšup norādītajā virzienā. Divi mazi papagaiļi, nosēdušies uz Būdas labās plaukstas, dejoja kāzu deju.

—  Vai jūs atkal apstājāties pie lotosu dīķa? — Susila iejautājās.

Vīratēvs viņai uzsmaidīja un pamāja ar galvu.

—   Kāda izskatās Šivapurama? — vaicāja Vils.

—   Pati par sevi diezgan patīkama, — vecais vīrs atbildēja. — Vienīgais trūkums ir tas, ka tā atrodas tik tuvu ārpasaulei. Seit augšā mēs varam nepievērst uzmanību visam tam organizētajam neprātam un turpināt savu darbu. Tur lejā ar visām antenām, tālsarunu līnijām un citiem sakaru kanāliem, kādiem ir jābūt katras valdības rīcībā, ārpasaule elpo tev pakausī. To var dzirdēt, sajust, pat saost. — Viņš savilka seju smieklīgā riebuma grimasē.

—  Vai, kopš es esmu šeit, ir noticis kaut kas ļaunāks rtekā parasti?

—   Jūsu pasaules galā nekas ārkārtējs. Es gribētu, lai to pašu varētu sacīt arī par mūsu galu.

—   Kas par nelaimi?

—  Nelaime ir mūsu tuvākais kaimiņš — pulkvedis Dipā. Pirmkārt, viņš ir noslēdzis vēl vienu darījumu ar čehiem.

—   Iepircis ieročus?

—   Par sešdesmit miljoniem dolāru. To šorīt ziņoja pa radio.

—   Kādēj?

—   Iemesli tie paši vecie. Spēks un slava. Iedomības un iebiedēšanas prieks. Terorisms un militārās parādes pašu mājās, iekarojumi un Te Deum aiz robežām. Un šeit mēs nonākam pie otras nepatīkamās ziņas. Vakar vakarā pulkvedis teica vēl vienu no savām slavenajām Diženās Rendangas runām.

—   Diženās Rendangas? Kas tā tāda?

—   Jums ir iemesls tā jautāt, — atbildēja ārsts. — Diženā Rendanga bija teritorija, ko Rendanglobo sultāns kontrolēja laikā no 1447. līdz 1483. gadam. Tajā ietilpa Rendanga, Nikobāru salas, apmēram trīsdesmit procenti no Sumatras un visa Pala. Šodien tā ir pulkveža Dipā Jrredenta*.

—   Tas domāts nopietni?

—   Viņš to saka bez jebkādas izteiksmes sejā. Nē, es kļūdos. Ar piesarkušu, no dusmām pārvērstu seju un pilnā balsī, kas pēc ilgiem vingrinājumiem skan gluži kā Hitleram. Diženā Rendanga vai nāve!

—   Lielvalstis nekad to nepieļaus.

—   Viņām varbūt nepatiktu redzēt pulkvedi Sumatrā. Bet Pala — tā ir cita lieta. — Sirmgalvis pašūpoja galvu. — Palu, par nelaimi, neviens neieredz. Mēs negribam komunistus, taču tāpat mēs negribam kapitālistus. Vismazāk mēs gribam vispārēju industrializāciju, ko abas šīs puses tik dedzīgi vēlas mums uzspiest — protams, dažādu iemeslu dēļ. Rietumi to vēlas tāpēc, ka mūsu darbaspēks ir lēts un ieguldītāju peļņa būs atbilstoši augsta. Toties Austrumi — tāpēc, ka industrializācija radīs proletariātu un pavērs jaunu darbības lauku komunistu aģitācijai, kas laika gaitā var novest pie vēl vienas tautas demokrātijas valsts izveidošanās. Mēs jums abiem sakām — nē, tāpēc arī mūs neieredz. Neatkarīgi no ideoloģijas visas lielvalstis dotu priekšroku Rendangas kontrolētai Palai ar naftas atradnēm, nevis Palai bez tām. Ja Dipā mums uzbruks, tās izteiks nožēlu, bet nepakustinās ne pirksta. Toties, kad viņš pārņems valdības grožus savās rokās un sauks šurp naftas firmas, šīs valstis būs priecīgas.

—   Ko jūs varat iesākt pret pulkvedi Dipā? — Vils jautāja.

—   Neko, tikai pasīvo pretestību. Mums nav ne armijas, ne spēcīgu draugu. Pulkvedim tas viss ir. Lielākais, ko mēs varam darīt, ja viņš sāks mums kaitēt, ir griezties ANO. Pagaidām mēs varam izteikt pulkvedim protestu

par šo pēdējo Diženās Rendangas sludināšanu. Izteikt protestu caur mūsu sūtni Rendanglobo vai arī izteikt to šim lielajam vīram personiski, kad viņš pēc desmit dienām ieradīsies šeit oficiālā vizītē.

—   Oficiālā vizītē?

—        Uz jaunā rādžas pilngadības svētku ceremoniju. Viņu ielūdza jau sen, bet viņš līdz šim mums skaidri nebija pateicis, ieradīsies vai ne. Šodien tas beidzot norunāts. Reizē ar dzimšanas dienas svinībām mums būs arī valdības vadītāju tikšanās. Bet nu runāsim par kaut ko priecīgāku! Kā jums šodien klājās, mister Fārnebij?

—*Ne tikai labi — vienkārši brīnišķīgi! Man bija tas gods uzņemt pie sevis jūsu konstitucionālo monarhu.

—   Muruganu?

—   Kāpēc jūs man neteicāt, ka viņš ir jūsu monarhs?

Sirmgalvis iesmējās. — Jūs būtu lūdzis viņam interviju.

—   Tomēr es to nedarīju. Pat neintervēju Māti karalieni.

—   Arī rāni bija šeit atnākusi?

—        Pēc savas «mazās balss» pavēles. Un, neapšaubāmi, «mazā balss» viņu atsūtīja pie pareizā cilvēka. Mans boss, Džo Aldehīds, ir viens no viņas tuvākajiem draugiem.

—        Vai viņa jums pastāstīja, ka cenšas iedabūt šeit jūsu šefu, lai tiktu pie mūsu naftas?

—   Protams.

—        Pirms nepilna mēneša mēs noraidījām viņa pēdējo piedāvājumu. Vai jūs to zinājāt?

Vils juta atvieglojumu, jo ar tīru sirdsapziņu varēja atbildēt, ka neko nav zinājis. Ne Džo Aldehīds, ne rāni nebija neko teikuši par šo pēdējo noraidījumu. — Turklāt, — viņš turpināja vairs ne tik patiesi, — es darbojos celulozes, nevis naftas nodaļā. — Iestājās klusums. — Kāds šeit ir mans tiesiskais stāvoklis? — viņš beidzot jautāja. — Nevēlams svešzemnieks?

—   Par laimi, jūs neesat ieroču tirgotājs.

—   Ne arī misionārs, — piebilda Susila.

*— Ne arī naftas firmas pārstāvis — lai gan šai ziņā jūs varētu vainot sadarbībā ar to.

—   Cik mums zināms, pat ne urāna meklētājs.

—        Sie darboņi ir sevišķi nevēlami, — teica ārsts. — Kā žurnālists jūs tiekat ieskaitīts nākamajā kategorijā. Tas nozīmē, ka mums nekad nebūtu ienācis prātā lūgt šādu cilvēku pie sevis, tomēr, ja nu viņam ir izdevies nokļūt salā, tad nav obligāti nekavējoties sūtīt viņu projām.

—   Es vēlētos šeit palikt tik ilgi, cik ilgi likums atļauj.

—   Vai drīkst zināt, kāpēc?

Vils brīdi šaubījās. Kā Džo Aldehīda slepenajam aģentam un kā žurnālistam ar bezcerīgu slieksmi uz literatūru viņam vajadzēja palikt šeit pietiekami ilgi, lai vestu sarunas ar Bahu un nopelnītu sev gadu brīvības. Taču pastāvēja arī citi, godīgāki iemesli. — Ja jums nav iebildumu pret personiskas dabas apsvērumiem, —• viņš teica, — es pastāstīšu.

—   Tad sāciet! — sacīja Roberts Makfeils.

—   Iemesls ir tāds — jo es vairāk tiekos ar jūsu ļaudīm, jo vairāk jūs man patīkat. Es gribu uzzināt par jums ko vairāk. Un reizē ar to, — viņš piebilda, uzmezdams skatu Susilai, — es varētu uzzināt šo to interesantu arī par sevi. Cik ilgi man ļaus šeit uzturēties?

—   Parastos apstākļos mēs jūs izsūtītu, tiklīdz jūs būtu spējīgs ceļot. Taču, ja nu jūs nopietni interesējaties par Palu un, galvenokārt, ja nopietni interesējaties par sevi, mēs varētu pieļaut izņēmumu. Ko tu par to saki, Susila? Galu galā viņš taču strādā pie Džo Aldehīda.

Vils jau grasījās iebilst, ka strādā celulozes nodaļā, bet vārdi iestrēga kaklā un viņš nepateica neko. Laiks ritēja. Ārsts atkārtoja savu jautājumu.

—   Protams, mēs zināmā mērā riskējam, — beidzot teica Susila. — Bet es… es personīgi esmu ar mieru riskēt. Vai es daru pareizi? — viņa vērsās pie Vila.

—   Nu, es domāju, ka jūs man varat ticēt. Vismaz es tā ceru. — Vils iesmējās, cenzdamies visu to pārvērst jokā, bet, sev par nepatiku un samulsumu, juta, ka nosarkst. Par ko gan jāsarkst, viņš aizvainots jautāja savai sirdsapziņai. Ja kāds te arī blēdās, tad tā ir Standard of California. Un, kad šeit būs iebrucis pulkvedis Dipā, kāda gan starpība, kurš iegūs koncesiju? Kā vēderā labāk nonākt — vilka vai tīģera? No jēra viedokļa raugoties, tam nav nekādas nozīmes. Džo. nebūs ļaunāks par saviem sāncenšiem. Un tomēr viņš vēlējās, kaut nebūtu tik steidzīgi sūtījis vēstuli. Kāpēc, kāpēc tā šausmīgā sieviete nebija likusi viņu mierā?

Caur palagu Vils sajuta plaukstu uz sava veselā ceļa. Roberts Makfeils smaidīdams lūkojās viņā.

—   Jūs varat palikt šeit mēnesi. Es uzņemšos pilnīgu atbildību par jums. Un mēs darīsim, cik vien spēsim, lai visu jums izrādītu.

—   Esmu jums ļoti pateicīgs.

—   Ja kādreiz māc šaubas, — sacīja vecais vīrs, — vienmēr jāvadās no pieņēmuma, ka cilvēki ir godīgāki, nekā mēs domājam, ja vien nav pamatota iemesla domāt pretējo. Šo padomu man deva Vecais Rādža, kad es vēl biju jauns. — Tad viņš jautāja Susilai: — Cik gadu tev bija, kad Vecais Rādža nomira?

—   Tieši astoņi gadi.

—   Tātad tu viņu atceries diezgan labi.

Susila iesmējās. — Vai var aizmirst to, kā viņš teica pats par sevi: «Citāta sākums. «Es.» Citāta beigas!» Kāds burvīgs cilvēks!

—   Un cik dižens!

Vecais vīrs piecēlās, pārgāja pāri istabai pie grāmatu skapja, kas atradās starp logu un drēbju skapi, un izvilka no tā apakšas biezu albumu sarkanos vākos, kas bija krietni cietuši no tropu klimata un kukaiņiem. — Šeit kaut kur jābūt viņa fotogrāfijai, — viņš sacīja, pāršķirdams lapas. — Re, kur tā ir.

Izbalējušā fotogrāfijā Vils ieraudzīja vecu, maza auguma hindu gurnautā un ar brillēm uz deguna. Viņš lēja bagātīgi rotāta sudraba mērces trauka saturu pār nelielu, paresnu pīlāru.

—   Ko viņš tur dara? — Vils jautāja.

—   Ieziež fallisko simbolu ar kausētu sviestu, — atbildēja sirmgalvis. — Tas bija paradums, no kura mans nabaga tēvs nekādi nevarēja viņu atradināt.

—   Vai jūsu tēvs neatzina failus?

—   Nē, nē! — attrauca Roberts Makfeils. — Viņš tos ļoti atzina. Viņš neatzina tikai simbolus.

—   Kāpēc tieši simbolus?

—   Viņš uzskatīja, ka cilvēkiem nepieciešams saņemt savu reliģiju vēl siltu, tieši no govs — ja jūs saprotat, ko es ar to domāju. Ne nosmalstītu, ne pasterizētu, ne saskalinātu. Un galvenais — neiekonservētu nekāda'veida teoloģiskā vai liturģiskā traukā.

—   Vecajam Rādžam piemita vājība uz traukiem?

—   Ne jau uz traukiem kā tādiem. Tikai uz šo vienu konservu kārbu. Jo sevišķi viņš bija pieķēries savas ģimenes lingamam. Tas bija gatavots no melna bazalta un vismaz astoņsimt gadu vecs.

—   Skaidrs.

—   Ieziest ģimenes lingamu ar sviestu — tā bija godbijības izpausme, tā pauda skaistas jūtas, ko izraisa cildena ideja. Tomēr pat viscildenākā ideja pilnīgi atšķiras no tā kosmiskā noslēpuma, ko tai vajadzētu apzīmēt. Un skaistas jūtas saistībā ar cēlo ideju — kāds gan tām sakars ar šī noslēpuma tiešo pieredzi? Pilnīgi nekāds. Lieki būtu teikt, ka Vecais Rādža to ļoti labi saprata. Labāk nekā mans tēvs. Viņš dzēra pienu tieši no govs; viņš patiesībā bija šis piens. Bet lingama ieziešana ar sviestu bija dievbijīgs paradums, kuru viņš nevarēja atmest. Un pats par sevi saprotams, ka nebija nekādas vajadzības viņu no tā atrunāt. Taču attiecībā uz simboliem mans tēvs bija puritānis. Viņš pat pārlaboja Gētes vārdus: «Ailes Vergāngliche Ist nicht ein Gleichtiis.»* Viņa ideālu spektra vienā malā atradās tīrā eksperimentālā zinātne, bet otrā — tīrais eksperimentālais misticisms. Tieša pieredze visos līmeņos un tad skaidri, saprātīgi spriedumi par šo pieredzi. Lingami un krusti, sviests un svētais ūdens, sutras, sprediķi, tēli, psalmu dziedāšana — viņam būtu labpaticis atcelt tos visus.

—   Kur tad te iederētos māksla? — Vils jautāja.

—   Tā vispār nekur neiederētos, — atbildēja vecais vīrs. — Dzeja bija mana tēva vājākā vieta. Viņš apgalvoja, ka viņam tā patīkot, bet īstenībā domāja savādāk. Dzeja dzejas dēļ, dzeja kā neatkarīga pasaule tur ārā, telpā starp tiešo pieredzi un zinātnes simboliem, — tas bija kaut kas tāds, ko viņš vienkārši nevarēja saprast. Te vajadzētu būt viņa fotogrāfijai.

Roberts Makfeils pāršķīra atpakaļ dažas lapas un norādīja uz raupju profilu ar milzīgām uzacīm.

—   Tipisks skots! — Vils secināja.

—   Lai gan viņa māte un vecāmāte bija palietes.

—   Te no viņām nav ne miņas.

—  Turpretī viņa vectēvu, kurš šeit ieceļojis no Pērtas*, gandrīz varētu noturēt par Radžputas iedzīvotāju.

Vils vērīgāk ielūkojās senajā fotogrāfijā, kurā bija redzams jauns vīrietis ar ovālu seju un melnu vaigubārdu. Ar elkoni viņš balstījās uz marmora pjedestāla, uz kura, otrādi nolikts, stāvēja viņa neparasti garais cilindrs.

—   Jūsu vecvectēvs?

—   Pirmais Paļas Makfeils. Ārsts Endrjū. Dzimis 1822. gadā Rojalboro, kur viņa tēvam Džeimsam Makfcilam piederēja virvju fabrika. Tas bija īsti simboliski, jo Džeimss bija dedzīgs kalvinists un, būdams pārliecināts, ka ir viens no izredzētajiem, guva dziļu un kvēlu mierinājumu, domājot, ka visi viņa līdzcilvēku miljoni staigā pa dzīvi ar iepriekšnolemtības cilpu ap kaklu un Vecais

Bezbērntētiņš Tur Augšā* skaita minūtes, lai šo cilpu savilktu.

Vils iesmējās.

—   Jā, — sirmgalvis piekrita, — tas skan diezgan jocīgi. Taču tolaik tā nešķita. Tolaik tas bija nopietni — daudz nopietnāk nekā ūdeņraža bumba mūsdienās. Tolaik, viņi skaidri zināja, ka deviņdesmit procenti no visas cilvēces ir lemti mūžīgām elles mokām. Kāpēc? Tāpēc, ka tie nekad nebija dzirdējuši par Jēzu, bet, ja arī bija, tad tāpēc, ka nespēja pietiekami stipri ticēt tam, ka Jēzus ir atbrīvojis viņus no šīm elles mokām. Un par pierādījumu tam, ka šo cilvēku ticība nav pietiekami stipra, kalpoja; tas empīriskais, skaidri saskatāmais fakts, ka viņu dvēselēs nebija miera. Pilnīgu ticību definē kā kaut ko tādu,, kas dod absolūtu garīgu mieru. Bet absolūti mierīgs prāts, praktiski nav nevienam. Tāpēc pilnīgi visi ir nolemti mūžīgam sodam. Quad erat demonstrandum*

—   Jābrīnās, ka viņi visi nesajuka prātā, — teica Susila.

—   Par laimi, lielākā daļano viņiem ticēja tikai ar galvas augšpusi. Seit te. — Ārsts papliķēja pa savu plikapakausi. — Galvas augšpusē viņi bija pārliecināti, ka tā ir patiesība vispārākajā pakāpē. Toties viņu prāts un iekšas zināja labāk — zināja, ka tās ir tīrās blēņas. Lielākajai daļai no viņiem šī patiesība pastāvēja vienīgi svētdienās un arī tad tikai stipri aptuvenā nozīmē. Džeimss. Makfeils to saprata un cieši nolēma, ka viņa bērni nebūs tikai svētdienas ticīgie. Viņiem būs jātic ikvienam šo svētomuļķību vārdam pat pirmdienās, pat brīvlaika vidū; viņiem būs jātic ar visu savu būtni, ne tikai tur augšā — pakausī.. Viņiem tika uzspiesta pilnīga ticība un pilnīgs miers, kas nāk līdz ar to. Kādā veidā? Radot viņiem elli zemes virsū un piedraudot ar elli pēc nāves. Tomēr, ja savā velnišķīgajā stūrgalvībā viņi atsakās no pilnīgas ticības un mierpilnas dzīves, tad sadodiet viņiem vēl lielāku sutu un piedraudiet ar vēl karstākām liesmām. Un vienlaikus stāstiet, ka labi darbi ir kā netīras skrandas Dieva acu priekšā,, bet nežēlīgi sodiet par katru pārkāpumu. Stāstiet, ka jau no dzimšanas viņi ir pilnīgi samaitāti, un sitiet par to, ka viņi neizbēgami tādi ir.

Vils Fārnebijs atkal pievērsās albumam.

—   Vai jums ir šī apburošā senča attēls?

—   Mums bija ar eļļas krāsām gleznots portrets, — atbildēja Roberts Makfeils. — Taču audekls nepanesa mitrumu, turklāt tajā iemetās kukaiņi. Viņš bija lielisks eksemplārs. īsts Jeremija vēlās renesanses laika gleznās. Varbūt esat redzējuši — majestātisks, ar kvēlošām acīm un pravieša bārdu, kas nosedz tik daudzus sejā ierakstītos grēkus. Vienīgā piemiņa, kas palikusi no šī vīra, ir viņa mājas zīmējums.

Sirmgalvis pāršķīra vēl vienu lappusi, un tur jau tā bija.

—   No tīra granīta, — viņš turpinaja, — ar aizrestotiem logiem. Toties kas par nepārtrauktu necilvēcību šīs mazās, mājīgās ģimenes bastīlijas iekšienē! Nepārtraukta necilvēcība Kristus un tikumības vārdā. Endrjū Makfeils rakstīja dienasgrāmatu, tikai nepabeidza to. Tā ka mēs par šo māju zinām visu.

—   Vai tad māte neaizstāvēja bērnus?

Ārsts Roberts papurināja galvu.

—   Dženeta Makfeila, dzimusi Kamerona, bija tikpat dedzīga kalviniste kā pats Džeimss. Varbūt pat lielāka, labāka kalviniste nekā viņš. Kā sievietei viņai vajadzēja iet vēl tālāk, vajadzēja pārvarēt vēl vairāk iedzimtas godprātības nekā vīram. Un viņa to pārvarēja — varonīgi. Tā vietā, lai apvaldītu vīru, Viņa to mudināja uz vēl enerģiskāku rīcību. Sprediķi bija pirms brokastīm un pusdienām, katķisms pa svētdienām un svēto rakstu mācīšanās no galvas; katru vakaru, kad bija pabeigti un novērtēti

' dienas laikā pastrādātie noziegumi, metodiska visu sešu bērnu, kā meiteņu, tā zēnu, pēršana vecuma kārtībā pa plikajiem dibeniem ar pātagu, kas gatavota no vaļa ūsas.

—   To dzirdot, man vienmēr apšķebinās dūša, — teica Susila. — Tīrais sadisms.

—   Nē, nevis tīrais, — nepiekrita sirmgalvis. — Lietišķais sadisms. Sadisms ar augstāku mērķi, sadisms ideāla kalpībā kā reliģiskas pārliecības izpausme. To vajadzētu papētīt kādam vēsturniekam, — viņš piebilda, vērsdamies pie Vila, — saikni starp reliģiju un miesassodiem bērnībā. Man ir teorija, ka visur, kur zēnus un meitenes per sistemātiski, šie upuri pieaugot domā par Dievu kā «pilnīgi citādo» — vai tad tas jūsu pasaules daļā nav moderns žargonvārds? Tur, kur bērnus, gluži pretēji, audzina bez fiziskas nežēlības, Dievs ir visuresošs. Tautas reliģija atspoguļojas uz bērnu dibengaliem. Paskatieties uz ebrejiem — aizrautīgi bērnu pērēji! Tādi paši bija visi Ticības laikmeta īstie kristieši. Tāpēc arī Jehova, tāpēc arī iedzimtais grēks un bezgala sadusmotais katoļu un protestantu ortodoksijas tēvs. Turpretī budistu un hinduistu audzināšan'a vienmēr ir notikusi bez nežēlības. Nav mazo sēžamvietu mocīšanas — tāpēc ir tat tvam asi, tu esi tas, prāts no Prāta nav šķirts. Vēl var minēt kvēkerus*. Viņi izrādījās pietiekami ķecerīgi, lai ticētu iekšējai gaismai, un kas notika? Viņi pārtrauca pērt savus bērnus un kļuva, par pirmo kristiešu sektu, kas protestēja pret verdzības iekārtu.

— Bērnu pēršana mūsdienās ir gandrīz izgājusi no modes, — iebilda Vils. — Tomēr tieši šajā laikā modē ir nākusi spriedelēšana par «pilnīgi citādo».

Roberts Makfeils nepiekrita šim iebildumam. — Tā vienkārši ir pretdarbība, kas seko darbībai. Deviņpadsmitā gadsimta otrajā pusē brīvdomātāju humānisms bija kļuvis tik stiprs, ka ietekmēja pat dedzīgākos kristiešus — un viņi izbeidza bērnus pērt. Bērnu labklājība vairs nebija atkarīga no viņu sēžamvietām, tāpēc viņi vairs nedomāja par Dievu kā «pilnīgi citādo» un sāka izgudrot jauno domāšanu, vienotību, kristīgo zinātni — visas tās pusaustrumnieciskās ķecerības, kurās Dievs ir «pilnīgi vienādais». Viljama Džeimsa laikā šī kustība pieņēmās spēkā un dara to līdz pat mūsdienām. Taču tēze vienmēr rada a.ntitēzi — un laika gaitā ķecerības rada neoortodoksiju. Nost ar «pilnīgi vienādo» un atpakaļ pie «pilnīgi citādā»! Atpakaļ pie Augustīna, atpakaļ pie Mārtiņa Lutera — vārdu sakot, atpakaļ pie visā kristietības vēsturē visnegantāk sistajām sēžamvietām. Lasiet «Grēksūdzes»; lasiet «Sarunas pie galda». Skolotājs Augustīnu pēra, un, kad viņš sūdzējās, paša vecāki viņu apsmēja. Luteru sistemātiski šaustīja ne tikai viņa skolotājs un tēvs, bet pat mīlošā māte. Pasaule līdz pat šim laikam maksā par rētām uz viņa sēžamvietas. Prūsiānisms* un Trešais Reihs — šie divi briesmoņi nekad nebūtu radušies bez Lutera un viņa pēršanas teoloģijas. Vai arī ņemsim Augustīna pēršanas teoloģiju, ko līdz loģiskai pilnībai noveda Kalvins un kam akli sekoja vesels pūlis ticīgu ļautiņu, tādu kā Džeimss Makfeils un Dženeta Kamerona. Galvenais priekšnoteikums: Dievs ir «pilnīgi citādais». Papildnoteikums: cilvēks ir neglābjami samaitāts. Secinājums: dariet ar savu bērnu dibeniem to, ko darīja ar jūsējiem, ko jūsu Dievs dara ar cilvēces kopīgo dibenu kopš grēkā krišanas — periet, periet, periet!

Iestājās klusums. Vils Fārnebijs vēlreiz palūkojās uz granīta mājas zīmējumu un iedomājās visus tos kroplīgos un pretīgos iztēles augļus, ko iecēla pārdabisku notikumu kārtā, visu to neķītro cietsirdību, ko radīja šie augļi, visas sāpes un pārciesto postu, ko tie nesuši. Pat ja tas nebija Augustīns ar savu «laipno stingrību», tas bija Robespjērs, tas bija Staļins; kad nebija Lutera, kurš aicinātu augstmaņus izrēķināties ar zemniekiem, tad bija ģeniālais Mao, kas noveda viņus līdz verdzībai.

—   Vai jūs nekad nekrītat izmisumā? — Vils jautāja.

Roberts Makfeils pašūpoja galvu. — Mēs nekrītam izmisumā, jo zinām, ka dzīvei nav obligāti jābūt tik sliktai, kāda tā patiesībā vienmēr ir bijusi.

—   Mēs zinām, ka tā var būt daudz labāka, — Susila piebilda. — Zinām to tāpēc, ka tā šeit jau ir daudz labāka, te un tagad, uz šīs aplamās salas.

—   Taču vai mēs spēsim pārliecināt jūs sekot mūsu piemēram, vai pat spēsim saglabāt savu niecīgo cilvēcības oāzīti jūsu vispasaules pērtiķu biezoknī — tas diemžēl ir cits jautājums, — nopūtās vecais vīrs. — Pašreizējā situācija nedod nekādas cerības uz to. Tomēr krist izmisumā, galīgā izmisumā — nē, tam es neredzu nekādu attaisnojumu.

—   Pat ne tad, kad lasāt vēsturi?

—   Pat ne tad, kad lasu vēsturi.

—   Es jūs apskaužu. Kā jums tas izdodas?.

—   Es atceros, kas ir vēsture — protokols par to, ko cilvēki bijuši spiesti darīt savas nezināšanas un nenormālās augstprātības dēļ, kura likusi viņiem kanonizēt savu nezināšanu par politisku vai reliģisku dogmu. — Viņš atkal pievērsās albumam. — Atgriezīsimies pie mājas Rojalboro, pie Džeimsa, Dženetas un sešiem bērniem, kurus Kalvina Dievs savā neizdibināmajā ļaunprātībā bija nodevis viņu maigajai žēlsirdībai. «Nūja un rājiens dod prātu, bet savvaļā atstāts bērns sagādā mātei tik kaunu.» Nekritiskā sekošana kādai dogmai, pastiprināta ar psiholoģisku stresu un fiziskām ciešanām, — tā taču ir tīrā Pavlova metode. Tomēr, organizētajai reliģijai un politiskajai diktatūrai par nelaimi, cilvēciskas būtnes nav tik noderīgi izmēģinājumu objekti kā suņi. Uz Tomu, Mēriju un Džīnu šie apstākļi iedarbojās tā, kā bija iecerēts. Toms kļuva par mācītāju, Mērija apprecējās ar mācītāju un noteiktajā laikā dzemdībās mira. Džīna palika mājās, kopa vēža mocīto māti, bet nākamajos divdesmit gados tika lēnām ziedota novecojošam un beigās no vārguma trīcošam, siekalām notecējušam patriarham. Tik tālu viss būtu labi. Toties ar ceturto bērnu, Eniju, šis paraugs mainījās.

Enija bija skaista. Astoņpadsmit gadu vecumā viņu bildināja dragūnu kapteinis. Izrādījās, ka šis kapteinis ir anglikānis un viņa uzskati par pilnīgo pagrimumu un Dieva labo laika kavēkli — noziedzīgi nepareizi. Laulības, tika aizliegtas. Šķita, ka Enijai lemts tas pats liktenis, kas Džīnai. Viņa pacieta to desmit gadus, tad divdesmit astoņu gadu vecumā jāva sevi pavest kādam Austrumindijas preču kuģa kapteiņa palīgam. Sekoja septiņas nedēļas gandrīz neprātīgas laimes — pirmās, ko šī sievietejebkad bija jutusi. Pārdabisks skaistums izmainīja viņasseju, ķermenis dzīvespriekā kvēloja. Tad kuģis devās divus gadus ilgā braucienā uz Madrasu un Makao. Pēc četriem mēnešiem, būdama stāvoklī, draugu pamesta un izmisuma dzīta, Enija noslīcinājās. Pa to laiku Aleksandrs,, nākamais pēc vecuma, aizbēga no skolas un pievienojās, kādai aktieru trupai. Mājā pie virvju fabrikas no šī brīža tika aizliegts pieminēt viņa vārdu. Un beidzot tur bija. palicis Endrjū, visjaunākais, — Benjāmiņš. īsts paraugbērns! Viņš bija paklausīgs, mīlēja mācības, iekala nogalvas svēto vēstules daudz ātrāk un precīzāk par pārējiem bērniem. Tad, tieši īstajā laikā, lai atjaunotu savu ticību cilvēka samaitātajai dabai, māte pieķēra zēnu spēlējamies ar dzimumorgāniem. Viņu pēra līdz asinīm; pēc pāris nedēļām pieķēra vēlreiz un atkal pēra, ieslodzīja istabā pie maizes un ūdens, pateica, ka viņš noteikti ir nogrēkojies pret Svēto Garu un, bez šaubām, tieši šī grēka dēļ mātei uzsūtīts vēzis. Visu pārējo bērnības daļu Endrjū naktīs mocīja murgaini sapņi par elli. Atkārtoti mocīja arī kārdinājums un, kad viņš tam padevās — to viņš, protams, darīja, bet tikai vienatnē atejā dārza galā —, vēl šausminošākas vīzijas par gaidāmo sodu.

—   Iedomājieties tikai, — Vils Fārnebijs piezīmēja,.

—  iedomājieties tikai, cilvēki sūdzas par to, ka dzīvei mūsdienās neesot jēgas! Paskatieties, kāda bija šī dzīve, kad tai bija jēga. Blēņas, ko stāsta idiots, vai blēņas, ko stāsta kalvinists? Es izvēlos idiotu.

—   Piekrītu, — sacīja ārsts. — Taču vai nevarētu pastāvēt trešā iespēja? Vai nevarētu būt blēņas, ko stāsta kāds, kas nav ne plānprātiņš, ne paranoiķis?

—   Kāds, kas — pārmaiņas pēc — būtu pie pilna prāta, — piebilda Susila.

—   Jā, pārmaiņas pēc, — Roberts Makfeils atkārtoja.

—   Svētlaimīgas pārmaiņas pēc. Par laimi, pat pie vecāskārtības vienmēr bija daudz cilvēku, kurus pat visnežēlīgākā audzināšana' nespēja sakropļot. Pēc visiem Freida un Pavlova spēļu likumiem manam vecvectēvam vajadzēja izaugt par garīgu kropli. īstenībā viņš izauga par gara milzi. Tas norāda uz to, — piebilda vecais vīrs, — cik bezcerīgi nepiemērotas patiesībā ir jūsu abas tik uzbāzīgi piedāvātās psiholoģijas sistēmas. Freidisms un biheviorisms — divi pretpoli, bet tik saskanīgi, ja runa ir par iedzimtām atšķirībām starp atsevišķiem cilvēkiem. Kā jūsu iemīļotie psihologi tiek ar tām galā? Ļoti vienkārši. Viņi tās ignorē. Mierīgi izliekas, ka to vispār nav. No šejienes .rodas viņu pilnīgā nespēja tikt galā ar cilvēcisko situāciju, kāda tā ir patiesībā, vai vismaz izskaidrot to teorētiski. Paskatieties, kas notika, piemēram, šajā konkrētajā .gadījumā. Endrjū brāļus un māsas apkārtējā vide vai nu pieradināja, vai arī iznīcināja. Ar Endrjū nenotika ne viens, ne otrs. Kāpēc? Tāpēc, ka iedzimtības ruletes rats bija apstājies pie laimīga numura. Viņam piemita daudz elastīgāks raksturs, citāda ķermeņa anatomiskā un bioķīmiskā uzbūve un citāds temperaments nekā pārējiem. Vecāki par visām varēm centās viņu salauzt, tāpat kā to bija izdarījuši ar citiem saviem nelaimīgajiem pēcnācējiem. Endrjū tam izgāja cauri ar paceltu karogu un gandrīz bez nevienas skrambas.

—   Par spīti grēkam pret Svēto Garu?

—   No tā viņš, par laimi, tika vaļā savā pirmajā studiju gadā Edinburgas universitātes Medicīnas fakultātē. Viņš bija gluži vēl zēns — drusciņ pāri septiņpadsmit gadiem. (Tajā laikā studēt sāka agri.) Sekciju zālē viņam nācās klausīties visās tajās pārspīlētajās neķītrībās un zaimos, ar kuriem viņa biedri uzturēja sev garastāvokli starp lēnām trūdošajiem līķiem. Viņš klausījās vispirms ar šausmām, ar šķebinošām bailēm par to, ka Dievs noteikti atriebsies. Tomēr nekas nenotika. Zaimotāji dzīvoja, cepuri kuldami, mutīgie netikļi tika cauri — ļaunākajā gadījumā — ar nelielu tripera devu. Prātu stindzinošās bailes nomainīja brīnišķīga'atvieglojuma, pēc tam brīvības sajūta. Ļoti riskēdams, viņš uzdrīkstējās pats izteikt pāris piedauzīgu jociņu. Pirmais lamuvārds pār viņa lūpām — kāda atbrīvošanās, kāds patiesi reliģisks pārdzīvojums! Brīvajā laikā viņš lasīja «Tomu Džonsu»*, lasīja Hjūma* «Eseju par brīnumiem», lasīja neticīgo Gibonu*. Ar labām sekmēm likdams lietā savas skolā apgūtās franču valodas zināšanas, viņš lasīja Lametrī* un doktoru Kabanisu*. Cilvēks ir mašīna, smadzenes izdala domas, tāpat kā aknas izdala žulti. Cik viss tas bija vienkārši, cik acīm redzami skaidri! Ar visu jaunatgriezta piekritēja kvēli viņš. izlēma par labu ateismam. Sājos apstākļos vienīgi to arī varēja gaidīt. Jūs vairs nevarat paciest svēto Augustīnu,, jūs vairs nevarat atkārtot Atanasija* savārstījumus. Tāpēc jūs izraujat aizbāzni un aizskalojat tos kanalizācijā.. Kāda svētlaime! Tomēr ne uz ilgu laiku. Jūs atklājat, ka, kaut kā trūkst. Kopā ar teoloģiskajiem netīrumiem un. ziepju putām ir aizskalots arī eksperimentālais bērns. Bet daba necieš tukšumu. Svētlaimi nomaina hroniska neērtības sajūta, un paaudzi pēc paaudzes jūs nomoka virkne Vezliju*, Pjūziju*, Mūdiju* un Billiju Sandiju*, un Greiemu* — visi viņi raujas vaiga sviedros, lai izvilktu teoloģiju no atkritumu bedres. Viņi, protams, cer bērnu atdzīvināt. Taču nekas neiznāk. Vienīgais, ko spēj veikt šāds reanimators, ir — izsūkt mazliet netīrā ūdens. Ko< pēc kāda laika atkal nākas izliet laukā. Un tā līdz bezgalībai. Tas viss ir pārāk garlaicīgi un, kā Endrjū Makfeils beidzot noprata, pilnīgi lieki. Tai laikā viņš baudīja savas jaunatklātās brīvības ziedoni. Uzbudināts un gavilēdams — bet paklusām uzbudināts, gavilēdams aiz 'tās nopietnās un pieklājīgās savrupības maskas, ko viņš paraduma pēc rādīja pasaulei.

—   Kādas veidojās attiecības ar tēvu? — Vils jautāja. — Vai starp viņiem neradās konflikts?

—   Nekāda konflikta. Endrjū nekad nestrīdējās. Viņšbija cilvēks, kurš vienmēr iet savu ceļu, bet nelielās ar to un nestrīdas ar citādi domājošiem. Vecajam vīram nekad neradās iespēja liekulīgi žēloties par dēlu. Endrjū ne vārda neteica par Hjūmu un Lametrī un turpināja tēlot savu agrāko dabu. Toties, kad studijas bija beigušās, viņš vienkārši neatgriezās mājās. Viņš devās uz Londonu, kur pieteicās par kuģa ārstu un dabaszinātnieku uz Viņas Majestātes kuģa Melampus, kas gatavojās doties uz*dienvidu jūrām, lai sastādītu un pārmērītu kartes, vāktu dažādus paraugus un aizsargātu protestantu misionāru un Britu impērijas intereses. Ceļojums ar Melampus ilga trīs gadus. Viņi piestāja Tahiti, pavadīja divus mēnešus Samoa salās un mēnesi Marķīza salās. Pēc Pērtas šīs salas šķita īsta paradīze zemes virsū — taču paradīze, kas, par nelaimi, atradās pilnīgā neziņā ne tikai par kalvinismu, kapitālismu un nabadzīgo kvartāliem, bet arī par Šekspīru un Mocartu, par zinātni un loģisko domāšanu. Tā bija paradīze, taču ar to vien nepietika, ar to vien nepietika.

Viņi aizkuģoja. Kuģis iegriezās Fidži, Karolīnu un Zālamana salās. Viņi sastādīja kartes Jaungvinejas ziemeļu krastam. Kuģa apkalpe izcēlās krastā Borneo, noķēra grūsnu orangutanu mātīti un uzkāpa Kinabālu virsotnē. Tam sekoja nedēļa Panojā un divas nedēļas Mjejas arhipelāgā. Pēc tam viņi devās uz rietumiem — uz Andamanu salām un tālāk uz Indiju. Uzturēdamies krastā, mans vecvectēvs krita no zirga un. salauza labo kāju. Melampus kapteinis sameklēja sev citu ārstu un aizkuģoja mājup. Pēc diviem mēnešiem Endrjū jau pilnīgi vesels strādāja par ārstu Madrasā. Ārstu tai laikā bija ļoti maz, bet slimību šausmīgi daudz. Jaunajam cilvēkam veicās. Tomēr dzīve tirgoņu un valdības ierēdņu vidū likās nomācoši garlaicīga. Tā bija trimda, bet trimda bez jebkādiem atlīdzinājumiem, ar ko tā parasti saistīta, trimda bez pārdzīvojumiem vai dīvainībām, vienkārši izraidīšana uz provinci, uz Svonsijas vai Hadersfīldas* tropisko aizstājēju. Tomēr viņš pārvarēja kārdinājumu uzkāpt uz pirmā mājupejošā kuģa. Ja izturētu vēl piecus gadus, varētu sakrāt pietiekami naudas, lai nopirktu labu praksi Edinburgā — nē, Londonā, Vestendā! Nākotne vilināja rožainā un zeltītā gaismā. Viņam būs sieva, ieteicams, vidēji turīga, ar kastaņbrūniem matiem. Būs četri vai pieci bērni — laimīgi, nepērti un bezdievji. Viņa prakse pieaugs; par pacientiem kļūs ļaudis no arvien augstākām aprindām. Bagātība, reputācija, gods, pat tituls! Sers Endrjū Makfeils izkāpj no savas karietes Belgreivas laukumā*. Dižais Sers Endrjū, karalienes personiskais ārsts. Izsaukts uz Sanktpēterburgu, lai operētu lielhercogu, uz Tilerī, uz Vatikānu,, pie Osmana*. Burvīgi sapņi! Taču īstenība, kā izrādījās, bija daudz interesantāka. Kādā jaukā rītā ķirurga pieņemamajā istabā ienāca brūnādains svešinieks. Lauzītā angļu valodā viņš pastāstīja par sevi. Viņš esot no Paļas un ticis sūtīts viņa augstības rādžas uzdevumā sameklēt un atvest sev līdzi. prasmīgu rietumu ķirurgu. Atlīdzība būtu karaliska. Karaliska, viņš uzsvēra. Endrjū Makfeils tūdaļ pieņēma šo ielūgumu. Daļēji, protams, naudas dēļ, bet galvenokārt garlaicības dzīts, jo viņš vēlējās pārmaiņas, vēlējās piedzīvojumus. Ceļojums uz aizliegto salu bija pārāk liels kārdinājums.

—  Atcerieties, — piezīmēja Susila, — Pala tais laikos bija daudz aizliegtāka nekā tagad.

—  Tātad jūs varat iedomāties, ar kādu sajūsmu jaunais ārsts tvēra šo izdevību, ko piedāvāja rādžas sūtnis. Pēc desmit dienām viņu kuģis izmeta enkuru aizliegtās salas ziemeļu krastā. Pāri mežonīgajām bangām viņš kopā ar aptieciņu, instrumentu somu, čemodānu ar drēbēm un dažām nepieciešamākajām grāmatām tika nogādāts krastā, iad palankinā nests pa Šivapuramas ielām un nogādāts karaļa pils iekšējā pagalmā. Augstdzimušais pacients ar nepacietību gaidīja viņu. Nedodot laiku, lai nodzītu bārdu un pārģērbtos, Endrjū -Makfeilu ieveda pie slimnieka — nožēlojama izskata maza auguma brūnādaina vīra vecumā pāri par trīsdesmit gadiem. Zem greznā brokāta tērpa rādža izskatījās drausmīgi novājējis, viņa seja bija tā piepampusi un izkropļota, ka nešķita vairs cilvēciska, un pār lūpām nāca tikai aizsmakuši čuksti. Ārsts izmeklēja karalisko pacientu. Augšžokļu dobumā bija iemeties audzējs un izpleties uz visām pusēm. Izrādījās, ka tas ir piepildījis degunu, iespiedies labās acs dobumā un pa pusei aizsprostojis rīkli. Elpošana bija apgrūtināta, barības rīšana sagādāja asas sāpes, bet gulēt pacientam nebija iespējams, jo, tikko aizsnaudies, viņš ik reizi sāka slāpt un, izmisīgi kampdams gaisu, pamodās. Bija acīm redzams, ka bez steidzamas ķirurģiskas iejaukšanās rādža mirs pēc pāris mēnešiem. Ar ķirurģisku iejaukšanos — daudz ātrāk. Tie bija vecie labie laiki, atcerieties — vecie labie laiki ar septiskajām operācijām bez hloroforma narkozes. Pat vislabvēlīgākajos apstākļos operācija izrādījās nāvējoša vienam pacientam no četriem. Nelabvēlīgākos apstākļos šī attiecība mainījās uz slikto pusi — piecdesmit pret piecdesmit, trīsdesmit pret septiņdesmit, nulle pret simtu. Šajā gadījumā prognoze diezin vai varēja būt vēl ļaunāka. Pacients bija jau novājējis, bet operācija būtu ilga, smaga un ļoti sāpīga. Pastāvēja reāla iespēja, ka pacients nomirs uz operācijas galda, bet, ja viņš pārciestu operāciju, tad likai tāpēc, lai pēc pāris dienām nomirtu no asins saindēšanās. Un, ja viņš nomirs, Endrjū Makfeils domāja/kāds g^n būs tā ārzemju ķirurga liktenis, kurš nogalinājis karali? Un operācijas laikā — kurš saturēs augstdzimušo pacientu, kamēr tas locīsies sāpēs zem naža? Kuram no viņa kalpiem vai galminiekiem pietiks drosmes nepaklausīt brīdī, kad kungs kliegs mežonīgās mokās vai kategoriski pavēlēs laist viņu vaļā?

Likās, ka varbūt prātīgāk ir tūlīt pateikt, ka šis gadījums ir bezcerīgs, ka viņš neko nespēj līdzēt, un lūgt tūlīt pat sūtīt viņu atpakaļ uz Madrasu. Tad jaunais ārsts vēlreiz palūkojās uz slimnieku. Caur izķēmotās sejas kroplīgo masku rādža pētoši lūkojās uz viņu — lūkojās ar nāvei nolemta, tomēr žēlastību lūdzošā noziedznieka acīm. ŠI lūguma aizkustināts, Endrjū Makfeils uzmundrinoši pasmaidīja, un tai mirklī, ,kad viņš papliķēja pa slimnieka kaulaino roku, galvā dzima ideja. Tā bija bezjēdzīga, nenormāla, pilnīgi neiespējama, un tomēr, tomēr…

Pirms pieciem gadiem, vēl studiju laikā — viņš pēkšņi atcerējās — avīzē Lancet* bija parādījies raksts, kura autors uzbruka bēdīgi slavenajam profesoram Eljotsonam par dzīvnieciskā magnētisma aizstāvēšanu. Profesors bija atļāvies pārdroši runāt par bezsāpju operācijām, kas veiktas, pacientam atrodoties mesmeriskā transā.

«Tas cilvēks ir vai nu lētticīgs muļķis, vai arī nekaunīgs blēdis. Skaidrs, ka šo muļķību tā saucamie pierādījumi nekur neder. Tā ir tīrā krāpšana, pūšļošana, nepārprotamas blēņas,» — un tā joprojām veselas sešas slejas,, pilnas patiesa sašutuma. Jaunais ārsts, vēl joprojām atrazdamies Lametrī, Jūma un Kabanisa iespaidā, izlasīja, šo rakstu ar kvēlu sajūsmu, bet pēc kāda laika vispār aizmirsa par tāda. dzīvnieciskā magnētisma pastāvēšanu. Tagad pie rādžas gultas tas viss nāca atmiņā — trakais profesors, magnētiskās roku kustības, bezsāpju amputācijas,. zemais mirstības līmenis un ātrā atveseļošanās. Galu galā tur varēja būt kāds taisnības grauds. Viņš arvien vēl nespēja izšķirties, un tad, pārtraukdams ieilgušo klusumu, slimnieks ierunājās. No jauna jūrnieka, kurš pametis kuģi Rendanglobo un kaut kā pārkļuvis pāri jūras šaurumam, rādža bija iemācījies tekoši runāt angliski, taču reizē arī, uzticīgi atdarinādams savu skolotāju, aizguvis stipru kokneju dialekta akcentu. — Tas kokneju akcents! — iesmējies atkārtoja doktors Roberts, — Tas vēl un vēl parādās mana vecvectēva atmiņās. Viņam šķita gaužām nepiedienīgi, ka karalis runā kā Sems Vellers*. Šajā gadījumā nepiedienīgi tasšķita ne tikai rādžas sabiedriskā stāvokļa dēļ. Rādža bija arī izglītots un ļoti izsmalcināts cilvēks, cilvēks, kas .'apveltīts ne tikai ar dziļu reliģisko' pārliecību (jebkuram cietsirdīgam lempim var būt šāda pārliecība), bet arī ar pamatīgu reliģisko pieredzi un garīgo izpratni. Un apziņa, ka šādam cilvēkam jārunā koknejā, bija kaut kas tāds, kam agrā viktoriānisma skots, kurš ir lasījis «Pikvika kluba piezīmes», nekādi nespēja tikt pāri. Arī rādža, par spīti mana vecvectēva taktiskajiem aizrādījumiem, tā arī nespēja atbrīvoties no šausmīgās izrunas. Taču tas viss vēl bija nākotnē. Viņu pirmajā, traģiskajā tikšanās reizē šī šokējošā zemāko slāņu izruna šķita dīvaini aizkustinoša. Pazemīgā lūgumā salicis plaukstas, slimnieks nočukstēja: «Palīdz man, dakter Makfeil, palīdz man!»

Sis lūgums izšķīra visu. Vairs nešaubīdamies, ārsts satvēra rādžas vājās rokas un vispārliecinošākajā tonī sāka stāstīt par brīnumainu ārstēšanas metodi, kas nesen atklāta Eiropā un ko pielieto tikai saujiņa visizcilāko ķirurgu. Tad, vērsdamies pie pavadoņiem, kas visu laiku grozījās tuvumā, pavēlēja tiem atstāt telpu. Tie nesaprata viņa vārdus, taču tonis un žesti izrādījās nepārprotami. Pavadoņi paklanījās un izgāja. Endrjū Makfeils novilka mēteli, uzrotīja piedurknes un sāka izpildīt tās slavenās magnētiskās kustības, par kurām ar tādu skeptisku uzjautrinājumu tika lasījis avīzē Lancet. No galvas virsas pāri sejai, pāri ķermenim līdz pakrūtei vēl un vēl, līdz pacients iegrimst transā vai arī — viņš atcerējās raksta anonīmā autora ironiskos komentārus — «līdz šarlatānam labpatiksies paziņot, ka viņa piemuļķotais cilvēks ir nonācis magnētisma varā». Krāpšana, pūšļošana, blēņas! Un tomēr, tomēr… Klusēdams viņš turpināja strādāt. Divdesmit roku kustības, piecdesmit. Slimnieks nopūtās un aizvēra acis. Sešdesmit, astoņdesmit, simt, simt divdesmit. Telpā valdīja nepanesams karstums. Ārsta krekls piesūcās ar sviedriem, rokas sāpēja. Nelokāmi viņš atkārtoja vienu un to pašu bezjēdzīgo kustību. Simt piecdesmit, simt septiņdesmit pieci, divi simti. Tas viss bija blēņas un krāpšana, tomēr viņš bija nolēmis iemidzināt šo nabadziņu, pat ja tas prasītu veselu dienu. «Jums nāk miegs,» viņš teica, izpildīdams divsimt vienpadsmito kustību. «Jums nāk miegs.» Šķita, ka slimnieks vēl dziļāk ieslīgst spilvenos, un negaidot ārsts izdzirda gārdzošus krācienus. «Šoreiz jūs nejūtat aizdusu,» viņš ātri turpināja. «Jūsu rīkle ir pietiekami plaša, lai gaiss varēt'u plūst brīvi, un jūs nejūtat aizdusu.» Rādžas elpa kļuva vienmērīga. Endrjū Makfeils izdarīja vēl dažas kustības un nolēma, ka droši var atpūsties. Viņš norausa no sejas sviedrus, tad izstiepa rokas un pāris reižu tās izapļoja uz priekšu un atpakaļ. Atkal apsēdies pie gultas, viņš satvēra rādžas izģindušo apakšdelmu un sataustīja pulsu. Pirms stundas tas tuvojās simtam, tagad sitienu skaits bija sarucis līdz septiņdesmit. Viņš pacēla slimnieka roku — plauksta karājās ļengani kā mironim. Kad roku palaida, tā brīvi nokrita uz segas un palika tur nekustīgi guļam.

«Jūsu augstība!» viņš teica, tad vēlreiz, skaļāk: «Jūsu augstība!» Nekādas reakcijas. Tas viss bija krāpšana, pūšļošana un blēņas, tomēr tas iedarbojās, acīm redzami iedarbojās.

Liels, spīdīgs dievlūdzējs nolaidās uz gultas gala, sakļāva savus košos, sārtbaltos spārnus, pacēla mazo, plakano galviņu un kā lūdzot izstiepa neticami muskuļotās priekškājas. Sirmgalvis izvilka palielināmo stiklu un noliecās, lai kukaini aplūkotu.

—   Gongijlus gongijloides, — viņš noteica. — Tas uzpošas, lai atgādinātu ziedu. Kad atlido neuzmanīga muša vai naktstauriņš, lai sūktu nektāru, šis kukainis pats tos izsūc. Bet, ja tā ir mātīte, tā apēd savus tēviņus. — Vecais vīrs nolika palielināmo stiklu un atlaidās krēslā. — Kas pasaulē šķiet vislabākais, — viņš vērsās pie Vila, — tā ir tās mežonīgā neiespējamība. Gongylus gongyloides, Homo sapieris, mana vecvectēva iepazīšanās ar Palu un hipnoze — kas gan var būt vēl fantastiskāks?

—   Nekas, — piekrita Vils. — Varbūt vienīgi mana iepazīšanās ar Palu — vispirms avarējot, pēc tam rāpjoties klintī — un hipnoze caur monologu par kādu Anglijas katedrāli.

Susila iesmējās. — Par laimi, man nevajadzēja izdarīt visas tās kustības. Tādā karstumā! Es tiešām apbrīnoju jūsu vecvectēvu. Dažkārt, lai ar šādām kustībām noņemtu sāpju izjūtu, ir nepieciešamas trīs stundas.

—   Tātad viņam paveicās?

—   Vienreizēji.

—   Un viņš patiešām veica šo operāciju?

—   Jā, viņš patiešām veica šo operāciju, — atkārtoja doktors Roberts. — Tomēr ne uzreiz. Tai vajadzēja ilgi gatavoties. Sākumā jaunais ārsts iestāstīja pacientam, ka viņš varēs norīt ēdienu bez sāpēm. Tad nākamo trīs nedēļu laikā rādžu uzbaroja. Un starp ēdienreizēm aizmidzināja slimnieku līdz nākamai maltītei. Ķermenis spēj paveikt brīnumus, ja tam dod iespēju. Rādža pieņēmās svarā par divpadsmit mārciņām un jutās kā cits cilvēks. Cits cilvēks — pilns cerību un uzticības. Viņš zināja, ka tiks pakļauts smagam pārbaudījumam. To, starp citu, zināja arī Endrjū Makfeils. Stiprinādams rādžas ticību, viņš stiprināja pats savējo. Tā nebija akla ticība. Operācija — viņš jutās gluži pārliecināts — būs sekmīga. Tomēr šī nesatricināmā pārliecība nekavēja viņam darīt visu iespējamo, kas varētu sekmēt laimīgu galaiznākumu. Jau gandrīz no

paša sākuma viņš rūpējās par pacienta miegu. Miegs, viņš iegalvoja pacientam, kjūs jo dienas jo dziļāks, un operācijas dienā tas būs tik dziļš kā nekad. Tas būs ari ilgāks.. «Jūs gulēsiet,» viņš iedvesa rādžam, «vēl četras stundas pēc operācijas beigām un, kad pamodīsieties, nejutīsiet nemazākās sāpes.» Ārsts izteica šos apgalvojumus, vienlaikus jūtot gan pilnīgu neticību, gan pilnīgu pārliecību. Prāts un pagātnes pieredze liecināja, ka tas nav iespējams. Taču pašreizējos apstākļos pagātnes pieredze izrādījās nederīga. Neiespējamais jau bija noticis, turklāt vairākas reizes. Nebija iemesla, kāpēc tas nevarētu notikt vēlreiz. Svarīgi bija pateikt, ka tas notiks, — tāpēc viņš to sacīja vēl un vēl. Tas viss bija labi, bet vēl labāks izrādījās mana vecvectēva izgudrotais mēģinājums.

—   Kas tas par mēģinājumu?

—   Operācijas mēģinājums. Viņš izmēģināja šo procedūru sešas reizes. Pēdējais mēģinājums notika operācijas dienas rītā. Pulksten sešos Endrjū ieradās pie rādžas un pēc īsas, jautras sarunas sāka izpildīt kustības. Pēc dažām minūtēm slimnieks jau gulēja dziļā miegā. Soli pa solim ārsts aprakstīja, ko viņš darīs. Pieskardamies vaigukaulam pie rādžas laļ)ās acs, viņš sacīja: «Sākumā es nostiepju ādu. Tagad ar šo skalpeli…» (un viņš pārvilka ar zīmuļa galu pār vaigu) «es izdaru griezienu. Jūs nejūtat sāpes — pat ne vismazāko traucēkli. Tagad tiek pārgriezti zemādas audi, bet jūs neko nejūtat. Jūs tikai guļat patīkamā miegā, kamēr es pārgriežu vaigu līdz pat degunam. Sad un tad es apstājos, lai aizspiestu asinsvadu, tad turpinu griezt. Kad tas ir pabeigts, es ķēros pie audzēja. Tas sakņojas augšžokļa dobumā un ir izpleties augšup zem vaigukaula, iespiedies acs dobumā un uz leju — barības vadā. Kad es to izgriežu, jūs guļat tāpat kā iepriekš, neko nejūtot, patīkamā miegā, pilnīgi atbrīvojies. Tagad es paceļu jūsu galvu.» Saskaņodams darbību 2ļī vārdiem, viņš pacēla rādžas galvu un palieca to uz priekšu. «Es to paceļu un pieliecu tā, lai jūs varētu atbrīvoties no asinīm, kas satecējušas jums muitē un rīklē. Nedaudz ir iekļuvis arī balsenē, un, lai tiktu no tām vaļā,, jūs drusciņ ieklepojaties, bet nepamostaties.» Rādža vienreiz vai divreiz ieklepojās; kad ārsts nolaida viņa galvu atpakaļ, slimnieks atslīga spilvenā un turpināja gulēt tikpat dziļā miegā. «Jūs .neklepojat pat tad, kad es ķēros pie audzēja apakšējās daļas barības vadā.» Viņš atvēra slimnieka muti un iebāza rīklē divus pirkstus. «Tikai tāpēc,.

lai to izgrieztu, — tas ari viss. Nekas jums nerada aizdusu. Bet, ja ir jāatklepo asinis, jūs to varat izdarīt miegā. Jā, miegā, šajā dziļajā, dziļajā miegā.»

Tās bija mēģinājuma beigas. Pēc desmit minūtēm, izdarījis vēl dažas kustības un licis pacientam iegrimt vēl dziļākā miegā, Endrjū Makfeils sāka operāciju. Viņš nostiepa ādu, pāršķērda to un izgrieza audzēja saknes no augšžokļa dobuma. Rādža gulēja pilnīgi mierīgs, nejuzdarns vairāk sāpju kā mēģinājuma laikā; pulss spēcīgi un ritmiski sita septiņdesmit piecas reizes minūtē. Ārsts darbojās ap rīkli; pacients nejuta aizdusu. Balsenē ieplūda asinis; rādža ieklepojās, bet nepamodās. Četras stundas pēc operācijas viņš joprojām vēl gulēja, tad — precīzi paredzētajā laikā — atvēra acis, caur pārsējiem uzsmaidīja ārstam un savā monotoni dziedošajā koknejā pajautāja, kad sāksies operācija. Pēc pacienta barošanas un apmazgāšanas Endrjū Makfeils izdarīja vēl dažas kustības, likdams viņam vēl četras stundas gulēt un veseļoties. Tā tas turpinājās veselu nedēļu. Katru dienu sešpadsmit stundas dziļa hipnotiska miega un astoņas stundas nomoda. Rādža nejuta gandrīz nekādas sāpes, par spīti pilnīgi antisanitārajiem apstākļiem, kādos tika veikta šī operācija un mainīti pārsēji; rētas dzija bez strutošanas. Atcerēdamies šausmīgos skatus Edinburgas slimnīcā un vēl daudz šausmīgākos skatus Madrasas ķirurģiskajā nodaļā, jaunais cilvēks gandrīz neticēja savām acīm. Tad viņam tika dota vēl viena iespēja pārliecināties par dzīvnieciskā magnētisma iespējām. Rādžas vecākā meita bija savas pirmās grūtniecības devītajā mēnesī. Redzot ārsta panākumus, rāni sūtīja pēc viņa. Ārsts atrada valdnieci sēžam pie trauslas, nobijušās sešpadsmit gadus vecas meitenes, kuras kokneju dialekta zināšanu pietika, lai pateiktu, ka viņa miršot — viņa un viņas bērns. Par to liecinot trīs melni putni, kas trīs dienas pēc kārtas pārlaidušies pār viņas taku. Endrjū' .Makfeils pat nemēģināja strīdēties. Viņš tikai palūdza meiteni atgulties un sāka izdarīt kustības. Pēc divdesmit minūtēm princese jau gulēja dziļā miegā. Anglijā, ārsts apgalvoja, melnie putni nes laimi — tie ir dzimšanas un prieka vēsts. Viņa dzemdēs bērnu viegli un bez sāpēm. Jā, bez sāpēm, tāpat kā viņas tēvs bez sāpēm pārcieta operāciju. Pilnīgi bez sāpēm, viņš solīja, pilnīgi bez jebkādām sāpēm.

Pēc trim dienām un trim vai četrām spraigas iedvesmo.šanas stundām tas viss piepildījās. Kad rādža pamodās

vakara maltītei, viņš ieraudzīja pie gultas sēžam sievu. «Mums ir mazdēls,» viņa teica, «un mūsu meita jūtas labi. Ārsts sacīja, ka rīt tevi varēs aiznest uz meitas istabu, lai tu viņiem abiem dotu savu svētību.» Mēneša beigās "rādža atlaida Pavaldonības padomi un pārņēma varu savās rokās. Pārņēma to un pateicībā cilvēkam, kurš bija glābis viņa dzīvību un (rāni par to nešaubījās) arī viņa meitas dzīvību, iecēla Endrjū Makfeilu par savu galveno padomnieku.

—   Tātad Madrasā viņš neatgriezās?

—   Ne Madrasā, ne arī Londonā. Viņš palika šeit, Paļā.

—   Lai mēģinātu pārveidot rādžas akcentu?'

—   Mēģinādams — pat ar lielākiem panākumiem — pārveidot rādžas karalisti.

—   Par ko pārveidot?

—   Tas bija jautājums, uz kuru Endrjū Makfeils pats nevarēja atbildēt. Iesākumā viņam nebija nekāda plāna, tikai priekšstats par to, kas patīk un kas nepatīk. Daudz, kas Paļā viņam patika, bet daudz kas cits — nepavisam. Daudz kas Eiropā bija tāds, ko viņš necieta, un daudz kas tāds, ko viņš dedzīgi aizstāvēja. Daudz kas no ceļojuma laikā novērotā šķita derīgs, un daudz kas radīja riebumu. Cilvēki, kā viņš sāka saprast, vienlaikus ir gan savas kultūras baudītāji, gan tās upuri. Tā liek viņiem uzplaukt, taču tā var arī iznīcināt viņus vēl pašā iedīglī vai arī ieperināt zieda sirdī tārpu. Varbūt uz šīs aizliegtās salas būtu iespējams izvairīties no tārpiem, pēc iespējas samazināt iznīcināšanu un likt katram cilvēkam uzplaukt vēl krāšņākiem ziediem? Tas bija jautājums, uz kuru vispirms netieši, pēc tam arvien tiešāk, apzinādamies savu mērķi, ārsts un rādža centās rast atbildi.

—   Vai viņi atrada atbildi?

—   Palūkojoties atpakaļ, ir jābrīnās par to, ko paveica šie abi vīri, — sacīja doktors Roberts. — Skotu ārsts un Paļas valdnieks, kalvinistu izaudzināts ateists un dievbijīgs mahajanas budisma piekritējs, — cik dīvains pāris! Tomēr drīz tas kļuva par divu nešķiramu draugu pāri, pat vēl vairāk — par viens otru papildinošu raksturu un talantu, filozofiju un zināšanu krājumu pāri. Viens līdzsvaroja otra trūkumus, stimulēja un nostiprināja drauga dabas dotās spējas. Rādžam piemita ass un vērīgs prāts, bet viņš neko nezināja par pasauli ārpus savas salas robežām, neko par dabaszinātnēm, par Eiropas tehnoloģiju, mākslu, domāšanas veidu. Būdams ne mazāk gudrs,.

Endrjū Makfeils neko nezināja par indiešu glezniecību, dzeju un filozofiju. Kā laika gaitā atklājās, viņš neko nezināja arī ,par cilvēka prāta zinātni un dzīves mākslu. Pēc operācijas viņi kļuva viens otram par skolnieku un skolotāju. Protams, ar to viss tikai sākās. Viņi nebija vienkārši pilsoņi, kas rūpējas par sevis attīstīšanu. Rādža valdīja pār miljonu pavalstnieku, bet ārsts patiesībā bija kļuvis par viņa premjerministru. Sevis attīstīšanai vajadzēja kalpot par sagatavošanos sabiedrības attīstīšanai. Ja tobrīd karalis un ārsts mācīja viens otru, lai labāk izmantotu abu pasauļu sasniegumus — Austrumu un Eiropas, senās un modernās —, tad tikai tāpēc, lai palīdzētu visai tautai darīt to pašu. Lai labāk izmantotu abu pasauļu sasniegumus — ko gan es te saku? Lai izmantotu visu pasauļu sasniegumus — to pasauļu, kas jau īstenojušas sevi dažādās kultūrās, un pēc tam arī visu vēl neīstenoto pasauļu iespējas. Tie bija neprātīgi centieni, centieni, ko nav iespējams piepildīt, taču tie vismaz skubināja šos vīrus doties turp, kur eņģeļi baidās spert kāju, — ar panākumiem, kas dažkārt, visiem par brīnumu, pierādīja, ka viņi nebija tādi muļķi, kādi izskatījās. Viņiem, protams, neizdevās izmantot visu pasauļu sasniegumus, tomēr, droši ķeroties pie darba, viņi panāca daudz vairāk, nekā jebkurš piesardzīgs vai saprātīgs cilvēks vispār būtu spējis iztēloties.

—  Ja muļķis turētos pie savas muļķības, viņš kļūtu gudrs, — Vils citēja «Elles sakāmvārdus»*.

—   Tieši tā, — piekrita sirmgalvis. — Taču visneparastākā muļķība ir tā, ko aprakstījis Bleiks, muļķība, ko domāja rādža un viņa palīgs, — milzīgā muļķība censties laulības saitēm saistīt paradīzi un elli. Tomēr ja jūs neatlaidīgi turēsieties pie šīs milzīgās muļķības — kāds milzīgs atalgojums! Protams, ar noteikumu, ka turēsieties pietās ar prātu. Truli muļķi nekur tālu netiek; tikai zinošus un prātīgus muļķus viņu muļķība var apskaidrot un tādējādi dot viņiem zinām'u labumu. Par laimi, šie divi muļķi bija prātīgi. Pietiekami prātīgi, lai, piemēram, uzsāktu savu muļķību vienkāršā un pievilcīgā veidā. Viņi sāka ar sāpju remdēšanu. Paļas iedzīvotāji bija budisti. Viņi zināja, ka visu bēdu cēlonis ir prāts. Cilvēks pieķeras, alkst,, izvirza pretenzijas — un dzīvo paša radītā ellē. Viņš nošķiras no visa — un dzīvo mierā. «Es rādu jums ciešanas,» teica Ruda, «un es rādu jums šo ciešanu galu.» Tad ieradās Endrjū Makfeils ar īpaša veida garīgo nepiesaisti, kas spēja darīt galu vismaz vienam ciešanu veidam, protis fiziskajām sāpēm. Pašam rādžam vai ari, ja nodarbības notika ar sievietēm, rāni un viņas meitai palīdzot kā tulkiem, ārsts apmācīja savā jaunatklātajā mākslā vecmāšu, ārstu, skolotāju, māšu un invalīdu grupas. Bezsāpju dzemdības — un tūliņ visas Paļas sievietes ar sajūsmu nostājās novatoru pusē. Akmeņu izņemšana, kataraktas un hemoroīdu operācijas bez sāpēm — un viņi ieguva visu veco cilvēku un slimnieku atzinību. Vienā rāvienā vairāk nekā puse pieaugušo iedzīvotāju kļuva par viņu sabiedrotajiem, kuri jau iepriekš labvēlīgi vai vismaz bez aizspriedumiem izturējās pret gaidāmajām reformām.

—   Pie kā viņi ķērās pēc tam? — jautāja Vils.

—   Pie lauksaimniecības un valodas. Viņi uzaicināja speciālistus no Anglijas, lai nodibinātu tropu Rotamstedu, un sāka mācīt paliešiem otru valodu. Palai arī turpmāk vajadzēja palikt par aizliegto salu, jo Endrjū Makfeils no visas sirds piekrita rādžam, ka misionāri, plantatori un tirgoņi ir pārāk bīstami, lai viņus te paciestu. Kamēr pastāvēja nepieciešamība atturēt ārējos, postošos spēkus no iekļūšanas salā, tikmēr bija jāpalīdz vietējiem iedzīvotājiem kaut kā izkļūt no tās — ja ne fiziski, tad vismaz garīgi. Taču vietējā valoda arhaiskā hindu alfabēta versijā izrādījās cietums bez logiem. Izbēgt no tā nevarēja; tur neiespīdēja ne mazākais stariņš no ārpasaules, kamēr viņi nebija iemācījušies angļu valodu un neprata lasīt latīņu burtiem rakstītu tekstu. Galminieku starpā rādžas valodnieciskā darbība bija jau kļuvusi par modi. Dāmas un kungi izpušķoja savas sarunas ar kokneja druskām, un daži pat aicināja no Ceilonas angļu valodā runājošus privātskolotājus. Mode kļuva par valdības politiku. Tika izveidotas angļu valodas skolas un no Kalkutas ievesti bengāļu iespiedēji ar visām mašīnām un burtu komplektiem. Pirmā grāmata, kam vajadzēja iznākt Šivapuramā, bija «Tūkstoš un vienas nakts» pasaku izlase, otrā — «Dimanta Sutras» tulkojums, ko līdz šim varēja lasīt tikai sanskritā un rokrakstā. Tiem, kas gribēja uzzināt par Sindb.adu un Marufu, un tiem, kuri interesējās par «pretējā krasta gudrību», tagad bija pārliecinošs iemesls mācīties angļu valodu. Tas kļuva par sākumu ilgam izglītības darbam, kas beigu beigās pārvērta mūs par divvalodu tautu. Mēs runājam paliski, kad gatavojam ēst vai stāstām jautrus atgadījumus, kad runājam par mīlestību vai arī mīlam. (Starp citu, mums ir visbagātākais erotisko un sentimentālo vārdu krājums visā Dienvidaustrumāzijā.) Toties, ja saruna grozās ap darījumiem, zinātni vai teorētisko filozofiju, mēs galvenokārt runājam angliski. Un lielākoties arī rakstām angliski. Katram rakstniekam ir vajadzīga literatūra, uz ko balstīties, virkne paraugu, kam piemēroties vai ko nora-idīt. Paļā bija laba glezniecība un tēlniecība, lieliska arhitektūra, brīnišķīga dejas māksla, izsmalcināta un izteiksmīga mūzika, bet nebija īstas literatūras, nebija nacionālo dzejnieku, dramaturgu vai rakstnieku. Tikai dziesminieki, kas skandēja budistu un hinduistu teiksmas, tikai liels daudzums mūku, kas skaitīja lūgšanas un skaldīja metafiziskos matus. Pieņemot angļu valodu par mūsu otro valodu, mēs. ieguvām sev literatūru ar ļoti senu pagātni un noteikti visplašāko tagadni. Mēs ieguvām sev pamatu, garīgo mērauklu, stilu un tehnisko paņēmienu krājumu, neizsmeļamu iedvesmas avotu. Vārdu sakot, mēs guvām iespēju būt radošiem jomā, kurā agrāk tādi nebijām. Pateicoties rādžam un manam vecvectēvam, šeit ir radusies anglopaliešu literatūra, un jāpiebilst, ka tajā redzamu vietu ieņem arī Susila.

— No neredzamās puses, — piezīmēja jaunā sieviete.

Sirmgalvis aizvēra acis un, sevī smaidīdams, sāka deklamēt:

— Tāda Tādam — ar Būdas roku

Es dāvinu neplūktu puķi, vardes balsi

Lotosa lapās, piena lāsēm slacītu mutīti

Pie manām pilnajām krūtīm, un mīlu.

Skaidra debess tā atklāj kalnus un mēnesi rietā.

Sis tukšums — šis mīlas klēpis,

Sī klusuma poēzija.

Viņš atvēra acis un teica: — Un ne tikai klusuma poēzija — šī zinātne, šī filozofija, šī klusuma teoloģija. Jums pēdējais Jaiks doties gulēt. — Vecais vīrs piecēlās un devās uz durvīm. — Es atnesīšu jums glāzi augļu sulas.

IX

Ar patriotismu vien nepietiek. Tāpat ir ar visu pārējo. Nepietiek tikai ar zinātni, tikai ar reliģiju, tikai ar mākslu, tikai ar politiku un ekonomiku, pat tikai ar mīlestību, pat tikai ar pienākumu, pat tikai ar visnesavtīgāko rīcību un viscēlāko apceri.

— Uzmanību! — putns tālumā iesaucās. Vils paskatījās pulkstenī. Bez piecām divpadsmit. Viņš aizvēra «Piezīmes par to, kas ir kas» un, satvēris alpīnistu spieķi, kurš kādreiz bija piederējis Dugaldam Makfeilam, devās uz satikšanos ar Vidžaju un ārstu Robertu. Eksperimentālās stacijas galvenā ēka atradās nepilnu ceturtdaļjūdzi no vasarnīcas. Ārā valdīja nomācošs karstums, un pa ceļam vajadzēja pārvarēt vēl divus kāpņu posmus. Cilvēkam, kurš tikko sācis atlabt, ar iešinētu labo kāju tas bija ievērojams ceļojums.

Lēnām, ciezdams sāpes, Vils devās pa līkumojošo taku un augšup pa pakāpieniem. Otrajā kāpņu laukumiņā viņš apstājās, lai atvilktu elpu un noslaucītu pieri, tad, virzīdamies cieši gar sienu, no kuras vēl arvien krita šaura ēnas strēle, vilkās uz to pusi, kur bija redzama izkārtne ar uzrakstu LABORATORIJA.

Durvis zem izkārtnes atradās pusvirus; viņš atgrūda tās un nonāca uz garas, augstas telpas sliekšņa. Telpā atradās parastas izlietnes un darbagaldi, parasti, ar stikla starpsienām nodalīti kabineti, pilni ar pudelēm un aparātiem; tur valdīja parastā ķimikāliju un peļu krātiņu smaka. Pirmajā brīdī Vilam radās iespaids, ka tur neviena nav, taču nē — gandrīz nemanāms aiz grāmatu plaukta, kas stāvēja taisnā leņķī pret sienu, pie galda sēdēja Murugans un aizrautīgi kaut ko lasīja. Cik vien klusi spēdams (jo tas vienmēr ir tik uzjautrinoši — pārsteigt kādu negaidīti), Vils iegāja laboratorijā. Elektriskā ventilatora dūkoņa slāpēja soļu troksni, un tikai tad, kad viņš bija nonācis nepilna metra attālumā no grāmatu plaukta, Murugans sajuta, ka telpā kāds ir. Zēns vainīgi satrūkās, steigšus iesvieda grāmatu ādas portfelī un, pastiepies pēc cita, mazāka sējuma, kas atvērts gulēja uz galda blakus portfelim, pievilka to sev klāt. Tikai pēc tam viņš pagrieza galvu pret ienācēju.

Vils viņam nomierinoši uzsmaidīja. — Tas esmu 'es. * Dusmu pilnā izaicinājuma izteiksmi zēna sejā nomainīja atvieglojums.

—   Es domāju, ka tas ir … — teikumu nepabeidzis, viņš aprāvās..

—  Jūs domājāt — tas ir kāds, kurš bļautu uz jums, ka darāt to, kas jums nav jādara, — vai ne tā?

Murugans pasmīnēja un pamāja ar sprogaino galvu.

—   Kur palikuši visi pārējie? — vaicāja Vils.

—   Viņi strādā uz lauka — apcērp krūmus, apputeksnē augus vai dara ko citu. — Zēna balsī skanēja nicinājums.

—   Tātad, kamēr kaķis ir projām, peles var draiskoties. Ko jūs tur tik dedzīgi studējāt?

Naivā viltībā Murugans pastiepa grāmatu, kuru izlikās lasām. — Tā ir «Elementārā ekoloģija», — viņš paskaidroja.

—   To es redzu, — sacīja Vils. — Bet es jautaju, ko jus iepriekš lasījāt.

—   Ak to, — Murugans paraustīja plecus. — Tā jūs neinteresēs.

—   Mani interesē viss, ko citi mēģina noslēpt, — Vils apgalvoja. — Vai tā bija pornogrāfija?

Murugans beidza izlikties un šķita patiesi apvainojies..

—  Par ko jūs mani turat?

Vils jau grasījās teikt, ka uzskata viņu par parastu zēnu, bet tad apķērās. Pulkveža Dipā skaistajam draugam «parasts zēns» varētu skanēt kā apvainojums vai mājiens. Tādēļ viņš izsmējīgā pieklājībā palocījās. — Lūdzu piedošanu, jūsu majestāte, — viņš teica un jau citā tonī piebilda: — Bet es esmu ļoti ziņkārīgs. Vai drīkst apskatīt? — un uzlika roku uz pietūkušā portfeļa.

Murugans brīdi šaubījās, tad piespiesti iesmējās. — Ņemiet vien!

—   Ir nu gan sējums! — Vils izvilka biezo grāmatu no portfeļa un nolika uz galda. «Sīrss, Roubeks un Co. Pavasara un vasaras katalogs», — viņš izlasīja.

—   Tas ir pagājušā gada, — attaisnodamies skaidroja Murugans. — Taču es nedomāju, ka no tā laika daudz kas būtu mainījies.

—   Te jūs maldāties, — Vils apgalvoja. — Ja mode katru gadu pilnīgi nemainītos, nebūtu nekāda iemesla pirkt jaunas lietas, pirms nav nolietojušās vecās. Jūs neizprotat mūsdienu patērētāju psiholoģijas pamatprincipus. — Viņš. uz labu laimi atšķīra kādu lapu. — «Sieviešu kurpes jebkurai gaumei.» — Atšķīra citā vietā un atrada attēlu un aprakstu, kuri reklamēja maigi rozā krūšturus no dakrona un Pima kokvilnas! Pāršķīra lappusi un tur — memento mori* — ieraudzīja reklāmu tam, ko krūšturu pircēja valkās pēc divdesmit gadiem — ar siksniņām regulējamu korseti, kas satur nokārušos vēderu.

—   Tur nav nekā interesanta gandrīz līdz pašām grāmatas beigām, — sacīja Murugans. — Tajā ir trīspadsmittūkstoš piecdesmit astoņas lappuses, — viņš piebilda.

—   Iedomājieties tikai! Trīspadsmittūkstoš piecdesmit astoņas!

Vils_ izlaida nākamās simt piecdesmit lappuses.

—   A, te jau ir kaut kas interesantāks! — viņš iesaucās. — Mūsu slavenie 22. kalibra revolveri un automāti. — Nākamajās lappusēs bija reklamētas stikla šķiedras laivas, tām sekoja augstas drošības iebūvējamie motori, vēl tālāk 12 zirgspēku piekarināmais motors tikai par 234,95 dolāriem — kopā ar degvielas tvertni. — Tas ir neparasti lēti!

Tomēr Murugans acīmredzot neaizrāvās ar burāšanu. Satvēris grāmatu, viņš nepacietīgi pāršķīra atlikušās lapas. — Paskatieties uz šo itāliešu stila motorolleru! _— Kamēr Vils to aplūkoja, Murugans lasīja tekstu: — «Sis ātrgaitas rollers ar vienu galonu degvielas var nobraukt pat simt desmit jūdzes.» Iedomājieties tikai! — Viņa parasti saīgusi seja laistījās no sajūsmas. — Pat šis te četrpadsmitarpus zirgspēku motocikls ar vienu galonu var nobraukt sešdesmit piecas jūdzes. Un garantētais maksimālais ātrums ir septiņdesmit piecas jūdzes stundā — garantētais!

—   Vareni! — piekrita Vils. Tad, ziņkāres dzīts, pavaicāja: — So ievērojamo grāmatu jums atsūtīja kāds no Amerikas?

Murugans pakratīja galvu. — Man to iedeva pulkvedis Dipā.

—   Pulkvedis Dipā? — Cik gan dīvaina Hadriāna dāvana Antinojam! Viņš vēlreiz paskatījās uz motocikla attēlu, tad atkal uz Murugana starojošo seju. Viss kļuva skaidrs; pulkveža nodoms nāca gaismā. «Čūska mani pievīla, un es ēdu.» Atzīšanas koku te sauca par «plaša patēriņa preču koku», un pat vissīkākajai drusciņai šā koka augļu, pat tā trīspadsmittūkstoš piecdesmit lapu skatam piemita tāds spēks, kas lika ikkatras mazattīstītas paradīzes iedzīvotājiem ar kaunu apzināties, ka, rūpnieciski runājot, viņi ir pilnīgi kaili. Nākamajam Paļas rādžam tas lika saprast, ka viņš nav nekas vairāk kā befcbikšainas mežoņu cilts vadonis.

"Vils ieteicās: — Jums vajadzētu ievest tūkstošiem šādu katalogu un par brīvu tos izdalīt visiem pavalstniekiem tāpat kā pretapaugļošanās līdzekļus.

—   Kādēļ?

—   Lai uzkurinātu viņos apetīti uz lietām. Tad viņi sāks brēkt pēc progresa — pēc naftas torņiem, bruņojuma, Džo Aldehīda, padomju tehniķiem.

Murugans sarauca pieri un papurināja galvu. — Tas nelīdzēs.

—        Jūs gribat teikt, ka neiekārdināsiet viņus? Pat ar ātrgaitas rolleriem un maigi rozā krūšturiem ne? Tas skan neticami!

—       Tas varbūt skan neticami, tomēr tā ir taisnība, — ar rūgtumu atbildēja Murugans. — Viņus tas vienkārši neinteresē.

—   Pat ne jauniešus?

—   Es teiktu — tieši jauniešus ne.

Vils Fārnebijs saausījās. Sis intereses trūkums likās ļoti interesants. — Vai jūs varat uzminēt, kāpēc? — viņš. jautāja.

—       Man nav jāmin, — zēns atbildēja. — Es to zinu. — Un tad, it kā pēkšņi būtu nolēmis parodēt savu māti, sāka runāt paštaisna sašutuma pilnā tonī, kas bija pilnīgā pretrunā ar viņa vecumu un ārieni: — Pirmkārt, viņi ir pārāk aizrāvušies ar . .. — Princis brīdi šaubījās, tad šis riebīgais vārds tika nošņākts ar pretīguma pilnu uzsvaru:.

—  Ar seksu!

—       Visi taču aizraujas ar seksu. Tomēr tas netraucē pielūgt ātrgaitas rollerus.

—   Seit sekss ir savādāks, — Murugans neatlaidās.

—       Vai mīlestības jogas dēļ? — Vils jautāja, atcerēdamies māsiņas sajūsmas pilno seju.

Zēns pamāja ar galvu. — Viņiem kaut kas liek domāt, ka ir pilnīgi laimīgi, un viņi nevēlas neko citu.

—   Kāds brīnumjauks stāvoklis!

—   Tur nav nekā brīnumjauka, — Murugans atcirta..

—   Tas viss ir muļķīgi un riebīgi. Nekāda progresa, tikai sekss, sekss, sekss! Un, protams, tā pretīgā narkotika, ko viņiem visiem dod.

—       Narkotika? — Vils atkārtoja ar zināmu izbrīnu. Narkotika zemē, kurā, kā apgalvo Susila, neesot narkomānu?'

—  Kas tā par narkotiku?

—       To gatavo no suņu sēnēm. Suņu sēnēm! — Viņš izrunāja šos vārdus, izsmējīgi atdarinādams rāni vistrīsošāko apvainota garīguma toni.

—       No tām burvīgajām sarkanajām suņu sēnēm, uz kurām mēdz sēdēt rūķīši?

—        Nē, šīs ir dzeltenas. Agrāk tās vāca kalnos, Mūsdienās šīs sēnes audzē speciālās dobēs Augstkalnes eksperimentālajā stacijā. Zinātniski kultivēta narkotika. Skaisti, vai ne?

Noklaudzēja ārdurvis, koridorā atskanēja balsis un soļu. troksnis. Pēkšņi sašutuma pilnais rāni gars metās bēgt„ un Murugans atkal pārvērtās par sirdsapziņas mocītu skolnieku, kas mēģina noslēpt savus nedarbus. «Elementārā ekoloģija» zibenīgi ieņēma kataloga vietu un aizdomīgi uztūkušais portfelis tika nobāzts zem galda. Pēc mirkļa, līdz jostasvietai kails un spīdēdams no smaga darba sviedriem kā bronzas statuja, istabā ienāca Vidžaja. Viņam sekoja Roberts Makfeils. Tēlodams priekšzīmīgu studentu, kuru no lasīšanas iztraucējuši šīs sīkās pasaulītes garāmgājēji, Murugans atrāva skatu no grāmatas. Uzjautrināts Vils ar visu sirdi ķērās pie viņam atvēlētās lomas.

—   Drīzāk es atnācu pārāk agri, — viņš teica, atbildēdams uz Vidžajas atvainošanos par kavējumu. — Tādējādi jūsu draugs nevarēja vairs turpināt savas studijas. Mēs pierunājām viens otram pilnu galvu.

—   Par ko gan? — jautāja vecais vīrs.

—   Par visu ko. Par kāpostiem, karaļiem, motorolleriem, ļenganiem vēderiem. Tai brīdī, kad jūs ienācāt, mēs ķērāmies pie suņu sēnēm. Murugans man stāstīja, ka no tām šeit gatavojot narkotikas.

—   Ko ar šo vārdu apzīmē? — iesmiedamies sacīja sirmgalvis. — Atbilde — praktiski visu. Tur tā nelaime, ka, audzināts Eiropā, Murugans šo vielu nepazīst, tāpēc sauc to par narkotiku un izjūt riebumu, kāds parasti rodas, izrunājot šo vārdu. Mēs, gluži pretēji, saucam to labos vārdos — par mokšas* zālēm, īstenības atklājēju, patiesības un skaistuma tabletēm. Un no personiskās pieredzes mēs zinām, ka šie labie nosaukumi ir pelnīti. Turpretī mūsu jaunais draugs šīs zāles nepazīst un viņu pat nevar pārliecināt, lai tās izmēģina. Viņš tās uzskata par narkotiku, bet narkotika ir kaut kas tāds, kam neviens kārtīgs cilvēks pat nepieskarsies.

—   Ko jūsu augstība par to saka? — vaicāja Vils.

Murugans pakratīja galvu. — Tā dod tikai neskajtāmas

ilūzijas, — viņš nomurmināja. — Kāpēc man būtu jāļauj sevi padarīt par muļķi?

—   Tiešām, kāpēc? — ar labsirdīgu ironiju pārjautāja Vidžaja. — Ņemot vērā, ka no visas cilvēces vienīgi tu nekad neesi bijis muļķis un tev nekad ne t par ko nav ilūziju.

—   Es tā neesmu teicis, — iebilda Murugans. — Es tikai teicu, ka man nevajag jūsu viltus samadhis*.

—   Kā tu zini, ka viltus? — jautāja ārsts Roberts.

—      Tāpēc, ka visu patiesi vērtīgo cilvēki gūst tikai pēc gadiem ilgas meditācijas un tapas… nu, jūs jau zināt, -nepīšanās ar sievietēm.

—   Murugans ir puritānis, — Vidžaja Vilam paskaidroja. — Viņu aizvaino fakts, ka ar četrsimt miligramu lielu mokšas zāļu devu asinis pat iesācēji — jā, pat zēni un meitenes, kuri nododas mīlai, — var uz īsu brīdi ieraudzīt pasauli, kādu to redz cilvēks, kurš atbrīvojies no sava ego saitēm.

—   Tā taču nav īsta! — neatlaidās Murugans.

—   Nav īsta! — atkārtoja Roberts Makfeils. — Tu tikpat labi varētu teikt, ka arī laba pašsajūta nav īsta.

—   Te prasās pēc jautājuma, — iebilda Vils. — Piedzīvotais var būt patiess tādā ziņā, ka tas patiesi noris jūsu smadzenēs, tomēr tas var galīgi neatbilst pasaulei, kas ir ārpus tām.

—   Protams, — piekrita vecais vīrs.

—   Vai jūs apzināties, kas notiek jūsu smadzenēs pēc šo sēņu lietošanas?

—   Mazdrusciņ.

—   Un visu laiku mēs cenšamies uzzināt ko vairāk, — piebilda Vidžaja.

—   Piemēram, — sacīja ārsts, — mēs atklājām, ka cilvēki, kuru elektroencefalogramma neuzrāda alfa viļņu aktivitāti, kad viņi ir atslābinājušies, diez ko nereaģē uz mokšas zālēm. Tas nozīmē, ka apmēram piecpadsmit procentiem iedzīvotāju mums ir jāmeklē citi ceļi, kā panākt atbrīvošanos.

—   Vēl viena lieta, ko mēs tikai tagad sākam saprast, — turpināja Vidžaja, — ir neiroloģiskā saikne starp šiem pārdzīvojumiem. Kas notiek smadzenēs, kad cilvēks redz vīzijas? Un kas notiek, kad viņš pāriet no priekšmetiskā uz pilnīgi mistisko prāta stāvokli?

—   Un jūs to zināt? — Vils jautāja.

—   «Zināt» ir pārāk skaļi teikts. Drīzāk teiksim, ka mēs spējam izdarīt kaut cik ticamus minējumus. Eņģeļi, jaunās Jeruzālemes, madonnas un nākotnes būdas — tie visi ir saistīti ar kādu neparastu stimulu no smadzeņu primārās projekcijas zonas, piemēram, no redzes centra. Tieši kādā veidā mokšas zāles rada šos neparastos stimulus, mēs vēl neesam atklājuši. Svarīgākais ir tas, ka šādā vai tādā veidā tie rodas. Turklāt šīs zāles neparasti ietekmē arī smadzeņu klusās zonas — tās zonas, kas nav tieši saistītas ar uztveri, kustībām vai sajūtām.

—   Uz ko šīs klusās zonas reaģē? — jautāja Vils.

—    Sāksim ar to, uz ko tās nereaģē. Tās nereaģē uz redzes un dzirdes vīzijām, tās nereaģē uz telepātiju, gaišredzību vai kādu citu parapsiholoģisku darbību. Ne uz kādām no tām uzjautrinošajām pirmsmistiskajām blēņām.. To atbilde ir pilnskanīgs mistisks pārdzīvojums. Jūs jau zināt — Viens ir viss, un viss ir Viens. Pamatpārdzīvojums ar tā galarezultātiem — bezgalīgu līdzjūtību, bezgaldziļu noslēpumu un nozīmi.

—   Nemaz nerunājot par prieku, — piebilda Roberts Makfeils, — neizsakāmu prieku!

—   Tad jau cilvēka smadzenēs mīt vesela kompānija, — teica Vils. — Katram pilnīgi sava. Nekādu sakaru ar ārpasauli, vienīgi suņu sēnes.

—   Un tā nav -īsta, — sarunā iejaucās Murugans. — Tieši to es arī gribēju pateikt.

—   Jūs pieņemat, ka smadzenes rada apziņu, — sacīja sirmgalvis. — Es pieņemu, ka tās pārraida apziņu. Un mans skaidrojums nav neko daudz pārliecinošāks par jūsējo. Kā gan var vienai grupai piederošu notikumu virkni pārdzīvot kā notikumu virkni, kas pieder pilnīgi citai, nesalīdzināmi atšķirīgai grupai? Nevienam nav ne mazākā priekšstata par to. Vienīgais, ko var darīt, ir atzīt šos faktus un izteikt hipotēzes. Un no filozofijas viedokļa neviena hipotēze nav labāka par pārējām. Jūs sakāt, ka mokšas zāles kaut kādā veidā ietekmē smadzeņu zonas un liek tām radīt subjektīvu notikumu virkni, kam cilvēki ir devuši nosaukumu «mistiskā pieredze». Es saku, ka mokšas zāles kaut kā ietekmē smadzeņu klusās zonas, kas atver sava veida neiroloģiskās slūžas un tādējādi ļauj lielākam daudzumam Prāta ieplūst cilvēka prātā. Jūs nevarat pierādīt savas hipotēzes parefzumu, un es nevaru pierādīt savējās pareizumu. Pat ja jūs varētu pierādīt, ka man nav taisnība, vai tam būtu kāda praktiska nozīme?

—   Man gan liekas, ka tam būtu ļoti liela nozīme, — nepiekrita Vils.

—   Vai jums patīk mūzika? — pajautāja vecais vīrs.

. — Vairāk par daudz ko citu.

—   Tādā gadījumā vai es drīkstētu vaicāt — uz ko attiecas Mocarta Sol minora kvintets? Vai tas attiecas uz allāhu? Uz Dao? Uz Vissvētās Trīsvienības otro personu? Vai uz atmanu-brahmanu?

Vils iesmējās. — Cerēsim, ka ne.

—   Bet tas taču nemazina Sol minora kvinteta izraisīto pārdzīvojumu? Tāpat ir ar to pārdzīvojumu, ko cilvēki gūst ar mokšas zālēm vai ari ar lūgšanām, gavēšanu un gara vingrinājumiem. Pat ja tas neattiecas ne uz ko ārpus sevis, tas tomēr ir vissvarīgākais, kas ar cilvēku jebkad ir noticis. Līdzīgi mūzikas izraisītajām izjūtām, tikai daudz augstākā pakāpē. Un, ja vēl cilvēks ļaujas šim pārdzīvojumam, ja dodas tam līdzi, galaiznākums ir nesalīdzināmi labdarīgāks. Tādējādi tas viss varbūt notiek cilvēka smadzenēs. Varbūt tas ir katram citādi un vienojošu zināšanu nav ne par ko, vienīgi katram par savu paša psiholoģiju. Kuru gan tas uztrauc? Būtība ir tāda, ka šis pārdzīvojums var atvērt cilvēkam acis, padarīt viņu svētlaimīgu un pārveidot visu viņa dzīvi. — Ilgu laiku visi klusēja. — Es tev kaut ko pastāstīšu, — sacīja vecais vīrs, vērsdamies pie Murugana. — Par to es negribēju stāstīt nevienam. Taču nu es jūtu — varbūt tas ir mans pienākums, pienākums pret troni, pienākums pret Palu un tās ļaudīm — pastāstīt par šo intīmo pārdzīvojumu. Iespējams, ka šis stāsts var palīdzēt tev kaut mazdrusciņ vairāk saprast savu valsti un tās dzīvesveidu. — Viņš brīdi klusēja, tad mierīgā, ikdienišķā balsī turpināja: — Man šķiet, tu pazīsti manu sievu.

Vēl arvien skatīdamies sānis, Murugans pamāja ar galvu. — Man bija ļoti sāpīgi uzzināt, ka viņa ir slima, — z;ēns nomurmināja.

—   Tagad tas ir tikai dažu dienu jautājums, — sacīja sirmgalvis. — Augstākais, četru vai piecu. Tomēr viņa vēl joprojām ir pie pilna saprāta un apzinās visu, kas ar viņu notiek. Vakar viņa man jautāja, vai mēs nevarētu kopā iedzert mokšas zāles. Mēs tā esam darījuši, — viņš piebilda, — divas vai trīs reizes gadā jau trīsdesmit septiņus gadus pēc kārtas — kopš tā laika, kad nolēmām apprecēties. Un tagad vēl vienu reizi — pēdējo, pašu pēdējo reizi. Tas* bija saistīts ar zināmu risku, jo Lakšmi ir bojātas aknas. Tomēr mēs nolēmām, ka ir vērts riskēt. Kā vēlāk izrādījās, mums bija taisnība. Mokšas zālēm — narkotikai, kā tev labpatikas tās saukt, — nebija nekādas blakusiedarbības. Mana sieva pārvērtās tikai garīgi.

Sirmgalvis klusēja, un Vils pēkšņi saklausīja, kā pīkst un skrabinās iesprostotās žurkas, tropisko kņadu aiz loga un maina strazda saucienus tālumā. «Te un tagad! Te un tagad …»

—   Tu esi kā tas putns, — vecais vīrs beidzot sacīja. — Tevi iemācījuši atkārtot vārdus, ko tu nesaproti, un tu pat nezini, kādēļ tos saki. «Nav īsta. Nav īsta.» Taču, ja tu būtu piedzīvojis to, ko mēs ar Lakšmi vakar izjutām, tu saprastu. Tu saprastu, ka tas ir daudz īstāks par to, ko tu dēvē par īstenību. Daudz īstāks par to, ko tu šai brīdī domā un jūti. īstāks nekā pasaule tavu acu priekšā. Bet tev ir mācīts teikt — nav īsta. Nav īsta, nav īsta! — Ārsts sirsnīgi uzlika plaukstu zēnam uz pleca. — Tev tika teikts, ka mēs esam savu iegribu apmierināšanā iegrimuši narkomāni, kuri dzīvo ilūzijās un viltus samadhis. Paklausies, Murugan, aizmirsti visas tās paļas, ar kurām tu esi piebāzts! Aizmirsti kaut uz brīdi — un pamēģini! Iedzer četrsimt miligramu mokšas zāļu un pats uzzini, kā tās iedarbojas, ko tās var tev pastāstīt par tavu paša dabu, par šo dīvaino pasauli, kurā tev jādzīvo, jāmācās, jācieš un beigu beigās — jāmirst. Jā, pat tev kādu dienu būs jāmirst — varbūt pēc piecdesmit gadiem, varbūt jau rītu. Kurš gan to var pateikt? Tomēr tas notiks, un cilvēks ir muļķis, ja viņš tam negatavojas. — Sirmgalvis vērsās pie Vila: — Varbūt jūs nāksiet mums līdzi un pagaidīsiet, kamēr mēs nomazgāsimies un pārģērbsimies?

…Negaidīdams atbildi, viņš izgāja pa durvīm, kas veda uz garās ēkas centrālo koridoru. Vils satvēra savu bambusa spieķi un. Vidžajas pavadībā sekoja vecajam vīram.

—   Kā jums šķiet, vai tas atstāja kādu iespaidu uz Muruganu? — viņš jautāja savam pavadonim, kad durvis aizvērās.

Vidžaja paraustīja plecus. — Es par to stipri šaubos. — Māte un kaislība uz iekšdedzes dzinējiem droši vien būs padarījušas viņu kurlu pret visu, ko jūs viņam varat pateikt. Jums vajadzēja dzirdēt, kā viņš jūsmoja par motorolleriem!

—   Esam jau dzirdējuši, — atsaucās Roberts Makfeils, apstājies pie zilām durvīm, lai pagaidītu viņus. — Pat ļoti bieži. Kad Murugans kļūs pilngadīgs, rolleri kļūs par galveno politisko diskusiju objektu.

Vidžaja iesmējās. — Drāzties vai nedrāzties — tāds ir jautājums!

—   Tāds jautājums ir ne tikai Paļā vien, — sirmgalvis piebilda. — Tāds ir jautājums, uz kuru šādā vai tādā veidā jāatbild ikvienai mazattīstītai valstij.

—   Un atbilde, — turpināja Vils, — vienmēr ir viena un tā pati. Lai kur arī es būtu bijis — bet es esmu bijis gandrīz visur —, viņi no visas sirds vēlas drāzties. Pilnīgi visi.

—   Bez izņēmumiem, — piekrita. Vidžaja. — Drāšanās pašas drāšanās dēļ, un pie velna ar visiem prātojumiem par pilnību, sevis izzināšanu un atbrīvošanu! Nemaz nerunājot par vispārējo veselību un laimi.

—   Turpretim mēs, — sacīja Roberts Makfeils, — vienmēr esam vēlējušies piemērot mūsu ekonomiku cilvēkiem — nevis mūsu cilvēkus citu ekonomikai un tehnoloģijai. Mēs ievedām to, ko paši nespējam izgatavot, bet gatavojam un izvedam tikai to, ko varam atļauties. Un to, ko mēs varam atļauties, ierobežo ne tikai mūsu sterliņu mārciņu, marku un dolāru krājumi, bet arī — un galvenokārt, galvenokārt! — viņš uzsvēra, — mūsu vēlme būt laimīgiem, mūsu centieni kļūt pilnīgi cilvēciskiem. Rolleri, kā mēs nospriedām pēc rūpīgām pārdomām, ir viena no tām lietām — ļoti daudzajām lietām —, ko mēs vienkārši nevaram atļauties. Tas ir tas, ko nabaga mazajam Muruganam nāksies sūri grūti apgūt, jo viņš to nav apguvis un nevēlas apgūt vieglākā veidā.

—   Kāds ir šis vieglākais veids? — jautāja Vils.

—   Izglītība un patiesības atklājēji. Muruganam nav ne viena, ne otra. Vai, pareizāk sakot, viņam ir to pretmeti. Eiropā viņš guva izglītību ar mīnuszīmi — šveiciešu guvernantes, angļu privātskolotāji, amerikāņu kinofilmas, dažnedažādi reklāmsludinājumi —, bet patiesības gaismu viņam ir aizstājusi mātes garīguma lāpa. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka viņš alkst pēc rolleriem.

—   Toties viņa pavalstnieki, kā es noprotu, to nedara.

—   Kādēļ viņiem tas būtu jādara? Jau no bērna kājas viņiem ir mācīts apzināties apkārtējo pasauli un baudīt savas apzināšanās augļus. Bez tam pasaule, viņi paši un pārējie cilvēki viņiem tiek parādīti tādi, kādus tos izgaismo un pārveido patiesības atklājēji. Tas, protams, palīdz gūt vēl pilnīgāku apzināšanos un baudu, tā ka pat visparastākās lietas, visikdienišķākos notikumus viņi redz kā dārgakmeņus un brīnumus. Kā dārgakmeņus un brīnumus! — viņš izteiksmīgi atkartoja. — Tad kāpēc mums būtu jāķeras pie rolleriem, viskija, televīzijas, Billija Greiema vai kāda cita no jūsu izklaidēšanās un mierinājuma rašanas veidiem?

—   «Ar patriotismu vien nepietiek. Tāpat ir ar visu pārējo,» — Vils citēja. — Tagad es saprotu, ko Vecais Rādža gribēja ar to pateikt. Cilvēks nevar būt labs ekonomists, ja viņš reizē nav arī labs psihologs, vai arī labs inženieris, ja nav labs metafiziķis.

—        Neaizmirstiet visas pārējās zinātnes, — ārsts sacīja. — Farmakoloģiju, socioloģiju, fizioloģiju, nemaz neminot teorētisko un lietišķo autoloģiju, neiroteoloģiju, metaķīmiju, mikomisticismu un pašu beidzamo zinātni, — viņš novērsdamies piebilda, it kā lai paliktu vienatnē ar savām domām par Lakšmi tur, slimnīcā, — zinātni, kurā mums visiem agrāk vai vēlāk būs jākārto eksāmens, — tanataloģiju*. — Vecais vīrs brīdi klusēja, tad jau citā tonī piebilda: — Dosimies mazgāties, — un, atvēris zilās durvis, iegāja garā ģērbtuvē, kuras tālākajā galā vienā pusē atradās dušas un izlietnes, bet pie pretējās sienas — skapīšu rinda un liels piekaramais plaukts.

Vils apsēdās un, kamēr abi vīri pie izlietnēm ziepējās, turpināja aizsākto sarunu.

—        Vai nepareizi izglītotam svešiniekam būtu ļauts izmēģināt jūsu patiesības un skaistuma zāles? — viņš jautāja.

Atbildes vietā sekoja pretjautājums. — Vai jūsu aknas ir kārtībā? — vaicāja Roberts Makfeils.

—   Nevainojamā.

—1 Un šizofrēnija jums, šķiet, ir pavisam vieglā formā. Man nav iebildumu.

—   Tātad es drīkstu mēģināt?

—   Kad vien vēlaties.

Sirmgalvis iegāja tuvākajā dušas kabīnē un atgrieza ūdeni. Vidžaja sekoja viņa piemēram.

—       Vai tad jūs neesat intelektuāļi? — Vils jautāja, kad abi vīri iznāca no kabīnēm un sāka slaucīties.

—        Mēs tiešām strādājam garīgu darbu, — atbildēja Vidžaja.

—        Tad kāpēc vajadzīga šī pārlieku apzinīgā svīšana plantācijās?

—        Ļoti vienkārši — tāpēc, ka man šorīt bija nedaudz brīva laika.

irMan arī, — piebilda sirmgalvis.

—        Tātad jūs devāties tīrumā, sekodami Tolstoja piemēram.

Vidžaja iesmējās. — Jūs droši vien iedomājaties, ka mēs to darām ētisku apsvērumu dēļ?

—   Vai tad ne tāpēc?

—        Protams, ne. Es strādāju smagu fizisku darbu tāpēc, ka man ir muskuļi, un, ja tos nenodarbināšu, tad kļūšu par nīgru krēsla vergu.

—   Kuram starp smadzenēm un sēžamvietu nekā nav, — piebilda Roberts Makfeils. — Vai, pareizāk sakot, ir viss, tikai pilnīgi neapzināts un no bezdarbības sācis bojāties. Rietumu intelektuāļi ir krēsla vergi. Tāpēc lielākai daļai no jums raksturīgs tik atbaidošs slimīgums. Pagātnē pat hercogam nācās diezgan daudz staigāt kājām, arī augļotājam un metafiziķim. Un, kad viņi negāja, viņi jāja ar zirgiem. Turpretim tagad jūs visi — no biržas magnāta līdz pat mašīnrakstītājai, no loģiskā pozitīvista līdz pozitīvajam domātājam — deviņas desmitdaļas no sava laika pavadāt uz porolona. Mīkstas mēbeles mīkstiem dibeniem — mājās un kantoros, mašīnās un bāros, lidmašīnās, vilcienos un autobusos. Nekādas iešanas kājām, nekādas cīņas ar attālumu un gravitāciju, tikai lifti, lidmašīnas un mašīnas, tikai porolons un mūžīga sēdēšana. Dzīvības spēks, kas agrāk rada izeju caur šķērssvītrotajiem muskuļiem, tagad tiek novirzīts atpakaļ uz iekšējiem orgāniem un nervu sistēmu un lēnām tos sabeidz.

—   Tātad jūs darbu tīrumā uzskatāt par vienu no ārstēšanās veidiem?

—   Par profilaksi, lai ārstēšanās nebūtu vajadzīga. Palā pat profesors, pat valdības pārstāvis parasti divas stundas dienā pavada tīrumā.

—   Pienākuma pēc?

—   Arī prieka pēc.

Vils saviebās. — Man nu gan tāds darbs nesagādātu nekādu prieku.

—   Tas ir tāpēc, ka jums nemācīja, kā pareizi izmantot savu prātu un ķermeni, — Vidžaja paskaidroja. — Ja jums būtu parādīts, kā strādāt ar vismazāko piepūli un vislielāko apzināšanos, jums sagādātu prieku pat vissmagākais darbs.

—   Kā,es noprotu, to māca visiem jūsu bērniem.

—   No tā brīža, kad viņi sāk visu darīt paši. Piemēram, kā pareizi izturēties, aizpogājot drēbes? — Un, papildinot vārdus ar darbību,'Vidžaja sāka pogāt ciet kreklu, kuru tikko bija uzvilcis. — Mēs atbildam uz šo jautājumu, parādot viņiem fizioloģiski labāko galvas un ķermeņa stāvokli šī darba veikšanai. Un tai pašā laikā mēs mudinām viņus ievērot, kāda sajūta rodas šajā fizioloģiski labākajā stāvoklī, apzināties, no kā sastāv pogu aizpogāšana, izteikta pieskārienu, spiedienu un muskuļu sajūtu valodā. Līdz četrpadsmit gadu vecumam viņiem tiek iemācīts, kā no katras uzsāktās darbības gūt visvairāk un vislabāko —

gan objektīvi, gan subjektīvi. Tad mēs viņus liekam pie darba. Ik dienu deviņdesmit minūtes fiziskas piepūles.

—   Atpakaļ pie vecās, labās bērnu ekspluatācijas!

—  Vai drīzāk prom no jaunās, sliktās bērnu slinkošanas, — teica Roberts Makfeils. '— Jūs neļaujat saviem pusaudžiem strādāt, tāpēc viņiem ir jānolaiž uzkrājies tvaiks noziedzīgās izdarībās vai arī jāpeld pa straumi, līdz viņi ir gatavi kļūt par pieradinātiem krēsla vergiem. Bet nu laiks iet, — viņš piebilda. — Es došos pa priekšu.

Kad viņi iegāja laboratorijā, Murugans jau slēdza ciet portfeli, lai nodrošinātu tā saturu pret ziņkārīgām acīm. — Esmu gatavs, — viņš sacīja un, iespiedis padusē Visjaunākā Testamenta trīspadsmittūkstoš piecdesmit astoņas lappuses, kopā ar pārējiem izgāja saules gaismā. Pēc dažām minūtēm, sasēdušies aizvēsturiskā džipā, visi četri jau brauca pa ceļu, kas veda garām vēršu aplokam, garām lotosu dīķim un milzīgajam akmens Budam caur vārtiem ārā no -stacijas teritorijas uz lielceļu. — Atvainojiet, ka nevaram sagādāt ērtāku transportu, — Vidžaja teica, kad mašīna grabēdama kratījās pa bedrēm.

Vils papliķēja Muruganam pa ceļgalu un sacīja: — Jums vajadzētu atvainoties šim te vīram. Viņa dvēsele alkst pēc jaguāriem* un vētrasputniem*.

—   Diemžēl šīm alkām nebūs lemts piepildīties, — atbildēja Roberts Makfeils.

Murugans neko neteica, tikai slepus nicinoši pasmīnēja kā cilvēks, kuram.tas ir labāk zināms.

—   Mēs nevaram iepirkt rotaļlietas, — skaidroja vecais vīrs. — Tikai pašu nepieciešamāko.

—   Un tas būtu?

—   Tūlīt redzēsiet. — Ceļš meta līkumu; zemāk ielejā bija redzami paliela ciemata salmiem klātie māju jumti un koku ēnā paslēpušies dārzi. Vidžaja nobrauca ceļmalā un izslēdza motoru. — Jūsu priekšā ir Jaunā Rotamsteda, — viņš teica. — Jeb Madalija. Rīsi, dārzeņi, mājputni, augļi. Nemaz nerunājot par divām podnieku darbnīcām un mēbeļu fabriku. Tur ražo arī šos vadus. — Viņš pamāja ar roku garas stabu rindas virzienā, kas stiepās no ciemata augšup pa terasveidīgo nogāzi, līdz nozuda aiz klinšu grēdas, tad atkal parādījās tālumā, celdamās no nākamās ielejas augšup pa džungļiem klātajiem kalniem līdz to mākoņos tītajām virsotnēm. — Elektroiekārtas mums nākas iepirkt ārzemēs. Toties, kad ūdenskritumi ir iegrožoti un elektropārvades līnijas nostieptas, mēs ķeramies pie tā tur. — Ar pirkstu viņš norādīja uz betona ēku bez logiem, kas gaužām neiederīga pacēlās mazo namiņu vidū ciemata šajā pusē.

—   Kas tas ir? — Vils jautāja. — Kaut kas līdzīgs elektriskai krāsnij?

—   Nē, kaltes ir ciemata viņā galā. Tas ir sabiedriskais ledusskapis.

—   Agrāk mums parasti gāja zudumā puse no pārtikas produktiem, ko saražojām, — paskaidroja sirmgalvis.

—    Tagad mēs nezaudējam praktiski neko. Viss, ko izaudzējam, tiek mums pašiem, nevis apkārtējām baktērijām.

—   Tātad ēdamā jums tagad pietiek?

_ — Vairāk nekā pietiek. Mēs ēdam labāk nekā pārējās Āzijas valstīs un pārpalikumu vēl eksportējam. Ļeņins mēdza teikt, ka sociālisms plus elektrifikācija ir vienlīdzīgs komunismam. Mūsu vienādojums ir pavisam citāds. Elektrifikācija mīnus smagā rūpniecība plus dzimstības kontrole ir vienlīdzīga ar demokrātiju un pārticību. Elektrifikācija plus smagā rūpniecība mīnus dzimstības kontrole ir vienlīdzīga ar nabadzību, totalitārismu un karu.

—   Starp citu, kam tas viss pieder? — Vils apvaicājās.

—  Vai jūs esat kapitālisti vai valsts sociālisti?

—   Ne viens, ne otrs. Lielākoties mēs esam kooperatori. Lauksaimniecība Paļā vienmēr ir bijusi saistīta ar terašu un apūdeņošanas sistēmu ierīkošanu. Un tas prasa kopīgu darbu un draudzīgus līgumus. Konkurence uz dzīvību un nāvi nav savienojama ar rīsa audzēšanu kalnainā zemē. Mūsu cilvēkiem izrādījās diezgan viegli pāriet no savstarpējās palīdzības uz savstarpējiem pirkšanas un pārdošanas, peļņas sadales un finansiālo darījumu kārtošanas paņēmieniem.

—   Pat uz kooperatīvu finansiālo darījumu kārtošanu?

Roberts Makfeils pamāja ar galvu. — Mums nav tādu

augļotāju — asinssūcēju, kādus ik uz soļa var sastapt Indijā. Nav arī jūsu — rietumu tipa komercbanku. Mūsu aizņēmumu — aizdevumu sistēma tika veidota pēc to kredīta apvienību parauga, ko pirms vairāk nekā simt gadiem izgudroja Vilhelms Raifeizens*. Mans vecvectēvs pierunāja rādžu uzaicināt vienu no Raifeizena jaunajiem palīgiem atbraukt uz šejieni un noorganizēt kooperatīvo banku sistēmu. Tā vēl joprojām darbojas lieliski.

—   Ko jūs izmantojat par naudu? — jautāja Vils.

Vecais vīrs iebāza roku kabatā un izvilka sauju sudraba, zelta un vara monētu.

—   Paļā iegūst nedaudz zelta, — viņš paskaidroja-

—   Mēs izrokam pietiekami, lai nodrošinātu savas papīra naudas dārgmetāla segumu. Un zelts papildina arī mūsu eksportu. Mēs varam maksāt skaidrā naudā par tik dārgām iekārtām kā tās elektropārvades līnijas un ģeneratori ciemata viņā pusē.

—   Jūs, šķiet, esat diezgan veiksmīgi atrisinājuši savas ekonomiskās problēmas.

—   Tās atrisināt nebija grūti. Vispirms — mēs nekad neatļāvāmies radīt vairāk bērnu, nekā varējām pabarot,, apģērbt, izmitināt un izglītot īsti cilvēciskā garā. Tā kā sala nav pārapdzīvota, mēs esam pārtikuši. Taču, lai arī esam pārtikuši, mums izdevās pārvarēt to kārdinājumu,, kas mūsdienās ir pārņēmis Rietumus, — kārdinājumu pēc liekām precēm. Mēs neatļaujamies patērēt sešas reizes vairāk tauku, nekā mums vajadzīgs. Mēs neiedvešam sev ticību, ka divi televizori padarīs mūs divas reizes laimīgākus nekā viens. Un, beidzot, mēs netērējam ceturto daļu no kopējā nacionālā ienākuma, lai gatavotos trešajam pasaules karam vai pat pasaules kara mazākajam brālim — MMMCCXXXIII lokālajam karam. Bruņošanās, vispārēji parādi un rūpniecības ražojumu plānotā novecošana — šie ir Rietumu labklājības trīs balsti. Ja aizliegtu karu,, izšķērdību un naudas aizdošanu, jūs sabruktu. Toties, kamēr jūsu cilvēki tērē virs mēra, pārējā pasaules daļa grimst arvien dziļāk pastāvīgā nabadzībā. Tā cieš no izglītības trūkuma, militārisma un pārapdzīvotības — novisiem trim, bet visļaunākais no tiem ir pārapdzīvotība. Nav nekādu cerību, ne mazākās iespējas atrisināt šo ekonomisko problēmu, kamēr tā netiek kontrolēta. Tiklīdz iedzīvotāju skaits sāk strauji pieaugt, labklājība krītas. — Ar izstieptu pirkstu viņš novilka gāisā lejupslīdošu līkni..

—    Un, krītoties labklājībai, pieaug neapmierinātība un. nemieri, — (rādītāja pirksts atkal cēlās augšup) — parādās politiskā cietsirdība, vienpartijas diktatūra, nacionālisms un militārisms. Vēl kādi desmit vai piecpadsmit gadi neapvaldīta iedzīvotāju skaita pieauguma — un visa pasaule no Ķīnas un Tālajiem Austrumiem līdz pat Āfrikai un Peru būs stāvgrūdām pilna ar dižajiem vadoņiem, kas, līdz zobiem bruņoti ar krievu vai amerikāņu, vai, vēl labāk, ar abu pušu ieročiem reizē, cītīgi apspiedīs brīvību,, vicinās karogus un kliegs pēc Lebensraum*.

—   Kā būs ar Palu? — Vils jautāja. — Vai arī jūs pēc. desmit gadiem netiksiet aplaimoti ar kādu dižo vadoni?

—   Ja tas būs mūsu spēkos, tad ne, — atbildēja ārsts. — Mēs vienmēr esam darījuši visu, Tai šādam dižajam vadonim neļautu rasties.

Ar acs kaktiņu Vils pamanīja sašutuma un nievājoša riebuma grimasi Murugana sejā. Iztēlē Antinojs droši vien redzēja sevi kā Kārlaila* varoni. Vils atkal vērsās pie sirmgalvja:

—   Pastāstiet — kā jums tas izdodas?

—   Nu, vispirms jau mēs nekarojam un negatavojamies to darīt. Tādējādi mums nav vajadzīga ne karaklausība, ne militārās pakāpes, ne apvienotā virspavēlniecība. Tad vēl mūsu ekonomiskā sistēma: tā neļauj nevienam kļūt vairāk nekā četras piecas reizes bagātākam par vidusmēra pilsoni. Tas nozīmē, ka mums nav ne lielu rūpnieku, ne visvarenu finansistu. Vēl vairāk, mīļms nav ne visvarenu politiķu, ne birokrātu. Pala ir autonoma ģeogrāfisku, profesionālu un ekonomisku vienību federācija, tāpēc te ir plašs darbalauks maza mēroga iniciatīvām un demokrātiskiem vadoņiem, bet nav vietas centralizētai valdībai ar jebkāda veida diktatoru priekšgalā. Vēl kas: mums nav valsts baznīcas, un mūsu reliģija liek uzsvaru uz tiešu pārdzīvojumu; tā neatzīst ticību nepārbaudāmām dogmām un šādas ticības izraisītas emocijas. Tāpēc mēs esam pasargāti gan no īpašuma sērgas, gan no fundamentālisma atdzimšanas. Līdztekus transcendentāliem pārdzīvojumiem mēs sistemātiski attīstām skepticismu. Atturam bērnus no aklas ticības vārdiem un mācām analizēt visu, ko viņi dzird vai lasa, — tā ir skolu programmas neatņemama sastāvdaļa. Tādēļ daiļrunīgam pūļa musinātājam, tādam kā Hitlers vai mūsu kaimiņš jūras šauruma otrā krastā — pulkvedis Dipā —, šeit, Paļā, nav nekādu izredžu.

Tas Muruganam izrādījās par daudz. Nespēdams savaldīties, viņš iesaucās: — Paskatieties, kādu enerģiju pulkvedis Dipā izraisa savos ļaudīs, kādu uzticību un pašaizliedzību! Pie mums nekā tamlīdzīga nav.

—   Paldies Dievam! — vecais vīrs sacīja no visas sirds.

—   Paldies Dievam! — Vidžaja atkārtoja.

—    Šīs īpašības taču ir labas, — zēns nepiekrita. — Es tās apbrīnoju.

—   Es arī tās apbrīnoju, — piekrita sirmgalvis. — Apbrīnoju, tāpat kā es apbrīnoju viesuļvētru. Diemžēl šis •enerģijas, uzticības un pašaizliedzības veids nav savienojams ar brīvību, nemaz nerunājot par saprātu un cilvēcisko pieklājību. Bet pieklājība, saprāts un brīvība ir tieši tas, pec ka Pala tiecas jau kopš tava vardabraļa Murugana Reformatora laikiem.

Vidžaja izvilka no sēdekļa apakšas nelielu kastīti un,, atvēris to, izdalīja visiem pa sviestmaizei ar sieru un avokādo. — Mums pa ceļam jāpaēd. — Milzis iedarbināja motoru un ar vienu roku, jo otra bija aizņemta ar sviestmaizi, sāka stūrēt. Viņš uzrunāja Viļu: — Rīt es jums parādīšu ciematu un vēl ko ievērojamāku — kā mana ģimene ēd lenču. Šodien mums ir norunāta tikšanās kalnos.

Netālu no ciemata pirmajām mājām viņš iegrieza mašīnu sānceļā — tas stāvus vijās augšup starp terasveidīgajiem rīsa un dārzeņu laukiem, ko vietām nomainīja augļudārzi un jaunu kociņu audzes, kuras — tā paskaidroja ārsts — stādot, lai sagādātu izejvielu Šivapuramas papīrfabrikai.

—   Cik avīžu Paļā izdod? — Vils painteresējās un pārsteigts uzzināja, ka tikai vienu. — Kam tad pieder monopoltiesības? Valdībai? Valdošajai partijai? Vietējam Džo Aldehīdam?

—   Šādu tiesību nav nevienam, — apgalvoja vecais vīrs. — Ir redaktoru kolēģija, kurā pārstāvēts pusducis dažādu partiju un grupējumu. Katrai no tām iedalīta vieta kritikai un.komentāriem. Lasītājam tiek dota iespēja salīdzināt viņu argumentus un pašam izdarīt secinājumus. Es atceros, cik satriekts jutos, kad pirmo reizi izlasīju vienu no jūsu lieltirāžas avīzēm. Tendenciozi virsraksti, vienpusīgas reportāžas un komentāri, argumentu aizstāšana ar lozungiem un uzsaukumiem. Nekādas vēršanās pie veselā saprāta. Tā vietā nepārtraukti centieni veidot nosacījuma refleksus vēlētāju prātos, bet pārējiem lasītājiem — noziegumi, šķiršanās, anekdotes, pļāpas, viss iespējamais,, lai tikai izklaidētu, lai atturētu viņus no domāšanas.

Mašīna lēnām brauca augšup, līdz viņi atradās uz Jkalna kores starp divām stāvām nogāzēm; pa kreisi ielejā varēja, saskatīt koku ieskautu ezeru, bet pa labi atklājās plašs līdzenums, kurā starp diviem koku ēnā grimstošiem ciematiem, līdzīgi nevainojamai ģeometriskai figūrai kontrastējot ar apkārtni, pletās milzīga rūpnīca.

—   Cements? — apvaicājās Vils.

Roberts Makfeils pamāja ar galvu. — Rūpniecības veids, no kura nevar atteikties. Mēs ražojam savām vajadzībām plus eksportam.

—   Un šie ciemati piegādā darbaspēku?

—   Starplaikos starp darbu tīrumos, mežā un kokzāģētavās.

—   Vai šāda darba maiņas sistēma darbojas labi?

—   Tas ir atkarīgs no tā, ko jūs saprotat ar vārdu «labi». Tā nenodrošina visaugstāko darba ražīgumu. Taču Paļā maksimāls darba ražīgums nav kategoriskais imperatīvs, kā tas ir pie jums. Jūs galvenokārt domājat, kā iespējami īsākā laikā saražot iespējami vairāk produkcijas. Mēs galvenokārt domājam par cilvēkiem un viņu labsajūtu. Pirmajās dienās darba maiņa nesekmē ražošanas kāpinājumu. Tomēr cilvēku lielākajai daļai šāda kārtība patīk labāk nekā visu mūžu strādāt vienu un to pašu darbu. Ja ir iespēja izvēlēties starp darba ražīgumu un cilvēku labsajūtu, mēs izvēlamies pēdējo.

—   Kad man bija divdesmit gadu, — Vidžaja sāka stāstīt, — es tajā cementa rūpnīcā nostrādāju četrus mēnešus, pēc tam desmit nedēļas superfosfāta fabrikā un beigās vēl sešus mēnešus džungļos par mežacirtēju.

—   Kas par apzinīgu darbu vaiga sviedros!

—   Pirms divdesmit gadiem es diendienā strādāju vara lietuvē, — turpināja vecais vīrs. — Pēc tam man sagribējās kļūt par zvejnieku. Izmēģināt dažādus darbus — tas pieder pie mūsu izglītības. Tādā veidā cilvēks gūst plašas zināšanas par dažādām lietām, prasmēm, organizācijām, par dažādiem cilvēkiem un viņu domāšanas veidu.

Vils pakratīja galvu. — Es labāk visu to uzzinu no grāmatām.

—   Grāmatās rakstītais nevar aizstāt dzīvi. Savā būtībā jūs vel joprojām esat Platona piekritēji, — piebilda sirmgalvis. — Jūs pielūdzat vārdu, bet neieredzat matēriju.

—   Pasakiet to garīdzniekiem, — atbildēja Vils. — Viņi vienmēr mums pārmet, ka mēs esot rupji materiālisti.

—   Rupji, — piekrita vecais vīrs, — bet rupji tieši tāpēc, ka neesat materiālisti līdz galam. Tas, ko jūs sludināt, ir abstrakts materiālisms. Turpretī mēs darām visu, lai būtu īsti materiālisti — materiālisti konkrētajos redzes, dzirdes un taustes, sasprindzinātu muskuļu un nosmērētu roku līmeņos. Abstrakts materiālisms ir tikpat slikts kā abstrakts ideālisms, tas padara gandrīz neiespējamu tiešo garīgo pārdzīvojumu. Kā īstiem materiālistiem izmēģināt dažādus darbus — tas ir pirmais nepieciešamais solis mūsu garīguma izglītībā.

—   Taču jūs nekur tālu netiksiet pat ar visīstāko materiālismu, — piezīmēja Vidžaja, — ja vien pilnīgi neapzināsieties, ko darāt un izjūtat. Jums ir pilnībā jāapzinās; visi tie matērijas gabaliņi, ar ko darbojaties, tās prasmes,, ko apgūstat, un cilvēki, ar kuriem kopā strādājat.

—   Pilnīgi pareizi, — piekrita Roberts Makfeils. — Man vajadzēja jums paskaidrot, ka īsts materiālisms ir tikai izejviela pilnīgai cilvēka dzīvei. Tikai ar apzināšanos, pilnīgu un pastāvīgu apzināšanos mēs pārveidojam to par īstu garīgumu. Pilnīgi apzinies, ko tu dari, — un darbs kļūst par darba jogu, spēle kļūst par spēles jogu, ikdienas, dzīve kļūst par ikdienas dzīves jogu.

Vils atcerējās Rangu un mazo medmāsu. — Kā ir ar mīlestību?

Sirmgalvis pamāja ar galvu. — Arī tā. Apzināšanāspārveido mīlestību, pārvērš mīlēšanos par mīlēšanās jogu.

Murugans notēloja savu māti, ko pārņēmušas šausmas..

—   Psihofizikālajam lemts beigties ar transcendentālo, — sacīja Vidžaja, paaugstinādams balsi, lai pārkliegtu motora troksni, kas pieauga, ieslēdzot zemāku pārnesumu. — Tieši tam galvenokārt ir domātas visas šīs jogas. Taču tās domātas arī kam citam: tās ir arī līdzeklis, kā tikt galā ar spēka problēmām. — Viņš parslēdza pārnesumu un atkal sāka runāt normālā balsī. — Spēka problēmas, — milzis atkārtoja. — Ar tām nākas saskarties jebkurā sabiedrības organizācijas līmenī — no valdībām līdz mazbērnu novietnēm un jaunlaulātajiem kāzu ceļojuma laikā. Un runa nav tikai par to, lai neļautu rasties dižajiem vadoņiem. Ir jau vēl miljoniem sīka mēroga tirānu un valdnieku, klusu, maz pazīstamu hitleru, ciemata napoleonu, ģimeņu kalvinu un torkvemadu*. Nemaz nerunājot par tiem bandītiem un huligāniem, kuriem nepietiek prāta, lai neiegūtu apzīmējumu «noziedznieks». Kā lai iegrožo-visu šo cilvēku radīto milzīgo spēku, kā lai ievirza to derīgā gultnē— vai vismaz attur no ļauniem darbiem?

—   Tieši to es arī gribēju dzirdēt, — teica Vils. — Ar ko jūs sākat?

—   Mēs sākam ar visu reizē, — atbildēja Vidžaja.. — Taču nav iespējams vienlaikus stāstīt par visu, tādēļ sāksim ar spēka anatomiju un psiholoģiju. Robert, pastāstiet viņiem par savu bioķīmisko pieeju šim jautājumam!

—  Tas sākās gandrīz pirms četrdesmit gadiem, kad es. strādāju Londonā. Sākās ar to, ka nedēļas nogalēs es apmeklēju cietumus un visus brīvos vakarus pavadīju, studēdams vēsturi. Vēsture un cietumi, — domīgi sacīja vecais virs. — Es atklāju, ka tie savā starpā cieši saistīti. Stāsti par cilvēces noziegumiem, muļķībām un nelaimēm (Gibons, vai ne?) — un vieta, kur neveiksmīgi noziegumi un muļķības sastopas ar sevišķu nelaimi. Lasot grāmatas un runājoties ar saviem arestētajiem pacientiem, es atklāju, ka .mani moka dažādi jautājumi. Kāda tipa cilvēki kļūst par bīstamiem noziedzniekiem, par vēstures grāmatās aprakstītajiem lielajiem briesmoņiem un sīkajiem briesmonīšiem, kas sastopami Pentonvilā* un Vērmvudskrabā*? Kāda tipa cilvēkus virza spēka, kaušanas un citu apspiešanas alkas? Un tie cietsirži, vīrieši un sievietes, kuri zina, ko grib, bet neizjūt nekādus sirdsapziņas pārmetumus par citu cilvēku sāpināšanu un nogalināšanu tikai tāpēc, lai iegūtu kāroto; tie nezvēri, kas moka un slepkavo, nevis lai gūtu kādu labumu, bet pilnīgi bez iemesla, jo citu mocīšana un slepkavošana ir tik uzjautrinoša, — kas viņi ir? Sos jautājumus es pārrunāju ar lietpratējiem — ārstiem, psihologiem, sociologiem un skolotājiem. Mantegaca* un Galtons* vairs nebija modē, un vairākums lietpratēju man apgalvoja, ka vienīgo sakarīgo atbildi uz šiem jautājumiem var gūt, domājot par kultūru, ekonomiku un ģimeni. Viss ir atkarīgs tikai no mātēm un rūpīgas audzināšanas, no sociālo apstākļu iedarbības agrā bērnībā. Mani tas pārliecināja tikai pa pusei. Mātes, audzināšana un apkārtējās bezjēdzības — tas acīmredzot ir svarīgi. Bet vai tas nosaka visu? Savu cietuma apmeklējumu laikā es sāku ievērot, ka pastāv kāda iekšēja sistēma — vai, pareizāk, divas dažādas sistēmas, jo bīstami noziedznieki un -spēku mīloši nemiera cēlāji nav viens un tas pats. Lielākā daļa no viņiem, kā jau toreiz sāku saprast, pieder pie divām spilgti izteiktām un pilnīgi atšķirīgām grupām — pie muskuļvīriem un pīteriem peņiem*.

—   Tas ir, zēniem, kuri nekad nekļūst pieauguši? — jautāja Vils.

—   «Nekad» nav īstais vārds. Reālajā dzīvē pīters pens vienmēr kļūst pieaudzis. Tas vienkārši notiek pārāk vēlu — prāts viņam pieaug daudz lēnāk nekā ķermenis.

—   Un kā ir ar meitenēm — pīteriem peņiem?

—   Tādas sastopamas ļoti reti. Toties zēnu — ka biezs. No katriem pieciem vai sešiem zēniem viens var izrādīties pīters pens. Starp «grūtajiem» bērniem — tiem zēniem, kas nemāk lasīt, negrib mācīties, nesadzīvo ar pārējiem un beigās ķeras jau pie smagākiem pārkāpumiem —, ja pārbauda viņu plaukstas pamatnes kaulu rentgenuzņēmumus, tādu ir septiņi no desmit. Pārējie lielākoties ir šāda vai tāda veida muskuļvīri.

—   Es pašlaik mēģinu atcerēties kādu vēsturisku noziedznieka — pītera pena piemēru, — Vils teica.

—   Nekur tālu nav jāmeklē. Pēdējais, kā arī vislielākais un labākais piemērs ir Ādolfs Hitlers.

—   Hitlers? — Murugana balsī varēja saklausīt nepatīkamu pārsteigumu. Hitlers nepārprotami bija viens no viņa varoņiem.

—   Palasiet fīrera biogrāfiju, — atbildēja ārsts. — Tipisks pīters pens. Pilnīgi nesekmīgs skolā. Nespējīgs ar kādu sacensties vai sadarboties. Apskauda visus normāli veiksmīgos zēnus — un tāpēc, ka apskauda, ienīda viņus un, lai pats justos labāk, nicināja kā zemākus radījumus. Tad nāca pubertātes laiks. Seksuālajā attīstībā Ādolfs atpalika. Citi zēni centās iemantot meiteņu labvēlību un guva to. Ādolfs bija pārāk kautrīgs, par savu vīrišķību nepārliecināts. Un, lai kompensētu savu nespēju droši rīkoties, mājās visu laiku pavadīja iztēles radītā citā pasaulē. Tur viņš bija vismaz Mikelandželo. Toties šeit, par nelaimi, mazais Ādolfs neprata zīmēt. Viņa vienīgie dotumi izrādījās naids, zemiska viltība, nenogurdināmas balss saites un spēja stundām ilgi bļaut no savas pīterpeniskās paranojas dziļumiem. Trīsdesmit vai četrdesmit miljoni izdzēstu dzīvību un Dievs vien zina cik daudzi miljardj dolāru — tādu maksu pasaulei nācās maksāt par mazā Ādolfa aizkavējušos attīstību. Par laimi, lielākajai daļai zēnu, kuru attīstība aizkavējusies, nekad nerodas iespēja kļūt par kaut ko vairāk kā par sīkiem noziedzniekiem. Tomēr pat sīki noziedznieki, ja viņu būtu pietiekami daudz, varētu izmaksāt mums pamatīgu summu. Tāpēc mēs cenšamies nomākt viņus pašā iedīglī — vai, pareizāk sakot, tā kā runa ir par pīteriem peņiem, mēs cenšamies darīt visu, lai šie zēni attīstītos normāli.

Vai jums tas izdodas?

Roberts Makfeils pamāja ar galvu. — Tas nav grūti. It sevišķi, ja to sāk darīt laikus. No četrarpus līdz piecu gadu vecumam visi bērni tiek pārbaudīti. Asins analīzes, psiholoģiskie testi, somatipa noteikšana, tad plaukstu pamatnes rentgenuzņēmums un elektroencefalogramma. Tā nekļūdīgi tiek atklāti visi mazie pīteri peni un uzsākta nepieciešamā ārstēšana. Gada laikā praktiski visi šie zēni kļūst pilnīgi normāli. Iespējamie neveiksminieki un noziedznieki, tirāni un sadisti, cilvēknīdēji un fanātiskie revolucionāri tiek pārveidoti par derīgiem pilsoņiem, kurus var pārvaldīt adandena asatthena — bez soda un zobena. Jūsu pasaules daļā noziedzība vēl joprojām ir atstāta garīdzniecības, sabiedrisko darbinieku un policijas ziņā. Nepārtraukti sprediķi un cietumsodu pārpilnība. Kāds ir galaiznākums? Noziedzības līmenis nepārtraukti aug. Un nav nekāds brīnums. Runas par bērnu sāncensību ģimenē, elli un Jēzus personību nevar aizstāt bioķīmiju. Gads cietumā neizārstēs pīteru penu no viņa endokrīnās nelīdzsvarotības un nepalīdzēs bijušajam pīteram penam atbrīvoties no tās psiholoģiskajām sekām. Pīterpeniskajai noziedzībai ir vajadzīga tikai agrīna diagnoze un dienā trīs sārtas kapsulas pirms ēdienreizēm. Plus vēl daudzmaz ciešama apkārtējā vide — un pusotra gada laikā mēs iegūstam tīri saprātīgus bērnus, kas apveltīti ar mazumiņu galveno tikumu. Nemaz nerunājot par labo izdevību modināt viņos varbūtējo prajnaparamita un karuna, varbūtējo prātu un līdzjūtību, lai gan iepriekš no tiem nebija ne jausmas. Bet nu pierunājiet Vidžaju pastāstīt par muskuļvīriem. Kā jau varbūt esat ievērojis, viņš ir viens no tiem. — Paliecies uz priekšu, ārsts papliķēja pa milža plato muguru. — Kas par vērsi! Mums, knēveļiem, par laimi, šis dzīvnieks nav mežonīgs.

Vidžaja atlaida vienu roku no stūres, iebelza sev pa krūtīm un izgrūda skaļu, niknu rēcienu. — Nekaitiniet gorillu! — viņš piebilda un labsirdīgi iesmējās. Tad uzrunāja Viļu: — Atcerieties otru dižo diktatoru, atcerieties Josifu Visarionoviču Staļinu. Hitlers ir noziedzīga pītera pena klasisks paraugs. Staļins ir noziedzīga muskuļvīra klasisks paraugs. Spriežot pēc ķermeņa uzbūves, jau dzimis ekstraverts. Taču ne no maigo, vaļsirdīgo pļāpu sugas, tādu, kas vienmēr neizvēlīgi alkst pēc sabiedrības. Nē, viņš bija tas nemierīgais, mūžīgi kaut kur traucošais ekstraverts, kurš vienmēr jūt nepieciešamību kaut ko darīt, kurš nepazīst šaubas un sirdsapziņas pārmetumus, žēlumu un smalkjūtību. Savā testamentā Ļeņins ieteica tikt vaļā no Staļina, jo šim vīram pārmēru patīk vara un pārlieku viegli viņš to izlieto nevietā. Taču padoms nāca pārāk vēlu. Staļins jau bija tā nostiprinājis savas pozīcijas, ka viņu vairs nevarēja padzīt. Desmit gadu laikā šī vīra vara kļuva absolūta. Trocki nošāva, visus viņa vecos draugus iznīcināja. Līdzīgi Dievam dziedošu eņģeļu korī viņš viens mita mājīgā paradīzītē starp lišķiem un pielīdējiem. Un visu laiku rāvās vaiga sviedros, lai likvidētu kulakus, organizētu kolhozus, veidotu militāro rūpniecību, pārvietotu no laukiem uz fabrikām neapmierinātu zemnieku miljonus. Strādāja ar tādu neatlaidību, ar tādiem acīm redzamiem panākumiem, par kādiem vācu pīters pens ar savām apokaliptiskajām vīzijām un svārstīgo garastāvokli nevarēja ne sapņot. Salīdziniet Staļina un Hitlera stratēģiju kara beigu posmā! Vēss aprēķins pret glābiņa meklējumos celtām gaisa pilīm, pilnīga stāvokļa izpratne pret tām retoriskajām muļķībām, kurām Hitlers pats beigu beigās noticēja. Divi briesmoņi, vienlīdzīgi savā noziedzībā, bet pilnīgi atšķirīgi pēc temperamenta, pēc neapzinātās motivācijas un beigu beigās arī pēc rezultātiem. Pīteriem peņiem lieliski izdodas uzsākt karus un revolūcijas, taču ir nepieciešami muskuļvīri, lai novestu tos līdz veiksmīgam iznākumam. Re, kur jau džungļi, — Vidžaja piebilda citā tonī, pamādams ar roku tai virzienā, kur pacēlās milzīgs meža mūris, kas likās aizšķērsojam tālāko ceļu augšup.

Pēc brīža viņi pameta saules apspīdētās kalnu nogāzes un ienira zaļganā puskrēslā, tunelī, kas līkumoja kalnup starp tropiskās lapotnes sienām. No koku zariem, kas liecās pār ceļu, nokarājās dažādi vīteņaugi; starp milzīgo koku stumbriem auga dažnedažādas papardes un tumšlapaini rododendri, kuriem Vils nezināja nosaukumu. Gaiss bija smacīgi mitrs, tajā vēdīja karsta, izšķērdīga zaļo jaunaudžu smarža un šīs dzīvības pretpola — trūdu smaka. Tālumā Vils izdzirda biezās lapotnes slāpētu cirvju klaudzoņu un ritmisku zāģu švīkstoņu. Ceļš rneta vēl vienu līkumu, un pēkšņi tuneļa zaļo puskrēslu nomainīja spoža saules gaisma. Mašīna bija iebraukusi izcirtumā. Pusducis gandrīz kailu gara auguma plecīgu mežacirtēju nodarināja tikko gāztam kokam zarus. Saules staros simtiem zilu un violetu tauriņu dzenāja cits citu, plivinoties un griežoties nebeidzamā dejā. Izcirtuma pretējā 'malā vocs vīrs kaut ko maisīja virs uguns pakārtā lielā dzelzs katlā. Netālu mierīgi ganījās mazs, garkājains pieradināts briedītis ar košiem plankumiem uz sāniem.

—   Veci draugi, — paskaidroja Vidžaja un kaut ko uzsauca paliešu valodā. Mežacirtēji atsaucās un māja ar rokām. Tad ceļš strauji pagriezās pa kreisi un viņi atkal līkumoja augšup pa koku veidoto zaļo tuneli.

—    Runājot par muskuļvīriem, — ieteicās Vils, kad viņi atkal ienira džungļu biezoknī, — tie patiešām bija lieliski «eksemplāri.

—   Šāda ķermeņa uzbūve rada nepārtrauktu kārdinājumu, — atsaucās Vidžaja. — Tomēr starp visiem šiem vīriem — un es esmu strādājis kopā ar desmitiem tādu — neesmu sastapis nevienu kausli, nevienu potenciālu varas tīkotāju.

—   Citiem vārdiem sakot, nevienam no viņiem nav ne kripatiņas godkāres, — nicinoši izmeta Murugans.

—   Kāds tam izskaidrojums? — jautāja Vils.

—   Ļoti vienkāršs, ja runājam par pīteriem peņiem. Viņiem netiek dota iespēja uzkurināt sevī varaskāri. Mēs izārstējam viņu tieksmi, pēc noziegumiem, pirms tā vēl ir sākusi attīstīties. Toties ar muskuļvīriem ir citādi. Viņi šeit ir tikpat muskuļoti, tikpat cietsirdīgi ekstraverti kā pie jums. Tad kāpēc viņi nekļūst par staļiniem vai dipā, vai vismaz par mājas tirāniem? Pirmkārt, mūsu sabiedriskā iekārta nedod viņiem gandrīz nekādu iespēju kaustīt savu ģimeni, bet politiskā sistēma praktiski neļauj uzkundzēties citiem cilvēkiem augstākā līmenī par ģimeni. Otrkārt, mēs mācām muskuļvīriem būt jūtīgiem un vērīgiem,, mēs mācām viņiem baudīt arī ikdienas dzīves priekus. Tas nozīmē, ka viņiem vienmēr pastāv iespēja izvēlēties — neskaitāmas iespējas izvēlēties komandēšanas prieka vietā kaut ko citu. Un, beidzot, mēs iedarbojamies uz varas un uzkundzēšanās kāri, kas gandrīz vienmēr raksturīga šādai ķermeņa uzbūvei visā tās formu daudzveidībā. Mēs novirzām varaskāri no cilvēkiem uz lietām. Mēs liekam šiem vīriem veikt dažādus smagus darbus — fiziski smagus darbus, kas nodarbina muskuļus un apmierina alkas pēc varas, bet ne uz citu cilvēku rēķina, turklāt pilnīgi nekaitīgā vai pat noderīgā veidā.

—   Tātad šie lieliskie radījumi cilvēku vietā gāž kokus — vai ne tā?

—   Tieši tā. Un, kad apnīk mežs, viņi var doties jūrā vai izmēģināt roku raktuvēs vai, tā sacīt, atpūzdamies pastrādāt rīsa laukos. ;

Vils Fārnebijs negaidot iesmējās.

—   Kas te tik smieklīgs?

—   Es iedomājos savu tēvu. Viņam nebūtu nācis par ļaunu kādu laiciņu pastrādāt mežā, un nelaimīgajai ģimenei tas būtu nācis tikai par labu. Diemžēl viņš bija angļu džentlmenis. Par meža ciršanu nevarēja būt ne runas.

—  Vai tad viņam nebija nekāda veida, kā izlādēt savu muskuļu enerģiju?

Vils papurināja galvu. — Būdams džentlmenis, mans tēvs uzskatīja sevi par intelektuāli. Bet intelektuāļi nemedī un nespēlē golfu, viņi tikai domā un dzer. Bez brendija mana tēva vienīgās izklaidēšanās bija ģimenes iekaustīšana, bridžs un politika. Viņš iedomājās sevi par divdesmitā gadsimta lordu Ektonu* — pēdējo vientuļo liberālisma filozofu. Jums vajadzētu dzirdēt, kā viņš runāja par mūslaiku visvarenās valsts nekrietnībām! «Vara samaitā. Neierobežota vara samaitā pilnīgi. Pilnīgi!» Pēc tam, norijis kārtējo brendija devu, viņš ar vēl 'lielāku baudu ķērās pie sava mīļākā vaļasprieka — ņirgāšanās par sievu un bērniem.

—   Pats Ektons tā neuzvedās tikai tāpēc, — piezīmēja vecais vīrs, — ka viņš bija tikumīgs un inteliģents cilvēks. Taču viņa radītajā mācībā nebija nekā tāda, kas varētu atturēt noziedzīgu muskuļvīru vai neizārstētu pīteru penu no ņirgāšanās par tiem cilvēkiem, kuri nokļuvuši viņu varā. Šī vājā vieta Ektonam izrādījās liktenīga. Politikas psiholoģija viņam bija gandrīz pilnīgi sveša. Ektons, šķiet, uzskatīja, ka varas radītās problēmas var atrisināt laba sabiedriskā sistēma, papildināta, protams, ar veselīgu morāli un nelielu devu atkal godā celtas reliģijas. Taču varas radītās problēmas sakņojas anatomijā, bioķīmijā un cilvēka temperamentā. Vara jāiegrožo gan juridiskajā, gan politiskajā līmenī; tas ir skaidrāks par skaidru. Skaidrs ir arī tas, ka ierobežojumiem jābūt arī katra atsevišķa cilvēka līmenī. Instinktu un emociju, dziedzeru un iekšējo orgānu, muskuļu un asins līmenī. Ja man kādreiz būs brīvs laiks, es uzrakstīšu nelielu grāmatiņu par cilvēka psiholoģijas saikni ar ētiku, reliģiju, politiku un jurisdikciju.

—    Jurisdikciju, — Vils atkārtoja. — Es jau grasījos jums jautāt par to. Vai jums tiešām nav zobenu un sodu? Vai arī vēl joprojām neiztiekat bez tiesnešiem un po'licijas? '' — Tie mums vēl ir vajadzīgi, — atbildēja sirmgalvis. — Taču ne tik lielā skaitā kā jums. Pirmkārt, pateicoties profilaktiskajai medicīnai un profilaktiskajai izglītībai, mums nav tik daudz noziedznieku. Un, otrkārt, ar lielāko daļu no nedaudzajiem noziegumiem tiek galā paša likumpārkāpēja Savstarpējās Adopcijas klubā. Grupas terapija kopienā, kurā visi uzņēmušies atbildību par noziedznieku. Smagākos gadījumos šo terapiju papildina ārstēšana un mokšas zāļu kurss, ko vada cilvēks ar ārkārtīgām izpratnes spējām.

—   Kam tad vajadzīgi tiesneši?

—        Tiesneši uzklausa lieciniekus un lemj, vai apsūdzētais ir vainīgs vai nav. Ja vainīgs, tad nosūta izciest sodu uz savu SAK, bet, ja nepieciešams, arī uz vietējo ārstu un mikomistikas speciālistu komisiju. Ik pēc zināma laika komisija un SAK sūta atsauksmes tiesnesim. Kad tās kļūst apmierinošas, lietu izbeidz.

—   Ko tad, ja tās *visu laiku ir negatīvas?

—        Laika gaitā tās vienmēr uzlabojas, — ārsts Roberts atbildēja.

Iestājās klusums.

—       Vai jūs kādreiz esat kāpis kalnos? — pēkšņi pajautāja Vidžaja.

Vils iesmējās. — Kāpēc gan es tagad kliboju?

—       Jums nebija citas izejas. Vai kādreiz esat kāpis sava prieka pēc?

—        Pietiekami, lai pārliecinātos, ka nekas jēdzīgs man nesanāk, — Vils teica.

Vidžaja palūkojās uz Muruganu. — Un tu, dzīvodams Šveicē, nepamēģināji?

Zēns nosarka līdz pat ausu galiem un papurināja galvu. — Ja ir nosliece uz tuberkulozi, ārsti aizliedz to darīt, — viņš paskaidroja.

—       Žēl gan! — noteica Vidžaja. — Tas tev nāktu tikai par labu.

Vils iejautājās: — Vai šeit cilvēki bieži kāpj kalnos?

—       Alpīnisms ir mūsu skolas programmas neatņemama sastāvdaļa.

—   Pilnīgi visiem?

—       Nelielās devās pilnīgi visiem. Ar paplašinātu kursu izteiktiem muskuļvīriem — tas ir, apmēram katram divpadsmitajam zēnam un septītajai meitenei. Mēs drīz redzēsim, kā daži jaunieši ķeras pie sarežģītāku maršrutu apgūšanas.

Zaļais tunelis kļuva platāks, gaišāks, un pēkšņi viņi izbrauca no mitrā meža lielā, gandrīz pilnīgi līdzenā klajumā, ko no trim pusēm ieskāva sarkanas klintis — tās slējās divtūkstoš un vairāk pēdu augstumā, veidodamas robainu kalnu kori ar atsevišķām smailēm. Uzvēdīja spirgta vēsma, kas, iebraucot no saules gaismas gubu mākoņu ēnā, likās pat auksta. Vecais vīrs paliecās uz priekšu un caur vējstiklu norādīja uz baltu ēku puduri, kas atradās uz neliela paugura gandrīz pašā līdzenuma centrā.

—   Tā ir Augstkalnes stacija, — viņš paskaidroja,

11 — 178

—   septiņtūkstoš pēdu virs jūras līmeņa vairāk nekā pieeic tūkstoši akru labas, līdzenas zemes, kur mēs varam audzēt praktiski visu, kas aug Dienvideiropā. Kviešus, miežusļ> zaļos zirnīšus un kāpostus, lapu salātus un tomātus (tur, kur nakts temperatūra nenoslīd zem sešdesmit astoņiem grādiem*, augļi neaizmetas), ērkšķogas, zemenes, valriekstus, plūmes, persikus, aprikozes. Piedevām vēl visus tos vietējos vērtīgos augstkalnu augus, kas sastopami šajos platuma grādos, pat sēnes, kuras tik ļoti nepatīk mūsu jaunajam draugam.

—   Mēs braucām uz šejieni? — jautāja Vils.

—   Mēs brauksim vēl augstāk. — Ārsts Roberts norādīja uz pēdējo kalnu grēdas priekšposteni — tumšsarkanu klinšu sienu, kuras viena mala lēzeni stiepās lejup līdz pat džungļu joslai, bet otra stāvus cēlās augšup pretī mākoņos tītajām kalnu smailēm. — Līdz vecajam Šivas templim, kurp katros saulgriežos mēdza doties svētceļnieki. Tā ir viena no manām mīļākajām vietām visā salā. Kad bērni vēl bija mazi, mēs ar Lakšmi devāmies turp zaļumos gandrīz vai katru nedēļu. Cik gadu jau pagājis! — Vecā vīra balsī ieskanējās skumjas. Viņš nopūtās, atlaidās sēdeklī un aizvēra acis.

Mašīna nogriezās no ceļa, kas veda uz Augstkalnu staciju, un atkal sāka braukt augšup.

—   Pēdējais, visgrūtākais posms, — sacīja Vidžaja.

—    Septiņi asi pagriezieni un pusjūdzi garš nevēdināms tunelis.

Milzis ieslēdza pirmo pārnesumu, un sarunāties kļuvaneiespējami. Pēc desmit minūtēm viņi bija klāt.

X

Piesardzīgi celdams iešinēto kāju, Vils izkāpa no mašīnas un palūkojās apkārt. Starp augstajām klintīm dienvidu pusē un stāvajām -nogāzēm visos pārējos virzienos kalna kore bija nolīdzināta, un šīs garās, šaurās terases vidū stāvēja templis — liels, sarkans tornis, veidots no= tā paša materiāla kā apkārtējās klintis, masīvs, četrstūrains, ar vertikāliem izciļņiem. Daļiņa simetrijas, kas pretstatīta šīm klintīm, tomēr līdzīga nevis abstraktajām figūrām Eiklīda ģeometrijā, bet gan kādai no tās pragmatiskās ģeometrijas figūrām, kura raksturīga dzīvām būtnēm.. Jā, dzīvām būtnēm — jo visas tempļa raupjās virsmas,

visas tā aprises uz debess fona organiski tiecās uz iekšu un sašaurinādamās cēlās pretī marmora aplim, virs kura līdzīgi pogaļai atkal slējās sarkanais akmens, vainagodamies ar plakanu šķērssvītrainu kupolu.

—   Tas uzbūvēts apmēram piecdesmit gadus pirms normaņu iebrukuma* Britu salās, — sacīja Roberts Makfeils.

—   Un izskatās tā, it kā vispār nebūtu celts, bet izaudzis no šīs klints, — piebilda Vils. — Izaudzis kā agaves pumpurs, kas ik brīdi gatavs šauties augšup divpadsmit pēdu augstā stiebrā un izsprāgt ziedos.

Vidžaja pieskārās viņam pie rokas. — Paskatieties turp! — Milzis norādīja uz klintīm. — Pamatskolnieku grupa kāpj lejup.

Vils pagriezās pret kalnu un ieraudzīja jaunu vīrieti naglotos zābakos un alpīnistu tērpā rāpjamies lejup pa plaisu stāvajā klintī. Vietā, kur varēja brīdi atpūsties, viņš apstājās, atmeta galvu un kā jodelēdams iesaucās. Pēdas piecdesmit augstāk virs izciļņa uz klints malas pa.rādījās zēns, pārkārās pār to un sāka laisties lejup.

—   Vai tas tevi nekārdina? — Vidžaja jautāja Muruganam.

Pārspīlēdami tēlodams garlaicības māktu, daudz pieredzējušu vīru, kuram ir daudz nesalīdzināmi svarīgāku darbu kā bērnu rotaļu vērošana, zēns paraustīja plecus.

—   Ne drusciņ. — Pagājis nostāk un apsēdies uz laika zoba skarta akmens lauvas, viņš izvilka no kabatas amerikāņu žurnālu spilgtos vākos un sāka lasīt.

—   Ko tu tur lasi? — pajautāja Vidžaja.

—  Zinātnisko fantastiku. — Murugana balsī ieskanējās izaicinājums.

Ārsts Roberts iesmējās. — Vēl viens veids, kā bēgt no īstenības.

Izlikdamies, ka neko nav dzirdējis, zēns pāršķīra lappusi un turpināja lasīt.

—   Pats instruktors ir ļoti labs alpīnists, — teica Vidžaja, vērodams, kā bērni laižas lejup pa klints sienu.

—   Abos virves galos ir pieredzējuši vīri. Grupas vecāko no šejienes nevar redzēt. Viņš atrodas aiz tā izciļņa plaisā, kas stiepjas paralēli šai te pēdas trīsdesmit vai četrdesmit augstāk. Tur ir pamatīgi iedzīts dzelzs āķis, pie kura var piesiet virvi. Visa grupa var krist, bet āķis izturēs.

Ar kājām balstīdamies plaisas pretējās sienās, instruktors turpināja uzmundrināt un pamācīt. Zēnam tuvojoties, viņš pameta savu vietu, norāpās pēdas divdesmit zemāk,

tad apstājās un atkal sāka jodelēt. Ģērbusies smagos zābakos un biksēs, ar divās īsās biželēs sapītiem matiem virs izciļņa parādījās slaida meitene un sāka rāpties pa plaisu lejup.

—   Lieliski! — Vidžaja atzinīgi noteica, vērodams meiteni.

Pa to laiku no nelielas būdiņas klints pakājē — tāda kā alpu namiņa tropu variantā — iznāca vairāki jauni cilvēki, lai paskatītos, kā veicas kāpējiem. Vilam pastāstīja, ka viņi esot no trīs citām alpīnistu grupām, kuras šorīt no rīta kārtojušas pamatkursa nobeiguma eksāmenus.

—   Vai labākā grupa izcīna balvu? — jautāja Vils.

—  Nē, — atbildēja Vidžaja. — Tās nav sacensības. Tas drīzāk ir smags pārbaudījums.

—   Smags pārbaudījums — pirmais pakāpiens, ieejot pieaugušo kārtā, — paskaidroja ārsts Roberts. — Pārbaudījums, kas palīdz izprast to pasauli, kurā viņiem būs jādzīvo, palīdz apzināties pastāvīgo nāves klātbūtni, visas esamības gadījuma raksturu. Toties šim pārbaudījumam seko atklāsme. Pēc brīža zēniem un meitenēm tiks dota iespēja pirmo reizi izbaudīt mokšas zāļu iedarbību. Viņi tās iedzers visi kopā, tad templī sāksies reliģiska ceremonija.

—   Kaut kas līdzīgs iesvētīšanas dievkalpojumam?

—   Atšķirība ir tā, ka šis ir kaut kas vairāk par vienkāršu teoloģisku savārstījumu. Mokšas zāles ļauj to apvienot ar reālu lietu patiesu apzināšanos.

—   Reālas lietas? — Vils pakratīja galvu. — Vai tad tādas vispār pastāv? Es gribētu tam ticēt.

—   Jums neviens neliek tam ticēt, — sirmgalvis atbildēja. — Patiesība nav priekšlikums; tā ir esamība. Mēs nemācām saviem bērniem reliģiskas dogmas un nesatraucam viņus ar emocionāli pārāk uzlādētiem simboliem. Kad pienāk laiks apgūt reliģijas dziļākās patiesības, mēs liecam viņiem uzkāpt pa klints sienu un tad dodam iedzert četrsimt miligramu atklāsmes. Divi tieši īstenības pārdzīvojumi, no kuriem ikviens saprātīgs zēns vai meitene var gūt ļoti skaidru priekšstatu par to, kas ir kas.

—   Un neaizmirstiet arī veco, labo varas problēmu, — piezīmēja Vidžaja. — Alpīnisms ir lietišķās ētikas nozare; tas ir vēl viens profilaktisks līdzeklis kauslīguma novēršanai.

—   Tātad manam tēvam vajadzēja gan kāpt kalnos, gan cirst mežu.

—   Var jau smieties, — sacīja Vidžaja, pats iesmiedamies. — Tomēr tas palīdz! Tas palīdz! Es kāpu kalnos, lai izvairītos no neskaitāmiem kārdinājumiem izgāzt savu spēku pār citu galvām. Spēka man pietiek, — viņš piebilda, — un kārdinājuma arī.

—   Tam, šķiet, ir tikai viens trūkums, — Vils teica.. — Kāpjot kalnos, lai izbēgtu no kārdinājuma, jūs varat nokrist un … — pēkšņi atcerējies nelaimes gadījumu ar Dugaldu Makfeilu, viņš aprāvās.

Teikumu pabeidza Roberts Makfeils. — Varat nokrist, — viņš lēnām sacīja, — un nosisties. Dugalds kāpa viens, — vecais vīrs turpināja pēc neilga brīža. — Neviens nezina, kā tas notika. Ķermeni atrada tikai nākamajā dienā. — Ilgu brīdi valdīja klusums.

—   Vai jūs vēl arvien domājat, ka šī kāpšana ir vajadzīga? — Vils jautāja, norādīdams ar savu bambusa spieķi uz sīkajām figūriņām, kas ar tādām grūtībām ķepurojās lejup pa gludās klints stāvo sienu.

—   Es vēl arvien domāju, ka šī kāpšana ir vajadzīga, — sirmgalvis atbildēja.

—   Bet nabaga Susila …

—   Jā, nabaga Susila, — vecais vīrs atkārtoja. — Un nabaga bērni, nabaga Lakšmi, nabaga es. Taču, ja Dugalds nebūtu apguvis paradumu riskēt ar dzīvību, cietēji varētu būt visi — tikai citu iemeslu dēļ. Labāk lai pastāv iespēja iet bojā pašam nekā iespēja nogalināt citus vai vismaz padarīt viņus nelaimīgus. Sāpināt citus tikai tāpēc, ka tu pēc dabas esi pārāk agresīvs, bailīgs vai neproti izlādēt savu agresivitāti uz stāvas klints sienas. Bet tagad, — viņš turpināja citā tonī, — es gribu parādīt jums iespaidīgu skatu.

—   Tikmēr es iešu parunāties ar tiem zēniem un meitenēm. — Vidžaja devās pie grupiņas, kas stāvēja klinšu pakājē.

Atstājis Muruganu' zinātniskās fantastikas varā, Vils sekoja Robertam Makfeilam caur vārtu kolonnām un pāri plašajam akmens laukumam, kas no visām pusēm ieskāva templi. Laukuma vienā stūrī atradās mazs namiņš ar kupolu. Iegājuši tajā, viņi piegāja pie liela, neiestiklota loga pretējā sienā un palūkojās ārā. Līdzīga milzu mūrim, kas celts vienīgi no nefrīta un lazurīta, līdz pat apvārsnim plētās jūra. Tieši pie viņu kājām — tikai tūkstoš pēdu zemāk — uz stāvās kraujas zaļoja džungļi. Zem tiem sākās lēzena nogāze, ko vertikāli šķēla dziļas gravas, bet horizontāli — milzīgas, cilvēka roku darinātas terases ar neskaitāmiem tīrumiem; zem pēdējās terases nogāze pārgāja plašā līdzenumā, kura viņā pusē starp dārzniecībām un palmām apaugušu krastmalu stiepās paprāva pilsēta. Skatīta no šīs augstās klints, tā savā mirdzošajā pilnībā atgādināja nelielu, līdz pēdējam sīkumam izstrādātu viduslaiku hroniku ilustrāciju.

— Tā ir Sivapurama, — paskaidroja ārsts Roberts.

—   Un tas ēku puduris uz pakalna aiz upes — tas ir lielais budistu templis. Mazliet senāks par Borobuduru*, turklāt tā skulptūras ir tikpat skaistas kā tālajā Indijā. — Iestājās klusums. — Sajā mazajā vasaras namiņā mēs lietainā laikā mēdzām ieturēt maltītes, — sirmgalvis atsāka stāstīt. — Es nekad neaizmirsīšu to dienu, kad Dugalds (viņš varēja būt gadus desmit vecs), uzkāpis uz šīs palodzes, atdarinādams dejojošu Sivu, stāvēja uz vienas kājas. Nabaga Lakšmi, viņa bija pārbijusies līdz nāvei. Taču Dugalds jau kopš dzimšanas nebaidījās no augstuma. Tieši tas padara šo nelaimes gadījumu vēl neizprotamāku. — Viņš pašūpoja galvu, tad, vēl brīdi klusējis, turpināja: — Pēdējo reizi mēs šeit atbraucām pirms mēnešiem astoņiem vai deviņiem. Dugalds vēl bija dzīvs, un Lakšmi vēl nebija tā novājējusi, lai nevarētu braukt līdzi mazbērniem zaļumos. Viņš vēlreiz atkārtoja Sivas triku, lai parādītu to Tomam Krišnam un Mērijai Sarodžini. Stāvēja uz vienas kājas un tik ātri kustināja rokas — varēja gandrīz apzvērēt, ka viņam tās ir četras. — Ārsts Roberts apklusa. Pacēlis no grīdas kaļķu javas plāksnīti, viņš izmeta to pa logu. — Lejup, lejup, lejup … Tukšumā. Pascal avalt son gouffre .* Cik dīvaini, ka tam vienlaicīgi vajadzētu būt gan visvarenākajam nāves, gan visvarenākajam vispilnīgākās, spraigākās dzīves simbolam. — Pēkšņi viņa seja iemirdzējās. — Vai jūs redzat to vanagu?

4 — Vanagu?

Sirmgalvis rādīja turp, kur pusceļā starp namiņu un tumšo meža lapotni, spārnus nekustinādams, lēnām riņķoja mazs, brūns ātruma un laupītkāres iemiesojums.

—   Tas man atgādināja dzejoli, ko Vecais Rādža kādreiz uzrakstīja par šo vietu. — Brīdi klusējis, viņš sāka deklamēt:

— Seit augšā, tu jautā, Augšā, kur Siva Dejo pasaulei pāri, — Ko, pie velna, es domājos darām?!

Atbildes nav, mans draugs; Ir tikai vanaga riņķojums lejāk, Melnu svītru bultas, kas gaisā Ievelk garas sudraba stīgas; Viņu kliedzienu spalgums.

Cik tālu no karstajiem līdzenumiem, Tālu, tu pārmet, no maniem ļaudīm! Un tomēr — cik tuvu! Jo šeit starp debesīm Un jūru tur lejā — pēkšņā skaidrībā Atklājas man

viņu un manējais noslēpums.

—   Un tas noslēpums, cik es saprotu, ir šis tukšums.

—   Vai, pareizāk sakot, tas, ko šis tukšums simbolizē — Būdas dabu visā mūsu nepārtrauktajā iznīcībā. Tas man atgādināja … — Viņš palūkojās pulkstenī.

—   Kas vēl paredzēts dienas kārtībā? — Vils iejautājās, kad viņi atkal iznāca saules gaismā.

—   Dievkalpojums templī, — sirmgalvis atbildēja. — Jaunie alpīnisti veltīs savus sasniegumus Sivam — citiem vārdiem sakot, savai patībai, kas attēlota kā dievs. Pēc tam viņi pāries pie iniciācijas daļas — pārdzīvos atbrīvošanos pašiem no sevis.

—   Ar mokšas zāļu palīdzību?

Ārsts Roberts pamāja ar galvu. — Grupu vadītājs iedos viņiem tās vēl pirms iziešanas no alpīnistu namiņa. Tad viņi dosies uz templi. Zāles sāks iedarboties dievkalpojuma laikā. Starp citu, — vecais vīrs piebilda, — dievkalpojums notiks sanskritā, tā ka jūs nesapratīsiet ne vārda. Vidžajas uzruna būs angliski — viņš uzstāsies kā Alpīnistu apvienības prezidents. Arī es runāšu angliski un, protams, arī lielākā daļa jauniešu.

Templī valdīja vēsa, bieza tumsa, ko drusciņ kliedēja vienīgi vaja dienas gaismas atblāzma, kas spiedās cauri diviem mazītiņiem sīkrūšu lodziņiem, un septiņas lampas, kas līdzīgi mazu, mirgojošu zvaigznīšu oreolam karājās virs altāra tēla galvas. Tā bija Šivas statuja, augumā ne lielāka par bērnu. Liesmām rotāta oreola ieskauts, dievs stāvēja, ekstāzē sastindzis; četras rokas izteiksmīgi paceltas, bizēs sapītie mati mežonīgi plīvo, labā kāja min punduri, kas iemieso visriebīgāko ļaunprātību, bet kreisā kāja graciozi pacelta. Alpīnistu tērpus nomainījuši pret šortiem vai daudzkrāsainiem bruncīšiem un sandalēm, uz grīdas, kājas sakrustojuši, sēdēja vairāki desmiti līdz jostasvietai kailu zēnu un meiteņu kopā ar sešiem instruktoriem.

Virs viņiem uz altāra augstākā pakāpiena vecs priesteris dzeltenā tērpā, skūtu galvu skanīgā balsī skaitīja kaut ko nesaprotamu. Ērti nosēdinājis Viļu, Roberts Makfeils uz pirkstgaliem šķērsoja telpu un notupās blakus Vidžajam un Muruganam.

Varenās sanskrita skaņas pārgāja augstā, nazālā dziedāšanā, to savukārt nomainīja litānija, kurā priestera runa mijās ar draudzes atsaukšanos.

Misiņa kvēpināmajā traukā tika aizdedzināts vīraks. Lūgdams klusumu, vecais priesteris pacēla augšup abas plaukstas; šajā ilgajā, vispilnīgākā klusuma pārņemtajā brīdī dieva priekšā taisni augšup cēlās tievs vīraka dūmu pavediens, tad, saskardamies ar caurvēju no loga, salūza un izzuda neredzamā mākonī, kas piepildīja visu tumšo telpu ar citas pasaules noslēpumaino dvesmu. Vils atvēra acis un ieraudzīja, ka Murugans vienīgais no visas draudzes nemierīgi grozās savā vietā. Un ne tikai grozās, bet pat nepacietībā vaibstās. Viņš pats nekad nebija kāpis kalnos, tāpēc alpīnisms bija vienkārši muļķība. Viņš vienmēr bija atteicies pamēģināt mokšas zāles, tāpēc visi, kas tās lietoja, bija nenormāli. Viņa māte ticēja Augstākajiem Skolotājiem un regulāri sarunājās ar Kūt Hūmi, tāpēc Sivas tēls bija vienkāršs elks. Kāda izteiksmīga pantomīma, vērodams zēnu, nodomāja Vils. Taču, par laimi nabaga Muruganam, neviens nepievērsa viņa grimasēm ne mazāko vērību.

— Shivanayama*, — vecais priesteris sacīja, pārtraukdams ieilgušo klusumu, tad vēlreiz: — Shivanayama. — Viņš aicinādams pamāja ar roku.

Slaidā meitene, kuru Vils bija vērojis laižamies lejup pa klints sienu, piecēlās no savas vietas un uzkāpa pie altāra. Viņas ķermenis, ieziests ar eļļu, lampu gaismā mirdzēja tāpat kā vara statuja. Stāvēdama uz pirkstgaliem, meitene uzkāra uz Sivas divām augšup paceltajām rokām bāli dzeltenu ziedu virteni. Tad, lūgšanā salikusi plaukstas, viņa pacēla skatienu uz dieva seju, ko apgaroja rāms smaids, un balsī, kas iesākumā trīsēja, bet pamazām kļuva noteiktāka, sā*ka skaitīt:

— O, tu, kas visu radi un iznicini, tu, kas dod spēku un tuvini galu,

Kas saulstaros dejo starp putniem un smejošiem bērniem,

Kas pusnaktī dejo starp līķiem bēru ugunskuros,

Tu, Šiva, tu tumšādainais un briesmīgais Bhairava,

Tu, patība un šķitums, visu lietu tukšums,

Tu esi dzīves pavēlnieks, tādēļ es atnesu tev ziedus;

Tu esi nāves pavēlnieks, tādēļ es atnesu tev savu sirdi —

Šo sirdi, kas tagad ir tavs bēru ugunskurs.

Gara tumsību un miesu paņems liesmas,

Lai tu varētu dejot, Bhairava, starp pelniem,

Lai tu varētu dejot, kungs Siva, starp ziediem,

Un es dejoju kopā ar tevi.

Pacēlusi rokas, meitene izdarīja kustību, kas norādīja uz dejojošu pielūdzēju simtiem paaudžu gaitā paustu ekstāzes pilnu padevību, tad apgriezās un nozuda krēslā. — Shivanatjama! — kāds iesaucās. — Shivanayama! Shivanayama… — Kad šo vārdu uztvēra pārējās jaunās balsis, Murugans nicinoši nošņācās. Vecais priesteris sāka skandēt citu .fragmentu no svētajiem rakstiem. Viņam runājot, mazs, pelēks putniņš ar tumšsarkanu galvu ielidoja caur vienu no sīkrūšu lodziņiem, pārbijies brīdi plivinājās gar altāra lampām, tad, no šausmām skaļi čivinādams,, atkal izšāvās ārā. Sprediķis turpinājās, sasniedza kulmināciju un nobeidzās ar čukstus teiktu lūgsnu mieram: šānti, šānti, šānti! Tad vecais priesteris pagriezās pret altāri, paņēma garu vaska sveci un, aizdedzinājis to pie vienas no lampām, kas karājās Sivam virs galvas, sāka. aizdegt septiņas citas lampas dziļā nišā zem plāksnes, uz kuras stāvēja dejojošais dievs. Atmirdzēdama pulēta metāla liektajās virsmās, lampu gaisma atklāja vēl vienu statuju — šoreiz Šivu un Pārvati arkas pozā; divas no dieva četrām rokām turēja gaisā simboliskās bungas un liesmu, bet ar otru pāri viņš glāstīja iemīlējušos dievieti, kura mūžīgā bronzas skāvienā ar rokām un kājām bija apvijusi Sivu. Vecais priesteris pamāja ar roku. Šoreiz gaismas lokā iznāca tumšādains zēns ar labi attīstītu muskulatūru. Noliecies viņš uzkāra virteni kaklā Pārvati, tad, sagriezis garo ziedu ķēdi, apmeta otru cilpas galu Sivam ap .kaklu.

—   Katrs ir abi, — viņš sacīja.

—   Katrs ir abi, — atkārtoja jauno balsu koris.

Murugans nikni papurināja galvu.

—   O, tu, kas esi aizgājis, — turpināja tumšādainais zēns, — kas esi aizgājis, kas esi aizgājis uz pretējo krastu, kas esi izkāpis pretējā krastā! O, tu apgaismība un tu otra apgaismība, o, tu atbrīvošana, kas padarīta par atbrīvošanu, tu līdzjūtība bezgalīgas līdzjūtības rokās!

—   Shivanayama!

Viņš atgriezās savā vietā. Ilgu laiku valdīja klusums. Tad piecēlās Vidžaja un sāka runāt.

— Briesmas, — viņš teica. Tad atkārtoja vēlreiz: — Briesmas … Briesmas, kas pieņemtas labprātīgi un tomēr tik viegli. Briesmas, kas dalītas ar draugu, dalītas ar draugu pulku. Dalītas apzināti, dalītas līdz pat apzināšanās robežām, tā ka šī dalīšana un šīs briesmas kļūst par jogu. Divi vienā virvē iesējušies draugi uz klints sienas. Dažreiz trīs vai pat četri draugi. Katrs pilnīgi apzinās savus sasprindzinātos muskuļus, savu prasmi, bailes un drosmi, kas pārspēj šīs bailes. Un katrs, protams, tai pašā laikā apzinās arī visus pārējos, domā par viņiem, dara tā, lai būtu pārliecināts, ka viņi atrodas drošībā. Dzīve tās augstākajā punktā, kad ķermenis un gars ir sasprindzināti līdz pēdējam, kļūst daudz pilnīgāka, nenovērtējami dārgāka, pastāvīgi jūtot sev pakausī nāves elpu. Pēc briesmu jogas nāk virsotņu joga, atpūtas un atbrīvošanās joga, pilnīgas un absolūtas uztveres joga — joga, kas sastāv no dotā, kāds tas tiek dots, apzinātas pieņemšanas, nepakļaujot to sava darbīgā, tikumiskā prāta cenzūrai, bez jebkādām piedevām no savu otršķirīgo ideju krājuma vai pat no daudz lielāka vēlamo izdomu pulka. Jūs tikai sēžat, pilnīgi atslābinājuši muskuļus un atvēruši prātu saules gaismai un mākoņiem, atvēruši tālei un apvārsnim, atvēruši, beigu beigās, tai bezveidīgajai bezvārdu nedomai, kuras virsotnē valdošais klusums ļauj iekļūt jūsu ikdienišķi pļāpaino domu plūduma dievišķajā, pilnīgajā un pastāvīgajā daļā.

Un tagad ir laiks doties lejup, laiks briesmu jogas otrajai kārtai, laiks atjaunot sasprindzinājumu un dzīves apziņu visā tās mirdzošajā daudzveidībā, pašiem nedroši karājoties iznīcības bezdibeņa malā. Klints pakājē jūs atāķējaties un lieliem soļiem dodaties lejup pa akmeņaino taku pretī pirmajiem kokiem. Te pēkšņi jūs esat mežā — un pēkšņi vajadzīga jau cita joga — džungļu joga, joga, kas sastāv no dzīves pilnīgas apzināšanās savā vistuvākajā apkārtnē. Džungļu dzīve visā tās bagātībā un trūdošajā, ņudzošajā netīrībā, visā tās melodramatiskajā pretrunīgumā, starp orhidejām un simtkājiem, dēlēm un saules putniem, starp nektāra dzērējiem un asinssūcējiem. Dzīve, kas rada kārtību no haosa un neglītuma, dzīve, kas īsteno dzimšanas un augšanas brīnumus, bet īsteno tos, šķiet, tikai tāpēc, lai atkal iznīcinātu. Skaistums un pretīgums, skaistums, — viņš atkārtoja, — un pretīgums. Tad kādu dienu, atgriežoties no gājiena pa kalniem, jūs pēkšņi saprotat, ka pastāv saskaņa. Pat ne vienkārši saskaņa.

Saplūšana, tāpatība. Skaistums apvienots ar pretīgumu džungļu jogā. Dzīve saskaņota ar pastāvīgo nāves nenovēršamību briesmu jogā. Tukšums pielīdzināts patībai virsotņu sabata jogā.

Iestājās klusums. Murugans pārspīlēti nožāvājās. Vecais priesteris aizkūpināja vēl vienu vīraka nūjiņu un murminādams sāka vicināt to dejojošā dieva priekšā, vicināt ap kosmiskajā mīlā iegrimušo Sivu un dievieti.

—   Elpojiet dziļāk, — sacīja Vidžaja, — un ieelpojot pievērsiet uzmanību šai vīraka smaržai! Pievērsiet tai visu savu uzmanību, izprotiet, kas īsti tā ir — kaut kas vārdos neizsakāms, neizprotams un neizskaidrojams. Izprotiet to vēl negatavā veidā. Izprotiet to kā noslēpumu. Smaržas, sievietes un lūgšanas — tieši šīs trīs lietas Muhameds mīlēja vairāk par visu. Ieelpotas smaržas neizskaidrojamās īpašības, glāsti, mīlas prieki un aiz tiem — noslēpumu noslēpums, Vienotais savā daudzveidībā, Tukšums, kas ir viss, Patība, kas mājo visos veidos, vietās un mirkļos. Tāpēc elpojiet, — viņš atkārtoja, — elpojiet! — Un, čukstus vēlreiz izdvesis: — Elpojiet… — apsēdās.

—   Shivanayama! — vecais priesteris ekstāzē nomurmināja.

Roberts Makfeils pieceļas un devas pie altara, tad apstājās un atgriezies ar mājienu aicināja Viļu pie sevis.

—   Nāciet līdzi un apsēdieties man blakām, — sirmgalvis nočukstēja, kad Vils piekliboja pie viņa. — Es gribu, lai jūs redzētu viņu sejas.

—   Vai es netraucēšu?

Ārsts Roberts papurināja galvu, un viņi kopā devās uz priekšu, tad augšup pa pakāpieniem un apsēdās lejpus altāra pusēnā starp tumsu un lampu izstaroto gaismu. Ļoti klusā balsī vecais vīrs sāka stāstīt par Sivu-Natarādžu, dejas pavēlnieku.

—   Paskatieties uz dieva tēlu, — viņš sacīja. — Paskatieties ar tām jaunajām acīm, ko jums ir atvērušas mokšas zāles. Ieraugiet tēla elpu un asinspukstus, ieraugiet, kā viņa atstarotā gaisma pieņemas spēkā, kļūstot par agrāk neredzētu spožumu. Kā viņš dejo cauri laikam un ārpus laika, dejo bezgalīgi un iedejo mūžībā. Dejo un dejo visās pasaulēs vienlaikus. Paskatieties uz viņu!

Vērīgi ielūkojoties augšup pavērstajās sejās, Vils ievēroja, ka te vienā, te otrā iezaigojas prieka, pazīšanas, sapratnes blāzma, pielūgsmes pilna apbrīna, kas svārstāsuz robežas starp ekstāzi un šausmām.

— Skatieties vērīgāk! — mudināja vecais vīrs. — Skatieties vēl vērīgāk! — Tad pēc klusuma brīža, kas, likās, nekad nebeigsies, viņš atkārtoja: — Dejo visās pasaulēs vienlaicīgi. Visās pasaulēs. Taču vispirms materiālajā pasaulē. Paskatieties uz lielo oreolu, kurš izrotāts ar liesmu simboliem un kura vidū dejo dievs. Tas apzīmē dabu, masas un enerģijas pasauli. Tajā Siva-Natarādža dejo bezgalīgās rašanās un izzušanas deju. Tā ir viņa lila, viņa kosmiskā rotaļa. Viņš rotaļājas kā bērns — tikai rotaļas pēc. Taču šis bērns ir visu lietu kārtība. Viņa rotaļlietas ir galaktikas, spēļu laukums — bezgalīgā telpa, un attālums no pirksta līdz pirkstam ir tūkstošiem miljonu gaismas gadu. Aplūkojiet viņa tēlu uz altāra. Tas ir cilvēka roku darināts, neliels vara atlējums tikai četru pēdu garumā. Taču Siva-Natarādža piepilda Visumu, viņš ir Visums. Aizveriet acis un iztēlojieties dieva milzīgo stāvu tumsā, saskatiet bezgalgarās izplestās rokas un izspūrušos matus, kas aizstiepjas Visumā. Natarādža rotaļājas starp zvaigznēm un mākoņos, — viņš turpināja, — rotaļājas katrā dzīvā būtnē, katrā jutīgā radībā, katrā bērnā, vīrietī, sievietē. Rotaļājas rotaļāšanās pēc. Tomēr šoreiz rotaļlaukumam piemīt apziņa, deju grīda spēj just sāpes. Mums šī bezmērķīgā deja šķiet kā apvainojums. Kas mums tiešām patiktu, tas būtu dievs, kurš nekad neiznīcinātu sava darba augļus. Bet, ja pasaulē ir jābūt sāpēm un nāvei, tad lai tās dala taisnības dievs, kurš sodīs ļaunos un apbalvos labos ar mūžīgu svētlaimi. Tomēr patiesībā sāpināti tiek labie un cieš nevainīgie. Tad lai vismaz būtu dievs, kurš jūt līdzi un sniedz mierinājumu! Bet Natarādža tikai dejo. Viņa dejā ir tikpat daudz nāves, cik dzīves, tikpat daudz ļauna, cik laba. Savā augšup paceltajā labajā rokā viņš tur bungas, kas no nebūtības liek rasties būtībai. Tram-tara-ram — radīšanas vakara junda,' kosmiskā rīta junda. Un tagad paskatieties uz viņa augšējo kreiso roku! Tā vicina liesmu, ar kuru tūliņ pat tiek iznīcināts viss radītais. Viņš dejo uz šo pusi — kāda laime! Dejo uz to pusi — ak, kādas sāpes, pretīgas bailes un posts! Tad lēciens, vēl un vēl. Lēciens uz nevainojamu veselību. Lēciens uz vēzi un vecuma nespēku. Lēciens no dzīves pilnbrieda uz nebūtību, no nebūtības atkal uz dzīvi. Natarādžam tas viss ir tikai rotaļa, un šī rotaļa ir beigas pašas par sevi — bez gala, bez mērķa. Viņš dejo tāpēc, ka dejo, un dejošana ir viņa maha-sukha, viņa bezgalīgā un mūžīgā svētlaime. Mūžīgā svētlaime, — Roberts Makfeils atkārtoja, tad vēlreiz, bet jau kā jautājumu: — Mūžīgā svētlaime? — Vecais vīrs pakratīja galvu. — Mums nav nekādas svētlaimes, ir tikai svārstīšanās starp laimi, šausmām un rupju aizvainojumu, iedomājoties vien, ka mūsu sāpes ir tāda pati Natarādžas dejas daļa kā mūsu prieki, nāve un dzīve. Mierīgi padomāsim par to kādu brīdi!

Laiks ritēja, klusums kļuva vēl dziļāks. Pēkšņi satrūkusies, viena no meitenēm sāka šņukstēt. Vidžaja piecēlās, piegāja viņai klāt un uzlika roku uz pleca. Šņuksti,norima.

—   Ciešanas un slimības, — ārsts Roberts atkal turpināja, — vecums, nespēks, nāve. Es rādu jums ciešanas. Taču tas nav vienīgais, ko Buda mums rāda. Viņš rāda mums arī ciešanu galu.

—   Shivanatjama! — vecais priesteris triumfēdams iesaucās.

—   Atveriet acis un vēlreiz paskatieties uz Natarādžu tur augšā uz altāra! Paskatieties vērīgi! Jūs ievērojāt, ka augšējā labajā rokā viņš tur bungas, kuras liek pasaulei rasties, bet augšējā kreisajā rokā nes visu iznīcinošu liesmu. Dzīve un nāve, kārtība un tās sabrukums — tas viss ir līdzvērtīgs. Tagad palūkojieties uz otro Sivas roku pāri. Apakšējā labā roka ir pacelta un plauksta pavērsta uz priekšu. Ko nozīmē šis žests? Tas nozīmē — «nebaidieties, viss ir kārtībā». Taču kā gan saprātīgs cilvēks var nebaidīties? Kā gan var izlikties, ka ļaunums un ciešanas ir labi, ja tie ir tik acīm redzami slikti? Natarādžam uz to ir atbilde. Paskatieties uz apakšējo kreiso roku. Ar to viņš norāda uz savām kājām. Ko tās dara? Palūkojieties vērīgāk, un jūs ieraudzīsiet, ka labā kāja ir cieši piespiedusi pie zemes mazu, nejauku cilvēkveida radījumu — dēmonu Mujalaku. Tas ir punduris, bet neiedomājami spēcīgs savā ļaunprātībā. Mujalaka ir gara tumsības iemiesojums, -alkatīgas, mantkāras savtības simbols. Sabradā viņu, pārlauz viņam sprandu! Tieši to Natarādža dara. Samin mazo briesmoni ar labo kāju. Tomēr ievērojiet, ka kreisās apakšējās rokas pirksti norāda nevis uz šo, bet gan uz kreiso kāju, kuru viņš dejojot pacēlis no zemes. Kāpēc viņš rāda uz šo kāju? Sī paceltā kāja, dejojošais izaicinājums gravitācijas spēkam, — tas ir atbrīvošanās, mokšas simbols. Natarādža dejo visās pasaulēs vienlaikus — fizikas un ķīmijas pasaulē, ikdienišķās, gaužām cilvēciskās pieredzes pasaulē, beidzot arī tādības, prāta un skaidrās gaismas pasaulē. — Mirkli klusējis, ārsts Roberts turpināja: — Es gribu, lai jūs palūkojaties arī uz otru statuju, uz Sivas un dievietes tēliem. Palūkojieties uz viņiem tai mazajā gaismas apli! Tagad aizveriet acis un ieraugiet tos vēlreiz mirdzošus, dzīvus, cildenus! Cik viņi ir skaisti! Un cik bezgala nozīmīgs ir viņu maigums! Kāda gudrība garīgās saplūšanas un izlīdzināšanās jutekliskajā pieredzē, kas stāv pāri visām vārdos ietērptajām gudrībām! Mūžība mīlot apskāvusi laiku. Viens, kas stājies laulībā ar dau.dziem, relatīvais, kas, savienots ar šo Vienu, kļuvis par Absolūto. Nirvāna pielīdzināta sansarai, Būdas dabas izteikta laikā, ķermenī un jūtās.

—   Shivanatjama! — Vecais priesteris aizdedzināja vēl vienu vīraka nūjiņu un, balsi locīdams, sāka nesteidzīgi kaut ko skandēt sanskritā. Jaunajās sejās sev priekšā Vilsvarēja izlasīt rāmu uzmanību un gandrīz nemanāmu ekstāzes smaidu, kas vainago pēkšņu izpratni, patiesības un skaistuma atklāsmi. Tajā pašā laikā viņiem aiz muguras, garlaikotā pozā atspiedies pret pīlāru, sēdēja Murugans un urbināja savu smalki veidoto, grieķisko degunu.

—   Atbrīvošanās, — sirmgalvis runāja, — ciešanu gals, sava patiesā «es» atklāšana. Mokšas zāles ļaus jums īsu brīdi uzzināt, kas esat patiesībā, kas patiesībā vienmēr esat bijuši. Kāda bezgalīga svētlaime! taču, tāpat kā viss šai pasaulē, arī bezgalība ir pārejoša. Tāpat kā viss šai pasaulē, tā beigsies, un, kad tā būs beigusies, ko jūs darīsiet ar šo pieredzi? Un ko jūs darīsiet ar to daudzkārtējo mokšas zāļu sniegto pieredzi, ko nesīs jums nākamie gadi? Vai tikai papriecāsieties par to kā par leļļu teātra izrādi un atkal sāksiet uzvesties kā tie muļķīgie noziedznieki, kas, jūsuprāt, jūs esat? Vai arī, īsu brīdi apzinājušies īstenību, ziedosiet visu tam, lai dzīvotu kā tie, kas jūs patiesībā esat? Vienīgais, ko mēs, vecie, varam jums iemācīt, vienīgais, ko Pala var darīt jūsu labā ar savu sabiedrisko sistēmu, ir — dot jums paņēmienus un iespējas. Un vienīgais, ko mokšas zāles var darīt, ir — dot jums'virkni burvīgu apgaismības un atbrīvojošas atvieglojuma sajūtas acumirkļu — šad un tad uz vienu vai divām stundām. Jums atliek izlemt, vai jums vajadzīgs šis atvieglojums un šīs iespējas. Taču tas ir nākotnes jautājums. Te un tagad! Vienīgais, kas jums jādara, ir — jāseko maina strazda padomam: «Uzmanību!» Pievērsiet uzmanību — un jūs atklāsiet pamazām vai arī pēkšņi, ka apzināties tās sākotnējās patiesības, ko slēpj sevī šie simboli uz altāra.

—  Shivanatjama! — Vecais priesteris pavicināja vīraka nūjiņu. Altāra pakājē nekustīgi kā statujas sēdēja zēni un meitenes. Nočīkstēja durvis, atskanēja soļi. Vils pagrieza galvu un ieraudzīja pilnīgu maza auguma cilvēku, kurš laipoja starp apcerē iegrimušajiem jauniešiem. Uzkāpis pie altāra, viņš noliecās un pačukstēja kaut ko doktoram Robertam, tad pagriezās un devās atpakaļ uz durvīm.

Vecais vīrs uzlika plaukstu Vilam uz ceļgala. — Karalienes pavēle, — viņš smaidot nočukstēja un paraustīja plecus. — Šis vīrs ir Alpu namiņa uzraugs. Tikko zvanījusi rāni un sacījusi, ka gribot, cik ātri vien iespējams, satikt Muruganu. Tas esot steidzami. — Bez skaņas iesmējies, viņš piecēlās un palīdzēja tikt kājās arī Vilam.

XI

Vils Fārnebijs jau bija sagatavojis brokastis un tobrīd, kad ārsts Roberts atgriezās no savas rīta vizītes slimnīcā, dzēra otru tasi paliešu tējas, piekozdams maizeskoka augli ar marmelādi.

—    Naktī Lakšmi sāpes gandrīz nejuta, — tā sirmgalvis atbildēja uz Vila jautājumu. — Četras vai piecas stundas viņa nogulēja ciešā miegā un šorīt spēja izdzert mazdrusciņ buljona.

Šodien nekam ļaunam nevajadzētu notikt, stāstīja vecais vīrs. Tā kā viņa nepārtrauktā klātbūtne slimnieci apgrūtinot, bet dzīve, par spīti visam, nestāvot uz vietas un esot jāizmanto visā pilnībā, viņš esot nolēmis braukt uz Augstkalnes staciju un pastrādāt pāris stundu kopā ar pētniecisko brigādi.

—   Pētīt mokšas zāles?

Namatēvs noliedzoši pašūpoja galvu. — Atkārtot vienu un to pasu darbību vairākas reizes ir tehnisko darbinieku, nevis zinātnieku uzdevums. Zinātnieki nodarbojas ar jaunu problēmu.

Un vecais vīrs sāka stāstīt par fermentiem, ko laboratorijā nesen izdalījuši no ololikvas sēklām, kuras tikai pagājšvasar ievestas no Meksikas un tagad tiekot iegūtas stacijas botāniskajā dārzā. Vismaz trīs dažādi fermenti, no kuriem viens šķietot ļoti daudzsološs. Eksperimenti ar dzīvniekiem rādot, ka tas ietekmē retikulāro sistēmu…

Palicis viens, Vils apsēdās zem ventilatora, kas griezās pie griestiem, un turpināja lasīt «Piezīmes par to, kas ir kas».

Mēs nevaram pārliecināt sevi atmest sev raksturīgo neprātu. Vienīgais, ko mēs spējam, ir apgūt mākslu būt neprātīgiem pieņemamā veidā.

Pēc trim Reformas paaudzēm Paļā vairs nav cilvēkaitu baru un baznīcas Labo Ganu, kuri tos cērp un kastrē; te nav ne vēršu, "ne cūku ganāmpulku un nav ari oficiālu karalisko vai militāro, kapitālistisko vai revolucionāro lopu tirgotāju, kuri iededzina zīmes, dzen aplokos un nokauj. Ir tikai brīvprātīgas vīriešu un sieviešu apvienības ceļā uz pilnīgu cilvēcību.

Melodija vai oļi, kustība vai reāli priekšmeti? «Melodija,» atbild budisms un modernā zinātne. «Oļi,» saka rietumu filozofijas klasiķi. Budisms un modernā zinātne uztver pasauli kā mūziku. Iespaids, kāds rodas, lasot rietumu filozofu darbus, atgādina sastingušu un simetrisku bizantiešu mozaīku, kas veidota no miljoniem mazu akmenim līdzīga materiāla kvadrātiņu, kuri stingri iecementēti aklā bazilikas sienā.

Dejotājas grācija un pēc četrdesmit gadiem artrīts — tās abas ir skeleta funkcijas. Tikai tāpēc, ka meitenes kauli ir stingri, viņa spēj izpildīt piruetes, tikai tāpēc, ka šie paši kauli ir kļuvuši nedaudz stīvāki, vecāmāte dzīves nogali ir spiesta pavadīt invalidu ratiņos. Tāpat arī stingrs kultūras atbalsts ir pamatnoteikums, lai izpaustos katra indivīda savdabība un radošās spējas; tas ir arī šo īpašību vislielākais ienaidnieks. Tas, bez kā mums nav iespējams izveidoties par pilnīgi cilvēciskām būtnēm, reizē ir arī tas, kas kavē mūsu veidošanos.

Mokšas zāļu izpētes simt gadi ir skaidri pierādījuši, ka arī vienkārši cilvēki spēj just vizuālos vai pat pilnīgas atbrīvošanās pārdzīvojumus. Sajā ziņā tie vīrieši un sievietes, kuri rada un bauda augstu kultūru, nav <labākā stāvoklī par neizglītoto tautu. Bagāta pieredze ir pilnīgi apvienojama ar zemu simboliskās izteiksmes veidu. Paļas mākslinieku radītie izteiksmīgie simboli nav labāki par pārējās pasaules mākslinieku radītajiem izteiksmīgajiem simboliem. Radušies laimes un piepildījuma izjūtas apstākļos, tie, iespējams, nav tik aizkustinoši, sniedz mazāku estētisko baudījumu Hekā tie traģiskie vai kompensējošie simboli, ko radījuši cilvēki, kas pilnībā zaudējuši visas cerības un nonākuši gara tumsības, tirānijas, kara un māņticības jūgā — tās māņticības, kura veicina vainas apziņu

un kūda uz noziegumiem. Paliesu pārākums ir nevis simboliskās izpausmes veidā, bet gan mākslā, ar kuru, lai ari tā ir augstāka un daudz vērtīgāka par visu pārējo, var nodarboties ikviens, — mākslā izjust pietiekami spēcīgus pārdzīvojumus, mākslā vēl tuvāk iepazīt tās pasaules, kurās mēs dzīvojam kā cilvēciskas būtnes. Par paliesu kultūru nevar spriest tā, kā (labāku kritēriju trūkuma dēļ) mēs spriežam par citām kultūrām. Par to nevar spriest pēc tiem sasniegumiem, ko guvuši daži apdāvināti manipulatori, kuri rīkojas ar mākslinieciskiem un filozofiskiem simboliem. Nē, par to jāspriež pēc tā, ko visi šīs sabiedrības locekļi, gan visparastākie, gan visizcilākie, var izjust un patiešām arī izjūt katrā neparedzētā gadījumā, katrā nākamajā laika un mūžības krustpunktā.

Atskanēja telefona zvans. Ļaut tam zvanīt vai labāk pacelt klausuli un pateikt, ka ārsta visu dienu nebūs mājās? Izšķiries par otru variantu, Vils pacēla klausuli.

—   Ārsta Makfeila vasarnīca, — viņš sacīja sekretāres tonī. — Taču viņš visu dienu nebūs mājās.

—   Tant mieux,* — vada otrā galā atbildēja skanīgā, karaliskā balss. — Kā jūtaties, mon cher Fārnebij?

Gaužām pārsteigts Vils stostīdamies pateicās viņas augstībai par žēlsirdīgo apvaicāšanos.

—   Tātad viņi vakar pēcpusdienā paņēma jūs līdzi, lai parādītu tā saucamo iniciāciju, — teica rāni.

Vils bija jau pietiekami atguvies no pārsteiguma, lai izvairīgā tonī atbildētu pāris neko neizsakošu vārdu. — Skats bija ļoti iespaidīgs.

—   Iespaidīgs, — rāni atkārtoja, — bet tikai kā zaimojoša īstās iniciācijas karikatūra. Viņi nekad nav varējuši saprast būtisko atšķirību starp dabisko un pārdabisko. — Pēc intonācijas skaidri varēja izšķirt, kuri vārdi viņai šķiet nicināmi un kuri — slavējami.

—   Protams, — Vils nomurmināja. — Protams.

—   Ko jūs teicāt? — balss vada otrā galā uzstājīgi noprasīja.

—   Protams! — Vils atkārtoja skaļāk.

—   Prieks dzirdēt, ka jūs man piekrītat. Taču es nezvanīju tādēļ, lai apspriestu atšķirību starp dabisko un pārdabisko — lai arī šī atšķirība ir ārkārtīgi svarīga, — rāni turpināja. — Nē, es zvanīju daudz steidzamāka iemesla dēļ.

—   Nafta?

—   Nafta, — karaliene apstiprināja. — Es tikko saņemu gaužām satraucošu ziņojumu no mana personīgā pārstāvja Rendangā. Viņš ieņem loti augstu amatu, — rāni piebilda, — un visu laiku ir labi informēts.

Vils pieķēra sevi, ka domā par to, kurš no labi barotajiem, jnedaļām nokārtajiem kavalieriem, ko viņš bija saticis Ārlietu ministrijas rīkotajā kokteiļu vakarā, krāpj savus kolēģus, krāpniekus, — protams, arī sevi pašu.

—   Pēdējās dienās vismaz trīs lielāko Eiropas un Amerikas naftas sabiedrību pārstāvji ir ieradušies Rendanglobo, — rāni turpināja. — Mans informētājs stāsta, ka viņi jau cenšas iegūt četru vai piecu ietekmīgāko ierēdņu labvēlību, kuriem nākotnē varētu būt noteicošā loma Paļas naftas koncesiju piešķiršanā.

Vils neapmierināti noklakšķināja mēli.

Rāni deva mājienu, ka tikušas piedāvātas lielas summas, ja ne tieši, tad vismaz nosauktas un kārdinoši žvadzinātas.

—   Tas ir negodīgi, — ieteicās Vils.

Rāni piekrita, ka «negodīgi» ir īstais vārds. Un tāpēc kaut kas ir jādara lietas labā un jādara nekavējoties. No Bahu viņa uzzinājusi, ka Vils jau nosūtījis vēstuli lordam Aldehīdam; pēc pāris dienām atbilde, bez šaubām, būšot klāt. Taču pāris dienas ir pārāk ilgi. Laiks negaida — ne tikai tāpēc, ka konkurenti sākuši darboties, bet arī (un rāni noslēpumaini klusināja balsi) citu iemeslu dēļ. «Tūliņ pat!» viņas «mazā balss» esot mudinājusi. «Tūliņ pat, nekavējoties!» Nekavējoties jāsūta lordam Aldehīdam telegramma par visu notiekošo (uzticīgais Bahu, viņa piebilda, piedāvājies nosūtīt šo telegrammu šifrētā veidā caur Rendangas diplomātisko misiju Londonā) un līdztekus informācijai neatlaidīgi jāpieprasa, lai viņš pilnvaro savu speciālo korespondentu spert nepieciešamos soļus; šajā,situācijā visnoderīgākie soļi būtu galvenokārt finansiālas dabas, «lai nodrošinātu mūsu kopējās lietas izdošanos».

—   Tāpēc ar jūsu atļauju, — balss nobeidza, — es likšu Bahu sūtīt šo telegrammu nekavējoties. Mūsu abu vārdā, mister Fārnebij, — jūsu un manējā. Es ceru, mon cher, ka jums tas šķiet pieņemami.

Tas nepavisam nešķita pieņemami, bet, tā kā viņš bija jau uzrakstījis vēstuli Džo Aldehīdam, tad likās, ka nav nekāda iemesla iebilst. — Jā, protams! — Vils atsaucās ar uzspēlētu entuziasmu, ko noliedza ilgais klusuma brī

dis pirms šiem vārdiem, meklējot kādu citu atbildi. — Ziņa no Londonas varētu pienākt rit ap pēcpusdienu, — viņš piebilda.

—   Mēs to saņemsim šovakar, — rāni apgalvoja.

—   Vai tas ir iespējams?

—       Ar Dieva palīdzību — (con espressione*) — viss ir iespējams.

—   Protams, — Vils piekrita, — protams. Un tomēr…

—        Es saku to, ko man pateica mana «mazā balss». «Šonakt,» tā sacīja. Un vēl — «viņš dos misteram Fārnebijam carte blatiche*». Carte blanche, — rāni ar baudu atkārtoja. — «Un Fārnebijam loti veiksies.»

—   Es gribētu tam ticēt, — Vils šaubīdamies noteica.

—   Jums ir jāveicas.

—   Ir jāveicas?

—   Ir jāveicas\ — viņa uzsvēra.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka Dievs lika man uzsākt Gara Krusta karu.

—   Es nesaprotu, kāds te ir sakars.

—        Varbūt man nevajadzētu jums to stāstīt, — viņa sacīja. Tad, brīdi klusējusi, turpināja: — Bet kāpēc gan ne? Ja mūsu lieta uzvarēs, lords Aldehīds solījās visiem spēkiem atbalstīt Krusta karu. Un, tā kā Dievs vēlas, lai Krusta karš izdotos, mūsu lieta nevar izgāzties.

«Kas arī bija jāpierāda,» Vils gribēja sacīt, taču savaldījās. Tas nebūtu pieklājīgi. Un, lai nu kā, ar to nevarēja jokot.

—        Bet nu man jāsatiek misters Bahu, — sacīja rāni. — A bientot* mans dārgais Fārnebij! — un nolika klausuli.

Paraustījis plecus, Vils atkal ķērās pie «Piezīmēm par to, kas ir kas». Ko gan citu te varēja darīt?

Duālisms… Bez tā gandrīz nav iespējama laba literatūra. Ar to, bez šaubām, dzīve nebūs diez cik laba.

«Es» apstiprina atsevišķo un pastāvīgo 'patību. «Esmu» noliedz faktu, ka visa eksistence ir saistība un pārmaiņa. «Es esmu.»

Divi mazi vārdiņi, bet cik daudz tajos melu!

Reliģiozi noskaņots duālists izsauc pašradītus garus no bezdibeņa dzīlēm, neduālists iesauc šīs bezdibeņa dzīles savā garā vai, izsakoties precīzāk, atklāj, ka šīs bezdibeņa dzīles tur jau ir.

Pie mājas piebrauca mašīna; motors apklusa, un iestājās klusums. Tad noklaudzēja durvis, nošņirkstēja smiltis un iečīkstējās verandas pakāpieni.

—   Vai jūs esat gatavs? — sauca Vidžajas dobjā balss.

Vils nolika grāmatu, paņēma bambusa spieķi un, uzslējies kājās, devās uz ārdurvīm.

—   Gatavs un degu nepacietībā, — viņš atsaucās, iziedams uz verandas.

—   Tad ejam. — Vidžaja satvēra Viļu zem rokas. — Uzmanīgi pa šiem pakāpieniem! — viņš pamācīja.

Blakus džipam stāvēja apmēram trīsdesmit piecus gadus veca sieviete; tuklo augumu apņēma sārts tērps, ap kaklu un ausu ļipiņās greznojās koraļļi.

—   Līla Rao, — iepazīstināja Vidžaja. — Mūsu bibliotekāre, kasiere un, galvenais, kārtības uzturētāja. Bez viņas mēs būtu pagalam.

Spiezdams sievietei roku, Vils nodomāja, ka viņa atgādina vienu no tām maigajām, bet nenogurdināmi enerģiskajām angļu kundzēm, kuras pēc tam, kad bērni pieauguši, pievēršas labdarībai vai kultūras pasākumu organizēšanai. Ne pārāk gudras, nabadzītes, bet cik pašaizliedzīgas, cik sirsnīgas, cik neviltoti labas — un, ak vai, cik garlaicīgas!

—   Es esmu dzirdējusi par jums, — misis Rao pirmā uzsāka sarunu, mašīnai kratoties gar lotosu dīķi uz lielceļa pusi, — no saviem jaunajiem draugiem Rādhas un Rangas.

—   Es ceru, ka viņi novērtēja mani tikpat augstu kā es viņus, — atbildēja Vils.

Misis Rao seja labpatikā iemirdzējās. — Priecājos, ka viņi jums patika!

—   Ranga ir izcili talantīgs, — piebilda Vidžaja.

Un kādā saskaņā atrodoties viņa iekšējā pasaule ar visu apkārtējo dzīvi! — misis Rao turpināja. Vienmēr viņš esot pakļauts kārdinājumam — un vēl kādam! — meklēt glābiņu arhata* nirvānas vai zinātnes tīro abstrakciju burvīgajā, akurātajā paradīzītē. Vienmēr pakļauts kārdinājumam, bet ļoti bieži šo kārdinājumu pārvarot, jo arhatzinātnieks Ranga esot arī pavisam citāds Ranga; Ranga, spējīgs uz līdzjūtību, gatavs, ja tikai prot viņu palūgt, pakļaut sevi dzīves triecieniem, gatavs apzināties, izrādīt interesi un sniegt palīdzību. Kāda veiksme Rangam un visiem pārējiem, ka viņš esot saticis tādu meiteni kā mazā Rādha, tik saprātīgi vienkāršu, tik jautru, tik bagātīgi apveltītu ar visu nepieciešamo mīlai un laimei! Rādha un

Ranga, atzinās misis Rao, bijuši vieni no viņas mīļākajiem skolēniem.

Skolēniem kādā budistu svētdienas skolā, Vils pārākumā apziņā nosprieda. Un ļoti apmulsa, uzzinot, ka šī ciema darbiniece jau sešus gadus no darba brīvajā laikā apmāca jauniešus mīlas jogā. Ar tādām metodēm. Vils nodomāja, kuras Muruganam uzdzen šausmas, bet rāni — šai sievietei, kas ar dēlu var darīt, ko vien grib, tikai ne miesīgi viņu mīlēt, — liekas pretīgas. Viņš jau pavēra muti, lai izjautātu par tām. Taču viņa refleksi bija veidojušies citos platuma grādos un citādu ciema darbinieču vadībā. Mēle vienkārši neklausīja. Un bija jau arī par vēlu. Misis Rao sāka stāstīt par savu otru profesiju.

—   Ja jūs zinātu, — viņa sacīja, — kādas mokas mums ir ar grāmatām šai klimatā! Papīrs pelē, līme atvilgst, iesējums sairst — un vēl kaitēkļi! Literatūra un tropi praktiski nav savienojami.

—   Ja ticam Vecajam Rādžam, tad literatūra nav savienojama ar daudzām citām vietējām īpašībām, ne tikai ar klimatu, — iebilda Vils, — nav savienojama ar cilvēcisko veselumu, ar filozofisko patiesību, ar katra indivīda veselo saprātu un jēdzīgu sabiedrisko sistēmu, nav savienojama ne ar ko, vienīgi ar duālismu, noziedzīgu vājprātu, nepiepildāmiem centieniem un nevajadzīgu vainas apziņu. Bet neuztraucieties! — Viņš nikni pasmīnēja. — Pulkvedis Dipā visu savedīs kārtībā. Pēc tam kad Pala būs iekarota un pievērsta militārismam, naftai un smagajai rūpniecībai, jums neapšaubāmi sāksies literatūras un teoloģijas zelta laikmets.

—   Es gribētu par to pasmieties, — teica Vidžaja. — Vienīgā nelaime, ka jums droši vien ir taisnība. Es jūtu, ka mani bērni pieredzēs, kā īstenojas jūsu pareģojums.

Viņi pameta džipu pie ciemata vārtiem starp vēršu pajūgu un pilnīgi jaunu japāņu kravas automobili un tālāk devās kājām. Šaurā ieliņa, kas veda uz centrālo tirgus laukumu, stiepās gar dārziem, kur namiņi ar salmu jumtiem slīga palmu, pīpalu un maizeskoku ēnā. Vils apstājās un, atspiedies uz nūjas, palūkojās visapkārt. Vienā laukuma malā stāvēja apburošs austrumu rokoko stila nams ar sārta ģipša rotājumiem klātu fasādi un tornīšiem visos četros stūros — laikam valdes nams. Tam pretī laukuma otrā pusē pacēlās neliels, no iesarkana akmens būvēts templis, uz kura centrālā torņa vesels pulks skulpturālu figūru attēloja leģendas par to, kā Buda no izlutināta bērna izaug līdz Tathāgatam*. Vairāk nekā pusi brīvā; laukuma starp šīm divām ievērojamām ēkām aizņēma milzīgs banjans. Tā zaru un gaisa sakņu veidotajās līkloču ejās aiz letēm stāvēja krietns skaits profesionālu tirgoņu un vienkāršu tirgussievu. Spiedāmies caur spraišļotās velves spraugām, saules staru kūļi izgaismoja te melnu vai dzeltenu ūdenskrūžu rindu, tur sudraba rokassprādzi, krāsotu koka rotaļlietu, raiba katūna baķi, te kaudzē sakrautus augļus un spilgtu meitenes ņieburu, tur smaidā mirdzošas acis un zobus, kailu plecu brūngano zeltu.

—  Visi izskatās tik veseli, — ierunājās Vils, kad viņi: gāja gar milzīgā koka ēnā novietotajām letēm.

—   Viņi izskatās tik veseli tāpēc, ka ir veseli, — atbildēja misis Rao.

—   Un, pārmaiņas pēc, arī laimīgi. — Viņš atcerējās tās. sejas, ko bija redzējis Kalkutā, Manilā, Rendanglobo, — sejas, kādas, taisnību sakot, ik dienu varēja skatīt arī Flītstrītā un Strendā. — Pat sievietes, — viņš piebilda, lūkodamies no sejas sejā, — pat sievietes izskatās laimīgas..

—   Viņām nav pa desmit bērniem katrai, — paskaidroja misis Rao.

—   Arī pie mums viņām nav pa desmit bērniem, — iebilda Vils. — Un tomēr … «Noguruma, rūpju rievas.» — Viņš apstājās, lai pavērotu, kā pusmūža tirgussieva nosver žāvēta maizeskoka augļa šķēles kādai ļoti jaunai māmiņai ar bērnu uz muguras. — Liekas, ka šī aina izstarogaismu, — viņš beidzot sacīja.

—   To visu ir devusi maithunal — triumfējoši iesaucās misis Rao. — Mīlestības joga! — Viņas sejā laistījās reliģiskas kvēles un profesionāla lepnuma sajaukums.

Viņi izgāja no banjana ēnas, šķērsoja nomācoši spilgtas saules gaismas strēli, uzkāpa pa nodeldētu pakāpienu virkni un nonāca tempļa pustumsā. Krēslā neskaidri iezīmējās milzīgs zelta bodisatvas* apveids. Gaisā vēdīja vīraka un vīstošu ziedu smarža, un no statujas otras puses šurp^ plūda neredzama lūdzēja balss, kas skaitīja bezgalgaru litāniju. Pa sānu durvīm nedzirdami ienāca baskājaina» meitene. Neveltīdama pieaugušajiem ne mazāko uzmanību, viņa ar kaķa veiklību pakāpās pie altāra un ielika statujas augšup pavērstajā plaukstā baltu orhideju pušķi. Tad,, lūkodamās augšup milzīgajā zelta sejā, meitene nomurmināja dažus vārdus, uz brīdi aizvēra acis, vēlreiz kaut ko nomurmināja, tad apgriezās, nokāpa lejā un, klusiņām •dungodama, izgāja pa tām pašām durvīm, pa kurām bija ienākusi.

—   Burvīgi, — noskatīdamies bērnam pakaļ, sacīja Vils. — Kas gan var būt skaistāks! Taču ko tāds bērns kā šī meitene, pēc viņas pašas domām, te dara? Kādu reliģiju viņa piekopj?

—   Viņa piekopj mahajānas budisma vietējo paveidu, — atbildēja Vidžaja, — iespējams, vienlaicīgi ar nelielu šivaisma piejaukumu.

—   Vai jūsu intelektuāļi to atbalsta?

—    Mēs nedz atbalstām, nedz arī aizliedzam. Mēs to pieņemam. Pieņemam tāpat kā to zirnekļa tīmekli tur augšā, pie dzegas. No tiem naviespējams izvairīties, jo tāda ir zirnekļu daba. Tāpat ir ar reliģijām, jo tāda ir cilvēku daba. Zirnekļi nevar neaust mušām slazdus, un cilvēki nevar neizgudrot simbolus. Tāpēc jau cilvēkam ir smadzenes, lai gūto pārdzīvojumu haosu pārvērstu virknē viegli lietojamu simbolu. Dažreiz šie simboli diezgan tuvu atbilst vienam otram ārējās īstenības aspektam, kas atrodas ārpus mūsu pieredzes, — tad rodas zinātne un veselais saprāts. Citreiz, gluži otrādi, šiem simboliem nav gandrīz nekāda sakara ar ārējo īstenību — tad rodas paranoja un murgi. Daudz biežāk pastāv sajaukums, pa daļai īstenība, pa daļai izdoma, — un tā ir reliģija. Laba reliģija vai slikta — tas atkarīgs no kokteiļa sastāvdaļām. Piemēram, tajā kalvinisma paveidā, kādā tika uzaudzināts Endrjū Makfeils, veselai krūzei ļaunprātīgas izdomas ir piemaisīta tikai niecīga daļiņa īstenības. Citos gadījumos sajaukums ir daudz veselīgāks. Piecdesmit pret piecdesmit, sešdesmit pret četrdesmit vai pat septiņdesmit pret trīsdesmit par labu patiesībai un cilvēcībai. Mūsu vietējā vecmodīgā reliģija satur tikai niecīgu indes piejaukumu.

Vils pamāja ar galvu. — Ziedot baltu orhideju pušķi līdzjūtībai un apgaismībai —« tas tiešām šķiet ļoti nevainīgi. Un pēc tā, ko redzēju vakardien, es būtu gatavs aizlikt kādu labu vārdu arī par kosmisko deju un dievišķo pārošanos.

—   Atcerieties to, ka šādas lietas nav obligātas, — piebilda Vidžaja. — Ikvienam ir dota iespēja iet tālāk. Jūs jautājat, ko šis bērns, pēc viņa paša domām, te dara. Es jums pateikšu. Ar vienu prāta daļu meitene domā, ka viņa sarunājas ar cilvēku — ar milzīgu, dievišķu cilvēku, kuru var pielabināt, lai tas izpilda viņas vēlēšanās. Taču meitene ir diezgan pieaugusi, lai viņai jau būtu stāstīts par

Amitabhas* statujas dziļākajiem simboliem un par tiem pārdzīvojumiem, kas radījuši šos simbolus. Tātad ar otru prāta daļu viņa ļoti labi saprot, ka Amitabha nav cilvēks. Viņa zina pat to (jo viņai tas ir skaidrots) — ja lūgšanas dažreiz tiek uzklausītas, tad tikai tāpēc, ka mūsu dīvainajā psihofizikālajā pasaulē idejām ir tieksme īstenoties, ja uz tām koncentrē visu prātu. Viņa zina arī to, ka šis templis nav Būdas mājoklis, kā viņai vēl joprojām patīk iztēloties. Viņa saprot, ka tas ir tikai viņas pašas zemapziņas diagramma — tumšs ūķītis, kur pa griestiem lodā ķirzakas un visas spraugas pilnas ar tarakāniem. Un pašā šīs kukaiņiem pilnās tumsas vidū sēž Apskaidrība. Tā ir vēl viena darbība, ko šis bērns veic, — viņa neapzināti iepazīst pati sevi; meitenei māca — ja tikai viņa beigtu iegalvot sev pretējo, tad varētu atklāt, ka pašas mazais, darbīgais prātiņš ir arī Prāts vispārākajā pakāpē.

—   Cik ilgā laikā tas tiks apgūts? Kad viņa beigs iegalvot sev pretējo?

—  Viņa var to nemaz neapgūt. Tā notiek ar ļoti daudziem. Taču, no otras puses, ļoti daudzi to apgūst.

Vidžaja satvēra Viļu aiz rokas un veda vēl tālāk tumsā aiz Apskaidrības tēla. Balss skanēja tuvāk; tur pustumsā gandrīz neredzams sēdēja dievlūdzējs — ļoti vecs, līdz jostasvietai kails vīrs, kura ķermenis, ja neņem vērā lūpas, bija tikpat nekustīgs kā Amitabhas zelta statuja.

—   Ko viņš tur skaita? — jautāja Vils.

—   Kaut ko sanskritā.

Septiņas nesaprotamas zilbes vēl un vēl.

—   Ak, šī vecā, labā, bezjēdzīgā atkārtošana!

—   Ne vienmēr tik bezjēdzīga, — iebilda misis Rao. — Dažreiz tā patiešām kaut ko dod.

—   Tā kaut ko dod, — Vidžaja paskaidroja, — nevis šo vārdu nozīmes vai asociāciju dēļ, bet vienkārši tāpēc, ka tie tiek atkārtoti. Var atkārtot «trallallā», un tas iedarbosies tikpat labi kā om*, Kyrie Eleisoti* vai la ila illa 'llah*„ Ta*s iedarbojas tāpēc, ka tai laikā, kamēr cilvēks ir aizņemts, atkārtojot «trallallā» vai dievvārdus, viņš nevar visas domas veltīt tikai sev. Vienīgā nelaime ir tā, ka var aiztrallināties gan uz augšu, gan uz leju — gan uz leju bezdomu idiotismā, gan uz augšu tīrās apskaidrības bezdomu plašumos.

—  Tādā gadījumā es pieņemu, ka mūsu mazajai draudzenei ar orhidejām jūs neieteiktu to darīt? — jautāja Vils.

—      Vienīgi tad, ja viņa ir par kaut ko ļoti uztraukusies vai norūpējusies. Taču tāda viņa nav. So meiteni es ļoti labi pazīstu, viņa rotaļājas kopā ar maniem bērniem.

—   Ko tad jūs šajā gadījumā darītu?

—        Ja nerunājam par visu pārējo, apmēram pēc gada es aizvestu viņu sev līdzi uz turieni, kurp mēs pašlaik dodamies, — Vidžaja atbildēja.

—   Uz kurieni?

—   Uz meditācijas telpu.

Vils sekoja Vidžajam pa velvētu eju un šauru koridoru. Pašķīruši smagus aizkarus, viņi iegāja plašā, izbalsinātā telpā ar augstu logu kreisajā pusē, pa kuru varēja saskatīt nelielu dārzu ar banānu un maizeskokiem. Neredzēja nevienu mēbeli, tikai uz grīdas mētājās mazi, četrstūraini spilventiņi. Pie sienas pretī logam karājās liela eļļas glezna. Vils uzmeta tai skatienu, tad piegāja tuvāk, lai aplūkotu to vērīgāk.

.— Vai tu re! — viņš beidzot sacīja. — Kas to ir gleznojis?

—   Gobinds Singhs.

—   Un kas ir Gobinds Singhs?

—        Labākais ainavists, kāds jebkad Paļā ir dzimis. Viņš nomira četrdesmit astotajā gadā.

—        Kāpēc mēs nekad neesam redzējuši nevienu viņa darbu?

—        Tāpēc, ka šie darbi mums šķiet pārāk labi, lai tos eksportētu.

—        Jo labāk jums! — noteica Vils. — Taču mums ne visai. — Viņš vēlreiz palūkojās uz gleznu. — Vai šis vīrs kādreiz ir bijis Ķīnā?

—       Nē, bet viņš mācījās pie kāda Kantonas gleznotāja, kas dzīvoja Paļā. Un viņš, protams, bija redzējis daudzas Sunu dinastijas* ainavu reprodukcijas.

—        Sunu dinastijas gleznotājs, — piebilda Vils, — kurš strādāja ar eļļas krāsām un interesējās par kjaroskūro*.

—       Tikai pēc tam, kad bija devies uz Parīzi. Tas notika 1910. gadā. Viņš sadraudzējās ar Vilāru*.

Vils piekrītoši pamāja. — To var nojaust pēc neparasti bagātās tekstūras. — Klusēdams viņš turpināja aplūkot gleznu. — Kāpēc jūs to pakārāt meditācijas zālē? — viņš beidzot jautāja.

—        Un kā jums šķiet? — Vidžaja atbildēja ar pretjautājumu.

—       Varbūt tāpēc, ka šī glezna ir tas, ko jūs dēvējat par prāta diagrammu?

—   Templis bija diagramma. Gleznas ir kaut kas daudz, labāks. Tās ir jau patiesa izpausme, Prāta izpausme katrā atsevišķā prātā attiecībā pret ainavu, pret audeklu un pret gleznas radīto pārdzīvojumu. Sajā gleznā, starp citu, ir attēlota nākamā ieleja no šejienes uz rietumiem. Gleznota no tās vietas, kur elektropārvades līnijas izzūd aiz kalnu, grēdas.

—   Kādi mākoņi! — Vils sacīja. — Un gaisma!

—   Gaisma stundu pirms krēslas iestāšanās, — paskaidroja Vidžaja. — Tikko ir beidzies lietus un saule atkal parādījusies no mākoņiem vēl spožāka nekā iepriekš. Pārdabiski spoža zem mākoņu griestiem, un šis pēdējais, izdzīšanai lemtais pievakares spožums liek iemirdzēties katram izcilnītim un satumst katrai ēnai.

—   Satumst katrai ēnai, — Vils sevī atkārtoja, vēl arvien lūkodamies uz gleznu. Milzīgu, augstu mākoņu kontinenta ēna, kas ietina veselas kalnu grēdas gandrīz necaurredzamā tumsā, bet pusceļā uz to — atsevišķu mākoņu salu ēnas. Un starp šiem diviem tumsas laukiem — augošā rīsa spilgtais zaļums, uzartas zemes sarkankvēle,, kaļķakmens spozme, mūžzaļās lapotnes krāšņās ēnas tyr dimantvizma. Pašā ielejas vidū stāvēja bariņš māju ar salmu jumtiem — tik tālas un sīkas, tomēr tik skaidri saskatāmas, tik nevainojamas savā pilnībā, tik bezgala nozīmīgas! Jā, nozīmīgas. Bet, ja sev pajautā — kāpēc? — nav iespējams rast atbildi. Vils izteica šo jautājumu skaļi..

—   Ko tās nozīmē? — pārjautāja Vidžaja. — Tās nozīmē tieši to, kas tās ir. Tāpat arī kalni, mākoņi, arī gaisma un tumsa. Tieši tāpēc šis ir patiesi reliģisks attēls. Pseidoreliģiskas gleznas vienmēr attiecas uz kaut ko citu, kaut ko aiz tām lietām, kas tajās attēlotas, — uz kādu metafizisku muļķību, kādu bezjēdzīgu vietējās teoloģijas dogmu.. Patiesi reliģisks attēls vienmēr ir iekšēja nozīmīguma pilns. Tieši tāpēc mēs meditācijas telpās karam tādas gleznas.

—   Vienmēr ainavas?

—   Gandrīz vienmēr. Ainavas patiešām spēj cilvēkiem atgādināt, kas viņi ir.

—   Labāk nekā ainas no kāda svētā vai pestītāja dzīves?

Vidžaja piekrītoši pamāja ar galvu. — Pirmkārt tā ir

atšķirība starp objektīvo un subjektīvo. Kristus vai Būdas portrets ir tikai kaut kas tāds, ko redzējis biheviorists un izskaidrojis teologs. Un, kad jūs nostājaties tādas ainavas priekšā kā šī, tad nav iespējams uz to skatīties ar

Dž. B. Votsona* acīm vai vērtēt to ar Akvīnas Toma* prātu. Jūs esat gandrīz spiests pakļauties savam tiešajam pārdzīvojumam; jūs esat spiests apzināties sevi.

—   Apzināties sevi?

—   Apzināties sevi, — apstiprināja Vidžaja. — Šis ielejas skats citā pakāpē ir arī skats uz jūsu paša prātu, ikviena cilvēka prātu, kā tas pastāv virs un zem personiskās dzīves pieredzes līmeņa. Tumsas noslēpumi — bet tumsa ir pārpilna gaismas. Gaismas apokalipses •— un gaisma staro no trauslajiem namiņiem tikpat spoži kā no kokiem, zāles, zilajām debesīm mākoņu spraugās. Mēs darām visu, kas mūsu spēkos, lai atspēkotu šo faktu, taču tas pastāv: cilvēks ir tikpat dievišķīgs kā daba, tikpat bezgalīgs kā izplatījums. Tomēr tā mēs bīstami tuvojamies teoloģijai, bet iedoma nekad nevienu nav glābusi. Turieties pie acīm redzamā, pie konkrētas realitātes! — Viņš norādīja ar pirkstu uz gleznu. — Pie tā, ka puse ciema mirdz saules gaismā, bet otra puse ir tumsā un noslēpumā tīta. Pie fantastiskajiem, tumšzilajiem kalniem un vēl fantastiskākajām mākoņu grēdām, kas peld virs tiem. Pie zilajiem ezeriem debesīs, baltzaļajiem un brūnajiem ezeriem uz saules apspīdētās zemes. Pie šīs zāles priekšplānā, pie šī nedaudz tālāk uz nogāzes augošā bambusu pudura un arī pie tām kalnu smailēm tālumā un jocīgajiem namiņiem, kas atrodas divtūkstoš pēdu zemāk ielejā. Attālums, — viņš piebilda, — spēja izteikt attālumu — tas ir vēl viens iemesls, kāpēc šīs ainavas ir patiesi reliģiskas gleznas.

—   Vai tāpēc, ka attālums piešķir skatam burvīgumu?

—   Nē, tāpēc ka tas piešķir patiesumu. Attālums atgādina, ka pasaulē pastāv daudz kas vairāk nekā tikai cilvēki — ka pat cilvēki ir daudz kas vairāk nekā tikai cilvēki. Tas atgādina, ka mūsu galvaskausos ir tikpat bezgalīgi plašumi kā ārpus tiem. Attāluma izjūta — iekšējā un ārējā attāluma, attāluma laikā un telpā — tas ir pirmais un galvenais , .reliģiskais pārdzīvojums. Ak, nāve dzīvē, tās nebūtībā aizgājušās dienas! Un ak, vietas, tās toezgaldaudzās vietas, kas nav šī vieta! Pagājušie prieki, pagājušās -bēdas un izpratnes mirkļi — tas viss tik dzīvs mūsu atmiņā un tomēr miris, miris bez cerībām uz atdzimšanu. Un ciems tur lejā, ielejā, tik skaidri saskatāms pat -ēnā, tik īsts un neapšaubāms un tomēr tik bezcerīgi, nesasniedzami tāls! Tāda glezna kā šī ir pierādījums cilvēka spējai samierināties ar visiem dzīvē sastopamajiem nāves veidiem, ar visām tām draudīgajām prombūtnēm, kas ielenc katru klātbūtni. Manuprāt, — piebilda Vidžaja, — jūsu neko neattēlojošās mākslas sliktākā īpašība ir tās neatlaidīgā turēšanās pie divām dimensijām, tās atteikšanās ņemt vērā attāluma radīto pārdzīvojumu. Raugoties no krāsu viedokļa, abstrakta glezna var būt ļoti skaista. Tā var kalpot arī kā sava veida dievišķots Roršaha tintestraips*. Ikviens tajā var atrast savu baiļu, kaisles, naida un fantāziju simbolisku izpausmi. Bet vai tajā var atrast ko vairāk par cilvēcisko (varbūt vajadzētu sacīt — viscilvēciskāko), ko cilvēks atklāj sevī, kad Viņa prāts nāk saskarsmē ar dabas ārējiem attālumiem, vienlaikus ar tiem iekšējiem un ārējiem attālumiem, kas attēloti tādā gleznā kā tā, uz kuru jūs pašlaik skatāties? Es zinu vienīgi to, ka jūsu abstraktajos darbos es neatrodu tās patiesības, kas atklājas šajā gleznā, un šaubos, vai kāds cits to spēj. Tieši tāpēc jūsu modernais, abstraktais bezpriekšmetu ekspresionisms jau pašos pamatos ir nereliģiozs, un tāpēc, ja drīkstu piebilst, pat labākie no šādiem darbiem ir tik ārkārtīgi garlaicīgi, tik bezgala pliekani.

—   Vai jūs bieži šeit nākat? — Vils jautāja pēc klusuma brīža.

—   Ikreiz, kad man gribas meditēt pulkā, nevis vienatnē.

—   Un cik bieži tas notiek?

—   Apmēram reizi nedēļā. Protams, ir cilvēki, kam to patīk darīt daudz biežāk, citiem daudz retāk vai vispār nekad. Tas atkarīgs no temperamenta. Ņemsim par piemēru kaut vai mūsu kopējo paziņu Susilu — viņai nepieciešamas lielas vientulības devas, tāpēc viņa gandrīz nekad nenāk uz meditācijas telpu. Turpretī Šāntai (tā ir mana sieva) patīk šeit iegriezties gandrīz vai katru dienu.

—   Man arī, — piebilda misis Rao. — Un to jau arī varēja gaidīt, — viņa iesmiedamās piebilda. — Resniem cilvēkiem patīk būt sabiedrībā pat meditējot.

—   Vai jūs meditējat par šo gleznu? — apvaicājās Vils.

»— Nevis par to, bet no tās, ja jus saprotat, ko es ar to

domāju. Vai drīzāk — paralēli tai. Es skatos uz to, citi cilvēki skatās uz to, un tā atgādina mums visiem, kas mēs esam un kas neesam un kā tas, kas mēs neesam, varētu pārvērsties par to, kas mēs esam.

—  Vai ir kāds sakars starp to, ko jūs stāstāt, un to, ko es redzēju Sivas templī? — vaicāja Vils.

—   Protams, ir, — misis Rao atbildēja. — Mokšas zāles noved turpat, kur meditācija.

—   Tad kāpēc apgrūtināt sevi ar meditāciju?

—   Tikpat labi jūs varējāt jautāt, kāpēc apgrūtināt sevi ar pusdienu ēšanu.

—   Bet pēc jūsu vārdiem iznāk, ka mokšas zāles jau ir pusdienas.

—   Tās ir dzīres, — misis Rao uzsvērti sacīja. — Tieši tāpēc arī jābūt meditācijai. Nevar taču rīkot dzīres katru dienu. Tās ir pārāk greznas un velkas pārāk ilgi.. Turklāt dzīrēm nepieciešamo nodrošina pārtikas sagādnieki, un gar ēdienu gatavošanu jums nav nekādas daļas. Savai ikdienas maltītei barība ir jāgatavo pašam. Mokšas zāles izbauda laiku pa laikam.

—   Teologu valodā runājot, — sacīja Vidžaja, — mokšas zāles sagatavo cilvēku dabas dāvanu —. pirmsmistiskās vīzijas vai viskrāšņākā mistiskā piedzīvojuma saņemšanai. Meditācija ir viens no veidiem, kādos cilvēks nonāk pie šīm dabas dāvanām.

—   Kā tas iespējams?

—   Attīstot sevī tādu prāta stāvokli, kas ļauj ekstāzes izpratnes mirkļu žilbumam kļūt par nepārtrauktu un pierastu apgaismojumu. Iepazīstot sevi, cilvēks nonāk pie tās robežas, aiz kuras paša zemapziņa viņu vairs nespiedīs darīt visu to neglīto, nejēdzīgo un nicināmo, ko viņš tik bieži pieķēris sevi darām.

—   Jūs gribat teikt, ka tas palīdz būt saprātīgākam?

—   Saprātīgākam nevis attiecībā pret zinātni vai loģiku,, bet gan konkrēto pārdzīvojumu un savstarpējo attiecību dziļākā līmenī.

—   Daudz saprātīgākam šajā līmenī, — piebilda misis Rao, — pat ja cilvēks nav sevišķi gudrs. — Viņa piesita sev pie deniņiem. — Es esmu pārāk stulba, lai kaut ko jēgtu no ģenētikas, bioķīmijas, filozofijas un visām tām pārējām lietām, ar ko nodarbojas ārsts Makfeils un Vidžaja. Es nekā nejēdzu arī no glezniecības, dzejas vai teātra mākslas. Nekādu talantu un nekādas gudrības. Tāpēc man vajadzētu justies drausmīgi mazvērtīgai un nomāktai. Taču patiesībā es tā nejūtos — un tas viss, pateicoties mokšas zālēm un meditācijai. Nekādu talantu un nekādas gudrības. Toties ikdienas dzīves jautājumos, kad nepieciešams izprast cilvēkus un palīdzēt tiem, es apzinos sevī pieaugam iejūtīgumu un prasmi. Un, runājot par to, ko Vidžaja tikko nosauca par dabas dāvanām… — Viņa aprāvās. — Jūs varat būt pasaules lielākais ģēnijs, bet jums nebūs 'vairāk par to, kas ir dots man. Vai tā nav taisnība, Vidžaja?

—   Pilnīga taisnība.

Misis Rao atkal vērsās pie Vila. — Tātad jūs redzat, mister Fārnebij, Pala ir muļķu paradīze. Vislielākā laime vislielākajam cilvēku skaitam — un mūsu, muļķu, ir daudz vairāk par citiem. Tādi cilvēki kā ārsts Makfeils, Vidžaja un mans dārgais Ranga — mēs atzīstam viņu pārākumu, mēs ļoti labi saprotam, ka šis gudrības veids ir ārkārtīgi svarīgs. Taču mēs zinām arī to, ka mūsu gudrība ir tikpat svarīga. Un mēs neapskaužam viņus, tāpēc ka mums ir dots tikpat daudz kā viņiem. Dažreiz pat vairāk.

—   Dažreiz pat vairāk, — apstiprināja Vidžaja. — Tā vienkāršā iemesla dēļ, ka spēja viegli rīkoties ar simboliem pavedina šīs spējas īpašnieku rīkoties ar tiem nedomājot, bet tas ir šķērslis ceļā uz tiešiem pārdzīvojumiem un dabas dāvanu saņemšanu.

—   Tātad jūs redzat, — turpināja misis Rao, — jums nav mūs jāžēlo. — Viņa paskatījās rokaspulkstenī. — Ja es nepasteigšos, tad nokavēšu pusdienas pie Dilipiem.

Viņa žigli devās uz durvīm.

—   Laiks, laiks, laiks! — Vils izsmejoši noteica. — Laiks pat šajā ārpuslaika meditācijas vietā. Pusdienas nelabojami iejaucas mūžībā. Visu lietu daba ir «nē».

Misis Rao apstājās un paskatījās uz viņu.

—   Dažreiz tā ir mūžība, kas brīnumainā kārtā ielaužas laikā — pat pusdienojot, — ciema darbiniece sacīja ar smaidu. — Uz redzēšanos! — Viņa pamāja ar roku un nozuda aiz durvīm.

—   Kas ir labāk, — Vils balsī prātoja, sekodams Vidžajam no tumšā tempļa pēcpusdienas saules spožumā, — kas ir labāk — piedzimt par muļķi gudrā sabiedrībā vai par gudru muļķīgā?

XII

— Mēs esam klāt, — sacīja Vidžaja, kad, atstājuši tirgus laukumu, viņi sasniedza šaurās, no kalna lejup vedošās ieliņas galu. Milzis atvēra vārtiņus un ieveda savu viesi mazā dārziņā, kura pretējā galā uz zemiem koka pāļiem stāvēja neliels namiņš ar salmu jumtu.

No mājas aizmugures izdrāzās dzeltens krancis un sveica ienācējus ar sajūsmas pilnu vaukšķēšanu, lēcieniem un astes vicināšanu. Mirkli vēlāk nez no kurienes noplanēja liels, zaļš papagailis ar baltiem vaigiem un ahātmelnu knābi, tad, spalgi iekliedzies un strauji savicinājis spārnus, notupās Vidžajam uz pleca.

—   Jums — papagaiļi, mazajai Mērijai Sarodžini — mainas, — teica Vils. — Šķiet, cilvēki pie jums ir ļoti labās attiecībās ar vietējo faunu.

Vidžaja piekrītoši pamāja ar galvu. — Pala, šķiet, ir vienīgā valsts, kurā dzīvnieku teologam nebūtu iemesla ticēt sātanam. Dzīvniekiem visur citur pasaulē sātans nepārprotami ir Homo sapiens.

Viņi uzkāpa pa trepītēm verandā un caur atvērtajām parādes durvīm iegāja vasarnīcas viesistabā. Pie loga uz zema krēsla sēdēja jauna sieviete zilā tērpā un zīdīja mazu puisīti. Viņa pacēla augšup savu sirdsveidīgo seju, kas no platās pieres uz leju sašaurinājās līdz zodam ar apburošu bedrīti, un ar smaidu sveicināja abus ienācējus.

—   Es uzaicināju ciemos Viļu Fārnebiju, — noliecies, lai noskūpstītu sievu, paskaidroja Vidžaja.

Sānta pastiepa viesim brīvo roku. — Ceru, ka misteram Fārnebijam nebūs iebildumu pret dabisku skatu. — It kā apstiprinādams mātes vārdus, zīdainis atrāvās no brūnās krūts un atraugājās. Uz viņa lūpām parādījās piena burbulis, kļuva lielāks, līdz pārsprāga. Bērns atraugājās vēlreiz, tad atkal sāka zīst krūti. — Rāmas uzvedība pie galda pat astoņu mēnešu vecumā ir diezgan primitīva, — māte piebilda.

—   Lielisks eksemplārs, — ciemiņš pieklājīgi sacīja. Bērni Viļu pārāk neinteresēja, un viņš jutās priecīgs par tām atkārtotajām priekšlaicīgajām dzemdībām, kas sagrāva visas Mollijas cerības un ilgas. — Kuram viņš ir līdzīgs — jums vai Vidžajam?

Sānta iesmējās, un sievai pievienojās arī vīrs, tikai par veselu oktāvu zemāk.

—   Viņš* noteikti neizskatīsies pēc Vidžajas, — namamāte atbildēja.

—   Kāpēc ne?

—   Tāpēc, ka ģenētiski es neesmu par to atbildīgs, — Vidžaja sacīja.

—   Citiem vārdiem, tas nav Vidžajas dēls.

Vils lūkojās no viena smejošās sejas uz otru, tad paraustīja plecus. — Es padodos.

—   Pirms četriem gadiem mums piedzima dvīņi, kas pēc skata ir pilnīga Vidžajas kopija, — Sānta skaidroja. — Šoreiz mēs nolēmām, ka pārmaiņas pēc vajadzētu ko citu. Gribējām papildināt ģimeni ar pavisam citu ķermeņa uzbūvi un temperamentu. Vai jūs esat kādreiz dzirdējis par Gobindu Singhu?

—        Pirms neilga brīža Vidžaja man parādīja viņa gleznu jūsu meditācijas telpā.

—        Viņš ir tas "cilvēks, ko mēs izvēlējāmies Rāmam par tēvu.

—   Bet, kā es sapratu, viņš jau ir miris.

Sānta pamāja ar galvu. — Toties viņa dvēsele turpina dzīvot.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Sp. S. un M. A.

—   Sp. S. un M. A.?

—   Spermas sasaldēšana un mākslīgā apaugļošana.

—   A, nu man skaidrs.

—        Patiesībā mēs mākslīgās apaugļošanas tehnoloģiju atklājām divdesmit gadus agrāk nekā jūs, — teica Vidžaja. — Taču, protams, neko daudz nevarējām ar to iesākt, kamēr mums nebija elektroenerģijas un drošu saldēšanas iekārtu. Tās mēs ieguvām divdesmito gadu beigās. Kopš tā laika mēs šo metodi izmantojam ļoti plaši.

—        Kā jūs redzat, — sarunā iesaistījās Sānta, — mans bērns dienās var kļūt par gleznotāju — tas ir, ja šādu talantu var mantot. Un, pat ja viņš par to nekļūs, viņam būs daudz smalkāka ķermeņa un gara uzbūve nekā viņa brāļiem vai kādam no vecākiem. Tas būs ļoti interesanti un audzinoši mums visiem.

—   Vai to bieži dara? — Vils jautāja.

—        Arvien vairāk un vairāk. Patiesībā jāteic, ka gandrīz visi pāri, kas vēlas trešo bērnu, mūsdienās izmanto šo metodi. Tāpat arī daudzas ģimenes, kas vēlas otro. Ņemsim par piemēru kaut vai manu ģimeni. Tēva radi slimoja ar cukurslimību, tāpēc mani vecāki nolēma, ka labāk būtu abus bērnus radīt ar M. A. palīdzību. Mans brālis ir trīs dejotāju paaudžu pēctecis, bet es ģenētiski esmu meita Roberta Makfeila pirmās pakāpes brālēnam Malkolmam Cakravarti Makfeilam, kurš bija Vecā Rādžas personiskais sekretārs.

—        Un autors labākajai vēstures grāmatai par Palu, — piebilda Vidžaja. — Cakravarti Makfeils bija viens no sava laika talantīgākajiem cilvēkiem.

Vils paskatījās uz Sāntu, tad atkal uz Vidžaju.

—        Vai šī cilvēka spējas tika mantotas? — viņš pajautāja.

—   Tādā mērā, ka man jāpieliek visi spēki, lai saglabātu sava vīrišķā pārākuma stāvokli, — atbildēja Vidžaja. — Sāntai ir vairāk prāta nekā man, bet, par laimi, viņa nevar sacensties ar mani muskuļu spēka ziņā.

—   Muskuļu spēks, — Sānta ironiski atkārtoja, — muskuļu spēks … es, šķiet, atcerējos stāstu par kādu jaunu sievieti, kuru sauca Dalila.

—   Starp citu, — turpināja Vidžaja, — Sāntai.ir trīsdesmit divi pusbrāļi un divdesmit deviņas pusmāsas. Un vairāk nekā trešdaļa no šiem radiniekiem ir ārkārtīgi gudri.

—   Tātad jūs uzlabojat rasi.

—   Bez šaubām. Dodiet mums vēl vienu gadsimtu laika — un mūsu vidējais inteliģences koeficients* sasniegs simt piecpadsmit.

—   Kamēr mūsējais pie pašreizējā progresa līmeņa pa to laiku noslīdēs līdz astoņdesmit pieci. Jo labākas zāles, jo vairāk saglabātu un tālāk nodotu iedzimto trūkumu. Tas atvieglos darbu nākotnes diktatoriem. — Nonācis pie domas par šo kosmisko joku, Vils skaļi iesmējās. Tad pēc klusuma brīža pajautāja: — Un kā ir ar M. A. no ētiskā un reliģiskā viedokļa?

—   Agrāk tai bija daudz idejisko pretinieku, — stāstīja Vidžaja. — Toties mūsdienās M. A. priekšrocības ir acīm redzamas, tāpēc lielākā daļa precēto pāru uzskata, ka daudz ētiskāk ir mēģināt radīt augstākas kvalitātes bērnu nekā riskēt, verdziski atražojot pēcnācējus, lai arī kādas novirzes un kādi defekti būtu sastopami vīra ģimenē. Pie darba ķērās arī teologi. M. A. tika attaisnota ar reinkarnāciju* un karmas teoriju. Dievbijīgi tēvi nu jūtas laimīgi, domājot, ka' viņi dod iespēju savas sievas bērniem radīt labāku likteni sev un saviem pēcnācējiem.

—   Labāku likteni?

193

—   Tāpēc, ka viņi nes sevī labākas sugas protoplazmas dīgļus. Un šī suga ir labāka tāpēc, ka tā ir labākas karmas izpausme. Mums pastāv vērtīgāko sugu centrālā banka. Visu veidu vērtīgākās sugas gan ķermeņa uzbūves, gan temperamenta ziņā. Jūsu apstākļos lielākās cilvēku daļas iedzimtajām īpašībām netiek dota iespēja attīstīties. Pie mums tā tiek dota. Starp citu, mums ir lieliski ģenealoģiskie un antropometriskie apraksti, sākot jau ar pagājušā gadsimta septiņdesmitajiem gadiem. Tātad jūs redzat, ka mēs nestrādājam pilnīgā tumsā. Piemēram, mēs zinām,

13— 178

ka Gobinda Singha vecāmāte no mātes puses bija talantīgs mēdijs un nodzīvoja deviņdesmit sešus gadus.

—   Tātad jūs redzat, — turpināja Sānta, — ka mūsu ģimenē var būt pat simtgadīgs gaišreģis. — Bērns vēlreiz atraugājās. Namamāte iesmējās. — Orākuls ir runājis,, kā parasti, ļoti neizprotami. — Tad viņa vērsās pie vīra: — Ja gribi, lai lenčs būtu laikā, tad labāk ej un sāc kaut ko darīt. Rāma mani aizkavēs vēl vismaz piecas minūtes..

Vidžaja piecēlās, uzlika vienu plaukstu sievai uz pleca,, bet ar otru maigi paberzēja bērna brūno dibentiņu.

Sānta noliecās un pārbrauca ar vaigu pār bērna pūkainogalviņu. — Tas ir tētis, — viņa nočukstēja. — Labs tētis, labs, labs …

Pēdējoreiz noglāstījis dēlu, Vidžaja izslējās. — Jūs brīnījāties, kāpēc mēs tik labi sadzīvojam ar vietējo faunu, — viņš sacīja Vilam. — Es jums parādīšu. — Milzis pacēla roku. — Pollij! Pollij! — Lielais putns piesardzīgi pārkāpa no pleca uz izstiepto rādītājpirkstu. — Pollija ir labs putns! — Vidžaja maigi teica. — Pollija ir ļoti labs putns! — Viņš uzmanīgi laida roku lejup, līdz putna ķermenis pieskārās bērna augumiņam, tad lēnām sāka papagaili kustināt šurpu turpu, tā ka putna spalvas glāstīja bērna brūno ādu. — Pollija ir labs putns, — viņš atkārtoja, — labs putns …

Papagailis pāris reižu klusu ieklukstējās, tad paliecās uz priekšu un ļoti maigi paknibināja bērna austiņu.

—   Labs putns, — Sānta dūdoja, — labs putns…

—   Endrjū Makfeils aizguva šo ideju, burādams uz Melampus kā dabas pētnieks, — paskaidroja Vidžaja. — No kādas cilts Jaungvinejas ziemeļos. Neolīta laikmeta ļaudis, bet, līdzīgi jums, kristiešiem, un mums, budistiem, viņi ticēja mīlestībai. Toties pretēji jums un mums viņi bija izgudrojuši ļoti ērtus paņēmienus, lai īstenotu savu ticību.. $ie paņēmieni ir viens no viņu veiksmīgākajiem atklājumiem. Glaudiet bērnu, kamēr to barojat, tas dubulto viņa patiku! Tad, kamēr bērns ēd un tiek glaudīts, iepazīstiniet viņu ar dzīvnieku vai cilvēku, kuru jūs gribat, lai viņš. mīlētu! Berzējiet bērna augumu pret tiem, ļaujiet, lai starp bērnu un mīlestības objektu rodas fiziska siltuma sajūta! Tai pašā laikā atkārtojiet tādus vārdus kā «labs». Vispirms viņš sapratīs tikai jūsu balss toni, vēlāk, kad jau iemācīsies runāt, viņš šo vārdu izpratīs pilnīgi. Barība plus glāsti, plus saskare, plus «labs» ir vienlīdzīga mīlēs-

tlbai. Un mīlestība ir vienlīdzīga ar patiku, mīlestība ir vienlīdzīga ar apmierinājumu.

—   īsta Pavlova mācība.

—   Tikai Pavlova mācība ar labu nolūku. Draudzības un sapratnes mācība. Turpretī jums labāk patīk lietot šo mācību smadzeņu skalošanai, lai uzspiestu cilvēkiem cigaretes, degvīnu un patriotismu. Lai mācība kalpotu diktatoriem, ģenerāļiem un biržas magnātiem.

Negribēdams vairs palikt ārpus uzmanības loka, dzeltenais krancis ieskrēja istabā un nolaizīja visus pēc kārtas, kur vien varēja piekļūt — Sāntai roku, Vidžajam plaukstu, papagailim kāju, Rāmam dibenu. Sānta pievilka suni tuvāk un paberzēja bērnu pret tā pinkainajiem sāniem.

—   Sis ir labs, labs suns, — viņa sacīja. — Suns vārdā Tobijs, labs Tobijs.

Vils iesmējās. — Vai arī man nevajadzētu piedalīties?

—   Es jau gribēju to ieteikt, tikai baidījos, ka uzskatīsiet to zem sava goda, — Sānta atbildēja.

—    Sēdieties manā vietā, — piedāvāja Vidžaja, — man jāiet gatavot lenču.

Vēl arvien turēdams papagaili, viņš izgāja pa durvīm, kas veda uz virtuvi. Vils pievilka krēslu, apsēdās un, paliecies uz priekšu, sāka glāstīt bērna sīko ķermenīti.

—   Šis te ir cits cilvēks, — čukstēja Sānta. — Labs cilvēks, mīļumiņ! Labs cilvēks.

—   Ak, kaut tā būtu taisnība! — skumīgi iesmējies, sacīja Vils.

—   Te un tagad tā ir taisnība. — Vēlreiz noliekusies pie bērna, namamāte atkārtoja: — Viņš ir labs cilvēks. Labs, labs cilvēks.

Vils lūkojās sievietes svētlaimīgajā, noslēpumaina smaida apstarotajā sejā; ar pirkstu galiem juta bērna ķermenīša gludo, silto ādu. Labs, labs, labs … Arī viņš varētu pazīt šo labestību, ja vien pašreizējā dzīve nebūtu tik nejēdzīgi pretīga.Tāpēc nekad neatbildi «jā», pat tad, ja atbilde ir tik acīm redzama kā šobrīd. Viņš palūkojās vēlreiz, bet nu jau tīšuprāt noskaņojis savu prātu uz citu vērtību skalu — un ieraudzīja Memlinga* altārgleznas karikatūru: «Madonna ar bērnu, suni, Pavlovu un nejaušu paziņu». Un pēkšņi viņš pa pusei instinktīvi saprata, kāpēc Bahu tā ienīst šos ļaudis. Kāpēc viņš tā alkst — kā parasti, Dieva vārdā — tos iznīcināt.

—   Labs, — Sānta vēl arvien čukstēja bērnam, — labs, labs, labs …

Pārāk labi — tāds bija viņu noziegums. Tas vienkārši nebija pieļaujams. Un tomēr cik tas šķita dārgs! Cik dedzīgi viņš vēlējās, kaut varētu tajā piedalīties! Cik sentimentāli, viņš nodomāja un tad jautāja: — Bet kas notiek, kad bērns paaugas un atklāj, ka ļoti daudzas lietas un daudzi cilvēki ir gaužām slikti, slikti, slikti?

—   Labestība rada labestību, — Sānta atbildēja.

—   Labestīgajos — jā. Bet ne alkatīgajos un varaskārajos vai cerības un dzīvesprieku zaudējušajos. Viņiem labestība šķiet tikai vājuma pazīme, aicinājums izmantot, iebiedēt, terorizēt un atriebties, paliekot nesodītiem.

—    Kādam taču ir jāuzņemas risks būt pirmajam. Par laimi, neviens nav nemirstīgs. Cilvēki, kurus apstākļi spiež krāpt, terorizēt un darīt pāri citiem, pēc pāris gadiem jau būs miruši. Viņu vietā nāks jauni vīrieši un sievietes, kuri audzināti pavisam citādā garā. Tā tas notika ar mums;, tā tas var notikt arī ar jums.

—   Tā var notikt, — Vils piekrita. — Taču, ņemot vērā ūdeņraža bumbas, nacionālismu un ikgadējo piecdesmit miljonu lielo cilvēku pieaugumu, gandrīz droši var teikt, ka tā nenotiks.

—   To jūs nevarat zināt, kamēr neesat pamēģinājuši

—   Mēs arī nemēģināsim, kamēr pasaulē valdīs pašreizējais stāvoklis. Un tas, protams, nemainīsies, līdz mēs tiešām pamēģināsim. Līdz pamēģināsim un, kas vēl svarīgāk, līdz mums izdosies vismaz tikpat labi kā jums. Tā mēs nonākam atpakaļ pie sākotnējā jautājuma. Kas notiek, kad labs, labs, labs atklāj, ka pat šeit, Paļā, ir daudz kas slikts, slikts, slikts? Vai bērnos tas neizraisa pamatīgu šoku?

—   Mēs mēģinām viņus potēt pret šāda veida šoku.

—    Kādā veidā? Liekot viņiem jau bērnībā sajust dzīves nepatīkamo pusi?

—   Ne jau nepatīkamo. Teiksim — patieso. Mēs mācām bērniem mīlēt un uzticēties, bet atklājam arī dzīves īstenību — dzīves īstenību visos tās veidos. Tad uzliekam viņiem pienākumus. Bērniem jāsaprot, ka Pala nav paradīze vai narkotiku zeme. Tā patiešām ir jauka sala. Taču tā paliks jauka tikai tad, ja visi strādās un uzvedīsies pieklājīgi. Tomēr dzīve paliek dzīve. Pat šeit.

—   Un kā ir ar to dzīves pusi, kā, piemēram, tās briesmīgās čūskas, ko es satiku, rāpdamies klintī? Jūs varat teikt — labs, labs, labs, cik vien vēlaties, bet čūskas tāpat kodīs.

—   Jūs gribējāt teikt, viņas tāpat var iekost. Taču vai viņas patiešām izmantos šo savu spēju?

—   Kādēļ gan ne?

—   Paskatieties turp, — sacīja Sānta. Vils pagrieza galvu un ieraudzīja, ka viņa rāda uz nišu pretējā sienā. Tajā uz dīvaini rievota, cilindriska pjedestāla sēdēja apmēram trīs pēdas augsts akmens Buda, virs kura galvas pletās kaut kas līdzīgs baldahīnam; skulptūrai aiz muguras baldahīns uz leju sašaurinājās, kļūdams par platu pīlāru. — Sī ir neliela tā Būdas kopija, kas atrodas stacijas teritorijā, — atcerieties, milzīgā figūra pie lotosu dīķa.

—   Tā patiešām ir lieliska skulptūra, — Vils piebilda. — Un tās smaids liek noprast, kādai jābūt svētlaimīgajai vīzijai. Taču kāds tai sakars ar čūskām?

—   Paskatieties vēlreiz.

Viņš paskatījās. — Es tur neredzu neko sevišķu.

—   Paskatieties uzmanīgāk.

Ritēja sekundes. Tad, nodrebēdams aiz pārsteiguma, Vils ievēroja kaut ko neparastu un pat satraucošu. Tas, ko viņš bija noturējis par dīvaini rievotu cilindrisku pjedestālu, izrādījās milzīga, gredzenā saritinājusies čūska. Un baldahīns, kas uz leju sašaurinājās un zem kā sēdēja Buda, bija gigantiskas kobras izplestā kapuce, kuras priekšpusē rēgojās plakana galva.

—   Ak Dievs! — viņš iesaucās. — Es to neievēroju. Cik gan cilvēks var būt neuzmanīgs!

—   Vai tā ir pirmā reize, kad jūs redzat Budu šādā veidā?

—   Pirmā gan. Vai par to ir kāda leģenda?

Sānta pamāja ar galvu. — Viena no manām vismīļākajām. Jūs, protams, esat dzirdējis par Bodhi* koku?

—   Jā,'esmu dzirdējis.

—   Taču tas jau nebija vienīgais koks, zem kura Gautama sēdēja apskaidrības laikā. Pēc Bodhi koka viņš septiņas dienas sēdēja zem banjana, saukta par Kazu gana koku. Pēc tam viņš pārcēlās, lai sēdētu zem Mučalindas koka.

—   Kas bija Mučalinda?

—   Mučalinda bija čūsku karalis, un, būdams arī dievs, saprata, kas notiek. Tāpēc tad, kad Buda apsēdās zem viņa koka, čūsku karalis izlīda no alas visā savā milzīgajā garumā, lai daba izrādītu cieņu prātam. Tajā brīdī no rietumiem atdrāzās šausmīga vētra. Dievišķā kobra apvijās ap vēl dievišķākā vīra ķermeni, izpleta savu kapuci pār viņa galvu un septiņas dienas un naktis sargāja Tathāgatu no lietus un vēja, kamēr tas bija iegrimis apcerē. Tā viņš tur sēž vēl šobaltdien ar kobru apakšā un kobru virs galvas, vienlaicīgi apzinādamies gan kobru, gan skaidro gaismu un to sākotnējo identitāti.

—   Cik ļoti tas atšķiras no mūsu priekšstata par čūskām! — noteica Vils.

—   Un, jūsuprāt, tādās pašās domās vajadzētu būt arī Dievam — atcerieties cilvēka radīšanu!

—   «Un es celšu ienaidu starp tevi un sievu,» — viņš citēja, — «un starp tavu sēklu un viņas sēklu.»

—   Toties prāts nekad nekur neceļ ienaidu. Visas tās bezjēdzīgās gaiļu cīņas starp cilvēku un dabu, starp dabu un Dievu, starp miesu un garu! Prāts nekad tik muļķīgi nedala.

—   Arī zinātne ne.

—   Prāts bez pūlēm tiek galā ar zinātni un iet vienu pakāpi tālāk.

—   Toties kā ir ar totēmismu? — Vils neatlaidās. — Kā ir ar auglības kultiem? Tie arī neko nedalīja. Vai tie bija prāts?

—    Protams, bija pirmatnējais prāts, prāts neolītiskajā līmenī. Taču pēc kāda laika cilvēki kļūst pašapzinīgāki, un vecie tumsas dievi iegūst sliktu slavu. Stāvoklis mainās. Parādās gaismas dievi, parādās pravieši, parādās Pitagors un Zaratustra, parādās džainisti un agrīnie budisti. Plēsdamies savā starpā, tie iesāk Kosmiskās Gaiļu Cīņas laikmetu — Ormuzds* cīnās pret Arimanu*, Jehova* pret Sātanu un Baālu*, nirvāna tiek pretstatīta sansārai, reālā pasaule — Platona ideju valstībai. Un šī gaiļu cīņa turpinājās cilvēku prātos gandrīz divus tūkstošus gadu, ja neņem vērā nedaudzus tantristus, mahajanistus, daoistus un ķecerīgus kristiešus, kas tajā nepiedalījās. '

—   Un kas pēc tam? — Vils pajautāja.

—   Pēc tam radās modernā bioloģija.

Vils iesmējās. — Dievs tejca: «Lai top Darvins,» — un tapa Nīče, imperiālisms un Ādolfs Hitlers.

—   Jā, arī tas viss, — Sānta piekrita. — Taču arī iespēja ikvienam iegūt jaunu gudrību. Darvins ņēma veco totēmismu un pacēla to līdz bioloģijas līmenim. Auglības kults parādījās no jauna kā ģenētika un Heivloks Elliss*. Tagad nāk mūsu kārta veikt kārtējo spirāles loku augšup. Darvinisms bija vecais neolīta prāts, ietērpts zinātniskos terminos. Jaunā apzinīgā gudrība — gudrība, ko pravietiski pamanīja dzenbudisms, daoisms un tantras, — tā ir bioloģiska teorija, kas realizēta dzīvē, tas ir darvinisms, pacelts līdzjūtības un garīgās izpratnes līmenī. Tātad jūs redzat, — viņa nobeidza, — nav nekāda pasaulīga iemesla, vēl mazāk — kāda garīga iemesla, kāpēc Buda vai kāds cits šai ziņā nevarētu apcerēt skaidro gaismu, kas izpaudusies čūskā.

—   Pat tad, ja čūska varētu viņu nonāvēt?

—   Pat tad, ja tā varētu viņu nonāvēt.

—   Kaut arī tas ir visvecākais un visizplatītākais no falliskajiem simboliem?

Sānta iesmējās. — «Meditējiet zem Mučalindas koka» — šādu padomu mēs dodam katram mīlētāju pārim. «Un brīžos starp mīlas meditāciju atcerieties, ko jums mācīja, vēl maziem esot: čūskas ir jūsu māsas, čūskām ir tiesības uz jūsu žēlsirdību un cieņu; čūskas, vārdu sakot, ir labas, labas, labas!»

—   Čūskas ir arī indīgas, indīgas, indīgas …

—   Toties, ja atceras, ka tās ir tikpat labas, cik indīgas, un atbilstoši izturas, tad tās indi nelietos.

—   Kas to saka?

—   Tādi ir novērojumi. Cilvēki, kuri nebaidās no čūskām, cilvēki, kuri netuvojas tām ar dzelžainu pārliecību, ka tikai beigta čūska ir laba, gandrīz nekad netiek sakosti. Nākamnedēļ es aizņemšos no kaimiņa viņa mīļoto pitonu. Pāris diienu Rāma ieturēs maltīti, sātana gredzenu apvīts.

No āra mājā ieplūda skanīgi smiekli, tad bērnu balsu jūklis, kurā pārmaiņus varēja saklausīt gan angļu, gan paliesu teikumus. Mirkli vēlāk — ļoti slaida un mātišķīga salīdzinājumā ar saviem aprūpējamajiem — istabā ienāca Mērija Sarodžini, vezdama pie rokas divus kā ūdens piles līdzīgus dvīņus. Viņiem sekoja spēcīgi veidotais zēns, kurš bija kopā ar māsu, kad Vils pirmo reizi Paļā atvēra acis.

—   Mēs izņēmām Taru un Ardžunu no bērnudārza, — paskaidroja Mērija Sarodžini, kamēr dvīņi metās pie mātes.

Vienā rokā turēdama zīdaini, bet ar otru apskaudama abus puisēnus, Sānta smaidot pateicās meitenei. — Tu esi ļoti laipna.

Toms Krišna sacīja: — Esiet sveicināti! — Viņš paspēra soli uz prieku un pēc šaubu pilna brīža turpināja: — Es gribēju zināt… — tad aprāvās un lūdzoši paskatījās uz māsu. Mērija Sarodžini noraidoši papurināja galvu.

—   Ko tu gribēji zināt? — jautāja Sānta.

—   Nu, patiesību sakot, mēs abi gribējām zināt… es gribēju teikt — vai mēs nevarētu atnākt pie jums pusdienās?

—   Ak tā… — Sāntas skatiens pārslīdēja pār bērnu sejām. — Labāk ejiet un pajautājiet Vidžajam, vai pietiks ēdamā. Par lenču šodien atbild viņš.

—   Labi, — bez sevišķas sajūsmas atteica Toms Krišna. Lēnām un negribīgi viņš šķērsoja istabu un pazuda aiz virtuves durvīm. Sānta uzrunāja Mēriju Sarodžini: — Kas noticis?

—   Mamma jau vismaz piecdesmit reižu ir teikusi, lai viņš nenes mājās ķirzakas. Taču šorīt Toms atnesa vēl vienu. Tāpēc mamma ļoti sadusmojās uz viņu.

—   Un jūs nolēmāt, ka labāk būtu paēst pusdienas pie mums?

—   Ja tas jums, Sānta, sagādā grūtības, mēs varētu doties pie Rao vai Radžadžinsasiem.

—   Es esmu pilnīgi pārliecināta, ka tas nesagādās mums nekādas grūtības, — Sānta apgalvoja. — Es tikai domāju, ka Tomam Krišnam nenāktu par ļaunu aprunāties ar Vidžaju.

—   Jums ir pilnīga taisnība, — skumji piekrita Mērija Sarodžini. Tad — jau darbīgā noskaņā iesaucās: — Tara, Ardžuna, nāciet man līdzi uz vannasistabu mazgāties! Viņi ir ļoti netīri, — vezdama dvīņus ārā no istabas, meitene sacīja Sāntai.

Pagaidījis, līdz bērni nozūd aiz durvīm, Vils uzrunāja namamāti: — Cik es noprotu, tad tikko redzēju, kā darbojas Savstarpējās Adopcijas klubs.

—   Par laimi, ļoti maigā formā, — atbildēja Sānta. — Toms Krišna un Mērija Sarodžani ļoti labi sadzīvo ar savu māti. Viņu starpā nepastāv raksturu nesaskaņas, viņiem ir tikai nesaskaņas ar likteni, tā milzīgā, šausmīgā nesaskaņa, ka Dugalds ir miris.

—   Vai Susila precēsies vēlreiz?

—   Es tā ceru. Visiem tā būtu labāk. Taču pa to laiku bērniem vajadzētu padzīvot kādu brītiņu pie viena vai otra audžutēva. It sevišķi tas nepieciešams Tomam Krišnam. Viņš jau tuvojas tam vecumam, kad zēns sāk apzināties sevī vīrieti. Viņš vēl arvien raud kā bērns, bet nākamajā mirklī jau lielās, dižojas un nes mājās ķirzakas — tikai lai pierādītu, ka ir divsimtprocentīgs vīrietis. Tāpēc es aizsūtīju Tomu pie Vidžajas. Mans vīrs ir viņa vīrišķības ideāls. Trīs metrus garš, divus plats, šausmīgi stiprs un ārkārtīgi gudrs. Kad viņš aizrāda Tomam Krišnam, tad zēns klausa — klausa tā, kā to nekad nedarītu, ja teicēja būtu viņa māte vai es. Bet Vidžaja saka tieši to pašu, ko būtu teikušas mēs. Tāpēc ka bez divsimtprocentīga vīrišķīguma viņā mājo gandrīz piecdesmit procenti sievišķa jūtīguma. Tā ka Toms Krišna saņems pilnu audzināšanas kursu. Un tagad, — viņa nobeidza, palūkodamās uz aizmigušo bērnu sev rokās, — man jānoliek šis jaunais cilvēks gultā un jāuzklāj galds lenčam.

XIII

Nomazgāti un sasukāti abi dvīņi jau sēdēja savos augstajos krēslos. Līdzīgi lepnai, bet gādīgai māmiņai pār viņiem liecās Mērija Sarodžini. Vidžaja stāvēja pie plīts un smēla no māla poda rīsus un dārzeņus. Piesardzīgi,, ar sasprindzinājumā sarauktu seju Toms Krišna nesa katru bļodiņu, tiklīdz tā bija pilna, uz galdu.

—   Kārtībā! — sacīja Vidžaja, kad pēdējā, līdz malām pielietā bļodiņa uzsāka savu ceļojumu. Viņš noslaucīja rokas, piegāja pie galda, apsēdās un sacīja Sāntai: — Labāk pastāsti mūsu ciemiņam par galda lūgšanu!

Vērsdamās pie Vila, namamāte sāka skaidrot:

—   Paļā mēs neskaitām lūgšanu pirms ēšanas, mēs to darām ēdot. Vai, pareizāk sakot, mēs lūgšanu neskaitām;, mēs to košļājam.

—   Košļājat?!

—   Lūgšana ir katra ēdiena pirmais kumoss, kuru košļā un košļā, līdz no tā nekas vairs nav palicis pāri. Un košļājot mēs, visu laiku pievēršam uzmanību ēdiena garšai, tā blīvumam, temperatūrai un spiedienam uz zobiem, kā arī zobu muskuļu sajūtām.

—   Un tai pašā laikā, kā man šķiet, pateicaties vai nu Apgaismību Guvušajam, vai Sivam, vai arī kādam citam.

Sānta izteiksmīgi pakratīja galvu. — Tas novērstu uzmanību, bet uzmanība ir vienīgais mērķis. Uzmanība, pārdzīvojot kaut ko jau dotu, kaut ko tādu, ko tu pats neesi izgudrojis. Ne jau atmiņas par vārdu formu, kuri adresēti kaut kam tavā iztēlē. — Viņa pārlaida skatienu pie galda, sēdošajiem. — Vai sāksim?

—       Urrā! — vienā balsī iesaucās dvīņi un satvēra karotes. Ilgu brīdi valdīja klusums, ko brīžiem pārtrauca vienīgi abi zēni — viņi vēl nemācēja ēst nešmaukstinot.

—   Vai drīkst norīt? — beidzot jautāja viens no dvīņiem.

Sānta pamāja ar galvu. Visi norija pirmo kumosu.

Iedžinkstējās karotes, un pārmaiņus ar ēšanu raisījās sarunas.

—   Nu, pēc kā garšoja jūsu lūgšana? — apjautājās namamāte.

—   Tā garšoja pēc daudzām dažādām lietām, — Vils atbildēja. — Vai, pareizāk sakot, pēc daudzām variācijām, kas rodas no vienas pamattēmas — rīsi ar ingveru, sarkanie pipari un vēl kaut kāds lapains augs, ko es nepazīstu. Interesanti bija sajust, kā šī pamattēma mainās. Es nekad iepriekš to netiku ievērojis.

—   Un, kamēr pievērsāt uzmanību šīm te lietām, jūs uz brīdi atbrīvojāties no gaisa pilīm un atmiņām, no nepatikas un muļķīgiem priekšstatiem — no visām sava «es» pazīmēm.

—   Vai tad tas nebiju es, kas to izgaršoja?

Sānta paskatījās pāri galdam uz vīru. — Kā tu atbildētu, Vidžaja?

—Es teiktu, ka tas atrodas pusceļā starp «es» un «nees». Izgaršošanu visa organisma labā veic mans «ne-es». Taču tajā pašā laikā izgaršošana ir mans «es», kas apzinās pašlaik notiekošo. Tas jau arī ir mūsu košļājošās lūgšanas mērķis — likt savam «es» vairāk apzināties to, ko dara «ne-es».

—   Ļoti jauki, — atzina Vils. — Un kāds ir šī mērķa mērķis?

Šoreiz atbildēja Sānta: — Šī mērķa mērķis ir tāds, ka brīdī, kad esat iemācījies pievērst uzmanību lielākai sava «ne-es» daļai apkārtējā vidē (tā ir barība) un lielākai «ne-es» daļai paša organismā (tās ir jūsu garšas sajūtas), jūs pēkšņi varat atklāt, ka pievēršat uzmanību savām «neЈS» apziņas viņā malā vai, pareizāk varbūt būtu teikt, — viņa turpināja, — gluži otrādi. Jūsu «ne-es» apziņas viņā malā atklās, ka ir daudz vieglāk saistīties ar to jūsu «es», kas iemācījies vairāk apzināties savu «ne-es» no fizioloģijas puses. — Viņu pārtrauca plīstoša trauka šķinda un viena dvīņa brēkšana. Saslaucījusi uz grīdas izlijušos rīsus, Sānta turpināja: — Pēc tam ir jāapsver šī «es» un «ne-es» problēma attiecībā pret maziem bērniem. Ir izsludināta sešdesmit četrus tūkstošus rūpiju liela balva tam, kas izgudros šai problēmai vienkāršu risinājumu. — Sānta noslaucīja zēnam asaras, lika izšņaukt degunu, tad noskūpstīja viņu un devās pie plīts pēc citas bļodiņas ar rīsiem.

—   Kas jums pēcpusdienā darāms? — jautāja Vidžaja, kad lenčs bija beidzies.

—   Mēs esam atbildīgi par putnubiedēkļiem, — svarīgi atbildēja Toms Krišna.

—   Laukā lejpus skolas, — piebilda Mērija Sarodžini..

—   Tad es jūs aizvedīšu turp ar mašīnu, — Vidžaja sacīja un uzrunāja Viļu: — Vai jūs negribētu braukt mums līdzi?

—   Ja, — Vils atbildēja. — Un, ja tas ir iespējams, es gribētu arī redzēt skolu, kamēr vēl esmu šeit, — varbūt pasēdēt kādā stundā.

Atvadoties Sānta pamāja visiem no verandas, un pēc brīža viņi sasniedza džipu.

—   Skola atrodas ciemata otrā pusē, — iedarbinādams motoru, paskaidroja Vidžaja. — Mums jābrauc pa apkārtceļu. Tas ved lejup un tad atkal augšup.

Lejup pa terasēm ar rīsa, kukurūzas un batātu laukiem,, tad pa līdzenuma robežu garām nelielam, dūņainam zivju dīķim kreisajā un dārzam ar maizeskokiem labajā pusē, beidzot atkal augšup starp daudziem tīrumiem, gan zaļiem, gan zeltainiem, līdz klāt arī skolas ēka — balts, liels nams milzīgu koku paēnā.

—   Tur lejā ir mūsu putnubiedēkļi, — sacīja Mērija Sarodžini.

Vils palūkojās norādītajā virzienā. Tuvākajā terasē lejpus ceļa viļņojās dzeltens gandrīz nobrieduša rīsa lauks. Divi mazi zēni sārtos gurnautos un neliela meitene zilos svārciņos pēc kārtas raustīja auklas, likdami kustēties divām cilvēka lieluma marionetēm, kuras, piekārtas pie stabiem, atradās katra savā šaurā lauka galā. Lelles bija darinātas no koka, brīnišķīgi izgrieztas un apģērbtas — ne jau skrandās, betviskrāšņākajās drēbēs. Vils raudzījās uz tām ar izbrīnu.

—   Zālamans visā savā godībā nebija tā tērpts kā šie te! — viņš iesaucās.

Taču Zālamans, viņš atcerējās, bija tikai ķēniņš; šie krāšņie putnubiedēkļi piederēja pie augstākas kārtas būtnēm. Viens bija Nākotnes Buda, otrs — apburoši jautrs Austrumindijas Dieva Tēva variants, kādu to var_redzēt Siksta kapelā, kur Viņš noliecies pār tikko radīto Ādamu. Ar katru auklas rāvienu Nākotnes Buda pavicināja roku.

un, iztaisnojis lotosa pozā sakrustotās kājas, nodejoja gaisā īsu fandango*, tad atkal sakrustoja tās un sastinga, līdz nākamais auklas rāviens atkal pārtrauca viņa meditāciju. Dievs Tēvs pa to laiku vicināja izstiepto roku, brīdinoši kratīja pirkstu, atvēra un aizvēra muti, ko ieskāva no zirga astriem darināta bārda, un bolīja stikla acis — tās meta draudošus zibeņus ikvienam putnam, kurš uzdrīkstējās tuvoties rīsiem. Spirgts vējiņš nemitīgi plivināja Dieva Tēva spilgti dzelteno tērpu, ko rotāja spilgti brūni, balti un melni tīģeru un pērtiķu attēli; Nākotnes Būdas greznais apģērbs — no sarkana un oranža mākslīgā zīda — plandījās, izplatīdams visapkārt neskaitāmu mazu sudraba zvaniņu dievišķo šķindu.

—   Vai visi jūsu putnubiedēkļi ir tādi? — Vils jautāja.

—   Tā bija Vecā Rādžas ideja, — Vidžaja atbildēja.

—   Viņš gribēja, lai bērni saprot, ka visi dievi ir pašu radīti un ka tie esam mēs, kas rausta viņu auklas un dod viņiem spēku raustīt mūsējās.

—   Mēs liekam tiem dejot! — sauca Toms Krišna. — Liekam tiem lēkāt! — Viņš līksmi iesmējās.

Vidžaja pastiepa savu milzīgo roku un pabužināja zēna tumšo, sprogaino galvu. — Malacis! — Tad, vērsdamies pie Vila, sacīja, acīmredzot atdarinādams Veco Rādžu:

—   Citāta sākums «dievi», citāta beigas — «liels viņu nopelns» (ne tikai putnu izbaidīšana), citāta sākums «grēcinieki», citāta beigas (kuras dažreiz varbūt der arī nelaimīgo mierināšanai): «Tā kā viņi karājas stabu galos, tad, lai paskatītos uz tiem, nākas pacelt galvu; bet, kad vien cilvēks skatās augšup, pat uz dievu, viņš nevar nepamanīt debesis aiz tā. Un kas ir debesis? Gaiss un izkliedēta gaisma, bet arī simbols tam bezgalīgajam un (atvainojiet par metaforu) grūsnajam tukšumam, no kura šai mūsu zināmajā — drīzāk gan mēs domājam, ka zināmajā pasaulē ienāk viss dzīvais un nedzīvais, leļļu meistari un viņu dievišķās marionetes.»

Mērija Sarodžini, vērīgi klausījusies šajos vārdos, piekrītoši pamāja ar galvu. — Tēvs mēdza teikt, ka skatīties uz putniem debesīs esot pat labāk, — viņa iesaistījās sarunā. — «Putni nav vārdi,» — tā viņš sacīja, «putni ir īsti. Tikpat īsti kā debesis.»

Vidžaja pieturēja mašīnu. — Veiksmīgu darba dienu! — viņš sacīja bērniem. — Lieciet viņiem kārtīgi padejot un palēkāt!

Klaigādami no prieka, Toms Krišna un Mērija Sarodžini metās lejup, lai piebiedrotos nelielajam bērnu pulciņam tuvējā tīrumā.

—   Tagad ķersimies pie nopietnākām audzināšanas problēmām. — Vidžaja iegrieza mašīnu sānceļā, kas veda i'z skolas ēku. — Es džipu atstāšu šeit un kājām iešu uz staciju. Kad jums apnīk, palūdziet kādu, lai aizved jūs uz mājām. — Viņš izslēdza aizdedzi un atdeva atslēgu Vilam.

Kancelejā skolas direktore misis Narajana pie galda sarunājās ar sirmu vīru, kura skumjā, garenā seja atgādināja krunkām izvagotu dzinējsuņa purnu.

—   Misters Gandra Menons ir mūsu izglītības ministra vietnieks, — pēc iepazīstināšanas paskaidroja. Vidžaja.

—    Kurš ieradies pie mums kārtējā pārb.audes vizītē, — turpināja direktore.

—    Un kurš atzinīgi vērtē visu šeit redzēto, — piebilda ministra vietnieks, laipni pamādams ar galvu misis Narajanas virzienā.

—   Man jābūt darbā, — Vidžaja atvainojās un izgāja pa durvīm.

—   Jūs ļoti interesē izglītība? — jautāja misters Menons.

—   Pareizāk būtu teikt, ka esmu ļoti nezinošs šajā jomā, — Vils atbildēja. — Mani tikai audzināja, nevis izglītoja. Tāpēc arī es gribētu redzēt, kā tas patiesībā notiek.

—   Tādā gadījumā jūs esat ieradies īstajā vietā, — apgalvoja ministra vietnieks. — Ņūrotamsteda ir viena no mūsu labākajām skolām.

—   Pēc kā jūs vērtējat, ka skola ir laba? — Vils jautāja.

—   Pēc panākumiem.

—   Kādiem? Pēc izcīnīto stipendiju skaita? Pēc tā, kā skolēni tiek sagatavoti darbam? Kā ievēro vietējos kategoriskos imperatīvus?

—   Protams, arī pēc tā, — piekrita misters Menons. — Taču galvenais jautājums ir cits. Kam domāti šie zēni un meitenes?

Vils paraustīja plecus. — Atbilde ir atkarīga no pastāvīgās dzīvesvietas. Piemēram, kam domāti zēni un meitenes Amerikā? Atbilde: masu patēriņam. Masu patēriņu vainago masu sakaru līdzekļi, masu reklāma un masu narkotiskie līdzekļi, tādi kā televīzija, nervu zāles, stereotipa domāšana un cigaretes. Tagad, kad arī Eiropa ir izdarījusi lielu lēcienu masu produkcijas ražošanā, kam būs domāti tās zēni un meitenes? Masu patēriņam un visam pārējam, tāpat kā zēni un meitenes Amerikā. Turpretī

Krievijā atbilde skan pavisam citādi. Zēni un' meitenes domāti valsts stiprināšanai. Tāpēc arī vajadzīgi visi inženieri un augstskolu mācībspēki, nemaz jau nerunājot par tām piecdesmit divīzijām, kas apbruņotas ar visu, sākot ar tankiem un beidzot pat ar ūdeņraža bumbām un tālas darbības raķetēm, kuras gatavas jebkurā brīdī sākt cīņu. Ķīnā atbilde ir tā pati, tikai augstākā pakāpē. Kam tur domāti zēni un meitenes? Lielgabalu, rūpniecības, lauksaimniecības un ceļu būves gaļai. Tā ka Austrumi paliek Austrumi un Rietumi paliek Rietumi — uz šo brīdi. Taču šis pāris var satikties — divējādi. Rietumi var tā nobīties no Austrumiem, ka pārstās uzskatīt, ka zēni un meitenes domāti masu patēriņam, un nolems, ka tie domāti lielgabalu gaļai un valsts stiprināšanai. Otra iespēja — pēc plaša patēriņa precēm izsalkušās masas, kas vēlas dzīvot tāpat kā Rietumos, var izdarīt uz Austrumiem tādu spiedienu, ka tiem nāksies mainīt savus uzskatus un atzīt, ka zēni un meitenes patiešām domāti masu patēriņam. Taču tā vēl ir nākotne. Kas attiecas uz tagadni, pašreizējās atbildes uz jūsu jautājumu izslēdz viena otru.

—   Un abas šīs atbildes atšķiras no mūsējās, — sacīja misters Menons. — Kam domāti Paļas zēni un meitenes? Ne masu patēriņam, ne valsts stiprināšanai. Valstij, protams, ir jāpastāv. Un tajā jābūt pietiekami daudz preču ikvienam tās iedzīvotājam. Tas ir pats par sevi saprotams. Tikai šādos apstākļos zēni un meitenes var atklāt, kam viņi patiesībā domāti, tikai šādos apstākļos mēs kaut ko varam panākt.

—   Un kam tad viņi patiesībā domāti?

—   Pilnveidošanai, lai kļūtu par īstiem cilvēkiem.

Vils pamāja ar galvu. — «Piezīmes par to, kas ir

kas», — viņš precizēja. — «Lai kļūtu par to, kas tu patiesībā esi».

4 — Vecais Rādža galvenokārt interesējās par to, kādi cilvēki patiesībā ir tajā līmenī, kas stāv pāri personībai, — misters Menons skaidroja. — Mēs, protams, par šo problēmu interesējamies tikpat daudz, cik viņš. Tomēr mūsu galvenais uzdevums ir pamatizglītība, un tai jānodarbojas ar atsevišķiem cilvēkiem visā to formas, lieluma, temperamenta, apdāvinātības un trūkumu daudzveidībā. Atsevišķi cilvēki savā transcendentālajā vienībā ir augstākās, izglītības priekšmets. To sāk apgūt pusaudža gados vienlaicīgi ar paplašināto pamatizglītības kursu.

—    Tā sākas, kā es noprotu, pirmoreiz iedzerot mokšas zāles, — Vils sacīja.

—   Tātad jūs jau esat par tām dzirdējis.

—   Pat redzējis tās darbībā.

—   Ārsts Makfeils paņēma viņu līdzi uz iniciācijas ceremoniju, — paskaidroja skolas direktore.

—    Kura atstāja uz mani spēcīgu iespaidu, — piebilda Vils. — Kad es atceros savu reliģisko dresūru … — Viņš izteiksmīgi apklusa teikuma vidū.

—    Kā es jau teicu, — turpināja misters Menons, — pusaudži šos abus izglītības veidus apgūst reizē. Viņiem palīdz izjust transcendentālo vienotību ar visām pārējām dzīvajām būtnēm, un tajā pašā laikā psiholoģijas un fizioloģijas stundās viņiem māca, ka ikvienam no mums ir savs neatkārtojams ķermenis, ka ikviens ir atšķirīgs no visiem pārējiem.

—    Kad es gāju skolā, — teica Vils, — pedagogi darīja visu, kas bija viņu spēkos, lai šīs atšķirības nolīdzinātu vai vismaz ārēji visus padarītu daudzmaz līdzīgus vēlīnā viktoriānisma ideālam — izglītotam, tomēr ticīgam, futbolu spēlējošam džentlmenim. Tagad pastāstiet man, kā jūs atrisināt to problēmu, ka visi cilvēki ir atšķirīgi!

—    Mēs sākam ar to, ka nosakām šo atšķirību lielumu, — stāstīja misters Menons. — Konkrētāk, kas ir šis bērns anatomiski, bioķīmiski un psiholoģiski? Kas viņa organisma hierarhijā gūst virsroku — vēders, muskuļi vai nervu sistēma? Cik tālu viņš stāv no šīm trim polārajām galējībām? Cik harmoniski vai neharmoniski ir sajaukušās viņa fiziskā un garīgā sastāvdaļas? Cik lielā mērā viņā iedzimusi tieksme uzkundzēties, draudzēties vai noslēgties savā iekšējā pasaulē? Kādā veidā viņš domā, uztver un atceras? Vai viņam piemīt tēlainā domāšana vai nepiemīt? Vai viņa prāts darbojas ar tēliem vai vārdiem, vai ar abiem vienlaikus, vai ne ar vienu no tiem? Cik tālu no pilnības ir viņa stāstnieka spējas? Vai viņš pasauli redz tā, kā to bērnībā redzēja Vērdsverts* un Traherns*? Un, ja redz, tad kā pasargāt šo krāšņumu un svaigumu no ikdienas pelēcības postošās ietekmes? Plašākā nozīmē — kā audzināt bērnus vispārējo priekšstatu līmenī tā, lai neiznīcinātu viņos spēju just spraigus bezvārdu tēlainos pārdzīvojumus? Kā samierināt prātu ar iztēli? Ir vēl desmitiem citu jautājumu, uz kuriem jārod atbilde. Piemēram, vai bērna organisms absorbē visus ar pārtiku uzņemtos vitamīnus, vai arī tas sirgst ar kādu hronisku kaiti, kura, ja to laikus neatklās un neārstēs, mazinās bērna dzīvesprieku, aptumšos garastāvokli, liks saskatīt neglīto, garlaikoties un ķerties pie muļķībām vai ļaunprātībām? Kāds ir cukura līmenis viņa asinīs? Kāda elpošana? Kā bērns stāv, kā kustas darbā, rotaļu un mācību laikā? Turklāt vēl visi tie jautājumi, kas saistīti ar sevišķām dotībām. Vai kādas pazīmes norāda uz viņu talantu mūzikā, matemātikā, runātprasmi, spēju rūpīgi vērot un loģiski, ar izdomu spriest par novēroto? Un, beidzot, cik viegli viņš būs ietekmējams, kad kļūs pieaudzis? Visi bērni viegli pakļaujas hipnozei — tik viegli, ka četrus no katriem pieciem bērniem ar runāšanu var novest somnambulisma stāvoklī. Pieaugušajiem šī proporcija ir pilnīgi pretēja. Četrus no katriem pieciem šādā stāvoklī novest nav iespējams. Kuri divdesmit no katriem simt bērniem būs tie, ko pat pieaugušus varēs novest somnambulisma stāvoklī?

—   Vai jūs viņus varat noteikt jau bērnībā? — Vils jautāja. — Un, ja varat, tad kāda šai noteikšanai ir nozīme?

—   Mēs varam viņus noteikt, — atbildēja misters Menons. — Un tas ir ļoti svarīgi, lai viņi tiktu noteikti. No politikas viedokļa šie divdesmit procenti, kuriem hipnozē var iestāstīt visu ko, jūsu sabiedrībā ir visbīstamākie.

—   Visbīstamākie?

—   Tāpēc ka šie cilvēki neglābjami kritīs par upuri propagandai. Vecmodīgajā, pirmszinātniskajā demokrātiskajā iekārtā ikviens spējīgs orators ar ietekmīgas organizācijas atbalstu var pārvērst šos divdesmit procentus varbūtējo somnambulistu par fanātiķu pulku, kas cīnīsies, lai vairotu sava hipnotizētāja slavu un varenību. Diktators šiem varbūtējiem somnambulistiem var iedvest aklu ticību un izveidot no tiem visvarenas partijas nesatricināmu kodolu. Tādējādi jūs redzat, cik svarīgi ikvienai brīvību mīlošai sabiedrībai ir noteikt nākamos somnambulistus, kamēr tie vēl jauni. Un, ja šie cilvēki ir noteikti, viņus var hipnotiŽēt un sistemātiski apmācīt nepakļauties brīvības ienaidnieku hipnozei. Taču tajā pašā laikā, protams, jūs darītu prātīgi, ja pārkārtotu visu savu sabiedrisko sistēmu tā, lai vispār neļautu brīvības ienaidniekiem rasties vai gūt piekritējus.

—   Cik saprotu, Palā tā arī notiek?

—   Protams, — apstiprināja misters Menons. — Un tieši tāpēc mūsu varbūtējie somnambulisti nerada nekādus draudus.

—   Tad kāpēc jūs uzņematies liekas rūpes, lai noteiktu viņus jau bērnībā?

—   Tāpēc, ka šī spēja, ja to pareizi izmanto, ir ļoti vērtīga.

—   Lai kontrolētu likteni? — Vils jautāja, atcerēdamies ārstnieciskos gulbjus un visu pārējo, par ko Susila bija stāstījusi, runādama par pašam savu pogu spiešanu.

—   Likteņa kontrolei nav vajadzīgs nekas vairāk par vieglu transu, — misters Menons atteica. — Praktiski ikviens to spēj. Varbūtējie somnambulisti sastāda tos divdesmit procentus, kas var nonākt ļoti dziļā transā. Un ļoti dziļā transā — vienīgi ļoti dziļā transā cilvēkam var iemācīt pārveidot laiku.

—   Vai jūs pats varat pārveidot laiku? — jautāja Vils.

Ministra vietnieks noliedzoši papurināja galvu. — Diemžēl tik dziļā transā es nespēju nonākt. Visu, ko es zinu, man nācās apgūt pamazām un ar grūtībām. Misis Narajanai liktenis bija labvēlīgāks. Piederēdama pie šiem privileģētajiem divdesmit procentiem, viņa varēja iegūt izglītību visīsākajā ceļā, kurš mums, pārējiem, pilnīgi slēgts.

—   Kas tas par visīsāko ceļu? — vērsdamies pie direktores,Vils jautāja.

—   īsākais ceļš, lai atcerētos, — viņa atbildēja, — īsākais ceļš, lai veiktu aprēķinus, domāt-u un risinātu dažādas problēmas. Sākumā mēs iemācāmies izjust divdesmit sekundes kā divdesmit minūtes, minūti kā pusstundu. Dziļā transā tas patiešām ir ļoti viegli. Cilvēks klausās skolotāja suģestējošā runā un mierīgi sēž ļoti, ļoti ilgi. Viņš gatavs zvērēt, ka pagājušas jau divas stundas. Atgriezts normālā stāvoklī, viņš palūkojas pulkstenī. Divas stundas garš pārdzīvojums ietilpināts tieši četrās minūtēs.

—   Kādā veidā?

—   Neviens to nezina, — atbildēja misters Menons. — Taču visi tie nostāsti par slīkstošajiem cilvēkiem, kuriem pāris sekunžu laikā gar acīm aizslīd visa dzīve, būtībā ir patiesi. Prāts; un nervu sistēma — vai drīzāk daži prāti un dažas nervu sistēmas izrādās spējīgas uz šo dīvaino varoņdarbu; tas arī viss, kas par to zināms. Mēs atklājām šo parādību apmēram pirms sešdesmit gadiem un kopš tā laika cītīgi to izmantojam. Izmantojam, starp citu, izglītības iegūšanai.

—  -Piemēram, jāatrisina matemātikas uzdevums, — turpināja misis Narajana. — Parastos apstākļos tas prasītu vairāk nekā pusstundu. Toties mēs pārvēršam laiku tā, lai

viena minūte iztēlē līdzinātos pusstundai. Tad ķeramies pie uzdevuma risināšanas. Pēc trīsdesmit iztēles minūtēm galaiznākums ir rokā. Bet trīsdesmit iztēles minūtes atbilst vienai minūtei pēc pulksteņa. Bez vismazākās steigas vai piepūles mēs strādājam tikpat ātri kā tie ātrrēķinātāji, kas šad un tad sastopami. Nākotnes ģēniji, tādi kā Ampērs vai Gauss*, vai nākotnes idioti, tādi kā Dase*, — viņi visi ar kāda iedzimta laika pārvēršanas mehānisma palīdzību spēj tikt galā ar darbu, kas paredzēts veselai stundai, pāris minūtēs, dažreiz pat nedaudzās sekundēs. Es biju tikai viduvēja skolniece, bet varēju nonākt dzijā transā, un tas nozīmēja, ka man varētu iemācīt likt laikam ritēt reizes trīsdesmit lēnāk nekā parasti. Tādēļ es spēju apgūt daudz plašākas zināšanas, nekā būtu varējusi apgūt, mācoties ar parastajiem paņēmieniem. Varat iedomāties, kas notiek, ja cilvēks ar ģeniālu inteliģences koeficientu izrādās spējīgs pārvērst laiku. Rezultāti ir fantastiski!

—   Par nelaimi, šādi cilvēki nav bieži sastopami, — piezīmēja misters Menons. — Pēdējās divās paaudzēs mums bija tikai divi neparasti talantīgi un pieci vai seši mazāk spējīgi laika pārvērtēji. Taču šo dažu cilvēku devums Palai vienkārši nav aprēķināms. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka mēs tik cītīgi meklējam varbūtējos somnambulistus.

—   Lai to noskaidrotu, jūs droši vien uzdodat saviem mazajiem skolēniem daudzus jautājumus, — pēc neilga klusuma brīža teica Vils. — Un ko jūs darāt, kad esat saņēmuši atbildes?

—   Mēs sākam viņus attiecīgi izglītot, — atbildēja misters Menons. — Piemēram, mēs uzdodam jautājumus, kuri atklāj bērna psihi un temperamentu. Saņēmuši atbildes, mēs noskaidrojam visus kautrīgos, nervozos, nesavaldīgos, noslēgtos bērnus un apvienojam viņus vienā grupā". Tad mazpamazām grupa tiek paplašināta. Vispirms tai pievienojam pāris bērnu, kas pārāk nekritiski izvēlas sev draugus. Tad vienu vai divus «muskujvīrus» un «muskuļsievas» — bērnus ar noslieci uz agresivitāti un varaskāri. Mēs esam atklājuši, ka tas ir vislabākais veids, kā zēniem un meitenēm no šīm trim tik atšķirīgajām grupām iemācīt saprast un paciest citam citu. Pēc vairāku mēnešu rūpīgi kontrolētas saskarsmes viņi ir gatavi pieļaut domu, ka cilvēkiem ar citādu iedzimto raksturu ir tikpat lielas tiesības uz dzīvi kā viņiem pašiem.

—   Un šo principu gan māca, gan ar labām sekmēm pielieto, — piebilda misis Narajana. — Mazākajās klasēs mēs to mācām ar piemēriem no dzīvnieku pasaules. Kaķiem patīk vienatne. Aitām patīk būt barā. Caunas ir niknas, un tās nevar pieradināt. Jūras cūciņas ir rāmas un draudzīgas. Vai tu esi cilvēks — kaķis, cilvēks — jūras cūciņa vai cilvēks — cauna? Stāstiet līdzībās ar dzīvniekiem — un pat vismazākie bērni varēs saprast domu par cilvēku daudzveidību un nepieciešamību pēc savstarpējās iecietības un piedošanas.

—    Toties vēlāk, kad viņi sāk lasīt «Gītu»*, — turpināja misters Menons, — mēs pastāstām viņiem par saikni starp cilvēka tipu un reliģiju. Cilvēkiem — aitām un cilvēkiem — jūras cūciņām patīk rituāli, publiskas ceremonijas un reliģiski pārdzīvojumi; viņu rakstura noslieces var novest uz dievbijības ceļa. Cilvēkiem — kaķiem patīk vienatne, un viņu pārdomas var kļūt par pašizziņas avotu. Cilvēki — caunas vēlas darīt lielus darbus, un galvenais uzdevums ir novirzīt viņus dzenošo agresivitāti uz nesavtīgas darbošanās ceļa.

—   So nesavtīgas darbošanās ceļu es vakar vēroju pats savām acīm, — teica Vils. — Ceļu, kas ved cauri cirsmai un klintīm, — vai ne tā?

—   Cirsma un klintis ir sevišķi gadījumi, — atbildēja misters Menons. — Labāk vispārināsim un teiksim, ka ceļš uz visiem šiem ceļiem ved caur spēka novirzīšanu.

—   Kas tā tāda?

—   Princips ir ļoti vienkāršs. Spēku, ko radījušas bailes, skaudība, pārāk liels noradrenalīna daudzums vai kāda iekšēja dziņa, kas tobrīd ir gluži nevietā, nevis apspiež, tādējādi izraisot sevī nepatīkamas sajūtas, bet apzināti novada citā virzienā, kur tas nes kādu labumu vai vismaz ir nekaitīgs.

—   Te būs vienkāršs piemērs, — sacīja direktore. — Dusmīgā vai sarūgtinātā bērnā uzkrājas tik daudz enerģijas, ka viņš sāk raudāt, lamāties vai kauties. Ja uzkrājušās enerģijas pietiek visam tam, tad tās pietiek arī, lai skrietu un dejotu, un vairāk nekā pietiek piecām dziļām ieelpām. Es jums vēlāk parādīšu dažas dejas. Taču pašlaik aprobežosimies ar elpošanu. Jebkurš sakaitināts cilvēks, kurš piecas reizes dziļi ieelpo, mazina savas dusmas, tādējādi dodams sev iespēju rīkoties saprātīgi. Tāpēc mēs mācām bērniem dažādas elpošanas spēles, kas jāspēlē dusmu un sarūgtinājumu brīžos. Dažās no šīm spēlēm bērniem jāsa-

cenšas savā starpā. Kurš no strīdniekiem var dziļāk ieelpot un izelpot, ilgāk dūkt «om»? Tā ir divcīņa, kas gandrīz vienmēr beidzas ar samierināšanos. Protams, daudzos gadījumos šīs elpošanas sacensības neder. Tāpēc mēs izdomājām tādu uz vietējo folkloru balstītu spēli, kuru sakaitinātais bērns var spēlēt viens pats. Visiem Paļas bērniem ir stāstītas budistu leģendas, un daudzās no šīm reliģiskajām pasakām kādam ir parādījusies debesu būtne. Teiksim, žilbinošas gaismas, dārgakmeņi un varavīkšņu ieskauts bodisatva. Turklāt vienlaikus ar brīnišķīgo tēlu uzvēdī tikpat brīnišķīga smarža; uguņošanu pavada neizsakāmi patīkams aromāts. Mēs tad nu ņemam šos tradicionālos iztēles augļus, kuru cēlonis, bez šaubām, ir badošanās, sajūtu zudums vai sēņu radītas vīzijas, un liekam tos pie darba. Nevaldāmas jūtas, mēs stāstām bērniem, ir kā zemestrīces. Tās krata mūs tik spēcīgi, ka sienā, kas šķir mūsu personīgo «es» no ikvienā mītošā dievišķuma, parādās plaisas. Kad cilvēks kļūst īgns, viņā iekšā kaut kas plaisā un caur šīm plaisām uzvēdī apgaismības dievišķā dvesma. Līdzīga gardēniju smaržai, tikai nesalīdzināmi burvīgāka. Tāpēc nepalaidiet garām debešķīgo aromātu, ko esat netīšām atbrīvojis! Tas parādās vienmēr, kad cilvēks dusmojas. Ieelpojiet to, piepildiet ar to plaušas! Vēl un vēl!

—   Un viņi patiešām to-dara?

—   Pēc dažu nedēļu ilgas apmācības lielākā daļa to dara kā pašu par sevi saprotamu lietu. Un kas vēl svarīgāk — ļoti daudzi no viņiem patiešām sajūt šo smaržu. Vecais aizliegums — «tev nebūs!» — ir izteikts jaunā, izteiksmīgā un labdarīgā — «tev būs!». Spēks, kas varēja nest ļaunu, tiek aizvadīts tādā gultnē, kur tas nav vairs tikai vienkārši nekaitīgs, bet pat var darīt labu. Pa to laiku, protams, mēs sistemātiski un rūpīgi mācām bērnus, kā pareizi uztvert valodu un kā pašiem pareizi izteikties. Viņus' māca pievērst uzmanību tam, ko viņi redz un dzird, un tajā p'ašā laikā lūdz ievērot, kā viņu jūtas un vēlmes ietekmē apkārtējās pasaules radītos pārdzīvojumus un kā viņu runasveids ietekmē ne tikai jūtas un vēlmes, bet pat sajūtas. Tas, ko dzird manas ausis un redz manas acis, ir viens, bet tas, ko man ļauj uztvert, saprast un kā liek rīkoties tie vārdi, ar kuriem es izsakos, garastāvoklis, kāds man ir, un mērķi, pēc kuriem tiecos, ir pavisam kas cits. Tādējādi, jūs redzat, viss tiek apvienots vienā audzināšanas procesā. Tas, ko mēs sniedzam bērniem, vienlaicīgi ir uztveres un iztēles, pielietojamās fizioloģijas un psiholoģijas, lietišķās ētikas un lietišķās reliģijas, pareizas izteiksmes un pašizziņas treniņš. Vārdu sakot, prāta ķermeņa treniņš visās jomās.

—• Kāds ir sakars starp šo rūpīgi izstrādāto prāta ķermeņa treniņu un formālo izglītību? — jautāja Vils. — Vai tas palīdz bērnam rēķināt, pareizi rakstīt vai saprast elementāro fiziku?

—    Ļoti palīdz, — atbildēja misters Menons. — Trenēts prāta ķermenis visu apgūst daudz ātrāk un pilnīgāk nekā netrenēts. Tas labāk spēj saistīt faktus ar idejām un tos abus ar savu pašreizējo dzīvi. — Pēkšņi, par brīnumu — jo šī iegarenā, melanholiskā seja nelikās spējīga uz kādu lielāku jautrības izpausmi par gurdu smaidu —, viņš gari un skanīgi iesmējās.

—   Kas tur tik jocīgs?

—    Es atcerējos divus cilvēkus, kurus satiku, kad pēdējo reizi uzturējos Anglijā, Kembridžas universitātē. Viens no viņiem bija atomfiziķis, otrs — filozofs. Abi ļoti ievērojami zinātnieki. Taču pirmajam prāts ārpus laboratorijas bija kā vienpadsmitgadīgam bērnam, bet otrs bija nepiesātināms rīma, piedevām vēl ļoti resns, ko pats gan negribēja atzīt. Divi galēji piemēri tam, kas notiek, ja gudram zēnam liek piecpadsmit gadus intensīvi mācīties un galīgi nepievērš uzmanību viņa prāta ķermenim, kuram šī mācīšanās un dzīvošana jāveic.

—   Toties jūsu sistēma, cik es noprotu, nerada šādus .akadēmiskos briesmoņus?

Ministra vietnieks noliedzoši papurināja galvu. — Pirms brauciena uz Angliju es nebiju redzējis neko tamlīdzīgu. Sie cilvēki bija nedabiski jocīgi, — viņš piebilda. — Bet cik aizkustinoši! Un arī tik dīvaini atbaidoši!

—    Būt aizkustinošam un dīvaini atbaidošam — tāda ir mūsu maksa par specializāciju.

—   Par specializāciju, — piekrita misters Menons, — bet ne jau tajā nozīmē, kādu jūs parasti piešķirat šim vārdam. Specializācija tajā nozīmē ir nepieciešama un neizbēgama. Ja nebūs specializācijas, nebūs arī civilizācijas. Taču, ja cilvēks izglīto savu prāta ķermeni vienlaicīgi ar intelektu, kas darbojas ar simboliem, šāda veida specializācija neradīs lielu ļaunumu. Bet jūs jau neizglītojat prāta ķermeni. Jūsu zāles pret pārāk lielu zinātnisko specializāciju ir vēl pāris mācību kursi humanitārajās zinātnēs. Lieliski! Neviena izglītība nav pilnīga bez humanitāro zinātņu apguves. Tomēr neļaujiet sevi apmuļķot ar šo nosaukumu! Pašas par sevi humanitārās zinātnes nepadara cilvēkus cilvēciskākus. Tās vienkārši ir vēl viena specializācijas forma simbolu līmenī. Platona darbu lasīšana vai lekcija par Eliotu* neizglīto visu cilvēku — tāpat kā lekciju kurss fizikā vai ķīmijā tās izglīto tikai simbolu manipulatoru un atstāj pārējo dzīvā prāta ķermeņa daļu tā agrākajā neziņā un muļķībā. Tāpēc arī rodas visi šie aizkustinošie un dīvaini atbaidošie radījumi, kas mani tā pārsteidza pirmā ārzemju ceļojuma laikā.

—   Un kā ir ar vispārējo izglītību? — Vils apvaicājās. — Kā ir ar obligāto informāciju un nepieciešamajām garīgajām prasmēm? Vai tās jūs mācāt tāpat kā mēs?

—   Mēs tās mācām tā, kā jūs to, iespējams, darīsiet pēc desmit vai piecpadsmit gadiem. Ņemsim par piemēru kaut vai matemātiku. Vēsturiski tā sākās ar derīgu viltību izstrādāšanu, tad uzplauka metafizika, un beigās tā izpaudās struktūras un loģiskās transformācijas valodā. Savās skolās mēs matemātikas vēstures procesu apgriežam otrādi. Sākam ar struktūru un loģiku, tad, pārlecot pāri metafizikai, dodamies no vispārējiem principiem uz konkrēto pielietojumu.

—   Un bērni to saprot?

—   Daudz labāk nekā tad, ja mēs sāktu ar utilitārajām viltībām. Sākot no apmēram piecu gadu vecuma, praktiski; ikviens saprātīgs bērns var iemācīties pilnīgi visu, protams, ar nosacījumu, ka tas tiek mācīts pareizi. Loģika un struktūra spēļu un mīklu veidā. Bērni spēlējas un neticami ātri visu saprot. Pēc tam var pāriet pie praktiskā pielietojuma. Sādi mācoties, vairums bērnu var apgūt vismaz trīs reizes vairāk, četras reizes pamatīgāk un uz pusi īsākā laikā. Iedomājieties vēl vienu jomu, kur var pielietot spēles, lai panāktu pamatprincipu izpratni. Visa zinātniskā domāšana notiek varbūtību valodā. Mūžsenās patiesības ir* gluži vienkārši minējumi augstā ticamības pakāpē; nemainīgie dabas likumi ir tikai statistiski vidējais rādītājs. Kā iedabūt šos acīm nesaskatāmos jēdzienus bērnu galvās? Spēlējot ar viņiem ruleti, metot monētas vai velkot lozes. Mācot visdažādākās galda, kāršu un metamo kauliņu spēles.

—   Pašu mazāko bērnu mīļākā spēle ir «Evolūcijas čūskas un kāpnes», — sacīja misis Narajana. — Vēl viena ļoti iecienīta spēle ir «Mendeļa* laimīgās ģimenes».

—   Mazliet vēlāk mēs mācām viņiem diezgan sarežģītu spēli četriem cilvēkiem ar sešdesmit speciāli zīmētām kārtīm, kuras sadalītas trīs sugās, — stāstīja misters Menons. — Mēs to saucam par «Psiholoģisko tiltu». Nejaušība nosaka kārtis bērna rokās, bet tas, kā viņš tās izspēlē, ir atkarīgs no prasmes, blefošanas un sadarbības ar partneri.

—   Psiholoģija, Mendeļa likumi, evolūcija — šķiet, ka jūsu izglītībā noteicošā ir bioloģija, — Vils sacīja.

—   Tā ir, — piekrita misters Menons. — Mēs galveno uzsvaru liekam nevis uz fiziku vai ķīmiju, bet gan uz dzīves zinātnēm.

—   Vai tā ir principa lieta?

—   Ne tikai. To nosaka arī noderīgums un ekonomiskā nepieciešamība. Mums nav naudas plašiem pētījumiem fizikā un ķīmijā, nav arī nekādas praktiskas vajadzības pēc tāda veida pētījumiem — nav smagās rūpniecības, kas būtu jāpadara vēl konkurētspējīgāka, nav bruņojuma, kas būtu jāpadara vēl postošāks, nav ne mazāko alku pēc kāda zemes gabala Mēness otrā pusē. Ir tikai pieticīga vēlme dzīvot pilnvērtīgu dzīvi absolūtā saskaņā ar visu, kas mums apkārt — šajā salā, šajos platuma grādos, uz šīs planētas. Mēs varam paņemt jūsu pētījumu rezultātus fizikā un ķīmijā, lai izmantotu tos savām vajadzībām, ja vien gribam un varam to atļauties. Tajā pašā laikā mēs koncentrējam uzmanību yz tiem pētījumiem dzīves un prāta zinātnēs, kuri sola nest mums vislielāko labumu. Ja politiķiem jaunizveidotajās neatkarīgajās valstīs būtu kaut cik prāta, viņi darītu tāpat, — ministra vietnieks piebilda. — Taču viņi grib uzlēkt augstāk par galvu — grib armiju, grib panākt motorizētos televīzijas narkomānus Amerikā un Eiropā. Jums nav izvēles, — viņš secināja. —' Jūs esat neglābjami lemti lietišķajai fizikai un ķīmijai ar visām no tā izrietošajām nelabvēlīgajām sekām militārajā, politiskajā un sociālajā jomā. Toties jaunattīstības zemes var no tā izbēgt. Tām nav vajadzības sekot jūsu piemēram. Tām vēl ir iespēja izvēlēties mūsu ceļu — lietišķās bioloģijas, dzimstības kontroles, ierobežotas ražošanas un minimāli nepieciešamās rūpniecības ceļu, ko ļauj īstenot dzimstības kontrole, ceļu, kas ved pretī īstai laimei caur veselību, caur apzināšanos, caur pareizu attieksmi pret pasauli, nevis pretī laimes mirāžai, kuru rada rotaļlietas, tabletes un nemitīga izklaidēšanās. Tās vēl varētu izvēlēties mūsu ceļu, bet negrib; tās grib līdzināties jums — Dievs, stāvi tām klāt! Bet, tā kā šim valstīm nav iespējams paveikt to, ko esat paveikuši jūs — vismaz tajā laika posmā, ko tās sev noteikušas, — tām lemta neveiksme un sarūgtinājumi, sabiedrības sabrukums un anarhija, vēlāk arī verdzība tirānu jūgā. Tā ir skaidri iepriekš paredzama traģēdija, tomēr šīs valstis dodas tai pretī ar vaļējām acīm.

—   Un mēs tur neko nevaram līdzēt, — piebilda skolas direktore.

—   Neko nevaram līdzēt, — atkārtoja ministra vietnieks, — vienīgi turpināt to, ko darām pašlaik, un cerēt uz brīnumu, ka reiz kāds varētu atkārtot tās tautas piemēru, kura ir atradusi ceļu uz cilvēcisku laimi. Cerību nav gandrīz nekādu, bet tas tomēr varētu notikt.

—   Ja tikai Rendanga nepasteigsies.

—   Ja tikai Rendanga nepasteigsies, — skumji piekrita misters Menons. — Tikmēr mums jāturpina savs darbs cilvēku izglītošanā. Vai jūs vēl ko gribētu uzzināt, mister Fārnebij?

—   Daudz ko, — atbildēja Vils. — Piemēram, no cik gadiem jūs sākat mācīt zinātņu pamatus?

—   Vienlaikus ar reizināšanu un dalīšanu. Pirmo mēs mācām ekoloģiju.

—   Ekoloģiju? Vai tas nav par sarežģītu?

—   Tieši tāpēc mēs ar to sākam. Nekādā ziņā nedodiet bērniem iespēju iztēloties, ka pasaulē kaut kas varētu pastāvēt atsevišķi. Jau no paša sākuma izskaidrojiet, ka viss dzīvais ir savstarpēji saistīts. Parādiet šo saistību mežos, tīrumos, dīķos un strautos, ciematos un laukos tiem-apkārt. Lieciet to viņiem aiz auss.

—   Es vēl piebildīšu, — sacīja direktore, — ka mēs vienmēr mācām zinātni par savstarpējo saistību kopā ar savstarpējo attiecību ētiku. Līdzsvars, dod un ņem, nekādu galējību — tas ir dabas likums, bet, ja raugāmies no morāles viedokļa, tam vajadzētu būt arī cilvēku likumam. Es jau teicu iepriekš, ka bērni ļoti viegli var saprast kādu ideju, ja to pasniedz kā līdzību par dzīvniekiem. Mēs sniedzam tiem Ezopa fabulu mūsdienīgus variantus. Ne jau vecās antropomorfiskās pasaciņas, bet patiesas ekoloģiskas fabulas, kas pauž vispārējo ētiku. Un kā vēl viena brīnumaina līdzība bērniem šķiet stāsts par eroziju. Mums šeit nav spilgtu erozijas piemēru, tāpēc mēs rādām viņiem fotogrāfijas par to, kas noticis Rendangā, Indijā, Ķīnā,

Grieķijā, Tuvajos Austrumos, Āfrikā un Amerikā — visās tanīs vietās, kur alkatīgi, muļķīgi cilvēki mēģināja tikai ņemt, neko nedodot pretī, tikai izmantot bez mīlestības vai izpratnes. Izturies labi pret dabu — un daba izturēsies labi pret tevi. Sāpini vai iznīcini dabu — un daba drīz iznīcinās tevi. Putekļainā laukumā teiciens «Izturies pret citiem tā, kā tu gribi, lai citi izturas pret tevi» ir pats par sevi saprotams. Runājot par dabu, bērniem to paskaidrot ir daudz vieglāk nekā runājot par erodējušu ģimeni vai ciemu. Psiholoģiskie ievainojumi ar acīm nav saskatāmi — un bērni taču ļoti maz zina par saviem vecākajiem ģimenes locekļiem. Trūkstot paraugam, ar ko salīdzināt, viņi tiecas uztvert pat visļaunāko stāvokli kā pašu par sevi saprotamu, it kā tā tam vajadzētu būt. Turpretī atšķirību starp pļavu, gravām un klejojošu smilšu lauku nevar neievērot. Smiltis un gravas — tās ir līdzības. Redzot tos, bērnam vieglāk izdodas apjēgt saglabāšanas principu un tad no saglabāšanas principa pāriet uz ētiku — vieglāk izdodas pāriet no Zelta likuma attiecībā pret augiem, dzīvniekiem un zemi, kas tos uztur, uz Zelta likumuattiecībā pret cilvēkiem. Te ir vēl viens svarīgs punkts. Etiķa, pie kuras nonāk bērns, virzoties no ekoloģijas un līdzībām par eroziju, ir vispārējā ētika. Dabā nav izredzēto tautu, nav svēto zemju, nav vienreizēju vēsturisko atklājumu. Dabas aizsardzības ētika nekādi neattaisno pārākuma apziņu vai prasības pēc sevišķām privilēģijām. «Izturies pret citiem tā, kā tu gribi, lai citi izturas pret tevi» attiecas uz mūsu uzvedību visās dzīves jomās, visās pasaules daļās. Mums būs ļauts dzīvot uz šīs planētas tikai tik ilgi, cik ilgi mēs izturēsimies pret dabu ar līdzjūtību un saprātu. Elementārā loģika tiešā ceļā ved pie elementārā budisma..

Pēc neilga klusuma brīža Vils sacīja: — Pirms dažām nedēļām es lasīju Torvalda grāmatu par to, kas notika Austrumvācijā no 1945. gada janvāra līdz maijam. Vai kāds no jums to ir lasījis?

Abi sarunas biedri atbildēja noliedzoši.

— Tad labāk nelasiet, — Vils teica. — Es biju Drēzdenē piecus mēnešus pēc februāra bombardēšanas. Piecdesmit vai sešdesmit tūkstoši mierīgo iedzīvotāju — lielākoties bēgļi, kas muka no krieviem, — dzīvi sadedzināti vienas nakts laikā.. Un tas viss tikai tāpēc, ka mazais Ādolfs nekad nebija mācījies ekoloģiju un apguvis dabas aizsardzības pamatprincipus. — Viņš ironiski pasmaidīja. To vajadzēja pārvērst jokā, jo notikums bija pārāk šausmīgs, lai par to runātu nopietni.

Misters Menons piecēlās un paņēma portfeli.

—   Man laiks doties prom. — Viņš paspieda Vilam roku.. Patīkami esot bijis iepazīties, un viņš cerot, ka mistersFārnebijs nenožēlošot Paļā pavadīto laiku. Ja viņš vēl kaut ko gribot uzzināt par izglītības sistēmu Paļā, lai tikai pajautājot misis Narajanai. Nebūšot labāka gida un skaidrotāja par viņu.

—   Varbūt jūs gribētu apskatīt klases? — skolas direktore vaicāja, kad ministra vietnieks bija izgājis no kabineta.

Vils piecēlās un sekoja viņai pa koridoru.

—    Matemātikas kabinets, — atvērdama durvis, sacīja misis Narajana. — Šī ir vidusskolas piektā klase. Skolotāja misis Ananda.

Kad tika nosaukts Vila vārds, viņš palocījās. Sirmā skolotāja draudzīgi uzsmaidīja un pačukstēja: — Kā redzat, mēs esam iegrimuši aprēķinos.

Vils pārlaida skatienu telpai. Solos, noliekušies pār pierakstu kladēm, sarauktām pierēm kodīdami zīmuļgalus, sēdēja divpadsmit zēni un meitenes. Jauniešu melnie mati saulē spīdēja. Zeltainos ķermeņus virs aizsargkrāsas šortiem vai krāsainajiem svārciņiem klāja sīkas, mirdzošas sviedru lāsītes. Zēniem zem ādas varēja saskatīt ribas, meitenes bija pilnīgākas, gludāku ādu, ar nelielām stingrām un augstām krūtīm kā rokoko stilā darinātu nimfu skulptūrām. Un ikviens šo skatu uztvēra kā pašu par sevi saprotamu. Cik gan patīkami uzturēties vietā, Vils nodomāja, kur grēkā krišanas doktrīna atzīta par nederīgu!

Pa to laiku misis Ananda skaidroja — pusbalsī, lai netraucētu uzdevuma risinātājiem, — ka viņa vienmēr dala klasi divās daļās. Telpiskajos domātājos, kuri prptā visu redz ģeometriski kā senie grieķi, un tiešajos domātājos, «•kuri dod priekšroku algebrai un tīrām abstrakcijām. Diezgan negribīgi Vils novērsa uzmanību no jauno ķermeņu skaistās bezgrēka pasaules, lai atkal interesētos par cilvēku dažādību un matemātikas mācīšanu.

Beidzot viņi devās tālāk. Blakuskabinetā, kura gaišzilās sienas greznoja tropu dzīvnieku, bodisatvu un viņu šakti* zīmējumi, pamatskolas piektajai klasei notika ik pārnedēļas elementārās lietišķās filozofijas stunda. Krūtis šeit bija mazākas, rokas tievākas un ne tik muskuļainas. Šie tikai pirms gada bija teikuši ardievas bērnībai.

—    Simboli ir kopīgi visiem, —-jauns vīrietis stāstīja pie tāfeles brīdī, kad Vils un misis Narajana iegāja nākamajā klasē. Viņš uzzīmēja apļu rindu, sanumurēja tos 1; 2; 3; 4; n. — Tie ir cilvēki, — skolotājs paskaidroja. Tad no katra mazā aplīša viņš novilka svītru, kas savienoja to ar kvadrātu tāfeles kreisajā pusē. — S ir simbolu sistēma, kuru cilvēki lieto, kad grib sarunāties savā starpā. Viņi visi runā vienā valodā — angļu, paliešu, eskimosu — tas atkarīgs no tā, kur viņi dzīvo. Vārdi ir kopīgi; tie pieder visiem šajā valodā runājošajiem; tie apkopoti vārdnīcās. Un tagad paskatīsimies, kas notiek tur ārā. — Viņš norādīja uz atvērto logu. Uz balta mākoņa fona parādījās bariņš košu papagaiļu, pēc brīža nozuda aiz kokiem un prom bija. Tāfeles pretējā stūrī skolotājs uzzīmēja otru kvadrātu, kuru apzīmēja ar burtu N — notikumi, un ar līniju palīdzību savienoja to ar apļiem. — Kas notiek tur ārā, kas ir kopīgs visiem — vai gandrīz kopīgs, — viņš precizēja. — Un tas, kas notiek, kad cilvēks runā vai raksta vārdus, — tas arī ir kopīgs. Taču tas, kas notiek šajos mazajos aplīšos, ir katra paša. Paša. — Skolotājs pielika roku pie krūtīm. — Paša. — Viņš paberzēja pieri. — Paša. — Ar brūno rādītājpirkstu viņš pieskārās plakstiņiem un degungalam. — Tagad izdarīsim vienkāršu eksperimentu. Pasakiet vārdu «kniebt».

—   Kniebt, — klase vienā balsī atkārtoja. — Kniebt…

—   Kniebt. Sis vārds visiem ir kopīgs, to var sameklēt vārdnīcās. Bet tagad iekniebiet sev! Stipri! Stiprāk!

Bērni darīja, ko viņiem lika, — ar ķiķināšanu, ar «ai» un «au».

—   Vai kāds var sajust to, ko jūt viņa solabiedrs?

Klase korī atbildēja: — Nē!

—    Tātad rādās, — sacīja jaunais cilvēks, — ka kopā bija … paskatīsimies, cik tad mēs īsti esam? — Viņš pārlaida skatu solu rindām. — Šķiet, ka šeit bija divdesmit trīs katram savas, atšķirīgas sāpes. Divdesmit trīs šajā vienā telpā. Gandrīz trīs miljardi sāpju visā pasaulē. Plus vēl visu dzīvnieku sāpes. Un katra no šīm sāpēm ir pilnīgi personiska. Nav iespējams pārraidīt sajūtu no vienam piederoša sāpju centra uz otru. Nav nekādu sakaru, vienīgi netiešā veidā — caur S. — Viņš noradīja uz kvadrātu tāfeles kreisajā stūrī, tad uz apļiem centrā. — Personiskās sāpes apļos 1; 2; 3; 4 un n. Ziņas par šīm personiskajām sāpēm iet uz S, kur jūs varat teikt «kniebt» — tas ir kopīgs, vārdnīcā ierakstīts vārds. Taču ievērojiet: ir tikai viens kopīgs vārds «sāpe» trīs miljardiem personisko izjūtu, no kurām katra droši vien tāpat atšķiras no pārējām, kā mans deguns atšķiras no jūsējiem un jūsu. deguni no visiem pārējiem. Vārds apzīmē tikai to veidu, kādā viena tipa lietas un notikumi līdzinās cits citam. Tieši tāpēc vārds ir kopīgs. Un, būdams kopīgs, tas nevar apzīmēt tās atšķirības, kas pastāv starp viena tipa notikumiem.

Klasē iestājās klusums. Tad skolotājs pacēla galvu un uzdeva jautājumu:

—   Vai kāds no jums kaut ko zina par Mahakasjapu?

Pacēlās vairākas rokas. Viņš norādīja ar pirkstu uz

mazu meitenīti zilos svārkos, ar gliemežvāku rotu ap kaklu, kura sēdēja pirmajā rindā.

—   Pastāsti mums, Amija!

No uztraukuma aizelsusies un šļupstēdama, meitenīte atbildēja: — Mahakašjapa bija vienīgaiš no mācekļiem, kurš saprata, par ko runāja Buda.

—   Un par ko runāja Buda?

—   Viņš nerunāja. Tāpēc jau viņi nešaprata.

—   Toties Mahakašjapa saprata, ko Buda grib teikt, lai gan viņš vispār neteica ne vārda, — vai ne tā?

Meitenīte pamāja ar galvu. Tieši tā. — Viņi domāja, ka Buda lašīš šprediči, — bērns skaidroja, — bet viņš nelašīja. Viņš tikai noplūca puči un turēja tā, lai viši to redzētu.

—   Tas jau bija tas sprediķis, — iesaucās mazs dzeltenā gurnautā tērpies zēns, kurš visu laiku nepacietīgi grozījās solā, ar mokām apvaldīdams vēlmi dalīties savās zināšanās.

—   Taču nevienš nevarēja šaprašt tādu šprediči. Nevienš, tikai Mahakašjapa.

—   Un ko teica Mahakašjapa, kad Buda rādīja puķi?

—   Neko! — gavilēdams iesaucās dzeltenais gūrnauts. 4 — Viņš tikai šmaidīja, — Amija papildināja. — Un taš Budam norādīja, ka viņš ir šapratis, ko taš nozīmē. Tāpēč viņš tikai ar šmaidu atbildēja, un tā viņi abi tur šēdēja višu laiku šmaidīdami.

—   Ļoti labi, — teica skolotājs. — Un tagad, — viņš vērsās pie dzeltenā gurnauta, — ko, tavuprāt, Mahakašjapa saprata?

Iestājās klusums. Tad bērns sašļucis nomurmināja: — Es nezinu.

—   Vai kāds to zina?

Atskanēja vairāki minējumi. Varbūt viņš saprata, ka sprediķi ir garlaicīgi — pat Būdas sprediķi? Varbūt viņam patika puķes kā Līdzjūtīgajam? Varbūt tā bija balta puķe, kas lika viņam domāt par skaidro gaismu? Varbūt tā bija zila — bet zilā ir Sivas krāsa?

—    Labas atbildes, — sacīja skolotājs. — It sevišķi pirmā. Sprediķi tiešām ir ļoti garlaicīgi — visvairāk tam, kurš tos lasa. Taču jautājums ir tāds: ja kāda no jūsu atbildēm bija tas, ko saprata Mahakašjapa, kad Buda rādīja puķi, — kāpēc viņš to neizteica vārdos?

—   Varbūt viņš nebija labš runātāš.

—   Viņš runāja lieliski.

—   Varbūt viņam sāpēja kakls?

—   Ja viņam sāpētu kakls, viņš nebūtu tik laimīgi smaidījis.

—    Pasakiet pats! — klases viņa gala iesaucas spalga balss.

—   Jā, pasakiet pats! — šo saucienu uztvēra vēl kādas desmit balsis.

Skolotājs noliedzoši pašūpoja galvu. — Ja jau Mahakašjapa un Līdzjūtīgais nevarēja to izteikt vārdos, kā gan es to varu? Tagad vēlreiz papētīsim šīs diagrammas uz tāfeles. Kopīgi vārdi, vairāk vai mazāk kopīgi notikumi un, beidzot, cilvēki, pilnīgi šķirti cits no cita savos priekos un bēdās. Pilnīgi šķirti? — viņš ievaicājās. — Varbūt tā gluži nav. Varbūt galu galā pastāv kaut kāda sazināšanās starp šiem apļiem — nevis tādā veidā, kā es tagad sazinos ar jums — ar vārdu palīdzību, bet tieši. Un varbūt tieši par to arī runāja Buda, kad viņa bezvārdu sprediķis ar puķi beidzās. «Man ir nekļūdīgu mācību bagātības,» viņš teica saviem mācekļiem, «nirvānas brīnumainais prāts, patiesā forma bez formas ārpus visiem vārdiem; mācība, kas jāpasniedz un jāuztver ārpus visām doktrīnām. To es tagad esmu nodevis Mahakasjapam.» — Vēlreiz paņēmis krītu, /skolotājs uzvilka elipsi, kas ieskāva visas pārējās figūras uz tāfeles — mazos aplīšus, kas apzīmēja cilvēkus, kvadrātu, kas apzīmēja notikumus, un kvadrātu, kas apzīmēja simbolus. — Visi tie ir šķirti, — viņš sacīja, — un tomēr viens vesels. Cilvēki, notikumi, vārdi — tie visi ir prāta, esības un tukšuma izpausmes. Doma, ko Buda lika saprast un ko Mahakašjapa saprata, ir tāda, ka cilvēks šīs mācības nevar izteikt ar vārdiem, viņš tikai pats var būt to iemiesojums. To jūs visi atklāsiet, kad pienāks jūsu iniciācijas brīdis.

—   Laiks doties tālāk, — pačukstēja direktore. Durvis aizvērās, un viņi atkal stāvēja koridorā. — Tādu pašu pieeju mēs izmantojam, ari mācot dažādas zinātnes nozares, vispirms jau botāniku.

—   Kāpēc vispirms botāniku?

—   Tāpēc, ka to tik viegli var sasaistīt ar to, par ko nupat bija runa — par notikumu ar Mahak'asjapu.

—   Ar to jūs sākat?

—   Nē, mēs sākam, kā parasts, — ar mācību grāmatu. Bērniem tiek doti visi acīm redzamie, vienkāršie fakti, kas rūpīgi sakārtoti pēc kopīgām pazīmēm. Pirmais solis ir tīrā botānika. Sešas vai septiņas nedēļas no vietas. Pēc tam viņiem veselu rīta cēlienu notiek tas, ko mēs saucam par tiltu būvēšanu. Divarpus stundas, kuru laikā mēs mēģinām likt viņiem savienot visu iemācīto ar mākslu, valodu, reliģiju, pašizziņu.

—   Botānika un pašizziņa — kā jūs ceļat šo tiltu?

—   Tas ir ļoti vienkārši, — apgalvoja misis Narajana. — Katram bērnam iedod vienkāršu puķi — piemēram, Ķīnas rozi vai vēl labāk — jo Ķīnas roze nesmaržo — gardēniju. Zinātniski runājot, kas ir gardēnija? No kā tā sastāv? No ziedlapiņām, putekšņlapām, auglenīcas, sēklotnes un visa pārējā. Bērniem lūdz uzrakstīt pilnu šī zieda aprakstu un papildināt to ar rūpīgiem zīmējumiem. Kad tas ir paveikts, seko īsa atpūta, kuras beigās viņiem nolasa stāstu par Mahakasjapu un lūdz par to padomāt. Vai Buda mācīja botāniku? Vai arī viņš sludināja saviem mācekļiem kaut ko citu? Un, ja tā, tad ko?

—   Tiešām, ko?

—    Protams, kad stāsta doma kļūst skaidrāka, izrādās, ka uz šo jautājumu nav atbildes, ko varētu izteikt vārdos. Tāpēc mēs iesakām zēniem un meitenēm beigt prātošanu un vienkārši skatīties. Nepētiet, mēs viņiem sakām. Neskatieties kā zinātnieki, pat ne kā dārznieki. Aizmirstiet visas ^zināšanas un pilnīgā naivumā skatieties uz šo gluži neiespējamo puķi savā priekšā. Skatieties tā, it kā jūs nekad agrāk neko tādu nebūtu redzējuši, it kā šai puķei nebūtu vārda, it kā tā būtu pilnīgi nepazīstama. Vērojiet to modri, bet pasīvi, vērīgi, bet neko nesaucot vārdā, neizdarot secinājumus vai salīdzinājumus. Un, vērojot to, ieelpojiet šīs puķes noslēpumu, ieelpojiet nozīmes garu, pretējā krasta prāta smaržu!

—   Tas viss ļoti atgādina to, ko ārsts Makfeils teica iniciācijas ceremonijā, — sacīja Vils.

—   Protams, — piekrita misis Narajana. — Iemācīties skatīt visas lietas no Mahakasjapas redzesviedokļa — tā ir labākā gatavošanās mokšas zāļu pārdzīvojumam. Ikviens bērns, kurš nāk uz iniciācijas ceremoniju, dara to pēc ilgiem uztveres mākslas treniņiem. Pirmā ir gardēnija kā botānisks paraugs. Tad tā pati gardēnija savā vienreizīgumā, gardēnija, skatīta ar mākslinieka aci, tad vēl brīnumaināka gardēnija, kādu to redzēja Buda un Mahakašjapa. Pats par sevi saprotams, ka mēs neaprobežojamies tikai ar puķēm, — viņa piebilda. — Katru bērniem apgūstamo mācību kursu nobeidz tiltu būvēšanas stundas. It viss — no preparētām vardēm līdz spirālveida miglājiem — tiek aplūkots kā estētisks vai garīgs pārdzīvojums gan konkrēti, gan vispārināti, gan no zinātnes, gan no vēstures vai ekonomikas viedokļa. Uztveres mācība ir papildinājums un pretinde prasmei analizēt un manipulēt ar simboliem. Abas šīs prasmes ir pilnīgi nepieciešamas. Ja kāda no tām tiek pamesta novārtā, bērnam nav iespējams izaugt par patiesi cilvēcisku būtni.

Iestājās klusums.

—   Kā tad mums vajadzētu raudzīties uz citiem cilvēkiem? — Vils beidzot iejautājās. — No Freida vai Sezana, Prusta vai Būdas redzesviedokļa?

Misis Narajana iesmējās. — No kāda viedokļa jūs raugāties uz mani? — viņa vaicāja.

—   Galvenokārt, man šķiet, no sociologa viedokļa, — Vils atbildēja. — Es raugos uz jums kā uz nepazīstamas kultūras pārstāvi. Taču es apzinos jūs arī konkrēti un domāju — ja drīkstu tā izteikties —, ka jūs esat pašā pilnbriedā. Pilnbriedā gan estētiski, gan intelektuāli, gan psiholoģiski, gan arī garīgi, lai ko arī šis vārds nozīmētu, — un, ja es spēju to saprast, tas jau kaut ko nozīmē. Turpretī, ja efe nevis saprastu, bet mēģinātu savus iespaidus sakārtot zināmā sistēmā, es varētu nonākt pie galīgām muļķībām. — Viņš izgrūda smieklu šalti, kas nedaudz atgādināja hiēnas rējienu.

—   Ja vien vēlas, tad vislabāko uztveres radīto izpratni vienmēr var aizstāt ar jau gatavu sliktu priekšstatu. Jautājums ir, kāpēc šāda izvēle būtu vajadzīga? Kāpēc nevarētu vēlēties noklausīties abus viedokļus un saskaņot šos uzskatus? Analizējošs, tradīciju saistīts jēdzienu cepējs un pasīvi modrs nojausmu uztvērējs — katrs par sevi viņi var kļūdīties, bet kopā — paveikt derīgu darbu, — sacīja misis Narajana.

—   Tieši cik iedarbīga ir jūsu apmācība uztveres mākslā? — Vils jautāja.

—    Pastāv vairākas uztveres pakāpes, — direktore atbildēja. — Ļoti maz to ir zinātņu pamatu stundās. Zinātne sākas ar vērošanu, bet vērošana vienmēr ir vērsta kādā noteiktā virzienā. Cilvēkam nākas skatīties uz pasauli caur ieplānotu jēdzienu režģi. Tad cilvēks iedzer mokšas zāles — un pēkšņi šie jēdzieni gandrīz pilnīgi izzūd. Cilvēks vairs neatlasa un tūlīt nekvalificē savas izjūtas, viņš tikai uztver tās. Tas ir kā Vērdsverta dzejolī «Ņem līdzi sev sirdi, kas skatās un gūst». Tiltu būvēšanas stundās, par kurām es jau stāstīju, ir krietni daudz cītīgas atlases un attēlošanas, bet ne tik daudz kā zinātnes pamatu apguves stundās pirms tam. Bērni vienā rāvienā nepārvēršas mazos tathāgatās; viņi nesasniedz to tīrās uztveres spēju, ko rada mokšas zāles. Tas nepavisam nav tā. Vienīgais, ko viņi iemācās, ir — labāk spriest par vārdiem un jēdzieniem. īsu brīdi viņi uztver daudz vairāk nekā izsaka.

—   Kā jūs liekat viņiem izmantot to, ko viņi ir uztvēruši?

—    Mēs viņus vienkārši lūdzam mēģināt paveikt neiespējamo, — ar smaidu atbildēja misis Narajana. —Bērniem lūdz ietērpt savus pārdzīvojumus vārdos. Kā gabaliņu tīras nejēdzieniskotas esības, kāda ir šī puķe, šī preparētā va.rde, šī planēta teleskopa otrā galā. Ko tas nozīmē? Ko tas liek jums domāt, just, iztēloties, atcerēties? Pamēģiniet to uzrakstīt. Jums, protams, nekas neiznāks, bet tik un tā pamēģiniet. Tas palīdzēs jums izprast atšķirību starp vārdiem un notikumiem, starp zināšanu par lietām un patiesu to pazīšanu. «Un, kad būsiet beiguši rakstīt,» mēs viņiem sakām, «vēlreiz palūkojieties uz ziedu, bet pēc tam uz brīdi aizveriet acis. Tad uzzīmējiet to, kas parādījās jūsu aizvērto acu priekšā. Uzzīmējiet, lai kas tas arī būtu — kaut kas pilnīgi atšķirīgs. Uzzīmējiet, ko jūs redzējāt vai pat ko neredzējāt; uzzīmējiet to ar krasām vai krāsu zīmuļiem. Tad vēlreiz nedaudz atpūtieties un pēc tam salīdziniet savu pirmo zīmējumu ar šo otru; salīdziniet zinātnisko zieda aprakstu ar to, kuru rakstījāt, nedomājot par to, ko redzat, kad jūs uzvedāties tā, it kā neko nezinātu par šo puķi, un vienkārši ļāvāt tās pastāvēšanas noslēpumam gluži negaidot nākt pie jums. Pēc tam salīdziniet savus zīmējumus un aprakstus ar savu klasesbiedru zīmējumiem un aprakstiem. Jūs ievērosiet, ka pirmie apraksti un ilustrācijas ir ļoti līdzīgi, turpretī otrie zīmējumi un apraksti ļoti atšķiras cits no cita. Kā tas viss saistās

ar to, ko jūs esat mācījušies skolā, mājās, džungļos, templī? Desmitiem jautājumu, uz kuriem nepieciešams rast tūlītēju atbildi. Tilti jābūvē visos virzienos. Mēs sākam ar botāniku vai kādu citu no skolas mācību programmas priekšmetiem — un tiltu būvēšanas beigās nonākam pie domas par valodas dabu, par dažāda veida pārdzīvojumiem, par metafiziku un dzīves gaitu, par analītiskām zināšanām un «pretējā krasta gudrību».

—   Kā gan jums izdevās sagatavot skolotājus, kuri tagad māca bērniem būvēt šos tiltus? — brīnījās Vils.

—   Mēs sākām gatavot skolotājus pirms simt septiņiem gadiem, — atbildēja misis Narajana. — Tie bija kursi jauniem vīriešiem un sievietēm, kuri ieguvuši tradicionālo Paļas izglītību. Jūs jau zināt — labas manieres, laba lauksaimniecība, laba māksla un amatniecība pārmaiņus ar tautas medicīnu, vecu tantiņu ārstniecības metodēm, ticību burvju spēkiem un pasakām. Nekādu zinātņu, nekādas vēstures, nekādu ziņu par notikumiem ārpasaulē. Toties mūsu nākamie skolotāji bija dedzīgi budisti; lielākā daļa no viņiem meditēja, un visi bija dzirdējuši vai lasījuši diezgan daudz mahajānas filozofu darbu. Tas nozīmē, ka lietišķās metafizikas un psiholoģijas laukā viņi bija izglītoti daudz pilnīgāk un daudz tuvāk dzīves īstenībai nekā jebkura cita nākamo skolotāju grupa jūsu pasaules daļā. Endrjū Makfeils bija zinātniski izglītots, antidogmātisks humānists, kurš atklājis tīrās un lietišķās mahajānas vērtību. Viņa draugs rādža bija budists — tantrists, kurš atklājis tīrās un lietišķās zinātnes vērtību. Abi tātad ļoti labi saprata, ka, lai spētu audzināt bērnus par patiesi humāniem cilvēkiem sabiedrībā, kurā var dzīvot šādi patiesi humāni cilvēki, vispirms nepieciešams iemācīt skolotājam, kā izmantot visu to labāko, ko Austrumi un Rietumi spēj dot. ,

—   Un ko par to domāja šie pirmie skolotāji? Vai viņi tam nepretojās?

225

—   Viņi nepretojās,; tāpēc ka nekam vērtīgam reformatori neuzbruka. Viņu budisms tika respektēts. Viņus lūdza atmest tikai veco tantiņu ārstniecības metodes un pasakas. Tā vietā viņi ieguva daudz interesantākas zināšanas un daudz vērtīgākas teorijas. Un nu visas šīs aizraujošās mācības no jūsu Rietumu zinību, spēka un progresa pasaules apvienoja un daļēji arī pākārtoja budisma mācībai un lietišķās metafizikas psiholoģiskajiem aspektiem. 5ajā abu pasauļu sasniegumu apvienošanas programmā nebija nekā

tāda, kas aizskartu pat visdedzīgāko reliģijas aizstāvju, svētākās jūtas.

—   Es iedomājos mūsu nākamos skolotājus, — pēc klusuma brīža sacīja Vils. — Vai ar tik lielu novēlošanos viņus vēl var apmācīt? Vai viņi vēl spēs iemācīties izmantot to labāko, ko šīs abas pasaules spēj dot?

—   Kādēļ gan ne? Viņiem nevajadzēs atmest neko tādu,, kas viņiem šķiet svarīgs. Bezdievji tāpat varēs slavināt cilvēku, bet ticīgie tāpat varēs pielūgt Dievu. Nekādu pārmaiņu, vienīgi tas, ka par Dievu būs jādomā kā par kaut ko pastāvīgu, bet par cilvēku — kā par iespējami paštranscendentālu.

—   Un jūs domājat, ka viņi to darīs aiz laba prāta? — Vils iesmējās. — Jūs esat optimiste.

—   Optimiste tā vienkāršā iemesla dēļ, ka, ja šai problēmai pieiet ar prātu un patiesā stāvokļa apziņu, tad galaiznākumam vajadzētu būt diezgan labam. Šī sala dod zināmu pamatu tādam optimismam. Tagad iesim un ielūkosimies deju stundā.

Viņi šķērsoja koku apēnotu pagalmu un, izgājuši caur platām divviru durvīm, no klusuma nokļuva bungu ritmiskā dunoņā un flautu griezīgā svilpoņā — tā vēl un. vēl atkārtoja īsu pentatonisku melodiju, kas Vilam drusciņ atgādināja skotu balādes.

—   Vai tā ir dzīvā mūzika vai ieraksts? — viņš apvaicājās.

—   Japāņu ieraksts, — īsi atbildēja direktore. Viņa atvēra otras durvis, kas veda uz lielu vingrošanas zāli, kurā divi jauni bārdaini vīrieši un apbrīnojami žirgta vecīte melnā satīna tērpā mācīja kādiem divdesmit vai trīsdesmit maziem zēniem un meitenēm jautras dejas soļus.

—   Kas tas ir? — jautāja Vils. — Izklaidēšanās vai mācības?

—   Abi reizē, — paskaidroja viņa pavadone. —, Un tā ir arī lietišķā ētika. Līdzīga tiem elpošanas vingrinājumiem, par ko mēs nupat runājām, tikai daudz iespaidīgāka, jo ir nesalīdzināmi stiprāka.

—   Tā samin to! — bērni vienā balsī skaitīja un sita savas mazās, sandalēs ieautās kājas pret grīdu no visa spēka. — Tā samin to! — Pēdējais negantais kājas piesitiens — un viņi atkal virpuļoja mūzikas ritmā.

—   Šo deju sauc par «Rakšasi dūdām».

—   Rakšasi? — Vils pārjautāja. — Kas tas tāds?

—       Rakšasi ir dēmona paveids. Ļoti liels un ārkārtīgi

"nepatīkams. /Vispretīgāko kaislību iemiesojums. «Rakšasi -dūdas» ir līdzeklis, kā nolaist tos draudīgos tvaika mākoņus, ko radījušas dusmas un bezcerība.

—   Tā samin to! — Mūzika atkal bija atgriezusies pie kopējā piedziedājuma. — Tā samin to!

—   Samin vēlreiz! — iesaucās vecīte, enerģiski rādīdama piemēru. — Stiprāk! Stiprāk!

—   Kas gan ir devis vairāk morālei un saprātīgaiuzvedībai — bakhanālijas vai republika? Nikomaha «Etiķa» vai komediantu dejas? — Vils skaļi prātoja.

—   Grieķi bija pārāk gudri, — teica misis Narajana, — lai domātu «vai nu — vai» valodā. Viņiem bija «ne vien, bet arī». Ne tikai Platons un Aristotelis, bet arī bakhantes. Bez šīm spriegumu noņemošajām dūdām morāles filozofija būtu bezspēcīga, bet bez šīs morāles filozofijas dūdinieki nezinātu, ko darīt tālāk. Vienīgais, ko mēs izdarījām, — izmantojām lappusi no šīs vecās grieķu grāmatas.

—   Lieliski! — Vils atzinīgi izteicās. Tad atcerējies (agrāk vai vēlāk, lai cik liels arī būtu prieks un cik patiesa aizraušanās, viņš vienmēr atcerējās, ka ir tas cilvēks, kurš nekad neatbild ar «jā») pēkšņi iesmējās un sacīja: — Galu galā tam nav nekādas nozīmes. Komedianti nespēja atturēt grieķus no savstarpējiem slaktiņiem. Toties, kad pulkvedis Dipā nolems uzbrukt, ko gan jums līdzēs «Rakšasi dūdas»? Varbūt vienīgi, lai samierinātos ar savu likteni — tas arī viss.

—   Jā, tas arī viss, — piekrita misis Narajana. — Taču samierināties ar likteni — tas vien jau ir liels sasniegums.

—   Jūs, šķiet, to visu uztverat pavisam mierīgi.

—   Kāda gan nozīme būtu krist histērijā? Tas neuzlabotu mūsu politisko stāvokli, tikai krietni pasliktinātu pašsajūtu.

—   Tā samin to! — bērni vēlreiz korī iesaucās, un grīdas dēļi nodrebēja zem yiņu kājām. Tā samin to!

—   Neiedomājieties, ka šī ir vienīgā deja, ko mēs mācām, — turpināja Vila pavadone. — Slikto emociju uzkrātās enerģijas novadīšana ir ļoti svarīga. Tomēr tikpat svarīgi ir likt izpausties labajām emocijām un pareizajām zināšanām. Izteiksmīgās kustībās, šajā gadījumā — izteiksmīgos žestos. Ja jūs būtu atbraucis vakardien, kad šeit uzturējās mūsu viesskolotājs, es varētu parādīt, kā mēs mācām tādas dejas. Šodien — nekā. Nākamreiz viņš atbrauks tikai otrdien.

—   Kādas dejas viņš māca?

Misis Narajana mēģināja tās aprakstīt ar vārdiem. Nekādu lēcienu, kāju mētāšanas un skriešanas. Pēdas vienmēr cieši pie zemes. Tikai locīšanās un sāniskas kustības ar ceļiem un gurniem. Viss izteiksmīgums saistīts ar rokām un plaukstām, kaklu un galvu, ar seju, bet galvenokārt ar acīm. Kustības no pleciem uz augšu un sānis — patiesi skaistas un pilnas simboliskas jēgas. Doma, kas ietērpta rituālos un stilizētos žestos. Viss ķermenis pārvērties par hieroglifu, par hieroglifu virkni, kas līdzīgi dzejolim vai skaņdarbam izsaka attieksmes maiņu no vienas nozīmes uz otru. Muskuļu kustības, kas attēlo apziņas kustības patības mošanās brīdī un daudzu patību saplūšanu ar Vienoto.

—   Tā ir meditācija darbībā, — direktore beidza savu stāstījumu. — Tā ir mahajānas metafizika, izteikta nevis ar vārdiem, bet ar simboliskām kustībām un žestiem.

No zāles viņi izgāja pa citām durvīm un nogriezās pa kreisi īsā koridorā.

—    Kāds ir nākamais dienas kārtības punkts? — Vils jautāja.

—    Pamatskolas ceturtā klase, — atbildēja misis Narajana. — Tur pašreiz nodarbojas ar elementāro praktisko psiholoģiju.

Viņa atvēra zaļas durvis.

—    Tā, tagad jūs zināt. — Vils izdzirda pazīstamu balsi. — Nevienam nav jācieš sāpes. Jūs sev iestāstījāt, ka kniebiens nesāpēs — un tas arī nesāpēja.

Viņi iegāja klasē, un tur ļoti slaida divdesmit resnu un tievu bērneļu vidū stāvēja Susila Makfeila. Uzsmaidījusi ciemiņiem, viņa norādīja uz krēslu telpas pretējā stūrī un atkal pagriezās pret bērniem. — Nevienam nav jācieš sāpes, — viņa atkārtoja. — Taču neaizmirstiet: sāpes vienmēr nozīmē, ka kaut kas nav kārtībā. Jūs esat iemācījušies noņemt sāpes, bet nedariet to automātiski, nedariet, nepajautājuši sev, kāds ir šo sāpju iemesls. Un, ja tas ir kas slikts vai arī ja sāpēm nav acīm redzama iemesla, pastāstiet par to mātei, savam skolotājam vai arī jebkuram pieaugušajam savā SAK. Tikai tad noņemiet sāpes. Noņemiet tās ar apziņu, ka, ja vien būs vajadzība kaut ko darīt, tad tas arī tiks izdarīts. Un tagad, — viņa turpināja, kad bija atbildējusi uz visiem jautājumiem, — tagad uzspēlēsim dažas iztēles spēles. Aizveriet acis un iztēlojieties, ka skatāties uz to veco nabaga vienkājaino maina strazdu, kas katru dienu atlido uz skolu, lai saņemtu savu maltīti. Vai jūs varat to saskatīt?

Protams, bērni varēja putnu saskatīt. Vienkājainais maina acīmredzot bija sens viņu draugs.

—    Saskatiet to tikpat skaidri, kā redzējāt lenča laikā. Un neskatieties uz mainu cieši, nepiepūliet redzi. Tikai vērojiet, kas parādās jums acu priekšā, ļaujiet skatienam slīdēt no putna knābja līdz astei, no mazās, spožās, apaļās acs līdz oranžajai kājai.

—   Es dzirdu arī, ko viņš saka, — ieteicās maza meitenīte. — Viņš sauc: «Karuna, karuna!»

—   Tā nav taisnība, — sašutis iebilda cits bērns. — Viņš sauc: «Uzmanību!»

—   Putns sauc abus šos vārdus, — apgalvoja Susila.

—   Un droši vien vēl daudzus citus. Toties nu jums būs jāiztēlojas kas vairāk. Iedomājieties divus vienkājainus maina strazdus. Trīs vienkājainus maina strazdus. Četrus. Vai jūs varat visus tos saskatīt?

Bērni varēja.

—    Kvadrāts ar vienkājainu strazdu katrā stūrī un piekto vēl pa vidu! Tagad liksim tiem mainīt krāsu. Nu putni ir balti. Pieci balti maina strazdi ar dzeltenām galvām un pa vienai oranžai kājai. Tagad galvas ir zilas. Koši zilas, bet ķermeņi — sārti. Pieci sārti putni ar zilām galvām. Un tie turpina mainīt krāsu. Tagad tie ir koši sarkani. Pieci koši sarkani putni ar baltām galvām, un katram no tiem ir pa vienai gaiši zaļai kājai. Ak Dievs, kas notiek!: To vairs nav pieci, to ir desmit. Nē, divdesmit, piecdesmit, simts! Tūkstošiem! Vai jūs tos redzat? — Daži bērni varēja tos iztēloties bez jebkādas piepūles, bet tiem, kuri to nespēja, Susila izvirzīja pieticīgākus mērķus.

—   Iztēlojieties, ka to ir tikai divpadsmit, — viņa sacīja.

—   Taču, ja arī divpadsmit ir pārāk daudz, tad iztēlojieties desmit vai astoņus. Tas tomēr ir vesels bars. Un tagad, — Susila turpināja, kad visi bērni bija uzbūruši tik daudz koši sarkano putnu, cik viņu iztēle ļāva, — tie ir prom! — Viņa sasita plaukstas. — Prom! Visi. Nekā vairs nav. Bet tagad jūs redzēsiet nevis mainas, bet mani. Viena «es» ir dzeltena. Divas «es» ir zaļas. Trīs «es» ir zilas ar sārtiem plankumiem. Četras «es» ir tik koši sarkanā krāsā, kādu jūs nekad vēl neesat redzējuši. — Viņa vēlreiz sasita plaukstas. — Visas prom! Tagad misis Narajana un tas jocīgais vīrs ar klibo kāju, kurš ienāca reizē ar direktori. Pa četri no katra. Viņi stāv lielā aplī vingrošanas zālē.

Tagad viņi dejo «Rakšasi dūdas». Tā samin to, tā samin to!

Atskanēja vispārēja ķiķināšana. Dejojoši Vils un direktore droši vien izskatījās ļoti jocīgi.

Susila pasita knipi.

—   Vācieties projām! Pazūdiet! Un tagad katrs no jums redz trīs savas māmiņas un trīs tētus skrienam apkārt sporta laukumam. Ātrāk, ātrāk, ātrāk! Pēkšņi viņu tur vairs nav. Tagad viņi atkal ir tur. Taču nākamajā mirklī vairs nav. Viņi tur ir, viņu tur nav. Viņi ir, viņu nav…

Ķiķināšana pārauga smieklos un brīdī, kad tie uzbangoja ar visu sparu, atskanēja zvans. Elementārās praktiskās psiholoģijas stunda bija beigusies.

—   Kāds tam visam ir mērķis? — iejautājās Vils, kad bērni bija izskrējuši ārā parotaļāties un misis Narajana atgriezusies savā kabinetā.

—    Mērķis ir — likt cilvēkiem saprast, ka atmiņu un iedomu vara pār viņiem nav pilnīga, — atbildēja Susila. — Ja mūs uztrauc tas, kas notiek mūsu smadzenēs, mēs varam tur kaut ko grozīt. Vienīgais jautājums ir — iemācīties, ko darīt un tad to pielietot, tāpat kā mēs mācāmies rakstīt vai spēlēt flautu. Tas, ko es mācīju šiem bērniem, īstenībā ir ļoti vienkārši paņēmieni — paņēmieni, kurus mēs vēlāk attīstām par atbrīvošanās mākslu. Protams, ne jau pilnīgas atbrīvošanās. Taču puse klaipa ir daudz labāk nekā vispār nekas. Šie paņēmieni nenovedīs jūs pie Būdas dabas atklāsmes sevī, bet tie var palīdzēt sagatavoties šim atklājumam — palīdzēt, atbrīvojot jūs no nepatīkamo atmiņu rēgiem, sirdsapziņas pārmetumiem un nepamatotām bažām par nākotni.

—   «Rēgi» ir īstais vārds, — piekrita Vils.

—   Cilvēkam nav jābaidās no rēgiem. Dažus no tiem var diezgan viegli nomierināt. Ja kāds no tiem parādās, to vienkārši jāpakļauj iztēles vingrinājumiem. Rīkojieties ar to, kā mēs izrīkojāmies ar maina strazdiem, kā izrīkojamies ar jums un misis Narajanu. Pārmainiet tam drēbes, piešķiriet citu degunu, pavairojiet šo rēgu, lieciet tam pazust, atsauciet atpakaļ un piespiediet darīt kaut ko smieklīgu. Tad iznīciniet viņu. Iedomājieties, ko jūs varētu izdarīt ar savu tēvu, ja vien kāds jums būtu iemācījis šos vienkāršos paņēmienus, kad jūs vēl bijāt bērns! Jūs domājāt par viņu kā par atbaidošu cilvēkēdāju. Taču tas nebija vajadzīgs. Savā iztēlē jūs būtu varējis pārvērst šo cilvēkēdāju par ķēmu. Par veselu ķēmu kori. Divdesmit ķēmi, kas jautri dejo un dzied: «Es sapņoju, ka mītu stikla pilī.» īss elementārās praktiskās psiholoģijas kurss — un jūsu dzīve varētu kļūt pilnīgi citāda.

Kā gan viņš būtu ticis galā ar Mollijas nāvi, Vils nodomāja, ejot ar Susilu uz džipa stāvvietu. Kādus iztēles apvārdošanas rituālus viņam nāktos piekopt, lai tiktu galā ar to balto, pēc muskusa smaržojošo vellatu, kura bija viņa neprātīgo un pretīgo tieksmju iemiesojums?

Klāt jau arī džips. Vils iedeva Susilai atslēgas un ar mokām ierausās mašīnā. Ar milzīgu troksni, it kā tādējādi gribēdama atsvērt savus niecīgos izmērus, no ciemata puses tuvojās veca automašīna; sasniegusi sānceļu, tā nogriezās un, vēl arvien klabēdama un grabēdama, piestāja blakus džipam.

Viņi pagriezās pret atbraucējiem. Pa karaliskā mazlitrāžas auto logu bija izliecies Murugans, bet aiz prinča kā milzīgs balta muslīna gubu mākonis sēdēja rāni. Vils paklanījās viņas virzienā un par atbildi saņēma vislaipnāko smaidu, kas nodzisa, tiklīdz valdniece pavērsās pret Susilu, ar visnevērīgāko galvas mājienu atbildēdama uz viņas sveicienu.

—   Dodaties izbraukumā? — Vils pieklājīgi apvaicājās.

—   Tikai līdz Sivapuramai, — rāni atbildēja.

—   Ja vien šī grabaža pa ceļam neizjuks, — rūgti piebilda Murugans. Viņš pagrieza aizdedzes atslēgu. Motors pēdējo reizi neķītri norīstījās ,un apklusa.

—   Tur mums jāsatiek cilvēki, — rāni turpināja. — Vai, pareizāk sākot, viens cilvēks, — viņa sazvērnieces tonī zīmīgi piebilda. Valdniece uzsmaidīja Vilam un gandrīz pamirkšķināja ar aci.

Izlikdamies nesaprotam, ka viņa runā par Bahu, Vils izvairīgi atbildēja: — Protams, — un izteica līdzjūtību par visām tām pūlēm un uztraukumiem, ko droši vien sagādājot nākamnedēļ paredzētās pilngadības sasniegšanas svinības.

Murugans viņu pārtrauca, jautādams: — Ko jūs šeit darāt?

—   Es pavadīju šo pēcpusdienu, apmierinādams savu ziņkāri par izglītības sistēmu Paļā.

—   Izglītības sistēmu Paļā, — rāni atkārtoja. Tad vēlreiz, bet jau ar nožēlu: — Izglītības sistēmu … — (īss klusuma mirklis) — Paļā.

—   Man gan patika viss, ko es no tās šeit redzēju un dzirdēju, — apgalvoja Vils, — sākot ar misteru Menonu un skolas direktori un beidzot ar elementāro praktisko psiholoģiju, — un piebilda, cenzdamies iesaistīt sarunā ari Susilu, — kā to pasniedz misis Makfeila.

Vēl arvien nepievērsdama Susilai ne mazāko vērību, rāni pavērsa savu resno rādītājpirkstu uz putnubiedēkļiem tīrumā lejpus skolas.

—   Vai tos jūs, mister Fārnebij, redzējāt?

Protams, viņš bija tos redzējis. — Kur gan citur pasaulē, izņemot Palu, var atrast putnubiedēkļus, kas ir gan skaisti, gan metafiziski? — Vils jautāja.

—   Un kas, — rāni turpināja aiz sašutuma drebošā balsī, — aizbaida ne tikai putnus no rīsiem — tie aizbaida arī mazus bērnus no pašas idejas par Dievu un viņa avatārām*. — Viņa pacēla roku. — Paklausieties!

Toms Krišna un Mērija Sarodžini kopā ar pieciem vai sešiem mazajiem draugiem spēlējās, raustīdami auklas, kas darbināja pārdabiskās lelles. Varēja saklausīt, ka bērni savās spalgajās balsīs kaut ko kopīgi dzied. Tikai tad, kad viņi otrreiz atkārtoja savu pantiņu, Vils saprata tā vārdus.

Velc un rauj, cik vien tev spēka, Lai dievi lēkā, tu nebīsties grēka!

—   Lieliski! — viņš teica un iesmējās.

—   Diemžēl mani tas neuzjautrina, — skarbi izmeta rāni. — Tas nepavisam nav jocīgi, tas ir traģiski, traģisku

Vils nepiekāpās. — Cik es saprotu, — viņš teica un pasmaidīja, — šos apburošos putnubiedēkļus izgudrojis Murugana vecvectēvs.

—   Murugana vecvectēvs bija ļoti izcils vīrs, — rāni atbildēja. — Izcili gudrs, bet ne mazāk izcili perverss. Milzīgas dotības — bet, ak vai, cik kaitīgi izlietotas! Un, kas visu vēl pasliktināja, — viņu bija pārņēmis viltus garīgums.

—   Viltus garīgums? — Vils lūkojās uz īstā garīguma milzīgo priesterieni un cauri sadegušā benzīna dvingai sajuta it kā no citas pasaules plūstošo, vīrakam līdzīgo sandalkoka smaržu. — Viltus garīgums? — Tad pēkšņi viņš iedomājās — iedomājās un, no ieraudzītā nodrebēdams, iztēlojās, kāda izskatītos rāni, ja viņai noģērbtu šo mistikas formastērpu un celtu gaismā visu viņas pārbagāto, trekno kailumu. Tagad pavairosim šo neapģērbto miesas kalnu trīs, sešas reizes, trīsdesmit reizes! Praktiskā psiholoģija darbībā — lai atriebtos!

—   Jā, viltus garīgums, — rāni atkārtoja. — Viņš runāja par atbrīvošanos, bet ietiepīgi nevēlējās iet pa pareizo ceļu un tādēļ vēl vairāk padziļināja savu jūgu. Tēloja padevību. Toties sirdī viņš bija lepnības pilns, mister Fārnebij, jo atteicās atzīt, ka jebkāda garīgā vara var būt augstāka par viņējo. Skolotāji, avatāras, senās tradīcijas — tas viņam neko nenozīmēja. It neko. No turienes tad arī nāk šie drausmīgie putnubiedēkļi. No turienes nāk šie zaimojošie pantiņi, ko māca bērniem. Kad es iedomājos šos mazos, nevainīgos bērniņus, mister Fārnebij, kurus tīšuprāt samaitā, man ir grūti savaldīties, man tas šķiet…

—    Paklausies, māt, — iesaucās Murugans — viņš arvien atklātāk un nepacietīgāk skatījās rokaspulkstenī, — ja mēs gribam nokļūt atpakaļ uz pusdienām, mums būtu laiks braukt! — Viņa balss skanēja rupji, valdonīgi. Mašīnas,, pat šī vecā mazlitrāžas ostina stūre lika viņam justies, kā. to nepārprotami varēja manīt, daudz svarīgākam. Nesagaidījis rāni atbildi, viņš iedarbināja motoru, ieslēdza pārnesumu un, pamājis ar roku, sāka braukt.

—   Labi, ka tikām vaļā, — teica Susila.

—   Vai tad jūs nemīlat savu dārgo karalieni?

—   Redzot viņu, man asinis dzīslās sāk vārīties.

—   Tā samin to! — Vils ķircinādams iedziedājās.

—   Jums ir pilnīga taisnība, — viņa smiedamās piekrita.. — Taču, pa nelaimi, šis ir tas gadījums, kad «Rakšasi dūdas» dejot vienkārši nav iespējams. — Susilas seja pēkšņi atplauka nerātnā smaidā, un nebrīdinot viņa iegrūda: Vilam sānos pārsteidzoši spēcīgu dunku. — Tā! — viņa iesaucās. — Nu es jūtos daudz labāk.

XIV

Susila iedarbināja motoru, un viņi sāka braukt — lejup pa apbraucamo ceļu, ;tad atkal augšup ciemata otrā galā uz Eksperimentālo staciju. Mašīna apstājās pie neliela,, salmiem apjumta namiņa, kas ne ar ko neatšķīrās no apkārtējām mājām. Uzkāpuši pa sešiem pakāpieniem, kas veda uz verandu, viņi iegāja izbalsinātā dzīvojamā istabā.

Pa kreisi atradās liels erkerveida logs, starp kura sānu pīlāriem bija iekārts šūpuļtīkls. — Sēdieties tur, — sacīja Susila, norādīdama uz šūpuļtīklu. — Jums tā būs ērtāk. — Kad Vils bija iekārtojies tīklā, viņa pievilka tam klāt pītu krēslu, apsēdās tajā un jautāja: — Par ko mēs runāsim?

—    Kā būtu, ja mēs pievērstos labajam, patiesajam un skaistajam? Vai arī, — viņš pasmīnēja, — neglītajam, sliktajam un pat vēl patiesākajam?

—    Manuprāt, mēs varētu turpināt savu veco tēmu — par jums, — namamāte atbildēja, nelikdamās ne zinis par ciemiņa mēģinājumu pajokot.

—    Tieši to jau es arī ieteicu — runāt par neglīto un slikto, kas ir patiesāks par visām oficiālajām patiesībām.

—    Vai tas ir vienkārši jūsu izteikšanās veids, vai arī jūs patiešām gribat runāt par sevi?

—    Patiešām, — Vils apgalvoja, — neprātīgi! Tikpat neprātīgi, kā es negribu runāt par sevi. No tā rodas — kā, iespējams, būsiet jau ievērojusi — arī mana neatslābstošā interese par mākslu, zinātni, filozofiju, politiku, literatūru — par dažnedažādām blēņām, nevis par to vienīgo, kam vismaz ir kāda nozīme.

Ilgu laiku valdīja klusums. Tad, it kā nejauši ko atcerējusies, Susila sāka stāstīt par Velsas katedrāli, par kovārņu ķērcieniem, par baltajiem gulbjiem, kas lēni slīd starp mākoņu atspulgiem ūdenī. Pēc brīža arī viņš kaut kur slīdēja.

—   Visu Velsā pavadīto laiku es jutos ļoti laimīga, — stāstīja Susila. — Bezgala laimīga. Tāpat arī jūs, vai ne?

Vils neatbildēja. Viņš atcerējās pirms daudziem gadiem zaļajā ielejā pavadītās dienas, kad viņi ar Molliju vēl nebija precējušies, nebija pat mīļākie. Kāds miers! Kāda lieliska dīgstoša zāles un puķu pasaule bez tārpiem. Un viņu starpā strāvoja tās dabiskās, neizkropļotās jūtas, kādas viņš netika vairs pārdzīvojis kopš tālajām dienām, kad Mērijas tante vēl bija dzīva. Vienīgais cilvēks, ko viņš jebkad bija mīlējis, — un Mollijā jautās viņas pēctece. Kāda svētlaime! Mīlestība, pārcelta citā tonalitātē, bet melodija, pilnskanīgie, liegie akordi tie paši. Un tad, ceturtajā naktī kopš ierašanās šajā ielejā, Mollija pieklauvēja pie ^sienas, kas šķīra abu istabas; durvis uz blakusnūmuru izrādījās neaizslēgtas, un, taustīdamies pa tumsu, Vils aizkļuva līdz gultai, kur jau kailā «žēlsirdības māsa» darīja visu, kas viņas spēkos, lai nospēlētu mīlošas sievas lomu. Darīja visu, kas viņas spēkos, bet — sev par postu! — neveiksmīgi.

Pēkšņi, kā tas notika gandrīz katru pēcpusdienu, skaļi iešalcās vēja brāzmas un kaut kur tālumā pret koku biezo lapotni sāka neganti dunēt lietus šaltis; negaisam tuvojoties, dunoņa arvien pieņēmās spēkā. Pagāja dažas sekundes, un lietus lāses jau kapāja logu rūtis. Kapāja, tāpat kā bija kapājušas kabineta logus viņu pēdējā tikšanās reizē. «Tu to domā nopietni, Vil?»

No sāpēm un kauna viņam gribējās skaļi raudāt. Taču viņš iekoda lūpā.

—   Par ko jūs domājat? — vaicāja Susila.

Vils nedomāja. Viņš patiešām redzēja Molliju, dzirdēja viņas balsi. «Tu to tiešām domā nopietni, Vil?» Un caur lietus troksni viņš dzirdēja sevi atbildam: «Es tiešām to domāju nopietni.»

Vēja brāzmas aiz loga — vai šeit? vai ari tur toreiz? — vairs tā netrakoja, un lietus piles tikai čukstus pakšķināja pa palodzi.

—   Par ko jūs domājat? — Susila neatlaidās.

—   Domāju par to, ko es nodarīju Mollijai.

—   Ko tad jūs nodarījāt Mollijai?

Viņš negribēja atbildēt, bet Susila bija nepielūdzama.

—   Pastāstiet man, ko jūs viņai nodarījāt!

Vēl viena mežonīga vēja brāzma nodrebināja logu rūtis. Sāka līt spēcīgāk — līt, kā Vilam šķita, tīšuprāt — līt tā,, lai viņš būtu spiests turpināt šīs atmiņas, ko gribēja aizmirst, būtu spiests izstāstīt par šiem kauna darbiem visu. to, ko noteikti vajadzēja paturēt pie sevis.

—   Pastāstiet man!

Negribīgi un pats sev par spīti Vils izstāstīja.

«Vai tu tiešām to domā nopietni, Vil?» Un tikai Bebas dēļ — Bebas, Dievs stāvi viņam klāt! Ticiet vai ne, Bebas dēļ! — viņš tiešām tā bija domājis, un Mollija bija izgājusi no istabas lietū.

—   Nākamreiz mēs satikāmies slimnīcā.

—   Un vēl joprojām lija? — pajautāja Susila.

—   Vēl joprojām lija.

—   Tikpat stipri kā pašlaik?

—        Gandrīz. — Un tas, ko Vils saklausīja, vairs nebija pēcpusdienas lietusgāze tropos, bet nemitīga bungošana pret tās mazās istabiņas loga rūtīm, kurā lēnām izdzisa Mollija.

—        Tas esmu es, — viņš teica caur lietus troksni. — Es, Vils. — Nekas nenotika, bet pēkšņi viņš sajuta gandrīz nemanāmu Mollijas pirkstu kustību savā plaukstā. Apzināts spiediens un tad pēc dažām sekundēm neapzināta atlaišana, pilnīgs atslābums.

—   Pastāstiet man vēlreiz, Vil!

Viņš klusēja. Tas bija pārāk sāpīgi, pārāk pazemojoši.

—    Pastāstiet man vēlreiz! — viņa neatlaidās. — Tā ir vienīgā izeja.

Ar milzīgu piepūli Vils atsāka šo pretīgo stāstu vēl vienu reizi. Vai viņš tiešām to bija domājis nopietni? Jā, viņš tiešām to bija domājis nopietni — gribējis sāpināt, varbūt pat (vai vispār viņš īsti zina, ko bija domājis darīt?) nogalināt. Viss tikai Bebas dēļ vai ari pilnīgi zudušās pasaules dēļ. Protams, ne jau savas pasaules — Mollijas pasaules, un šīs pasaules centrā — dzīve, kas to bija radījusi. Iznīcināta — tikai tās tumsā patīkamās smaržas, to muskuļu refleksu, tās bezgalīgās baudas, to izsmalcināto un reibinoši nekaunīgo paņēmienu dēļ.

«Uz redzēšanos, Vil.» Un durvis aiz viņas aizvērās ar klusu, sausu klikšķi.

Viņš gribēja saukt Molliju atpakaļ. Taču Bebas mīļākais atcerējās paņēmienus, refleksus un muskusa smaržas ieskauto ķermeni, kurš locījās neizsakāmā baudā. Atcerēdamies visu to, viņš stāvēja pie loga un vēroja, kā mašīna attālinās lietū, un, kad tā nogriezās aiz stūra, viņu pārņēma apkaunojoša līksme. Beidzot brīvs! Pat brīvāks — kā tas atklājās pēc trim slimnīcā pavadītajām stundām —, nekā bija domājis. Jo tagad viņš sajuta Mollijas pirkstu pēdējo vājo spiedienu, sajuta mīlas pēdējo vēsti. Bet tad šī vēsts aprāvās. Roka kļuva ļengana, un pēkšņi viņu pārņēma šausmas; vairs nevarēja saklausīt elpu. «Mirusi,» viņš nočukstēja un juta, ka trūkst elpas. «Mirusi.»

—    Iedomājieties, ka tā nebija jūsu vaina, — pārtraukdama ieilgušo klusuma, sacīja Susila. — Iedomājieties, ka vina nemira jūsu vainas dēl. Vai tad arī jūs justos tik slikti?

—   Ko jus ar to gribat teikt? — Vils jautaja.

—    Es gribēju teikt, ka tas ir kaut kas vairāk par vainas apziņu Mollijas nāves dēļ. Tā ir pati nāve, nāve kā tāda, kas jums šķiet tik drausmīga. — Susila tagad dorņāja par Dugaldu. — Tik bezjēdzīgi ļauna.

^ — Bezjēdzīgi ļauna, — viņš atkārtoja. — Jā, varbūt tieši tāpēc man vajadzēja strādāt par profesionālu nāvessodu novērotāju. Tieši tāpēc, ka tā bija tik bezjēdzīga, tik ārkārtīgi brutāla. Sekot nāves smakai no viena zemeslodes gala līdz otram. Kā maitu lijai. Jaukiem, omulīgiem cilvēkiem nav ne mazākā priekšstata par to, kāda ir pasaule. Ne jau izņēmumu gadījumos, kā, piemēram, kara laikā, bet nepārtraukti. Nepārtraukti! — Un runājot viņam acu priekšā kā slīkstošam cilvēkam visos sīkumos aizslīdēja tie pretīgie skati, ko viņš bija redzējis savos labi apmaksātajos svētceļojumos uz jebkuru elles bedri un slaktiņa vietu, kas bija pietiekami atbaidoša, lai varētu interesēt avīzes. Nēģeri Dienvidāfrikā, kāds vīrs Sankintinas gāzes kamerā, sakropļoti ķermeņi kādā Alžīras lauku mājā, un visur pūlis, policisti un izpletņlēcēji, visur tumšādainie bērni ar tievām kājām un milzīgiem vēderiem, mušu aplipušām, pūžņojošām acīm, visur šķebinošā bada un slimību smaka, visur šausmīgā nāves smirdoņa. Un tad pēkšņi cauri šai nāves smirdoņai — sajauktu un piesātinātu ar šo smirdoņu — viņš sajuta Bebas muskusa aromātu. Sajuta Bebas aromātu un atcerējās savu jociņu par ķīmiju paradīzē un šķīstītavā. Šķīstītava ir tetraetilēndiamīns un sērūdeņradis; paradīze, bez šaubām, — ēsteris ar dažādiem organiskiem piemaisījumiem — ha-ha-ha! Ak, šie saviesīgās dzīves prieki! Taču tad gluži negaidot mīlas un nāves smaržas nomainīja šķebinoša dzīvnieka smaka — suņa smaka.

Vējš atkal pieņēmās .spēkā, un lietus lāses ar vēl lielāku niknumu sitās loga rūtīs. /

—    Vai jūs aizvien domājat par Molliju? — Susila jautāja.

—   Es domāju par to, ko biju pilnīgi aizmirsis, — Vils atbildēja. — Kad tas notika, man nevarēja būt vairāk par četriem gadiem; tagad tas viss uzpeldēja atmiņā. Nabaga Tīģeris!

—   Kas bija nabaga tīģeris? — vaicāja Susila.

Tīģeris, viņa brīnišķīgais rudais seters. Tīģeris — vienīgais gaismas avots tai drūmajā mājā, kur viņam nācās pavadīt savu bērnību. Tīģeris, mīļais, mīļais Tīģeris. Kāda neviltota labvēlība, kāda tūlītēja draudzība, kāds rejošs, nevaldāms prieks starp visām šīm bailēm un bēdām, starp diviem pretpoliem — tēva nicinošo naidu pret visu un visiem un mātes kautro pašuzupurēšanos! Māte mēdza sēdināt Viļu sev uz ceļiem un stāstīt par Dievu un Jēzu Kristu. Taču Tīģerī mita vairāk Dieva nekā visos viņas Bībeles stāstos. Tīģeris, pēc viņa domām, bija Dieva iemiesojums. Tad kādu dienu šis iemiesojums saslima ar suņu mēri.

—   Kas notika tālāk? — jautāja Susila.

—   Viņa grozs stāv virtuvē, un es esmu nometies pie tā ifz ceļiem. Es glaudu Tīģeri, bet viņa spalva ir pavisam citāda nekā pirms slimības. Tāda kā lipīga. Un vēl nelaba smaka. Ja es viņu tā nemīlētu, es muktu projām, nevarētu ciest viņa klātbūtni. Taču es Tīģeri tā mīlu, mīlu vairāk

\

par visu pasaulē! Suni glāstīdams, es stāstu, ka viņš drīz: izveseļosies. Ļoti drīz — rīt no rīta. Pēkšņi Tīģeris sāk drebēt — un es mēģinu apturēt šos drebuļus, saņemdams plaukstās viņa galvu. Tomēr tas nelīdz. Drebuļi pāriet šausmīgās konvulsijās. Uz to skatoties, man kļūst nelabi un baigi. Es esmu nobijies līdz nāvei. Tad drebuļi un krampji norimst — un pēc neilga brīža Tīģeris guļ pilnīgi nekustīgi. Kad es paceļu viņa galvu un palaižu to vaļā, tā krīt atpakaļ — baukš! — smagi atsizdamās pret grīdu kā gaļas gabals ar kaulu vidū.

Vilam aizlūza balss, pār vaigiem ritēja asaras, viņššņukstēja kā četrgadīgs zēns, kurš bēdājas par savu suni, kurš pirmoreiz saskāries ar briesmīgo, neizskaidrojamo nāVi. Smadzenēs līdzīgi kā pie ātrumu maiņas kaut kas noklikšķēja; apziņa, šķiet, ieslēdza citu pārnesumu. Viņš atkal bija pieaudzis un vairs neslīdēja.

—    Piedodiet! — Vils izslaucīja acis un izšņauca degunu. — Tā es pirmo reizi iepazinos ar Patiesajām Šausmām. Tīģeris bija mans draugs, Tīģeris bija mans vienīgais mierinājums. To acīmredzot Patiesās Šausmas nevarēja paciest. Tāpat notika ar Mērijas tanti — vienīgo cilvēku, ko es jebkad esmu mīlējis un apbrīnojis un kam esmu pilnīgi uzticējies; ak Dievs, ko Patiesās Šausmas ar viņu izdarīja!

—   Pastāstiet man, — mudināja Susila.

Vils brīdi šaubījās, tad paraustīja plecus un teica: — Kāpēc gan ne? Mērija Frānsisa Fārnebija bija mana tēva jaunākā māsa. Precējusies astoņpadsmit gadu vecumā, tieši gadu pirms Pirmā pasaules kara, ar profesionālu karavīru. Frenks un Mērija, Mērija un Frenks — kāda saskaņa, kāda laime! — Viņš iesmējās. — Pat ārpus Paļas dažkārt izdodas atrast nejaušas labestības saliņas. Sīkus āboliņus, pa brīdim pat veselas Tahiti salas — kuras vienmēr no visām pusēm atrodas Patieso Šausmu ielenkumā. Divi jauni cilvēki uz savas personiskās Paļas. Tad kādā jaukā rītā — tas notika 1914. gada 4. augustā — Frenks kopā ar ekspedīcijas korpusu devās pāri jūrai; Mērija Ziemassvētku vakarā dāvāja dzīvību kroplam bērnam, kurš nodzīvoja pietiekami ilgi, lai māte varētu redzēt, ko spēj paveikt Patiesās Šausmas, ja vien tās pacenšas. Vienīgi Dievs spēj radīt mikrocefālu idiotu. Lieki būtu piebilst, ka pēc trim mēnešiem Frenku ķēra šrapneļa šķemba, un noliktajā laikā viņš mira no gangrēnas. Viss tas notika vēl pirms manis, — Vils turpināja pēc neilga klusuma brīža. — Kad es pirmo reizi satiku Mērijas tanti — tas bija divdesmitajos gados —, viņa ziedoja visu savu laiku veciem cilvēkiem. Vecīši pansionātos, vecīši, ieslodzīti paši savās mājās, vecīši, kas turpina dzīvot, par postu saviem bērniem un mazbērniem. Sklerozes, nervu kaites… Un, jo bezcerīgāks un nevarīgāks bija kāds cilvēks, jo kaprīzāks un īgnāks viņa raksturs, jo labāk. Kā es bērnībā ienīdu šos Mērijas tantes vecīšus! Viņi smirdēja, izskatījās atbaidoši neglīti un vienmēr bija tik garlaicīgi un nīgri. Toties Mērijas tante viņus patiešām mīlēja — mīlēja, lai tur vai kas, mīlēja, par spīti visam. Mana māte mēdza daudz runāt par kristīgo žēlsirdību, bet neviens īpaši neticēja viņas vārdiem, tāpat kā neviens nejuta mīlestību visā tanī pašaizliedzīgajā rīcībā, uz ko viņa sevi spieda, — nejuta mīlestību, tikai pienākumu. Turpretī par Mērijas tanti nevarēja būt ne vismazāko šaubu. Viņas mīlestība līdzinājās fizikālam starojumam, kaut kam tādam, ko var sajust tāpat kā siltumu vai gaismu. Kad viņa veda mani uz laukiem un vēlāk, kad pārcēlās uz pilsētu un es gāju pie viņas gandrīz katru dienu, tā bija it kā bēgšana no ledusskapja uz saules gaismas pielietu pļavu. Es varēju sajust, kā atžirgstu viņas gaismā, šajā starojošajā siltumā. Tad Patiesās Šausmas atkal ķērās pie darba. No sākuma Mērijas tante par to tikai pajokoja. -«Nu es esmu amazone,» viņa sacīja pēc pirmās operācijas.

—   Kāpēc amazone? — brīnījās Susila.

—   Amazonēm amputēja labo krūti. Viņas bija karotājas, un krūts traucēja šaut ar loku. «Nu es esmu amazone,» — Vils atkārtoja un iztēlē skatīja smaidu tantes izteiksmīgajā sejā, dzirdēja uzjautrinājumu viņas skaidrajā, skanīgajā balsī. Taču pēc pāris mēnešiem vajadzēja noņemt otru krūti. Tam sekoja apstarošana, staru slimība un beigās solīti pa solītim sabrukums. — Vila sejā atspoguļojās patiess niknums. — Ja tas nebūtu tik neizsakāmi pretīgi, tas tiešām vārētu likties uzjautrinoši. Kāds ironijas meistardarbs! , Bija dvēsele, kas izstaroja labestību, mīlestību un varonīgu žēlsirdību. Tad nezināma iemesla dēļ kaut kas sagāja grīstē. Tā vietā, lai neliktos ne zinis par otro termodinamikas likumu, viņas nelielais ķermenis pakļāvās tam. Un, kad sāka sabrukt ķermenis, arī dvēsele sāka zaudēt savu tikumu, savu īsto būtību. Varonība to atstāja, mīlestība un labestība izgaisa. Savas dzīves pēdējos mēnešos'viņa vairs nebija tā Mērijas tante, ko es mīlēju un apbrīnoju; viņa bija pavisam cits cilvēks, cilvēks — un tas izrādījās jokdara pēdējais un pats izsmalcinātākais otas triepiens —, kas gandrīz neatšķīrās no vissliktākajiem un visvārgākajiem vecīšiem, ar kuriem viņa kādreiz bija draudzējusies un kurus bija atbalstījusi grūtos brīžos. Viņu vajadzēja pazemot gan fiziski, gan garīgi un, kad šis pazemojums sasniedza virsotni, — lēnām un ar lielām sāpēm vientulībā sodīt ar nāvi. Vientulībā, — Vils uzsvēra. — Jo neviens taču nevar palīdzēt, pat būt klāt nav iespējams. Cilvēki var stāvēt pie tavas ciešanu un nāves gultas, bet viņi stāv citā pasaulē. Savā pasaulē tu esi pilnīgi viens. Viens savās ciešanās un nāvē tāpat kā mīlestībā, tāpat kā kopīgi dalītā baudā.

Bebas un Tīģera smaržas, bet, kad vēzis bija jau izgrauzis Mērijas tantes aknās caurumu un ķermenis piesūcies ar saindētas asins dīvaino dvaku, — arī viņas nāves smārds. Un starp visām šīm smakām, juzdama riebumu vai reiboni, atradās no apkārtējiem šķirta bērna, zēna, vīrieša apziņa — šķirta uz mūžiem, nelabojami vientuļa. — Taču galvenais, — Vils turpināja, — šai sievietei bija tikai četrdesmit viens gads. Viņa negribēja mirt. Viņa atteicās samierināties ar savu likteni. Patiesajām Šausmām vajadzēja raut viņu lejup ar visu spēku. Es biju klāt; es redzēju, kā tas notika.

—   Un tieši tāpēc jūs esat cilvēks, kurš nekad neatbild ar «jā»?

—   Kā gan vispār var atbildēt ar «jā»? — Vils atteica ar pretjautājumu. — «Jā» ir tikai izlikšanās, tikai dogmatiska domāšana. Patiesība gan sākumā, gan beigās vienmēr ir «nē». Gars? Nē! Mīlestība? Nē! Jēga, nozīme, sasniegumi? Nē!

Tīģeris dzīvības, prieka un Dieva pārpilns. Tad atkritumu kaudze, par ko Patiesās Šausmas bija pārvērtušas Tīģeri un par ko vēl nācās maksāt veterinārārstam, lai viņš atnāk un aizvāc to projām. Un pēc Tīģera —'Mērijas jtante. Sakropļota un nomocīta, izvārtīta dubļos, pazemota un beigās, tāpat kā Tīģeris, pārvērsta par atkritumu kaudzi — tikai šoreiz viņu aizvākt vajadzēja apbedīšanas biroja aģentam un garīdzniekam, lai izliktos, ka kaut kādā svētā un vientiesīgā nozīmē viss ir pilnīgā kārtībā. Pēc divdesmit gadiem tika nolīgts vēl viens garīdznieks, lai atkārtotu to pašu dīvaino savārstījumu pie Mollijas kapa. «Ja es, mirstīgs cilvēks, esmu Efezā cīnījies ar plēsīgiem zvēriem, kāds labums man tur būtu, ja mirušie neceļas augšā? Tāpēc ēdīsim un dzersim, jo rīt mēs būsim miruši.»

Vils vēlreiz izgrūda savu hiēnas smieklu šalti. — Kāda nevainojama loģika, kāds jūtīgums, kāds ētisks smalkums!

—   Jūs taču esat cilvēks, kurš nekad neatbild ar «jā». Tad kādēļ gan šie iebildumi?

—   Man nevajadzētu tā darīt, — piekrita Vils. — Tomēr, ja tu esi estēts, tad tāds arī paliec un tev gribas, lai «nē» tev pateiktu izsmalcināti. «Tāpēc ēdīsim un dzersim, jo rīt mēs būsim miruši.» — Viņš savilka seju pretīguma grimasē.

—   Un tomēr savā ziņā šis padoms ir lielisks, — iebilda Susila. — Ēšana, dzeršana, miršana — tās ir vispārējās un bezpersoniskās dzīves trīs galvenās izpausmes. Dzīvnieki pavada šo vispārējo un bezpersonisko dzīvi, nemaz neapzinoties tās dabu. Vienkāršie cilvēki apzinās tās dabu, tomēr nedzīvo sa.skaņā ar to un, ja kādreiz arī sāk par to domāt, tad atsakās to pieņemt. Apgaismots cilvēks apzinās šo dabu, dzīvo saskaņā ar to un pieņem to pilnībā. Viņš ēd, dzer un noteiktajā brīdī mirst — bet viņš ēd citādi, dzer citādi un mirst citādi. 1

—   Un pēc tam atkal ceļas no miroņiem? — Vils izsmejoši apvaicājās.

—   Tas ir viens no jautājumiem, par kuriem Buda atteicās runāt. Ticība mūžīgai dzīvei nevienam nav palīdzējusi dzīvot mūžīgi. Tāpat arī, protams, neticība tai. Tāpēc beidziet saukt «par» vai «pret» — tāds ir Būdas padoms — un ķerieties pie darba.

—   Kāda darba?

—   Kopēja darba — apgaismības. Tas nozīmē: te un tagad, — tas ir pirmais, kas jāpaveic, lai sāktu nodarboties ar visa veida paplašinātas apzināšanās jogām.

—    Es negribu apzināties vairāk, — Vils iebilda. — Es gribu apzināties mazāk. Mazāk apzināties tādas šausmas kā Mērijas tantes nāve un nabadzīgo kvartāli Rendanglobo. Mazāk apzināties pretīgus skatus un šķebinošas smakas — pat dažas ļoti patīkamas smaržas, — viņš piebilda, atmiņās caur suņa un aknu vēža smakām sajuzdams sārtā alkova kairinošo dvesmu. — Mazāk apzināties savus prāvos ienākumus un citu necilvēcisko nabadzību. Mazāk apzināties savu nevainojamo veselību apkārtējā malārijas un cērmju okeānā, savu iespēju baudīt seksu, neuztraucoties par sekām šajā badā mirstošo bērnu pasaulē. «Piedod viņiem, jo tie nezina, ko dara.» Kāds svētlaimīgs stāvoklis! Taču, par nelaimi, es zinu, ko daru. Pat pārāk labi

zinu. Tad nākat jūs un lūdzat, lai es apzinos vēl vairāk, nekā to daru pašlaik.

—   Es jums neko nelūdzu, — Susila iebilda. — Es tikai dodu jums padomu, ko ir devuši pagātnes gudrākie viri, sākot ar Gautamu un beidzot ar Veco Rādžu. Iesākumā pilnībā apzinieties, kas jūs, pēc paša domām, esat. Tas jums palīdzēs apzināties to, kas jūs īstenībā esat.

Vils paraustīja plecus. — Cilvēks domā, ka viņš ir kaut kas vienreizējs un brīnumains pašā Visuma centrā. Taču patiesībā ir tikai sīks apstājas mirklis nepārtrauktajā entropijas uzvaras gājienā.

—   Tieši tā jau ir Būdas vēstījuma pirmā daļa. Iznīcība, nemirstīgas dvēseles trūkums, neizbēgams posts. Tomēr ar to tas neizbeidzas; vēstījumam ir arī otra daļa. Entropijas apstājas mirklis ir arī tīra, neatšķaidīta esība. Sis nemirstīgas dvēseles trūkums ir arī Būdas daba.

—   Dvēseles trūkums — ar to viegli var tikt galā. Toties kā ar vēzi? Lēnu sabrukumu? Kā ar badu, pārapdzīvotību un pulkvedi Dipā? Vai arī tie ir tīrā esība?

—   Protams. Bez šaubām, cilvēkiem, kas dziļi iestiguši kādā no šiem jaunumiem, ārkārtīgi grūti nākas atklāt savu Būdas dabu. Jebkuras vispārējas apgaismības obligāti priekšnoteikumi ir visas sabiedrības veselība un sociāla reforma.

—   Tomēr cilvēki mirst, par spīti visas sabiedrības veselībai un sociālajai reformai. Pat šeit, Paļā, — Vils ironiski piebilda.

—   Tieši tāpēc labklājībai jāvainagojas ar dhjānu — visām dzīvošanas un miršanas jogām, lai pat pirmsnāves agonijā cilvēks var apzināties, kas viņš ir īstenībā un par spīti visam.

Iečīkstējās verandas dēļu grīda, un bērna balss sauca:

—   Mamma!

—   Es esmu šeit, mīļumiņ! — atsaucās Susila.

* Durvis strauji atvērās, un istabā iesteidzās Mērija Sarodžini.

—   Mamma! — viņa aizelsusies izdvesa. — Viņi grib, lai tu tūlīt nāktu. Pie vecmāmiņas. Viņa … — Taču, pamanījusi cilvēku šūpuļtīklā, meitene satrūkās un apklusa.

—   Ak! Es zināju, ka jūs esat šeit.

Ne vārda neteicis, Vils pamāja viņai ar roku. Par atbildi Mērija Sarodžini tikai pavirši pasmaidīja un atkal uzrunāja māti. — Vecmāmiņai pēkšņi palika ļoti slikti, — viņa

stāstīja, — bet vectēvs vel joprojām ir Augstkalnes stacija un turp nekādi nevar piezvanīt.

—   Tu visu ceļu skrēji?

—   Tikai ne tur, kur bija pārāk stāvs.

Susila apskāva un noskūpstīja meitu, tad strauji un lietišķi piecēlās.

—   Dugalda māte, — viņa sacīja.

—   Vai viņa? … — Vils paskatījās uz Mēriju Sarodžini, tad atkal uz Susilu. Vai nāve šeit ir tabū? Vai to var minēt bērna klātbūtnē?

—   Jūs gribat jautāt, vai viņa mirst?

Vils pamāja ar galvu.

—   Mēs, protams, to gaidījām, — Susila turpināja. — Taču ne šodien. Šodien Lakšmi izskatījās nedaudz labāk. — Viņa pašūpoja galvu. — Nu man jāiet — pat ja tas notiek citā pasaulē. Taču patiesībā tā nepavisam nav gluži cita, kā jūs to domājat, — viņa piebilda. — Lūdzu, piedodiet, ka nākas pārtraukt šo sarunu, bet mums vēl būs iespēja to turpināt. Ko jūs pa to laiku gribētu darīt? Varat palikt šeit. Varbūt jūs aizvest pie ārsta Roberta? Vai arī gribat nākt mums līdzi?

—   Kā profesionāls nāvessodu vērotājs?

—   Nevis kā profesionāls nāvessodu vērotājs, bet kā cilvēks, — Susila uzsvēra, — kā tāds, kam nepieciešams zināt, kā dzīvot — un tad, kā mirt. Tikpat nepieciešams kā mums visiem.

—   Ir nepieciešams, — Vils piekrita, — tikai daudz steidzamāk nekā lielākai daļai no jums. Vai es netraucēšu?

—   Ja spējat netraucēt pats sev, tad netraucēsiet nevienam citam.

Susila satvēra Vila roku un palīdzēja tam izkāpt no šūpuļtīklā. Pēc divām minūtēm viņi jau brauca garām lotosu dīķim un milzīgajam Budam, kurš meditēja zem kobras kapuces, garām baltajam bullim pa galvenajiem vārtiem ārā no stacijas teritorijas. Lietus bija beidzies, un zaļajās debesīs kā eņģeļi blāzmoja mākoņu kalni. Jau rietēdama saule spīdēja ar tādu spozmi, kas šķita gandrīz pārdabiska.

Soles occidere et redire possunt; nobis cum semel occidit brevis lux, nox est perpetua una dormienda. Do mi basia mille.*

Saulrieti un nāve; nāve un tādēļ skūpsti; skūpsti un dzimšana un atkal nāve vēl vienai saulrietu vērotāju paaudzei.

—   Par ko jūs runājat ar mirējiem? — Vils pajautāja. — Vai jūs iesakāt viņiem nepiebāzt galvu ar domām par nemirstību un ķerties pie darba?

—   Ja jums tā gribas teikt — jā, tieši to mēs arī darām. Turpināt apzināties — tā jau arī ir māksla mirt.

—   Un jūs mācāt šo mākslu?

—   Es teiktu citādi. Mēs palīdzam šiem cilvēkiem piekopt mākslu dzīvot pat tad, kad viņi mirst. Zināt to, kas tu īstenībā esi, sajust vispārējo un bezpersonisko dzīvi, kas mīt katrā no mums, — tieši tā ir māksla dzīvot, un tieši to mēs palīdzam mirstošajiem piekopt. Līdz pašām beigām. Varbūt vēl pēc tam.

—   Pēc tam? — Vils pārjautāja. — Jūs taču teicāt, ka par to mirstošajiem nevajadzētu domāt.

—   Viņus neviens nelūdz domāt par to. Viņiem palīdz to izjust, ja kaut kas tāds vispār pastāv. Ja kaut kas tāds pastāv, — Susila atkārtoja, — ja mūžīgā dzīvība turpinās, kad atsevišķa «es» dzīve ir beigusies.

—   Jūs pati domājat, ka tā turpinās?

Susila pasmaidīja. — Tas, ko es domāju, nav svarīgi. Svarīgi ir tikai tas, ko es varu bezpersoniski izjust — kamēr dzīvoju, kamēr mirstu, varbūt arī tad, kad esmu mirusi.

Viņa strauji iegrieza mašīnu stāvlaukumā un izslēdza motoru. Ciematā viņi iegāja kājām. Darba diena jau bija beigusies, un galveno ielu pildīja tāds cilvēku pūlis, ka tikai ar grūtībām varēja tikt uz priekšu.

—   Man jāsteidzas, — sacīja Susila. Tad uzrunāja Mēriju Sarodžini: — Esiet slimnīcā apmēram pēc stundas! Ne agrāk. — Viņa pagriezās un, spraukdamās cauri lēni ejošo cilvēku pulciņiem, drīz vien izzuda skatienam.

—   Nu tu atbildi par mani, — Vils teica un uzsmaidīja bērnam.

Mērija Sarodžini nopietni pamāja ar galvu un satvēra viņa plaukstu. — Iesim paskatīties, kas notiek laukumā! — meitene aicināja.

—   Cik gadu ir tavai vecmāmiņai Lakšmi? — Vils pajautāja, kad viņi sāka iet pa pārpildītajām ielām.

—   Es īsti nezinu, — bērns atbildēja. — Viņa izskatās šausmīgi veca. Varbūt tas ir tikai tāpēc, ka viņa slimo ar vēzi.

—   Vai tu zini, kas ir vēzis? — Vils vaicāja.

Mērija Sarodžini to ļoti labi zināja. — Tas ir tad, kad kāda tava daļa aizmirst par visām pārējām un sāk uzvesties kā iedomīgs cilvēks — tikai uzpūšas un uzpūšas, it kā pasaulē nebūtu neviena cita. Dažreiz var kaut ko līdzēt. Taču parasti tā^turpina briest, līdz cilvēks mirst.

—        Tieši tas, kā es saprotu, ir noticis ar vecmāmiņu Lakšmi.

—        Un tagad viņai ir vajadzīgs kāds, kas palīdz sagaidīt nāvi.

—        Vai tava mamma bieži palīdz cilvēkiem sagaidīt nāvi?

Bērns pamāja ar galvu. — Viņai tas iznāk ārkārtīgi labi.

—   Vai tu esi redzējusi kādu cilvēku mirstam?

—        Protams, — Mērija Sarodžini atbildēja, acīm redzami izbrīnīta, ka par to vēl jājautā. — Pagaidiet… — Viņa sāka prātā skaitīt. — Es esmu redzējusi, kā mirst pieci cilvēki. Seši, ja skaita arī bērnus.

—        Kad es biju tavā vecumā, es nevienu netiku redzējis mirstam.

—   Nevienu pašu?

—   Tikai suni.

—        Suņi mirst vieglāk nekā cilvēki. Viņi par to iepriekš nerunā.

—   Kā tu jūties, kad … redzi cilvēku mirstam?

—        Nu, tas nav tik briesmīgi kā tad, kad dzimst bērni. Tas gan ir šausmīgi. Vai vismaz izskatās šausmīgi. Taču tad tu atgādini sev, ka tas nemaz nav sāpīgi. Viņas ir izslēgušas sāpes.

—        Tici vai ne, bet es nekad neesmu redzējis, kā dzimst bērns, — Vils sacīja.

—        Nekad? — Mērija Sarodžini rādījās pagalam pārsteigta. — Pat ne skolas laikā?

Vils iztēlojās savu,klases audzinātāju garīdznieka ģērbā vedam trīs simtus rnelnos skolas uzvalciņos tērptu zēnu ceļojumā uz dzemdību namu. — Pat ne skolas laikā, — viņš balsī atkārtoja.

—        Jūs nevienu neredzējāt mirstam un neredzējāt, kā dzimst bērni. Kā tad jūs iepazināt pasauli?

—        Tajā skolā, kurā es gāju, mēs neiepazinām pasauli, tikai vārdus, — Vils atbildēja.

Bērns paskatījās uz viņu un, pacēlis brūno roku, izteiksmīgi pabungoja pie deniņiem. — Jukuši, — viņa noteica,

—   vai varbūt jūsu skolotāji vienkārši bija stulbi?

Vils iesmējās. — Viņi bija augsti mācīti pedagogi, kas veltījuši sevi mens sana in corpore sano* un mūsu dižās Rietumu tradīcijas saglabāšanai. Toties tu man pasaki ko citu! Vai tev nekad nebija bail?

—   Skatoties, kā dzimst bērni?

—   Nē, skatoties, kā cilvēki mirst. Vai bail tev nebija?'

—   Protams, bija, — meitene atbildēja pēc īsa pārdomu brīža.

—   Un ko tad tu darīji?

—   Es darīju to, ko mums mācīja — mēģināju atrast, kura no maniem «es» ir nobijusies un kāpēc.

—   Kura no taviem «es» tā bija?

—    Sī te, — Mērija Sarodžini norādīja ar pirkstu uz. savu atvērto muti. — Tā, kura pļāpā. Vidžaja to sauc par Mazo Mis Muldoņu. Viņa vienmēr pļāpā par visām tām nejaukajām lietām, ko es atceros, par visiem tiem varenajiem, neiespējamajiem darbiem, ko es iztēlojos, ka varētu veikt. Viņa ir tā, kura baidās.

—   Kāpēc viņa tā baidās?

—   Man šķiet tāpēc, ka viņa pļāpā par visām tām nejaukajām lietām, kas varētu ar viņu notikt. Runā to skaļi vai arī klusiņām. Taču ir vēl viena, kura nebaidās.

—   Kura tā ir?

—   Tā, kura nerunā — tikai skatās, klausās un jūt, kas notiek iekšienē. Un dažreiz, — piebilda Mērija Sarodžini,

—   dažreiz viņa pēkšņi ierauga, cik viss ir skaists. Nē, ne tā! Viņa to redz visu laiku, bet es ne — vienīgi, ja viņa liek man to pamanīt. Tas notiek tik negaidot. Skaists, skaists, skaists! Pat suņa kakas. — Meitene norādīja uz kaudzīti pie savām kājām.

Šaurā ieliņa bija izvedusi viņus tirgus laukumā. Pēdējie saules stari vēl arvien glāstīja tempļa skulptūrām rotāto smaili, mazos, sārtos tornīšus uz valdes nama jumta; laukumā sagūla krēsla, bet zem lielā banjana zariem jau valdīja nakts. Pie saviem galdiem starp koka balstiem un gaisa saknēm tirgussievas bija iedegušas lampas. Lapotajā tumsā izcēlās nelielas formu un krāsu saliņas; nogandrīz necaurredzamās nebūtības uz īsu mirkli mirdzošā esībā iznira brūni stāvi un atkal pazuda nebūtībā. Pret. augsto namu sienām atbalsojās angļu un paliešu valodu jūklis, sarunas un smiekli, ielu troksnis un svilpošana, suņu rejas un papagaiļu ķērcieni. Nometies uz viena no sārtajiem tornīšiem, mainu pāris nenoguris sauca pēc uzmanības un līdzjūtības. No vaļējas virtuves laukuma vidū visapkārt izplatījās ēdienu kārdinošā smarža. Sīpoli, pipari, ingvers, ceptas zivis un plāceņi, vārīti rīsi — un cauri visām šīm kārdinoši krāšņajām smaržām kā atgādinājums no «otrā krasta» vēdīja viegls, maigs un gaisīgi tīrs aromāts, kas plūda no daudzkrāsainām ziedu virtenēm, ko pārdeva pie strūklakas.

Krēsla sabiezēja, un pēkšņi augstu virs galvām iedegās elektriskās lampas. Jautri iezaigojās sieviešu kaklarotas un rokassprādzes, mezdamas atspulgus uz rožainā vara krāsā mirdzošas, ar eļļu ieziestas ādas. Skatīts lejupkrītošā gaismā, katrs stāvs kļuva vēl izteiksmīgāks, katrs apveids vēl būtiskāks, vēl miesiskāks. Ēnas acu dobumos, zem deguna un zoda kļuva vēl dziļākas. Gaismēnu izceltās jaunās krūtis kļuva vēl pilnīgākas, bet vecīšu sejas — vēl grumbainākas un savītušākas.

Roku rokā viņi gāja cauri pūlim.

Pusmūža sieviete sveicināja Mēriju Sarodžini, tad uzrunāja Viļu. — Vai jūs esat tas cilvēks no ārpasaules? — viņa jautāja.

v — Gandrīz pilnīgi no ārpasaules, — Vils apgalvoja. Sieviete brīdi klusēdama lūkojās uz viņu, tad iedrošinoši uzsmaidīja un papliķēja viņam pa vaigu.

—   Mēs visi ļoti jūtam jums līdzi, — svešiniece sacīja.

Vils ar Mēriju Sarodžini devās tālāk un nu stāvēja pie

•cilvēku pulciņa, kas bija sapulcējies tempļa kāpņu pakājē, lai paklausītos kādā jauneklī, kurš spēlēja ģitārai līdzīgu instrumentu ar garu grifu un dziedāja paliešu valodā. Straujas deklamācijas mainījās ar stieptu, gandrīz putna saucienam līdzīgi izdziedātu vienu patskani, tam sekoja jautra un stipri akcentēta melodija, kas beidzās ar kliedzienu. Pūli pāršalca smiekli. Vēl dažas taktis, vēl viena vai divas dzejas rindas — un dziedātājs uzsita pēdējo akordu. Atskanēja aplausi, vēl spēcīgākas smieklu šaltis un nesaprotamu komentāru koris.

—   Par ko viņš dziedāja? — painteresējās Vils.

—   Par zēniem un meitenēm, kuri guļ kopā, — atbildēja Mērija Sarodžini.

—   A, skaidrs. — Viņš apmulsa, bet, palūkojies lejup uz bērna mierīgo sejiņu, pārliecinājās, ka bažām nav iemesla. Bija acīm redzams, ka zēnu un meiteņu kopā gulēšanu šeit uzskata par tikpat parastu lietu kā iešanu uz skolu, ēšanu trīs reizes dienā vai miršanu.

—        Un tajā vietā, kur viņi sāka smieties, — turpināja Mērija Sarodžini, — viņš sacīja, ka nākotnes Budam nevajadzēs atstāt mājas un sēdēt zem Bodhi koka. Viņš gūs apskaidrību, gulēdams gultā ar princesi.

—   Un kā tev patīk šī doma? — Vils jautāja.

Meitene piekrītoši pamāja ar galvu. — Tas nozīmētu, ka arī princese gūs apskaidrību.

—        Tev ir pilnīga taisnība, — viņš apstiprināja. — Būdams vīrietis, es neiedomājos par princesi.

Muzikants nostrinkšķināja dīvainu, nepazīstamu akordu virkni, kam sekoja sīki arpedžo vilnīši, un sāka dziedāt, šoreiz angliski:

— Visi runā par seksu; bet tu neņem vērā nevienu —

Ne ielasmeitu, ne svēto, ne Pāvilu, ne Freidu.

Mīli — un tavas lūpas un viņas krūtis tai dienā

Pašas par sevi, par esību un tukšumu vērtīsies brīnišķā veidā.

Atvērās tempļa durvis. Vīraka smarža sajaucās ar laukumā valdošo sīpolu un ceptu zivju aromātu. Pa durvīm iznāca veca sieviete un nedrošiem soļiem uzmanīgi sāka kāpt lejup pa kāpnēm.

—        Kas bija Pāvils un Freids? — iejautājās Mērija Sarodžini, kad viņi devās tālāk.

Vils vispirms īsumā pastāstīja par iedzimto grēku un atpestīšanu. Bērns ļoti uzmanīgi klausījās.

—        Tad ir skaidrs, kāpēc dziesmā sacīts — «Tu neņem vērā nevienu,» — viņa secināja.

—        Pēc tam mēs nonākam pie Zigmunda Freida un Edipa kompleksa, — turpināja Vils.

—        «Edips»? — brīnījās Mērija Sarodžini. — Tā jau sauc leļļu teātra izrādi. Es redzēju to pagājšnedēļ, un šovakar to atkārtos. Varbūt jūs gribētu to redzēt? Tā ir ļoti jauka.

—        Jauka? — Vils atkārtoja. — Jauka? Pat tad, kad izrādās, ka tā vecā kundze ir viņa māte, un kad viņa pakaras? Pat tad, kad Edips izdur sev acis?

—   Bet viņš jau neizdur sev acis, — meitene iebilda.

—   Pie mums viņš izdur.

—        Toties šeit ne. Viņš tikai paziņo, ka taisās sev izdurt acis, un viņa tikai mēģina pakārties. Viņus no tā atrunā.

—   Kas atrunā?

—   Zēns un meitene no Paļas.

—   Kā tad viņi tur nokļūst? — Vils brīnījās.

—    Es nezinu. Viņi vienkārši ir -tur. «Edips Palā» — tāds ir šis lugas nosaukums. Tad kāpēc gan lai viņi tur nebūtu?

—   Un tu saki, ka viņi atrunā Jokasti no pašnāvības un Edipu no acu izduršanas?

—    Pašā pēdējā brīdī. Viņa jau ir aplikusi cilpu sev ap kaklu, bet Edips jau sameklējis divas lielas kniepadatas. Taču zēns un meitene no Paļas saka viņiem, lai nav muļķi. Galu galā tā bija tikai nejaušība. Edips jau nezināja, ka vecais vīrs bija viņa tēvs. Un lai nu kā, bet tieši vecais vīrs sāka pirmais — iesita viņam pa galvu —, tāpēc arī Edips sadusmojās, un neviens viņam nebija mācījis dejot «Rakšasi dūdas». Un, kad viņu izsauca par karali, viņam nācās precēt veco karalieni. Tā patiešām bija Edipa mamma, bet neviens no viņiem jau to nezināja. Un vienīgais, ko viņiem vajadzēja darīt, kad tas nāca gaismā, bija — šķirties. Tas, ka visiem jāmirst tikai tāpēc, ka Edips apprecējis savu mammu, — tās bija tīrās blēņas, vēl dumjāku cilvēku izdomājums.

—   Ārsts Freids domāja, ka visi mazie zēni grib precēt savas mammas un nogalināt savus tētus. Ar mazām meitenēm esot otrādi — viņas gribot precēt savus tētus.

—   Kurus tētus un .mammas? — jautāja Mērija Sarodžini. — Mums to ir ļoti daudz.

—   Tu gribi teikt — tavā Savstarpējās Adopcijas klubā?

—   Mūsu SAK tādu ir divdesmit divi.

—   Pulkā ir drošāk!

—   Vecajam nabaga Edipam, protams, nebija sava SAK. Bez tam viņam bija samācītas visas tās šausmīgās blēņas — ka Dievs noskaišas uz cilvēkiem par katru viņu kļūdu.

Viņi bija izspraukušies cauri pūlim un nu stāvēja pie ieejas māzā, ar virvēm nožogotā laukumiņā, kurā jau sēdēja ap simt skatītāju. Laukuma pretējā malā prožektoru gaismā sarkanz'eltaini laistījās koši krāsots leļļu teātra proscēnijs. Izvilcis no kabatas sauju ārsta Roberta dotās sīknaudas, Vils samaksāja par divām biļetēm. Viņi iegāja un apsēdās uz sola.

Noskanēja gongs, mazā proscēnija priekškars bez trokšņa pacēlās, un tur — balti pīlāri uz gaišzaļas zemes fona — stāvēja Tēbu pils fasāde, virs kuras frontona uz mākoņa sēdēja dievība ar kuplu vaigubārdu. No labās puses uznāca priesteris — viņš gandrīz pilnībā atgādināja dievu, tikai augums bija mazāks un tērps necilāks —, paklanījās skatītājiem, tad pagriezās pret pili un pīkstošā balsī, kas šķita smieklīgi neatbilstoša viņa pravieša bārdai, iesaucās: — Edip! — Ieskanoties trompetēm, durvis atvērās un pa tām pārspīlēti svinīgā gaitā iznāca karalis ar kroni galvā. Priesteris godbijīgi paklanījās, un karaliskā lelle deva zīmi, lai viņš runā.

—   Ieklausieties mūsu postā, — nopīkstēja vecais vīrs.

Karalis piešķieba galvu un ieklausījās.

—        Es dzirdu mirēju vaidus, — viņš sacīja. — Dzirdu atraitņu raudas, bāreņu šņukstus un pazemīgas lūgsnas.

—        Pazemīgas lūgsnas! — uz mākoņa sēdošā dievība atkārtoja. — Tieši tā arī vajag!.— Un piesita sev piekrūtīm.

—        Viņiem uzbrukusi kaut kāda vīrusu slimība, — Mērija Sarodžini čukstus paskaidroja. — Līdzīga Āzijas gripai, tikai daudz ļaunāka.

—        Mēs skaitām vajadzīgās litānijas, — priesteris īdzīgi nopīkstēja, — ziedojam visdārgākās mantas, visi valsts pilsoņi dzīvo šķīstībā un šausta sevi katru pirmdienu, trešdienu un piektdienu. Taču nāves upe plešas arvien platāk,, ceļas arvien augstāk un augstāk. Tādēļ palīdzi mums, karali Edip, palīdzi mums!

—   Tikai dievs var palīdzēt.

—   Jā, jā! — dievs iesaucās no paaugstinājuma.

—   Bet ko tas nozīmē?

—   To tikai dievs zina.

—        Pareizi, — dievs apliecināja savā basso profotido* balsī, — pilnīgi pareizi!

—        Kreonts, mans svainis, ir devies lūgt padomu orākulam. Kad viņš atgriezīsies — tam jānotiek drīz —, mēs uzzināsim, ko debesis ieteic mums darīt.

—        Ko tās pavēl darīt, velns parāvis! — basso profondo nodārdināja.

Skatītājiem smejoties, Mērija Sarodžini vaicāja:

—   Vai ļaudis patiešām bija tik muļķīgi?

—   No visas tiesas, — Vils apliecināja.

Fonogrāfs sāka spēlēt «Miroņu maršu» no «Zaula».

Pāri skatuvei no kreisās puses uz labo lēni aizsoļoja

melnās drānās tērpti bērinieki, stiepdami vairākas līķautiem klātas nestuves. Marionete aiz marionetes — nozudušas labajā pusē, tās atkal parādījās no kreisās. Procesija likās bezgalīga, līķi — neskaitāmi.

—   Mironis, — Edips sacīja, noraudzīdamies uz nestuvēm, kas virzījās garām. — Un vēl viens mironis. Un vēl viens, un vēl.

—    Tā jums būs mācība! — basso profondo ierēcās. — Tagad zināsiet, kā lišķēt!

Edips turpināja:

— Kareivis līķratos; prieka meita; ledusauksts bērniņš, Piespiests pie sāpošas krūts; jauneklis, novērsies šausmās Prom no samelnējušas sejas, kas pilnmēness naktī Raudzījās viņam reiz pretim no spilvena balta, Alkdama skūpstu. It visus skārusi nāve! Viņus apraudājuši tie, kuriem pašiem drīz jāmirst, Tie, kuriem pašiem jau nolemts padevīgi mīt taku Uz ienīsto ciprešu dārzu, kur milzīga bedre, Līdz pašam mēnesim smirdot, kāri veras tiem pretim.

Kamēr viņš runāja, uz skatuves no labās puses uznāca •divas jaunas lelles — zēns un meitene viskošākajos paliešu svētku tērpos; iedami pretī melni tērptajiem sērotājiem, viņi aizgāja līdz skatuves centram, kur, sadevušies rokās, nostājās mazliet pa kreisi no centra.

—   Toties mēs, — sacīja zēns, kad Edips bija beidzis,

Esam gatavi gaitai uz jaukākiem dārziem, Un mūsu dvēseles pošas Apokalipses ritam, Kas no zūdīgās, nīcīgās miesas Aizved projām mūžīgā Bezgalībā.

—   Bet kā ir ar mani? — basso profondo dārdināja no debesīm. — Jūs, šķiet, esat aizmirsuši, ka es esmu pilnīgi cits!

Bezgalīgā melni tērpto sērotāju virkne vēl aizvien vilkās uz kapsētu. Tad sēru maršs negaidot aprāvās. Melodiju nomajnīja dobja nots — tūba un divi basi —, kas skanēja bezgala ilgi. Zēns skatuves priekšplānā pacēla roku.

—   Klausieties! Šis ,tonis, šis nebeidzamais piedziedājums.

Piebalsojot neredzamiem instrumentiem, sērotāji sāka vilkt līdzi: — Nāve, nāve, nāve, nāve …

—   Taču dzīve pazīst arī citus toņus, — sacīja zēns.

—   Dzīve var dziedāt gan augstu, gan zemu, — piebilda meitene.

—   Un jūsu nemainīgais tonis padara mūziku tikai vēl pilnskanīgāku.

—   Vēl pilnskanīgāku, — meitene atkārtoja.

Tenorā un diskantā viņi sāka vokalizēt vijīgu melodiju par pamattēmas basa ilgo un nemainīgo plūdumu.

Dziedāšana pamazām apklusa; nozuda pēdējie sērotāju stāvi, un zēns ar meiteni, aizgājuši uz skatuves stūri, neviena netraucēti, sāka skūpstīties.

Vēlreiz ieskanējās trompetes, un, pareģojumu pārpilns, taisnā ceļā no Delfiem uz skatuves ieradās Kreonts. Viņa tuklo stāvu ieskāva purpurkrāsas tunika. Nākamās pāris minūtes saruna risinājās paliešu valodā, tāpēc Mērijai Sarodžini vajadzēja uzņemties tulka lomu.

—   Edips viņam jautā, ko dievs sacījis; tas otrs atbild, ka dievs esot teicis — tas viss notiekot kāda cilvēka dēļ, kas nogalinājis veco karali, to, kurš valdījis pirms Edipa. Neviens šo cilvēku neesot pieķēris, un viņš vēl joprojām dzīvojot Tēbās. Un šis vīruss, kas nogalinot ikvienu, esot dieva uzsūtīts — tā Kreontam teikts — par sodu. Es nesaprotu, kāpēc būtu jāsoda visi tie ļaudis, kuri nevienam nekā slikta nav darījuši, bet Kreonts saka — dievs tā vēlējis. Un vīruss nerimšoties tik ilgi, līdz tas, kurš nogalinājis veco karali, netikšot atrasts un padzīts no Tēbām. Protams, Edips solās darīt visu, kas viņa spēkos, lai atrastu šo nelāgo cilvēku un tiktu no viņa vaļā.

Zēns skatuves stūrī sāka deklamēt, šoreiz angliski:

— Visvairāk Dievs ir Pats, kad cildenums To vij,

Bet, skaidri runādams, Viņš nedievišķas blēņas pauž paties!

«Jel nožēlo!» Viņš kliedz. «Grēks posta iemesls bij!»

Mēs toties sakām: «Esi netīrs — mazgājies.»

Kamēr skatītāji vēl smējās, skatuvi šķērsoja vēl viens sērotāju bariņš.

—   Karuna, — sacīja meitene priekšplānā, — līdzjūtība! Muļķa ciešanas ir tikpat īstas kā jebkuras citas.

Juzdams pieskārienu, Vils pagriezās un ieraudzīja Murugana skaisto, īdzīgo seju.

—   Es visur jūs izmeklējos, — zēns dusmīgi izmeta, it kā Vils tīšuprāt būtu slēpies, lai viņu kaitinātu. Murugans runāja tik skaļi, ka daudzi blakussēdētāji pagrieza galvu un lūdza uzvesties klusāk.

—   Jūs nebijāt ne pie ārsta Roberta, ne pie Susilas, — viņš šķendējās, neņemdams aizrādījumus vērā.

—   Klusāk, klusāk …

—   Klusāk! — no mākoņiem ierēcās basso profondo. — Stāvoklis ir tā sarežģījies, ka dievs vairs nevar dzirdēt, ko pats saka, — viņš īgni piebilda.

—   Tas tiesa! — sacīja Vils un kopā ar visiem iesmējās. Tad piecēlās un kliboja uz izeju. Mērija Sarodžini ar Muruganu sekoja viņam.

—   Vai beigas jūs negribat redzēt? — meitene iejautājās. Tad, pagriezusies pret princi, pārmetoši teica: — Tu būtu varējis pagaidīt!

—   Nebāz degunu, kur nevajag! — Murugans atcirta.

Vils uzlika plaukstu bērnam uz pleca. — Par laimi, tu

atstāstīji beigas tik labi, ka man nemaz nevajag tās pašam redzēt. Un viņa augstībai, protams, vienmēr ir jābūt pirmajā vietā, — viņš ironiski piezīmēja.

Murugans iebāza roku kabatā, izvilka no baltajām zīda biksēm, kas tā bija apžilbinājušas .medmāsu, aploksni un sniedza to Vilam. — No mātes, — viņš sacīja un piebilda: — Ļoti steidzami.

—    Cik labi smaržo! — noteica Mērija Sarodžini, ostīdama spēcīgo sandalkoka aromātu, kas plūda no rāni vēstījuma.

Vils atlocīja trīs debeszila vēstuļpapīra lapas, ko greznoja zīmogs ar pieciem zelta lotosu ziediem zem karaļa kroņa, un sāka lasīt.

«Ma petite uoix, cher Farnabg, avait raison* — kā parasti! Man atgādināja vēl un vēl, ,ko mūsu kopējam draugam lemts veikt nabaga mazās Paļas un (ar finansiālo atbalstu, kuru Pala ļaus viņam ziedot Gara Krusta karam) visas pasaules labā. Tāpēc, kad lasīju viņa telegrammu (kuru man atveda pirms pāris minūtēm ar uzticīgā Bahu un viņa Londonas diplomātisko kolēģu palīdzību), es nepavisam nebiju pārsteigta, uzzinot, ka lords A. ir devis, jums visas pilnvaras (un, pats par sevi saprotams, visus nepieciešamos līdzekļus), lai vestu sarunas viņa vārdā — māsu vārdā, jo, kas ir izdevīgi viņam, ir izdevīgi arī Jums, mairi un (jo mēs visi esam, tikai katrs savā veidā, krustneši) Garaml

Taču lorda A. telegramma nav vienīgais jaunums, par ko man jums jāpaziņo. Notikumi (kā es šopēcpusdien uzzināju no Bahu) traucas pretī paliešu vēstures lielajam pagrieziena punktam — traucas daudz ātrāk, nekā es to uzskatīju par iespējamu. Dažādu iemeslu dēļ — daļēji politisku (nepieciešamība kompensēt pulkveža D. popularitātes neseno krišanos), daļēji ekonomisku (aizsardzības izdevumi Rendangai vienai pašai ir pārāk smaga nasta) un daļēji astroloģisku (šīs dienas, kā apgalvo eksperti, ir vienreizēji izdevīgas Rāmu — mana un Murugana — un arī tipiskā Skorpiona, pulkveža D., kopējam pasākumam) — tika nolemts pasteidzināt akciju, kas sākotnēji bija ieplānota uz novembra Mēness aptumsumu. Tādējādi ir ļoti svarīgi, lai mēs trīs nekavējoties satiktos un nolemtu, kas ir jādara šajos jaunajos, mainīgajos apstākļos, lai veicinātu mūsu interešu (gan materiālo, gan garīgo) ātrāku īstenošanos. Tā saucamais «nelaimes gadījums», kurš izmeta Jūs pie mūsu krastiem šajā viskritiskākajā mirklī, izrādījās (Jums tas ir jāatzīst) par likteņa pirkstu. Mums atliek tikai sadarboties kā īstiem krustnešiem ar to Dievišķo spēku, kas nepārprotami veicina mūsu kopējā mērķa sasniegšanu. Tāpēc nāciet tālit! Muruganam ir motocikls, un viņš aizvedīs Jūs uz mūsu pieticīgo vasarnīcu, kur — es Jums galvoju, mans dārgais Fārnebij, — Jūs loti sirsnīgi sagaidīs bien sincērement votre*, Fatima R.»

Vils salocīja trīs smaržīgās apkricelētā zilā vēstuļpapīra lapas un ielika tās atpakaļ aploksnē. Viņa seja bija mierīga, bet aiz šīs vienaldzības maskas kūsāja mežonīgas dusmas. Dusmas uz šo slikti audzināto zēnu savā priekšā, tik valdzinošu savās baltajās zīda biksēs, tik pretīgu savā izlutināta bērna muļķībā. Dusmas — vēlreiz sajūtot šīs vēstules aromātu — uz šo briesmīgo sievieti, kas bija sākusi ar to, ka mātes mīlestības un šķīstības vārdā pazudinājusi savu dēlu, un tagad kūdīja viņu Dieva un dažādu «augstāko skolotāju» vārdā kļūt par nāvi sējošu garīgo krustnesi zem Džo Aldehīda naftas karoga. Dusmas visvairāk uz sevi, ka tik neprātīgi sapinies ar šo līdz smieklīgumam ļaunuma pārņemto pāri neģēlīgā sazvērestībā pret visām cilvēciskajām vērtībām un ka negribēšana atbildēt ar «jā» nekad nav pasargājusi viņu no slepenas * ticības un (tik dedzīgām) ilgām.

— Nu, vai iesim? — ne mirkli nešaubīdamies par atbildi, jautāja Murugans. Viņš acīmredzot domāja, ka, ja Fatima R. ir devusi pavēli, tad tā jāpilda līdz galam un bez jebkādas vilcināšanās.

Juzdams, ka vajadzīgs laiks, lai kaut cik nomierinātos, Vils kavējās ar atbildi. Viņš aizgriezās, lai palūkotos uz lellēm no attāluma. Jokaste, Edips un Kreonts sēdēja uz pils kāpnēm, droši vien gaidīdami Tiresipu. Virs viņu galvām uz mākoņa snauda basso profondo. Skatuvi šķērsoja pulciņš melni tērptu sērotāju. Zēns no Paļas, kas stāvēja netālu no rampas, sāka deklamēt baltos pantus.

—   Gaisma un līdzcietība, — viņš teica.

Gaisma un līdzcietība — neizsakāmi Vienkārša mūsu būtība! Taču vienkāršais Gaidīja laiku laikus, līdz sarežģītais Atklāja savu Vienīgo daudzumā, savu Itin Visu, Seit, tagad, savu Faktu; gaidīja un joprojām Vēl gaida absurdu, gaida brīdi,

Kad nesamērojamais savīsies kopā — miesiskas dziņas Ar labdarību, patiesība ar nieru darbību, daile Ar siekalām, žulti, spermu, Dievs ar pusdienām, Dievs Ar pusdienu trūkumu vai arī pēkšņām Zvanu skaņām — viens, div', trīs! — dzirdīgās ausīs.

Nostrinkšķēja stīgas, tad stiepti iedziedājās flauta.

—   Iesim? — Murugans atkārtoja.

Taču Vils pacēla roku, likdams viņam apklust. Leļļu meitene bija iznākusi skatuves centrā un dziedāja:

— Treju miljardu smadzeņšūnu drūzmā Doma veidojas — uz āru ceļu šķir. Biljons baltu biljardbumbu gūzmā Dažas sauc par ticību, bet citas — šaubas ir. Mana ticība, bet viņu — kolīzijas; Mana loģika, bet viņu — ferments glums; Viņu sārtais epinefrīns — manas sapņu vijas, Viņu baltais epinefrīns, bet mans noziegums.

Tā kā blīva sistēma es esmu, Kuru šūnas krustu šķērsu auž, Katram atomam, kas sīks un niecīgs, Ir mans «es» ik brīdi jāizpauž.

Galīgi zaudējis pacietību, Murugans satvēra Vila roku un nikni to parāva. — Vai jūs nāksiet? — viņš iekliedzās.

Vils saniknots atcirta viņam: — Velns parāvis, tu, muļķa puika, vai tu saproti, ko dari? — Un izrāva roku no Murugana tvēriena.

Nobijies zēns mainīja toni. — Es tikai gribēju zināt, vai jūs esat gatavs doties pie manas mātes!

—   Neesmu gatavs, — Vils atbildēja, — tāpēc arī neiešu.

—   Neiesiet? — Murugans atkārtoja neticīgā pārsteigumā. — Viņa taču jūs gaida, viņa …

—   Pasaki savai mātei, ka man norunāta cita tikšanās. Ar cilvēku, kurš mirst, — Vils vēl piebilda.

—   Bet tas ir šausmīgi svarīgi.

—   Arī nāve ir svarīga.

Murugans pieklusināja balsi. — Pašreiz kaut kas notiek, — viņš čukstēja.

—   Es nedzirdu, ko tu saki, — Vils centās pārkliegt pūļa sacelto troksni.

Bažīgi palūkojies apkārt, Murugans atļāvās čukstēt nedaudz skaļāk: — Pašreiz kaut kas notiek, kaut kas ārkārtīgs!

—   Kaut kas vēl ārkārtīgāks pašreiz notiek slimnīcā.

—   Mēs tikko uzzinājām… — Murugans iesāka, tad vēlreiz palūkojās apkārt. — Nē, es nevaru jums to teikt — ne šeit. Tāpēc arī jums obligāti jābrauc uz vasarnīcu. Tūlīt. Vairs nav daudz laika.

Vils paskatījās pulkstenī. — Vairs nav daudz laika, — viņš atkārtoja un griezās pie Mērijas Sarodžini. — Mums jāiet. Rādi ceļu!

—   Nāciet man līdzi, — meitene atbildēja, un, sadevušies rokās, viņi sāka iet.

—   Pagaidiet, — lūdzās Murugans, — pagaidiet! — Tā kā Vils un Mērija Sarodžini neapstājās, viņš spraucās cauri pūlim tiem nopakaļ. — Ko es viņai teikšu? — zēns gaudoja viņiem aiz muguras.

Zēna šausmas šķita komiski nožēlojamas. Dusmas Viļam pārgāja, tās nomainīja uzjautrinājums. Viņš skaļi iesmējās. Tad, brīdi vilcinājies, jautāja Mērijai Sarodžini:

—   Ko tu viņai teiktu?

—   Es izstāstītu visu, kā bija. Protams, ja tā būtu mana mamma, — meitene atbildēja, tad, vēl ko iedomājusies, piebilda: — Taču mana mamma jau nav rāni. — Viņa paskatījās uz Muruganu un vaicāja: — Vai tu esi kādā SAK?

Protams, viņš nebija. Jau pati Savstarpējās Adopcijas kluba ideja rāni šķita. zaimošana. Vienīgi Dievs var dot māti. Garīgā krustnese vēlējās būt viena ar savu Dieva piešķirto upuri.

4 — Nevienā SAK? — Mērija Sarodžini izbrīnījās. — Tas ir briesmīgi! Tu varētu aiziet no viņas un pāris dienu padzīvot pie citas mātes.

Vēl arvien šausminādamies par domu, ka nāksies atgriezties pie mātes ar ziņu, ka viņas uzdevums nav izpildīts, Murugans gandrīz vai histēriski sāka skandēt vecās dziesmas jaunu variantu. — Es nezinu, ko viņa teiks, — zēns nepārtraukti atkārtoja. — Es nezinu, ko viņa teiks.

—   Ir tikai viens veids, kā to uzzināt, — Vils atcirta.

—   Ej mājās un noklausies.

—   Nāciet man līdzi! — Murugans. žēli aicināja. — Es jūs lūdzu! — Viņš ieķērās Vilam rokā.

—   Es teicu, neskarieties man klāt! — Zēns steidzīgi atlaida roku; Vils atkal pasmaidīja. — Tā ir labāk. — Atvadīdamies viņš pamāja ar spieķi. — Bonne nuit, Altesse.* — Tad iesmiedamies vērsās pie Mērijas Sarodžini: — Makfeilas jaunkundz, rādiet nu ceļu!

—   Vai jūs tikai tēlojāt vai arī patiešām bijāt dusmīgs? — meitene ievaicājās.

—   Dusmīgs līdz pat matu galiem; — Vils apgalvoja. Tad viņš atcerējās, ko bija redzējis skolas vingrošanas zālē. Nodungojis «Rakšasi dūdu» pirmās notis, viņš sāka dauzīt pret bruģi savu apkalto spieķi.

—   Vai man nevajadzēja šīs dusmas samīt?

—   Varbūt tā arī būtu labāk.

—   Tu tā domā?

—   Tiklīdz viņš pārstās no jums bīties, viņš sāks jūs ienīst.

Vils paraustīja plecus. Tas viņu galīgi neuztrauca. Tomēr, pagātnei atkāpjoties un nākotnei tuvojoties, kad, atstājuši apgaismoto tirgus laukumu, viņi iegriezās tumšā, līkumainā ieliņā, kas veda augšup uz slimnīcu, viņu sāka mākt šaubas. «Makfeilas jaunkundz, rādiet nu ceļu» — bet kurp un no kā projām? Pretī vēl vienai Patieso Šausmu izpausmei un prom no visām cerībām, prom no tā svētlaimīgā brīvības gada, ko tika solījis Džo Aldehīds un ko nopelnīt būtu tik viegli (un arī ne pārāk negodīgā, nodevīgā veidā, jo Paļas liktenis jau tā kā tā izlemts). Un prom ne tikai no cerībām uz brīvību; gauži iespējams, ka prom arī — ja rāni pasūdzēsies Džo un viņš kārtīgi sadusmosies — no jebkādām turpmākām izredzēm uz labi apmaksāto verdzību, strādājot par nāvessodu profesionālo novērotāju.' Varbūt griezties atpakaļ, sameklēt Muruganu, atvainoties un darīt visu, ko pavēl tā drausmīgā sieviete? Apmēram simt soļu attālumā kalna galā starp kokiem jau varēja saskatīt slimnīcas ugunis.

—   Atpūtīsimies drusciņ, — Vils sacīja.

—   Jūs esat noguris? — norūpējusies apvaicājās Mērija Sarodžini.

—   Nedaudz.

Viņš pagriezās un, atbalstījies uz spieķa, skatījās lejup uz tirgus laukumu. Rātsnams elektriskajā apgaismojumā koši kvēloja kā monumentāla aveņu šerbeta porcija. Uz tempļa smailes viņš varēja saskatīt indiešu skulptūru

krāšņo jucekli, joslu pēc joslas: ziloņus, dēmonus, meitenes ar nedabiski lielām krūtīm, dejojošus Sivas, mierīgā ekstāzē grimušu pagātnes un nākotnes budu rindas. Zemāk laukumā starp šerbetu un mitoloģiju mutuļoja pūlis, un kaut kur šajā pūlī atradās īgnā seja un baltās zīda bikses. Varbūt iet atpakaļ? Tā būtu visprātīgāk un visdrošāk. Tomēr kāda iekšēja balss — nevis rāni «mazā balss», bet kāda cita, griezīga — sauca: «Tā būtu nodevība! Nodevība!» Sirdsapziņa? Nē! Tikumība? Pasarg Dievs! Taču pilnīgi nevajadzīga nabadzība un neizbēgamais posts, ko nesa sev līdzi šis pienākuma sauciens, — tās bija lietas, ar kurām izsmalcinātam cilvēkam vispār nevarēja būt nekā kopēja.

—   Nu, iesim tālāk? — viņš uzrunāja savu pavadoni..

Viņi iegāja slimnīcas vestibilā. Pie dežūrmāsas bija atstāta zīmīte no Susilas. Mērijai Sarodžini vajadzēja tūliņ doties pie misis Rao, lai tur kopā ar Tomu Krišnu pavadītu nakti. Misteru Fārnebiju aicināja nekavējoties nākt uz 34. istabu.

—   Seit, lūdzu! — sacīja māsiņa un atdarīja divviru durvis. Vils spēra soli. Automātiski ieslēdzās pieklājības nosacījuma reflekss. — Pateicos! — viņš tencināja un pasmaidīja. Tomēr tas viss notika ar trulu nelabuma sajūtu pakrūtē, ar kādu viņš kliboja pretī savai ļaunu vēstošajai nākotnei.

—   Pēdējās durvis pa kreisi, — paskaidroja māsiņa. — Tagad man jāatgriežas vestibilā pie galda, tāpēc pametīšu jūs vienu, — viņa piebilda, un durvis aizvērās.

Vienu, Vils sevī atkārtoja, vienu; ļaunu vēstošā nākotne ne ar ko neatšķīrās no murgainās pagātnes, Patiešās Šausmas izrādījās bezgalīgas un visuresošas. Sis garais koridors ar zaļi krāsotajām sienām bija tas pats, pa kuru pirms gada viņš bija gājis uz istabu, kurā gulēja mirstošā Mollija. Murgi atkārtojās. Apzinādamies savu iepriekšnolemtību, viņš devās pretī šausmīgajam galaiznākumam. ISlāve, vēl viens nāves rēgs.

Trīsdesmit divi, trīsdesmit trīs, trīsdesmit četri… Vils pieklauvēja un gaidīja, ieklausīdamies savos sirdspukstos. Durvis atvērās, un savā priekšā viņš ieraudzīja mazoRādhu.

—   Susila jus jau gaida, — viņa pačukstēja.

Sekodams meitenei, Vils iegāja istabā. Apejot aizslietni,

tā spraugā viņš pamanīja Susilas profilu, ko izcēla no sāniem krītošā lampas gaisma, augstu gultu, tumšu, novā

jējušu seju uz spilvena, rokas — īstenībā tikai ar pergamentam līdzīgu ādu pārvilktus kaulus, plaukstas, kas līdzinājās putna kājām. Vēlreiz Patiesās Šausmas. Nodrebējis viņš novērsās. Rādha ar zīmēm aicināja viņu apsēsties krēslā pie atvērta loga. Vils apsēdās un aizvēra acis — aizvēra tās fiziski, lai izbēgtu no tagadnes, bet tajā pašā laikā atvēra tās garīgi un ieraudzīja nīsto pagātni, ko tagadne viņam bija atgādinājusi. Viņš sēdēja tur, tai otrā istabā, pie Mērijas tantes. Vai, pareizāk, pie cilvēka, kurš kādreiz bijis Mērijas tante un kurā tagad ar grūtībām varēja pazīt kādu citu — kādu citu, kurš pat dzirdējis nebija par žēlsirdību un drosmi, kas agrāk starot staroja no Mērijas tantes, kādu citu, kurš ienīda ikvienu, kas tuvojās gultai, lai kas viņš būtu, — ienīda vienkārši tāpēc, ka viņš neslimoja ar vēzi, tāpēc ka viņu nemocīja sāpes, tāpēc ka viņam nevajadzēja mirt pirms laika. Un līdzās šai naidīgajai skaudībai par citu cilvēku veselību un laimi tantē mājoja arī īgnums, rūgta pašnožēla, gļēva bezcerība.

«Kāpēc es? Kāpēc tam vajag notikt ar mani?»

Vils varēja saklausīt šo spalgo, žēlabaino balsi, varēja saskatīt saraudāto, izķēmoto seju. Vienīgais cilvēks, kuru. viņš jebkad bija patiesi mīlējis vai no visas sirds apbrīnojis. Un tomēr viņš pieķēra sevi, ka nicina tanti par šo sabrukumu — nicina, pat ienīst.

Lai izbēgtu no pagātnes, Vils atkal atvēra acis. Viņš ieraudzīja, ka Rādha sēž lotosa pozā uz grīdas un meditē. Susila krēslā pie gultas šķita sastingusi tajā pašā koncentrētajā mierā. Viņš paskatījās slimniecei sejā. Arī to bija pārņēmis miers, rāms miers, ko pilnīgi varēja noturēt par nāves stingumu. Aiz loga lapotajā tumsā pēkšņi iekliedzās pāvs. Sī pretstata padziļināts, miers šķita iegūstam noslēpumainu un drausmu nozīmi.

—   Lakšmi! — Susila uzlika plaukstu uz vecās sievietes izdēdējušās rokas. —: Lakšmi! — viņa atkārtoja skaļāk. Nāves miera pārņemtajā sejā nepakustējās ne vaibsts. — Tu nedrīksti gulēt!

Nedrīkst gulēt? Bet Mērijas tantei miegs — mākslīgais miegs, kas iestājās pēc injekcijām, — bija vienīgā atelpa no pašnožēlas sagādātajām mocībām un stindzinošajām bailēm.

—   Lakšmi!-

Seja atdzīvojās.

—   Es negulēju, — čukstēja vecā sieviete. — Tas tāpēc, ka rnan trūkst spēka. Man šķiet, ka es slīdu projām.

—   Tev ir jābūt šeit, — sacīja Susila. — Tev jāzina, ka tu esi šeit. Visu laiku. — Viņa pabāza vēl vienu spilvenu zem slimnieces pleciem un pastiepās pēc ožamā sāls pudelītes, kas atradās uz galdiņa blakus gultai.

Lakšmi to paostīja, atvēra acis un paskatījās uz vedeklu.

—    Es biju aizmirsusi, cik tu esi skaista, — viņa teica.

—    Dugal<dam taču bija laba gaume. — Kaulainajā sejā pavīdēja nerātna smaida atblāzma. — Ko tu domā, Susila? —• viņa ievaicājās un pēc neilga brīža piebilda jau citā tonī: •— Vai mēs viņu vēl kādreiz satiksim? Es domāju — tur augšā.

Klusēdama Susila glāstīja vecās sievietes roku. Tad pēkšņi pasmaidīja un sacīja: — Kā šo jautājumu būtu uzdevis Vecais Rādža? «Kā tu domā, vai «mēs» (citāta sākums, beigas) vēl kādreiz redzēsim «viņu» (citāta sākums, beigas) «tur, augšā» (citāta sākums, beigas)?»

—   Bet kā tu domā?

—   Es domāju, ka mēs esam cēlušies no vienas un tās pašas gaismas un par to pašu gaismu arī paliksim.

Vārdi, Vils nodomāja, vārdi, vārdi, vārdi… Lakšmi ar pūlēm pacēla roku un norādīja uz lampu.

—   Tā spīd man acīs, — viņa čukstēja. Susila noraisīja sarkano zīda lakatu, kas bija apsiets viņai ap kaklu, un pārklāja to pāri lampas pergamenta abažūram. No baltas un visu nežēlīgi izceļošas gaisma kļuva tikpat blāvi, maigi rožaina kā reklāmas blāzma — Vils pieķēra sevi salīdzinām — uz Bebas savandītās gultas, kad «Portera džins» icgailējās tumšsarkanā krāsā.

—   Tā ir.daudz labāk, — Lakšmi sacīja.

Vecā sieviete aizvēra acis. Tad pēc ilga klusuma brīža ierunājās: — Gaisma, gaisma… Tā atkal ir šeit. — Tad vēl pēc brīža nočukstēja: — Ak, cik brīnišķīga, cik brīniš* ķīga! — Pēkšņi viņa saviebās un iekodās apakšlūpā.

Susila ar abām rokām saņēma slimnieces plaukstu.

—   Vai stipri sāp? — viņa jautāja.

—   Sāpētu stipri, ja tās patiešām būtu manas sāpes, — Lakšmi paskaidroja. — Tomēr tās kaut kādi nav manējās. Tās ir šeit, bet es esmu kur citur. Tās atgādina sajūtu, kas rodas, kad ir iedzertas mokšas zāles. Nekas tev īsti nepieder. Pat sāpes.

—   Vai tu vēl aizvien redzi gaismu?

Lakšmi noraidoši pašūpoja galvu. — Ja tā padomā, es varu precīzi pateikt, kad tā izzuda. Tas notika tajā brīdī, kad mēs sākām runāt par sāpēm, kuras it kā nepieder man …

—   Un tomēr tas, ko tu teici, bija labi.

—   Es zinu — bet es to tikai teicu. — Pār Lakšmi seju vēlreiz pārslīdēja vecā, nebēdnīgā smaida ēna.

—   Par ko tu domā? — jautāja Susila.

—   Par Sokrātu.

—   Par Sokrātu?

—    Pļāpāja vienā pļāpāšanā — pat tad, kad viņš patiešām bija iedzēris indi. Susil, neļauj man runāt! Palīdzi man izkļūt no savas gaismas.

—   Vai tu atceries to reizi pagājušajā gadā, — brīdi klusējusi, Susila iesāka, — kad mēs visi devāmies uz veco Sivas templi virs Augstkalnu stacijas? Tu, Roberts, Dugalds, es un mūsu bērni — vai tu to atceries?

To atminoties, Lakšmi laimīgi pasmaidīja.

—   It sevišķi es atceros to skatu no tempļa rietumu puses — skatu uz jūru. Zils, zaļš, purpursārts — un mākoņu ēnas, kas it kā iezīmētas ar tinti. Un paši mākoņi — sniegs, svins, ogle, satīns. Kamēr mēs tā skatījāmies, tu uzdevi jautājumu. Vai tu to atceries, Lakšmi?

—   Tu domā to par skaidro gaismu?

—   Par skaidro gaismu, — apstiprināja Susila. — Kāpēc cilvēki runā par prātu kā par gaismu. Tikai tāpēc, ka cilvēki ir redzējuši saules starus un atzinuši tos par tik skaistiem, ka pilnīgi saprotami liekās pielīdzināt Būdas dabu visskaidrākajai no visām iespējamām skaidrajām gaismām. Vai arī viņiem saules stari šķiet skaisti tāpēc, ka — apzināti vai neapzināti — jau no pašas dzimšanas viņiem prāta atklājumi ir nākuši gaismas veidā? Man vajadzēja atbildēt pirmajai, — domīgi smaidīdama, stāstīja Susila. — Un, tā kā es tieši tobrīd biju lasījusi kāda amerikāņu biheviorista grāmatu, tad, ne mirkli neapdomājusies, es tev atbildēju (citāta sākums, beigas) — no «zinātniskā redzesviedokļa». Cilvēki pielīdzina prātu (lai arī kas tas būtu) gaismas halucinācijām, tāpēc ka viņi ir vērojuši daudzus saulrietus un atzinuši tos par ļoti iespaidīgiem. Tomēr Roberts un Dugalds tam nepiekrita. Skaidrā gaisma, viņi apgalvoja, bijusi pirmā. Cilvēki kļūstot vai traki saulrietu dēļ, tāpēc ka šie saulrieti viņiem atgādinot to, kas notiekot pašu smadzenēs un ārpus laika un telpas, vienalga, vai viņi to apzinoties vai ne. Tu viņiem piekriti,

Lakšmi, — atceries? Tu teici: «Es gribētu būt tavā pusē, Susila, kaut vai tikai tāpēc, ka sava nemaldīguma apziņa mūsu vīriešiem nenāk par labu. Taču šajā gadījumā ir pilnīgi skaidrs, ka viņiem ir taisnība.» Protams,. viņiem bija taisnība, un es, bez šaubām, biju kļūdījusies. Skaidrs, ka tu zināji pareizo atbildi, pirms uzdevi šo jautājumu.

—   Es nekad neko nezināju, — Lakšmi nočukstēja. — Es varēju tikai redzēt.

—   Es atceros, kā tu man stāstīji, ka esi redzējusi skaidro gaismu, — sacīja Susila. — Varbūt tu vēlies, lai es tev to atgādinu?

Slimniece pamāja ar galvu.

—    Pirmo reizi tas notika, kad tev bija astoņi gadi, — iesāka Susila. — Saules apmirdzēts oranžs taurenis uz lapas atver un sakļauj spārnus — un pēkšņi līdzīgi vel vienai saulei no tā sāk starot tīras patības skaidrā gaisma.

—   Spožāka nekā saule … — nočukstēja Lakšmi.

—   Tikai daudz maigāka. Uz skaidro gaismu var skatīties un nekļūt akls. Atceries to! Taurenis uz zaļas lapas atver un sakļauj spārnus — tā ir Būdas daba, kas šeit laistās, skaidrā gaisma, vēl spožāka nekā saule. Un tev bija tikai astoņi gadi.

—   Ar ko gan es to biju izpelnījusies?

Vils apķērās, ka domā par to vakaru kādu nedēļu pirms Mērijas tantes nāves, kad viņa stāstīja par brīnišķīgajām dienām, ko viņi kopā bija pavadījuši tantes mazajā ampīra stila namiņā pie Erundelas — tur bija pagājusi viņa brīvdienu labākā daļa. Kūpinot lapseņu pūžņus ar sēru un uguni, ieturot maltītes kāpās vai zem dižskābaržiem. Tad vēl desu luņķi Bognorā, čigāniete, kas izzīlēja, ka viņš savu dzīvi beigšot kā finansu ministrs, melnā sutanā tērptais ķesteris ar sarkano degunu, kurš izdzina viņus no Cičesteras katedrāles tāpēc, ka viņi bija pārāk daudz smējušies. «Mēs pārāk daudz smējāmies,» sarūgtināta atkārtoja Mērijas tante. «Pārāk daudz smējāmies …»

— Un tagad atceries skatu no Sivas tempļa, — Susila turpināja. — Atceries gaismas un ēnas uz jūras, zilās debesis starp mākoņiem. Atceries to, bet nu ļauj, lai domas aizslīd projām. Lai tās aizslīd projām, lai var ienākt nedoma. Lietas un parādības ieplūst tukšumā, tukšums — patībā. Patība atkal lietās, tavā pašas prātā. Atceries, kā tas skan sutrā: «Tava paša patība, mirdzošā, bezgalīgā, neatdalāma no Mūžīgi Mirdzošā, nav pakļauta ne dzimšanai, ne nāvei, bet ir tāda pati kā nemainīgā gaisma. Buda Amitabha.»

—    Tādi pati kā gaisma, — Lakšmi atkārtoja. — Un tomēr atkal viss satumst.

—    Satumst tāpēc, ka tu pārāk piepūlies, — Susila paskaidroja. — Satumst tāpēc, ka tu gribi, lai būtu gaišs. Atceries, ko tu man sacīji, kad es vēl biju maza. «Vieglītēm, bērniņ, vieglītēm! Tev jāiemācās visu darīt vieglītēm. Vieglītēm domāt, vieglītēm rīkoties, vieglītēm just. Jā, vieglītēm just pat tad, ja jūtas nav valdāmas. Tikai vieglītēm ļauj, lai viss notiek, un vieglītēm tiec ar to galā.» Es tajā laikā biju pārāk nopietna — maza nelga, kas nepazīst jokus. Vieglītēm, vieglītēm — tas ir vislabākais padoms, kādu jebkad esmu dzirdējusi. Un tagad man to pašu nākas teikt tev, Lakšmi… Vieglītēm, mīļā, vieglītēm! Pat tad, kad jāgatavojas nāvei. Neko garlaicīgu, nepatīkamu vai satraucošu. Nekādas tukšu salmu kulšanas, nekādas vaimanāšanas un nekādas savu baiļu slēpšanas aiz Kristus, Gētes vai kādas citas maskas. Un, protams, nekādas teoloģijas, nekādas metafizikas. Ir tikai nāves tuvums un skaidrā gaisma. Tāpēc atmet visu lieko un dodies tālāk. Tev zem kājām līgojas plūstošas smiltis, kas cenšas ievilkt tevi bailēs, pašnožēlā un bezcerībā. Tāpēc jāiet vieglītēm. Vieglītēm, mīļā, vieglītēm! Uz pirkstgaliem, bez jebkāda nesamā, pat bez pūdernīcas. Pilnīgi netraucēti.

Pilnīgi netraucēti… Vils iedomājās nabaga Mērijas tanti, kura ar katru soli grima arvien dziļāk plūstošajās smiltīs. Dziļāk un dziļāk, līdz, izšķiedusi šai izmisīgajā cīņā visus spēkus, pilnīgi un uz visiem laikiem nozuda Patieso Šausmu dzīlēs. Viņš vēlreiz palūkojās uz spilvenā iegrimušo, izģindušo seju un ieraudzīja, ka tā smaida.

—   Gaisma … — atskanēja aizsmacis čuksts. — Skaidrā gaisma. Tā ir klāt — kopā ar sāpēm, par spīti sāpēm.

—   Un kur esi tu?— jautāja Susila.

—   Tur augšā, stūrī. — Lakšmi mēģināja parādīt, bet paceltā roka notrīsēja, krita lejup un palika nekustīgi guļam uz segas. — Es varu saskatīt sevi tur. Un viņa var saskatīt manu ķermeni šeit — gultā.

—1 Vai viņa var redzēt gaismu?

—   Nē. Gaisma ir šeit, kur atrodas mans ķermenis.

Palātas durvis klusītēm atvērās. Vils pagrieza galvu un

ieraudzīja, .ka rožainajā puskrēslā no aizslietņa viņas puses parādās ārsta Roberta kalsnais stāvs.

Susila piecēlās un ar zīmēm aicināja vīratēvu sēsties savā vietā blakus gultai. Vecais vīrs apsēdās, noliecās uz priekšu un ar vienu roku satvēra sievas plaukstu, bet otru. uzlika viņai uz pieres.

—   Tas esmu es, — sirmgalvis nočukstēja.

—   Beidzot…

Koks krītot pārrāvis telefona vadus, viņš paskaidroja. Nekādu sakaru ar Augstkalnes staciju, vienīgi pa ceļu. Viņi sūtījuši ziņnesi ar mašīnu, bet tā ceļā salūzusi. Tādējādi zaudētas vairāk nekā divas stundas. — Taču, paldies Dievam, te nu es esmu, — nobeidza vecais vīrs.

Mirstošā sieviete dziļi nopūtās, uz mirkli atvēra acis un smaidīdama paraudzījās vīrā, tad atkal tās aizvēra. — Es zināju, ka tu atnāksi.

—     Lakšmi, — Roberts Makfeils maigi sacīja. — Lakšmi … — Ar pirkstu galiem viņš noglāstīja sievas krunkaino pieri, tad vēl un vēl. — Manu mīļumiņ … — Pār vecā vīra vaigiem ritēja asaras, bet balss palika skaidra, un viņš runāja ar maigumu, kas rodas nevis no vājuma, bet no spēka.

—   Es vairs neesmu tur augšā, — čukstēja Lakšmi.

—    Viņa bija tur augšā — stūrī, — Susila paskaidroja vīratēvam. — Un skatījās uz savu ķermeni šeit, gultā.

—    Tagad es esmu atgriezusies atpakaļ. Es un sāpes, es un gaisma, es un jūs — viss kopā.

Vēlreiz iekliedzās pāvs, un cauri kukaiņu sīkšanai tropu nakts klusumā tālas, bet ļoti skaidras šurp atplūda jautras mūzikas skaņas — flautu balsis, stīgu strinkšķēšana un bungu ritmiskie puksti.

—    Ieklausies! — sacīja ārsts Roberts. — Dzirdi? Viņi dejo.

—   Dejo, — Lakšmi atkartoja, — dejo…

—     Dejo tik vieglītēm, it kā viņiem būtu spārni, — čukstēja Susila.

Mūzika pieņēmās spēkā.

*— Tā ir mīlētāju deja, — Susila turpināja.

—   Precību deja. Robert, vai tu atceries?

—   Vai es to kādreiz varētu aizmirst?

Jā, Vils nodomāja, vai to kādreiz var aizmirst? Vai var aizmirst bērnībā saklausītu no tālienes plūstošu mūziku un turpat blakus dzirdamo nedabiski ātro un seklo mirstoša cilvēka elpu? Namā pāri ielai kāds mācījās vienu no Brāmsa valšiem, ko tik ļoti patika spēlēt Mērijas tantei. Viens — div' trīs, viens — div' trīs un vie-a-a-ns div' trīs, viens un viens un div' — trīs un viens-un … Pretīgā svešiniece, bijusi Mērijas tante, atguvās no mākslīgā stinguma un atvēra acis. Dzeltenajā, izdēdējušajā sejā parādījās mežonīga ļaunuma izteiksme. — Ej un pasaki viņiem, lai izbeidz! — Griezīgā, nepazīstamā balss gandrīz vai kliedza. Taču tad ļaunumu nomainīja bezcerība, un svešiniece, šī nožēlojamā, riebīgā svešiniece sāka nevaldāmi šņukstēt. Brāmsa valši — no visa viņas repertuāra Frenkam tie patika vislabāk.

Vēl viena vēsa gaisa brāzma atnesa sev līdzi dzidrās, jautrās mūzikas skaņas.

—   Jauniešu dejas, smiekli un alkas, viņu vienkāršā laime, — teica sirmgalvis. — Tas viss ir šeit — kā gaiss, kā spēka lauks. Viņu prieks un mūsu mīlestība — Susilas mīlestība; mana mīlestība — apvienojas, pastiprina cits citu. Mīlestība un prieks ieskauj tevi, mana dārgā, mīlestība un prieks ceļ tevi augšup pretī skaidrās gaismas mieram. Ieklausies šajā mūzikā! Vai tu vēl to dzirdi, Lakšmi?

—   Viņa atkal ir aizslīdējusi prom, — sacīja Susila. — Pamēģini atsaukt viņu atpakaļ.

Ārsts Roberts pabāza roku zem novājējušā auguma un piecēla to sēdus. Lakšmi galva nokārās viņam uz pleca.

—   Manu mīļumiņ, — čukstēja vecais'vīrs. — Manu mīļumiņ …

Slimnieces acu plakstiņi uz mirkli atvērās, pār lūpām izlauzās tikko saklausāmi čuksti. — Spožāka … Spožāka … — \Un laimīgs, gandrīz sajūsmas pilns smaids līdz nepazīšanai pārvērta viņas seju.

Caur asarām Roberts Makfeils ar smaidu atbildēja sievai: — Tagad, mīļā, tu vari iet. — Viņš noglāstīja Lakšmi sirmos matus un jau noteiktāk atkārtoja: — Tagad tu vari iet. Atstāj šo nabaga veco ķermeni! Tas tev vairs nav vajadzīgs. Lai* tas nokrīt no tevis! Atstāj to guļam šeit kā novalkātu drēbju kaudzi!

Apakšžoklis vājajā. s,ejā atkārās, un elpa pēkšņi kļuva gārdzoša.

—   Mīļā, manu mīļumiņ… — Sirmgalvis vēl ciešāk apskāva sievu. — Tagad ej, ej! Atstāj šeit savu veco, novalkāto ķermeni un ej! Ej, mana dārgā, ej pretī gaismai, pretī skaidrās gaismas dzīvinošajam mieram …

Susila pacēla ļengano roku un noskūpstīja to, tad uzrunāja mazo Rādhu.

—   Laiks iet,—1 viņa nočukstēja, pieskardamās meitenes plecam.

Iztraucēta no meditācijas, Rādha atvēra acis, palocīja galvu un, piecēlusies kājās, klusiņām devās uz durvīm. Susila pamāja Vilam, un abi kopā tie sekoja Rādhai. Pa koridoru visi gāja klusēdami. Pie durvīm meitene atvadījās.

—    Paldies, ka ļāvāt man būt kopā ar jums! — viņa nočukstēja.

Susila noskūpstīja Rādhu. — Paldies tev, ka palīdzēji atvieglot Lakšmi ciešanas.

Vils sekoja Susilai cauri vestibilam siltajā, smaržīgajā tumsā. Klusēdami viņi kāpa lejup no kalna uz tirgus laukumu.

Beidzot viņš ierunājās — kādas savādas varas dzīts, izrādīdams vislētākās šķiras cinismu, lai tādējādi slēptu savas jūtas: — Tagad, man šķiet, viņa aizdrāzās pie sava draudziņa, lai abi kopā varētu piekopt maithunu.

—    Taisnību sakot, viņai ir naktsdežūra, — mierīgi atbildēja Susila. — Un, ja arī tās nebūtu, kas gan slikts, ja pēc nāves jogas viņa pievērstos mīlas jogai?

Vils nesteidzās ar atbildi. Viņš domāja par to, kas bija noticis starp viņu un Bebu vakarā pēc Mollijas bērēm. Antimīlestības joga, aizvainotas iekāres un sevis nicināšanas joga, tādas nicināšanas, kas tiecas pastiprināties un padarīt sevi vēl nicināmāku.

—    Lūdzu, piedodiet, ka gribēju būt nejauks, — viņš beidzot sacīja.

—    Tas ir jūsu tēva gars. Jāpaskatās, vai mēs nevaram to izdzīt.

Šķērsojuši tirgus laukumu un sasnieguši šaurās ieliņas galu, viņi no ciemata iznāca klajumā, kur stāvēja džips. Kad Susila uzbrauca uz lielceļa, džipa prožektoru gaisma pārslīdēja pār mazu, zaļu mašīnīti, kas, ripodama lejup no kalna, iegriezās apbraucamajā ceļā.

—   Vai tas gadījumā nebija karaliskais ostins? '

—     Bija, — Susila piekrita un nobrīnījās, kur gan rāni *un Murugans tik vēlā naktī, varot doties.

—   Viņiem, rādās, ir kas nelabs padomā, — minēja Vils un, pēkšņa impulsa dzīts, izstāstīja Susilai par Džo Aldehīda uzdevumu, saviem darījumiem ar Māti Karalieni un misteru Bahu.

—   Tā ka jums ir pilnīgas tiesības rīt pat izraidīt mani, — viņš nobeidza.

—   Vairs ne, ja jūs esat mainījis savus nodomus, — apgalvoja Susila. — Un lai nu kā — bet viss, ko jūs esat darījis, tāpat nevar ietekmēt galaiznākumu. Mūsu ienaidnieks ir pati nafta. Nav nekādas atšķirības, kas mūs ekspluatē —Dienvidaustrumāzijas naftas sabiedrība vai Standard of California.

—   Vai tad jūs zinājāt, ka Murugans un rāni rīko sazvērestību pret jums?

—   Viņi to nemaz neslēpa.

—   Tad kāpēc jūs viņus nepadzināt?

—   Tāpēc, ka pulkvedis Dipā tos nekavējoties nogādātu atpakaļ. Rāni ir Rendangas princese. Ja mēs viņu izraidītu, tas būtu' casus belli*.

—   Tad ko jūs varat darīt?

—    Mēģināt viņus savaldīt, likt viņiem mainīt savus uzskatus, cerēt uz laimīgām beigām un būt gataviem uz visļaunāko. — Brīdi klusējusi, viņa jautāja: — Vai ārsts Roberts teica, ka jūs varat izmēģināt mokšas zāles? — Vils pamāja ar galvu. — Vai jūs negribētu tās izmēģināt?

—   Tagad?

—   Tagad. Protams, ja jums nav iebildumu, ka tās iedarbosies visu nakti.

—   Neko labāku es nevarētu vēlēties.

—   Var gadīties, ka jūs nevarētu vēlēties neko sliktāku, — Susila brīdināja. — Mokšas zāles var uznest jūs debesīs, bet var arī iegrūst ellē. Vai arī aizvest abās divās uzreiz vai vienā pēc otras. Vai arī, ja jums paveicas, vai arī, ja jūs esat tam sagatavojies, — ārpus tām abām. Tad vēl ārpus šī ārpus, atpakaļ uz sākuma punktu — atpakaļ uz šejieni, atpakaļ uz Ņūrotamstedu, atpakaļ, kā parasti, pie darba. Tikai šoreiz, protams, darbs, kā parasti, ir pilnīgi cits.

XV

Viens, divi, trīs, čeļ;ri… Pulkstenis virtuvē nosita divpadsmit. Cik nenozīmīgi tas šķita apstākļos, kad laiks vairs nepastāv! Bezjēdzīgais, uzbāzīgais zvans bija noskanējis pašā mūžīgās klātesmes sirdī, tagadnes mirklī, kas nepārtraukti mainīja savas dimensijas, izteiktas nevis sekundēs un minūtēs, bet gan skaistumā, nozīmīgumā, spraigumā un pieaugošā noslēpumā.

Spožā svētlaime. Šie vārdi kā gaisa burbuļi cēlās augšup no prāta sēkļiem, sasniedza virspusi un izgaisa dzīvā bezgalīgajos plašumos. Dzīvā, kas tagad pulsēja un elpoja aiz viņa aizvērtajiem acu plakstiem. Spožā svētlaime. Tas šķita vispilnīgākais apzīmējums šim stāvoklim. Taču šis stāvoklis — šis mūžīgais un tomēr nemitīgi mainīgais notikums — bija kaut kas tāds, ko vārdi varēja tikai kariķēt un samazināt, nevis izteikt pilnībā. Tas bija ne tikai svētlaime, tas bija arī sapratne. Sapratne par visu, bet bez zināšanām par jebko. Zināšanām nepieciešams zinātājs un bezgalīga virkne zināmo un izzināmo parādību. Toties šeit, aiz viņa aizvērtajiem plakstiem, nebija ne skata, ne skatītāj.a. Bija tikai šis pārdzīvojums, svētlaimīgā saskarsme ar vienreizīgumu.

Vienā atklāsmē pēc otras gaisma kļuva spilgtāka, sapratne padziļinājās, svētlaime kļuva vēl neiespējami, vēl neizturami spēcīgāka. «Ak Dievs!» viņš noteica sevī. «Ak Dievs!» Tad gluži no citas pasaules viņš izdzirda atskanam Susilas balsi:

—   Vai jūs negribētu man pastāstīt, kas notiek?

Pagāja ilgs laiks, līdz Vils atbildēja. Runāt bija ļoti

grūti. Ne jau kāda fiziska traucējuma dēļ. Vienkārši tāpēc, ka runāšana šķita veltīga, gaužām bezjēdzīga. — Gaisma … — viņš beidzot nočukstēja.

—   Un jūs skatāties uz gaismu?

—   Es neskatos uz to, — viņš atbildēja pēc ilga pārdomu brīža. — Es. esmu gaisma. Esmu gaisma! — viņš izteiksmīgi atkārtoja.

Gaismas klātbūtne nozīmēja viņa prombūtni. Viljams Eskvits Fārnebijs — galu galā un pēc būtības šādas personas nebija. Galu galā un pēc būtības bija tikai mirdzoša svētlaime, tikai bezzināšanu sapratne, tikai saplūšana ar vienotību neierobežotā, nenošķirtā apzināšanā. Sis, bez šaubām, bija prāta dabiskais stāvoklis. Taču ne mazāk noteikti tur klāt stāvēja arī tas profesionālais nāvessodu, vērotājs, sevi nicinošais Bebas kārotājs; tur bija arī trīs miljardi izolētu apziņu, katra no tām savas murgu'pasauļes centrā, kurā ikvienam ar acīm pierē un godīguma kripatiņu sirdī nepastāvēja ne mazākā iespēja atbildēt ar «jā». Ar kādu ļaunprātīgu brīnumu prāta dabiskais stā-. voklis tika pārvērsts par visām šīm posta un noziedzības, velna salām?

Svētlaimes un sapratnes debesjumā kā sikspārņi uz rietošas saules fona izcēlās atmiņā mītošo priekšstatu un pagātnes izjūtu paģiru tīmeklis. Plotīna un gnostiķu, pirmvienīgā un tā emanāciju domas — sikspārņi laidās lejup, dziļāk šausmu tumsībā. Un, kad šī šausmu tumsība pārvērtās viena veida atmiņās par to, ko būtībā neesošais Vils Fārnebijs bija redzējis un darījis, kā sāpinājis citus un cietis pats, domu sikspārņiem sekoja dusmu un riebuma sikspārņi.

Tomēr aiz, visapkārt un pat kaut kādā veidā arī iekš visām šīm trīsuļojošām atmiņām pletās svētlaimes, miera un sapratnes debesjums. Pret saulrieta blāzmu gan plivinājās daži sikspārņi, bet tas tikai atgādināja, ka drausmīgais radīšanas brīnums ir noticis pretējā virzienā. No sākotnēji nožēlojama un noziedzīga viņš pārveidots par tīro prātu tā dabiskajā stāvoklī, neierobežotu, nenošķirtu, mirdzošu un visu saprotošu bez jebkādām zināšanām.

Gaisma te, gaisma tagad! Un tāpēc, ka tā spīdēja bezgalīgi te un mūžīgi tagad, nebija vairs neviena, kas atrastos ārpus tās un skatītos uz to no malas. Šis apstāklis nozīmēja apzināšanos, šī apstākļa apzināšanos.

No tās otras pasaules — kaut kur no labās puses — atskanēja Susilas balss.

—   Vai jūs jūtaties laimīgs? — viņa jautāja.

Vēl lielāks mirdzuma vilnis aizskaloja visas trīsuļojošās domas un atmiņas. Viss pagaisa, palika vienīgi kristāldzidra svētlaime.

Nesacījis ne vārda, pat neatvēris acis, Vils pasmaidīja un pamāja ar galvu.

—   Ekharts* to sauca par Dievu, — viņa turpināja.

—    Nav iespējams aprakstīt laimi — tik aizraujošu, tik neaptverami spēcīgu. Un tās vidū Dievs mirdz un liesmo nepārstādams.

Dievs mirdz un liesmo… Tas bija tik satraucoši, tik kosmiski pareizi, ka Vils pieķēra sevi smejamies pilnā balsī. — Dievs kā degoša māja! — viņš elsa. — Dievs — četrpadsmitais jūlijs! — Un vēlreiz pār viņa lūpām sāka līt kosmisku smieklu šaltis.

Aiz viņa aizvērtajiem plakstiem augšup gluži kā otrādi apgriezts ūdenskrituriis gāzās mirdzošās svētlaimes okeāns. Gāzās augšup no saskaņas vēl pilnīgākā saskaņā, no bezpersoniskuma vēl pilnīgākā patības transcendencē.

—   Dievs — četrpadsmitais jūlijs! — viņš atkārtoja un no ūdenskrituma pašām dzīlēm ļāva izlauzties pēdējiem pazīšanas un sapratnes smiekliem.

—   Kas tas par četrpadsmito jūliju? — iejautājās Susila.

—   Un kā ar nākamo rītu?

—   Nav nekāda nākamā rīta.

Susila pašūpoja galvu. — Izklausās ļoti aizdomīgi — kā nirvānā.

—   Kas tad tur nav kārtībā?

—   Simtgrādīgs Tīrais gars — tas ir dzēriens, ko lieto visrūdītākie apceres žūpas. Bodisatvas atšķaida savu nirvānu vienādās daļās ar mīlestību un darbu.

—    Sis ir labāks, — Vils neatlaidās.

—   Jūs gribējāt teikt — garšīgāks. Tāpēc jau tāds milzīgs kārdinājums. Vienīgais kārdinājums, kurā varēja krist Dievs. Labā un ļaunā atzīšanas auglis. Kāds debešķīgs saldums — supermango! Miljardiem gadu Dievs stūķēja to sev vēderā. Tad negaidot parādījās Homo sapieris — un uz āru izlauzās zināšanas par labo un ļauno. Dievam nācās pāriet uz daudz negaršīgāku augļu šķirni. Jūs tikko nogaršojāt supermango šķēlīti un tāpēc varat just Viņam līdzi.

Iečīkstējās krēsls, nočabēja svārki, tad sekoja virkne klusu, neskaidru troksnīšu, kuru cēloni Vils nevarēja izprast. Ko viņa darīja? Varētu atbildēt uz šo jautājumu, vienkārši atverot acis. Tomēr — galu galā — vai tas tik svarīgi, ko viņa tur darīja? Nekas vairs nebija svarīgs, tikai šī kvēlojošā, augšup traucošā svētlaimes un sapratnes straume.

—   No supermango līdz atziņas auglim, — viņa sacīja.. — Es jūs tūlīt pakāpeniski atradināšu no tā.

Kaut kas šņākdams sāka griezties. No sēkļa dibena augšup cēlās pazīšanas burbulis un sasniedza apziņas virspusi. Susila bija uzlikusi plati uz gramofona diska, tas griezās.

—   Johans Sebastiāns Bahs, — viņš izdzirda. — Mūzika, kura stāv vistuvāk klusumam, vistuvāk, lai arī ir nevainojami izkārtota, tīram, simtprocentīgam garam.

Šņākoņu nomainīja mūzikas skaņas. Vēl viens pazīšanas burbulis šāvās augšup; viņš klausījās Ceturto Branjdenburgas koncertu.

Tas, protams, bija tas pats koncerts, ko viņš bija klausījies agrāk, — tas pats un tomēr pilnīgi cits. Sis aile gro — viņš zināja to no galvas. Tas nozīmēja, ka viņš atrodas visizdevīgākajā stāvoklī, lai saprastu, ka nekad iepriekš šo koncertu nav īsti dzirdējis. Iesākumā tas vairs nebija viņš, Viljams Eskvits Fārnebijs, kurš to klausījās. Allegro atklājās kā daļiņa no lielā tagadnes notikuma, kā izpausme — tikai soļa attālumā no mirdzošās svētlaimes; citā modalitātē šis allegro bija pati mirdzošā svētlaime, bezzināšanu sapratne par visu, ko sevi ietver zināšanas; tas bija nenošķirta apskaidrība, kas sadalīta notīs un frāzēs, tomēr nezaudējot visaptverošo patību. Un, protams,, tas viss nepiederēja nevienam. Vienlaikus tas skanēja šeit iekšā, tur ārpusē un pilnīgi nekur. Tā mūzika, ko viņš, Viljams Eskvits Fārnebijs, klausījās, bija radīta no jauna kā nevienam nepiederoša apskaidrība. Tieši tāpēc viņš šo mūziku klausījās pirmo reizi. Nevienam nepiederošajam Ceturtajam Brandenburgas koncertam piemita neparasts, piesātināts skaistums, dziļš nozīmīgums, kas nesalīdzināmi dziļāks par visu to, ko viņš jebkad šajā mūzikā atradis, kad tā vēl bija viņa personiskais īpašums.

Nabaga idiots — augšup cēlās ironiskas piezīmes burbulis. Nabaga idiots nebija gribējis atbildēt ar «jā» nevienā dzīves jomā, vienīgi estētikā. Un visu laiku noliedzis šo skaistumu un nozīmīgumu, kam tik dedzīgi vēlējās teikt «jā» tikai tāpēc, lai saglabātu savu «es». Viljams Eskvits Fārnebijs nebija nekas cits kā dubļains filtrs, no kura cilvēki, daba un pat viņa tik mīļotā māksla nāca laukā applukuši un notraipīti, samazināti, citādi, sliktāki nekā īstenībā. Šonakt pirmo reizi mūžā viņš uztvēra mūziku bez jebkāda filtra. Starp prātu un skaņu, prātu un veidu, prātu un nozīmi vairs nepastāvēja nekādi personiska rakstura negatīvi pārdzīvojumi, kas klusinātu šo mūziku vai pārvērstu to par bezjēdzīgu skaņu jūkli. Šīsnakts Ceturtais Brandenburgas koncerts bija tīrs, svētlaimīgs donum* — nesamaitāts ar tiem personiskajiem pārdzīvojumiem, otršķirīgajiem priekšstatiem, iesīkstējušām muļķībām, ar kurām līdzīgi visiem pārējiem savu tūlītējā pārdzīvojuma spēju bija nomācis šis nabaga idiots, kas nekad neatbildēs (bet mākslā vienkārši nespēj to izdarīt) ar «iā».

Tomēr šīsnakts Ceturtais Brandenburgas koncerts izrādījās ne tikai vienkārši nevienam nepiederoša «lieta par sevi», kaut kādā neiespējamā veidā tas bija arī bezgalīgi ilgs pašreizējais notikums. Vai drīzāk (vēl vairāk neiespējams, ņemot vērā, ka tam bija trīs ritmi un to atskaņoja parastajā tempā) tam vispār "nepiemita ilgums. Metronoms stāvēja klāt visām tā frāzēm, bet šīs frāzes nesummējās sekundēs un minūtēs. Tur bija temps, bet ne laiks. Tad kas gan tur bija?

— Mūžība, — Vilam nācās atbildēt. Sis vārds piedereja pie tām metafiziskajām rupjībām, kuras prātīgs cilvēks neuzdrīkstētos izrunāt pat domās, kur nu vēl citu klātbūtnē. — Mūžība, mani brāļi, — viņš balsī sacīja, — mūžība, ha, ha! — Sarkasms, kā jau to varēja paredzēt, izgāzās. Šonakt šīs trīs zilbes izrādījās ne mazāk nozīmīgas kā citi lamuvārdi. Viņš atkal sāka smieties.

—   Kas jūs tā uzjautrina? — Susila vaicāja.

—   Mūžība, — Vils atbildēja. — Ticiet vai ne, bet tā ir tikpat īsta kā mēslu kaudze.

—   Lieliski! — namamāte atzinīgi novērtēja šo salīdzinājumu.

Sasprindzinājis uzmanību, Vils nekustīgi sēdēja, ar ausīm un iekšējo aci sekodams savītajām skaņu straumēm, savītajām saskanīgo un tikpat iespaidīgo gaismas staru straumēm, kas mūžīgi plūda no vienas sekvences uz otru. Un katra šīs nodrāztās mūzikas frāze kļuva par nekad agrāk nepiedzīvotu skaistuma atklāsmi, kas nemitīgi gāzās augšup neskaitāmās strūklakās vēl vienā atklāsmē, tikpat neparastā un apbrīnojamā kā šī te straume straumē — solovijoles straume, divu flažoletu straume, neskaitāmās klavihorda un tam pieskaņotā nelielā stīgu orķestra straumes. Katra par sevi, atšķirīgas un īpatnējas — un tomēr katra no šīm straumēm bija visu pārējo funkcija, neatkārtojama, pateicoties saiknei ar kopumu, pēc kura tā piederēja.

—   Mīļais Dievs! — viņš izdzirda sevi čukstam.

Bezgalīgajā pārmaiņu virknē flažoleti ilgstoši turēja

vienu noti. Noti bez augšējām nepilnībām, skaidru, dzidru, dievišķīgi tukšu. Tīras apceres noti (vārdi — burbuļi cēlās augšup). Parādījās vēl viena iedvesmojoša rupjība, kas bija ieguvusi konkrētu nozīmi un ko varēja izrunāt bez jebkādas kauna apziņas. Tīrā apcere — vienaldzīga, ārpus jebkuras nejaušības, ārpus morālo spriedumu konteksta. Cauri augšup traucošajai gaismai Vils atmiņā pamanīja Rā'dhas starojošo seju, kad viņa runāja par mīlestību kā par apceri, vēlreiz Rādhu sēžam lotosa pozā ^koncentrētā klusuma spraigumā pie Lakšmi nāves gultas. Sī ilgā, tīrā nots izteica meitenes vārdu, padarīja saklausāmu viņas klusēšanas nozīmi. Taču vienmēr līdztekus — un reizē cauraužot šīs apceres pilnās nots dievišķo tukšumu — skanēja vijoles sulīgā, kaislē trīsošā balss. Un, ieskaujot šīs abas apcerīgas nošķiršanās un kaislīgās līdzdarbības notis, pletās no klavihorda stīgām izvilinātais aso, sauso nošu tīkls. Gars un instinkts, darbība un iztēle, bet apkārt tiem saprāta tīmeklis. Tos aptvēra loģiski secīga doma, bet aptvēra, kā to skaidri varēja redzēt, tikai

no ārpuses, aptvēra, balstoties uz pieredzi, kas pilnīgi atšķīrās no tās, kuru loģiski secīgā domāšana centās izskaidrot.

—   Tas man atgādina loģisko pozitīvistu, — Vils teica.

—   Kas atgādina?

—   Klavihords.

Atgādina loģisko pozitīvistu, viņš atkārtoja sava prāta sēkļos, kamēr dzīlēs bezgalīgi risinājās gaismas un skaņas lielais Notikums. Mūzika mainījās vēlreiz, šoreiz tā izrādījās vijole, kas uztvēra (tik kaislīgi) ilgstošo apceres noti, kamēr abi flažoleti uzsāka aktīvas līdzdarbības tēmu un atkārtoja to — tā pati forma piešķirta citam saturam — savrupības tonalitātē. Un starp šīm tēmām te iekšā, te ārā lēkāja loģiskais pozitīvists, tik bezjēdzīgs un tomēr nepieciešams ar saviem mēģinājumiem izskaidrot to visu faktiem neatbilstošā valodā.

Mūžībā, kas bija tikpat īsta kā mēslu kaudze," Vils turpināja klausīties šajās savītajās skaņu straumēs, turpināja skatīties šajās savītajās gaismas straumēs, turpināja patiesībā būt (tur ārpusē, šeit iekšā un nekur) viss tas, ko viņš redzēja un dzirdēja. Un tad pēkšņi gaisma pilnīgi pārmainījās. Šīs savītās straumes, kas bija pirmās nenoteiktās novirzes no sapratnes visas īpašās zināšanas pretējā krastā, zaudēja savu nepārtrauktību. To vietā pēkšņi uzradās nebeidzama virkne atsevišķu formu; tās vēl joprojām nepārprotami pildīja nesadalītās esības mirdzošā svētlaime, taču šoreiz jau ierobežota, atsevišķa un katram citāda. Sudrabainas un rozā, dzeltenas, gaiši zaļas un tumši zilas — no kāda apslēpta formu avota iznira nebeidzama spīdošu ložu virkne, kas, pieskaņodamās mūzikai, mērķtiecīgi izkārtojās neticami sarežģītos un krāšņos ornamentos. Neizsīkstoša strūklaka, kura izšļāca apzinātus rakstus, dzīvu zvaigžņu mežģīnes. Un, kamēr viņš skatījās uz tām, dzīvojot šo zvaigžņu dzīvi un arī mūzikas -dzīvi — tās savā stafcpā bija līdzvērtīgas —, zvaigznes veidoja citas mežģīnes, kas piepildīja iekšējās telpas visas itrīs dimensijas un nemitīgi mainījās citā — mūžīgā kvalitātes un nozīmīguma dimensijā.

—   Ko jūs dzirdat? — vaicāja Susila.

—    Dzirdu to, ko redzu, — Vils atbildēja. — Un redzu *io, ko dzirdu.

—   Tomēr kā jūs to aprakstītu?

—   Tas līdzinās … tas līdzinās radīšanai, — viņš at-

bildēja pēc ilga klusuma brīža. — Tikai tā nav darbs vienai reizei. Tā ir nepārtraukta, nemitīga radīšana.

—   Nemitīga radīšana, kurā no nekā nekur rada kaut. ko kaut kur, vai ne tā?

—   Tā gan.

—   Jūs progresējat.

Ja vārdi daudz vieglāk nāktu pār lūpām un izteikti nebūtu tik bezjēdzīgi, Vils būtu centies viņai paskaidrot, ka šī bezzināšanu sapratne un mirdzošā svētlaime ir krietni vien iespaidīgāks skats pat par Johanu Sebastiānu Bahu.

—   Jūs progresējat, — Susila atkārtoja. — Tomēr jums .priekšā vēl tāls ceļš, ko iet. Vai jūs negribētu atvērt acis?

Vils ar žestu parādīja, ka ne.

—   Pienācis laiks uzzināt, kas ir kas.

—   «Kas ir kas» ir šis te, — Vils nomurmināja.

—   Nav vis, — Susila nepiekrita. — Viss, ko jūs pašlaik redzat un dzirdat, ir tikai pirmais «kas». Tagad jums jāpaskatās uz otru. Jāpaskatās un tad jāsaliek tie abi kopā vienā aptverošā «kas ir kas». Tāpēc atveriet acis, Vil! Atveriet tās plati!

—   Labi, — viņš beidzot sacīja un negribīgi, ar tuvasnelaimes priekšnojautu atvēra acis. Iekšējo spožumu apslāpēja cita veida gaisma. Formu strūklaku, krāsaino ložu un mērķtiecīgi mainīgo mežģīņu vietā nāca nekustīga perpendikulu un diagonāļu, plakņu un izliektu virsmu kompozīcija. Tas viss šķita izgrebts no materiāla, kas atgādināja ahātu un likās nākam no dzīvas un pulsējošas perlamutra matrices. Līdzīgi tikko izdziedinātam aklajam, kurš pirmo reizi saskāries ar gaismas un krāsas brīnumu, viņš lūkojās, neko nesaprazdams. Un tad pēc vēl divdesmit bezgalīgām Ceturtā Brandenburgas koncerta taktīm apziņā uzpeldēja izskaidrojuma burbulis. Vils pēkšņi aptvēra, ka skatās uz mazu, četrstūrainu galdiņu, aiz tā stāvošu šūpuļkrēslu un beidzot uz apmestu, nobalsinātū sienu, izskaidrojums nomierināja, jo mūžībā, ko viņš bija pārdzīvojis starp acu atvēršanu un redzamo lietu izpratni,, noslēpums acu priekšā no neizsakāma skaistuma bija pārtapis par mirdzošu, atsvešinātu pilnību, — un, raugoties uz to, viņu pārņēma kaut kas līdzīgs metafiziskām šausmām. Jā, šis šausminošais noslēpums sastāvēja tikai no diviem mēbeļu gabaliem un sienas laukumiņa. Bailes mazinājās, bet izbrīns pieauga. Kā tas bija iespējams, ka tik pazīstamas un ikdienišķas lietas varētu būt tādas? Tas nebija iespējams un tomēr bija, tomēr bija.

Viņa uzmanība pārslēdzās no brūnā ahāta ģeometriskajām konstrukcijām uz pērļaino fonu aiz tām. Viņš zināja, ka to sauc par sienu, bet pašreizējā pārdzīvojumā tā pastāvēja kā dzīvības pilns process, nepārtraukta pārvēršanās no apmetuma un balsinājuma kārtas par pārdabiska ķermeņa vielu — dieva miesu, kas, viņam uz to raugoties, visu laiku pārvērtās no vienas godības otrā. No tā, ko vārdu burbuļi centās izskaidrot kā vienkāršu kaļķu javu, kāds radītājgars bija uzbūris bezgalīgu virkni vismaigāko nokrāsu, vienlaikus gan bālu, gan košu, kuras iznira no varbūtības un kvēlodamas slīdēja pāri dieva debešķīgi mirdzošajai ādai. Cik brīnišķīgi, brīnišķīgi! Un bija jābūt vēl citiem brīnumiem, citām pasaulēm, kas jāiekaro un kam jāpakļaujas. Viņš pagrieza galvu pa kreisi — tur (atbilstošie vārdi uzpeldēja gandrīz tajā pašā acumirklī) stāvēja lielais galds ar marmora virsu, pie kura viņi bija ēduši pusdienas. Un tad cits pēc cita augšup sāka celties jauni burbuļi. So elpojošo apokalipsi, kuru sauca par «galdu», varēja noturēt par gleznu, ko radījis kāds mistisks kubists, kāds iedvesmots Huans Gri* ar Traherna dvēseli un spēju attēlot brīnumus ar dzīviem dārgakmeņiem un ūdensrožu ziedlapiņu mainīgajām nokrāsām.

Pagriežot galvu vēl vairāk pa kreisi, viņu izbiedēja veselas dārgumu krātuves zaigošana. Kas par dīvainām dārglietām! Šauras smaragdu un topāzu, rubīnu, safīru un lazurītu plāksnītes, kas nepārtraukti liesmoja, rinda virs rindas kā neskaitāmi ķieģeļi Jaunās Jeruzalemes sienā. Tad — pašās beigās, nevis iesākumā — nāca vārds. Iesākumā bija šie dārgakmeņi. Krāsainā stikla logi, paradīzes siena. Tikai pašās beigās apziņas priekšā nostājās vārds «grāmatplaukts».

Vils atrāva skatu no grāmatām — dārgakmeņiem un nokļuva tropu ainavas centrā. Kāpēc? Kur? Tad viņš atcerējās, ka (tai otrajā dzīvē), pirmoreiz ienākot šajā istabā, virs grāmatplaukta bjja pamanījis lielu, neizdevušos akvareli. Starp krastmalas kāpām un palmu puduriem uz jūru atvērās lielas upes grīva, bet virs horizonta bālajās debesīs slējās milzīgi mākoņu kalni. Neizdevies, no sēkļa dibena augšup cēlās vēl viens burbulis. Akvareli neapšaubāmi gleznojis ne visai apdāvināts amatieris. Taču tam šajā brīdī vairs nebija nekādas nozīmes, jo ainava pārstāja būt zīmējums un kļuva par šī zīmējuma subjektu — Īsta upe, īsta jūra, īstas smiltis, kas mirguļo saulē. īsti koki uz īstu debesu fona. īsti n-tajā pakāpē, īsti līdz pat

pilnībai. Un šī īstā upe, kas ieplūda īstā jūrā, kļuva par viņa paša esību, ko aprijis Dievs. «Dievs» pēdiņās? — painteresējās ironijas burbulis. Vai Dievs (!) modernistiskajā, vientiesīgajā nozīmē? Vils pakratīja galvu. Atbilde skanēja: vienkārši Dievs — Dievs, kuram var neticēt, bet kurš nepārprotami iemiesojās šai skatā viņa acu priekšā.. Un tomēr šī upe palika upe, šī jūra — Indijas okeāns. Nevis kaut kas karnevāla tērpā. Neapšaubāmi pašas. Un tajā pašā laikā — neapšaubāmi Dievs.

—   Kur jūs esat tagad? — jautāja Susila.

Neatraudams acis no ainavas, Vils atbildēja: — Man

šķiet, debesīs, — un norādīja uz ainavu.

—   Joprojām debesīs? Kad jūs domājat atgriezties šeit,, uz zemes?

No sēkļa dibena dūņām uzpeldēja vēl viens atmiņu burbulis. — Kaut kas daudz vairāk sajaukts. Kā mājvieta ir tā vai kaut kā cita gaismā.

—   Vērdsverts arī runāja par «vēl joprojām skumjo cilvēces mūziku».

—    Par laimi, šajā ainavā nav neviena cilvēka, — sacīja* Vils.

—   Pat neviena dzīvnieka, — Susila piebilda un iesmējās.. — Tikai mākoņi un šķietami nevainīga izskata dārzeņi. Tāpēc labāk paskatieties uz to, kas atrodas uz grīdas.

Vils pavērās uz leju. Grīdas dēļu šķiedras plūda kā brūna upe, un šī brūnā upe bija pasaules dievišķās dzīves mutuļojošā, nepārtrauktā diagramma. Un šīs diagrammas centrā stāvēja viņa paša pēda visā savā trīsdimensiju kailumā, līdzīga kādas varoņstatujas marmora pēdai, ko m> tumsas izrāvis prožektora staru kūlis. «Dēļi», «šķiedra»,, «pēda» — caur šiem manīgajiem izskaidrojuma vārdiem uz Viļu lūkojās noslēpums, tik neizdibināms un tomēr, lai arī cik tas pretrunīgi, saprasts. Saprasts ar to bezzināšanu sapratni, kurai, par spīti sajustajiem priekšmetiem'un atmiņā uzpeldējušiem vārdiem, viņš joprojām palika atvērts.

Pēkšņi ar acs kaktiņu Vils pamanīja īsu, zibenīgu kustību. Atvērtība svētlaimei un sapratnei, viņš apjēdza, vienlaikus ir atvērtība arī šausmām un pilnīgai neizpratnei. Sirds, līdzīgi kādam nepazīstamam radījumam, kas iesprostots viņa krūšukurvī un nu sāpēs mētājas, sāka tik mežonīgi sisties, ka Vilam piemetās drebuļi. Šķebinošā pārliecībā, ka vaigu vaigā satiksies ar Patiesajām Šausmām, viņš pagrieza galvu un paskatījās.

—       Tā ir viena no Toma Krišnas mīļākajām ķirzakām, — mierinādama skaidroja Susila. Gaisma spīdēja tikpat spoža kā iepriekš, tikai šis spožums bija mainījis zīmi. Absolūta ļaunuma mirdzums staroja no katras pelēkzaļās zvīņas uz šī radījuma muguras, no tā obsidiāna acīm un pulsējošās, spilgti sārtās rīkles, no kaulainajiem nāsu kaktiņiem un spraugai līdzīgās mutes. Vils novērsās. Veltīgi Patiesās Šausmas zvīļoja no visa, uz ko krita viņa skats. Mistiskā kubista kompozīcijas — tās bija pārvērtušās par sarežģītām mašīnām ļaunprātīgai nekānedarīšanai. Tropu ainava, kurā viņš bija piedzīvojis savas patības savienošanos ar Dieva Patību, tagad izrādījās vienlaikus gan visšķebinošākā no viktoriānisma laikmeta oleogrāfijām, gan īstena elle. Plauktos grāmatu — dārgakmeņu rindas izstaroja redzamu tūkstošvatu tumsu. Un cik lēti bija kļuvuši šie neskaitāmie spožie nieciņi, cik neizsakāmi vulgāri! Kur agrāk laistījās zelts, pērles un dārgakmeņi, tagad spīguļoja tikai Ziemassvētku eglītes rotājumi, tikai plastmasa un staniols. Tajā visā vēl joprojām pulsēja dzīvība, bet dzīvība bezgala ļaunā nocenoto preču veikalā. Tieši to, kā apliecināja arī mūzika, nepārtraukti radīja Visvarenība — kosmisku lētu patēriņa preču universālveikalu, kas piebāzts ar masveidā saražotām šausmām. Vulgaritātes un sāpju, cietsirdības un bezgaumības, idiotisma un tīšas ļaunprātības šausmām.

—   Tas nav gekons vai kāda no mūsu mazajām, jaukajām mājas ķirzakām, — viņš izdzirda Susilu sakām. — Tā ir neveikla svešiniece no ārienes, viena no tā saucamajām asinssūcējam. Protams, asinis jau nu tās nesūc. Vienkārši tām ir sarkanas rīkles un uztraukumā galvas kļūst purpursarkanas. Tādējādi cēlies šis muļķīgais nosaukums. Skatieties! Re, kur tā nāk!

Vils vēlreiz paskatījās lejup. Pārdabiski reāls, zvīņainais briesmonis ar savām melnajām, trulajām acīm, slepkavnieka muti un asinssārto rīkli, kas piepūtās un sarāvās, kamēr pārējais ķermenis gulēja uz grīdas stings kā nāve, tagad atradās tikai sfešas collas no viņa pēdas.

—   Tā ir ieraudzījusi sev pusdienas, — teica Susila. — Paskatieties pa kreisi, uz paklāja malas.

Vils pagrieza galvu.

—   Gongylus gongyloides, — viņa turpināja. — Vai jūs atceraties?

Jā, Vils atcerējās. Dievlūdzēju, kas bija nometies uz viņa gultas. Taču tas bija noticis citā dzīvē. Toreiz viņš bija redzējis tikai dīvainu kukaini. Tas, ko viņš skatīja tagad, bija divi collu gari, izcili atbaidoši briesmoņi, kas aizrautīgi kopojās. To zilganbālos ķermeņus greznoja purpura dzīslojums, bet spārnus, kas plivinājās līdzīgi ziedlapiņām vējā, klāja violeta, uz malām arvien sabiezējoša ēna. Krāsojuma ziņā tie neatšķīrās no ziediem. Toties kukaiņu formas nebija noslēpjamas. Tad mainījās pat košais krāsojums. Šie kustīgie spārni papildināja divus koši emaljētus mehānismus nocenotu preču veikalā, divus kustīgus murgu modelīšus, divas samazinātas pārošanās mašīnas. Negaidot viena no šīm murgu mašīnām — sievišķā — pagrieza garā kakla galā piestiprināto sīko, plakano galvu, kas sastāvēja vienīgi no milzīgas mutes un izbolītām acīm, pagrieza to un (mīļais Dievs!) sāka plosīt vīrišķās mašīnas galvu. Pirmā tika aprīta sārtā acs, tad puse zilganās galvas. Pāri palikusī daļa novēlās uz zemes. Acu un žokļu svara neapgrūtināts, sakropļotais kakls mežonīgi svaidījās uz visām pusēm. Sievišķā mašīna uzklupa sulojošajam stumbenim, iekodās tajā un, kamēr bezgalvainā mašīna vēl turpināja parodēt Aresu* Afrodītes skavās, pamazām apēda to.

Ar acs kaktiņu Vils pamanīja vēl vienu strauju kustību, ātri pagrieza galvu un paguva saskatīt ķirzaku, kas lēnām tuvojās viņa pēdai. Tuvāk, vēl tuvāk… Viņš šausmās novērsās. Kaut kas pieskārās kājas pirkstiem un kutinādams rāpās pāri pēdas pacēlumam. Kutēšana mitējās, bet uz pacēluma viņš varēja sajust nelielu ķermeni, sausu, zvīņainu pieskārienu. Vilam gribējās kliegt, bet balss neskanēja, un, kad viņš centās pakustēties, muskuļi bija kā sastinguši.

Bezgalīgā mūzika bija sasniegusi beigu presto. Šausmas mundri maršē, šausmas rokoko stila balles tērpā vada dejotāju virkni.

Zvīņainais briesmonis — sarkanajai rīklei pulsējot, bet citādi pilnīgi nekustīgs — gulēja uz viņa pēdas, ar trulajām acīm vērdamies uz savu nākamo upuri. Kopā savijušies kustīgie murgu modelīši drebēja kā ziedlapiņas vējā, raustīdamies vienlaikus gan nāves, gan pārošanās agonijā. Pagāja mūžības gadsimts; jautrā nāves deja turpinājās bez gala takti pēc takts. Pēkšņi sīki nadziņi noskrapstēja pret pēdas ādu. Asinssūcēja norāpās uz grīdas. Veselu mūžību tā gulēja pilnīgi nekustīgi. Tad neticamā ātrumā metās uz priekšu. Spraugai līdzīgā mute atvērās un atkal aiz'vērās. No čāpstinošo žokļu kaktiņiem nokarājās vēl arvien trīsošo spārnu gali, tie atgādināja orhideju ziedlapiņas vieglā vējā; vēl īsu bridi mežonīgi spārdījās kāju pāris, tad viss bija galā.

Vils nodrebinājās un aizvēra acis, taču šausmas sekoja viņam pāri šai robežai starp sajusto, atmiņā atsaukto un iztēloto. Iekšējās gaismas apstarota, pa diagonāli no labās puses uz kreiso no kāda apslēpta murgu avota pretī nezināmam un kroplīgam galam soļoja bezgalīga spīguļojošu kukaiņu un blāzmojošu reptiļu kolonna. Miljoniem Gongylus gotigt/loides un starp tiem neskaitāmas asinssūcējas. Ēdot un tiekot apēstiem — mūžīgi mūžos.

Visu šo laiku Ceturtā Brandenburgas koncerta beigu presto — vijole, flauta un klavihords — traucās uz priekšu mūžībā. Kas par jautru nāves maršu rokoko stilā! Kreiso, labo, kreiso, labo… Kā gan lai komandē šos seškājaiņus? Tad pēkšņi tie vairs nebija seškājaiņi, tie bija divkājaiņi. Bezgalīgā kukaiņu kolonna negaidot pārvērtās bezgalīgā kareivju kolonnā. Tā maršēja tāpat kā tie brūnkrekli, ko viņš bija redzējis Berlīnē gadu pirms kara. Simtiem, tūkstošiem brūnkreklu; viņu karogi plandās vējā, viņu formastērpi mirdz ellišķā spožumā kā 'mēslu kaudzes starmešu gaismā. Tikpat nesaskaitāmi kā kukaiņi, un katrs no viņiem kustas ar mašīnas precizitāti, ar dresēta suņa paklausību. Un šīs sejas, šīs sejas! Viņš tika skatījis tās tuvplānā vācu kinohronikās, un te nu tās atkal bija, pārdabiski reālas, trīsdimensiju, dzīvas. Hitlera nedabiski saviebtā seja ar kliedzienā pavērto muti. Un sajūsmināto klausītāju sejas. Milzīgas idiotu sejas, kuri truli tic ikvienam vadoņa vārdam. Vaļējām acīm staigājošu mēnessērdzīgo sejas. Svētlaimīgās vīzijas sajūsminātu jauno āriešu eņģeļu sejas. Ekstāzes pārņemtas baroka svēto sejas. Orgasma priekšnojautu apgarotas mīlētāju sejas. Viena tauta, viena valsts, viens vadonis! Kukaiņu bara vienotība. Muļķības un velnišķīguma bezzināšanu sapratne. Tad kamera atkal bija pievērsusies ciešajām rindām, kāškrustiem, pūtēju orķestriem un kliedzošajam hipnotizētājam tribīnē. Un atkal, savas iekšējās gaismas apstarota, parādījās brūnā, kukaiņiem līdzīgo kareivju kolonna, kas bezgalīgi maršē rokoko šausmu mūzikas skaņās. Uz priekšu, nacistu kareivji, uz priekšu, Kristus kareivji, uz priekšu, marksisti un musulmaņi, uz priekšu, katra izredzētā tauta, ik krustnesi un svētā kara kūrēj! Uz priekšu pretī postam, pretī ļaunumam, pretī nāvei! Un pēkšņi Vils apķērās, ka redz to, par ko kļūs maršējošā kolonna, kad tā sasniegs savu mērķi, — par tūkstošiem līķu Korejas dubļos, par neskailāmām atkritumu kaudzēm, kas piemēslo Āfrikas tuksnesi. Un turpat (jo attēls turpināja mainīties ar mežonīgu ātrumu un negaidītiem sižeta pavērsieniem) gulēja pieci -mušu noķēzīti ķermeņi augšup pavērstām sejām un pārgrieztām rīklēm, kurus viņš pirms pāris mēnešiem bija redzējis kādā Alžīrijas fermas pagalmā. Pēc tam — no gandrīz divdesmit gadu vecākas pagātnes — tur gulēja tā vecā sieviete, mirusi un pilnīgi kaila, gružu kaudzē pie kādas mājas Sentdžonsvudā. Turpat bez jebkādas pārejas bija viņa pelēkdzeltenā guļamistaba, kuras drēbju skapja spogulī atspīdēja divi bāli ķermeņi — viņa paša un Bebas —, kas izmisīgi pārojās Mollijas bēru atmiņu un Stutgartes radio Lielās piektdienas koncertā atskaņotā «Parsifala» pavadījumā.

Attēls vēlreiz mainījās — un Vilam pretī, ar staniola zvaigznītēm un karnevāla lukturīšiem rotāta, priecīgi smaidīja Mērijas tantes seja, kas nākamajā mirklī turpat acu priekšā pārvērtās par tās ļaunuma pārņemtās, kaucošās svešinieces seju, kura bija ieņēmusi tantes vietu beidzamo drausmīgo nedēļu laikā līdz pēdējai pārtapšanai par atkritumu kaudzi. Mīlestības un labestības spožā gaisma — un tad kāds aizvilka aizkarus, aizvēra slēģus, pagrieza durvju atslēgu, un tur viņi bija — tante kapsētā, bet viņš savā iekšējā cietumā notiesāts uz ieslodzījumu viennīcā un kādā jaukā rītā — uz nāvi. Agonija nocenotu preču veikalā1 Krustā sišana starp Ziemassvētku eglītes rotājumiem. Ārā vai iekšā, ar acīm vaļā vai ciet — izbēgt nebija iespējams. «Nebija iespējams,» viņš nočukstēja, un šie vārdi apstiprināja faktu, pārvērta to par šķebinošu pārliecību, kas vērās vaļā, vērās pretī ļaunprātīgas vulgaritātes dzīļu dzīlēm, pretī bezjēdzīgu ciešanu eļļu ellēm.

Taču šīs ciešanas (apjēga nāca līdzīgi triecienam) — šīs ciešanas nebija tikai bezjēdzīgas, tās bija visiem kopīgas un mūžīgas. Neapšaubāmi un reizē šausminoši,'tomēr t^pat, kā tā atnāca pie Mollijas, Mērijas tantes un visiem pārējiem, nāve atnāks arī pie viņa. Atnāks pie viņa, bet nekad ne pie šīm bailēm, šķebinošā riebuma, šīm sirdsapziņas mokām un sevis nicināšanas. Nemirstīgas savā bezjēdzīgumā, ciešanas pastāvēs mūžīgi. Visās jomās cilvēks ir ķēmīgi, nicināmi galīgs. Tikai ciešanās ne. Sis mazais, tumšais, sabiezinātais kunkulis, ko sauc par «es», ir spējīgs ciest bezgalīgi, un, par spīti nāvei, ciešanas turpināsies mūžīgi. Dzīvošanas un miršanas sāpes, nepārtraukto agoniju virkne nocenotu preču veikalā un pēdējā krustā sišana staniola un plastmasas vulgaritātes mirdzumā — atstarodamās, nepārtraukti pieaugdamas, tās nezudīs ne mūžos. Un tās nevar dalīt ar citiem, tās jāizcieš katram pašam. Apziņa, ka tu dzīvo, ir arī apziņa, ka tu vienmēr esi vientuļš. Tikpat vientuļš Bebas ar muskusa aromātu pildītajā alkovā, cik vientuļš savās auss sāpēs vai ar salauzto roku, tāpat kā beigās paliksi vienatnē ar savu vēzi, vienatnē — jau domādams, ka viss ir beidzies, — ar ciešanu nemirstību.

Pēkšņi Vils apjauta, ka ar mūziku kaut kas notiek. Temps mainījās. Rallentando. Tās bija beigas. Beigas visam. Bezrūpīgā nāves deja bija aizvilinājusi kolonnu līdz pat klints malai. Te nu tā stāvēja un grīļojās virs bezdibeņa. Rallentando, rallentando. Nāves kritiens, kritiens pretī nāvei. Un precīzi, neizbēgami sekoja divi iepriekš paredzami iznīcības akordi, gaistošā dominante un tad finls, skaļš, nepārprotams pamattonis. Atskanēja šņākoņa, ass klikšķis, un iestājās klusums. Pa atvērto logu Vils varēja saklausīt attālu varžu kurkstoņu un spalgu, monotonu kukaiņu sīkšanu. Un tomēr kaut kādā noslēpumainā veidā klusums nepārtrūka. Līdzīgi mušām dzintara gabalā skaņas tika ieguldītas caurspīdīgā neskanībā, kuru tās nespēja izjaukt, pat ne pārveidot un pret kuru zaudēja jebkādu nozīmi. Mūžīgi — no viena spraiguma uz otru klusums padziļinājās. Slēpnī gaidošs, sazvērniecisks klusums, nesalīdzināmi draudīgāks par šausminošo rokoko nāves maršu, kura vietā tas nāca. Sis izrādījās tas bezdibenis, uz kura malas mūzika bija viņu atvilinājusi. Uz malas un pāri tai šajā mūžīgajā klusumā.

— Bezgalīgas ciešanas, — Vils nočukstēja. — Un nav iespējams tās izstāstīt, pat ne izraudāt.

Iečīkstējās krēsls, nočaukstēja zīds, Vils sajuta kādas kustības radīto gaisa plūsmu un cilvēka tuvumu. Caur aizvērtajiem plakstiem viņš kaut kādā veidā apjauta, ka Susila ir nometusies pie šūpuļtīklā uz ceļiem. Mirkli vēlāk Vils juta, kā sievietes rokas nolaižas uz viņa sejas, delnas uzguļas vaigiem, bet pirksti skar deniņus,.

Pulkstenis virtuvē iedūcās, tad sāka sist stundas. Viens, divi, trīs, četri. Dārzā aiz loga ik pa brīdim koku lapās iešalcās brāzmains vējš. Iedziedājās gailis, un mirkli vēlāk no krietna attāluma atlidoja atbildes sauciens, kam gandrīz vienlaikus piebiedrojās vēl viens un vēl. Atbilde sekoja atbildei, tām pretī lidoja vēl vairāk atbilžu. Izaicinājumu kontrapunkts izaicināja, cīņā saucēju sauca cīņā.

Tad šim korim pievienojās pavisam citāda balss. Artikulēta, bet ne cilvēciska. «Uzmanību!» tā sauca caur gaiļu dziedāšanu un kukaiņu sīkšanu. «Uzmanību! Uzmanību! 'Uzmanību!»

—   Uzmanību! — Susila atkārtoja, un, skanot šim vārdam, Vils sajuta viņas pirkstus slīdam pār savu pieri. Vieglītēm, vieglītēm no uzacīm uz augšu līdz matiem, no abiem deniņiem uz pieres vidu. Uz augšu, uz leju, uz priekšu un atpakaļ, izlīdzinot prāta samezglojumus, izlīdzinot niknuma un bēdu krunkas. — Uzmanību šim te… — Un viņas plaukstas stingrāk uzgula, vaigukauliem, pirkstu gali deniņiem. — Sim te, — viņa atkārtoja. — Šim tagad. Jūsu seja manās plaukstās. — Spiediens mitējās, pirksti atkal slīdēja pār viņa pieri.

—   Uzmanību! — Sis piekodinājums neatlaidīgi caurvija gaiļu dziesmu nelīdzeno kontrapunktu. — Uzmanību! Uzmanību! Uzma … — necilvēciskā balss aprāvās pusvārdā.

Uzmanību Susilas rokām uz viņa sejas? Vai uzmanību šim iekšējās gaismas draudīgajam spožumam, šai staniola un plastmasas augšup plūstošajai straumei un — caur vulgaritātes aizsprostu — šai atkritumu kaudzei, kas kādreiz bijusi Mollija, šim mauku mājas spogulim, visiem tiem dubļos, putekļos un gružos gulošajiem līķiem? Un atkal parādījās milzums ķirzaku un Gongylus gongyloides, atkal parādījās maršējošās kolonnas, ārisko eņģeļu sajūsmas un uzmanības pilnās sejas.

—   Uzmanību! — maina strazds sāka skandēt mājas otrā pusē. Uzmanību!

Vils pakratīja galvu. — Uzmanību kam?

—   Sim te. — Un Susila iecirta nagus viņam pierē. — Sim te. Te un tagad. Taču tas nav tik romantiski kā ciešanas vai pat sāpes. Tā ir tikai nagu radīta sajūta. Un, pat ja tā būtu daudz ļaunāka, tā nevarētu mocīt vienmēr vai pat līdz bezgalībai. Nekas nav uz visiem laikiem, nek^s nav uz mūžību. Vienīgi varbūt Būdas daba.

Viņa pakustināja plaukstas un pierei nu pieskārās nevis ar nagiem, bet ar ādu. Pirkstgali pārslīdēja pār uzacīm un vieglītēm uzgūlās uz viņa aizvērtajiem plakstiem. Pirmajā acumirklī Vils pārbijās līdz nāvei. Vai Susila grasās izdurt viņam acis? Viņš sēdēja gultā, sagatavojies līdz ar viņas pirmo kustību atraut galvu atpakaļ un lēkt kājās. Tomēr nekas nenotika. Pamazām bailes norima, palika tikai šī intīmā, negaidītā, varbūt bīstamā pieskāriena apziņa. Apziņa tik asa un tāpēc, ka acis ir tik viegli ievainojamas, tik visu uzsūcoša, ka viņam vairs neatlika uzmanības iekšējai gaismai vai tām šausmām un riebīgajiem skatiem, ko tā atklāja.

—   Pievērsiet uzmanību! — nočukstēja Susila.

Taču nepievērst uzmanību nebija iespējams. Lai arī cik maigi un viegli, šie pirksti iespiedās līdz pat viņa apziņas vistālākajiem kaktiem. Un cik dzīvi — Vils ievēroja — bija šie pirksti! Kāds dīvains, tirpinošs siltums plūda no tiem!

—   Tas ir kā elektriskā strāva! — viņš brīnījās.

—   Un, par laimi, tā nenes nekādu informāciju, — sacīja Susila. — Kāds pieskaras, un pieskāriena brīdī kāds to sajūt. Pilnīga sazināšanās, taču nekas nav paziņots.. Tikai dzīvības strāvu apmaiņa, tas arī viss. — Pēc brīža viņa turpināja: — Vai jūs apjēdzat, Vil, ka visas šīs stundas, kamēr mēste sēžam, no jūsu viedokļa visus šos gadu simtus, visas šīs mūžības jūs ne reizes neesat paskatījiesuz mani? Vai jūs baidāties no tā, ko varētu ieraudzīt?

Viņš apdomāja šo jautājumu, tad beidzot pamāja ar galvu un sacīja: — Var būt arī, ka tā. Baidos ieraudzīt kaut ko tādu, ar ko man nāktos nodibināt tuvākas attiecības, kaut ko tādu, kā labā man nāktos kaut ko veikt.

—   Tāpēc jūs labāk turaties pie Baha, ainavām un «tukšuma skaidrās gaismas».

—   Uz ko jūs man vairs neļausiet lūkoties, — Vils pažēlojās.

—   Tāpēc ka tukšums neko daudz nedod — vienīgi ja jūs varētu saskatīt tā gaismu Gongtjlus gongt/loides…. un arī cilvēkos, — viņa piebilda. — Kas dažkārt ir nesalīdzināmi grūtāk.

—   Grūtāk? — Viņš atcerējās maršējošās kolonnas, ķermeņu attēlus spogulī, visus tos pārējos ķermeņus ar dubļos iegrimušajām sejām — un papurināja galvu. — Tas ir neiespējami.

—   Nē, tas nav neiespējami, — apgalvoja Susila. — Sunyata nozīmē karuna. Tukšums ir gaisma, bet tas ir arī līdzjūtība. Rijīgi apcerētāji grib piesavināties sev gaismu un nelauzīt galvu par līdzjūtību. Parasti labi cilvēki cenšas būt līdzjūtīgi, bet atsakās lauzīt galvu par gaismu. Kā parasti, jautājums ir — kā vislabāk izmantot šīs abas pasaules. Un tagad, — viņa piebilda, — jums pienācis laiks atvērt acis un ieraudzīt, kāds patiesībā izskatās, cilvēks.

No acu plakstiņiem pirkstu gali aizslīdēja uz pieri, tad sānis uz deniņiem, lejup uz vaigiem un vēl zemāk uz žokļiem. Mirkli vēlāk viņš sajuta šos pirkstus pieskārāmies savējiem. Susila bija satvērusi viņa plaukstas.

Vils atvēra acis un pirmo reizi pēc mokšas zāļu iedzeršanas ielūkojās Susilas sejā.

—   Mīļais Dievs! — viņš beidzot nočukstēja.

Susila iesmējās un pajautāja: — Vai es izskatos tikpat briesmīga kā asinssūcēja?

Taču tur nebija nekā smieklīga. Vils neatbildēja, tikai "turpināja lūkoties šai sejā. Acu dobumus un visu labo sejas pusi, ja neņem vērā nelielu izgaisimotu pusloku uz vaigukaula, ietina noslēpumaina ēna, bet kreisā puse kvēloja dzīvā, zeltainā, pārdabiskā spožumā. Tomēr šis spožums nebija ne tas neredzamās tumsas vulgārais un draudīgais spilgtums, ne arī tā svētlaimes baltkvēle, kas plūda viņa mūžības tālajā rītausmā caur (aizvērtajiem plakstiem, bet, atverot tos, no grāmatām — dārgakmeņiem, mistisko kubistu kompozīcijām un pārveidotās ainavas. Tas, ko viņš skatīja tagad, bija paradokss, divu pretstatu nesaraujama vienība, gaisma, kas staro no tumsas, un tumsa pašā gaismas vidū.

—   Tā nav saule, — Vils beidzot sacīja, — un tā nav :arī Sartras Dievmātes katedrāle. Un, paldies Dievam, arī ne pekles nocenoto preču veikals. Tas ir visi tie kopā. Un var pazīt, ka tā esat jūs un ka tas esmu es, lai gan mēs esam pilnīgi atšķirīgi. Jūs un es kā Rembranta otas radīti, tikai piectūkstoš reižu talantīgāka Rembranta. — Viņš brīdi klusēja, tad, ar galvas mājienu apstiprinādams savus vārdus, turpināja: — Jā, tā tas ir. Saule Sartras Dievmātes katedrālē, tad nocenoto preču veikala daudzkrāsainajos logos. Un šis veikals ir arī moku kambaris, koncentrācijas nometne, kapeņu velve ar Ziemassvētku eglītes rotājumiem. Tagad preču veikals mainās uz pretējo pusi, ietver sevī Sartras Dievmātes katedrāli un šķēlīti saules, tad, mainoties atpakaļ, pārtop par Rembranta zīmētajiem mani un jums. Kā jums šķiet, vai tam ir kāda jēga?

—   Vislielākā jēga pasaulē, — apgalvoja Susila.

Tomēr Vils bija pārāk aizņemts, lūkojoties šai sejā, lai pievērstu kaut cik uzmanības tās īpašnieces teiktajiem vārdiem. — Jūs esat tik neticami skaista, — viņš beidzot sacīja. — Bet, ja arī jūs būtu neticami neglīta, tam nebūtu pilnīgi nekādas nozīmes; jūs izskatītos kā piectūkstoš reizes talantīgāka Rembranta gleznā. Skaista, skaista … — viņš atkārtoja. — Un tomēr es negribu likties ar jums gultā. Nē, tā nav taisnība. Man patiktu pārgulēt ar jums, pat ļoti. Tomēr nekas nemainītos, ja man neizdotos to izdarīt. Es turpināšu jūs mīlēt — mīlēt ar patiesi kristīgu mīlestību. Mīlestību, — Vils atkārtoja, — mīlestību… Tas ir vēl viens no neķītrajiem vārdiem. «Iemīlējies», «mīlēties» — šiem vārdiem nav nekādas vainas. Bet vienkārši «mīlestība» — šo neķītrību es agrāk vispār nespēju izrunāt. Toties tagad, tagad… — Viņš pasmaidīja. — Ticiet vai ne, bet tagad es saprotu, ko nozīmē vārdi «Dievs ir mīlestība». Kāda acīm redzama nejēdzība! Un tomēr tā ir taisnība. Un tikmēr ir šī jūsu tik neparastā seja. — Viņš paliecās uz priekšu, lai ielūkotos tajā vērīgāk. — Liekas, ka tu lūkotos kristāla lodē, — viņš neticīgi piebilda. — Visu laiku kaut kas jauns. Jūs nevarat ne iedomāties…

Tomēr viņa varēja iedomāties. — Neaizmirstiet, ka es pati esmu tur bijusi, — Susila atgādināja.

—   Vai jūs skatījāties cilvēku sejās?

Viņa pamāja ar galvu. — Arī uz savu seju spogulī. Un, protams, uz Dugalda seju. Ak Dievs, tā pēdējā reize, kad mēs kopā iedzērām mokšas zāles! Sākumā viņš atgādināja varoni no kādas neiespējamas — Islandes indiešu vai Tibetas vikingu — mitoloģijas. Tad pilnīgi bez brīdinājuma viņš pārvērtās par Maitreja budu*. Acīm redzami, nepārprotami Maitreja buda! Kāds mirdzums! Es vēl arvien varu redzēt…

Viņa aprāvās, un pēkšņi Vils savā priekšā ieraudzīja Smaga Zaudējuma Iemiesojumu ar septiņiem zobeniem sirdī. Vērodams sāpes tumšajās acīs un pilnīgo lūpu kaktiņos, viņš ar pārmetuma dūrienu sirdī saprata, ka šī brūce bijusi gandrīz nāvējoša un vēl nav sadzijusi, tā joprojām asiņo. Šādā brīdī nebija ko teikt, nebija vārdu, filozofiska mierinājuma — vienīgi šis kopējais pieskāriena noslēpums, vienīgi šīs plūstošās bezgalības apziņa, ko viņi pārraidīja viens otram caur ādu.

—   Cilvēks tik viegli pakļaujas vājumam. Pārāk viegli. Un pārāk bieži. — Viņa dziļi ievilka elpu un atlieca plecus.

Vila acu priekšā šī seja, šis ķermenis piedzīvoja vēl vienu pārmaiņu. Varēja nojaust, ka šai sīkajā ķermenī pietiek spēka, lai pretotos jebkurām ciešanām, un gribas, kas ir daudz cietāka par visiem tiem zobeniem, ar kuriem liktenim labpatiksies viņai durt. Gandrīz draudīga savā apņēmīgajā mierā sērojošo Dievmāti nomainīja tumšādaina, Kirkei* līdzīga dieviete. Uzbangoja atmiņas par to kluso balsi, kas stāstīja par gulbjiem un katedrāli, par mākoņiem un rāmo ūdeni. Un, visu to atceroties, seja viņa priekšā šķita kvēlojam triumfa apziņā. Spēks, iekšējs spēks — tas viedās šai sejā. Vils sajuta tā briesmīgo klātbūtni un bailēs novērsās.

—   Kas jūs esat? — viņš nočukstēja.

Susila brīdi klusēdama viņu uzlūkoja, tad jautri pasmaidīja. — Nebīstieties, es neesmu dievlūdzēju mātīte.

Vils atbildēja ar smaidu — atbildēja smejošai meitenei,, kurai patika skūpstīties un pietika atklātības to nenoliegt.

—   Paldies Dievam! — viņš iesaucās, un laimes paisums atkal atgrieza mīlestību, kas bailēs bija novērsusies.

—   Par ko Viņam jāpateicas?

—   Par to, ka devis jums tādu dāvanu kā jutekliskums..

Susila vēlreiz pasmaidīja. — Tātad tas vairs nav nekāds noslēpums.

—   Kas par spēku, — Vils sacīja, — kas par apbrīnojamu, šausmīgu gribasspēku! Jūs varētu būt Lucifers. Taču, par laimi, liktenis… — Viņš atbrīvoja savu labo roku un ar rādītājpirksta galu pieskārās Susilas lūpām. — Sis Dieva dāvātais jutekliskums — tas ir jūsu glābiņš. Daļējs glābiņš, — viņš precizēja, atcerēdamies drausmīgo mīlas neprātu sārtajā alkovā, — daļa no glābiņa. Tāpēc ka pastāv vēl šī apzināšanās, kas tu patiesībā esi. — Brīdi klusējis, viņš turpināja: — Jaunava Marija ar zobeniem sirdī, Kirke, bet tagad — kas? Noričas Juliānas* vai Dženovas Katrīnas* līdziniece? Vai jūs tiešām esat visas šīs sievietes?

—   Piedevām vēl muļķe, — Susila apgalvoja. — Piedevām vēl diezgan norūpējusies un ne pārāk prasmīga māte. Piedevām vēl mazdrusciņ no tās mazās ģeķes un sapņotājas, kāda es biju bērnībā. Piedevām, iespējams, vēl tā vecā, mirstošā sieviete, kura raudzījās uz mani no spoguļa, kad mēs pēdējo reizi kopā iedzērām mokšas zāles. PēЈ tam spogulī skatījās Dugalds un redzēja, kāds viņš būtu pēc četrdesmit gadiem. Taču pēc nepilna mēneša, — Susila piebilda, — viņš gāja bojā.

Cilvēks tik viegli pakļaujas vājumam, cilvēks pārāk bieži pakļaujas vājumam … Pa pusei noslēpumainā tumsā tīta, pa pusei noslēpumaini mirdzēdama zeltainā gaismā, viņas seja no jauna pārvērtās par ciešanu masku. Vils ievēroja, ka acis ēnām pildītajos acu dobumos ir aizvērtas. To īpašniece bija pārcēlusies uz citu laiku un nu viena kaut kur citur pārcieta zobenu cirsto brūču sāpes. Aiz loga "vēlreiz iedziedājās gaiļi, un otrs maina pustoni augstāk par pirmo sāka saukt pēc uzmanības.

—   Karuna!

—   Uzmanību! Uzmanību!

—   Karuna!

Vils vēlreiz pacēla roku un pieskārās Susilas lūpām.

—   Vai jūs dzirdat, ko viņi saka?

Pagāja ilgs laiks, pirms Susila atbildēja. Tad, pacēlusi roku, satvēra Vila izstiepto pirkstu un cieši piespieda to savai apakšlūpai. — Paldies, — viņa sacīja un atvēra acis.

—   Tas nav mans nopelns. Jūs man iemācījāt, ko darīt.

—   Un tagad jums nākas mācīt savu skolotāju.

Līdzīgi guru pārim, kas savā starpā sacenšas, piedāvājot katrs savu garīguma lāpu, maina strazdi nepārtraukti sauca «karuna» un «uzmanību», tad, nespēdami pārspēt pretinieku gudrībā ar vieniem un tiem pašiem saukļiem, nobeidza ar «runamanībukaruna». Izsludinādams sevi par visu vistu vienīgo valdnieku un jau iepriekš izaicinādams ikkatru vīrišķības vārda viltus nesēju, gailēns no blakusdārza paziņoja par savu dievišķo stāvokli.

Caur ciešanu masku izlauzās smaids, no savas iekšējās zobenu un atmiņu pasaules Susila atgriezās tagadnē. — Kikerigū! — viņa sacīja. — Kā man tas patīk! Tāpat kā Toms Krišna, kad viņš staigā apkārt, lūgdams visiem pataustīt viņa muskuļus. Un arī tie neprātīgie maina strazdi, kas tik uzcītīgi atkārto šos labos padomus, ko paši nav spējīgi saprast. Tie ir tikpat burvīgi kā mans mazais kauslis.

—   Toties kā ir ar to otru divkāju sugu? — Vils apvaicājās. — Kas nešķiet tik burvīga.

Atbildes vietā Susila paliecās uz priekšu, satvēra Viļu aiz galvas un, pavilkuši to lejup, noskūpstīja uz degungala. — Jums pienācis laiks izkustināt kājas, — viņa teica un piecēlusies sniedza slimniekam roku. Vils satvēra to .un tika izvilkts no šūpuļkrēsla.

—   Daži no tās otras divkāju sugas to vien dara, kā, A^isu noliegdami, klaigā un kā papagaiļi atkārto citu teiktās muļķības, — Susila sacīja.

—   Kāda ir garantija, ka man atkal nesāks šķebināt dūšu? — Vils jautāja.

—   Droši vien šķebinās, — Susila iesmiedamās apgalvoja. — Un tikpat iespējams, ka jūs atgriezīsieties pie šī te.

Pie viņu kājām kaut kas noskrapstēja.

Vils iesmējās. — Tur aizmūk mans mazais ļaunums iemiesojums.

Susila satvēra viņa roku, un abi kopā tie piegāja pie atvērtā loga. Rāms vējiņš čabināja palmu lapas, liecinādams par rītausmas tuvošanos. Zemāk, neredzamām saknēm ieķēries mitrajā, asi smaržojošajā zemē, auga Ķīnas rožu krūms .— košu, spīdīgu lapu un cinobrsarkanu taurīšu mākonis, ko no nakts un koku lapotnes divkāršās tumsas izrāva caur atvērto logu krītošās gaismas stars.

—   Tas nav iespējams, — Vils neticīgi sacīja. Viņa priekšā atkal stāvēja Dievs — četrpadsmitais jūlijs.

—   Tas nav iespējams, — piekrita Susila. — Tomēr, līdzīgi visam pārējam šajā pasaulē, tas notiek. Un tagad, kad jūs beidzot esat atzinis manu eksistenci, es atļaušu jums ielūkoties savā paša sirdī.

Vils sastindzis stāvēja un skatījās, skatījās, kā krāsas kļuva vēl košākas un ieguva vēl dziļāku jēgu. Acīs saskrēja asaras, kas beidzot lēnām sāka ritēt pār vaigiem. Viņš izvilka kabatlakatu un noslaucīja tās.

—   Es tur neko nevaru darīt, — viņš atvainojās.

Viņš neko nevarēja darīt, jo nebija cita veida, kā paust savu pateicību. Pateicību par to, ka ir vēl dzīvs un var skatīt šo brīnumu, pat vēl vairāk nekā skatīt — piedalīties tajā, būt tā sastāvdaļa. Pateicību par spēju izjust šo mirdzošo svētlaimi un bezzināšanu sapratni. Pateicību, ka vienlaikus var justies kā dievs un kā mirstīgs radījums tādu pašu mirstīgu radījumu starpā.

—   Kāpēc gan cilvēkam būtu jāraud, ja viņš jūtas pateicību parādā? — bāzdams lakatiņu kabatā, iejautājās Vils. — Kas. to lai zina! Tomēr tā notiek. — No visu kādreiz lasīto grāmatu dūņām augšup cēlās atmiņu burbulis. — «Pateicība ir paradīze pati,» — viņš citēja. —> Tīrās blēņas! Tagad es saprotu, ka Bleiks minējis vienkāršu fāktu. Tā tiešām ir «paradīze pati».

—   Un vēl jo brīnišķīgāka tāpēc, ka tā ir paradīze zemes virsū, nevis debesīs, — piebilda Susila.

Pēkšņi, nomācot gaiļu dziesmas un varžu kurkstēšanu, kukaiņu sīkšanu un abu sāncenšu saucienus, šurp atlidoja attāls šāvienu troksnis.

—   Kas gan tur notiek? — brīnījās Susila.

—   Zēni blēņojas ar petardēm, — Vils iesmiedamies atbildēja.

Susila pakratīja galvu. — Mēs nejaujam bērniem rotaļāties ar petardēm. Mums tādu vispār nav.

No lielceļa aiz stacijas sētas nāca arvien pieaugoša smago mašīnu rēkoņa. Pārkliedzot šo troksni, skaļrunī kaut ko nesaprotami brēca kāda griezīga un pīkstīga balss.

Samtainās tumsas ietvarā lapas atgādināja plānas nefrīta un smaragda skaidiņas, un šo spožo dārgakmeņu jūkļa pašā vidū kā piecstarainas zvaigznes liesmoja fantastiski veidoti rubīni. Pateicība, pateicība … Vilam atkal saskrēja acīs asaras.

Saraustītā brēkšana atkārtojās, šoreiz varēja saprast dažus vārdus. Pats pret savu gribu viņš ieklausījās tajos.

—   Paļas iedzīvotāji! — Vils izdzirda, tad balss pārvērtās nesaprotamā troksnī, ko vēl pastiprināja skaļrunis. Pīkstiens, rēciens, pīkstiens un tad: —" Seit runā jūsu rādža … saglabājiet mieru … laipni sagaidiet savus draugus no jūras šauruma otras puses .

Beidzot Vils aptvēra. — Tas ir Murugans!

—   Kopā ar Dipā kareivjiem.

—   Progress! — sauca nedrošā, satrauktā balss. — Moderna dzīve… — Tad, pāriedama no preču kataloga uz rāni un Kūt Hūmī, tā iespiedzās:-— Patiesība… vērtības … vispārējs garīgums … nafta!

—   Skatieties! — iesaucās Susila. — Skatieties! Viņi iegriežas stacijas teritorijā!

Spraugā starp diviem bambusu puduriem varēja saskatīt, ka mašīnu kolonnas starmeši uz īsu brīdi izgaismo pie lotosu dīķa sēdošā milzu akmens Būdas kreiso vaigu, tad aizslīd tālāk, vēlreiz dod mājienu par svētlaimīgo iespēju — un atkal aizslīd tālāk.

—   Mana tēva tronis, — spiedza nedabiski pastiprinātā balss, — ir apvienojies ar manas mātes senču troni… Divas brāļu tautas roku rokā soļos pretī nākotnei… No šā brīža tās pazīs kā Apvienoto Rendangas un Paļas karalisti … Apvienotās karalistes pirmais premjerministrs, šis lielais politiskais un garīgais vadonis, pulkvedis Dipā …

Starmešu virkne nozuda aiz garas ēku rindas, un griezīgā aurošana noklusa līdz neskaidrai murdoņai. Tad gaismas atkal iznira un balss kļuva saprotama.

—   Reakcionāri! — tā mežonīgi ķērca. — Nepārtrauktās revolūcijas principu nodevēji…

Šausmu pārņemta, Susila nočukstēja: — Viņi apstājās pie ārsta Roberta mājas!

Balss bija pateikusi pēdējo vārdu, starmeši un rēcošie motori tika izslēgti. Tumšajā, nogaidošajā klusumā vardes un kukaiņi turpināja savu neprātīgo dialogu, mainas nepārtraukti atkārtoja labos padomus. «Uzmanību! Karuna!» Vils palūkojās lejup uz degošo krūmu un ieraudzīja pasaules Patību un savu paša esību izstarojam skaidro gaismu, kas reizē arī (tik nepārprotami!) bija līdzjūtība, — skaidro gaismu, pret kuru, līdzīgi visiem pārējiem, viņš vienmēr bija vēlējies palikt akls, izstarojam līdzjūtību, kuras vietā viņš vienmēr bija izvēlējies paša pārdzīvotas vai citiem sagādātas mocības nocenoto preču veikalā, savu zemisko vientulību ar dzīvo Bebu vai mirstošo Molliju, Džo Aldehīdu, plašās pasaules bezpersoniskos spēkus, pieaugošo kopējās paranojas gadījumu skaitu un organizēto velnišķīgumu. Vienmēr visur atradīsies ķērcoši vai valdonīgi rāmi hipnotizētāji, un šiem visvarenajiem padomdevējiem nemitīgi sekos ākstu un sīktirgotāju, profesionālu meļu un uzjautrinošu neatbilstību sagādnieku ciltis. Jau šūpulī viņiem nolemtie, nepārtraukti mulsinātie, sistemātiski hipnotizētie formās tērptie upuri turpinās bez ierunām uzbrukt un pretuzbrukt, turpinās vienmēr un visur nogalināt un tapt nogalinātiem ar trenēta pūdeļa aklo paklausību. Tomēr, par spīti pilnīgi saprotamajai vēlmei nekad neteikt «jā», vienmēr un visur paliks iespēja, ka pat paranoiķis var atgūt saprātu, velna pielūdzējs var iemīlēt, ka visas esības pamatu pilnībā var izteikt ziedošs krūms vai cilvēka seja, ka pastāv šī gaisma, kas vienlaikus ir arī līdzjūtība.

Atskanēja vientuļš šāviens, tam sekoja automāta kārta.

Susila iespieda seju plaukstās. Viņas augums nevaldāmi trīsēja.

Vils aplika roku sievietei ap pleciem un pievilka viņu cieši sev klāt.

Darbs simt gadu garumā tika iznīcināts vienā naktī. Un tomēr izpratne palika: arī ciešanas nav neuzvaramas.

* Iekaucās starteri; uzsākot braucienu, cits pēc cita ierēcās motori. Tika ieslēgti starmeši, un, brīdi manevrējušas, mašīnas sāka virzīties pa to pašu ceļu atpakaļ.

Skaļrunis dārdināja griezīgi kareivīgu un tajā pašā laikā arī juteklisku melodiju, kurā Vils pazina Rendangas nacionālo himnu. Tad atskaņotājs tika izslēgts un vēlreiz sāka ķērkt Murugans.

— Šeit runā jūsu rādža, — sauca uztrauktā balss. Pēc tam — da capo — tika atkārtota runa par progresu, vērtlbām, naftu un patieso garīgumu. Tad, tikpat negaidīti kā iepriekš, kolonna nebija vairs ne saredzama, ne saklausāma. Pēc brītiņa tā atkal parādījās — un griezīgā balss atkal auroja slavas dziesmas tikko apvienotās karalistes premjerministram.

Kolonna virzījās tālāk, un atkal pirmās bruņumašīnas starmeši apspīdēja Apskaidrības rāmi smaidošo seju — šoreiz no labās puses. Tikai uz īsu mirkli, tad staru kūlis slīdēja tālāk. Tad nāca Tathāgata otro, trešo, ceturto, piekto reizi… Aizbrauca pēdējā mašīna. Lai arī tumsā neredzama, tomēr zīme, kas norādīja uz apskaidrības iespēju, palika. Motora rēkoņa pamazām noklusa, spiedzīgā runa pārvērtās nesaprotamā murdoņā, un, kad šie uzbāzīgie trokšņi izzuda pavisam, atkal varēja saklausīt varžu kurkstoņu, kukaiņu nemitīgo sīkšanu un mainu saucienus.

— Karuna! Karuna! — Un pustoni zemāk: — Uzmanību!

PIEZĪMES

13. Ipp. Cilternu apgabali — atrodas Anglijā, Bakingemšīras gra. fistē.

15. Ipp. Maina — Indijas maina, strazdu dzimtas putns, kuru var

iemācīt atdarināt cilvēka runu. 17. Ipp. Makfeila — MacPhail — tipisks skotu uzvārds.

21.   Ipp. Viljams Eskvits Fārnebijs — otrais vārds, Eskvits, romāna

varonim dots par godu Herbertam Henrijam Eskvitam (1852—1928), Lielbritānijas valsts un politiskajam darbiniekam, vienam no liberāļu partijas līderiem. Blūmsberija — viens no Londonas centrālās daļas rajoniem, pazīstams kā intelektuālu dzīvesvieta.

22.   Ipp. Tvida — upe Dienvidskotijā.

23.   Ipp. «Ruken» — nekur (anagramma). Oriģinālā «Erehwon» —

no angļu vārda nowhere; angļu rakstnieka S. Batlera romāna nosaukums.

24.    Ipp. Antinojs — neparasti skaists jauneklis, Romas imperatora

Hadriana (117—138) mīlulis. .26. Ipp. Rotdmsteda — Rotamstedas izmēģinājumu stacija, vecākais un lielākais lauksaimniecības zinātniski pētnieciskais institūts Lielbritānijā.

27. Ipp. Lorenss — Tomass Edvards Lorenss (1888—1935), pazīstams arī kā Arābijas Lorenss — arheologs un rakstnieks, kļuvis leģendārs ar saviem varoņdarbiem 1. pasaules karā. Rāni — hindu karaliene, rādžas sieva. 30. Ipp. Vis mediatrix naturae — dabas dziedinošais spēks (latin.). 36. Ipp. Jungfrau — Alpu kalnu smaile Šveices teritorijā.

Montē Rosa — Alpu kalnu smaile uz Šveices un Itālijas robežas.

37. Ipp. Arianieši — kristietības novirziens 4.—6. gs. Nosaukums cēlies no Aleksandrijas mācītāja Ariusa vārda. Viņš apgalvoja, ka Dievs-Dēls pēc savas būtības atšķiras no DievaTēva, kas viņu radījis. Tāpēc Svētajā Trīsvienībā pastāv hierarhija — mūžīgs ir tikai Dievs-Tēvs, kas rada Dēlu, kurš savukārt rada Svēto Garu. 45. Ipp. L'Ētat c'est Moi — valsts esmu es (fr.). 48. Ipp. Atpakaļ pie asiriešiem! — Domāti asīriešu valdnieku daudzie iekarošanas karagājieni.

50.   Ipp. Malgrē la chaleur? — Tādā karstumā? (Fr.)

Car sa mere est parisienne — tāpēc ka viņa māte ir parīziete (fr.).

Savonarola — Džirolāmo Savonarola (1452—1498) — itāliešu reliģisks un politisks darbinieks, askētisma sludinātājs. Sevilrova — Savile Row — Londonas iela, kurā atrodas dārgu drēbnieku darbnīcas.

Et combien sympathique! — Un cik simpātiska! (Fr.)

51.   Ipp. Fete nocturne — nakts svētki (fr.).

Haruns al Rašids (aptuveni 766—809) — piektais Abāsīdis dinastijas kalifs, kas pieminēts ari «Tūkstoš un vienas nakts pasakās»; dzīvojis lielā greznībā.

52.   Ipp. Mēme datis le desastre — pat postā (fr.).

53.   Ipp. N'exagerons pas, cheri. — Nepārspīlēsim, dārgais! (Fr.)

Malgre moi — sev pašam par spīti (fr.).

54.   Ipp. Ķundalini — spēks, kas, pēc tantras jogas mācības priekš

statiem, snauž, saritinājies cilvēka iegurnī.

56.   Ipp. Weltanschauung — pasaules uzskats (vāc.).

57.   Ipp. De mortuis… — pilnā variantā de mortuis aut bene aut

nihil — par mirušajiem (jārunā) vai nu labu, vai neko (latin.).

Sine qua non — pilnā variantā conditio sine qua noti — obligāts nosacījums (latin.).

»

58.   Ipp. Brahmacharya — svētums un labdarība (sanskr.).

62.   Ipp. L'homme au cerf-volant — cilvēks ar papīra pūķi (fr.).

SBR — starpkontinentālās ballistiskās raķetes.

63.   Ipp. Ķarma — darbība, nodarbošanās, liktenis; mistisks spēks,

kas, saskaņā ar hinduisma kanoniem, rezumē cilvēka labos un sliktos darbus visās viņa iepriekšējās dzīvēs un nosakap par ko viņš piedzims nākamreiz.

66.   Ipp. Ganimēds — sengrieķu mitoloģijā — skaists jauneklis, kuru

Zevs licis ērglim uznest Olimpā un padarījis par dzērienu pasniedzēju.

Au revoir, mon cher. — Uz redzēšanos, dārgaisl (Fr.)

67.   Ipp. Eitie grosse Seele — diža dvēsele (vāc.).

Deviņdesmit deviņi, komats, divi — 99,2 °F atbilst 37 °C. 69. Ipp. Pecca fortiter — grēkojiet vairāk (latin.).

Joni — hinduismā — sievišķā simbols. 80. Ipp. Lingams — hinduismā — vīrišķā simbols, Sivas iemiesojums.

Coitus reservatus — atturīgs dzimumakts (latin.). S2. Ipp. Noli me tangere — neaizskar mani (latin.). 84. Ipp. Divi, komats, deviņi miljoni cilvēku — zemeslodes iedzīvotāju skaits piecdesmitajos gados. 86.. Ipp. Maltuss — Tomass Roberts Maltuss (1766—1834) — ang|u ekonomists; savā «Esejā par apdzīvotības likumu» viņš pauda domu, ka /vēstures gaitu nosaka apdzīvotības likums, pēc kura iedzīvotāju skaits pieaug ģeometriskā, bet uzturlīdzekļu daudzums — aritmētiskā progresijā.

87.   Ipp. Piedzimšanas un miršanas ķēde — sansara, cilvēka dvēseles

pārceļošana uz citu ķermeni, kura, saskaņā ar Būdas mācību, izbeidzas, kad dvēsele sasniedz nirvānu.

88.   Ipp. Veni, vidi… — pilnā variantā veni, vidi, vici — atnācu,

ieraudzīju, uzvarēju (latin.).

Bakšišs — kukulis; dzeramnauda; žēlastības dāvana (farsi «baksis» — dāvana). '90. Ipp. Grindelvalde — pilsētiņa Šveices Alpos. 99. Ipp. Alkatrasa — klinšaina sala Sanfrancisko līcī; tur atradās cietums sevišķi bīstamiem noziedzniekiem. Billijs Greiems (1792—1861) — britu politiķis, premjerministra sera Roberta Pīla uzticības persona un padomdevējs. Fatimas Madonna — iespējams, domāts Dievmātes tēls, kas 1917. g. trīs reizes parādījās ganubērniem Portugālē, Fatimas ciemā.

101. Ipp. Ex parte — daļēji (latin.).

107.  Ipp. Sleida — mākslas augstskola Londonas universitātē.

108.  Ipp. Pjēro di Ķozimo — īstajā vārdā Pjēro di Lorenco (1462—

1521) — itāliešu renesanses laika gleznotājs. 113. Ipp. Irredenta — teritorija, kuras iedzīvotāji etniski un vēsturiski saistīti ar vienu valsti, bet pret savu gribu iekļauti kādas citas valsts politiskajā un administratīvajā struktūrā (it.).

117.  Ipp. Ailes Vergāngliche ist nicht eiti Gleichnis — pārveidots-

citāts no J. V. Gētes «Fausta»: Ailes Vergāngliche ist ein Gleichnis; V. Bisenieka tulkojumā: «Laicībā mirstošais — līdzība vien» (vāc.).

Pērta — Skotijas pilsēta, kas atrodas pie Tējas upes ietekas Ziemeļjūrā.

118.  Ipp. Vecais Bezbērntētiņš Tur Augšā — oriģinālā Olā Nobodaddy

Aloft. Vārds aizgūts no V. Bleika dzejoļa «To Nobodaddij». Quad erat demonstrandum — kas arī bija jāpierāda (latin.). 120. Ipp. Ķvēkeri — protestantu sekta, kas radās Anglijā 17. gs. un bija plaši izplatīta Ziemeļamerikā.

Prūsiānisms — politika, sabiedriski politiskie uzskati, ko piekopa un atbalstīja Prūsijas aristokrātija pēc 1750. g.; tai raksturīga agresīva ārpolitika un militārās disciplīnas pielūgsme.

123.  Ipp. Toms Džonss — atsauce uz angļu rakstniea H. Fīldinga ro

mānu «Stāsts par Tomu Džonsu Atradeni».

Hjūms — Deivids Hjūms (1711—1776) — angļu filozofs,

vēsturnieks, ekonomists.

Gibons — Edvards Gibons (1737—1794) — angļu vēsturnieks; viņa galvenais darbs — «Romas impērijas pagrimuma un posta vēsture».

Lametri — Ziljēns Ofrē de Lametrī (1709—1751) — franču filozofs, mehāniskā materiālisma pārstāvis. Ķabaniss — Pjērs Žans Zoržs Kabaniss (1757—1808) — franču filozofs materiālists, vulgārā materiālisma priekštecis.

124.  Ipp. Atanasiļs (apm. 259—373) — grieķu teologs un baznīcas

darbinieks, pareizticības tēvs, kanonizēts par svēto. Vezliji — Džons Vezlijs (1703—1791) un Čārlzs Vezlijs (1707—1788) — anglikāņu garīdznieki, evaņģēlisti, metodistu kustības dibinātāji.

Pjūzijs — E. B. Pjūzijs (1800—1882) — kopā ar Dž. A. Ņūmenu sarakstījis «Traktātu par mūžiem», kurā centās sistematizēt anglikāņu baznīcas dogmas, lai tās atbilstu agrīnās * kristietības pamatprincipiem.

Mūdijs — Dvaits Limens Mūdijs (1837—1899) — izcils amerikāņu evaņģēlists, kurš darbojās lielpilsētās un bija izstrādājis metodes, ar kurām pievērst lielas ļaužu masas evaņģēlismam.

Sandijs Bilijs (1863—1935) — evaņģēlists; viņa sprediķos atspoguļojās ASV sabiedrības emocionālais pacēlums sakarā ar pāreju no lausaimnieciskā uz rūpniecisko dzīvesveidu.

Greiemi — Silvestrs Greiems (1794—1851) — garīdznieks, kurš aicināja piekopt veselīgu dzīvesveidu, sludināja mērenību un veģetārismu; Viljams Franklins Greiems (1918), saukts arī par Biliju Greiemu, — ASV evaņģēlists, kurš daudz braukāja apkārt, sludinādams miljoniem cilvēku, un izveidoja lielu organizāciju, kura kalpoja viņa mērķu īstenošanai.

125. Ipp. Svonsija, Hadersfilda — provinces pilsētiņas Anglijā.

Belgreivas laukums — viens no lepnākajiem Londonas laukumiem.

Osmans — Turcijas sultāns. Osmanu dinastija Turcijā valdīja no aptuveni 1300. g. līdz 1922. g. ,127. Ipp. Lancet — iknedēļas avīze medicīnas darbiniekiem, kas iznāk Londonā no 1823. g.

Sems Vellers — viena no personām C. Dikensa romānā «Pikvika kluba piezīmes». 133. Ipp. «Elles sakāmvārdi» — angļu dzejnieka V. Bleika dzejolis. 137. Ipp. Memento mori — atceries nāvi (latin.) — uzraksts uz kapakmeņiem.

140. Ipp. Mokša — atraisīšana, atbrīvošana, atsvabināšana (sanskr.).

Samadhi — pilnīga savaldība (sanskr.)-, hindu un budistu filozofijā — augstākais koncentrēšanās stāvoklis, kādu cilvēks var sasniegt savas zemes dzīves laikā. 146. Ipp. Tanataloģija — medicīnas nozare, kas pēta nāvi, tās tiešos cēloņus, mehānismu, miršanas klīniskās un morfoloģiskās pazīmes.

Ipp. Jaguārs — Jaguar — britu automobiļu sabiedrības British

Letjland dārgu vieglo automobiļu marka.

Vētrasputns — Thunderbird — zenītraķešu tips.

Ipp. Vilhelms Raifeizens (1818—1888) — vācu kooperators, kas

aktīvi darbojās kredītkooperatīvu dibināšanā, sākumā balstīdamies uz Sulces—Deliča principiem, bet vēlāk izveidodams savu kredītkooperatīvu tipu.

Ipp. Lebensraum — dzīves telpa (vāc.).

Ipp. Kārlails — Tomass Kārlails (1795—1881) — angļu filozofs,

vēsturnieks, rakstnieks. Izstrādāja varoņu kulta koncepciju: vēsturi veido izcili varoņi, nevis tautas masas.

154.   Ipp. Torkvemada — Tomass de Torkvemada (1420—1498) — pir

mais Spānijas lielinkvizitors.

155.   Ipp. Pentonvila — liels cietums Londonā; pastāv kopš 1842. g.

Vērmvudskraba — Londonas cietums pirmoreiz sodītajiem. Mantegaca — Paolo Mantegaca (1831—1910) — itāliešu antropologs, higiēnists, patologs un rakstnieks. Galtons — Frensiss Galtons (1822—1911) — angļu psihologs, rasu antropoloģiskās skolas pārstāvis. Uzskatīja, ka sabiedrības attīstību nosaka iedzimtība.

Piters Pens — angļu rakstnieka Dž. Barija grāmatas «Pīters Pens un Vendija» varonis, zēns, kurš nekad nekļūst pieaudzis. 160. Ipp. Lords Ektons (1834—1901) — angļu vēsturnieks un filozofs,, kristīgi liberālās ētikas sludinātājs.

162.  Ipp. …zem sešdesmit astoņiem grādiem… — 68°F atbilst ap

mēram 22 °C.

163.  Ipp. Normaņu iebrukums — 1066. g. normaņi hercoga Vilhelma

vadībā iebruka Anglijā un iekaroja to. 166. Ipp. Borobudurs — tempļa kalns (sanskr.) — ievērojamākais Indonēzijas viduslaiku arhitektūras piemineklis, budistu svētnīca, kas 8.-9. gs. izveidota Javas salas dienviddaļā. Pascal avait son gouffre — metafizisks izteiciens, kas aptuveni nozīmē: Paskālam bija kāds vājš punkts, kurā viņš jutās neaizsargāts, ievainojams (fr.). 168. Ipp. SKivanayama — arī Shivalingama — Sivas radošais, dzīvību

dodošais spēks (sanskr.). 177. Ipp. Tant mieux — jo labāk (fr.). 179. Ipp. Con espressione — izteiksmīgi (it.).

179.  Ipp. Carte blanche — neierobežotas pilnvaras (fr.).

A bientot — uz drīzu redzēšanos (fr.).

180.  Ipp. Arhats — hinduismā — tāds, kurā izdzisušas vēlēšanās..

alkas, kurš atbrīvojies no piesaistes dzīvei un sasniedzis augstāko brīvību.

182. Ipp. Tathāgata — pilnību sasniegušais (sanskr.) — cilvēks, kurš, tiekdamies pēc apskaidrības, kļūst līdzīgs budam. ^ Bodisatva — tas, kura būtība ir zināšana (sanskr.) — dievība, pavadonis glābiņa ceļā. 184. Ipp. Amitabha — viens no būdām.

Om — arī aum — zilbe, kura apzīmē pirmās trīs vēdas,, vēlākos laikos arī hindu augstāko dievu trīsvienību: Brahmu, Višnu un Sivu.

Kyrie Eleison — Kungs, apžēlojies (gr.).

La ila illa 'llah — muhamedāņu izsauciens, kas aptuveni

nozīmē «allāhs ir visuvarens».

185. Ipp. Sunu dinastija — Ķīnas valdnieku dinastija (960—1279), kuras valdīšanas laikā uzplauka lauksaimniecība, tirdzniecība, kultūra.

Kjaroskūro — gaismēnu izmantošana mākslas darbā.

Vilārs — Vilārs Deonekūrs (1225—1250) — arhitekts; kļuva pazīstams ar savām ceļojumu piezīmēm, kurās aprakstīja un attēloja tālaika arhitektūru.

187.  Ipp. Dž. B. Votsons — Džons Brodess Votsons (1878—1958) —

amerikāņu psihologs, viens no biheviorisma pamatlicējiem.

Akvinas Toms (1225—1274) — itāliešu viduslaiku teologs, ortodoksālās sholastikas sistematizētājs, tomisma dibinātājs.

188.   Ipp. Roršaha tintestraips — viens no Šveices psihologa un psi

hiatra Hermaņa Roršaha (1884—1922) projektīvajiem testiem, kas balstīti uz freidisko metodoloģiju un paredzēti zemapziņas pētīšanai.

193. Ipp. Vidējais inteliģences koeficients — psiholoģijā — cilvēka garīgās attīstības rādītājs, ko iegūst, dalot cilvēka garīgo vecumu, kuru nosaka ar testu palīdzību, ar viņa gadu skaitu un rezultātu reizinot ar 109.

Reinkarnācija — hinduisma jēdziens, kas nozīmē dvēseles iemiesošanos jaunā ķermenī — cilvēkā, dzīvniekā vai pat nedzīvā lietā.

195. Ipp. Memlings — Hanss Memlings (apm. 1443—1498) — nīderlandiešu gleznotājs. Gleznojis altārgleznas, kā arī portretus uz ainavas fona.

197.  Ipp. Bodhi — apskaidrība (sanskr.). Budismā: I) pilnīga zinā

šana, 2) svētais koks.

198.   Ipp. Ormuzds — arī Ahuramazda — zoroastriešu un seno persiešu

reliģijās gaismas dievs, augstākais dievs.

Arimans — seno persiešu dievs, kas personificē ļaunumu,

Ormuzilas pretstats.

Jehova — arī Jahve — judaisma dievs.

Baāls — semītu dieVg, kura kults 2.—1. gadu tūkstotī p. m. ē.

bija izplatīts Fēniķijā, Sīrijā un Palestīnā.

Heiuloks Elliss (1859—1939) — angļu rakstnieks, izdevējs

un ārsts; pētījis cilvēku seksuālo uzvedību.

204. Ipp. Fandango — spāņu tautas deja, ko dejo pāros, mērenā tempā, ģitāras un kastaņešu pavadījumā.

207. Ipp. Vērdsverts — angļu dzejnieks Viljams Vērdsvērts (1770— 1850).

Traherns — Tomass Traherns (1637—1674) — pēdējais no anglikāņu garīdzniecības mistiskajiem dzejniekiem.

210.   Ipp. Gauss — Kārlis Fridrihs Gauss (1777—1855) — vācu ma

temātiķis, astronoms, fiziķis. Atrisinājis riņķa dalīšanas problēmu, pierādījis algebras pamatteorēmas, izgudrojis elektrisko telegrāfu.

Dase — Johans Zahariass Dase (1824—1861) — ātrrēķinātājs, no 15 gadu vecuma uzstājies publiskos seansos.. 1844.—45. g. viņš ar paraugdemonstrējumiem apcejoja Vācijas lielākās pilsētas un kļuva plaši pazīstams.

211.   Ipp. «Gita» — pilnā nosaukumā «Gītagovinda» — sanskrita

poēma, kurā apdziedāta dievišķā govju gana Krišnas mīlestība uz Rādhu.

214. Ipp. Eliots — Tomass Stērns Eliots (1888—1965) — angļu dzejnieks un literatūras kritiķis, Nobeļa prēmijas laureāts. Mendelis — Johans Gregors Mendelis (1822—1846) — čehu dabaszinātnieks, ģenētikas pamatlicējs. 218. Ipp. Sākti — spēks, enerģija (sanskr.); sievišķā radīšanas enerģija, kas iemiesota dievības sievā. 232. Ipp. Avatāra — dievības, īpaši Višnu, iemiesojums (sanskr.). 243. Ipp. Soles occidere… — romiešu dzejnieka Katulla (1. gs. p. m. ē.) dzejolis «Lezbijas skūpsti». A. Ģiezena atdzejojumā: Saule vakarā riet un atmirdz rītā; Mēs, kad izdzisīs dzīves īsā gaisma, Mūžam tumsībā dusai būsim lemti. Dod man tūkstoti skūpstu [tad vēl simtu].

246. Ipp. Mens sana ir corpore sano — veselā miesā vesels gars (latin.).

250. Ipp. Basso profondo — dziļš bass (it.).

253.   Ipp. Ma petite uoix, cher Farnaby, vait raison — manai «ma

zajai balsij», dārgais Fārnebij, bija taisnība (fr.). '

254.   Ipp. Bien sincērement votre — pa'tiesi jūsu (fr.).

257. Ipp. Bonne nuit, Altesse — ar labu nakti, jūsu augstība (fr.). 267. Ipp. Casus belli — kara cēlonis (latin.); formāls iegansts kara pieteikšanai, kam bieži vien nav nekā kopīga ar kara īstajiem cēloņiem.

269. Ipp. Ekharts — Johans Ekharts (1260—1327) — vācu filozofs,

ievērojams viduslaiku mistiskās filozofijas pārstāvis. 271. Ipp. Donum — dāvana, velte (latin.).

275. Ipp. Huans Gri — īstajā vārdā Hosē Viktoriano Gonsaless

(1887—1927) — spāņu gleznotājs, scenogrāfs un ilustrators, viens no kubisma pamatlicējiem. 278. Ipp. Aress — sengrieķu mitoloģijā kara dievs, skaistuma un mīlas dievietes Afrodītes vīrs.

285.   Ipp. Maitreja buda — nākamā pasaules laikmeta buda.

Ķirke — sengrieķu mitoloģijā burve, Ejas salas valdniece;, šai salā nonāca Odisejs ar saviem ceļabiedriem, kurus Kirke pārvērta par cūkām.

286.   Ipp. Noričas Juliāna (1342—1416) — slavena mistiķe, kuras darbs

«Zaudētās dievības atklāsme» tiek uzskatīts par vienu no viduslaiku reliģisko pārdzīvojumu ievērojamākiem aprakstiem. Dženovas Katrīna — katoļu baznīcas svētā; viņa bija augstdzimusi itāliešu mūķene, īstajā vārdā Katarīna Adorno (1447—1510), kura pašaizliedzīgi kopa slimos Dženovas slimnīcā. 1737. g. viņa tika kanonizēta.

Gunārs Groza

SATURS

Sala………………………………

Groza G. Piezīmes .

Oldess Hakslijs SALA

Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniskā redaktore I. Barviģe Korektore Z. Vectlrele

Nodota salikšanai 02.03.92. Parakstīta iespiešanai 06.08.92. Reģistrācijas apliec.

2-0306. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 15,96 uzsk. iespiedi.; 16,59 uzsk. krāsu nov.; 18,43 izdevn. 1. Pasut. Ns 178-5. Izdevniecība «Liesma», LV-1455, Rīgā, Aspazijasbulv. 24. Izdevn. 6/33573. Iespiesta tipogrāfijā «Rota», LV-1417, Rīgā,

Blaumaņa ielā 38/40. Vaks iespiests a/s Preses nama tipogrāfijā,. LV-1081, Rīgā, Balasta dambī 3.

Hakslijs O.

Ha 229 Sala / No angļu vai. tulk. G. Groza. — R.: Liesma,

[1] Vārsmas atdzejojusi Māra Cielēna.

Content

Hakslijs Oldess Sala

1

II

III

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

PIEZĪMES