Merls Robērs

Sala

Robērs Merls

Sala

.

PRIEKSVĀRDS

Man netīk lasīt priekšvārdus un vēl mazāk patīk tos rakstīt. Un es labprāt no tiem izvairītos, ja vien mans darbs neprasītu dažus paskaidrojumus.

Notikums, kas sākotnēji ierosināja šo romānu, ir vēsturisks: XVIII gadsimta beigās daži «Bontija» dumpinieki aizbēga no Tahiti, kur Britānijas admiralitātei būtu pārāk viegli tos uziet, un atklāja Klusā okeāna plašumos mazu, neapdzīvotu saliņu, kas ar savu krasta veidojumu bija gandrīz nepieejama, — Pitkemu. Saliņa bija auglīga, un dumpinieki tur laimīgi būtu nodzīvojuši līdz mūža galam, ja neizraisītu ķildu ar tahitiešiem, kas viņus pavadīja. Briti un iezemieši uzsāka nežēlīgu karu, kura atsevišķās epizodes kļuva zināmas tikai divdesmit gadus vēlāk pēc varbūt ne visai ticamām liecībām, ko vienīgais vēl dzīvais brits pastāstīja kādam angļu kapteinim, kas atrada šo mazo koloniju.

Kapteinis bija godīgs, ticīgs un iejūtīgs cilvēks. Viņš necik neapšaubi ja kādreizējā «Bontija» jūrnieka vārdus, jo uz vecumdienām bija kļuvis īsti dievbijīgs un pārvaldīja savus padotos — sievietes un bērnus — vispamācošākā kārtā. Kapteinis aizkustināts un apgaismots atgriezās Anglijā un apburošā angļu valodā attēloja Pitkernas karu, kā to bija dzirdējis no grēku nožēlnieka dumpinieka mutes

1 Šeit vēlos pateikties mis Nensijai Methersei par Pitkernas vēstures pētījumiem, ko viņa veica manis labā.

No šī ne visai detalizētā — vienīgā un, kā redzams, ļoti apšaubāmā ziņojuma tad arī izriet visi nākamie stāsti, kas līdz šai dienai atspoguļo, kāds liktenis bijis nedaudzajiem cilvēkiem, kuri dzīvoja un cits citu saplosīja uz šās salas, kamēr tajā pašā laikā varenākas slepkavības apšļāca asinīm Eiropu.

Aiz vairākiem iemesliem, kas atklāsies vēlāk, šis stāsts stipri saistīja manu uzmanību gadiem ilgi: ja nemaldos, 1952. gadā es to pirmoreiz uzticēju Morisam Merlo-Ponti kādā Rennas restorānā. Ja neuzrakstiju to agrāk, tad tāpēc, ka toreiz darbu biju iecerējis kā vēsturisku romānu. Skaidrs, ka šādā uztverē to nespēju uzrakstīt: viss, ko zināju par Pitkernas karu, bija gan pārāk lakonisks, gan pārāk apšaubāms un savā nepilnībā pārāk mīklains.

1958. gadā es pieņēmu lēmumu, kam jāpateicas par šīs grāmatas parādīšanos: nospriedu vēsturi mest pār bortu un uzrakstīt stāstu, kas, vienkārši un shematiski atainodams patiesos notikumus, atstātu man brīvas rokas pašam izdomāt darbojošās personas un situāciju. Kopš šī brīža mani vairs nemocīja neveikluma sajūta, kas nav nekas cits kā mesli, ko vēsturiskais romāns maksā par visām paviršībām, ar kurām samierinās. Nerunāsim nedz par stilu, nedz par tā atdarinājumu, ko varētu pārāk viegli ieturēt no viena gala līdz otram. Nedz arī par jau gataviem notikumiem, kuriem man tā vai citādi uz labu laimi vajadzētu piešķirt raksturīgas iezīmes.

Pilnīgi saprotams, tas nenozīmē, ka es noniecinu likumīgi atzītu literatūras žanru, kuram pats esmu ziedojis savu daļu. Tas patiešām ir likumīgs vienīgi tiktāl, ciktāl vēsture ir būtiska, bet ne lokāla vai anekdotiska. Šķiet, neviens man nepārmetīs, ka es uz kādas Klusā okeāna saliņas esmu novietojis citus cilvēkus, nevis tos, kas tur dzīvojuši.

Šī grāmata tātad nav stāsts par to, kas norisinājies Pit-kernā. Tas ir romānam līdzīgs romāns, kuru attaisno vienīgi tā vitalitāte un vaļsirdīgās atklāsmes — gan gribētas, gan nejaušas — par manu paša dzīvi, protams, bet arī par baiļu sajūtu, kas apdraud cilvēku eksistenci ūz mūsu trauslās planētas.

R. M.

.

PIRMĀ NODAĻA

Persels pārgāja pāri bakam, vairīdamies pamest acis uz vīriem. Kā vienmēr, kad atradās to vidū, viņš kaunējās, ka bija tik labi ģērbies, tik labi paēdis. Viņš aizstaigāja līdz kuģa priekšgalam un pārliecās pār bortu. Abpus priekšvadņa veidojās skaistas putu ūsas. «Blosoms» rīšus rija jūdzes.

Viņš pagriezās atpakaļ. Spaiņiem grabot, vīri mazgāja klāju. Persels nopūtās, novērsa acis un, ar rokām atmuguriski atbalstījies pret margām, pārlaida skatienu kuģim. Kāds skaistulis! Cik tālu sniedzās skats, saule apspīdēja Klusā okeāna garo viļņojumu, un «Blosoms», ar saviem trim mastiem sasvēries uz bakbortu, sāniski uztvēra dien-vidu-dienvidaustrumu brīzi. Katrs vilnis, kas paslīdēja zem

korpusa, pacēla to augšup, un «Blosoms», ar visām buram stingri atbalstījies pret vēju, pārslīdēja pāri bangu cekuliem bez svārstīšanās un līgani iegūla ieplakās. «īsts skaistulis,» Persels ar mīlestību nodomāja. No priekšgala lidz pakaļgalam viss bija rūpīgi apdarīts, nobeigts, korpuss slaiki šķēla ūdeni, takelāža gluži jauna. Pirms astoņpadsmit mēnešiem, šķērsojot Lamanšu, «Blosoms» bija noskrējis Senmalo korsāru.

Persels ieklausījās. Kaut arī tuvumā bija sala, viņš nedzirdēja neviena putna kliedziena. Okeāns bija kluss, un šo klusumu pārtrauca vienīgi atsevišķu bangu plīšana. Tomēr Perselu apņēma trokšņi, kas spirgtas brīzes laikā viņam allaž sagādāja prieku: milzīgo koka bloku klaudzieni, trošu vibrācija un nerimtīga švirkstoņa, kā plīstot zīda drānai.

Persels atkal paraudzījās vīros. Viņu lieku reizi pārsteidza to vājums, viņš sev pārmeta, ka ar tīksmi bija apbrīnojis «Blosomu»; rokas sažņaudza treliņu, un viņš pikti nodomāja: «Sis trakais cilvēks!»

Viņš izvilka pulksteni, pavērās ciparnīcā un skarbā balsī nokliedza:

— Džons! Beker!

Matroži Džonss un Bekers, rūpīgi piesējuši sukas, steidza šurp.

— Lagu! — Persels pavēlēja.

— Tieši tā, leitnant, — Bekers atbildēja un, kaut arī no brūnās, pareizi veidotās sejas neizzuda parastais stingums, acis uzsmaidīja Perselam. Lagošana neprasīja pūles, Džonss bija Bekera svainis, un Persels to nebija izvēlējies nejauši, lai abi varētu strādāt kopā.

— Ejiet! — Persels noteica tai pašā skarbajā, pavēlnieciskajā balsī.

Tad piebilda gluži klusu:

— Uzmanieties! Sevišķi Džonss.

— Tieši tā, leitnant, — Bekers atbildēja.

Persels noraudzījās, kā viņi aiziet, un, no jauna šķērsodams priekšējo tiltu, atgriezās savā kajītē.

Komandtilts bija tukšs, un Bekers nočukstēja:

— Dodu padomu: neplāti muti.

Viņš norādīja uz tiltu zem kājām un piemetināja:

Šim nekrietnelim ir ausis kā sikspārnim.

— Neesmu nekāds zīdainis, — mazais Džonss noskaities atčukstēja, izriezdams krūtis.

Viņš paņēma smilšu pulksteni un brīdī, kad Bekers iesvieda jūrā lagsektoru, apvērsa smilšu pulksteni un turēja to līmeniski acu augstumā. Viņš tīksmi noraudzījās smilšu graudiņos, kas sīkā straumītē satecēja ampuliņā, kamēr laglīne attinās no tītuvja un aizslīdēja pāri bortam. Džonsam šis skats vēl nebūt nebija apnicis. Tas viņam sagādāja patīkamu varas apziņu, it kā tieši viņš liktu kuģim virzīties uz priekšu.

Kad pēdējais graudiņš bija iztecējis, viņš nopietni paraudzījās svainī un teica:

— Cauri!

Bekers apturēja veltnīti, ievilka auklu un saskaitīja mezglus:

— Deviņi ar pusi, — viņš pusbalsī noteica, uzmezdams tramīgu skatienu kāpnītēm, kas veda uz komandtiltu.

— Lieliski! — Džons priecājās.

— Sasper jods! — Bekers klusi un nikni noburkšķēja.

— Kas man par daļu, kādu ceļa gabalu aprij šī nolādētā sile!

Viņš beidza tīt laglīni uz tītuvja, pacēla galvu un, pamanījis Džonsa apjukumu, tam uzsmaidīja.

Šajā brīdī komandtilta kreisās puses kāpnes sadrebināja soļi, un viņi sastinga, iekāms Bērts vēl nebija parādījies.

— Neskaties virsū! — Bekers čukstēja, un sirds viņam sāka sist straujāk. Bērts labprāt piesējās jaunajiem, un Bekers bažījās par Džonsu.

Samiedzis acis spraudziņā, it kā vakara saule žilbinātu, Bekers vēroja nākam Bertu, naidīgi nopētīdams milzīgā auguma eleganci. No trijstūrenes smailes līdz sasprādzēto kurpju purngaliem viss bija spodrs un nevainojams: mežģīņu kravate, balta kā sniegs, piedurkņotie svārki platiem atlokiem, baltās zeķes stingri nostieptas, zeltītās pogas spožas kā spoguļi. «Draņķis,» Bekers nodomāja. Un tūdaļ piešķīra skatienam naidīgu nokrāsu. Viņš labāk vēlējās Berta uzmanību piesaistīt sev nekā ļaut tai pievērsties Džonsam.

Pienācis divu soļu attālumā no abiem vīriem, Bērts stingri nostājās uz savām bezgala garajām kājām un vaicāja metāliskā balsī:

— Cik?

— Deviņi ar pusi, kapteini, —Bekers atbildēja.

— Labi.

Kājas iepletis, rokas aizlicis aiz muguras, Bērts lēnām nopētīja abus vīrus. Sarkani un balti svītrotās bikses bija tīras, zodi noskūti, mati īsi apcirpti. Bekera galva viņam sniedzās apmēram līdz vēderam, un Bērts ar interesi nolūkojās spulgajā melno acu pārī, kas raudzījās pretim no pašas apakšas. Niķu pilns šis mazais velsietis. Pieklājīgs, nevainojams, piesardzīgs, bet ar sirdī slēptu gruzdošu naidu. Berta ādai pārskrēja tīkama satraukuma trīsas. Nevainojams? Vajag tikai nogaidīt. Gan jau paklups. Tā tas notika vienmēr.

— Varat iet, — Bērts teica.

Viņi piebiedrojās mazgātājiem uz priekšējā klāja. Bos-vels pātagu rokā stāvēja, atbalstījies pret treliņu, un aukla, saritinājusies spirālē, gulēja uz grīdas viņam pie kājām. Kad abi vīri pagāja garām, viņš pacēla savu doga purnu un caur degunu draudīgi nošņācās. Vīri nebija neko nogrēkojušies, un Bosvels pret tiem neperināja nekādus ļaunus nolūkus. Šņāciens bija tikai ieradums. Tas atskanēja pašam pret savu gribu ikreiz, kad tuvumā patrāpījās kāds matrozis.

Džonss un Bekers, tēlodami steigu, atbrīvoja sukas no saitēm, tīšuprāt sapiņķēdami mezglus.

Mazgāšanas klaušas pildījās gausi. Kad Bosvela mazās ačeles ieurbās vīros, viņi strauji sarosījās, tomēr kustējās bez jebkāda sparīguma. Un pat šī neīstā rosība aprima, tiklīdz Bosvels pagrieza galvu uz otru pusi. Tad matroži vairs tikai klaudzināja sukas, pēc iespējas mazāk veikdami to, kas jāveic.

Bosvels viltību manīja gluži labi, tomēr kavējās iejaukties. Sai komandai viņš neuzticējās. Tā bija «Blosoma» vissliktākā komanda. Mazais Smedžs — īsts čūskulēns. Mak-leods — viltīgs un bīstams. Metiss Vaits — viegli aizvainojams. Bekers — varmācīgs. Pārējie — nekaitīgi. Bet pietika ar šiem četriem, lai sabojātu visu partiju. Sī doma viņu saniknoja. Viņš izgrūda aizsmakušu rējienu un noplīkšķināja pātagu uz klāja starp vīriem, tomēr piesargādamies, lai nevienam netrāpītu.

No komandtilta Bērts klāja mazgāšanu nevarēja novērot, taču rējienu sadzirdēja un no pātagas plīkšķa, kas tam sekoja, saprata, ka Bosvels trāpījis tikai dēļiem. Viņš stingri nostājās uz kājām, vaibsti saspringa, skatiens kļuva modrs. Kas gan tas par brīnumu! Viņa sargsunim bija bail. Bērts nolēma par to pārliecināties un sāka uzmanīgi tuvoties priekšējam tiltam, cenšoties palikt nepamanīts.

Tajā brīdī lūkā parādījās junga Džimija vientiesīgā seja. Tad pamazām iznira viņš pats ar samazgu spaini rokā. Kopš agra rīta viņš kambīzē bija palīdzējis pavāram un tagad pirmo reizi iekampa malku svaiga gaisa.

Jungas parādīšanās matrožiem nozīmēja izklaidi. Bosvels to juta, uzgrieza muguru un raudzījās jūrā. It kā pēc klusas norunas iestājās pauze. Joprojām klaudzinādami sukas, matroži izslējās, blāvās acis šķita iemirdzamies un divi trīs pameta Džimijam pa zīmei, tomēr viņu neuzrunāja. Augšpus svītrotajām biksēm kailie augumi bija kārni, pleci nošļukuši, muguras garu rētu izraibinātas.

Džimijs samiedza acis saulē, kas applūdināja klāju, pārlaida visapkārt ašu skatienu, ar kreiso roku pamāja matrožiem un nez kāpēc sāka smieties. Viņš bija divus gadus jaunāks par Džonsu, ne tik atlētisks, apaļu bērna seju un neizveidotiem vaibstiem, un smejoties viņam labajā vaigā iedobās bedrīte. Ar samazgu spaini rokā viņš virzījās uz treliņu labajā pusē, uzmeta skatienu putu šļakatām, kas pludoja komandai zem kājām, tad pacēla galvu un, sirdij strauji sitoties, sastinga: pie apvāršņa, skaidri saredzama rīta dūmakā, slējās plakana, kokospalmām vaiņagota sala. Vējš atnesa šurp lapu un ugunskuru smaržu, Džimijs bija dzirdējis no matrožiem, ka kuģis tuvojoties Tuamotu salām, un jutās aizgrābts, jau uzskatot cietzemi vien, kaut arī tur nebija lemts piestāt. Izstiepis kaklu un pavēris muti, viņš vēroja pie apvāršņa savu pirmo Dienvidjūras salu, un viņa acis, zilas kā porcelāns, bija miklas aiz laimes.

Šajā brīdī blīvs jūras bezdelīgu bars, lidojumā gandrīz skardams ūdeni, tuvojās kuģim, strauji ieskrējās, trakā ātrumā uzspurdza līdz topburām un, spalgi kliegdams, sāka riņķot ap fokmastu. Džimijs tam sekoja ar skatienu, neviļus berzēdams īsos matus, kas virs pieres slēja gaisā divas bērnišķīgas skupsnas. Tā, glāstot savu spuraino ezīti un vērojot putnus, pagāja daži mirkļi, līdz spaiņa svars, kas novilka roku, atgādināja pienākumu, un viņš izdarīja jungām diezgan neparastu kļūdu — izlēja spaini pret vēju, nevis pa vējam, kā vajadzīgs. Krietna tiesa samazgu, protams, iešļācās pašam sejā, un Džimijs, sadzirdējis lādēšanos, pagriezās atpakaļ. Pretī izslējās kapteinis Bērts. Dažas lāses bija trāpījušas viņa mundieri.

— Atvainojos, kapteini, — Džimijs teica, paskatīdamies augšup un nostādamies pamatstājā.

Augstu virs galvas rēgojās Berta skarbie vaibsti. Zods, raugoties no apakšas, izvirzījās uz priekšu kā kuģa andrs, bet nāsis izveidoja divas arkas, kas ar nepielūdzamu noteiktību aizvien vairāk sašaurinājās. Bertām piemita dīvaina paraža cieši nostāties uz kājām un palikt tādā stāvoklī, it kā tēlojot pašam savu statuju. Viņam bija tumša āda un seja tik stinga un melnīgsnēja, ka šķita no bronzas, vienīgi acis bija dzīvas, saltas un skaudras kā tērauda asmeņi.

Berta skatiens ieurbās Džimijā. Jungas lūpās, pašam neapjaušot, rotājās sīks smaidiņš un sejā vēl atspoguļojās laime, ko viņš bija izbaudījis, aplūkojot savu salu.

— Tu smaidi? — Bērts vaicāja metāliskā balsī.

— Nē, kapteini, — Džimijs atbildēja.

Kapteinis Bērts stāvēja kā sastindzis, kājas iepletis, rokas sakrustojis. Zemu, zemu lejā viņš vēroja Džimija apaļo seju, vientiesīgās acis un abas matu šķipsnas, kas slējās vits pieres. Bērts nekādi nevarēja kļūdīties. Šai bērna sejā nemanīja ne miņas no nekaunības. Junga raudzījās Bertā ar uzticību, kas viņam bija raksturīga, uzrunājot pieaugušos. Aiztecēja dažas sekundes, un, ieilgušajā klusumā juzdamies neērti, Džimijs kautrīgi mēģināja pasmaidīt.

— Tu smaidi? — Bērts tūlīt jautāja tik draudīgā balsī, ka Džimijs vai sasala aiz bailēm, un smaidiņš, kaut arī neizzudis, pārvērtās grimasē.

Bērts priekšnojautā tīksmi nodrebēja. Viņa nežēlība bija tīri formāla. Lai kādu sodītu vai sistu, upurim vismaz šķietami vajadzēja būt vainīgam. Ar šādu rīcību Bērts nebūt nevēlējās ietekmēt lieciniekus. Tas, ko tie varēja domāt vai sacīt, viņam nemaz nelikās svarīgi. Komēdijai, ko viņš diendienā spēlēja ar savu komandu, viņš pats bija noteicis likumus un tos ievēroja.

— Tātad, — viņš gluži mierīgi atsāka, — tu smaidi. Tu par mani ņirgājies.

— Nē, kapteini, — Džimijs atbildēja drebošā balsī, nespēdams pārvarēt kņudoņu, kas pret paša gribu vilka lūpu kaktiņus ņirdzīgā smīnā. Viņam bija bail, viņš juta, cik bīstami šajā brīdī saglabāt izteiksmi, kuru Bērts viņam piedēvē, bet, jo vairāk pūlējās atgūt ierastus vaibstus, jo mute pletās platāka.

Bērts tīšuprāt ieņēma vēl stingrāku stāju un ciešu skatienu urbās zēnā. Viņš zināja, ka, klusēdams iespējami ilgāk, viņš tam uzspiedīs tādu mīmiku, kādu vēlējās pārmest.

— Tu smaidi! — viņš uzkliedza drausmīgā balsī, un Džimijs nenovēršami arī sāka smaidīt.

Bērts pāris mirkļu izbaudīja savu triumfu. Spēle bija nospēlēta. Junga bija vainīgs. Likums bija ievērots.

— Tu jau laikam tā gribi, — viņš noteica, lieliski pats sev notēlodams nožēlas pieskaņu balsī.

Viņš dziļi ievilka elpu, saltās acis iemirdzējās. Tad, paspēris kāju uz priekšu un pārnesis uz tās visu ķermeņa svaru, viņš pavērsa spēcīgo rumpi no kreisās uz labo un no visa spēka iezvēla Džimijam ar dūri. Junga nepaspēja nedz izvairīties, nedz aizsegties. Sitiens trāpīja tieši sejā. Matrozis Džonsons, kas starpgadījuma brīdī atradās dažus metrus tālāk, vēlāk apliecināja, ka dzirdējis no negantā trieciena nobrīkšķam kaulus. Džimijs, viņš piebilda, sabrucis kā kliju ķipars.

Bērts uzpūta uz labās rokas pirkstu kauliņiem un tos divas trīs reizes pavēdināja, it kā izkratīdams tirpuli. Pēc tam pārlaida matrožiem vienaldzīgu skatienu un, pārkāpis pāri Džimijam, nosvērtiem soļiem atgriezās uz komandtilta.

Tiklīdz viņš bija aizgājis, matroži pārtrauca darbu. Viņi raudzījās uz Džimiju. Pat Bosvels apstulbis nolieca galvu. Viņš skaidri bija redzējis kapteini iebliežam «kā ar veseri», bet nesaprata, kāpēc tas tā rīkojies. Pēc brīža viņš Džonsonam pavēlēja uzliet jungām uz galvas spaini ūdens; no viņa puses to varēja uzskatīt gandrīz vai par labsirdību. Tad, pacēlis galvu un beidzot atskārtis, kāpēc vīri nekustas, viņš sāka rēkt, izdāļāja dažus pātagas cirtienus, taču, kā šķiet, bez sevišķas pārliecības, un devās projām.

Džonsons bija vecs matrozis, klibs, salīcis, sirms un tik vājš, ka apakšdelma muskuļi zem ādas izspiedās kā tauvas. Viņš atraisīja virves galu, kurā bija piesiets spainis, iesmēla no jūras ūdeni un uzšļāca to jungām uz galvas. Duša neradīja nekādu iespaidu, tāpēc viņš pieliecās, lai Džimiju mazliet sapliķētu. Džonsons vairs labi neredzēja un tikai pieliecies ieraudzīja, ko Berta dūre nodarījusi jungas sejai. Viņš nodrebēja, nometās ceļos blakus nekustīgajam ķermenim un piespieda ausi zēnam pie krūtīm. Pārbijies viņš šādi palika labu laiku: Džimija sirds vairs nepukstēja.

Kad vecais Džonsons piecēlās, matroži no viņa mulsās sejas saprata, ka Džimijs miris. Rokas sažņaudza suku kātus, barā atskanēja apslēpta murdoņa.

— Jābrīdina misters Mazons, — Bekers klusi noteica.

Mazons bija borta pirmais leitnants un Džimija tēvocis.

— Labāk neej, — Makleods teica. — Boss nav devis atļauju. Pats zini, ar ko tu riskē.

— Es tomēr iešu, — Bekers atbildēja.

Viņš trīcēja aiz niknuma un žēluma. Vajadzēja rīkoties, lai atvairītu kārdinājumu ietriekt nazi Bertām vēderā.

Viņš atdeva suku Džonsam un nozuda lūkā. Matroži trokšņaini ķērās pie darba, lai slēptu viņa prombūtni. Bez atļaujas pamest kopīgās klaušas nozīmēja saņemt duci «kaķu» uz trapa.

Kad Ričards Mazons, stingrs un nopogājies, parādījās uz klāja, visu skatieni tūlīt pievērsās viņam. Divdesmit soļu atstatu Mazons ieraudzīja Džimija izstiepušos augumu, savukārt pavērās matrožos un apstājas. Tas bija spēcīgi noaudzis gadus piecdesmit vecs vīrs četrstūrainu seju un šauru pieri. Bekeram bija pietrūcis drosmes pateikt, ka Džimijs miris, taču no viņa satriektā izskata un matrožu piepešās apklušanas Mazonam sažņaudzās sirds. Kājas sāka drebēt, un viņš tikai ar pūlēm veica attālumu, kas viņu šķīra no zēna.

Pienācis par metru tuvāk, viņš skaidri saskatīja tā galvu. Plaksti bija pievērti, deguns sadragāts un no sitiena it kā samalts, bet uzblīdušās un asiņainās lūpas atklāja zobus ņirdzīgā smīnā, kas atgādināja smaidu. Mazons nometās ceļos, pacēla Džimija galvu, uzlika to sev uz ceļgaliem un klusi sacīja, it kā runādams pats ar sevi:

— Džimijs ir miris.

Apziņu aizsedza biezs, balts plīvurs, un viņš sajuta vienīgi aiztekam laiku, kurā nekas nenotika. Tad kaut kur kaut kas atkal it kā ieslēdzās, un viņš dzirdēja balsi, kas klusi, tomēr neparasti skaidri teica: «Vecais jūk prātā.» Viņš pacēla galvu un vispirms ieraudzīja saules aplieto klāju un augstāk neskaidras sejas. Tad sejas iezīmējās asāk. Matroži viņu vēroja. Mazons atģidās, ka Džimijs ir miris, aizspieda nelaiķim acis, kura galva joprojām atdusējās viņam uz ceļiem un tikko dzirdami sāka saukt:

— Džimij, Džimij, Džimij ...

Apziņu atkal aizsedza plīvurs. Mazonu pārņēma šausmas, viņš centās pacelt augstāk uz ceļgaliem guļošo galvu un atkal ieraudzīt matrožu skatienus. Vispirms viņš redzēja tikai blāvi iegaismotu miglu, kurā viss šķita izbalējis un juceklīgs. Viņš izmisīgi vērās šajā miglā, un pamazām no tās iznira acis, kas viņu uzlūkoja*. Mazons vairs nenovērsās. Viņš zināja, ka no šīm acīm nedrīkst novērsties.

Taustīdamies viņš nolaida Džimija galvu uz klāja, piecēlās un gāja pie matrožiem. Pienācis divu metru attālumā, viņš apstājās un neskanīgā balsī jautāja:

— Kas to izdarīja?

Viņš stāvēja matrožu priekšā sagumis, nokārtām rokām, trulu skatienu un pavērtu muti, it kā vairs nevaldītu pār žokļu muskuļiem.

Vienā elpas vilcienā kāds noteica:

— Bērts.

— Kāpēc? — Mazons vaicāja tikpat neskanīgi.

— Tāpēc, ka viņš to apšļakstīja.

Matroži pārsteigti vēroja Mazona atslābušos vaibstus, kas parasti mēdza būt tik stingri.

Mazons atkārtoja tikpat vārgi un gurdi:

— Tāpēc, ka viņš to apšļakstīja?

Skatiens aizmiglojās, un viņš vēl un vēl atkārtoja pirmītējā klusajā balsī: «Drausmīgi, drausmīgi, drausmīgi. ..» Šie vārdi skanēja kā drūmas, nebeidzamas un tikko saprotamas žēlabas; šķita, ka viņš tos izrunātu ar mokām.

— Ak dievs! — Džonss iesaucās. — Es to nevaru izturēt!

— Varbūt vajadzētu kaut ko darīt? — Bekers vaicāja.

Viņš, acīm redzot, izteica šo jautājumu tikai tāpēc, lai pārtrauktu Mazona gaudas. Leitnants lēnām pacēla galvu un pavērās viņā.

— Darīt? — viņš atkārtoja kā atbalss.

Pēkšņi Mazons izslējās, sejas izteiksme atkal kļuva stingra un skarba, atliecis plecus, viņš gandrīz vai pēc reglamenta izdarīja pusapgriezienu, neapstādamies aizsoļoja garām Džimija līķim un aizgāja uz lūkas pusi. Matroži viņam sekoja ar acīm, kamēr viņš nozuda.

No kuģa priekšgala atskanēja Berta skaļā balss:

— Mister Bosvel! Man liekas, mēs zaudējam ātrumu.

Izaks Bosvels izsprāga uz klāja kā velns no kārbiņas un

iemetās vīru barā — stūrains, drukns un ruds, riedams kā suns, skraidelēdams no viena pie otra un izdāļādams sitienus. Viņš auroja krietnu brīdi. Tad pēkšņi ieraudzīja sev pie kājām Džimija ķermeni un apklusa. Pagājušas tikai desmit minūtes, kopš viņš Džonsonam bija pavēlējis uzliet jungām uz galvas spaini ūdens, bet ap deguna vietu, kur rēgoja milzīga brūce, jau lidinājās melna muša un acis bija kļuvušas stiklainas.

Bosvels nolieca lielo, stūro galvu, cenzdamies aptvert notikušo, taču nojauta, lokanāka par saprātu, jau mudināja uzmanīties. Matroži mazgāja klāju, neskatīdamies ne pa labi, ne kreisi un neizdodami ne skaņu. Taču Bosvelu tas nepievīla. Vīru klusēšanā jautās drauds. Likās, viņi tikai nogaida.

— Nu, Bosvel, — aiz muguras piepeši atskanēja Berta balss. — Atpūšaties, vai?

Bosvels nodrebēja kā saimnieka nopērts dogs, taču vienlaikus juta arī atvieglojumu: aiz muguras izslējās kapteiņa Berta sešas pēdas un septiņas collas.

— Kaptein, — viņš teica, — junga ir miris, v — To es redzu, — Bērts atbildēja.

Viņš pagriezās pret matrožiem, vērīgi tos nopētīja un gluži mierīgi teica:

— Lieciet iemest līķi jūrā.

— Bez sēru ceremonijas, kaptein? — Bosvels apstulbis jautāja.

— Jūs dzirdējāt, ko es teicu, — Bērts atbildēja bezierunu tonī.

Bosvels, kura galva sniedzās līdz kapteiņa krūtīm, pacēla acis pret tā stingo seju un saprata: Bērts gribēja izraisīt dumpi, lai to apspiestu dīglī.

Bosvels pagriezās pret matrožiem un norēca pavēlnieciskā balsī:

— Hent, Beker, iesviediet šo zeņķi jūrā!

Pagāja daži mirkļi. Bekers berza klāju, it kā neko nebūtu dzirdējis. Turpretim milzīgais Hents, gāzelēdamies kā lācis, paspēra divus trīs soļus pretī Bosvelam, bet sīkais Smedžs, veikli aizslīdējis Hentam aiz muguras, nočukstēja:

— Dari kā Bekers. Neej!

Un Hents apstājās, mulsi raudzīdamies gan uz Bosvelu, gan Bekeru ar savām blāvajām, aiz iekaisuma apsarkušajām acīm.

Berta seja atgādināja bronzas masku, kas sastingusi mūžam nicīgā izteiksmē. Rokas sakrustojis, galvu izslējis, viņš stingri stāvēja, plati iepletis savas garās kājas. Stalts kā tornis, viņš varas apziņā nolūkojās, kā dreb sīkie ļautiņi, kam viņš bija pavēlnieks.

— Nu, mister Bosvel? — viņš noteica mierīgā balsī.

Bosvels uzklupa Hentam un sāka to pātagot. Hents parasti bija tik padevīgs, jo viņam trūka iztēles, kas mudina uz nepaklausību, tāpēc līdz šim nekad nebija izjutis pletni. Viņš nekustējās, tikai nespodrais, pārsteigtais skatiens klejoja no Bosvela uz kapteini un no kapteiņa uz matrožiem. Bosvels kapāja ar niknumu. Tomēr sitieni, likās, nesasniedza mērķi: izskatījās, it kā viņš dauzītu matraci.

— Kapteini, — pēkšņi atskanēja leitnanta Persela skaidrā balss, —-ļaujiet man noskaitīt lūgšanas pie jungas mirstīgajām atliekām, pirms tās tiek atdotas jūrai.

Vārdi nošķīla pār klāju kā zibens, un Bosvels gluži neapzināti mitējās pātagot matrozi. Persels izslējās pretim Bertain tik smieklīgi sīks un trausls, ka atgādināja pulka zēnu, kas stāv pie cietokšņa mūriem un pieprasa tā padošanos.

Aiztecēja dažas sekundes, pirms Bērts atbildēja. Matroži ar izbrīnu noraudzījās skaistajā, gaišajā un nopietnajā Persela sejā. Viņa dievbijība bija visiem zināma, taču neviens no viņa nebija sagaidījis tik daudz drosmes.

— Mister Persel, — Bērts sacīja, — es devu rīkojumu iesviest līķi jūrā.

— Jā, kapteini, — Persels pieklājīgi atbildēja. — Tomēr tas ir pret likumu, kurš nosaka ...

— Likums uz šī kuģa esmu es.

— Protams, kapteini, jūs esat vienīgais saimnieks uz borta ... pēc dieva.

— Es devu rīkojumu, mister Persel.

— Jā, kapteini, tomēr nepiedien, ka Jaujam Džimijam aiziet bez lūgšanām.

Matrožu vidū atskanēja piekrītoša murdoņa, un Bērts, pagriezies pret vīriem, tos cieši uzlūkoja.

— Mister Bosvel, — viņš beidzot sacīja, ar nevīžīgu rokas mājienu norādīdams uz trešo virsnieku, — šis vīrs ir dumpinieks. Viņš mudina matrožus uz sacelšanos. Aizturiet viņu, nogādājiet kravas tilpnē un ieslēdziet dzelžos.

Bosvels, aiz pārsteiguma zaudējis valodu, pavērās kapteinī.

— Es protestēju, kapteini, — Persels sacīja, nepaceldams balsi. — Ieslēgt virsnieku dzelžos ir varmācīga nelikumība.

— Ja šis vīrs pretojas, mister Bosvel, — Bērts sacīja,

— lietojiet spēku.

Bosvels vilcinājās, un viņa sarkanīgā seja, plata kā Jor-kas šķiņķis, pauda milzīgu apjukumu. Viņš lēniem soļiem piegāja pie Persela un ar neveiklu un gausu kustību satvēra jauno cilvēku aiz rokas. Likās, viņu pašu biedē zaimojošais žests, ko viņš tagad izdara: viņš pirmoreiz mūžā pacēla roku pret virsnieku.

— Nāciet, leitnant, — viņš klusi noteica.

Un kaunīgi piebilda gandrīz ar komisku izteiksmi:

— Lūdzu.

Bērts nenogaidīja, kamēr Perselu aizved no klāja. Divos soļos viņš pieskrēja pie Henta un iesita tam ar dūri, tomēr ne pārāk stipri, it kā žēlodams. Hents sabruka. Matrožus pārsteidza starpība starp mēreno sitienu, kas nogāza gar zemi Hentu, un brutālo zvēlienu, kas bija nogalinājis Džimiju.

— Smedž, Makleod! — Bērts uzsauca. — Iesviediet jungas līķi jūrā.

Mazais Smedžs, acis nodūris, ne mirkli nevilcinājās. Viņš devās pie Džimija, uzmetis kūkumu kā nobijies suns. Bērts paskatījās uz Makleodu. Skots varonīgi būtu pacietis, ka viņu piekauj kopā ar Smedžu. Saņemt sitienus viens pats viņš nevēlējās. Saviebis riebuma pilnu grimasi, viņš noskurinājās, paspēra soli uz priekšu un veikli satvēra jungas kājas. Smedžs pieķērās pleciem. Un viss bija galā.

Bērts pārlaida matrožiem saltu skatienu. Viņš lieku reizi bija tos savaldījis. Tagad dancis varēja sākties. Viņš nedomāja saudzēt nevienu, pat mazo Smedžu ne, kurš tik aši bija paklausījis.

— Stāt! — atskanēja kāda balss.

Lūkā parādījās Ričarda Mazona rumpis. Viņu atkal ieraugot, matroži jutās pārsteigti. Tie viņu bija gandrīz aizmirsuši. Smedžs un Makleods sastinga. Mazons uzkāpa pa pēdējiem pakāpieniem, iznāca uz klāja, pārējos nemaz neredzēdams, ar roku pabīdīja nost Bosvelu un Perselu, kuri gatavojās kāpt lejā, un, cilādams kājas kā automāts, tuvojās Bertām. Viņa seja bija stinga un, par spīti iedegumam, izskatījās balta. Viņš apstājās trīs soļus no Berta, izstiepās pamatstājā un teica dīvainā svinīgumā:

— Kapteini, diemžēl esmu spiests jums darīt zināmu, ka uzskatu jūs par slepkavu.

— Piesargieties no saviem vārdiem, mister Mazon, — Bērts atbildēja rāmā balsī. — Es nepieļaušu, ka man ceļ neslavu. Seit, protams, notika nelaimes gadījums.

— Nē, — Mazons kā skaldīt noskaldīja. — Seit nenolika nelaimes gadījums, bet gan slepkavība. Jūs nogalinājāt Džimiju ar nolūku.

— Man šķiet, jūs esat jucis, — Bērts sacīja. — Es taču ar šo knēveli nemaz nestrīdējos.

— Jūs viņu nonāvējāt tāpēc, — Mazons atkārtoja drūmi un bezkaislīgi, — ka es viņu mīlēju.

Matroži tūlīt saausījās. Sāda doma vēl nevienam nebija iešāvusies prātā, tomēr tagad, kad apvainojums bija pateikts skaidri un gaiši, tas visiem likās pats par sevi saprotams.

— Ja tāds ir jūsu ieskats, mister Mazon, jums vajadzēs vērsties pie tiesu iestādēm. Turpretim es jūs iesūdzēšu par neslavas celšanu.

Sekoja klusuma brīdis, un Mazons atsāka neskanīgā balsī, it kā runātu pats ar sevi:

— Es nupat pavadīju desmit minūtes savā kajītē un visu pārdomāju.

Viņš apklusa un izklaidīgi vērās tālumā, tāpēc Bērts skaļi iejautājās:

— Un tad?

— Un tad, — Mazons turpināja tādā pašā izklaidīgā noskaņā, — ja es sūdzēšos, ir skaidrs, ka tiesneši jūs attaisnos. Bet mani pēc tam notiesās par neslavas celšanu, izputinās, piedzenot zaudējumu atlīdzību, ko piespriedīs jums, un pazeminās dienesta pakāpē.

— Esmu sajūsmā par jūsu gaišredzību, mister Mazon, — Bērts sacīja. — Man šķiet, ka tieši tā tas viss notiks.

— Jā, kapteini, — Mazons piekrita savā neskanīgajā un vienmuļajā balsī. — Un tāpēc es pieņēmu lēmumu. Es jūs nesaukšu tiesas priekšā.

— Es jūs apsveicu par tik saprātīgu rīcību, mister Mazon, — Bērts attrauca.

Viņš mazliet pasmaidīja un turpināja:

— Taču jūsu lēmums nebūt negroza manējo. Jūs mani apvainojāt komandas priekšā, un, tiklīdz atkal būsim Londonā, es jūs nodošu tiesai.

— Šādas, iespējas jums nebūs, — Mazons noteica visizlīdzinātākā tonī.

Un, labo roku iebāzis blūzes iekškabatā, viņš izvilka pistoli, ar drošu tvērienu notēmēja to pret Bertu un izšāva.

Sprādziens atskanēja apdullinoši skaļi. Bērts gluži kā milzīga statuja dažas sekundes pasvārstījās uz kājām, pēc tam ar briesmīgu troksni nesagumis nogāzās augšpēdus. Ķermenis uz klāja divreiz salēcās, tad nokritušais, izstiepis kājas un iepletis rokas, sastinga. Deguna vietā rēgojās milzu caurums.

Uz klāja pēkšņi bija iestājies dziļš klusums. Matroži pa gabalu nolūkojās uz nogalināto. Viņiem nekad nebija gadījies redzēt kapteini guļam, un, izstiepies visā garumā, tas likās vēl lielāks. Beidzot viņi nolēma tuvoties, taču darīja to lēnām un ar zināmu neuzticību, it kā Berta nekustīgums nenozīmētu neko labu. Kaut arī puse no kapteiņa smadzenēm bija izšķaidītas pa klāju, viņi gandrīz vai gaidīja, ka tas atkal piecelsies, tik liela bija viņu ticība tā pārdabiskajam spēkam. Astoņpadsmit mēnešus viņus bija mākusi vispretīgākā tirānija, tā bija laupījusi viņiem pašcieņu, pārvērtusi viņus gandrīz vai par vergiem. Tagad Bērts bija pagalam, bet, redzot tā līķi, viņi neizjuta nekāda prieka, un tas viņus pārsteidza.

— Kas šāva? — Persels kliedza, parādīdamies lūkā, kurā tikko bija nozudis.

— Misters Mazons, leitnant, — Bekers sacīja.

— Ak dievs, tieši no tā es baidījos! — Persels iesaucās, steigšus tuvodamies, un viņam pa pēdām sekoja Bosvels.

— Varat viņu apskatīt, leitnant! — Smedžs noteica spalgā balsī. — Viņš ir beigts un labi nožmiegts, šis bandu bērns!

Matroži uzmeta Smedžam saltu skatienu. Bērts bija miris, un nebija nekādas jēgas viņu nolamāt, bet, ja jau kāds varētu to darīt, tad nekādā ziņā ne Smedžs.

— Lai dievs apžēlojas par viņa dvēseli, — Persels noteica.

Mazons trulu skatu ļāva rokai ar pistoli noslīdēt gar sāniem.

— Matroži, atpakaļ! — piepeši nokliedza spalga balss.

«Blosoma» otrais virsnieks Dž. B. Simons iznira dažu

soļu attālumā, turēdams katrā rokā pa pistolei. Tas bija vīrietis dzeltenīgu seju, sakniebtām lūpām, garu, plānu degunu. Kaut arī viņš nebija brutāls, vīri viņu nemīlēja. Simons apzinājās, ka viņam dzīvē nav laimējies, un šī apziņa viņu padarīja īgnu un kašķīgu pret matrožiem.

— Atpakaļ! — Simons rēca, tēmēdams ar abām pistolēm. — Pie darba! Kuģa kapteinis esmu es. Un katrs, kas neklausīs, dabūs lodi pierē.

Brīdi valdīja apstulbums. Matroži Simona pavēlei nepaklausīja un nekāpās atpakaļ. Viņiem pat nenāca prātā baidīties. Viņus galvenokārt aizskāra šī virsnieka uzņēmība, kurš nezināja savu īsto vietu uz kuģa.

— Jākomandē taču misteram Mazonam, leitnant, — Makleods sacīja. — Misters Mazons ir borta pirmais virsnieks.

Simons īpaši neieredzēja skotus. Jau astoņpadsmit mēnešus viņš nekad nebija palaidis garām izdevību pazoboties par Makleodu. Matroža iejaukšanās viņu briesmīgi saniknoja.

— Netīrais skot! — viņš ierēcās, notēmēdams vienu no pistolēm pret Makleodu. — Vēl vienu vārdu, un tavas smadzenes iepeldēs jūrā barot zivis.

Makleods nobālēja, acis viņam iedzalkstījās, viņš sataustīja kabatā naža spalu. Līdz šim neviens nebija uzdrošinājies apvainot viņa dzimto zemi.

— Džon, dieva vārdā! — Persels iesaucās, tuvodamies Simonām. — Es jūs lūdzu, lieciet nost šīs pistoles. Tās jau tāpat nodarījušas diezgan ļauna. Bez tam jūs pats labi zināt, ka misteram Mazonam jāpārņem vadība.

— Misters Mazons ir nogalinājis savu kapteini, — Simons atbildēja griezīgā balsī. — Viņš ir dumpinieks. Viņam vairs nav tiesības komandēt kuģi. Tiklīdz būsim atgriezušies Londonā, es viņu izdošu policijai, un viņu pakārs.

— Džon, — Persels teica, šausmās iepletis acis, — jūs taču nerunājat nopietni!

— Lai velns jūs parauj, jūs un jūsu daiļo dvēseli, mister Persel! — Simons kliedza, un pistoles viņa rokās drebēja.

— Dieva vārdā, nenāciet klāt, vai arī es jūsu zarnas izrobošu kā mežģīnes!

Persels apstājās, apmulsis no naida uzliesmojuma, ko bija pamanījis otrā virsnieka skatienā. Astoņpadsmit mēnešus viņš ar to bija sadzīvojis draudzīgi, un Simons nekad nebija licis manīt, ka tas viņu neieredz. Šis nedibinātais naidīgums Perselu apstulboja un liedza viņam darboties.

— Mister Bosvel! — Simons atsāka kašķīgā tonī.

Bosvels paraudzījās uz Simonu, tad, pagriezis galvu,

jautājoši pavērās Mazonā. Viņš izskatījās nelaimīgs kā suns, kam katrā ziņā jāizšķiras starp diviem saimniekiem. Padotības kārtība noteica, ka jāklausa Mazonam, taču Mazons nekādu rīkojumu nedeva: viņš joprojām stāvēja nekustīgi, mulsu skatienu, roku ar pistoli nolaidis gar sāniem, nenogriezis acis no Berta milzīgā auguma.

— Mister Bosvel! — Simons atkārtoja, dusmās saviebis dzeltenīgo seju.

Bosvels vēl uzmeta Mazonam skatienu un lēni, it kā nožēlodams tuvojās Simonām.

— Pavēliet, kapteini, — viņš teica aizsmakušā un rupjā balsī, pazemīgi uzlūkodams Simonu.

— Mister Bosvel, — Simons sacīja, — lieciet, lai šie vīri paklausa!

Bosvels satvēra ciešāk pātagu, pagrieza pret matrožiem stūro seju un brīdi viņos noraudzījās. Tie nenovērsušies izturēja šo skatienu, un viņš saprata, kas noticis. Vīri viņam aiz muguras vairs neredzēja slienamies kapteiņa siluetu. Berta autoritāti nenoteica vienīgi spēks. Bērts bija drošsirdīgs. Matroži viņu bija redzējuši ne vienu reizi vien metamies tiem virsū kailām rokām, kamēr pašu roka kabatā žņaudza atvāztu nazi. Matroži bija jutuši: Bērts ne-blēdījās. Viņš tiešām alka cīņas — viens pret visiem. Sī pārcilvēciskā drosme tos pārsteidza. Simons turpretim bija mazisks virsnieks, kam patika par ļaudīm ņirgāties. Pat viņa ļaunprātībai trūka kaismes. Komanda no viņa nebaidījās.

Bosvelam vajadzēja vispirms sākt ar Bekeru, jo atteicies paklausīt Bertām taču bija Bekers. Tomēr mazais velsietis, atspiedies uz sukas kāta, nepakustējās ne par matu, un ar savām melnajām ačelēm raudzījās viņā tik izaicinoši, ka Bosvels izdarīja kaut ko tādu, ko nekad nebūtu darījis Berta laikā: viņš piekāpās, pagāja Bekeram garām, it kā to nemaz neredzētu, bet tūlīt izdarīja otru kļūdu — uzbruka Hentam.

Hents jau divas reizes bija saņēmis sitienus — pirmoreiz no paša Bosvela un otrreiz no Berta. Viņš nesaprata, kāpēc viņu atkal sit: Simona iejaukšanos viņš nebija apjēdzis. Aizmiglotās smadzenes pārņēma doma par nodarīto pārestību, atiezis zobus, viņš ierēcās aiz niknuma un metās uz Bosvelu tik veikli, ka varēja tikai pabrīnīties, kā tāds milzenis to spēj, izrāva tam no rokām pletni, nogāza pašu gar zemi un acumirklī jau bija virsū.

Tad nolika kaut kas nedzirdēts: bez visiem pārējiem apsvērumiem matrožus pirmām kārtām aizrāva cīņa. Visi kā viens viņi paspēra dažus soļus uz priekšu, lai labāk redzētu pretiniekus, kas vārtījās pa klāju, un Simonām vajadzēja krietni atkāpties, lai nenonāktu ielenkumā. Viņš reizē nokļuva tiklab komiskā, cik izmisīgā stāvoklī. Viņš izkliedza draudus, kas pašam izklausījās smieklīgi. Vīri, aizrāvušies cīņā uz dzīvību un nāvi, viņam nepievērsa vairāk uzmanības kā aktierim, kas uz skatuves vicina pistoles.

Simonām pār pieri rasoja sviedri un tecēja lejup pa mīkstajām un dziļajām grumbām, kas abpus mutes vagoja dzeltenīgo ādu. Pirms piecām minūtēm viss bija licies tik vienkārši: ar pistolēm rokā viņš pārņem stūri, atgriežas Londonā, izdod Mazonu tiesnešiem, un kuģa īpašnieki viņam uztic «Blosoma» vadību. Tagad Bosvels cīnījās par savu dzīvību. Ja arī tas uzvarētu, Simons nebija pārliecināts par savu uzvaru. Viņš jutās viens, rokas trīcēja, viņš visiem spēkiem centās apslāpēt vēlēšanos nospiest sprūdu un uz labu laimi nolaist kādu vīru no kājas. Bet ja nu šāda rīcība matrožus nesamulsina? Ja tie visi kopā metas viņam virsū?

Simonām tā šķita drausmīga netaisnība, ka viņš vienīgais uz klāja bija apbruņots, tomēr nespēja nevienam uzspiest savu gribu. Viņš sarūgtināts nodomāja, ka jebkurš cits ar pistoli rokā būtu iedvesis bailes. Taču liktenis, kas viņu dzīvē jau tik bieži bija pametis uz sēkļa, arī tagad lieku reizi viņu izsmēja. Viņš nesa nāvi abās rokās, bet vīri uzgrieza viņam muguru.

Simons bažīgi vēroja cīnītājus. Abi vīri savijušies izveidoja vienu vienīgu briesmoni, no kura atskanēja aizsmakuši rēcieni. Kad briesmonis atraisīsies, tikai viens vīrs piecelsies kājās. Simona acis iepletās, un bailes aizžņaudza kaklu: piepeši radās pārliecība, ka Hents nogalinās Bosvelu. Pistoles rokās sāka drebēt. Kad Bosvels būs beigts, pienāks viņa kārta. Viņš bija cietis avāriju. Atkal lieku reizi cietis avāriju.

Hentam ar savām milzīgajām ķetnām bija izdevies nogrābt Bosvelu aiz kakla. Viņš žņaudza, nejuzdams nedz pretinieka pirkstus, kas cirtas sejā, nedz tā ceļgalu, kas spēra pa vēderu. Simonu pārņēma šausmas. Rokām drebot, akls aiz sviedriem, kas no pieres tecēja acīs, viņš kā automāts iespraucās aplī, kurā abi vīri cīnījās, un, gandrīz netēmēdams, izšāva uz Hentu. Tajā pašā brīdī viņš manīja, ka tiek sagrābts no aizmugures, atbruņots un saturēts. Krūtis pāršķēla tāds kā zibens, acis aizklāja sarkans plīvurs, un viņš juta, ka atmuguriski krīt tukšumā.

Kad Hents piecēlās, viņa kreklu mazliet sārtoja asinis — tur, kur Simona lode bija viegli skārusi plecu, bet Bosvels gulēja uz klāja zilganu seju un greizi savilktu muti. Blakus bija sabrucis Simons, abu galvas saskārās. Leitnanta acis bija plati vaļā, un divas dzeltenas, dziļas grumbas abpus plānajām lūpām piešķīra sastingušajai sejai sāpju izteiksmi.

Persels šausmu pilnām acīm pēkšņi sakustējās, pašķīra matrožu baru, apstājās un nespēja izrunāt ne vārda. Mak-leods noliecās. Viņš izvilka nazi no Simona krūtīm, rūpīgi noslaucīja asmeni mirušā virsnieka kreklā, tad ar asu skaņu iegrūda ieroci uzmavā un iebāza to kabatā. Šajā brīdī, sastapies ar Persela skatienu, viņš paraustīja plecus, novērsās un noteica neveikli kā nedarbā pieķerts bērns:

— Viņš jau pats uzprasījās, leitnant.

Persels neatbildēja. Makleoda sejas izteiksme viņu bija pārsteigusi, un viņš skumīgi nodomāja: «Tie ir kā bērni. Tie ir nežēlīgi kā bērni.» Pagriezies, lai ietu projām, viņš izbrīnījies labajā pusē ieraudzīja Mazonu, bālu, ar nodurtu galvu. Mazons pacēla acis. Pretim stāvēja matroži, un Mazons top uzlūkoja drūmu un izmisušu skatienu.

— Dumpinieki! — viņš teica it kā šņukstēdams. — Dumpinieki! Lūk, kas jūs esat!

— Jūs tāpat! — Smedžs nikni atkliedza pretim.

Mazona seja noraustījās, it kā būtu iecirsta pļauka, acis

samirkšķinājās un lūpas sāka drebēt.

— Es tāpat, — viņš noteica vienā elpas vilcienā.

OTRA NODAĻA

Nākamajā dienā pulksten trīspadsmitos matrozis Vaits klusiem soļiem pieslīdēja pie leitnanta Persela, kurš pārbaudīja stūrmaņa ieturēto kursu, izstiepās pamatstājā, noņēma cepuri un teica dziedošā balsī:

— Leitnant, kapteinis lūdz jums atgādināt, ka lenčs ir pasniegts.

Persels sarauca uzacis un paskatījās uz Vaitu.

— Kapteinis? — viņš vaicāja, viegli pasmaidīdams.

— Jā, leitnant, — Vaits atbildēja, ahata melnajiem redzokļiem iemirdzoties plakstu šaurajā spraugā.

Vaits bija angļu jūrnieka un ķīnietes mīlas auglis. Viņu bija uzaudzinājis mazliet nodzēries anglikāņu misionārs, kurš, uzjautrināts par knauķa dzelteno ādas krāsu, jokodamies to bija nokristījis par VaituŠis vārds metisu padarīja par zobgalības objektu uz visiem kuģiem, uz kuriem viņš kalpoja līdz dienai, kad reiz kādu garzobi nodūra ar nazi un pārsvieda tā līķi pār bortu. Šī slepkavība, ko komanda noklusēja un kas palika nesodīta, Vaitam bija nodrošinājusi mieru. Taču miers nāca par vēlu: Vaits runāja maz, nekad nesmējās, apvainojās par mazāko nieku. Brīdī, kad Persels pagriezās pret viņu un, uzacis saraucis, atkārtoja: «Kapteinis?» — Vaits, nesapratis jautājuma jēgu, iedomājās, ka leitnants par viņu zobojas, un kopš šī mirkļa izjuta pret to visskaudrāko naidu.

Kad Persels iegāja kajītē, Mazons jau bija ierīkojies Berta vietā. Neteicis ne vārda, viņš ar mājienu uzaicināja leitnantu apsēsties sev pretim, citiem vārdiem sakot, uz krēsla, kuru viņš pats bija aizņēmis Berta dzīves laikā. «Paskat tik, esmu paaugstināts par pirmo virsnieku,» Persels ar ironiju nodomāja. Iepriekšējās dienas brokastīs viņi ap šo pašu galdu bija sēdējuši četratā. Tagad viņš bija palicis viens ar Mazonu. Persels pacēla acis un paskatījās uz pretimsēdētāju. No sejas tam bija nozudušas jebkādu pārdzīvojumu pēdas. Viņš bija sācis brokastot jau pirms Persela ienākšanas un ēda dūšīgi un pamatīgi, kā zemnieks, ar stūrainajiem žokļiem rūpīgi sakošļājot barību.

Uz tālaika angļu kuģiem pastāvēja tāds kā nerakstīts likums — kapteinim visu maltītes laiku jāklusē, līdz ar to piespiežot klusēt arī pārējos virsniekus, kas ēda pie tā paša galda. Šai paražai pamatā droši vien bija ieskats, ka uz borta kapteinim nav līdzinieka un tāpēc nav arī cienīga sarunu biedra. Pie galda nebija pagājušas ne piecas minūtes, kad Perselam kļuva skaidrs, ka Mazons nodomājis ievērot šo noteikumu. Viņš nepavēra muti pat tad, kad vajadzēja palūgt piparus vai pikļus, bet, tāpat kā Bērts, norādīja uz tiem ar pirkstu, lai Persels pasniedz. Leitnants slepšus vēroja Mazona gaišo un stūraino seju, pelēkzilās acis, pazemo pieri un biezos matus. Viss liecināja par godīgumu, aprobežotību, pienākuma apziņu. Un tomēr šis nevainojamais virsnieks tagad komandēja kuģi, kas atradās ārpus likuma. Viņš lēnīgs sēdēja kapteiņa

1 Angliski: white — balts.

vietā, kuru bija nogalinājis, un, tāpat kā tas, lika ap sevi valdīt cildenam klusumam, kāds pieklājas viņa rangam.

Maltītes beigās Mazons pacēla galvu un strupi sacīja:

— Es vēlos runāt ar ļaudīm, mister Persel. Vai jūs tos nesapulcinātu vienuviet?

Viņš piecēlās. Persels nebija beidzis ēst, tomēr piecēlās, lai gan ne visai labprāt. Arī tas bija nerakstīts likums: kad kapteinis beidza ēst, virsnieku maltīte bija beigusies, kaut arī jāpamet pilns šķīvis.

Persels uzkāpa uz klāja un deva Vaitam rīkojumu skandināt zvanu. Vīri atskrēja, kājas šļūkādami, un sastājās pretim trapam. Viņu kārnums lieku reizi pārsteidza Per-selu. Viņš stāvēja kājās, pagriezies pret komandu, klusēja un jutās neērti, tāpēc ka Mazons, tāpat kā Bērts, lika sevi gaidīt.

Beidzot «kapteinis» parādījās, nostājās vīriem pretim, kājas iepletis, rokas salicis aiz muguras, un ar ašu skatienu nopētīja visus pēc kārtas.

— Matroži, — viņš teica skaļā balsī, — esmu nolēmis piestāt Tahiti, lai apgādātu ūdeni un pārtiku, taču nevēlos tur palikt. Viņa Majestātes kuģi Tahiti tagad pazīst pārāk labi. Tur mūs nekavējoties aizsniegtu likuma bargā roka. Es tātad esmu nodomājis atstāt Tahiti, cik drīz vien iespējams, un tālu no mūsu kuģu ierastajiem ceļiem uzmeklēt kādu salu, kas nav atrodama nevienā kartē . . . Turklāt es nevienu nespiežu doties man līdzi. Jūs varēsiet brīvi izvēlēties: vai nu palikt Tahiti, vai sekot man.

Viņš brīdi apklusa. Kad atkal atsaka, varēja skaidri manīt, cik grūti viņam runāt mierīgi.

— Jums jāzina, ka saskaņā ar likumu par dumpiniekiem uzskata ne vien tos, kas piedalījušies dumpī, bet arī tos, kuri, būdami notikuma liecinieki, nav neko darījuši, lai dumpi apspiestu. Pirmajiem — vienalga kāda kuram pakāpe — tas nozīmē cilpu. Otrajiem var gadīties — es saku: var gadīties, — ka liesa parāda iecietību. Katrā gadījumā tiem vēl atliek kāda cerība. Es jums, matroži, to stāstu tāpēc, lai palīdzētu izsvērt visus par un pret, pirms jūs pieņemat kādu lēmumu.

Viņš apklusa un, likās, ar skatienu izvaicāja komandu.

— Kapteini, — Makleods sacīja, — vai drīkstu kaut ko jautāt?

— Jā.

— Ja mēs paliekam ar jums, vai mums ir cerība kādudien atgriezties Lielbritānijā?

— Nē, — Mazons pateica skaidri un gaiši. — Nekad. Nekādā gadījumā. Pārvelciet tam krustu pari, Makleod. Mans pirmais darbs, kad būšu atradis vajadzīgo salu, būs — sadedzināt «Blosomu». Rīkoties savādāk būtu tīrais neprāts. «Blosoms» ir uzskatāms dumpja pierādījums, un, kamēr tas peldēs, neviens no mums nevarēs justies droši.

Viņš apklusa, nopietni paraudzījās matrožos un atsāka, atdalīdams vārdus:

— Vēlreiz — es nevienu nepiespiežu. Kas vēlas, var palikt Tahiti. Tie atkal redzēs Angliju, ja ne vairāk, — viņš drūmi piebilda, — tad vismaz no Viņa Majestātes kuģa visaugstākās rājas... Tiem, kas sekos man, — es atkārtoju — ceļa atpakaļ nav.

Viņš pagriezās pret leitnantu:

— Mister Persel, jūs pierakstīsiet brīvprātīgo vārdus un, kad tas būs izdarīts, ieradīsieties pie manis kajītē.

Mazona pelēkzilās acis brīdi cieši nolūkojās Persela, tad viņš pavērsās pret okeānu, kas līdz apvārsnim mutuļoja baltām viļņu galotnēm, uzmeta skatienu burām un, šķiet, gribēja vēl ko piebilst. Tad pārdomāja, izslējās, izrieza plecus, aši pagriezās uz papēžiem un devās uz virsnieku kajīti.

Perselam nevajadzēja vairāk par pusstundu, lai sastādītu pieprasīto sarakstu. Viņu satrieca brīvprātīgo mazais skaits. Acīm redzot, matroži labāk gribēja riskēt ar cilpu nekā samierināties ar izredzēm nekad, nekad vairs neskatīt tēvzemi. «Cik tas dīvaini,» Persels nodomāja, «šie vīri ir ļoti nabadzīgi. Nekas viņus nesaista pie vecās pasaules. Lielākajai daļai nav ne sievas, ne bērnu. Un ko gan viņiem nozīmē Anglija? Vienīgi postu. Bet šis posts ir pazīstams. Lūk, viss izskaidrojums. Nezināmais viņus biedē ...»

Iegājis kapteiņa kajītē, Persels gandrīz vai nosmaka aiz karstuma. Bet Mazons, bez nevienas sviedru lāses uz pieres, sēdēja pie galda, apsējis kaklasaiti, sapogājis mundieri, ar ruma glāzi rokā un lielu karti priekšā.

— Cik? — viņš steidzīgi pavaicāja.

— Deviņi, jūs ieskaitot, kapteini.

— No tā es baidījos! — Mazons noteica rūpju pilnā balsī. — Man nepietiks vīru, lai manevrētu kuģi.

— Mēs varbūt varēsim pieņemt tahitiešus.

— Baidos, ka būsim spiesti to darīt, — Mazons teica.

— Mēs? Mister Persel? — viņš piepeši atsāka, paceldams galvu. — Jūs pierakstījāties brīvprātīgajos?

— Jā, kapteini.

Mazons sarauca uzacis, bet neko neteica. Viņš paņēma sarakstu, ko Persels pasniedza, uzmeta tam žiglu skatienu, papurināja galvu un sāka lēni lasīt skaļā balsī, apstādamies pie katra vārda, izņemot savu paša un Persela vārdu.

Ričards Heslejs Mazons, kpt.

Ādams Braitons Persels, leit.

Makleods, matrozis

Hents, tp.

Smedžs, tp.

Vaits, tp.

Džonsons, tp.

Bekers, tp.

Džonss, tp.

Beidzis lasīt, viņš pacēla galvu un paskatījās uz leitnantu.

— Ko jūs domājat par šo komandu?

— Vislabāko un visļaunāko.

— Jā, — Mazons noteica, nogrozīdams stūraino galvu.

Un, nemaz neapdomādams, cik šāda piezīme varētu likties netaktiska viņa palīgam, piebilda:

— Cik žēl, ka nevaru vadīt «Blosomu» viens pats! Mister Persel, vai nevēlaties glāzi ruma? ... Ak tā, pareizi, es pavisam aizmirsu ... — viņš turpināja, it kā aizvainojies, ka leitnants nelieto alkoholu. — Būtu interesanti zināt, — viņš atsāka, — no kādiem apsvērumiem šie brīvprātīgie vadījušies? Par Makleodu, protams, ir skaidrs pats par sevi. Viņš nogalināja Simonu. Un Hents nonāvēja Bosvelu. Šiem diviem nav citas izvēles. Bet, piemēram, Vaits? ...

— Klīst valodas, kapteini, ka viņš kādreiz nodūris kādu vīru. Viņš baidās, ka izmeklēšana varētu nākt šai vecajai lietai uz pēdām.

— Jā, — Mazons noteica, — un es nebrīnītos, ja arī Smedžam būtu sava pagātne. Bet Džonss, Bekers, Džonsons? Es apņemos vai zvērēt, ka šie trīs ir balti kā sniegs.

— Džonss sekos Bekeram līdz pasaules galam, — Persels teica. — Un Bekers taču laikam jūtas vainīgs: viņš atteicās klausīt Bertām.

Pēc brīža viņš turpināja:

— Atliek noskaidrot vienīgi Džonsona izvēli.

Viņš netika uzaicināts apsēsties un kopš sarunas sākuma stāvēja blakus galdam, pie kura sēdēja Mazons. Persela gaišā un atklātā seja pauda zināmu neomulību. Distance, kuru «kapteinis» ieturēja, šķita nevajadzīga komēdija, un viņš jutās neērti.

— Jā, — Mazons atsāka, paceldams galvu, — atliek noskaidrot vienīgi Džonsona izvēli.

Tad piebilda:

— Un jūsējo, mister Persel.

Persels neko neatbildēja, tāpēc viņš piemetināja:

— Jums taču nav jābaidās no tiesas izmeklēšanas.

— Varu jums apgalvot, — Persels teica ar tikko jaušamu smaidu, — ka man nav nekādas pagātnes.

— Esmu par to pārliecināts, — Mazons nesatricināmi atbildēja.

Viņš gaidīja paskaidrojumu, nopietns kā soģis. Viņš bija «Blosoma» kapteinis. Kapteinim tiesības zināt, kāpēc leitnants nolēmis viņam sekot.

— Nu lūk, — Persels teica, — varbūt jūs to nezināt, bet es Bertām prasīju, lai ļauj noskaitīt lūgšanas pie Džimija mirstīgajām atliekām. Bērts pavēlēja Bosvelam iekalt mani dzelžos. Es tātad esmu dumpinieks.

Mazona pelēkzilās acis iepletās gluži platas.

— Es taču to nezināju!

Viņš paskatījās uz Perselu. Brīdi sejā izzuda saltā izteiksme, un viņš aizkustināts sacīja:

— Attiecībā uz Džimiju es jums pateicos, mister Persel. No jūsu puses tas bija ļoti drosmīgi.

Viņš turpināja:

— Vai jūs tiešām domājat, ka tribunāls jūs tiesātu kā dumpinieku?

— Esmu par to pārliecināts. Turklāt man vēl pārmestu, ka neko neesmu darījis pēc Berta noslēp .. . pēc Berta nāves.

Mazons nomirkšķināja acis. Pārteikšanās nebija paslīdējusi garām nepamanīta.

— Jums droši vien taisnība, — viņš teica, stīvi lūkodamies grīdā.

Tad turpināja:

— Vai jūs Anglijā nekas nesaista?

Jautājuma nekautrība Perselu pārsteidza. Viņš vilcinājās. Labāk, protams, vajadzētu atbildēt, ka nesaista. Jautājumā tomēr nemanīja nelabvēlību, un viņam taču vajadzēs pavadīt visu mūžu kopā ar šo cilvēku.

Viņš atbildēja aši un neveikli:

— Man tēvs ir miris. Māte ...

Viņš nodūra acis.

— ... vienaldzīga.

Mazons pievērsa skatu kartei. Tad turpināja, samocīti pasmaidīdams:

— Tātad mēs nu esam uzkāpuši uz viena kuģa, mister Persel.

Balsī jautās tik maz sirsnības, ka Persels jutās apvainots un neko neatbildēja. Mazons turpināja:

— Ja nemaldos, jūs jau kādreiz esat bijis Tahiti?

— Sešus mēnešus pirms četriem gadiem. Mani uzņēma kāds tahitiešu virsaitis. Viņš man iemācīja arī valodu.

— Tiešām? — Mazons brīnījās. — Jūs protat tahitiski? Tas man lieti noderēs. Vai šo valodu runājat brīvi?

— Jā, kapteini.

— Pēc sešiem mēnešiem! Jums tiešām ir talants uz valodām, mister Persel, — viņš, kā piedošanu lūgdams, piebilda ar mazu smiekliņu, it kā virsniekam atzīt intelektuālas dotības nozīmētu to aizvainot.

— Vai jūs domājat, — viņš turpināja, — ka tahitieši dos mums pārtiku?

— Visu, ko vien vēlēsimies.

— Bez atlīdzības?

— Bez atlīdzības. Bet būs zādzības.

— Bieži?

— Vienā laidā.

— Kaut kas nedzirdēts! — Mazons teica, nosarkdams aiz sašutuma.

— Nebūt ne, — Persels atbildēja. — Viņi jums atdod

visu, kas viņiem ir, un paņem no jums visu, ko iekāro: tāds ir viņu jēdziens par brālību.

Mazons nepacietīgi pabungāja pa galdu.

— Šis tahitiešu virsaitis, kas jūs uzņēma . ..

— Otu.

— Vai viņam ir ietekme?

— Milzīga. Viņš bauda lielu autoritāti — viņam ir zilas acis. Viņš apgalvo, ka cēlies no kapteiņa Kuka, — Persels piebilda un pasmaidīja.

Mazons pieņēma saltu un uzpūtīgu izteiksmi, ko Persels izprata tikai pēc brīža: Kuks bija kapteinis. Tātad nevainojams.

Mazons piecēlās. Viņš nebija daudz lielāks par Perselu, taču tik stūrains un pamatīgs, ka Persels blakus jutās gandrīz trausls.

— Mister Persel, — Mazons sacīja, un viņa sejai no . jauna pārskrēja aizkustinājuma trīsas, bet balss manāmi iedrebējās, — nedomājiet, ka es neapzinos visu atbildību par vīriem, kuri manis dēļ vairs nekad neredzēs Lielbritāniju. Un tomēr, — viņš piebilda pēc mirkļa klusuma, — ja tas, ko es izdarīju, būtu jāatkārto, es to atkārtotu.

Teikumu viņš izrunāja ar uzsvaru, tomēr tas skanēja nepārliecinoši. Acis nodūris, Persels klusēja. Viņš neatzina Berta nogalināšanu un zināja, ka Mazons pats sev nekad to nepiedos, tikai citu iemeslu dēļ, Mazona uztverē tā nebija nekāda morāla problēma. Viņš sprieda kā jūrnieks. Uz sauszemes slepkavību varbūt varēja attaisnot. Uz borta viņš bija sadumpojis komandu un nostādījis kuģi ārpus likuma.

— Ja atļaujat, — Persels teica, — es došos atpakaļ uz klāju un likšu nostiprināt marša buras fokmastā. Tās ir slābi novilktas.

— To es pirmīt ievēroju, — Mazons teica. — Buru matroži Berta laikā nekad . . .

Iestājās klusums. Abi vairījās paskatīties viens uz otru. Tad Mazons turpināja:

— Vai jūs ieskatāt, ka disciplīna sākusi klibot?

— Tā nav sākusi klibot, — Persels mierīgi atbildēja.

— Tās vispār nav.

Viņš piemetināja:

•— Ja uznāks pamatīga brāzma, es pat nezinu, vai varēšu piespiest vīrus rāpties mastos.

Un, tā kā Mazons klusēja un viņā tikai cieši noraudzījās, Persels piebilda:

— Es lūdzu dievu, lai mums nevajadzētu mūsu salu meklēt pārāk ilgi.

Stāvēdams uz būdas sliekšņa, Otu raudzījās tālumā, ar skaisto, plato roku glaudīdams sev krūtis. Krūšu muskuļi bija spēcīgi, bet ar gadiem atslabuši, vēders nebija resns, tomēr pilnīgs, un Otu nejuta vēlēšanos kopā ar jaunajiem skriet pretim peritāņiem '. Viņš manīja, ka noveco, bet, tā kā šī atziņa nebija tīkama, tad mierināja sevi ar domu, ka nemetas pretim svešiniekiem aiz cieņas. Peritāņu lielā piroga bija noenkurojusies lagūnā, satinusi lielās buras, un baltie vīri nolaida ūdenī mazās pirogaš, lai izceltos krastā. Atīrušās no liedaga, tām jau veseliem bariem bija piesteigušās klāt iedzimto laivas. Pirmajās bija bērni. Otrajās — vahinas, tikai mazliet gausākas par bērniem. «Auē! Vahinas!» Olu noteica smaidīdams. Lapu vainagiem galvā — saule jau stāvēja augstu — vīri draudzīgi vēcināja rokas, tomēr bija palikuši pludmalē. Otu šo atturību apsveica.

Tahitieši un pat Otu uz savas būdas, sliekšņa sāka smieties, jo svešinieku braucamās laivas pa lagūnas mierīgajiem ūdeņiem slīdēja uz priekšu pārāk lēnām. Eatua[1] vārdā, tās bija tik smagas un peritāņu kustības tik gausas un saraustītas. Tomēr bija patīkami vērot garo un dīvaino balto irkļu pārvietošanos, it kā tur kustētos ūdens zirnekļa kājas.

Laivu purngali atdūrās smiltīs, un Otu noskatījās, kā peritāņi, izpūruši, bārdaini, ģērbušies vienīgi svītrotās biksēs, kāpj pāri laivu malām. Otu pašūpoja galvu. Auē, cik viņi vāji! Lielā lietus sala gan laikam nebūt nebija tik bagāta, kā stāstīja.

Olu piepeši spalgi iekliedzās. Tad, pacēlis abas skaistās rokas plecu augstumā, viņš tās plati iepleta, skaļā balsī iesaucās: «Ivoa, Mehani!» — un, nenogaidījis atbildi, metās pretim atbraucējiem, kailajām kājām stampadams svelošo smilti.

— Adāmo! — viņš jau pa gabalu sauca.

Ādams Persels pagrieza galvu, ieraudzīja Otu, kas steidzās šurp tik žigli, ka vēders virs pareo pat kratījās līdzi, un sāka skriet tam pretim, cik kājas nes, blondajiem matiem laistoties saulē.

— Adāmo! — Otu sauca, ieskaudams jaunekli rokās.

Tas vairākas reizes piekļāva viņu pie savām varenajām

krūtīm, paberzēja vaigu pret viņa vaigu un atkārtoja visās noskaņās, kādās vien spēja paust pārsteigumu un sirsnību: «Adāmo! . .. Adāmo! ... Adāmo! ...» Persels bija mazliet piesarcis, apakšlūpa drebēja.

Ap abiem vīriem izveidojās ciešs aplis, un Persels uzjautrināts ievēroja, ka tas atdarināja un atkārtoja, tāpat kā koris antīkajās traģēdijās, galveno varoņu dialogu.

— Adāmo! — Otu sauca. Viņa acis bija miklas, un viņš atkal un atkal spieda Perselu pie krūtīm. — Tu esi šeit! ... Adāmo, mans dēls! ... Tu esi klāt! ...

— Adāmo ir klāt! — pūlis sauca skalā prieka uzplūdā.

Pēkšņi skaista meitene kailām krūtīm pieskrēja pie Persela, izrāva to no Otu skavām, apkampa un sāka skūpstīt pēc peritāņu paražas, ar lūpām uz lūpām, bet pūlis smējās: tas bija tik bērnišķīgi. Persels sastomījās un gribēja atkāpties, taču meitene, kas bija gandrīz viņa augumā un droši vien tikpat stipra, viņu spēcīgi piespieda pie krūtīm un joprojām apbēra skūpstiem. Pa daļai uzjautrināts, pa daļai aizkustināts Persels ļāva viņai vaļu, vienīgi pāri viņas plecam uzmezdams Otu jautājošu skatienu.

— Kā? — Otu iesaucās. — Bet tā taču ir Ivoa! Tu vairs nepazīsti Ivoa? Adāmo nepazīst Ivoa! — viņš kliedza, ar plašu žestu piesaukdams puli par liecinieku.

Tūlīt uzbangoja milzīgi sirsnības uzplūdi, skanēja dārdoši smiekli, un Persels juta uz pleciem nobirstam daudzus jo daudzus draudzīgus uzsitienus.

— Adāmo! — tahitieši kliedza aizkustināti un sajūsmināti, it kā apstāklis, ka Adāmo nebija pazinis Ivoa, divkāršotu viņu draudzības jūtas.

— Adāmo! — Ivoa sauca savā dzidrajā balsī. — Tu mani vairs nepazīsti!

Viņa atrāvās un, satvērusi Perselu aiz pleciem un atstūmusi nost, cik tālu sniedza rokas, uzsmaidīja tam, atklādama mirdzoši baltos zobus. Persels viņu uzlūkoja. Garie, melnie mati, noauguši diezgan zemu uz pieres un vidū pāršķirti celiņā, platos viļņos slīga pār pleciem un, kad Ivoa mazliet paliecās uz priekšu, pa daļai aizsedza kailās krūtis un sniedzās līdz gurniem. Ivoa āda nebija tumša, bet dzintara zeltainumā, un platās, zilās acis, ko apēnoja tumšās skropstas, spilgti atdalījās no miesas siltā toņa. Persela skatiens atkal pievērsās viņas garajiem matiem, melniem kā kraukļa spārns, kuri, kupli un krāšņi, tikko jaušami cirtojās kā bieza vilna. Kakls aizžņaudzās, un viņš nespēja neko atbildēt.

— Bet es taču esmu pārvērtusies, — Ivoa sacīja dzidrā balsī. — Vai tu mani vēl varētu panest uz pleciem, Adāmo?

— Tālu viņš vis netiktu! — Otu iesaucās, laimīgs skaļi iesmiedamies, un platās rokas, kas vēl pirms brīža apjoza vēderu, sāka plivināties virs galvas kā putni.

Tahitieši smējās. Auē, Otu taisnība! Par kādu daiļavu izaugusi Ivoa! Slaida, bet apaļīga visur, kur vajag. Jā, patiešām vērtīga meitene!

— Skaties, — Ivoa sacīja, — man vēl vienmēr ir tava dieva Jēzus medaljons. Tas mani nekad nav pametis! Nevienu dienu! Es to paturēju kaklā pat peldoties! Un katru vakaru to glāstīju un lūdzu tavu dievu Jēzu, lai viņš Adāmo liek atgriezties. Viņš to ir izdarījis! — viņa līksmi piebilda. — Tam jābūt ļoti varenam dievam: viņš to ir veicis! Adāmo ir klāt! — viņa iesaucās skurbā laimē, pacēlusi gaisā rokas un pavērsusi plaukstas pret debesīm. Un pūlis, kas ielenca Perselu, tūlīt iekliedzās aiz tīksmes.

— Jā, tu esi izaugusi liela, — Persels teica un mazliet pagrieza galvu sānis.

Katru reizi, kad viņš uzskatīja Ivoa matus, viņam aizžņaudzās kakls.

— Nestāvi saulē, tava galva izceps kā jūras bezdelīgas ola! — Otu sacīja, visapkārt atskanot smiekliem. — Nāc iekšā pie manis, Adāmo! Vai esi izsalcis?

— Ļoti, — Persels atbildēja.

Un atkal tahitiešu vidū atskanēja aizkustinoši izsaucieni. Ivoa viņu paņēma aiz rokas un, skūpstīdama uz kakla, applūdināja ar saviem smaržīgajiem matiem. Otu satvēra

otru roku, un Persels, vadīts, bīdīts un gandrīz vai nests, skali sveikts, veica atlikušos simt metrus līdz Otu būdai.

Viņš jau bija gandrīz nonācis līdz slieksnim, kad pieskrēja atlētisks tahitietis, pašķīra pūli, kas tam sniedzās līdz pleciem, un, smaidīdams pār visu seju, pienāca pie Adāmo, satvēra viņu zem padusēm, smiekliem atskanot, bez piepūles pacēla acu augstumā un brīdi paturēja visiem virs galvas kā lelli.

— Un mani? — viņš līksmi sauca. — Vai mani tu pazīsti, Adāmo?

— Mehani! — Persels iekliedzās, acīm spīdot, aiz prieka pavisam aizmirsis savu muļķīgo stāvokli.

— Viņš to pazīst! — Otu bezgala laimīgs iesaucās un, plaši iepletis rokas, piesauca savus padotos par lieciniekiem šim brīnumam.

— Adāmo pazīst Mehani! — pūlis kliedza, tikpat aizkustināts un sajūsmināts kā tad, ja Persels to nebūtu pazinis.

Mehani, acīm mirdzot aiz laimes, nolika Perselu zemē, it kā baidīdamies viņu salauzt, un kliedzieni divkāršojās:

— Tavi bērni krietni paaugušies, Otu, — Persels sacīja.

— Es pat nevaru iedomāties, ka pirms četriem gadiem .. .

Tālāk viņš netika. Ivoa no jauna metās pie viņa, apbēra skūpstiem, kodīja viņam ausi un noņēma cepuri. Un atkal meitenes smagie un smaržīgie mati glāstīja Persela seju.

— Adāmo ir izsalcis! — Otu iesaucās, dārdinādams raženus smieklus, un izrāva viesi no meitas skāvieniem, atkal izraisīdams lielu jautrību. — Nāc iekšā, Adāmo, — viņš turpināja, pavadīdams runu ar vērienīgu žestu, un, ar izmeklētu eleganci šo pašu žestu paildzinādams un noapaļodams, atvadījās no pūla, kustēdamies ar patiesi karalisku cieņu, turklāt visu laiku labsirdīgi smiedamies un viltīgi mirkšķinādams aci, it kā vienmēr būtu paredzējis «Blosoma» atbraukšanu un Adāmo atgriešanos.

Mehani novietoja Perselu uz pinumu paklāja un pats tūlīt nosēdās pretim, viesi vai aprīdams acīm. Viņam bija tumšāka ādas krāsa nekā māsai un sejas apakšējā daļa, maiga un gandrīz sievišķīga, platu muti, atrotītām lūpām un apaju zodu, pārsteidzoši kontrastēja ar augšējo dalu, kurai ērgļa deguns un dziļas, ļoti melnu skropstu noēnotas acis piešķīra nosvērtu un turpat vai bargu izskatu.

— E, Adāmo, ē! — viņš sacīja. — E, Adāmo! Ē, Adāmo, ē! — modulēdams balsi gan grūtsirdīgos, gan priecīgos toņos, tā izpauzdams visas četrus gadus vecās atmiņas, kas šajā brīdī iekrita prātā. Tajā pašā laikā viņš ar delnām ritmiski sita pa pinumu, it kā ar šo apslāpēto, atkārtoto troksni piesaukdams priekus, ko nākotnē solīja drauga klātbūtne.

— E, Adāmo, ē! Es atceros, kā tu baidījies no lagūnas haizivīm! ... — viņš beidzot teica.

Viņš sāka smieties, un Otu un Ivoa kā atbalsis piebiedrojās. Tas tiesa! Adāmo bija bail no haizivīm! No lagūnas mīlīgajām haizivīm! Mehani uzlēca kājās kā atbrīvota atspere, pieliecās Perselam klāt, saņēma viņa galvu rokās un piesita pieri pie viņa pieres, tā apliecinādams savu maigumu. Tad viņš palaida jaunekli vaļā un, uzlicis tam plaukstas uz pleciem, maigi papliķēja pa augšdelmiem, raudzīdamies draugā aizgrābtu skatienu.

— E, Adāmo, ē! — viņš atkārtoja, nespēdams izteikt vārdos, cik ļoti to mīl.

— Auē! — Otu sacīja. — Ļauj taču viņam ēst! Runājot nevar kārtīgi paēst.

Ivoa pasniedza Perselam līdz malām pilnu koka šķīvi, un, vēl neredzēdams tā saturu, Persels jau pazina citrona sulā marinētas jēlas zivs smaržu, kura atgādināja augli. Mehani sēdēja viņam pretim, atspiedis muguru pret durvju stenderi, bet Otu — atbalstījies pret otru stenderi, lai ciemiņš varētu redzēt pludmali un lagūnu. Apkalpojusi tēvu un Mehani, Ivoa ieņēma vietu Perselam blakus pa labi, tomēr neapsēdās, bet notupās uz ceļiem, mazliet atstatu no pārējiem, jo tahitiešu etiķete viņai liedza iebaudīt maltīti reizē ar vīriešiem. Ar palmas lapu viņa no Persela sejas gainīja mušas un laiku pa laikam ķircinādamās tam viegli papliķēja pa pleciem. Persels juta, ka meitene nenovērš no viņa skatienu, un pa acs kaktiņu vēroja tās tumšos, kuplos matus, neuzdrošinādamies pagriezt galvu.

Perselam bija mugurā tikai bikses un krekls, un saule, palodama būdā, apspīdēja viņa kajas. Daļa no Mehani pleca izcēlās pret gaismu ieejas kreisajā pusē, bet pretējā malā tikpat krasi iezīmējās Olu plecs, tāds pats plats, taču vairs ne tik pilnīgs un apaļš, jo muskuļi ar gadiem bija kļuvuši plānāki un šļauganāki. Persels bija izsalcis. Ivoa viegliem pirkstiem kņudināja viņam pakausi, taču viņš izlikās neko nemanām. Viņš kāri ieelpoja smaržu, ko dvesmoja meitenes mati, un vēroja tuvīnos slaidos kokospalmu stumbrus, bet tālāk — saulē mirdzošus indigo atspīdumus un lielus, mēļus traipus, kas rotājās uz lagūnas zilajiem ūdeņiem.

Būdā valdīja visdziļākais klusums. Persels atcerējās, ka ēšanu tahitieši uzskata par tik patīkamu nodarbošanos, ka tā pati par sevi dod piepildījumu. Ērti sēdēdams būdas ēnā, kamēr kājas glāstīja saule, viņš izbaudīja ārkārtīgu svaiguma un miera izjūtu. Pasaule bija labi iekārtota: Otu un Mehani sēdēja pretim, Ivoa kavējās labās acs kaktiņā un brīžiem pieliecās klāt, lai ar saviem matiem pieskartos viņa vaigam. Viņš noraudzījās draugos un jutās dziji laimīgs. Kāds maigums viņu skatienos! Kāds rāmums dvēselēs! Viņš nodomāja, ka šis brīdis vienmēr paliks atmiņā, un reizē ar šo domu apziņā iezagās skaudra nožēla, it kā šis brīdis, kurā viņš dzīvoja, jau būtu pagājis.

— Adāmo, kas tev nepatika? — Mehani norūpējies vaicāja. — Tavas acis ir skumjas.

— Man ienāca prātā kāda doma, Mehani.

— Peiitāni, peritāni! — Otu iesaucās, kratīdams zem deguna garo pirkstu, it kā viņš jau no sendienām zinātu, ka peritāņi ir nelabojami. — Ed! Ed! Nav labi pārāk daudz domāt!

Persels pasmaidīja un nodūra acis šķīvī. Otu taisnība. Lai justos patiešām laimīgs, laimi vajadzēja apzināties, tomēr ne pārāk. Vajadzēja atrast vidusceļu. Vajadzēja mānīties. Zināt, ka esi laimīgs, taču pašam sev šajā laimē neatzīties.

Rēna, smaržīga brīze, nākusi no salas vidienes, sašūpoja kokospalmas, ļoti augstu virs būdas Persels ieraudzīja palmu kuplās lapotnes līgani sakustamies kā matus un sadzirdēja vieglu šalkoņu. Viņš ar baudu ieelpoja gaisu.

— Tā ir Tahiti smarža, — viņš teica skaļi.

— Kas tad ir Tahiti smarža? — Ivoa jautāja, ar abām rokām atbalstīdamās viņam uz pleca.

— Tiāres zieds.

— E, Adāmo, ē! — Ivoa sacīja. — Tahiti vēl ir daudz citu smaržu. Ir ibisa smarža, mandeļziedu, lielo paparžu un mārsilu smarža. Un jasmīns smaržo tik svaigi kā zīdaiņa āda. Un ir smarža, kas nāk no plakankalnes, kad vējš pūš no kalniem un kad gaidāms lielus. Tā ir smarža, kas mudina strādāt.

Otu sāka smieties, izstiepis uz priekšu platās rokas ar tālu nost no pārējiem pirkstiem alliekliem īkšķiem un gandrīz svērteniski pagrieztām plaukstām, un, purinādams galvu, teica:

— Ja cilvēks ir jauns, tad nevajag pārāk daudz strādāt, Ivoa. Kad pienāk vecums un vairs nav nekā cita, ko iesākt, lad darbs izklaidē.

Persels pagrieza galvu, ieskatījās Ivoa lielajās, zilajās acīs un teica aizsmakušā balsī:

— Un ir tavu matu smarža, Ivoa.

Ivoa gausi pasmaidīja, un, sirdij dauzoties krūtīs, Persels nodomaja: «Viņa ir mana, ja vien es gribu.»

Melna ēna aizsprostoja durvis. Persels pagrieza galvu. Tas bija Mazons, sapogājies, kravatē, zābakiem kājās. Zābaki Perselu jo sevišķi pārsteidza. Tie bija nospodrināti! sprādzes laistījās saulē. Mazons tos laivā droši vien bija novilcis un apāvis tikai krastā.

— Mister Persel, — Mazons salti un pieklājīgi sacīja, neuzmetis tahitiešiem ne skatienu, — vai varu ar jums parunāt pāris vārdu?

Persels piecēlās, iznāca no būdas un, tā kā Mazons pagāja dažus soļus nostāk, sekoja viņam.

— Mister Persel, — Mazons teica it kā no augšas, aši uzmetis acis leitnanta matiem, vaļējai apkaklītei un basajām kājām, — kā liekas, jūs pie šiem mežoņiem esat ļoti iecienīts. Vai jūs nevēlētos mani stādīt priekšā viņu virsaitim?

— Būšu ļoti laimīgs, ja varēšu jūs iepazīstināt ar Otu, — Persels dzedri atbildēja. — Otu ir džentlmenis.

— Nu, tad stādiet mani priekšā šim . .. džentlmenim, — Mazons sacīja, — un izklāstiet viņam stāvokli.

— Neko neslēpjot?

— Neko neslēpjot, un pastāstiet arī par mūsu nodomiem.

Tiklīdz Otu un viņa bērni redzēja, ka Adāmo un peritāņu vadonis nāk šurp, visi piecēlās kājās, un Otu parādījās uz sliekšņa, smaidīgs, vēderu izgāzis, ar platajām, izteiksmīgajām rokām jaunatnācējam cienīgi norādīdams uz savu mītni, lai aicinātu to iekšā.

Mazons tālskatī pa gabalu bija vērojis Ādama Persela izcelšanos krastā un atzinis, ka apkampieni, ar kādiem to sagaidīja, ir ļoti pretīgi, tāpēc baidījās, ka arī ar viņu tagad savukārt notiks tas pats. Taču nekas tamlīdzīgs nenotika. Mehani un Ivoa nolieca galvu un tuvāk nenāca, bet Otu gan pārcentās dažādu pieklājības žestu parādīšanā, tomēr roku nesniedza.

Mazons apsēdās uz pinuma. Iestājās ilgs klusums. Tahi-tieši bija nopietni un nerunāja ne vārda. Mazons, kuru atturīgā uzņemšana gandrīz vai bija samulsinājusi, noklepojās, piesarka, pamirkšķināja acis un beidzot, nevienu neuzlūkojis, angļu valodā izklāstīja stāvokli uz «Blosoma» un pateica, kas viņam no Otu vajadzīgs. Virsaitis klausījās, mādams ar galvu, it kā šāda valoda viņam jau sen būtu pazīstama, un, kamēr Adāmo tulkoja, visu laiku tikpat pieklājīgi māja ar galvu un smaidīja, itin kā būtu gluft parasta lieta, ka britu kuģa pirmais virsnieks nogalina kapteini un sadumpo komandu.

Kad Persels beidza, Olu piecēlās, ar lielo augumu piepildīdams visu būdu. Tas, ko viņš teica, bija vesela runa, reizē izpušķota un noteikta, un to pavadīja plato roku izteiksmīgās kustības. Viņš ne ar vārdu nepieskārās notikumiem uz «Blosoma». Viņš pievērsās vienīgi Mazona prasībām. Jā, viņš bija ar mieru lielās pirogas vadonim dot līdzi uzturu ilgam pārbraucienam. Jā, viņš tam labprāt deva līdzi kazu un āzi šīs sugas turpināšanai, tāpat arī suņu pāri, un, ja jau Mazons to vēlējās, arī pāri mežacūku, kaut gan peritāņu vadonis šos lopiņus lielā vairumā var sastapt visās Dienvidjūras salās. Tāpat vadonis visur atradīs priekšā taro saknes, injāmus, saldos kartupeļus un maizes kokus. Bet, tā kā tas aiz piesardzības vēlas vest līdz šo augu saknes un dēstus, Otu tos labprāt sagādās. Otu darīs vēl vairāk. Otu personiskajā īpašumā bija vienīgā Tahiti govs un vienīgais bullis; lopiņi bija atvases no ragaiņu pāra, kuru lielais kapteinis Kuks (Otu izrunāja «Tuto», jo tahitiešu valodā trūkst burta «k») kādreiz bija dāvinājis viņa ģimenei, no kuras viņš pats, Olu, cēlies. Otu mīļu prātu šos lopiņus dāvināja lielās pirogas vadonim.

Persels tulkoja, Otu atjautības uzjautrināts. Cik lielisku stāju viņš bija pieņēmis, lai uzdāvinātu Mazonam šos ragaiņus! Patiesībā Otu bija gluži priecīgs, ka tika no tiem vajā. Tahitiešiem negaršoja nedz šo lopu gaļa, nedz piens. Turklāt tie bija pārlieku lieli, par daudz apēda un postīja dārzus. Vienīgi dāvinātāja piemiņas dēļ Otu līdz šim bija atturējies dot rīkojumu tos nokaut. Viņš tomēr bija parūpējies, lai govi šķirtu no buļļa un tādā veidā ierobežotu sekas, kādas varētu būt dāvinājumam, kurš pēc visu tahi-liešu un paša Otu ieskatiem bija augstākā mērā pagodinājis viņa tēvu tajos laikos, kad viņa māte vēl bija daiļa.

Tiklīdz Persels beidza tulkot, Otu piepeši iekliedzās, strauji pielēca kājās, metās uz durvīm un sauca:

— Tabū! [2] Adāmo! Tabū! Tur, pludmalē! Adāmo! Saki savam vadonim, ka Tahiti tas ir tabū!

— Kas tur notiek? — Mazons vaicāja, saraucis uzacis.

— Kālab šie kliedzieni? Iedzimtie ir tik viegli uzbudināmi. Kas gan ir tabū, Persel?

— Šautenes, kapteini. Makleods pastaigājas pa pludmali ar šauteni plecā. Viņš, acīm redzot, grib pamedīt.

— Lieciet, lai viņš savu ieroci nogādā atpakaļ uz kuģa, — Mazons sacīja. — Es nevēlos, lai man ar melnajiem rastos kādi pārpratumi.

Persels aizskrēja līdz lagūnai un pasauca skotu. Makleods pagriezās atpakaļ, nomērīja leitnantu ar nicinošu skatienu un, tā kā Persels nāca viņam pretim, beidzot nolēma lēniem soļiem darīt to pašu. Viņš bija liela auguma, ārkārtīgi vājš, ļoti garām kājām, šauriem un stūrainiem pleciem un mazām, pelēkām, spožām acīm tik šaurā sejā, ka tā atgādināja naža asmeni. Principā neieredzēdams nevienu dzīvu dvēseli un virsnieku mazāk par jebkuru citu cilvēku, viņš arī Perselu neuzskatīja par izņēmumu. Tomēr viņš to nenicināja līdz sirds dziļumiem: Persels arī bija skots.

Viņš apstājās desmit metrus no leitnanta, atbalstījās uz labās kā>as, kreiso pastiepis sānis, šauteni elkonī, cieši nolēmis nepieņemt pamatstāju. Kopš dumpja viņš ar Ma-zonu un Perselu dzīvoja uz kara robežas, kaut arī vairījās nemaz nepaklausīt.

— Makleod, — Persels sacīja, izlikdamies, ka neievēro matroža izaicinošo stāju, — kapteiņa rīkojums: šauteni nogādāt atpakaļ uz kuģa. Tahiti šautenes ir tabū.

— Es gribēju nošaut kādu mežacūku, — Makleods sacīja, purinādams galvu, un skarbajā un sapīkušajā sejā piepeši parādījās bērnišķīga izteiksme, kad izklaidīgam skolēnam grib noņemt spēļu bumbiņas.

— Mežacūku! — Persels smiedamies atbildēja. — Tā jau tahitiešiem tikai jāpaprasa. Viņi iedos.

— To es zinu, — Makleods nicīgi attrauca. — Es viņus pazīstu gluži labi. Esmu šajā nostūrī jau bijis. Šie muļķi atdod visu, kas vien viņiem ir. Bet galvā, manuprāt, svilpo vējš! Labi vēl, ka viņiem nav krekls mugurā — arī to viņi atdotu!

— Kāpēc lai viņi to taupītu? — Persels sacīja. — Viņiem visa kā ir diezgan.

— Bet varbūt vienmēr tā nebūs, — Makleods noteica aizdomu pilnā balsī, it kā paredzēdams, ka Tahiti klimats kādudien kļūs līdzīgs Hailendu klimatam, — un es tikām ar prieku būtu nošāvis kādu mežacūku nekā prasījis šiem nolādētajiem, plikajiem plānprātiņiem, lai man to iedod. Dot! Tikai dot! Cita nekā viņi nezina! īsti mežoņi! Bet man, redzi, nebūt negribas to, ko dod! Makleodi nekad nevienam nav neko palikuši parādā! Nekad! Es neko nedāvinu! — viņš turpināja, lepni izslējies. — Un nevēlos, ka ari man ko dāvina!

— Man ļoti žēl, Makleod, — Persels sacīja, — bet Tahiti šautenes ir tabū.

— Tabū! Vēl viena no viņu nolādētajām muļķībām, — Makleods teica, nicīgi kratīdams galvu. — Būtu es kapteinis, es šos melnos ātri iemācītu dancot pēc savas stabules! . .. Velns lai parauj! — viņš piebilda ar plašu, draudīgu žestu, kas likās aptveram visu salu. — Šautenes taču ir mums, jā vai nē? Tātad mūsu daļa te dot arī likumus, tas taču skaidrs!

Bez sveiciena viņš uzgrieza Perselam muguru un sāka soļot uz laivu, kas bija atstāta ūdenī. Persels noskatījās, kā viņš attālinājās, garš, vājš, lempīgs, saveltiem, galvvidū stipri izbalējušiem matiem un šauteni ar lejup vērstu stobru elkonī.

Tiklīdz Persels atgriezās būdā, Mazons piecēlās un, palūdzis savam palīgam izteikt pateicību Otu, gāja projām. Šī piepešā aiziešana tahitiešus pārsteidza. Stāvēdami uz sliekšņa, viņi ar skatieniem sekoja peritāņu vadonim. Nonācis lagūnas liedagā, Mazons apsēdās, noāva zābakus, atkal piecēlās, pasauca dežurējošo laivu un iekāpa. Visi noskatījās, kā viņš, apsēdies uz pakaļējā sola, atkal apāva kājas.

— Kādēļ viņš nepaliek pie mums? — Ivoa pārsteigta jautāja. — Ko viņš uz lielās pirogas darīs?

— Neko, — Persels atbildēja. — Viņš ir nolēmis palikt uz borta visu laiku, kamēr kuģis stāvēs Tahiti.

— Kāpēc? — Mehani vaicāja. — Vai viņš mūs neieredz?

— Par to viņš nemaz nav padomājis, — Persels atbildēja, atkal ieņēmis savu vietu.

Viņš pavērās draugos. Viņš atkal jutās brīvs un priecīgs. Mazons nebija izdarījis neko sliktu, taču pietika ar viņa klātieni, lai viss apdzistu.

— Tu dzīvosi uz kādas salas ar šo vīru ... — Otu sacīja un ar platajām plaukstām izdarīja kustību, kas papildināja viņa domu.

— Viņš nebūt nav ļauns, — Persels sacīja un pasmaidīja, — un es saprotos ar visiem.

Tajā pašā mirklī viņš atcerējās naidu, kādā pret viņu bija iesvilies Simons, un sadrūma.

— E, Adāmo, ē! — Ivoa iesaucās. — Neesi skumjš! Es negribu, ka Adāmo ir skumjš! — viņa atkārtoja ar strauju dedzību, vērsdamās pie tēva un Mehani, it kā tie spētu ko grozīt. — Bet man gan, — viņa turpināja, — nepatīk šis vīrs ar ādas gabaliem ap kājām.

— .Ivoa! — Otu iesaucās, pārsteigts, ka meita izteikusi tik noteiktu spriedumu.

Ivoa aizsedza zilās acis aiz garajām skropstām un paslēpa galvu pie Adāmo pleca.

— Kāpēc tev viņš nepatīk? — Persels vaicāja.

Viņa pacēla pieri un atbildēja, uzmetusi lūpu:

— Viņš uz mani pat nepaskatījās!

Persels sāka smieties.

— Taisnība! — Mehani iesaucās, uzsizdams vispirms pa pinumu un tad saplaukšķinādams plaukstas. — Arī es to ievēroju! Peritāņu vadonim no Ivoa bija bail! Viņš tik tikko pat uzdrošinājās paskatīties uz manu tēvu. Viņš sēdēja kā bruņurupucis, ievilcis galvu un visas četras ķepas.

Ivoa skaļi iesmējās.

— Ho! Ho! — Otu sacīja. — Tā taču nerunā par viesi!

Bet arī pats smējās. Pēc brīža Ivoa pasniedza Perselam

garenu pītu grozu ar apelsīniem, mango augļiem, avokā-diem un meža banāniem.

— Es tev nomizošu apelsīnu, — viņa sacīja, kad Persels bija paņēmis augli.

Mehani strauji pacēla galvu un uzmeta skatienu Otu, kurš sāka smaidīt. «Vai tā būtu valoda, ko es nesaprotu?» Persels nodomāja. Viņš jautājoši paskatījās uz Ivoa. Viņa juta Adāmo skatienu, pagrieza galvu, cieši pavērās viņā ar savām spožajām acīm un teica visparastākajā tonī, it kā runātu par vienkāršu pastaigu:

— Adāmo! Ja tu mani vēlies savā salā, es braukšu tev līdzi.

Persels paskatījās uz Otu, tad uz Mehani. Abi smaidīja. Viņi nelikās nedz pārsteigti, nedz pat aizkustināti.

— Bet vai tu labi saprati, Ivoa? — viņš beidzot sacīja aizžņaugtā balsī, satverdams meiteni aiz rokas. — Ja tu nāc man līdzi, tad tas ir uz visiem laikiem. Tu vairs nekad neredzēsi Otu.

— Es sapratu labi, — Ivoa teica, skatīdamies uz augli, ko mizoja.

Iestājās klusums, un Otu izstiepa platās rokas, izvērsis plaukstas, īkšķi atliecis nost no pārējiem pirkstiem.

— Tas, kurš nesaprot, esi tu, Adāmo, — viņš noteica ar smaidu. — Ivoa ir tikai viena dzīve, un kurš gan viņas dzīvē ir svarīgāks: es vai Ādaino?

TREŠĀ NODAĻA

— Tātad, — Mazons teica, — rit dodamies jūrā, tāpēc būtu laiks iepazīties ar tahitiešu brīvprātīgajiem. Cik jums viņu tur ir, mister Persel?

Viņš sēdēja savā kajītē gluži tāpat kā pirms astoņām dienām, izklājis priekšā karti, glāzi ruma rokā. Tomēr bija arī atšķirība: viņš bija lūdzis Perselu apsēsties.

— Seši, — Persels atbildēja. — Lūk, viņu vārdi: Mehani, Tetahiti, Mehoro, Kori, Timi un Ohu.

— Vai jūs viņus pazīstat?

— Es labi pazīstu Mehani un Tetahiti. Pārējos mazāk. Taču viņi ir spēcīgi noauguši, un mēs jutīsim viņu svaru jebkuras lauvas galā.

— Seši tahitieši, — Mazons noteica ar noraizējušos izteiksmi sejā, pieliekdams stūraino galvu. — Seši plus septiņi mūsu vīri kopā ir trīspadsmit. Gaužām maz, lai vadītu «Blosomu».

— Es jums nenolasīju visu sarakstu, — Persels sacīja,

— ir vēl divpadsmit sievietes, un tahitieles ļoti labi prot rāpties takelāžā . ..

— Sievietes! — Mazons iesaucās. — Sievietes uz borta! . ..

Viņš pielēca kājās tik strauji, ka nosvieda zemē karti un apgāza ruma glāzi. Piesarcis, mirkšķinādams acis, lūpas sakniebis, viņš brīdi stāvēja, zaudējis valodu. Tad, sagumdams plecos un noliekdams uz priekšu stūrgalvīgo pieri, il kā grasīdamies brukt Perselam virsū, viņš eksplodēja:

— Nekad! Nekad, mister Persel! ...

Iestājās klusums. Persels pieliecās, ar diviem pirkstiem pacēla karti un pasniedza kapteinim.

— Baidos, ka mums nav citas izvēles, — viņš rāmi teica.

— Tahitieši nekāps uz kuģa bez sievietēm. Arī mūsu vīri to nedarīs. Viņi baidās, ka sala, kuru jūs meklējat, var būt neapdzīvota ...

— Sievietes uz borta, mister Persel! Vai jūs to varat iedomāties? — Mazons atkārtoja, iepletis pelēkzilās acis, it kā tik neiedomājamas izredzes viņu pagalam satriektu.

— Taisnību sakot, — Persels attrauca, — apstākļi ir ārkārtēji. ..

— Bet sievietes uz borta! ... — Mazons atkārtoja, tiktāl aizmirsies, ka pēc tahitiešu paražas pacēla gaisā rokas.

Persels ļāva aiztecēt dažām sekundēm.

— Es bīstos, — viņš atsāka, — ka nav jūsu varā tās atraidīt. Tahitieši negribēs nākt. Matroži var sagrābt kuģi, izsēdināt mūs krastā un pacelt buras bez mums.

— Viņi to uztupinās uz rifa, — Mazons nicīgi noteica.

— Iespējams, bet, jūs un es, mēs paliksim tupam smiltīs tepat Tahiti...

Mazons no jauna apsēdās, atkal izklāja priekšā karti un, nodūris acis, teica:

— Cik viņu ir?

— Divpadsmit, — Persels atbildēja, savukārt apsēzdamies. — Lūk, viņu vārdi.

— Kāda man daļa gar viņu vārdiem! — Mazons no jauna eksplodēja un ar labās rokas vēzienu tās it kā aizslaucīja no zemes virsas.

Atkal iestājās klusums, un pēc brīža viņš atsāka jau mierīgākā balsī:

— Viņas vajadzēs novietot atsevišķi no vīriešiem.

Persels sarauca uzacis. Šāda piesardzība viņam likās

smieklīga.

— Protams, — viņš teica neizteiksmīgā balsī, — es viņas novietošu savrup.

Mazons vienā malkā izdzēra ruma glāzi, nolika to sev priekšā un šķita samierinājies ar nenovēršamo.

— Jūs parūpēsieties par visiem šiem sīkumiem, — viņš atsāka, — par sievietēm es neko negribu dzirdēt.

— Jā, kapteini.

Persels iebāza sarakstu kabatā, tomēr nepiecēlās.

— Ja jūs atļaujat, — viņš teica, — man vēl kaut kas sakāms.

Viņš piebilda:

— Kaut kas tāds, kas mani satrauc.

— Runājiet, — Mazons pavēlēja ar neuzticības atblāzmu sejā.

«Viņš jau atkal noslēdzas sevī,» Persels nodomaja. Tad turpināja:

— Ja sala, kuru jūs meklējat, ir neapdzīvota, tad rodas problēma: mūsu kolonijā būs deviņi briti un seši tahitieši. Kopā piecpadsmit vīriešu. Sieviešu ir tikai divpadsmit.

— Un tad? — Mazons aprauti noprasīja.

— Trīs vīrieši paliks bez sievietes.

— Un tad? — Mazons attrauca.

— Baidos, ka tas var radīt ļoti bīstamu situāciju. Un tāpēc lieku priekšā vai nu atstāt krastā trīs tahitiešus ...

— Neiespējami, — Mazons strupi atcirta.

•— Vai arī uzņemt kuģī vēl trīs tahitietes ...

Priekšlikuma radītā ietekme bija gluži negaidīta. Mazons pablenza Perselā, samirkšķināja acis, rokas tam sāka drebēt un seja pietvīka aiz dusmām.

— Nekad! — viņš kliedza, izsliedamies visā augumā.

— Mister Persel, jums vajadzētu kaunēties nākt pie manis ar šādu ierosinājumu! Sieviešu mums jau tā ir par daudz! Un viņas mani nepavisam neinteresē! — viņš turpināja, pacēlis gaisā labo roku it kā zvērēdams. — Es pat nevēlos par viņam runāt! Ja esmu izvēlējies jūrnieka amatu, tad tāpēc, ka vismaz uz borta .. . Mister Persel, — viņš trauca tālāk, nenobeidzis teikumu, — jūs zināt ļoti labi, ka, rēķinoties tikai ar savām ērtībām, es nebūtu ņēmis līdzi nevienu no viņām! Un te nu jūs stāvat man pretim salts kā ledus tilka un ierosināt, lai es... Mister Persel! Es esmu dzīvē sastapis tikai vienu vienīgu pieklājīgu sievieti: tā bija mana māsa. Visas pārējās ir . . . ir ... Turpretim man, — viņš atsāka, atteicies no naidīgā dzimuma raksturojuma, — man nerūp atstāt pēcnācējus... Divpadsmit sievietes! — viņš eksplodēja jaunā dusmu izvirdumā.

— Divpadsmit! Uz mana borta! Divpadsmit puskaili radījumi, kas ķērks un žadzinās uz mana klāja no rīta līdz vakaram, — viņš turpināja ar riebumu, it kā tahitietes būtu jūras bezdelīgas vai papagaiļi. — Ievērojiet, mister Persel, un no manas puses pasakiet to vīriem, ka es labāk būtu ar mieru palikt Tahiti un vajadzības gadījumā pakārt pats sevi ar šīm rokām nekā uzņemt vienu sievieti vairāk uz «Blosoma»!

Viņš atvilka elpu un nobeidza mierīgākā balsī, tomēr ar uzsvaru, kas noraidīja jebkuru ierunu:

— Šobrīd tas būtu viss, mister Persel.

Persels stīvi paklanījās un saniknots atstāja kajīti. Cik stulbi! Tas bija tik muļķīgi, ka varēja vai kliegt! Mazons vairāk rūpējās par kazu un cūku sapārošanu nekā par savas nākamās kolonijas pilsoņu apsievošanu. «Kāda nejēdzīga stūrgalvība!» viņš nodomāja jaunā niknuma uzplūdā. Vai nebija vienalga — vest līdzi piecpadsmit vai divpadsmit sievietes?

Tahitietes nepelnīja Mazona nicinājumu jau tāpēc vien, ka viņas bija īstas stiprinieces. Viņas gandrīz tikpat ātri kā vīrieši iemācījās rāpties vantīs, lai atritinātu buras vai ierēvētu buraudeklu. «Blosoms» bija atstājis Tahiti tikai

4 — G18 auguma dzīvību un spraigumu sakopodamas platajas gūžās.

49

Matroži, izņemot Smedžu, tāpat bija nometuši drēbes, un Persels vienubrīd domāja, ka tahitiešu satraukums pielips arī viņiem un liks dejot līdzi iedzimtajiem. Tomēr matroži palika uz priekšējā tilta, ļāvās lietus šaltīm, pa gabalu vēroja tahitiešus, skaļi cits citam plaukšķināja pa muguru un, taisnību sakot, jutās diezgan neveikli sava kailuma dēļ. «Lūk, gandrīz bībeliska ainava,» Persels uzjautrināts nodomāja. Tahitietis — tas ir nevainīgais dabas bērns. Un peritānis — tas ir cilvēks pēc grēkā krišanas.

Izlikdamies uzmanām brezentu piepildīšanu, Persels nepalaida garām nenieka no visa, kas nolika uz tilla. Viņu pārsteidza Smedža uzvedība. Sīkais vīrelis bija paturējis mugurā kreklu un bikses un stāvēja mazliet nomaļus no abām grupām. Viņš bija atspiedies pret treliņu starp divām glābšanas laivām un čurnēja tur tādā kā iedobumā, līks, uz priekšu sakumpis, iekritušām krūtīm un vienu plecu augstāku par otru. Pelēcīgie mati krita uz pieres, uzacis abpus smailā deguna raucās kopā, bet apakšējā lūpa bija pastiepusies nīgrā grimasē. Saliecies un greizs, viņš ar mazajām, naidīgajām un viltīgajām žurkas ačelēm cieši vērās tahitiešos.

Persels piepeši izdzirda sievietes balsi saucam:

— 2ono! Žono! 2ono!

Viņš atskatījās, un lietus, uzbrāzdams ar divkāršu sparu, viņam uz mirkli laupīja redzi. No tahitiešu grupas iznira liels, masīvs stāvs un virzījās uz matrožu pusi. Pusceļā tas apstājās. Tā bija Omāta.

Tūdaļ visu skatieni pagriezās pret viņu. Raženais, brūnais augums bija sešas pēdas piecas collas garš. Kaut arī katra ķermeņa daļa šķita pārsniedzam parastos cilvēka apjomus, kopiespaids bija harmonisks. Viņā raugoties, matroži apklusa. Kopš «Blosoms» bija atstājis Tahiti, neviena sieviete uz borta nebija izraisījusi tik daudz pārrunu. Vīri ar zināmu cieņu apbrīnoja tās gurnu resnumu, muguras platumu, krūšu kuplumu. Omātas spēks, jau kļuvis leģendārs, deva vielu tūkstoš pārspīlējumiem: draudzīgi, bet nevērīgi uzsizdama Makleodam uz pleca, viņa tam bija likusi aiztenterēt pa klāju divdesmit pēdas tālāk. Viņa bija pārlauzusi klīverbomi tikai tāpēc, ka nejauši uz tā atspiedusies. Tāpat niekodamās, viņa bija pārrāvusi tauvu dūres resnumā. Dažreiz vīriem labpatika iztēloties, kas notiktu, ja viņa iemīlētos mazajā Smedžā. Šī iedoma izraisīja simt zobgalību, turklāt dažas ļoti trāpīgas. Visumā tika pieņemts, ka sīkajam Smedžam draudētu nosmacē-šana.

Omāta paspēra uz priekšu vēl divus trīs soļus, viņu skāra no melnajiem padebešiem izlauzies saules stars, un matroži tīksmi varēja pamielot acis gar visiem viņas auguma izlokiem. Persels piemiedza plakstus. Matroži atgādināja runčus, kas reizē ar sajūsmu un drausmām apbrīno tīģermātes kuplās formas.

— 2ono! 2ono! — Omāta sauca savā dobjajā balsī.

— Ej tak! — Makleods teica Džonam Hentam, mazliet pagrūzdams to no muguras.

Hents paklausīgi iznāca no bara un smagiem soļiem tuvojās Omātai. Viņš bija tāda paša auguma, lieliem kauliem, tikai mazliet druknāks, un spalvains no galvas līdz kāju pirkstiem, turklāt šī īpašība iedvesa cieņu tahitiešiem, kas parasti nebija apspalvoti. Viņš blenza Omātā ar savām mazajām cūkas ačelēm. Viņa ģīmi, spurainu un rūsganu, kādreiz, šķiet, bija sašķaidījis un saplacinājis briesmīgs sitiens, padarīdams seju divtik platu un izlīdzinādams tajā jebkuru izcilni. Šoreiz viņš neizskatījās tik apmiegojies kā parasti un likās gandrīz smaidām. Omāta turpretim smējās, zibinādama spēcīgos, baltos zobus, bet acīs, platās kā dīķi, dejoja atspulgi.

Labu brīdi viņi tā palika stāvam viens otram pretim, it kā Omāta būtu sapratusi, ka Hents domā gausi un tāpēc nevajag to steidzināt. Tad viņa to saņēma aiz rokas, ievilka dejotāju barā un tur, nostājusies tam pretim, sāka šūpoties gūžās, nenovērsdama acis un skandēdama dobjā balsī:

— 2ono! 2ono! 2ono!

Sizdami plaukstas, tahitieši pienāca Hentam tuvāk. Mehani viņam viegli uzpliķēja pa plecu un brīdi padejoja līdzās, it kā viņu iedrošinādams. Omāta nepagurusi skandēja:

— 2ono! 2ono! 2ono!

Piepeši Hents sakustējās, pacilāja te vienu, te otru kāju un, rokām kuļājoties gar sāniem, sāka gāzelēties kā lācis, gaiši zilās acis ieurbis Omātā. Tajā pašā mirklī, joprojām gāžot siltajam tropu lietum, melnajos mākoņos, kas no visām pusēm aizsedza apvārsni, pašķirās neliela plaisa, un ļoti zemu rietumos parādījās saule. Apspīdētais «Blosoma» klājs, masti un buras nereāli baltā reljefā izdalījās pret tintes melnuma debesīm, un gaisma, gariem, līdztekus stariem slīdēdama pār jūru, gandrīz līmeniski trāpīja dejotāju baru, nesamērīgi pagarināja ēnas uz klāja un aizdedza Henta rūsgano vilnu.

— Zono! Zono! Žono!

Omātas dobjā balss atgādināja reizē dūdošanu un rūkšanu, un milzīgais, spalvainais Hents, ruds un balts, gāzelējās no vienas kājas uz otru starp tahitiešu brūnajiem augumiem.

— Zono! Zono! Zono!

Omāta pamazām tuvojās Hentam, šūpodamās platajās gūžās, cieši pievērsusi tam plaši ieplestās, melnās acis, at-devīgi pagriezusi pretim plaukstas. Viņa tam pienāca vēl tuvāk, līdz augumi saskārās, un veselu minūti abi dejoja viens pret otru. Tad Hents izgrūda rūcienu, kurā nejautās neviena cilvēciska skaņa, izslējās visā garumā un ar abām platajām, sarkanajām ķetnām sagrāba Omātas plecus. Viņa iesmējās dūdojošus smieklus, neticami veikli izvairījās no tvēriena un sāka skriet, bet Hents drāzās viņai pakaļ. Viņa apmeta vairākus apļus pa klāju, ik brīdi atskatīdamās, lai pārliecinātos, vai Hents seko, un joprojām guldzoši smējās. Beidzot viņa ar troksni iemetās lūkā, kas veda uz komandas novietni, un Hents nodārdināja kāpnes aiz viņas. Matroži smējās aizrīdamies. Smedžs savā stūrī atkrustoja tievās kājeles, aizgrieza galvu un nicīgi nospļāvās ūdenī.

— Leitnant, — Vaits teica, — kapteinis jūs sauc.

Persels nopūtās, aizgāja uz savu kajīti pārģērbties un

devās pie Mazona.

Kapteiņa sarkankoka galds bija pieskrūvēts pie grīdas ar maziem koka ķīlīšiem, kas apskāva katru kāju, un pats Mazons aiz galda arī likās pieskrūvēts pie krēsla. Mundierī, ar aizsietu kaklasaiti, korekts, viņš šķita tikpat maz piederam pie visa tā, kas notika uz klāja, kā citas planētas iemītnieks.

Tiklīdz Persels ienāca, Mazons uzlika pirkstu uz kāda punkta kartē un teica:

— Tas ir šeit.

Persels apgāja apkārt galdam un pieliecās. Apmēram puscejā starp Rapas salu un Lieldienu salu Mazons uz kartes ar zīmuli bija uzvilcis krustu. Persels jautājoši pacēla acis, un Mazons turpināja:

— Tas ir šeit. Tā ir sala, ko mēs meklējam. Ja vējš nepierims, mēs to sasniegsim parīt vakarā.

Persels paskatījās uz karti.

— Tahiti jūs runājāt par kaut kādu nezināmu salu.

— Tāda tā arī ir, — Mazons moži atteica. — Džeksons to piemin savā Stāstā par ceļojumu dienvidu puslodē, to-mēs tā nav atzīmēta nevienā Admiralitātes kartē. Pat visjaunākajās ne, kāda ir arī šī. Oficiāli šāda sala nepastāv. Tomēr Džeksons uzrāda tās platuma un garuma grādus, un tas man lāva to atzīmēt uz šīs kartes un nospraust mūsu ceļu.

Persels viņā paskatījās.

— Man šķiet, ka arī cits kapteinis var būt lasījis Džek-sona stāstu un reiz nonācis šajā apvidū ...

— Es par to esmu domājis, mister Persel, — Mazons atteica. — Šāds risks pastāv, taču tas ir ļoti niecīgs, ja ievēro, ka sala ir gandrīz nepieejama. Pēc Džeksona stāsta tā ir ļoti kalnaina, to ieskauj kraujas klintis, tai nav neviena līča vai tamlīdzīgas enkura vietas, un, šķiet, gāzmu dēļ tur grūti izcelties krastā pat glābšanas laivā. Arī pats Džeksons tur nav piestājis. Viņš tomēr tai piebraucis klāt pietiekami tuvu, lai varētu to aprakstīt. Salas apkārtmērs esot apmēram piecas jūdzes, to klājot bagātīga augu valsts un šķērsojot strauts. Jāpiebilst, ka Džeksons to atklājis sausajā gadalaikā, tāpēc var pieņemt, ka strauts tek vienmēr. Tas, protams, ir svarīgs apstāklis.

Tā kā Persels klusēja, Mazons turpināja:

— Es labprāt gribētu dzirdēt jūsu domas, mister Persel.

— Nu, — Persels atteica it kā šaubīdamies, — ja sala tiešām atrodas tur, kur Džeksons atzīmējis, un ja tā patiešām ir tāda, kā viņš to apraksta, man šķiet, ka tā mums ir gluži derīga, izņemot...

— Izņemot?

— Jūs teicāt, man liekas, «piecas jūdzes apkārtmērā» ... Tā varbūt tomēr ir mazliet par mazu.

Mazons nolieca uz priekšu stūraino pieri un teica neapstrīdamā tonī:

— Tā ir pietiekami liela cilvēkiem trīsdesmit.

Persels iebilda:

— Pašreiz, jā. Bet pēc dažiem gadiem ...

Mazons aprauti pamāja ar roku, it kā atvairīdams ierunu.

— Kad es Tahiti lasīju Džeksona aprakstu, arī man ienāca prātā šāds iebildums. Tomēr es to neņēmu vērā.

Viņš apklusa, nepaskaidrojis, kāpēc nav to ņēmis vērā. Perselam .sanāca dusmas. Mazons jau Tahiti bija zinājis, kurp dodas, un kopš trim nedēļām savam palīgam nebija bildis ne vārda par ceļojuma mērķi.

Mazons turpināja:

— Būšu jums pateicīgs, ja jūs komandai neatklāsiet to, ko es sacīju.

— Vai ir kāds iemesls to slēpt?

— Nekāds. Komandai tas nav jāzina, vairāk nekas.

Noslēpums tātad nebija vajadzīgs. Tam bija vienīgi

hierarhiska vērtība: vadonis izmantoja savas priekšrocības. «Blosoma» ceļa mērķa noslēpums bija radījis distanci starp viņu un Perselu, un tagad šis tikai kapteinim un palīgam zināmais noslēpums saglabāja šo pašu distanci starp virsniekiem un komandu. «Tas ir smieklīgi,» Persels nodomāja. «Viņš joprojām izmanto pavēlniecības maziskās, sīkās mahinācijas, lai gan pats nevienam vairs nepavēl. Bet to viņš pat vēl nav pamanījis.»

— Tātad mēs nu būtu vienojušies, mister Persel, — Mazons beidzot sacīja, it kā pietiktu ar ilgo klusuma brīdi, lai izgaistu visi Persela iebildumi par salas izmēriem.

Persels izslējās.

— Jūs atļaujat, kapteini?

— Lūdzu, mister Persel.

— Man jums jālūdz kāds pakalpojums.

Mazons viņā paskatījās. «Viņš jau sabožas,» Persels nīgri nodomāja. «Viņa pirmā reakcija vienmēr ir noraidoša.»

— Es klausos, — Mazons teica.

— Kā kuģa kapteinim, — Persels turpināja, — jums, ja nemaldos, ir tiesības nepieciešamības gadījumā salaulāt pārus, kuri izsaka šādu vēlēšanos.

— Tas tiesa.

— Es vēlos, — Persels turpināja ar stingru nopietnību,

— lai jūs izlietotu sava amata piešķirtās priekšrocības un mani laulības ceremonijā savienotu ar kādu tahitieti.

Mazons piecēlās, nosarka, aizlika rokas aiz muguras un, nepaskatījies uz Perselu, teica:

— Jūs gribat precēt melnādaino, mister Persel?

— Jā, kapteini!

Apliecinājums tika izteikts ar tādu apslēptu enerģiju un straujumu, ka Mazons jutās izsists no sliedēm. Viņš nekad nebija iedomājies, ka Persels spēj būt tik uzstājīgs. Pagriezies profilā pret Perselu, viņš stingri noraudzījās stikla kupolā, kas pārsedza «Blosoma» būves maketu. Tīšuprāt šņaukādams, lai paustu nepatiku, viņš tomēr apdomīgi apsvēra stāvokli. Persels mazliet par daudz bija pieķēries melnajiem un, kā visi skoti, mēdza sasodīti daudz spriedelēt, tomēr citādi viņš tam neko nevarēja pārmest. Mazons nevēlējās ar viņu sanaidoties un saprata, cik bīstami būtu noraidīt viņa lūgumu. No otras puses — salaulāt palīgu ar iezemieti — tas bija kaut kas gluži neaptverams.

— Jūs esat disenters', ja nemaldos, — viņš noteica, tikko pakustinādams lūpas.

Persels pavērās kapteinī. Viņš nesaprata, kurp tas grib stūrēt.

— Es tiešām simpatizēju disenteriem, — viņš pēc brīža atbildēja.

— Kā britu kuģa kapteinis, — Mazons teica, — es varu jūs laulāt tikai pēc Anglijas baznīcas rituāla.

«Tad, lūk, kas!» Persels nodomāja, apvaldīdams smaidu. Mazons viņu gribēja pārvērst tādā pašā formālistā, kāds bija pats.

— Anglikāņu laulības rituālā mani nekas neaizvaino, — viņš tūlīt atbildēja. — Mani iebildumi pret Anglijas baznīcu attiecas uz citiem punktiem.

Mazonu ļoti pārsteidza, ka Persels par saviem «iebildumiem» pret viņa majestātes baznīcu runā tik aukstasinīgi. Ar šādiem izteicieniem Persels viņa acīs kļuva atbildīgs divos pārkāpumos: tas nebija lojāls pret savu monarhu

1 Tā sauca tos, kas atteicās parakstīt trīsdesmit deviņus anglikāņu dogmas paragrāfus.

un parādīja sliktu gaumi, piešķirdams tik lielu nozīmi reliģijai.

— Jūs nesaprotat manu iebildumu, — viņš spīvi atteica.

— Es neatzīstu, ka man būtu tiesības laulāt disenleru pēc Anglijas baznīcas rituāla.

«Esmu pārskatījies,» Persels īgni nodomāja. «Tas nav formālisms. Viņš laipo. Mēģina mani atraidīt pa aplinku ceļu.»

— Es neesmu sacījis, ka esmu disenters, — viņš salti atbildēja. — Es sacīju, ka simpatizēju disenteriem. Tomēr oficiāli es piederu pie Anglijas baznīcas. Par to jūs atradīsiet atzīmi borta dokumentos.

«Un tagad,» Mazons nodomāja, «ja es atsakos, mūsu attiecībās iestājas lūzums.» Viņš nopūtās, ar visu augumu pagriezās pret Perselu un teica skalā balsī:

— Kas attiecas uz mani, mister Persel, tad jūsu lēmums man nav saprotams. Galu galā jūsu privātā dzīve tomēr ir vienīgi jūsu pašu ziņā. Es nejūtu, ka man būtu tiesības noraidīt jūsu lūgumu.

«Stūres pagrieziens in extremis,» Persels nodomāja. Viņi stāvēja kājās aci pret aci, klusi un neveikli. Abi zināja, ka par matu izvairījušies no nopietnas ķildas. Abi jutās atviegloti, ka nebija tiktāl nogājuši, tomēr viens otru ienīda: viens tāpēc, ka vajadzēja cīnīties, lai izkarotu savas tiesības, otrs tāpēc, ka vajadzēja padoties.

— Izraugieties divus lieciniekus no komandas ļaudīm, — Mazons atsāka pavēlnieciskā balsī, — un rīt ap pusdienas laiku . . .

Viņš pameta teikumu pusceļā, it kā būtu pretīgi to nobeigt. Persels nolieca galvu un mazliet vēsi sacīja:

— Es jums pateicos, kapteini.

Nenogaidījis, kamēr Mazons viņu atlaiž, Persels devās projām. Viņš jutās aizvainots, noskaities, satraukts. Kaut arī viņš to negribēja un arī Mazons negribēja, abu attiecības pasliktinājās no stundas stundā vienīgi tāpēc, ka viņi bija tik dažādi.

Nākamajā dienā, piedaloties matrožiem Džonsam un Be-keram, kapteinis Mazons, «Blosoma» pavēlnieks, virsnieku ēdamzālē visas komandas priekšā nokristīja Ivoa un vēlāk to pēc Anglijas baznīcas rituāla salaulāja ar leitnantu Ādainu Braitonu Perselu.

Neviens uz «Blosoma» borta nesekoja otrā virsnieka paraugam.

10. jūlijā ap septiņiem rītā pilnīgi skaidrajās, zilajās debesīs dienvidu pusē pacēlās diezgan liels, melns mākonis, kas virzījās tieši uz «Blosomu». Matroži snaicīja kaklu un neizlaida mākoni no acīm, jo tā virziens bija pārāk neparasts, tāpēc ka vējš tobrīd pūta no ziemeļiem.

Mākonis tuvojās, nedabiski ātri plezdamies platāks, beidzot pieņēma trijstūra veidu, un Džonss iesaucās līksmā balsī:

— Putni!

Atskanēja priecīgi kliedzieni. Matroži, tahitieši un sievietes vienā mirklī saskrēja kuģa priekšgalā.

— Vait! — Persels sauca. — Brīdiniet kapteini!

Persels pagriezās atpakaļ. Aiz muguras stāvēja Ivoa.

— Adāmo, — viņa sacīja klusinātā balsī, — man jau likās, mēs nekad nenonāksim galā.

Persels uzlika roku viņai uz pleca un stāvēja mierīgi, paceltu galvu, piekļaudams sev Ivoa. Viņi tuvojās mērķim. Zeme, kurā ligzdoja šie putni, bija tā pati, kur viņi dzīvos kopā līdz mūža galam.

— Jūras bezdelīgas! — Mehani teica, ar roku norādīdams uz putniem.

Tahitiešu pūlī tūlīt atskanēja izsaucieni, visi piepeši sarosījās.

— Ko viņi saka, leitnant? — Bekers vaicāja.

— Šo putnu olas esot līdzvērtīgas vistu olām.

— Šaubos, — Makleods noteica.

Jūras bezdelīgas tagad riņķoja ap «Blosomu», un bars bija tik blīvs, ka aizēnoja sauli. Tās stipri atgādināja nelielas kaijas, taču knābis tām bija garāks un aste šķelta. Putni sāka nirt pa kreisi no kuģa, un visa komanda steidzās uz kreiso bortu: tverdamies kuģa ēnā, ciešs mazu, spīdīgu sardīņu bars, acīm redzot, peldēja līdztekus «Blosoma» korpusam. Tūkstošiem jūras bezdelīgu metās tām virsū, sakapādamas okeāna virsmu neskaitāmiem nirienu šļakstiem. Aina, kurai viņš bija par liecinieku, Perselu pārsteidza: varēja domāt, ka no gaisa līst putni.

— Skatieties, leitnant! — Bekers teica, norādīdams uz sardīnēm. — Nabaga sīkalīšus aprij visi, kam vien nav slinkums!

Caurspīdīgajā ūdenī rosījās lieliski tunči melni un zili svītrotām mugurām, kuri tāpat ar neticamu rijību metās virsū sardīnēm. Taču slaktiņš ar to nebeidzās. Tunčus savukārt vajāja haizivis, kuldamas ūdeni ar savām milzu astēm un kampdamas tos, ka žokļi vien klabēja.

Matrožu pūlī pamazām iestājās klusums. Vispirms viņi bija uzjautrinājušies, makšķerēdami jūras bezdelīgas, taču makšķerēšana drīz pārvērtās slepkavošanā. Haizivis, aprijušas tunčus, sāka plosīt cita citu, tā ka ūdens no asinīm krāsojās sarkans.

— Ak dievs! — noteica vecais Džonsons. — Šādi skati man nepatīk. Vai gan vērts nākt pasaulē par zivi?

— Tāds ir likums, — Makleods atteica, asos elkoņus atbalstījis pret treliņu. — Lielie vienmēr aprij sīkos. Par to nav jāpinkšķ. Tāds ir likums. Vajag tikai būt stiprākam, tas viss.

Uz klāja parādījās Mazons, mazliet piesarcis, tālskati rokā.

— Vai zeme jau redzama, mister Persel? — viņš iesaucās drebošā balsī.

— Vēl ne, kapteini.

Iestājās klusums. Mazons izskatījās vīlies kā bērns.

— Šie putni ir pretīgi, — viņš noteica sliktā omā, uzlūkodams noķēzīto klāju.

— Liekas, to olas ir ēdamas, — Persels atbildēja.

Neaicinādams Perselu līdzi, Mazons devās uz kuģa

priekšgalu. Šajā pašā brīdī sardīņu bars pameta kuģa sānus, jūras bezdelīgas aizšāvās tam pakaļ un attālinājās no «Blosoma». Persels deva matrožiem rīkojumu nomazgāt klāju. Rīkojumu vajadzēja atkārtot divas reizes, iekāms tie paklausīja.

Kad darbs bija paveikts, viņš aizgāja uz priekšgalu. Mazons neatrāva aci no tālskata. Viņš nekustējās ne par matu, seja bija sarkana, kakla muskuļi saspringti. Pēc brīža viņš nolaida instrumentu, izslējās, vairākkārt aizvēra un atvēra labo aci. Tad ar pirkstu galiem sāka spaidīt plakstiņu.

— Esmu par daudz saskatījies. Acs aizmiglojas. Varbūt paskatieties jūs, mister Persel?

Persels savukārt pielika aci pie tālskata un noregulēja tā garumu, lai pielāgotu savai redzei. Viņš bija iedomājies, ka sala atgādinās Tahiti: kalnainu cietzemi, ko no okeāna atdala aizsargrifs ar rāmu lagūnu un līdzenu krastmalu, īstenība bija gluži citāda. Sala izslējās kā melna, robota klints, paceldamās virs jūras vairāk nekā tūkstoš pēdu augstumā, un pie pamatnes to apšjāca milzīgi gāzmu viļņi baltām putu galotnēm.

Persels pasniedza tālskati Mazonam un teica, uz viņu nepaskatījies:

— Tā ir gluži neviesmīlīga klints.

— Tai jābūt neviesmīlīgai, — Mazons atbildēja tik apmierināts, kādu Persels to nekad nebija redzējis.

Viņš atkal pacēla tālskati pret salu un jūsmīgi turpināja:

— Jā, mister Persel, varbūt izklausās dīvaini, bet es justos ļoti vīlies, ja šī sala, kā apgalvo Džeksons, nebūtu gandrīz vai nepieejama.

— Bet mums arī pašiem tur jāizceļas krastā, — Persels iebilda.

Mazons izslējās, nolaida gar sāniem roku ar tālskati un nez kāpēc sāka smieties. Persels ievēroja, ka redz kapteini smejamies pirmo reizi kopš Džimija nāves.

— Mēs izcelsimies krastā, mister Persel! — viņš jautri noteica. — Mēs izcelsimies krastā, kaut arī vajadzētu ņemt talkā virves, lai uzrāptos klintī! ...

Tad piebilda:

— Un es ceru, ka tā viscaur ir tikpat ķrauja! Mēs nevaram atļauties tādu greznību kā ciemiņus! — viņš turpināja, kļuvis neparasti runīgs. — Tie mums varētu kļūt liktenīgi! ... Pie velna! Cilvēkam tomēr ir tikai viens kakls, uz kā turas galva! Mister Persel, par kaut ko labāku mēs nemaz nevarējām sapņot! Tas ir īsts dabisks cietoksnis! Nevienam nekad nenāks prātā bāzt degunu mūsu sīkajās darīšanās, to es jums apgalvoju! Nē, nē! Ziņkārīgo nebūs! Mēs jutīsimies kā mājās. Šī sala ir īsts mazs dārgums! Ja mēs tur atradīsim pieliekami daudz zemes, kur stādīt savus injāmus, un diezgan ūdens, lai neciestu slāpes, mēs varēsim izaicināt visu pasauli...

Viņš pagriezās atpakaļ, ar muguru atspiedās pret treliņu, izstiepa abas rokas un, ieķēries bloka virvēs, vēroja jūras bezdelīgas, kas turpināja zveju kabejtauvas attālumā no kuģa.

— Vai tas nav pārsteidzoši, — Persels teica, — tās nirst visas reizē? Varētu domāt, ka līst putnu lietus.

— Un labi, ka arī tās ir šeit, — Mazons sacīja apmierinātu izteiksmi sejā. — Mums netrūks olu brokastīm.

Drīz pēc pulksten diviem pēcpusdienā «Blosoms» sasniedza diezgan platu līci salas ziemeļrietumos. Mazons tomēr nolēma izmest enkuru, jo pārlieku kāroja ātrāk sasniegt cietzemi. Viņš lika nolaist braucamo laivu, lai apceļotu savu valstību, un, Perselam par lielu pārsteigumu, pats uzņēmās laivas vadību. Viņš negribēja novēlēt nevienam citam rūpes par sava cietokšņa aizsardzības spēju novērtēšanu visos sīkumos.

Mazons atgriezās pēc trim stundām, un tiklab matroži, kā pats bija sajūsmināti par redzēto. Salas rietumu un dienvidu krastu veidoja tikai kraujas klintis, izrobotas smailes un milzu akmens bluķi. Austrumos turpretim viņi bija uzgājuši nelielu līcīti, kas izbeidzās ar smalku smilšu pludmali. Tomēr šo liedagu no jūras aizsargāja zemūdens rifa josta, bet no zemes — pārkarena klints siena. Secinājums bija vienprātīgs un neradīja ne mazākās šaubas. Kaut arī vieta nebūt nebija no labākajām, tā bija vienīgā, kur «Blosoms» spēja noenkuroties. Un vienīgais punkts, kur varēja izcelties krastā, protams, bija pludmale, kas stiepās gar krastu divu kabeļtauvu attālumā no kūģa, ja vien kādai no braucamajām laivām izdotos to sasniegt, neapsviežoties bangās.

Drīz pēc Mazona atgriešanās «Blosomu» vajadzēja noenkurot ar diviem enkuriem, jo ziemeļrietenis to pārāk spēcīgi nesa virsū salai. Persels piebiedrojās Mazonam uz komandtilta un klusēdams labu brīdi klausījās briesmīgajās gāzmās, kas aizsargāja pieeju pludmalei. Trulā rūkoņa šķita pārņēmusi visu apvārsni, un piepeši apklusa, kad atplūdu vilnis saķērās ar jauno vilni, kas nāca no jūras. Abi viļņi tad izslējās kā drausmīga volūta un atkrita smiltīs ar pērkonīgu dārdu.

Brīžiem, kad uzvilnīja augstāka banga, milzīgajās klintīs, kas labajā pusē noslēdza pludmali, laikam piepildījās līdz augšai un atkal iztukšojās kāda grota, jo atskanēja te skaudrs sprādziens, gaisam saspiežoties, te garš, svelpjošs troksnis, kad ūdens atstāja alu. Klakšķis un tam sekojošais guldziens Perselā viesa vēl drūmāku noskaņu nekā gāzmu rīboņa.

— Būtu interesanti zināt, — Mazons pēc brīža atsāka,

— vai tā ir apdzīvota.

— Ja tā ir apdzīvota, — Persels atteica, — nav izslēgts, ka iezemieši būs naidīgi noskaņoti.

— Jā, — Mazons norūpējies piekrita, — arī es domāju tāpat. Citādi viņi jau sen būtu mūs ielenkuši ar savām pirogām.

Persels pavērās biezajā lapotnē, kas vainagoja klintis, un teica:

— Varbūt desmitiem acu pāru pašreiz mums uzglūn no šīm lapām.

— Jā, — Mazons atbildēja. — Nebūtu patīkami iekārtošanos sākt ar nelielu karagājienu.

Persels pārsteigts viņu cieši uzlūkoja. Mazons tātad paredzēja iespēju ieņemt salu pret iedzīvotāju gribu, liekot runāt ieročiem.

— Tas būtu necilvēciski, kapteini! — viņš strauji iesaucās. — Mēs taču nevaram nokaut šos nabaga ļaudis, lai liem atņemtu salu!

Mazons viņā noraudzījās krietnu brīdi, tad pietvīka līdz pakausim, vairākkārt samirkšķināja acis, nodūra galvu, un Perselam šķita, ka sekos dusmu izvirdums. Viņam par lielu pārsteigumu, Mazons tomēr savaldījās, un no jauna iestājās klusums. Kad kapteinis atkal sāka runāt, vārdi plūda pavisam mierīgi, it kā Persels nebūtu izteicis ne mazāko iebildumu.

— Mister Persel, jūs pārņemsiet laivas vadību un mēģināsiet izcelties krastā.

— Jā, kapteini.

— Ņemiet līdzi sešus vīrus, tikpat daudz šauteņu un virves. Ja jums izdodas pārvarēt gāzmas, izvelciet laivu krastā un uzrāpieties klintī. Jūsu uzdevums ir izzināt, vai sala nav apdzīvota. Ja jums uzbrūk, atgriezieties izejas bāzē un kāpiet atpakaļ laivā. Otra braucamā laiva uzturēsies kabeļtauvas attālumā no pludmales, lai jūs segtu ar muskešu uguni, ja jums gadījumā dzītos pakaļ. Ja neviens neuzbrūk, apskatiet uz salas visu, ko līdz vakaram var pagūt, un atgriezieties pie manis ar ziņojumu.

— Jā, kapteini.

Persels mazliet nogaidīja, tad sacīja:

— Ar jūsu atļauju, kapteini? ...

Mazons pavērās viņā saltu skatienu:

— Lūdzu, mister Persel.

Persels ielūkojās kapteinim acīs. Šoreiz viņš bija cieši nolēmis nepieļaut, ka Mazons uz viņa ierunu, kā parasti, atbild ar klusēšanu.

— Es lūdzu dievu, lai sala būtu neapdzīvota, — viņš stingri noteica. — Bet, ja tā nebūs, nedomājiet, ka es šaušu uz iezemiešiem, pat tad, ja man uzbruks.

Mazons tumši piesarka, sāka mirkšķināt acis, nodūra galvu un iesaucās ārkārtīgā uzbudinājumā:

— Lai velns parauj jūsu sirdsapziņu, mister Persel!

— Kapteini!

Mazons uzmeta viņam liesmojošu skatienu:

— Es atkārtoju: lai velns parauj jūsu sirdsapziņu, mister Persel!

Persels mazliet nogaidīja, tad nopietni teica:

— Man šķiet, ka tā jums nevajadzētu runāt.

Iestājās klusums. Mazons tik ļoti centās atgūt aukstasinību, ka viņam drebēja rokas. Viņš ieraudzīja, ka Persels tās vēro, un aizlika rokas aiz muguras.

— Es atvainojos, mister Persel, — viņš beidzot sacīja, mazliet pagriezdams galvu.

— Nekas, kapteini. Jebkuram gadās pāršaut pār svītru.

Pēc laipnību apmaiņas iestājās mazs atslābums, taču tas

bija un palika tikai šķietams.

— Tā vai citādi, nav nozīmes strīdēties, jo mēs neviens nezinām, vai sala ir apdzīvota.

Persels juta, ka viņu atkal sagrābj niknums. Mazons prata vienīgi izvairīties vai atteikties. Vai nu viņš klusēja, vai patvērās dusmās, vai arī atlika izšķiršanos uz vēlāku laiku.

— Piedodiet, — Persels stingri noteica. — Mums jāzina, kāda būs mūsu nostāja pret iezemiešiem tieši krastā, izkāpšanas brīdī. Attiecībā uz sevi gribu atkārtot, ka es uz viņiem nešaušu pat tad, ja man uzbruks.

Pēc īsa klusuma brīža Mazons sacīja:

— Tādā gadījumā jūs daudz ko riskēsiet, mister Persel, un man nav nekāda iemesla no jums šādu risku prasīt.

Es pats komandēšu laivu, kas izcelsies krastā. Jūs paliksiet uz borta.

Persels saprata, ko tas nozīmē: ja atlidos pirmais pīķis, Mazons dos rīkojumu šaut no visiem stobriem.

— Man šķiet, — viņš teica aizžņaugtā balsī, — būtu labāk, ja jūs ļautu man komandēt glābšanas laivu.

Mazons izslējās.

— Mister Persel, es atzīstu, ka jums ir tiesības neaizstāvēties, kad jums uzbrūk, taču jums nav tiesību aizrādīt, kas man darāms.

Tagad vairs nekā nebija ko sacīt. Persels pagriezās uz papēžiem. Viņš bija gluži apskurbis aiz sašutuma un negalvoja, vai spēs pietiekami savaldīties, ja pateiks vēl kādu vārdu.

Viņš atgriezās savā kajītē un iemetās guļvietā; galva kaisa kā ugunī. Kājas drebēja, un viņam nekādi neizdevās šo drebēšanu novaldīt. Viņš aizvēra plakstus un, dziļi elpodams, mēģināja atgūties. «Blosoms» šūpojās, viegli cilādamies, kad ziemeļrieteņa saceltie viļņi aizlīgoja zem korpusa, bet pa četrstūraino iluminatoru kūļiem plūda iekšā jaukās pēcpusdienas saules zeltainie stari. «Un tomēr,» Persels nodomāja, «cilvēki cits citu nokaus.»

Pēc brīža viņš sajuta uz pieres vēsas rokas pieskārienu un atvēra acis. Ivoa bija apsēdusies uz kojas maliņas un klusībā viņā noraudzījās.

— Adāmo, — viņa teica savā zemajā, melodiskajā balsī,

— tu esi slims?

— Nē, Ivoa. Es tikai esmu noskaities, tas viss.

Viņa pasmaidīja, pazibsnīja baltos zobus, un brīnišķās zilās acis staroja pār visu seju. Viņa šķelmīgi teica:

— Peritāņi ķildojas. Peritāņiem pilna galva rūpju. Peritāņi nekad nav apmierināti.

Persels paslējās uz elkoņa un viņai uzsmaidīja.

— Peritāņi domā par nākotni. Tāpēc viņi nekad nav apmierināti.

Ivoa paraustīja skaistos plecus.

— Kad nelaime nāk, tā atnāk. Kāpēc domāt par to jau pirms laika?

— Peritāņi domā, ka vajag pret to cīnīties.

Ivoa pacēla brūno roku un uzlika gleznos pirkstus Perselam uz lūpām.

— Peritāņi ir loti uzpūtīgi. Un dažreiz viņi ir traki. Lielās pirogas vadonis ir pavisam traks.

Persels uzrausās sēdus un pārsteigts viņā paskatījās. Sarunai ar Mazonu Ivoa nebija varējusi sekot: viņi bija runājuši angliski.

— Kāpēc tu tā saki?

Viņa nosarka, nolaida plakstus un paslēpa galvu pie Persela pleca. Viņa nebija ievērojusi tahitiešu atturību un tagad kaunējās par savu slikto uzvedību.

— Kāpēc tu tā saki? — Persels vaicāja.

Taču viss bija velti. Viņa jau tāpat bija pateikusi par daudz. Vairāk viņa nerunās.

— Iesim uz klāja, — Persels teica, vēlēdamies redzēt, kas tur notiek.

Viņi iznira laukā no krēslainajām kāpnēm un dienas gaismā pagalam apžilba. Persels samiedza acis. Uz klāja valdīja neparasts klusums. Pie fokmasta tahitietes un komanda pulcējās ap laužu grupu, kurai pāri pacēlās Mehani un Tetahiti staltie augumi. Persels devās turp, saule spīdēja acīs, viņš mēģināja saskatīt, ko Jaudis tur dara un kas tos tik loti aizrāvis, ka tie izturas tik klusu. Viņš tuvojās mazajam bariņam. Sievietes un matroži pašķīrās, palaizdami viņu garām. Nonācis galā, viņš sastinga kā pienaglots un nespēja bilst ne vārda. Seši tahitieši bija nostājušies rindā. Katrs turēja rokā šauteni. Mazons skaidroja, kā apieties ar ieroci.

— Mehani! — Persels iesaucās. — Šautenes ir tabū!

Mehani pārsteigts pagrieza galvu.

— Tās ir tabū Tahiti, — viņš teica, plati smaidīdams,

— bet ne uz lielās pirogas.

Viņš brīnījās, ka draugs nezina tik viegli saprotamas lietas. Tabū jēdziens nebija vispārināms. Tas saistījās ar noteiktu vietu.

— Mister Persel! — Mazons iesaucās, saklausījis vārdu «tabū».

Viņa balss bija skarba un pelēkzilās acis dusmās spīgu-Joja. Taču teikumu viņš nepabeidza. Mehani atkal pavērsās pret viņu un sāka uzmanīgi klausīties. Otrā virsnieka iejaukšanās bija palikusi bez sekām. Mazons uzgrieza Perselam muguru un turpināja sniegt paskaidrojumus.

Nekad Persels kapteini nebija redzējis tik pacietīgi apejamies ar «melnajiem». Viņš gāja no viena pie otra, rādīdams, kā šautene pielādējama, kā liekama pie pleca, kā nospiežams sprūds. Viņš desmitiem reižu atkārtoja vienu un to pašu kustību, un tahitieši to vēlāk atdarināja, aiz pārmērīgas centības svīzdami lielas sviedru lāses. Persels ievēroja, ka viņu stāja ar šauteni plecā jau gandrīz atbilda reglamentam.

— Kapteini, — Persels teica, cenzdamies apvaldīt trīsas balsī, — lai dievs dod, ka jums nekad nenāktos nožēlot to, ko jūs pašreiz darāt!

Mazons neatbildēja. Viņš bija ļoti apmierināts ar savu rekrūšu sekmēm. Pēc viņa pavēles kāds matrozis uz kastes bija nestabili nostādījis mazu ruma muciņu galvas lielumā, kurai pēc trāpījuma vajadzēja novelties zemē. Taisnību sakot, attālums bija niecīgs un mērķis samērā liels. Mazons gribēja iedrošināt savus audzēkņus.

Šautenes pielādēja ar lodi, un tahitieši sāka šaut. Ciešajā sieviešu un matrožu pūlī, kas blīvējās aiz tahitiešiem, sākās neliela grūstīšanās, jo katrs gribēja labāk redzēt izrādi. Persels paklupa un gandrīz uzgāzās virsū Džonsam, kas pastiepa roku un viņu saturēja. Persels ievēroja, ka arī matrozim rokā ir šautene. Viņš paskatījās apkārt. Visa komanda bija apbruņota.

Viņš paklusu vaicāja:

— No kurienes šīs šautenes, Džons? Es domāju, ka mums uz borta ir tikai kādas piecas vai sešas.

— Tās atrada Berta kajītē, leitnant. Gluži jaunas šautenes. Mēs nospriedām, ka Bērts tās gribējis iemainīt pret pērlēm.

Šāvieni sekoja cits citam, un tos pārtrauca diezgan ilgi starplaiki. Mazons stāvēja blakus šāvējam un, pirms Jāva nospiest sprūdu, pacietīgi taisnoja strēlnieka stāju, raudzījās, kā laide ievilkta plecā, pārlaboja ieroča atbalsta punktu kreisajā rokā.

Persels pusbalsī turpināja:

— Vai jūs zināt, kādi kapteinim ir nolūki, Džons?

— Jā, leitnant. Pirms šauteņu izdalīšanas viņš mums noturēja mazu uzrunu.

Tad klusi piebilda:

— Man tā nepatika. Kāpēc lai mēs uzbāztos ļaudīm, kas mūs negrib?

Persels pavērās viņā. Džonsa acis bija kā no porcelāna, tas atgādināja Džimija redzokļus.

Persels atbildēja tādā pašā toni:

— Un ko domā biedri?

— Izņemot Bekeru un varbūt Džonsonu, viņi ir «par».

Viņš nosarka, pašūpojās uz vienas kājas, sastomījās un

beidzot neveikli noteica klusā balsī:

— Viņi domā, ka tas būs viegli.

— Jūs gribat sacīt, ka viņi ir «par», jo domā, ka tas būs viegli?

— Jā, leitnant.

Viņš piebilda:

— Viņi iedomājas, ka ar šautenēm mēs tos visus nolaidīsim no kājas.

— Un jūs pats, ko jūs domājat?

Džonss nolaida acis un teica, purinādams galvu:

— Kaut arī tas būtu viegli, man tas nepatīk.

Pēkšņi atskanēja skaļi izsaucieni. Kādam no tahitiešiem bija izdevies nogāzt muciņu. Tas bija Mehoro. Biedru kliedzienu apsveikts, viņš izrieza platās krūtis un uzvaroši pacēla gaisā šauteni. Perselu pārsteidza tahitiešu uzvedība. Šķita, ka viņi zaudējuši savu maigumu un piemīlību. Viņi runāja skaļi, žestikulēja, bramanīgi viens otru izaicināja, grūstījās ap Mazonu, lai dabūtu izšaut ārpus kārtas, un tik tikko vairs uzklausīja tā pamācības.

Sievietes turpretim bija klusas. Paceldamās pāri baram par plecu un galvas tiesu, Omāta nekustīgi stāvēja, ar platajām, tumšajām acīm vērodama šaušanu. Viņas sejā ne-notrīsēja ne vaibsts.

Šāvieni atskanēja biežāk, un katrreiz, kad muciņa nokrita, tahitieši apreibuši, sviedriem noplūduši, izkliedza uzvaras saucienus, vicinādami gaisā šautenes. Pār klāju lidinājās sīva pulvera smaka, un satraukums bija tik liels, ka Mazonam vairs neizdevās uzturēt pat kaut ko līdzīgu kārtībai. Viņš neapdomīgi katram tahitietim bija izdalījis ap duci patronu, un tagad tie šaudīja visi reizē, vairs neklausīdami pavēles, ko izkliedza kapteinis. Mazons, šķiet, vairs nejutās labi savā ādā. Vienu vai divas reizes viņš paskatījās uz Perselu, tomēr nespēja izšķirties — aicināt to palīgā vai ne. Šaušana turpinājās aizvien juceklīgāk. Tahitieši rēca un ālējās kā neprātīgi, un gaisā jautās tik bīstams un slimīgs uzbudinājums, ka Persels pamanīja bažas pat matrožu sejās. Viņu bariņš pretēji tahitiešiem bija kluss un rāms, un sieviešu sejas aiz rūpēm bija kļuvušas gluži pelēkas.

Piepeši iestājās tāds kā saspīlējums. Kori atmuguriski ar roku strauji atgrūda Mazonu, kas viņam negribēja ļaut ārpus kārtas izšaut. Muciņa nokrita. Mehoro trofeju pieprasīja sev, paceldams gaisā šauteni. Bet tajā pašā brīdī bija izšāvis arī Kori. Pat mazliet agrāk, kā tas apgalvoja. Kad Kori viņam nāca klāt, Mehoro sarauca uzacis un piedraudēdams paņēma to uz grauda. Sievietes iebrēcās, Mehoro nolaida ieroci, kas, starp citu, nebija pielādēts, taču Kori, traks aiz dusmām, izrāva Timi no rokām šauteni un uz labu laimi nospieda sprūdu. Mehani vēl īstā brīdī pasita stobru uz augšu, un lode izurba caurumu topburā.

Pēc šī notikuma uz klāja iestājās dziļš klusums. No sieviešu bara iznāca Omāta un, par spīti saviem apmēriem, strauji pieskrēja pie tahitiešiem, stingri nostājās tiem pretim un nopētīja tos ar savām tumšajām acīm, kas šķīla zibeņus.

— Pietiek! — viņa sacīja dobjā balsī. — Vairāk jūs nešausiet! Un to es jums saku, es — Omāta!

Tahitieši pārsteigti blenza sievietē, kas viņus tik skarbi bija uzrunājusi.

— Jums vajadzētu kaunēties! — viņa kaislīgi atsāka.

— Man, sievietei, jāsarkst par jūsu uzvešanos! Kā jūs rēcat! Un nemaz neklausījāt savu saimnieku! Jūs viņu grūstījāt! O! Man ir kauns! Man ir kauns! Man jānosarkst pār visu seju, kad redzu, cik jūs slikti uzvedaties! Šautenes jums ir laupījušas prātu! ...

Viens pēc otra tahitieši nolaida šauteņu laides pie zemes. Viņi nolieca galvu, pelēki aiz niknuma un kauna, pārskaitušies, ka sieviete iedrošinās viņus mācīt, tomēr neuzdrīkstēdamies iebilst, jo tas, ko tā sacīja, bija skaidra patiesība.

— Jā, — Omāta turpināja, — es, sieviete, jūs kauninu. Jūs uzvedāties sliktāk par cūkām! Nu sakiet — kas tur par jēgu: šaut mazā, tukšā muciņā? Bet Kori tāpēc gandrīz nogalināja Mehoro!

Plats, drukns, garām rokām kā gorillai, Kori ar pirkstu norādīja uz Mehoro un sacīja kā bērns:

— Viņš iesāka.

— Klusē! — Omāta viņam uzbrēca.

Viņa panācās uz priekšu, saņēma to aiz rokas un pieveda pie Mehoro. Tas mēģināja kāpties atpakaļ, bet Omāta, satvērusi to aiz delma, ar varu iespieda tā roku Kori rokā.

Abi tahitieši bridi saskatījās, tad Kori ar labo roku satvēra Mehoro aiz skausta, pievilka klāt un sāka berzēt savu vaigu pret Mehoro vaigu. Beidzot prātā skaidri atausa apziņa, kādas šausmas viņš gandrīz pastrādājis. Biezās lūpas pavērās, savilkdamās četrstūrī kā traģiskas maskas mute, pār vaigiem sāka plūst asaras, no krūtīm ar varu izlauzās aizsmakuši šņuksti, raustīdami atlētiskos sānus. Cik tur trūka, ka viņš būtu nonāvējis Mehoro! Nē, viņš nevarēja nomierināties! Aizlicis roku upurim aiz skausta, viņš velti meklēja vārdus, un izmisuma pilnās melnās acis nespēja atrauties no Mehoro sejas.

Tahitieši sastājās abiem apkārt. Viņi draudzīgi pliķēja Kori pa muguru, knaibīja plecus un ņēmās to mierināt tik maigā balsī, kādā nerunā pat sievietes. Nabaga Kori, viņš bija iekaisis dusmās! Ak vai, viņš bija iekaisis dusmās! Bet nekas ļauns jau nebija noticis! Nabaga Kori! Visi taču zināja, cik viņš maigs, piemīlīgs un izpalīdzīgs! Visi taču viņu mīlēja! Visi taču viņu mīlēja! ...

— Mister Persel, — Mazons teica, spēji pārtraukdams šos jūtu uzplūdus, — pasakiet melnajiem, lai atdod patronas!

Persels pārtulkoja, un Mehani tūlīt apstaigāja savus tautas brāļus, savāca patronas un atdeva tās Mazonam. Staigādams apkārt, viņš noturēja veselu runu, kas mudžēt mudžēja no izmeklētiem, cieņas pilniem izteicieniem. Viņa žesti, kaut nebija tik noapaļoti, atgādināja Otu žestus.

— Mister Persel? — Mazons vaicāja.

— Viņš atvainojas par tahitiešu slikto uzvešanos un apsola turpmāk pret jums izturēties ar tādu pašu cieņu kā pret tēvu.

— Tas ir labi, — Mazons sacīja, — esmu priecīgs, ka turam viņus atkal stingri rokas.

Viņš pagriezās un gāja projām.

— Izsakiet viņam pateicību, — kapteinis vēl izmeta pār plecu.

— Vai viņš dusmojas? — Mehani jautāja, saraucis uzacis. — Kāpēc viņš aiziet, neko neatbildējis?

Pēc tahitiešu etiķetes, Mazonam uz Mehani runu vajadzēja atbildēt ar tikpat garu runu.

— Atbildi došu es, — Persels atteica.

Un viņš improvizēja svinīgu uzrunu, kurā pārmetumi bija tā aizplīvuroti, ka izklausījās gandrīz vai pēc glaimiem. Tahitieši tomēr saprata. Visu laiku, kamēr Persels runāja, viņi stāvēja, acis nodūruši.

Persels savu improvizāciju tomēr nepaspēja norunāt līdz galam: Mazons viņu sauca. Kapteinis stāvēja uz komandtilta un vēroja gāzmas.

— Ko jūs viņiem tur stāstāt? — viņš neuzticīgi vaicāja.

— Es pasaku paldies par paklausību.

— Un «paldies» tahitiski ir tik garš?

— Ar visiem ziediem un ērkšķiem — jā.

— Kāpēc tik daudz lieku vārdu? — Mazons vaicāja, noliecis stūraino pieri.

— Tāda ir paraža ... Ja atbilde nebūs tikpat gara kā Mehani atvainošanās, tad tas nozīmēs, ka mēs ar viņiem pārtraucam sakarus.

— Saprotu, — Mazons noteica bez pārliecības.

Tad turpināja:

— Esmu grozījis savus nodomus, mister Persel.

Persels klusēdams viņā paskatījās.

— Es izcelšos krastā nevis ar vienu, bet ar divām braucamām laivām, un trešā patrulēs, lai segtu mūsu aizmuguri. Kopā ar melnajiem man būs par sešām šautenēm vairāk, — viņš paskaidroja, apmierināts kā ģenerālis, kas pievieno lieku divīziju savai armijai. — Balto, — viņš turpināja, — būs deviņi... tas ir, astoņi, jūs neieskaitot, mister Persel, — vai kopā četrpadsmit stobru. Es tāpēc varu apbruņot trīs braucamās laivas: divas, kas izcelsies krastā, dabūs katra pa piecām šautenēm, bet seglaiva — četras. Melnos sadalīs pa diviem vīriem laivā, lai baltie būtu pienācīgā vairākumā.

Nepaskatījies uz Perselu, viņš piebilda vienaldzīgā balsī:

— Jūs paliksiet uz borta — kopā ar sievietēm.

Persela gaišajā, nopietnajā sejā nepakustējās ne vaibsts,

vienīgi acis vērīgi un cieši raudzījās Mazonā.

— Katrā gadījumā, — Mazons teica un pagrieza galvu

sānis, — izcelšanās krastā nebūt nav droša, tāpēc uz borta jāpaliek cilvēkam, kas var rīkoties, ja rastos vajadzība izdarīt kādu manevru.

Tā jau bija atvainošanās, Mazons to saprata, sašuta un visai skarbi piebilda:

— Lieciet nolaist braucamās laivas, mister Persel!

Mazons aizgāja, nokāpa kajītē un vienu pēc otras izdzēra divas glāzes ruma. Šis sasodītais spriedelētājs! Itin kā karš ar melnajiem būtu izprieca! Ja sala izrādīsies apdzīvota, viņi taču bez pārtikas tāpēc negriezīs atpakaļ jūrā un nedzīsies pēc dievs zina kāda mērķa ar komandu, kas rāda zobus, un ar melnajiem, kuri liekas garšļaukus pie pirmās stiprākās brīzes ...

Kad Persels redzēja peldam visas trīs ar cilvēkiem un ieročiem piekrautās laivas, viņu pārņēma dīvaina netie-šamības sajūta. Matroži un tahitieši droši vien izjuta to pašu, jo sarunas apsīka un iestājās klusums. Saule jau stāvēja diezgan zemu, un Mazons bija pavēlējis neņemt līdzi pārtiku. Ekspedīcijai vajadzēja pavakariņot ar augļiem, ko tā atradīs uz salas.

Braucamās laivas bija sagrupējušās aplī «Blosoma» labajos sānos, viena no tām, piesieta pie trapa, gaidīja Ma-zonu. .Viņš smagi nokāpa lejā, apsēdās uz pakaļējā sola un, pielicis tālskati pie acs, ar celi atspiedies pret stūrmaņa vietu, sāka vērot pludmali.

Vīri aplūkoja trijmastnieku no apakšas un noraudzījās sievietēs, kas nerunīgas bija pārliekušās pār margām. Pa labi no Persela, pārsniegdama to par galvas un plecu tiesu, stāvēja Omāta, sadrūmusi un modra, it kā sastingusi, nekustīga kā statuja.

— Mister Persel! — no lejas sauca Smedža griezīgā balss. •— Jādomā, ka jūs ar sievietēm pārāk negarlaikosieties!

Smedža nolūks pateikt nekaunību bija tik acīm redzams, ka matroži mirkli sastomījās. Bet Mazons pagriezās atpakaļ, pasmaidīja, un vīri skaļi ierēcās. Persels nelikās zinis. Viņu skumdināja, ka Mazons atbalsta matrožu zobgalības.

Omāta pielieca lielo galvu uz Persela pusi un paraudzījās viņā ar savām platajām, melnajām acīm.

— Ko viņš sacīja, Adāmo?

— Viņš man ieteica ar sievietēm pārāk negarlaikoties.

Zinādams, cik tahitieši kāri uz šādiem jokiem, Persels sagaidīja, ka atskanēs smiekli. Taču sievietes, ar acīm sekodamas braucamām laivām, bija un palika klusas, saltas un nosodošas.

— Adāmo!

— Omāta!

— Saki viņam: ja būs kauja, viņu nogalinās.

Persels pakratīja galvu.

— To es viņam nevaru sacīt.

Omāta izslējās visā augumā, izrieza kailās krūtis un ar milzīgajām rokām satvēra margas.

— Tad es viņam to pateikšu pati! — viņa sacīja dobjā balsī, uzsizdama virs krūts ar labās rokas plaukstu. — Es, Omāta! Pasaki viņam to no manis, — viņa piebilda, ar rādītājpirkstu tēmēdama uz Smedžu un pārliekdama vareno augumu tālu pār ūdeni. — Pasaki šai mazajai žurkai, ka viņu nogalinās! Pasaki viņam, Adāmo!

Pārlīkusi pār margām, viņa no «Blosoma» klāja rādīja ar roku uz Smedžu, acis zalgoja, un platās nāsis piepūtās aiz dusmām. Vīri braucamajās laivās raudzījās viņai pretim, pagriezuši seju uz augšu, un gribēja uzzināt, ko nozīmē šie kliedzieni un uz Smedžu kā pīķis notēmētais rādītājpirksts.

— Pasaki viņam, Adāmo!

Persels paskatījās uz Smedžu un teica vienaldzīgā balsī:

— Omāta neatlaidīgi prasa, lai es jums pasaku, ka jūs nogalinās, ja būs kauja.

Laivās iestājās neveikls klusums. Neviens, acīm redzot, nebija iedomājies, ka ekspedīcija varētu beigties arī ar kādu kritušo angļu pusē.

Džonss, kas sēdēja kopā ar Mazonu laivā Nr. 1, pēkšņi mundri attrauca pretim:

— Smedžs pagalam? Neiespējami! Viņš taču ir iekāpis seglaivā!

Tā bija patiesība. Matroži paskatījās uz Smedžu un sāka smieties pilnā kaklā. Persels pat nepasmaidīja.

Mazons deva aizbraukšanas signālu. Viņa laivai pirmai vajadzēja mēģināt pārvarēt gāzmu. Ja manevrs izdosies, laivu izvilks krastā un laiva Nr. 2 dosies pa to pašu ceļu. Seglaiva turpretim kreisēs kabeļtauvas attālumā no liedaga un mēģinās celties krastā tikai tādā gadījumā, lai uzbrucējiem nogrieztu atkāpšanās ceļu, ja ienaidnieks lūkotu sagrābt pirmās laivas.

Persels vēroja operācijas norisi, neatraudams aci no Berta tālskata. Laivas gāzmām pārkuģoja pāri bez grūtībām, un matroži nevienu reizi neķērās nedz pie virvēm, nedz kāšiem, lai uzrāptos klinšu radzēs.

Pēc minūtēm divdesmit mazais karapulks nozuda lapotnē, kas iejoza klinšaino krastu, un Persels nomierinājās. Ja bija gaidāms uzbrukums, tad tam vajadzēja notikt brīdī, kad vīri rāpās augšup pa klintsbluķiem. Noslēpušies krūmos, aizstāvji viegli varēja nelūgtos viesus apmētāt ar akmeņiem.

Tālākā gaidīšana ievilkās garumā, un Persela nemiers plaka ar katru mirkli.

īsi pirms vakariņām norībēja šāviens, pēc desmit minūtēm vēl viens, un tas bija viss. Matroži droši vien medīja.

Slavas vainagotā armāda atgriezās pret nakti, iztikusi bez kaujas. Laiks vēl bija karsts, un ļaudis likās noguruši. Mazons pirmais uzkāpa uz borta.

— Jūs varat būt mierīgs, mister Persel, — viņš teica skajā balsī. — Sala ir neapdzīvota: cīņas nebūs.

Persels pavērās viņā. Kā lai uzmin, vai kapteinis to nožēlo vai arī izjūt atvieglojumu?

ceturtā nodaļa

Nākamajā dienā septiņos no rīta Mazons izmantoja brīdi, kad paisums bija sasniedzis kulmināciju, lai mēģinātu «Blosomu» uzsēdināt uz smilšainā krasta. Kuģis tad būtu vieglāk pieejams komandai, lai no tā novāktu visu, kas vien salā noderīgs. Kuģi uzsēdināt krastā nebūt nebija tik vienkārši; pastāvēja briesmas, ka «Blosoms», kas bija daudz grūtāk vadāms nekā laiva, var šķērsām iegriezties gāzmā. Tomēr viss noritēja labi. Un, tā kā laime nekad nenāk viena pati, tad izrādījās, ka šī ir augusta mēneša pēdējā paisuma diena: varēja cerēt, ka turpmāk «Blosoms» paliks uz sausuma pat paisuma laikā un tā pakaļgalu nespēs aizsniegt gāzmu triecieni.

Pasākumu sekmēja vēl kāda nejaušība: pret vietu, kur kuģis avarēja, krastā slējās ieapaļa, apmēram četrdesmit pēdas plata un desmit pēdas augsta klints. Starp citu, jau piepeldot pie krasta, kuģis tai gandrīz piebrauca klāt, un, kad ķīlis iegriezās smiltī, labais borts atpalika no klints tikai kādas trīs pēdas. Mazons tūlīt atskārta, kā šo stāvokli izmantot. Viņš deva rīkojumu piesaistīties pie bluķa ar kāšiem, lai, jūrai atkāpjoties, korpusa sāni atbalstītos pret klinti, kas drusku pat pārkārās pāri arī klājam. Bēguma laikā kuģi šādā stāvoklī nostiprināja ar balstiem no abām pusēm, un tas visiem par zināmu mierinājumu izskatījās, it kā būtu novietots sausā dokā.

«Blosomu» uzsēdinot krastā, talkā nāca tiklab prasme, kā laime. Vējš pūta kuģim no pakaļpuses, un komanda ar neparastu centību strādāja, lai nostiprinātu balstus, no astoņiem rītā līdz astoņiem vakarā; tahitieši palīdzēja kā mācēdami, un matroži, kas «melnos» kopš vētras neturēja nekādā vērtē, darba cēliena beigās tos jau uzlūkoja ar draudzīgāku aci.

Tie, kas bija piecēlušies agrāk, nākamajā rītā apķērās, ka kuģa andrs atrodas zem pārkarenas klints radzes. Makleodam iekrita prātā doma radzei pierīkot vinču, ar ko bez pūlēm klintī varētu uzvilkt it visu, kas aizvācams no «Blosoma». Ne ar vienu neaprunājies, viņš norīkoja daļu komandas un uz borta savāca vajadzīgos materiālus, lai īstenotu savu ieceri. Kad Mazons Persela pavadībā pulksten astoņos parādījās uz klāja, viņš pārsteigts virs galvas ieraudzīja rosāmies vairākus vīrus. Darbus vadīja Makleods, strādādams vairāk par citiem un, bālajai sejai kaistot radīšanas degsmē, bez pārtraukuma lādēja savus neprašas palīgus. Mazons aiz dusmām piesarka. Viss bija noticis, viņam nezinot. Gluži atklāti bija noniecināta viņa autoritāte.

— Mister Persel! — viņš iesaucās drebošā balsī. — Vai jūs devāt rīkojumu? ...

— Nebūt ne, kapteini. ..

Lieliem soļiem viņš aizsteidzās uz kuģa priekšgalu, Persels tik tikko spēja sekot. Tad pacēla galvu pret Mak-leodu, kas rosījās metrus desmit augstāk, un vaicāja skarbā balsī:

— Ko jūs tur darāt, Makleod?

— Taisu vinču, — Makleods atbildēja, darbu nepārtraukdams.

•— Kas jums deva rīkojumu?

Makleods, kas strādādams bija pieliecies, nevīžīgi izslēja garo, kaulaino augumu, uzmeta skatienu biedriem, paraustīja plecus un, pagriezis lejup naža asmenim līdzīgo seju, atbildēja gausā un čērkstošā balsī:

— Kapteini, jūs man esat vajadzīgs, lai vadītu kuģi, bet neesat vajadzīgs, lai uzbūvētu vinču. Tas ir mans amats.

Persels piemiedza acis un pārmaiņus vēroja te Mazonu, te Makleodu. Makleods bija nekaunīgs, tomēr atbildēja aplinkus un nedevās atklātā cīņā.

— Runa nav par jūsu amatu, — Mazons skarbi attrauca.

— Es jums neesmu devis rīkojumu būvēt vinču.

— Vai tad vinča nav laba iedoma? — Makleods atteica, atkal palūkojies biedros un piepeši izlikdamies lempīgs un neaptēsts.

Viņš atkal laipoja. Mazons sparīgi samirkšķināja acis, vēnas uz kakla pietūka. Tomēr viņam izdevās savaldīties.

— Es atkārtoju, — viņš teica puslīdz mierīgi, — runa nav par to, Makleod. Es vēlos, lai jūs saprastu, ka ir jābūt kārtībai un ka uz borta pavēlu es.

— Labi, kaptein, — Makleods noteica.

Un piebilda pusbalsī, taču pietiekami skaji, lai Mazons dzirdētu:

— Šite jau nav borts. Es esmu uz zemes.

Matroži, kas stāvēja apkārt, sasmaidījās. Atsists bija trāpīgi. Un to pašu saprata arī citi, pat tie, kas veco ieredzēja itin labi. Uz borta vajādzēja paklausīt. Bet krastā viņi vairs nebija matroži.

— Vai tad jājauc ārā, kas jau uztaisīts? — Makleods turpināja, tēlodams padevīgo. Bet tūlīt arī pameta acis visapkārt, it kā jau iepriekš piesaukdams biedrus par lieciniekiem, cik vara ir stulba.

Mazons manīja slazdus. Viņš vilcinājās. Ja viņš sacīs: «Nojauciet vinču,» — tad komandai uzvels smagu nastu, jo «Blosomu» varēja izkraut, vienīgi mantas pārnesot uz muguras no kuģa līdz klints korei. Bet, ja sacīs: «Labi, turpiniet,» — tad varēs nodomāt, ka viņš padodas.

— Misters Persels pārbaudīs, ko jūs tur darāt, — viņš beidzot noteica, — un paziņos jums manus tālākos norādījumus.

Arī viņš laipoja. Tas tomēr nemazināja viņa cieņu matrožu acis. Gluži otrādi. Vecais bija veikli izlocījies. Viņš nebija pieņēmis nekādu noteiktu lēmumu un stūri piespēlējis leitnantam.

— Labi, kapteini, — Makleods nevīžīgi noteica, vienu pirkstu piedurdams pie pieres.

Viņš nolieca garo, smailo degunu pie vinčas un klusi sacīja:

— Persels no namdara darbiem saprot apmēram tikpat, cik es no bībeles.

Smedžs ieņirdzās. Mazons un Persels uzgrieza grupai muguru. Matroži uzmeta cits citam priecīgu skatienu un noraudzījās, kā abi virsnieki aizsoļo pa «Blosoma» klāju. No klints kores viņi izskatījās sīki, nenozīmīgi.

— Lai vecais tikai neiedomājas, ka viņš būs salas ķēniņš, — Makleods noteica.

— Un Persels ne tik, — Smedžs piebilda griezīgā balsī.

— Manis pēc tā bībele var iet ratā. Un viņš pats arī.

Iestājās klusums. Kopš Tahiti Smedžam uz Perselu bija zobs, lai gan neviens nezināja, kāpēc.

— Viņš tev neko nav nodarījis, — mazais Džonss sacīja, ar savām gaišajām acīm pavēries Smedžā. — Ko tu viņam vienmēr piesienies?

Smedžs pastiepa gaļīgo degunu uz priekšu, saknieba lūpas un neatbildēja. Džonsons noklepojās un teica čērkstošā balsī:

— Uz bībeli es nospļaujos. Bet es vienmēr atcerēšos, kā Persels Bertām pieprasīja, lai noskaita lūgšanas pie puikiņas. Viņš stāvēja Berta priekšā tāds gaišs un sārts. Ikurāt kā jaunkundze. Bet, velns lai parauj, tā vis nebija nekāda jaunkundze. Tur vajadzēja būt krietnām aknām, lai saķertos ar Bertu.

— Nudien, nav ļaunāka dibenlaižas par šo veco vanckaru, — Makleods noburkšķēja un nicīgi nospļāvās. — Parādi tik kādu virsnieku, viņš tev tūlīt metīsies ceļos.

Vecais Džonsons pavēra muti atbildei, bet Makleods uzmeta viņam tik piktu skatienu, ka viņš labāk nolēma klusēt. Kopš visi bija redzējuši, cik aukstasinīgi tas iegrūž asmeni Simonām krūtīs, komanda no Makleoda baidījās, un Makleods šīs bailes izmantoja.

Nepievērsdams uzmanību Perselam, Mazons sapīcis soļoja pa komandtiltu turp un atpakaļ. Matroži bija krastā;

viņa autoritāte plaka no dienas dienā; «Blosoms» gulēja uz smiltīm, drīz to izārdīs, nojauks, iznīcinās un sabūvēs būdas. Šodien noslēdzās trīsdesmit pieci jūrā pavadīti gadi.

— Kapteini, — Persels sacīja, — tā kā jus mani sūtāt krastā, ar jūsu atjauju es pie viena arī apskatīšu salu.

— Tad ņemiet līdzi divus trīs apbruņotus vīrus, — Mazons atteica. — Es netieku vajā no sajūtas, ka sala tomēr ir apdzīvota un iezemieši slēpjas.

Persels viņam uzmeta skatienu, un Mazons turpināja mierīgā un izlīdzinātā tonī, it kā leitnantam pierādīdams, ka sadursme ar Makleodu viņu nekādi nav ietekmējusi.

— Taisnību sakot, tas nav diez cik ticami. Mēs neatradām ne miņas no ugunskura vietām, takām vai iekoptiem laukiem. Bet jūs redzēsiet pats: salu apvij krūmaina josla. Šis krūmājs ir gandrīz necaurejams. Tas noder par ideālu slēptuvi krūmu karā. Tur saaugušas mazas palmi-ņas. Tūkstošiem mazu palmiņu, kas piespiedušās cita pie citas. Nereti jāpašķir stumbri, lai liktu uz priekšu. Citur atkal milzu papardes kā Tahiti. Un stumbri kā ma ...

Viņš gribēja teikt «kā mana ciska», taču aprāvās. Vārds «ciska» viņam šķita piedauzīgs.

— ... Ar milzu stumbriem, mister Persel! Un kādas varenas lapas! Lielākas nekā Tahiti! Trīs soli, un jūs jau esat nozudis . . .

— Un tomēr, — Persels sacīja, — ja jūs neatradāt ugunskura vietas ...

— Es nepārstaigāju kalnu, kas paceļas salas dienvidu galā. Es tikai apgāju tam apkārt. Tas nav diez cik pievilcīgs: īsts akmens bluķu haoss. Grūti iedomāties, ka tur varētu dzīvot cilvēki. Un tomēr tas ir iespējams. Tur iztek salas vienīgais strauts. Tātad ir ūdens ...

Viņš aprāvās un piepeši noteica skarbā un atturīgā tonī, it kā atcerēdamies, ka runā ar padoto:

— Pusdienas laikā esiet atpakaļ.

— Tik agri? — Persels pārsteigts jautāja. — Vai tam ir kāds iemesls?

— Es jūs gaidīšu pusdienlaikā, mister Persel, — Mazons dzedri noteica.

— Labi, kapteini, — Persels atbildēja un novērsa acis.

Viņš jutās neveikli. Nabaga Mazons, cik bērnišķīga izturēšanās! Makleods tomēr bija skāris kaut kur sirdī, un Mazonam vismaz kādā sīkumā vajadzēja apliecināt savu autoritāti. «It kā es to iedragātu,» Persels nodomāja, pagriezdamies uz papēžiem.

Mazons viņu pasauca atpakaļ.

— Ņemiet šo plānu, — viņš teica jau pieļāvīgāk. — Es to vakar uzzīmēju. Tas jums noderēs.

Persels nokāpa uz klāja un par pavadoņiem izvēlējās Bekeru, Hentu un Mehani. Redzēdama, ka «Žono» nostājas blakus leitnantam, cēlā gaitā pienāca klat Omāta un lūdza, lai Persels ņem līdzi arī viņu. Persels piekrita. Tad Ivoa, nebildusi ne vārda, savukārt lūdzoši paskatījās viņā ar savām skaistajām, zilajām acīm. Viņš palocīja galvu. Tūlīt pienāca arī divas citas tahitietes — Itija un Avapuhi, un visas pārējās būtu darījušas tāpat, ja vien Mazons no komandtilta neuzsaucis, lai vairāk nevienu neņem, jo kuģa izkraušanai nepieciešamas daudzas rokas.

Lai sasniegtu klints kori, divdesmit minūtes vajadzēja nodoties visenerģiskākiem vingrojumiem, un visu laiku, kamēr viņi kāpa augšup, virs galvas draudīgi riņķoja jūras bezdelīgas, kuras tūkstošiem ligzdoja klintīs, un apdullināja kāpējus ar savām klaigām. Nonācis galā, Persels grasījās šķērsot palmiņu biezokni, ko Mazons bija attēlojis, tomēr tieši virs pludmales krūmu joslā rēgoja metrus divdesmit plata sprauga, atsedzot skatienam brīnišķīgus kokus un ēnainu pamežu.

Persels tūlīt negāja mežā iekšā. Gar akmens bluķiem viņš apmeta līkumu līdz smailei, kur Makleods taisīja savu vinču. Mazais bariņš viņam sekoja pa pēdām. Atnācējiem tuvojoties, celtnieki apklusa un matroži sastājās ap vinču, it kā šī ierīce būtu viņu brīvības simbols. Makleods savukārt ne mirkli nepacēla no darba stūraino seju, tomēr saspringtais, vājais augums Perselu brīdināja, ka viņš tikai gaida brīdi, lai uzbruktu ar divkāršu nekaunību. «Nepatīkams tips,» Persels nodomāja, «tomēr es neteiktu, ka viņam nav taisnība. Kādēļ gan lai uz salas likumus dotu «Blosoma» virsnieki?»

Lēniem soļiem viņš tuvojās vinčai un, jo luvāk nāca, jo skaidrāk juta, ka matroži it kā sastingst. Šobrīd viņš to acīs bija «Blosoma» otrais virsnieks, kapteiņa norīkots sūtnis, kam jāizlemj, vai vinčas uzstādīšana turpināma.

Perselu piepeši pārņēma dusmas uz Mazonu. Kapteinis viņam bija iedalījis neiespējamu lomu. Ja viņš to tēlos nopietni, vīri pretīgumā novērsīsies. Ja netēlos — tik un tā liksies aizdomīgs. Labākais, protams, būtu šeit palikt tikai īsu brītiņu un neteikt ne vārda. Un Persels tūlīt nolēma: «Pie velna apdomību!» Viņš paspēra soli uz priekšu. Vienalga. Jādodas tiešā uzbrukumā.

Viņš tomēr nokavēja. Makleods uzbruka pirmais. Lai cik tas arī dīvaini, viņš neuzbruka leitnantam, bet gan Bekeram, kam tobrīd pie sāniem bija pieglaudušies Ava-puhi. Makleods naidīgi pavērās biedrā un, Avapuhi neuzmetis ne skatiena, noteica stieptā balsī:

— Ir tādi, kas pastaigājas, kamēr citi strādā.

— Tu jau mani neaicināji, — Bekers atbildēja, uzlūkodams Makleodu tikpat naidīgi, un uzlika roku Avapuhi uz pleca.

Vārdu maiņa ar to pašu apsīka, un Persels ierunājās skaļā balsī:

— Matroži, jūs gaidāt, lai es jums pasaku savas domas. Labi, es tās pateikšu. Vinča ir laba lieta. Un es pilnīgi uzticos Makleodam. Bet tāpēc jau varbūt nevajadzēja izturēties nekaunīgi pret misteru Mazonu. Tā kā mums visiem šajā salā būs jādzīvo, tad jau labāk dzīvot mierā.

Makleods lēni pacēla augšup kārno seju, slaidi nospļāvās sev pie kājām, un Persels tik vien paspēja nodomāt: «Tā, garām jau nu viņš nešaus.»

— Ja atzīstat, ka vinča ir laba lieta, — Makleods iesāka gausā un griezīgā balsī, — tad neviens jums neliedz pielikt arī savu roku. Galu galā es te raujos visu labā. Manuprāt, tāpēc visiem vajadzēja nākt talkā.

Gājiens bija veikls, un vīri vai nodrebēja aiz prieka. Makleods bija uzbūris tīkamu ainu: virsnieku, kas pats savām rokām strādā vienkārša matroža vadībā.

«Un ļaunākais ir tas, ka viņam taisnība,» Persels nodomāja. «Viņš ir pretīgs, bet viņam taisnība.» Viņš teica aprauti:

— Jūs jau pats aizrādījāt, ka es pārāk maz saprotot 110 namdaru darbiem, lai varētu būt jums noderīgs.

Viņš tomēr negribēja apmierināties ar šo strupo atbildi un piemetināja piekāpīgākā tonī:

-— Bet, ja esmu vajadzīgs, lai pārtulkotu jūsu norādījumus tahitiešiem, es labprāt nākšu palīgā.

Tas bija ceļš uz izlīgumu, taču Makleods to nepieņēma.

— Nekādi tulki man nav vajadzīgi, — viņš noteica tik uzpūtīgi un bezkaunīgi, ka Persels nosarka.

— Tad jau viss kārtībā, — Persels atbildēja, tikko novaldīdams balsi.

Un devās projām, nikns uz Makleodu, nikns pats uz sevi. Galu galā varbūt tomēr labāk bija neko nesacīt.

Kopā ar pavadoņiem viņš ienira kuplajā pamežā.

— Vai tevi apvainoja, Adāmo? — Omāta jautāja, viegli uzlikusi milzīgo roku viņam uz kakla.

Pat tagad roka bija smaga. Persels apstājās, saudzīgi atbrīvojās no skāviena, taču paturēja rokā Omātas pirkstus vai, pareizāk, paslēpa savu roku Omātas saujā, kur tā tūlīt pazuda bez miņas. Viņš pacēla galvu un ļoti augstu ieraudzīja milzenes tumšo seju, platās nāsis un lielās, melnās, samtainās, mirdzošās, piemīlīgās acis. «Divus ezerus mēnesnīcā, lūk, ko man atgādina šīs acis,» Persels nodomāja. Otrā plaukstā piepeši iegūla Ivoa vēsā roka. Viņš pagrieza galvu. Meitene viņam uzsmaidīja. Persels paskatījās ceļa biedros. Apkārt stāvēja Mehani, Avapuhi un Itija un viņā noraudzījās. Sirdī ieplūda prieks. No visām pusēm pretim strāvoja sirsnība. «Cik viņi labsirdīgi!» Persels nodomāja ar pateicību. «Cik brālīgi!» \

— Vai tad to var redzēt, ka man ir nepatikšanas? — viņš beidzot vaicāja.

— Ļoti, — Ivoa atbildēja. — Kad viss iet gludi, tava seja ir kā tahitietim. Bet, ja tevi kas nomāc, tava seja ir kā perilānim.

Mehani sāka skaļi smieties.

— Kāda seja tad ir tahitietim? — Persels smaidīdams vaicāja.

— Līdzena un priecīga.

— Un peritānim?

— Pagaidi, — Itija teica, — es tev parādīšu.

Viņa sarauca uzacis, ierāva zodu, nolaida lūpu kaktiņus uz leju, un daiļā, bērnišķīgā sejiņa tūlīt ieguva norūpējušos un pašapzinīgu izskatu. Mehani un tahitietes smējās kā kutinātas.

Persels pamanīja Bekera jautajošo skatienu un teica angliski:

— Itija tēlo norūpējušos britu.

Bekers pasmaidīja.

— Es nesaprotu nevienu vārdu no viņu žargona. Būs vai jāsāk mācīties.

Avapuhi pieliecās pie Persela.

— Ko viņš saka?

— Ka neko nesaprotot.

— Es viņam iemācīšu, — Avapuhi teica.

Viņa saņēma Bekera roku un teica dziedošā angļu valodā:

— I... speak ... you.

— To you, — Persels teica.

— To you, — Avapuhi atkārtoja, likdama zilbēm dziedāt.

Persels viņu draudzīgi uzlūkoja. Viņa bija glīta, tomēr tas nebija galvenais. No viņas strāvoja neparasts maigums.

Omāta saņēma Henta roku, viņš laimīgs kaut ko nomur-dēja, un sieviete viņu aizvilka uz gājiena priekšgalu. Persels dzirdēja viņas dūdojošo balsi, taču nevarēja saprast vārdus. Pamežā valdīja brīnišķīga ēna un svaigums, un jau pēc dažiem soliem apklusa arī jūras bezdelīgu klaigas. Pagāja piecas minūtes, un klusums Perselam vairs nelikās nomierinošs, bet drīzāk nedabisks. Viņš atcerējās Tahiti mežus: tur varēja staigāt bez mazākā trokšņa, zālē nekas nečabēja, nekur nekas nekrita un nebēga, nečauk-stēja ne lapiņa. Šais auglīgajās zemēs pasaules vismaigākajā klimatā fauna sastāvēja tikai no mežacūkām un putniem.

Putni bija tik spīdīgi un sīki, ka Persels tos vispirms noturēja par tauriņiem, un tik droši, ka tupās iebrucējiem uz pleca. Ja sala, kā domājams, bija neapdzīvota, tad par putnu uzticēšanos cilvēku sugas labdarībai nebija ko brīnīties. Persels nevarēja vien beigt tos apjūsmot: lidojumā tie atgādināja košus krāsu traipiņus. Daži bija purpura sarkani un jūras zili, citi — oranžsārti un balti, bet visgreznākie — melni un zeltaini, ar asinssarkanu knābi. Per-sels ievēroja kādu dīvainību. Putni nedziedāja. Tie pat nečivināja. Šajā mežā viss bija kluss. Arī putni bija mēmi.

Soļojot aizvien dziļāk mežā, Mehani un tahitietes laiku pa laikam priecīgi iekliedzās. Jo tālāk, jo biežāk viņi atkal ieraudzīja daudzus kokus, kas auga Tahiti, un tos visus vienu pēc otra uzskaitīja uz pirkstiem: kokospalmu, maizes koku, mango, avokādu, pandānu — kurš, kā Omāta pastāstīja, bija ļoti noderīgs, jo no tā mizas varēja novelt audumu; skaidrs, ka drēbes, kas šodien mugurā, nekalpos visu mūžu. Mehani zālienā uzgāja injāmus, tiesa, diezgan sīkus, taro saknes, saldos kartupeļus un augu, kuru sauca par «ti» un no kura lapām, kā viņš paskaidroja, pagatavojama lieliska tēja «pret slimībām».

Perselu pārņēma dīvaina noskaņa. Salas auglībā bija kaut kas paradoksāls. Šeit varēja atrast visu, kas cilvēkam nepieciešams, trūka tikai paša cilvēka. Tomēr injāmi, kā atzina Mehani, liecināja, ka sala kādreiz bijusi apdzīvota, un, it kā viņa vārdiem par apstiprinājumu, ceļinieki kādā klajumā atrada morai akmeņu krautni un trīs no klints bazalta bluķiem rupji tēstas milzu statujas. Polinēziešiem., kas kādreiz bija apdzīvojuši šo salu, vajadzēja būt diezgan bargam priekšstatam par aizsauli, jo attēliem bija baismīgi vaibsti. Mehani un tahitietes tos vēroja klusēdami, dievu ļauni viltīgā izskata satraukti. Tahiti pat ticība bija piemīlīga un dievības labdabīgas.

Kopš ienākšanas mežā viņi bija soļojuši tikai uz dienvidiem, daudz nemeklēdami ceļu, jo pamežā nebija nevienas takas. Sākot jau no klints virsotnes, apvidus pamazām un vienmērīgi tiecās kalnup, tāpēc sala šajā vietā izskatījās pēc plakankalnes. Apmēram pusstundas gājienā pēc tikšanās ar Makleodu mežs izbeidzās un priekšā atklājās oļains, stipri stāvs pakalns, kuru tomēr vainagoja lapotne, tā ka varēja pieņemt, ka virsotnē mežs turpinājās. Nogāze bija tik stāva, akmeņaina un saules nokaitēta, ka uzrāpties pa to nebūt nebija viegli, un visi bija ļoti priecīgi, kad atkal nonāca ēnā. Priekšā pletās otra plakankalne ar tādu pašu augu valsti, tikai koki šeit bija retāki un pamežs klajāks, bet kāpums kraujāks.

Persels apstājās un izvilka no krūšu kabatas Mazona plānu. Pēc zīmējuma varēja spriest, ka sala stiepās no ziemeļiem uz dienvidiem un tai ir ovāla forma. Tās garums, ja var ticēt Mazona skaitļiem, sasniedza divas jūdzes. Platums nebija lielāks par trim ceturtdaļām jūdzes Virzienā no ziemeļiem uz dienvidiem Mazons to bija sadalījis trijās gandrīz vienlīdzīgās daļās: uz ziemeļu daļas viņš bija atzīmējis: Pirmā plakankalne, uz centrālās daļas: Otrā plakankalne, un uz dienvidu daļas: Kalns, un iekavās: loti neauglīgs. Salas aprises bija sīki sasvītrotas, un uz šīm svītrām Mazons kādā vietā bija uzrakstījis Mazas palmiņas, bet citā — Papardes. Kalna daļā bija vienīgi ievilkta līkumaina svītra, kas izbeidzās dienvidu krastā.

Persels pagriezās pret Bekeru.

— Jādomā, ka tas ir strauts?

Bekers pienāca klāt un pārliecās pār plānu.

— Jā, leitnant. Tas būs tas pats. Mēs tomēr neuzkāpām līdz iztekai.

— Paldies.

Bekers aizgriezās un apsēdās zem pandāna, Avapuhi viņam sekoja. Persels uzmeta skatienu Ivoa. Meitene pasmaidīja un klusi noteica:

— Uilijs ir jauks zēns.

«Uili» tahitiski nozīmēja «Vilijs». Persels pamāja ar galvu un atkal sāka pētīt Mazona plānu. Tas apstiprināja tās pašas bažas, ko viņš bija izjutis iepriekšējā vakarā uz «Blosoma» klāja: sala tiešām bija ļoti maza. Taisnību sakot, tā nemaz tik maza nelikās, tomēr plašuma sajūtu droši vien pavairoja nogāžu straujais kāpums, grūtā iešana un pameža biezums. Ja kalns patiesi bija «haotiski izsvaidīti akmens bluķi», kā Mazons bija to noraksturojis, tad skaidrs, ka nakamajam ciematam vajadzēja pacelties ziemeļu daļā, uz pirmās plakankalnes: tā bija vienīgā vieta, no kuras varēja piekļūt jūrai. Risinot šo domu tālāk, otro plakankalni, kur viņi pašreiz atradās, vajadzēja paredzēt dārzu ierīkošanai. Tādējādi salas īsteni apdzīvojamā platība bija šīs divas plakankalnes jeb, spriežot pēc Mazona zīmējuma, taisnstūris jūdzi ar ceturtdaļu garumā un trīs ceturtdaļjūdzes platumā[3], jo pārējo salas daļu aizņēma kalns. Auglīgās zemes dēļ šī platība varbūt bija pietiekama, lai pabarotu ap trīsdesmit cilvēku. Par to, vai tie

ar laiku šeit jutīsies visai ērti, varēja arī šaubīties. Kas zina, vai salas mazo izmēru dēļ to gribot negribot nav pametuši agrākie iedzīvotāji, riskēdami okeāna tālēs meklēt plašākas zemes?

Persels iebāza kabatā uzmetumu, sasauca kopā biedrus, kas bija izklīduši pamežā, un bariņš atkal devās ceļā. Perselu pārsteidza tas, ka, pienācis tik tuvu kalnam, viņš starp kokiem nemanīja tā kori. Tomēr izrādījās, ka to aizsedz gaiši zaļa lapotne, kas pletās labu tiesu virs mežmalas koku galotnēm. Persels sāka virzīties uz šīs lapotnes pusi un pēc desmit minūtēm iznāca nelielā klajumā, kura malā auga milzīgs banjans.

Atskanēja priecīgi izsaucieni, un tahitietes skriešus metās pie koka. Arī Persels pielika soli. Viņš vēl neredzēja tā stumbru, ko slēpa neskaitāmas no augšas uz leju nostiepušās gaisa saknes, kas bija ietiekušās zemē un balstīja zarus, no kuriem pašas izaugušas. Likās, koks izlīdis no zemes un ar atvasēm atgriezies zemē, lai vēlreiz no tās izaugtu. Stateniskās gaisa saknes bija tik kupli sazarojušas, ka banjans pletās metrus divdesmit platumā un tikpat dziļumā, atgādinādams pīlāru balstītu templi. Ap pīlāriem vijās platlapainas liānas, aizsegdamas «tempļa» iekšpusi, un Persels sev vaicāja, vai tikai šai kopējā blīvā nav sajaukušies kopā vairāki banjani. Dažas stateniskās atvases bija resnas kā īsti koku stumbri un to atbalsts tik pamatīgs, ka viens no galvenajiem vainaga zariem, ko zibens gandrīz bija atšķēlis no stumbra, joprojām atslējās uz gaisa saknēm, kuras milzīgais svars gan bija saliecis, bet ne nolauzis. Tahitietes, priecīgi klaigādamas, nozuda starp pīlāriem. Pārējie viņām sekoja un, vēl nesasnieguši stumbru, atklāja veselu virkni zaļu istabu, kuru sienas veidoja liānas, bet klonu klāja sūna, bieza kā paklājs.

Tahitietes izbrīnījušās klaiņoja pa lapotajām istabām, smiedamās aiz labsajūtas. Itija, sagrābusi sauju sūnas, iesvieda to Mehani sejā un aizbēga. Tahitietes, spalgi sasaukdamās, sekoja draudzenes paraugam, un vīrieši metās tām pa pēdām šajā istabu labirintā, kur viegli varēja apmaldīties, jo ķērāju no ķeramā bieži vien šķīra tikai lapu aizkars.

Persels piedalījās rotaļā un klaigāja tāpat kā citi, tomēr nejutās īsti līksms, nespēdams priecāties no visas sirds.

Pēc brīža viņš pameta banjanu, iznāca klajumā un nogūlās zemē. «Kāpēc es nespēju līksmot tāpat kā citi,» viņš prātoja, «bez blakus domām, kā bērns? Kas gan ir tas, ko esmu zaudējis, bet tahitieši saglabājuši?» Viņš sadrūma, ka atklājis sevī noslieci uz raizēm un mūžīgu nemieru.

Viņam piebiedrojās Bekers un Hents un mazliet vēlāk arī Mehani un tahitietes, visi aizelsušies un priecīgi. Viņi nesaprata, kāpēc Persels tik ātri izbeidzis rotaļu.

— Ir jau vēls, — Persels sacīja, norādīdams uz sauli.

— Mazliet atpūtīsimies un tad dosimies atpakaļ uz borta.

Viņš atkal no krūšu kabatas izvilka Mazona plānu un sāka to pētīt.

— Beker, — viņš pēc brīža teica, — vai jūs man uz šī plāna neparādītu, pa kādu maršrutu vakar gājāt ar kapteini Mazonu?

Bekers apsēdās blakus Perselam un nolieca pār plānu iedegušo seju ar skaidrajiem vaibstiem.

— To es jums varu pateikt, leitnant. Nonākuši pirmajā plakankalnē, mēs ņēmām kursu uz austrumiem līdz biezoknim. Tur pagriezāmies un dūrām uz dienvidiem. Un apgājām apkārt kalnam. Visu laiku virzījāmies gar krūmāju borta labajā pusē. Tā nebija nekāda patīkamā pastaiga, varat man ticēt.

— Vārdu sakot, jūs pārstaigājāt perifēriju, bet mēs — centru. Tagad es saprotu, kāpēc Mazons uz kartes nav atzīmējis banjanu.

Persels turpināja:

— Zīmējumā redzams, ka krūmāju joslas platumu kapteinis vērtē uz simt soļiem. Vai viņš to izmērīja?

— Divas reizes. Vienreiz austrumos. Un otrreiz rietumos. Pirmoreiz tas biju es. Kad tur iebrien, leitnant, sajūta nav diez cik koša. Tur ir tumšs un gaiss smacīgs. Kad noliec mazās palmiņas, var savainot rokas, turklāt tās ir tik atsperīgas, ka, palaistas vaļā par ātru, iebelž tev pa muguru. Bez tam tur ir tik tumšs, ka pēc brīža vairs nesaproti, kur atrodies. Ar kapteini, paldies dievam, bija norunāts, ka viņš ik pa minūtei mani sauks. Tāpēc varēju orientēties pēc skaņas.

— Un kas atrodas otrā pusē?

— Krauja.

— Bez pārejas?

— Bez pārejas.

— Un no meža līdz kraujai jūs saskaitījāt simt soļu?

Bekera sejai pārslīdēja smaids.

— Taisnību sakot, leitnant, man vairākkārt sajuka rēķins. Bija tumšs, es mazliet uztraucos, un tā nolādētā šautene pinas pa kājām.

Persels paskatījās uz Bekeru. Velsietis bija kalsns un brūns, medaļai līdzīgajā sejā mirdzēja saprātīgas acis.

— Un tad, — Bekers turpināja, — tas jau tikpat ir skaidrs. Šādā biezoknī iet taisnā līnijā nemaz nav iespējams. Jāsoļo līču loču. Un tāpēc visai soļu skaitīšanai galu gala nav lielas jēgas.

— Jūs tomēr teicāt kapteinim, ka esat saskaitījis simt soļu?

Bekera smalkā, tumšā seja savilkās smaidā un brūnajās acīs ieplaiksnījās viltība.

— Es pat teicu «simt četri soļi», leitnant. Es biju loti

precīzs.

— Kāpēc?

— Citādi kapteinis liktu visu sākt no gala.

— Skaidrs, — Persels noteica, nepamirkšķinājis ne aci.

Viņš paskatījās kartē un turpināja:

— Bet kā tas var būt, ka matrozis, kas izpētīja biezokni austrumu pusē, arī saskaitīja simt soļu?

Bekers pavilcinājās, viņa acis iedzirkstījās, un viņš noteica ar uzsvaru:

— Tas bija Džonss, leitnant. Es viņu brīdināju.

— Paldies, Beker, — Persels sacīja, un viņa sejā nepakustējās ne muskulītis.

Viņš paskatījās uz Bekeru, acīs iemirdzējās jautra liesmiņa, un viņš teica nosvērtā un dzedrā tonī:

— Karies sastādīšanā jūs paliešām esat ievērojami palīdzējis.

— Paldies, leitnant, — Bekers atbildēja tādā pašā tonī.

Persels piecēlās.

— Kur palikušas sievietes? — viņš uzsauca Mehani tahitiski.

Dažus soļus tālāk Mehani, izstiepies visā augumā, gulēja zālē. Viņš paslējās uz kreisā elkoņa un ar labo roku norādīja pār plecu:

— Viņas atrada ibisu biezokni.

Tūlīt arī parādījās Avapuhi, Itija un Ivao. Viņām aiz muguras nāca Omāta, tik gara, ka izskatījās pēc matronas, kas sev pa priekšu bīda mazas meitenītes. Visas četras melnos matus bija izrotājušas lieliem, sarkaniem ibisa ziediem, viņas soļoja smaidīdamas, vicinādamas lunkanās rokas kā liānas, ar apaļīgajiem gurniem pie katra soļa virinādamas īso bruncīšu mizas sloksnes.

Ieraudzījis Omātu, Hents pavērsa viņai pretim mazās, ūdeņainās un bažpilnās acis. Tas nebija pamanījis viņu aizejam un jau kopš laba brīža jutās kā pazudis.

— Zono, Zono! — Omāta sauca savā dobjajā balsī.

Acumirklī viņa metās tam klāt un, ar roku glāstīdama

rūsgano vilnu uz matroža krūtīm, nesaprotamā valodā nobēra virkni maigu vārdu. Pēc brīža Hents piespieda degunu pie viņas varenajām krūtīm un palika rāms, aiz labsajūtas šad tad ierūkdamies kā lācēns mātes klēpī. Apvaldīdama skaļo, dobjo un spēcīgo balsi, kas citkārt atgādināja ūdenskrituma grandoņu, Omāta turpināja sarunu savā nesaprotamajā žargonā. Un, spēcīgās rokas apvijusi Hentam ap kaklu, spieda to sev klāt kā milzu bērnu ...

— Ko viņa saka, Mehani? — Persels jautāja.

Mehani sāka smieties.

— Nezinu, Adāmo. Man šķiet, ka viņa runā peritāņu mēlē.

— Pēc dažiem vārdiem tā varētu domāt, — Persels sacīja, — bet tos pašus es nesaprotu.

Omāta pacēla galvu.

— Tā ir Zono un mana valoda, — viņa teica tahitiski. ■— Zono mani saprot ļoti labi.

Milzis Hents izdzirda savu vārdu un maigi ierūcās. Kopš Omāta viņu bija ņēmusi savā ziņā, viņš bija apmazgāts un aptīrīts kā kuģa klājs. «Tas ir viņas mazulis,» Persels nodomāja. Viņš paskatījās uz milzeni un pasmaidīja.

— Cik tev gadu, Omāta?

— Kopš kļuvu sieviete, esmu divreiz pieredzējusi desmit vasaras.

Trīsdesmit divi gadi... Varbūt pat mazāk. Viņa tātad vēl bija jauna. Jaunāka par viņu pašu, jaunāka par Zono. Taču apmēri viņu ierindoja tādā kā īpašā pasaulē.

Šajā brīdī Avapuhi nometās ceļos Bekera priekšā un pavērsa pret viņu savu maigo seju. Meitene bridi viņā nopietni noraudzījās, tad aizsprauda viņam aiz auss ibisa ziedu, pasmaidīja, pamirkšķināja acis un, aši piecēlusies, kā bulta metās bēgt, pārskrēja pāri klajumam un nozuda pamežā.

— Ko tas nozīmē? — Bekers vaicāja, pagriezies pret Perselu.

— To, ka viņa jūs izraudzījusies par savu tanē\

— Oho! — Bekers noteica, nosarkdams par spīti iedegumam. — Vai tad pie viņiem izvēlas sieviete?

— Tā notiek arī Anglijā, — Persels pamācīja, un viņa acis smaidīja. — Tikai Anglijā to dara neuzkrītošāk.

— Un kāpēc viņa aizbēga?

— Lai jūs dzītos pakaļ.

— Ak tā, — Bekers noteica.

Pēc brīža viņš piecēlās un, neveikli smaidīdams un nevienu neuzlūkodams, sacīja:

— Drusku tā kā par karstu, lai spēlētu paslēpes.

Un, neuzdrošinādamies pielikt soli, slāja uz pamežu, labi zinādams, ka visu skatieni viņu pavada.

— Ko viņš teica? — Mehani jautaja.

Tahitietis bija vērojis Bekera apjukumu un par to no sirds uzjautrinājies. Viņš lieku reizi pārliecinājās, ka peritāņi ir galīgi jukuši: viņi kaunējās par visvienkāršākajām lietām.

— Tas mani pārsteidz, — Omāta sacīja. — Es domāju, ka viņa izvēlējusies Ģindeni?

Ģindenis bija palama, kādā tahitieši saukāja Makleodu.

— Uz lielās pirogas, — Itija teica, — viņa bija izraudzījusies Ģindeni, bet tagad to vairs negrib: tas viņu sit.

«Redzēs,» Persels nodomāja, «vai Makleods būs ar mieru, ka Bekers viņam uzmetas par pēcteci. Te salā patiešām būs jāsaduras ar daudzām grūtībām.»

Mehani izslēja spēcīgo rumpi, atbalstījās uz abiem elkoņiem un atlieca atpakaļ galvu, lai varētu saskatīt Itiju.

— Es, Itij, — viņš teica tonī, kurā jautās mājiens, — es tevi nekad nesitīšu. Vai arī tikai mazdrusciņ, — viņš smiedamies piebilda.

Itija strauji papurināja galvu. Viņa, tāpat kā Amureija, bija jaunākā no bara, bet augumā vismazākā tahitiete. Deguntelis bija mazliet uzrauts un lūpu kaktiņi tiecās uz augšu, tāpēc meitene allaž izskatījās jautra. Itiju mīlēja viņas dzīvīguma dēļ, lai gan pēc ļtahitiešu etiķetes viņai nebija labas manieres: trūka atturības. Viņa pārāk atklāti izteicās par cilvēkiem.

— Nu, — Mehani turpināja ķīvīgā tonī, — vai tu man nedosi ziedu?

— Nē, — Itija atbildēja, — tu neesi to pelnījis.

Un viņa svieda mazu akmentiņu, kas trāpīja Mehani pa krūtīm.

— Akmeni! — viņa sacīja, uzmetusi lūpu. — Tas ir viss, ko es tev dodu.

Mehani izstiepās zālē visā garumā un aizlika rokas aiz pakauša.

— Tu kjūdies, — viņš rāmi noteica.

Itija alkal svieda akmentiņu. Mehani atbrīvoja rokas no pakauša un uzlika tās virs acīm, lai aizsargātos. Viņš neko nesacīja. Tikai smaidīja.

— Pirmām kārtām, — Itija teica, — tu neesi skaists.

— Cik patiesi vārdi, Itij! —Ivoa iesaucās, skaļi iesmiedamās. — Mans brālis ir neglīts! Visā salā nav neviena tik neglīta vīrieša!

— Un ne jau neglīts vien, — Itija turpināja. — Kā tanē viņš neder nekur.

— Oho! — Mehani iesaucās.

Izstiepis karalisko, brīnišķo augumu visā garumā, viņš saspringa kā stīga, izrieza krūtis un savilka gurnu muskuļus.

— Beidz tēlot gaili! — Itija sacīja, sviezdama viņam atlikušos akmentiņus, ko turēja sauja. — Tādu tanē ka tevi es negribētu ne par ko pasaulē. Šodien es, rīt Avapuhi. Parīt Omāta.

— Man, — Omāta noteica dobjā balsī, — man ir pašai savs Zono.

Persels sāka smieties.

— Kāpēc tu smejies, Adāmo?

— Es smejos tāpēc, ka man patīk tava balss.

Viņš piebilda angliski:

— Tu rūc kā dūja.

Viņš gribēja pārtulkot, bet nezināja, kā tahitiski saka «rūkt». Tahiti salā plēsoņu nebija.

— Manuprāt, — Itija atsāka, — salas labākais tanē ir Adāmo. Viņš nav liela auguma, bet viņa mati ir kā rīta saules stari, kas laužas cauri palmu lapotnei. Un acis, ak! Es mīlu šīs acis! Tās ir gaišākas par lagūnas ūdeņiem pusdienlaikā. Un viņam ir gluži taisns deguns, gluži taisns! Kad viņš smaida, labajā vaigā iedobjas bedrīte, un viņš liekas jautrs kā jauna meitene. Bet, kad nesmaida, viņš šķiet varens kā vadonis. Esmu pārliecināta, ka savā salā Adāmo ir liels virsaitis un viņam pieder daudz kokos-palmu.

Persels sāka smieties.

— Manā salā nav kokospalmu.

— Ak vai! — Itija izbrīnā iesaucās. — Kā tad jūs dzīvojat?

— Slikti. Tāpēc mēs pārceļamies uz salām, kas pieder citiem.

— Nekas, — Itija sacīja, uzlūkodama viņu spriganām acīm. — Arī bez kokospalmām tu esi labs tanē. Tu esi šīs salas labākais tanē.

Ivoa paslējās uz elkoņa un veltīja Itijai pateicīgu un leizē cieņas pilnu smaidu.

— Adāmo, — viņa sacīja, joprojām smaidīdama, un izdarīja gaisā plašu un izteiksmīgu rokas vēzienu tāpat kā Otu, — Adāmo ir Ivoa tanē.

Šī sējēja kustība Mehani izraisīja skaļus smieklus, bet Omāta tikai nicīgi pavīpsnāja. Itija nodūra galvu un paslēpa acis aiz elkonī saliektas rokas kā bērns, kas grasās raudāt. Ivoa viņu bija saukusi pie kārtības, un meitene tagad kaunējās par savu slikto uzvedību.

Iestājās klusums, bija ļoti karsts, un Persels, savukārt atlaidies zālē, turēja Ivoa roku plaukstā un cīnījās ar snaudienu.

— Interesanti zināt, — viņš teica klusā balsī, — kur palikuši cilvēki, kas kādreiz dzīvojuši šai salā.

— Varbūt, — Omāta atbildēja tikpat klusi, — te plosījusies sērga un tie visi izmiruši.

— Iespējams, — Mehani papildināja tādā pašā tonī,

— ka šeit karojušas divas ciltis, kas vienu otru apkāvusi.

— Pat sievietes? — Persels vaicāja.

— Ja cilts priesteri pasludina vistas uzšķēršanutad apkauj arī sievietes. Un bērnus.

Persels paslējās uz elkoņa.

— Bet visi taču neiet bojā. Kādam vienmēr jāuzvar.

— Nē, — Mehani atbildēja, skumji pakratot galvu.

— Ne vienmēr. Manas salā viņi cits citu apkāva līdz pēdējam — visus! Visus! Sievietes un vīriešus! Dzīvs palika viens vienīgs vīrs. Un viņš vairs negribēja dzīvot salā kopā ar visiem mirušajiem. Viņš ielēca pirogā, kaut kā atīrās līdz Tahiti un izstāstīja, kas noticis. Pēc divām nedēļām viņš nomira. Neviens nezina, kāpēc viņš nomira. Varbūt aiz bēdām. Mana ir neliela saliņa, ne lielāka par šo te, un tagad tā ir neapdzīvota. Neviens vairs negrib turp braukt.

— Bet es domāju, — Itija teica, paceldama galvu, — ka cilvēki, kas šeit dzīvojuši, aizbraukuši pirogās, jo viņiem bija bail.

— No kā bail? — Persels jautāja.

— No tupapausiem [4].

Persels pasmaidīja.

•— Nesmaidi vis, Adāmo, — Omāta sacīja. — Ir tādi neganti tupapausi, kas neko citu nedara kā tikai moka cilvēkus.

— Kā tad tie rīkojas?

— Tu, redz, aizkur uguni un uzliec vārīties ūdeni. Nu, bet tikko esi uzgriezis muguru, tupapausi liek ūdenim pār-burbuļot pāri un nodzēš uguni.

Starp Mehani un Perselu bija palikusi brīva viefa, un Itija ierotījās vidū. Viņa apgūlās uz sāniem, savilkas čokurā un, pagriezusi pret Perselu aiz uztraukuma gluži pelēko sejiņu, teica:

— Dod man savu roku.

— Kādēļ?

— Man bail.

Persels vilcinājās, uzmeta skatienu Ivoa, bet Ivoa tūlīt sacīja:

— Bērnam bail. Dod viņai roku.

Persels paklausīja. Iiija satvēra viņa roku savos siltajos pirkstos un nopūtusies palika to sev zem vaiga.

— Adāmo, — Omāta vaicāja, — vai tavā salā arī ir tupapausi?

— Ļaudis tā runā.

— Un ko viņi dara?

— Naktīs pastaigājas un žvadzina važas.

— Tahiti nav važu, — Mehani smaidīdams noteica,

— bet arī mūsu tupapausi labprāt taisa troksni.

— Kādu troksni?

— Visādus trokšņus.

Un viņš piemetināja tādā balsī, ka Persels nevarēja saprast, vai tie joki vai nopietnība:

— Visi trokšņi, kurus tu nespēj izskaidrot, nāk no tupapausiem.

— Arī dienā?

— Arī dienā.

— Klusu! — Persels piepeši iesaucās.

Visi sastinga un aizturēja elpu. Mirdzošie un mēmie putni tāpat lidinājās apkārt, un gaisā šalca vienīgi to spārnu samtainie vēdieni.

— Nu redzi, Mehani, — Persels teica, — arī tupapausi ir projām. Viņi sekojuši pirogām, kad salas cilvēki devās jurā.

— Iespējams, — Mehani sacīja, — bet varbūt viņi klusē, jo paši baidās.

— Kā tad tā? — Persels pārsteigts iesaucās. — Vai tad tupapausiem arī ir bail? Un no kā viņi baidās?

— Protams, no cilvēkiem, — Mehani atbildēja ar viltīgu spīdumu acīs.

— Nu, — Persels noteica, — patīkami dzirdēt, ka bailes ir abpusējas.

Mehani acis aiz uzjautrinājuma mirdzēja. «Viņš tam visam nenieka netic,» Persels nodomāja.

— Tupapausi klusē, jo baidās no Zono, — Itija sacīja, paslējusies augstāk, tomēr neatlaizdama Persela roku.

— Zono ir baismi uzlūkot. Esmu pārliecināta, ka salas tupapausi nekad nav redzējuši tādu vīrieti kā Zono.

— Ak jaunuvīte akmeņsviedēja, — Mehani novilka.

— Kā gan tupapausi lai redzētu Zono, ja tiem nav acu?

— Kas tev saka, ka tiem nav acu? — Itija jautāja.

— Ja tiem būtu acis, tu t£s redzētu. Tu, lūk, pastaigātos pa mežu un piepeši starp lapām pamanītu lielu acu pāri, kas cieši tevī noraugās ...

— Lai Eatua mani pasargā! — Itija iesaucās, piespiezdama Persela roku pie vaiga. — Es nekad vairs neuzdrošināšos viena pastaigāties pa mežu.

— Es tevi pavadīšu, — Mehani teica.

Ivoa sāka smieties.

— Brāli, — viņa sacīja, — beidz viņu ķircināt!

— Man arī šķiet, — Omāta lepni noteica, — ka tupapausi baidās no Zono. Zono tiešām izskatās baismīgs. Viņš ir liels kā tīģerhaizivs un viss noaudzis sarkanām spalvām.

— Tas tiesa, — Itija teica. — Ar Zono arī man nebūtu bail. Pat uz salas, kuru es nepazīstu.

— Pat mežā, — Ivoa papildināja.

— Zono ir vīrs kā kalns, — Itija piemetināja, paceldama balsi. — Un sarkans.

Persels smaidīdams viņos nolūkojās. Šī tauta tiešām prata priecāties par jebkuru nieku: bija taču skaidrs, ka tahitietes tīšuprāt sevi baidīja, lai pēc tam ar baudu atkal nomierinātos.

Persels paskatījās uz sauli, atbrīvoja roku no Itijas plaukstas, piecēlās un pieliecies paņēma šauteni. Hents un Mehani darīja to pašu.

— Un Avapuhi? — Itija jautāja.

Persels atmeta ar roku, bet Mehani atkal ķircināja meiteni:

— Nāc līdzi. Iesim viņu meklēt.

— Nē, — Itija attrauca, — es gribu palikt pie Adāmo.

Pēc brīža Persels panāca Mehani, kas soļoja mazā bariņa priekšgalā.

— Ko tu domā par salu, Mehani?

— Tā nav laba, — Mehani nevilcinoties atbildēja. — Tā ir auglīga, tomēr nav laba.

— Kādēļ?

, — Vispirms, — Mehani paskaidroja, atliecis labās rokas rādītāju un vidējo pirkstu, — tai nav lagūnas. Vētras laikā nevarēsim zvejot. Otrkārt, sakņu dārzu un pavēņu dēļ būdas vajadzēs celt ziemeļos, bet strauts ir salas viņā galā. Pēc ūdens vajadzēs iet katru dienu: stundu turp, stundu atpakaļ.

— Jā, — Persels piekrita, — tev taisnība.

Viņš palūkojās uz Mehani un jutās pārsteigts par tā nosvērtību. Kāda apbrīnojama seja! Reizē vīrišķīga un maiga, te smejoša, te piepeši atkal nopietna. Mazons tahi-tiešus uzskatīja par bērniem un tomēr no pirmā skata neprata pamanīt salas sliktās puses kā Mehani.

— Tu nožēlosi, ka esi braucis man līdzi, — Persels pēc brīža sacīja.

Mehani pavērsa pret viņu seju un noteica nopietni, kā pamācīdams:

— Labāk šajā salā kopā ar draugu nekā Tahiti bez drauga.

Persels jutās neveikli. «Esmu muļķis,» viņš tūlīt nodomāja. «Anglijā nav pieņemts izklāstīt savas jūtas un vēl mazāk — izklāstīt tās tik daiļrunīgi. Bet kā lai apšauba Mehani atklātību? Viņš ir pametis savu salu manis dēļ.»

Mehani blakus iesmējās un pacēla augšup acis.

— Tu jūties neveikli, — viņš teica. — Tu zini, ka es runāju patiesību, un tomēr jūties neērti.

— Peritāņi tādas lietas nesaka skaļi, — Persels atteica un nosarka.

— Es zinu, — Mehani apstiprināja, uzlicis viņam kreiso roku uz pleca. — Visu, kas ir labs, lai pateiktu un ko vajadzētu pateikt, viņi nesaka. Un visu, kas ir labs, un ko vajadzētu darīt...

Viņš iesmējās.

— ... Viņi dara, tomēr vaikstīdamies.

Arī Persels iesmējās un kā atbalss atbildēja uz Mehani smiekliem. Cik labi bija tā soļot plecu pie pleca pāri pameža ēnainajiem un saulainajiem laukumiem.

Persels pagriezās atpakaļ, uzsmaidīja Ivoa un, atkal uzņēmis soli, paturēja prātā meitenes lielās, zilās acis, kas viņu bija cieši uzlūkojušas. No rīta, kad viņi devās projām, pie Mazona palikušās tahitietes bija sākušas sutināt mežacūkas cepeti, un, nākdams aizvien tuvāk kuģim, Persels ieelpoja tīkamo ugunskura dūmu smaržu. Vēders skaļi iekurkstējās, un viņš pielika soli. Piepeši viņš atkal jutās jauns, pacilāts, jautrs un mundrs, un, ievilcis krūtīs krietnu malku tīra gaisa, cilpoja kā uz atsperēm. Laiku pa laikam viņa plecs sadūrās ar Mehani plecu, un no šīs saskares visā augumā ielija karsts vilnis. Sala bija skaista, smaržīga, mirdzošu putnu pilna. Viņiem pavērās jauna pasaule. Viņš laimīgs pārlaida visapkārt skatienu kā cilvēks, kam daudz kas pieder.

— Ē, Adāmo, ē! — Mehani sauca. — Prieks uz tevi palūkoties.

— Jā, — Persels teica.

Viņš gribēja sacīt: «Esmu laimīgs,» — taču nespēja. Toties noteica ātri un mulsi:

— Par ūdeni tev taisnība, Mehani. Tas ir traucēklis. Es to nebiju ievērojis. Es tikai domāju, ka sala ir drusku par mazu.

— Nē, — Mehani atbildēja ar smaidu, — tā nav par mazu. Tajā ir daudz nostūru, kur var spēlēt paslēpes.

Seja atkal kļuva nopietna, un viņš piebilda balsī, kurā ieskanēja satraukums:

— Nē, Adāmo, tā nav par mazu — ja cilVēki labi saprotas.

— Ko tu gribi ar to sacīt? Ja peritāņi labi saprotas ar tahitiešiem vai arī ja visi labi saprotas?

— Ja visi labi saprotas, — Mehani pēc brītiņa atbildēja.

Balsī tomēr jautās tādas kā šaubas.

PIEKTĀ NODAĻA

Ciemats, kura plānu Mazons uzzīmēja divas dienas pēc «Blosoma» ierašanās salā, pēc apveida bija vienādsānu rombs, kam stūri sakrita ar četrām debesu pusēm. Romba malas veidoja ciemata avēnijas (Mazons tās patiešām tā bija nokristījis), bet būdas rindojās ārpus romba tieši pretī ziemeļu-dienvidu asij, vienādā attālumā cita no citas, visas ar fasādi pret dienvidiem. Līdz ar to katra māja bija pagriezta citādi nekā kaimiņa mītne un neaizsedza skatu un sauli otrai mājai, kas atradās aizmugurē.

Šai priekšrocībai, kas atklājās, tikko būdas uzcēla, bija gadījuma raksturs. Zīmējot plānu, Mazonam nerūpēja nekas cits kā atdarināt vēju rozi, un viņš ciematu labprāt izkārtotu aplī, ja vien aplis nebūtu grūtāk novelkams kokiem apaugušā apvidū nekā rombs. Mazons toties bija ieskatījis par svarīgu, lai katra ap rombu novietotā māja sakristu ar kādu kompasa punktu. Tā, sākot ar ziemeļiem, abpus romba ziemeļu stūrim slējās Henta un Vaita būdas, bet tālāk, lejup pa Austrumu avēniju (Mazons tā dēvēja abus romba austrumu sānus) cits aiz cita ziemeļaustrumos rindojās Smedža, austrumos Makleoda, dienvidaustrumos Mazona un dienvidos Persela mājokļi. Augšup pa Rietumu avēniju vai, citiem vārdiem sakot, gar abiem romba rietumu sāniem dienvidrietumos nonāca pie Džonsona, rietumos pie Bekera un ziemeļrietumos pie Džonsa būdas.

Romba centrā Mazons bija ieplānojis četrstūri ar desmit metru garām malām, ko nosauca par «Blosoma» laukumu. Četras takas, ko Mazons dēvēja par «ielām», mazo laukumiņu savienoja ar «avēnijām». Loģiski tām būtu jāsavieno laukums ar visiem četriem romba stūriem. Bet, zīmējot plānu, Mazonam rūpēja pašam taisnākā ceļā piekjūt «Blosoma» laukumam, un viņš novilka pirmo «ielu» pretim savai mājai, kompasa ziemeļaustrumu punktā. Sī iemesla dēļ viņš to nosauca par Pasāta vēja ielu. Simetrijas labad viņš pēc tam novilka otru «ielu» no ziemeļrietumiem, pretim Džonsa mājai, un nokrustīja to par Ziemeļ-rieteņa ielu. Zīmējumu papildināja vēl divas ielas: Dien-vidrieteņa iela sākās no Džonsona mītnes, un Ziemeļrīteņa iela savienoja ar centru Smedža būdu.

Kaut arī ciematam bija tikai divas avēnijas, četras ielas un viens laukums, Mazons lika izgatavot septiņas plāksnītes, ko piesita pie mietiņiem, un pašrocīgi uzrakstīja nosaukumus, kādus bija piešķīris pilsētas maģistrālēm. Kad tās bija nospraustas dabā (un pavirši nobruģētas), kapteinis saaicināja britus pusdienlaikā vienkop, lai katrā ielas stūrī uzrakstu mietiņus iemietu zemē, turklāt to visu darīja tik svinīgi, ka tahitiešos pamodās ziņkāre. Tahitieši, starp citu, tā arī nepieņēma angļu nosaukumus, jo uzskatīja tos par neizrunājamiem. Viņi apmierinājās ar to, ka nosauca «ielas» tuvākā peritāņa vārdā. Tā Pasāta vēja iela kļuva par «vadoņa taku» (Mazons); Dienvidrieteņa iela par «veča taku» (Džonsons); Ziemeļrieteņa iela par «Ropati taku» (Roberts Džonss), un Ziemeļrīteņa iela par «mazās žurkas taku» (Smedža palama). Vēlāk, kad attiecības ar peritā-ņiem saasinājās, viņi «ielas» vairs nesauca britu jūrnieku vārdos, bet dēvēja tās pēc tahitiešu sievietēm, kas ar tiem kopā dzīvoja. Tā «mazās žurkas taka» kļuva par «Tumatas taku», «veča taka» par «Tajatas taku» un tā joprojām.

«Ielas» un «avēnijas» (vienlīdz platas — apmēram ap metru) nebūt nebija tik glīti taisnas kā Mazona zīmējumā, jo vēlēšanās saudzēt iespējami vairāk koku tām lika mest ne vienu vien līkumu. Patiešām, nocirta tikai tos kokus un krūmus, no kuriem nevarēja izvairīties, kad vajadzēja celt būdu vai uzplēst dārziņu. Pasaudzētajā, gandrīz neskartajā mežā cilvēku mājokli grima zaļumos, un no jebkuras mājas varēja redzēt vienīgi tuvāko kaimiņu. Ciemata novietojums rombveidā, kaut arī sākotnēji par to bija jāpateicas Mazona untumam, arī no šī viedokļa izrādījās teicams, jo romba iekšpusē saglabājās vairāk nekā pushektāra meža.

Mazons savu būdu bija uzslējis dienvidaustrumos, lai pirmais izbaudītu pasātu vēju, kas tiklab salā, kā visur citur dienvidu jūrās vasarā atnes svaigu brīzi un jaukas dienas jebkurā gadalaikā. Turpretim tahitiešu mītni viņš bija pacenties izbīdīt ārpus ciemata, metrus divdesmit piecus no romba ziemeļu stūra, gan tādēļ, lai iezemiešus nejauktu kopā ar baltajiem, gan arī tāpēc, lai viņu māja noderētu par vējturi pret ziemeļu vējiem. Aprēķins bija asprātīgs, taču izrādījās aplams. Toreiz, kad Mazons zīmēja plānu, viņš vēl nezināja, ka patiesībā pagriež savu māju pret dienvidvakara vēju, kas salai uzsūta aukstumu un lietu, turpretim «Melnādaino» mītni no tā pasargā pushektāra lielais mežs, kas atstāts romba vidū.

Mazons savā uzmetumā bija iezīmējis arī taciņu, kas, sākdamās ziemeļu stūrī, veda starp Henta un Vaita būdām, nonāca līdz ietilpīgajam tahitiešu mājoklim un, aus-trumos aizlocīdamās tam garām, novirzījās uz ziemeļaustrumiem pretim jūrai. Viņš nosauca šo taku par Klints ceļu. Bez tam viņš uz plāna atzīmēja otru taku, kas sākās kādā punktā uz austrumu avēnijas starp viņa paša un Persela mītni un aizvijās uz dienvidiem. Šis ceļš, kuru, tāpat kā iepriekšējo, kādreiz jau bija iestaigājuši salinieki, kad Mazons vēl tikai ķērās pie plāna zīmēšanas, veda uz otro plakankalni un izbeidzās pie banjana. Mazons to nokrustīja par Banjana ceļu, tomēr briti aiz ieraduma sāka dēvēt par Ūdens ceļu, jo to lietoja, kad bija jādodas ūdens klaušās.

Tahitieši jau pašā sākumā pieteica, ka vēlas būvēt mitekli, kur varētu dzīvot visi seši kopā ar sievietēm, kas viņus izraudzīs par tanē. Taisnību sakot, viņi bija rīkojušies tālredzīgi, un vienīgi viņu māja uz visas salas varēja lepoties ar otro stāvu. Šajā stāvā bija viena vienīga sešus metrus plata un astoņus metrus gara telpa. Tāpat kā Odiseja gultai Itakā, katrs stūra dziedrs noderēja par balstu lāvai, kas bija pietiekami plata, lai kalpotu trim vai četriem gulētājiem. Istabas vidū bija lūka un kāpnes, kas to savienoja ar apakšstāvu, kur arī bija divas gultas, ko balstīja, tāpat kā pirmajā stāvā, stūra dziedrs. Nevienā stāvā, starp citu, neredzēja nekādas mēbeles, kas greznoja un bieži vien bez vajadzības pieblīvēja britu būdas, kā, piemēram, sienas skapji, tīnes, galdi vai ķebli. Katrs iemītnieks virs gultas galvgaja bija tikai pakarinājis dažus plauktus, kur glabāja savas personīgās lietas. Nevienam tahitietim nenāca ne prātā šīs tik vērtīgās mantas slēpt no svešas acs vai pasargāt no zādzības. Mājai pat nebija durvju: iekšā drīkstēja nākt visi, kas vien vēlējās. Sienas veidoja koka plāksnes, kuras slīdēja gropēs, un tās varēja atbīdīt un aizbīdīt, ja gribēja istabā ielaist sauli vai no tās paglābties.

Britu mītnes tiklab sīkumos, kā kopumā liecināja par neuzticību pret kaimiņu un par vēlēšanos turēties iespējami savrup. Salā dzīvoja deviņi briti. Tātad bija deviņas būdas, jo katram vajadzēja savu mājokli. Un katrai mājai bija ne vien durvis un apkārt sēta, bet iekšā tīnes un sienas skapji, cieti aizslēgti ar atslēgām, kas nomontētas no «Blosoma», vai aizmetināti ar sarežģītiem jūrnieku mezgliem, kurus atraisīt nebija viegli pat pašiem īpašniekiem.

Dzenoties pēc vienlīdzības un ātruma, tika nospriests, ka būdas būs vienādas gan pēc izmēriem (sešreiz četri metri), gan pēc plāna, jo tas atviegloja namdaru darbu. Tā kā virtuvi, tāpat kā tahitiešu mājā, ierīkoja atsevišķā nojumē, tad būdas varētu iztikt ar vienu lielu istabu, kas reizē noderētu par dzīvojamo un gujamtelpu. Tomēr britu kautrība jutās aizskarta jau no domas vien, ka istabā, kurā jāuzņem viesi, atrastos arī divguļama gulta, tāpēc katru telpu, izņemot Persela dzīvokli, vēl pārdalīja ar sienu. Koka ārsienas bija stingri nostiprinātas, katra ar diviem vai trim apaļiem vai četrstūrainiem «Blosoma» iluminatoriem; tās teicami pasargāja no vēja un lietus, tomēr skaistā laikā — un šāds laiks pastāvēja visbiežāk — protams, nelaida istabās tik daudz saules ka tahitiešu bīdāmās sienas.

Visas deviņas būdas bija celtas īsti pamatīgi. To sienas bija saslietas no «Blosoma» korpusa ozolkoka plankām un tik biezas un ar tik smalku šķiedru, ka tās gandrīz vai nevarēja sanaglot. Tomēr mājas bija būvētas bez izdomas un visas pēc viena plāna. Taisnību sakot, šī vienveidība britus neuztrauca, un tikai Persels pierādīja, ka viņam netrūkst ierosmes: būdas dienvidu sienu viņš bija ierīkojis atbīdāmu, tāpat kā tahitieši, un šajā pusē pagarināja jumtu, lai varētu baudīt skatu uz kalnu un vienlaikus neciestu no saules. Ticis galā ar nojumi, Persels priecīgs atklāja, ka tā, pagarinādama jumta slīpni, piešķir mājai cienījamu izskatu.

Katru rītu, zem nojumes pabeidzis rīta tualeti, Persels devās apbrīnot savu mājokli. Viņš uzgrieza mājai muguru un pa vienīgo celiņu aizsoļoja līdz ibisu biezoknim dārza galā, tur pavērsās atpakaļ un apmierinājumā vēroja savu roku darbu. Šajā stundā bīdāmās sienas plāksnes jau bija atvērtas un gaidīja iespīdam pirmos slīpos saules starus, kas pašreiz vēl tikko glāstīja slieksni. No savas vietas Persels vienmēr varēja vērot, kā Ivoa sarīko brokastis. Viņš gaidīja brīdi, kad tā, beigusi visus darbus, iznāks līdz atbīdāmajām durvīm kā režisors uz skatuves, lai pavēstītu publikai lugas sākumu. Ivoa no tālienes viņā paskatījās, pasmaidīja un novilka dziedošā balsī, stiepdama visas zilbes:

— A-da-mo! Vai nāksi ē-ēst? A-da-mo!

Viņi atradās viens no otra divdesmit soļu attālumā un itin labi viens otru redzēja, tā ka sauciens bija gluži lieks. Tas tomēr bija kļuvis par ieradumu. Persels smaidīdams klausījās un, neizlaidis no acīm Ivoa siluetu, tīšuprāt klusēja. Viņa atkal atsāka tai pašā maigajā un glāsainajā tonī:

— A-da-mo! Vai nāksi ē-ēst? A-da-mo!

Toniskais akcents uz zilbes «da» vārdā «Adāmo» bija ļoti uzsvērts, bet pārējā vārda daļa uzlidoja gaisā kā spalga, modulēta, heaprakstāmi burvīga skaņa. Savaldzināts un aizkustināts Persels ļāva sevi saukt vēl trešoreiz, iekāms, pacēlis roku, pamāja, ka dzirdējis.

Uz smagā sava tanē darinātā ozolkoka galda Ivoa bija nolikusi pāršķeltu kokosriekstu, mango augli, banānu un iepriekšējā dienā kopējā krāsnī ceptus maizes koka plāceņus. Ivoa mīļuprāt bija pakļāvusies dīvainajai peritāņu paražai klāt galdu, it kā būtu svarīgi vai lietderīgi notiesāt ēdienu septiņdesmit centimetrus virs grīdas. Tomēr vienā punktā viņa bija palikusi nelokāma: viņa neēda kopā ar Adāmo, bet ieturēja maltīti pēc vīra. Tahitiešu ticība (starp citu, tāpat kā kristietība) apgalvoja, ka vīrietis pasaulē radīts pirmais, bet sieviete tikai vēlāk, tā teikt, kā nepieciešama atvaire vīrieša vientulībai. Tomēr tahitieši, iztēlē pārtrumpodami jūdus vai arī būdami ēdelīgāki, no šīs vīriešu priekšrocības bija guvuši kulināru labumu: vīrietis ēda pirms savas dzīvesbiedrenes, un tai vajadzēja apmierināties ar paliekām.

Pabrokastojis Persels pa parādes durvīm izgāja no mājas, šķērsoja Rietumu avēniju un nonāca pamežā. Pēc dažiem soļiem viņš saklausīja smieklus un dziesmas. Sejā atplauka smaids. Vahinas jau bija pie darba. Viņš tās nekad nebija redzējis tik strādīgas! Dažas būdas vēl nebija apjumtas, un sievietes darināja pinumus, ar kuriem tās noklāt.

— Tu esi atnācis bez sievas, — Itija sacīja, tiklīdz ieraudzīja Adāmo. — Vai tāpēc, lai izraudzītos citu?

Vahinas sāka smieties, un Persels pasmaidīja.

— Nē, es atnācu pateikt labdienu.

— Labdien, Adāmo, — Itija teica.

Persels piegāja vahinām klāt. Viņš apbrīnoja to kustību ātrumu un noteiktību. Darbs bija dalīts: pulciņš sieviešu grieza pandānkoka zarus; citas tina zariem apkārt lapas. Trešais pulciņš sēja zarus kopā ar lūkiem, ko plēsa no koka mizas.

— Vai tu zini, kas mani ņems par vahinu? — Vā jautāja.

— Nē, — Persels atbildēja.

— Un mani — vai zini? — vaicāja Tumata.

— Nē.

— Un mani? — prasīja Raha.

— Nē, nē, — viņš atgaiņājās. — Es neko nezinu.

Arī runādamas, sievietes čakli kustināja rokas. Pagaidām viņas visas dzīvoja kopā plašā teltī, kas bija saslieta no «Blosoma» zāliņiem, un ilgojās, lai būdas drīzāk tiktu gatavas. Tahiti un vēlāk uz borta bija valdījusi zināma vaļība, kas beidzot visiem apnika, tāpēc šeit salā briti atklāti paziņoja, ka nolēmuši, tiklīdz visi darbi būs galā, izraudzīties sev sievas, šoreiz uz visiem laikiem.

— Es eju, — Persels teica, pamezdams sievietēm ar roku.

Itija izslējās.

— Vai drīz nāksi atpakaļ?

— Man mājās ir darbs.

— Tad es drīkstu nākt pie tevis?

— Mazā māšele Itija būs vienmēr gaidīts viesis, — Persels atbildēja.

Vahinas sarunā noklausījās klusēdamas, bet, līdzko Persels bija aizgājis, atskanēja smiekli un strauji nobērti, aprauti vārdi.

Pie mājas durvīm Perselu sagaidīja vecais Džonsons.

— Leitnant, — Džonsons teica klusā balsī, mezdams apkārt izvairīgus skatienus, — vai varu no jums aizņemties cirvi? Man dārzā ir viens sasodīts celms, no kura es labprāt gribētu tikt vaļā.

Persels paņēma cirvi, kas bija piesliets pie virtuves nojumes, un sniedza to Džonsonam. Vecais satvēra cirvi, ļāva tam nokarāties garajā, vājajā rokā, bet ar otru roku sāka kasīt bārdu. Šķita, ka viņš negrib iet projām.

— Leitnant, — viņš turpināja tikpat tramīgi, — man stāstīja, ka jums esot skaista nojume.

— Kā? — Persels brīnījās. — Vai tad jūs to vēl neesat redzējis? Es domāju, ka nu jau pagājis tik daudz ...

Džonsons nekustējās, bet zilās, ūdeņainās, it kā saraudātās acis, nekur nepakavēdamās, šaudījās no viena priekšmeta uz otru. Viņam bija izliekta piere, gaļīgs deguns ar uzblīdušu galu un ķieģeļsarkanās sejas vaigos plankumoja košs sārtumg, kas nomāca bārdas baltos rugājus.

— Vai varu paskatīties? — viņš beidzot izdvesa, uzmetis Perselam izvairīgu skatienu.

— Protams, — Persels atteica.

Un ieveda to dārzā aiz būdas: viņš beidzot sāka saprast, ka Džonsons vēlas, lai to neredzētu no Rietumu avēnijas, kamēr tas ar viņu sarunājas.

— Šeit jums ir labi, leitnant, — Džonsons teica, — jūs esat pats savās mājās. Priekšā tikai mežs un kalns.

Persels ar skatienu viņu nomērīja no galvas līdz kājām un nogaidīja.

— Leitnant, — Džonsons teica, — man jums kaut kas jājautā.

— Sakiet droši.

— Leitnant, — Džonsons turpināja savā čērkstošajā balsī, — es negribu būt pret jums nepieklājīgs, īpaši vēl pēc tam, kad redzēju, kā jūs rīkojaties pēc Džimija nāves . ..

Viņš apklusa, paraudzījās uz kalna kori, tad purpināja tālāk, ātri bērdams vārdus, it kā jau iepriekš pārdomājis sakāmo:

— Leitnant, vai jūs man atļausiet sevi vairs nesaukt par leitnantu?

Persels sāka smieties. Tad lūk, kas vecajam aiz ādas!

— Un kā tad jūs mani gribat saukt? — viņš smiedamies vaicāja.

— Tad ne jau es, — Džonsons attrauca, paceldams cirvi pie krūtīm, it kā aizsargājoties. — Man tas nekad nebūtu ienācis prātā! . .. Mēs sanācām kopā, — viņš mulsi atsāka,

— nobalsojām un nolēmām jūs vairs neuzrunāt pēc pakāpēm, misteru Mazonu un jūs.

— Jus . . . nobalsojāt? — Persels pārsteigts pārvaicāja.

— Bet kur tad?

— Zem banjana, leitnant. Vakar pēcpusdienā. Jūs, tā sakot, vairs neesat mūsu virsnieki, misters Mazons un jās. Visi balsoja «par».

— Un jūs arī, Džonson? — Persels noprasīja vienaldzīgā balsī.

Džonsons nodūra galvu.

— Es arī.

Persels klusēja. Džonsons ar lielajiem, sarkanajiem pirkstiem novilka pār cirvja asmeni un teica aizlūzušā balsī:

— Tas jāsaprot. Es neuzdrīkstos pret viņiem uzstāties. Esmu vecs, man vairs nav daudz spēka, un te ir gluži tāpat kā uz «Blosoma». Mani tikko piecieš.

Persels pagrieza galvu sānis. Džonsona padevīgais tonis viņam derdzās.

— Galu galā, — viņš pēc brīža teica, — kāpēc gan lai matroži mūs joprojām uzskatītu par virsniekiem? Mēs vairs nepildām savu uzdevumu.

Džonsons iepleta acis.

— To pašu jau saka arī Makleods, leitnant, — viņš klusi noteica, laimīgs, ka izdzirdis tādu pašu pamatojumu no ieinteresētā mutes.

Viņš piebilda:

— Es nedomāju, ka jūs to tā uzņemsiet, leitnant.

— Persel.

— Kā lūdzu? — Džonsons vaicāja.

— Persel. Nevis «leitnant». Persel.

— Jā, leitnant, — Džonsons atteica.

Persels iesmējās, un Džonsons kā atbalss arī nedroši iespurdzās, tomēr bez jebkāda prieka.

— Paldies par cirvi, — viņš noteica aizgriezdamies.

Persels noraudzījās viņam nopakaļ. Viņš gāja projām

pieklibodams, pievilkdams kreiso kāju, izstieptajā, vājajā rokā nesdams cirvi. Sakņupis, novārdzis, bailīgs. Likās, šī dēka viņam nav pa plecam.

— Džonson, — Persels klusi pasauca.

Džonsons apstājās, pagriezās atpakaļ un gaidīja. Viņš stāvēja gandrīz vai pamatstājā.

— Ja es pareizi sapratu, — Persels teica, pienākdams klāt, — biedri uz borta jums nekādu jauko dzīvi vis nesagādāja?

— Tas jāsaprot, — Džonsons atbildēja, acis nolaidis.

— Esmu vecs, seja vienos izsitumos, bet spēka nav vairāk kā cālim. Skaidrs, ka tādos gadījumos pārējie mēdz šaut pār strīpu.

/ — Bet kāpēc tad, velns parāvis, jūs viņiem sekojāt un nepalikāt Tahiti? — Persels jautāja, saraucis uzacis. — Jūs nebijāt dumpinieks. Paliekot Tahiti, jums nedraudēja nekādas briesmas.

Iestājās klusums. Džonsons pielika brīvo roku pie zoda un pabraucīja retos, baltos bārdas rugājus. Zilās, mazliet saraudātās acis šķielēja uz lielo degunu.

— Nu lūk, — viņš teica, piepeši paceldams galvu ar tādu kā izaicinājumu, — es nevēlos atgriezties Anglijā, tas viss. Katrs jaunībā var izdarīt kādu kļūdu, vai nav tiesa?

— Un jūs esat izdarījis kādu kļūdu?

— Jaunībā, — Džonsons noteica, atkal pašķielēdams uz degunu. — Leitnant, — viņš pēkšņi turpināja skaļā

balsī, — es gribētu zināt, vai tas ir taisnīgi, ja tieku sodīts visu atlikušo, nolādēto dzīvi par to, ka reiz esmu kļūdījies?

— Kā nu kuro reizi, — Persels atbildēja. — Viss atkarīgs no tā, vai jūs kādam esat ļoti nodarījis pāri.

Džonsons dažus mirkļus padomāja un tad sacīja:

— Visvairāk nodarīts pāri man pašam.

Skatiens aizmaldījās tālē, it kā apziņā bariem sāktu drūzmēties pagātnes notikumi. Mirklī viņš no vienas auss līdz otrai pietvīka tumši sarkans, vēnas uz pieres un deniņiem draudīgi uztūka, un šķita, ka galva no atmiņu gūzmas tūlīt plīsīs.

— Nudien, to nu gan nevaru sacīt, ka esmu otram darījis pāri, leitnant, — viņš sašutis teica. — Tikai ne to! To es nevaru sacīt! — viņš turpināja, kratīdams rādītājpirkstu pie sava resnā deguna. — Un arī tam otram nav tiesības to sacīt! Un, ja ietu pie tiesas, bet tas, lūk, šajā gadījumā nav iespējams ... Lai dievs mani nolād un man piedod, leitnant, kā Ijabam uz mēslu kaudzes, es nekad nevienam neesmu darījis pāri. Bet apgalvot jau var visu ko. Ja es prāvotos, tad zinu gluži labi, ko sacītu kaimiņi. Lai dievs svētī to lādzīgās dvēseles, ja tie liecinātu bonaiide, kā saka mūsu skvairs, nevis kā sasodīti meļi, kādus es pazīstu ne vienu vien. Tas otrs drīzāk izmantoja mani pašu, lūk, kur īsta patiesība, leitnant, un, ja viņam šajā stundā ir jumts virs galvas un kaut kas pie dvēseles, lai pēc dievvārdiem izskalotu rīkli ar malku alus, tad, tikpat kā dievs debesīs, tas ir tikai manis dēļ, un lai velns viņu parauj savā ellē, ja tā nav taisnība, leitnant, tāda pati taisnība un bonaiide, kā mani sauc par Džonsonu.

Viņš turpināja:

— Es jums pastāstīšu, ko izdarīju, leitnant: es apprecējos.

Iestājās klusums, un Persels ieinteresēts pēc brīža jautāja:

— Ja jau jūs man uzticaties, tad uzticaties līdz galam. Es neko nesaprotu. Kāds sakars jūsu laulībām ar to «otru». Kas ir šis «otrs»?

— Misis Džonsona, leitnant.

— Ak tā, — Persels noteica.

Džonsons pavērās viņā un sacīja:

— Jūs varbūt teiksiet, ka apprecēties vēl nebūt nenozīmē izdarīt smagu kļūdu. Tā vis nesakiet, leitnant! — viņš pārmetoši iesaucās, it kā Persels patiešām aizstāvētu šādu uzskatu. — Tā tomēr bija smaga kļūda, ja jau es tiku nosodīts uz visu atlikušo nolādēto dzīvi.

Viņš skatījās uz Perselu, it kā gaidīdams atzinību, bet, tā kā Persels klusēja, ar lepnumu turpināja:

— Es nebiju nabags, leitnant. Ja es šodien būtu mājās, tad vis nevilktu dzīvību uz draudzes rēķina. Man bija mazs namiņš, leitnant, un gabaliņš dārza, truši, vistas. Bet, lūk, es labāk to visu pametu un atkal sāku dienēt uz «Blosoma». Manos gados, leitnant!

— Man liekas, — Persels teica, — ka ar jums atgadījies tas pats, kas ar mani: jūs nezinājāt, kāds ir Bērts.

— Zināju gan, — Džonsons noteica. — Es pie viņa jau biju kalpojis.

Persels pārsteigts viņā palūkojās.

— Un jūs tomēr izlēmāt...

— Izlēmu, — Džonsons dzedri noteica.

Pēc mirkļa Persels atsāka:

— Un arī mums jūs piebiedrojāties šī paša iemesla dēļ?

— Jā, leitnant.

— Man šķiet, — Persels pēc laiciņa sacīja, — ka jūs esat izvēlējies galēju atrisinājumu. Beigu beigās jūs būtu varējis izbēgt no misis Džonsonas, arī palikdams Anglijā.

— Nē, leitnant, — Džonsons noteica.

Un piemetināja ar visciešāko pārliecību:

— Viņa mani būtu atradusi.

Viņš apklusa, pamāja ar brīvo roku, it kā aizslaucīdams uzmācīgās atmiņas, un turpināja:

— Man tagad nebūt neklājas slikti, leitnant. Es nesūdzos.

Tad lēnprātīgi piebilda:

— Varbūt man beidzot būs miers.

Šajā brīdī pie parādes durvīm atskanēja steidzīgi soļi un uztraukta balss sauca:

— Persel! Persel!

— Esmu šeit, — Persels atkliedza pretim.

Viņš apskrēja apkārt būdai, Džonsons sekoja pa pēdām. Saucējs bija Vaits. Aizelsies, izvalbītām acīm, drebošām lūpām. Tas aizgūtnēm stāstīja:

— Visi ir uz klints. Ar šautenēm. Es jūs meklēju.

Vaits atņēma elpu, norija siekalas un piemetināja:

— Redzama bura.

Persels apstulba, it kā saņēmis sitienu pa seju.

— Vai tālu? — viņš neskanīgi vaicāja. — Tā tuvojas?

Vaits paraustīja plecus, apsviedās apkārt un aizskrēja,

neko vairāk nepaskaidrojis.

— Iesim, Džonson, — Persels izmeta, tikko valdīdamies, lai nesāktu skriet. — Atstājiet cirvi tepat, tas jums tagad nebūs vajadzīgs, — viņš nepacietīgi piebilda.

Viņš negāja pa Rietumu avēniju, bet šķērsām cauri pamežam, Džonsons tik tikko spēja sekot.

— Nelāga notikums, leitnant! — vecai^ murmināja.

— Jā, — Persels attrauca, zobus sakodis. — Iespējams, ka jūs neesat izraudzījies īsto nostūri, lai baudītu mieru.

Šķērsodami «Blosoma» laukumu, viņi pasteidzās garām sieviešu pulciņam. Tahitietes klusēdamas abos noskatījās. Viņas jau zināja. Laikam jau sievietēm bija aizliegts tuvoties klintij. Tāpēc tās tagad pulcējās pie savas telts. Darbs bija pārtraukts.

Kad Persels sasniedza spraugu, kas pašķīrās krūmājā pretim klints ziemeļu sienai, Mazons uzsauca, lai nerādās klajumā. Taisnību sakot, šī piesardzība pagaidām bija lieka, kuģis vēl atradās ļoti tālu. No tā labi ja varēja saskatīt vienīgi salas aprises.

Vīri — tahitieši un angļi — ar šauteni uz ceļgala tupēja biezokņa malā, aizslēpušies aiz sīkajām palmiņām, kas tikko pārsniedza cilvēka augumu. Mazons stāvēja kājās, neatrāvis aci no tālskata. Neviens nerunāja ne vārda. Visu skatieni bija pievērsti burai.

— Tā ietur kursu uz austrumiem, — Mazons beidzot teica. — Uz mūsu pusi nevirzās.

Tomēr visiem bija skaidrs, ka tas vēl neko nenozīmē. Sala nebija atzīmēta nevienā kartē. Kuģa kapteinis noteikti gribēs to iepazīt.

Mazons nolaida tālskati, pārlika to kreisajā rokā un sāka berzēt labo aci. Šī kustība Perselam bija tik pazīstama, ka viņš gandrīz vai izbrīnījās, redzēdams Mazonu to izdarām šādā brīdī.

Mazons mitējās berzēt labo aci un pasniedza tālskati Perselam. Arī tā bija parastā secība.

— Mister Persel, vai jūs varat saskatīt, ar kādu karogu šis kuģis burā? — Mazons mierīgi jautāja.

Turot tālskati, Perselam svīda rokas, un viņš nespēja koncentrēties, lai atšķirtu karoga krāsas. Tad kaklā sakāpa kamols, un viņš tikko dzirdami noteica:

— Kuģim ir britu karogs. Tā ir fregate.

— Tālskati! — Mazons iesaucās neskanīgā balsī.

Viņš to gandrīz raušus izrāva leitnantam no rokām. Persels ar labās rokas plaukstu aizsedza acis, bet, kad plaukstu atkal atņēma nost, viņš ievēroja, ka vīri saspringti un nobažījušies raugās nevis uz buru, bet uz Mazonu.

— Taisnība, — Mazons noteica.

Visus pēkšņi pārņēma liels saspīlējums, un klusums kļuva gandrīz neizturams.

— Leitnant, vai jūs domājat, ka tā meklē mūs? — Bekers jautāja Perselam.

Persels viņā palūkojās. Velsieša brūnā, gludā seja šķita vienaldzīga, tomēr Persels pamanīja tā apakšlūpu laiku pa laikam mazliet noraustāmies. Persels nezināja, ko atbildēt. Viņš juta, ka arī pašam sāk drebēt kājas, un savilka muskuļus, lai mēģinātu trīsas savaldīt.

— Man nospļauties, vai tā mūs meklē vai ne, — Makleods izgrūda pēkšņā dusmu uzplūdā.

Tievajā kaklā Ādama ābols paslīdēja uz augšu, un viņš piemetināja:

— Es zinu tikai to, ka tā mūs atradīs.

Neviens nepiebilda ne vārda. Fregate! Kā lai stājas pretim fregatei! Persels paraudzījās vīros. Lai ari .iedeguši, visi izskatījās bāli, tomēr neviens, izņemot Smedžu, neizrādīja satraukumu. Smedžs bolīja acis, apakšžoklis bija atkāries, un viņš nemitīgi žņaudzīja rokas.

Persels apsēdās zem kādas palmiņas. Mugurā viņam bija tikai bikses un krekls, un viņš nejutās visai teicami. Pūta diezgan spēcīgs ziemeļrietenis, un krūmājs klints austrumu nogāzē bija tā sakuplojis, ka nelaida cauri sauli. Viņš sabāza rokas kabatās, salieca plecus uz priekšu un sasprindzināja muguras muskuļus. Tad paskatījās uz kājām. Tās atkal trīcēja.

Persels norija siekalas un pavērās visapkārt. Neviens uz viņu neskatījās. Visu acis bija pievērstas jūrai. Viņš dziļi ievilka elpu, sāniski atspieda roku pret zemi un sataustīja šautenes. Uz salas bija divreiz vairāk ieroču nekā vīru, un Mazons rezerves šautenes bija pavēlējis salikt uz apaļiem klučiem, lai tās neatrastos uz kailas zemes.

— Uzmanīgi, — Bekers teica, izsekojis Persela skatienam. — Tās ir pielādētas.

Persels paraustīja plecus. Kāds neprāts! Šautenes pret fregati! Viņš, protams, neparko nebūs ar mieru vērst ieroci pret cilvēku. Viņš paņēma šauteni, ko bija sataustījis ar roku, nolika uz ceļiem un ar negaidītu interesi sāka to pētīt. Cik žēl, ka ierocis kalpoja tik necilvēciskam uzdevumam! Tas bija skaists. Tam bija pamatīga, no skaista, gluda koka griezta laide, un stobra metāls spīdēja ar blāvu, nomierinošu spīdumu. Persels noglāstīja laidi un tīksmi juta ieroča svaru gulstamies uz kājām. «Es saprotu, ka šauteni var iemīlēt,» viņš nodomāja, «tā ir eleganta, vīrišķīga.» Tie paši cilvēki, kas bija izgudrojuši šo velnišķīgo rīku, bija pratuši tam piešķirt arī daiļumu. Viņš glāstīja ieroci, kas gulēja uz ceļgaliem, un samanīja, ka tas ir smags, silts, draudzīgs. Kājas vairs netrīcēja.

Mazons nolaida tālskati, pavērās vīros un sacīja neskanīgā balsī:

— Tā pagriež kursu uz mums.

Dažus mirkļus nekas nenotika, tad Makleods klusi ieteicās:

— Ar mums ir cauri.

Visu skatieni pievērsās viņam. Tad viņš ar labo roku parādīja, kā apliek ap kaklu cilpu, parāva uz augšu iedomātās virves galu un, nošķiebis galvu uz pleca, izbāza mēli un pārgrieza acis. Tā kā Makleods pat dzīvē atgādināja mironi, pantomīmas ietekme bija satriecoša. Vīri novērsās. Mazons piesarka, samirkšķināja acis, nodūra galvu un, nevienu neuzlūkojis, noteica tik sparīgi, ka atsevišķi vārdi izsprāga kā petardes:

— Mani nu gan viņi dzīvu rokā nedabūs!

Tad viņš pacēla galvu un komandas acīs izlasīja, ka lēmums radis atbalsi. «Es esmu vadonis,» viņš nodomāja ar lepnumu. «Matroži sagaida, ka es viņus izglābšu.»

— Kapteini, — Persels ierunājās, — vai varu palūgt tālskati?

Mazons pasniedza instrumentu, ieraudzīja Perselam uz ceļgaliem ieroci un nodomāja: «Pat Persels, šis jēriņš . . .»

Sirdi uzbangoja augsts uzpūtības vilnis. Sala iztēlē pārvērtās turpat vai par daudzklāju kara kuģi, ko viņš komandē un kas metas virsū fregatei, lai pāršķeltu to pušu. Dzīve vēl nekad nebija likusies tik vērtīga. «Iznīcināt fregati!» viņš sirdīgi nodomāja. «Kas par to, ja mani nonāvē! Fregate jāiznīcina! Tikai tas ir ko vērts!»

— Kapteini, — Vaits ierunājās.

Metiss parasti bija tik kluss, ka visi izbrīnījās, izdzir-duši viņa balsi. Arī viņš pats likās pārsteigts un neveikli paraudzījās visapkārt. Persels ievēroja, ka viņam, tāpat kā tahitiešiem, aiz uztraukuma seja bija kļuvusi pelēcīga.

— Kapteini, — Vaits turpināja, — lūk, ko es domāju: jūra ir barga, viļņi plīst, un fregate varbūt neriskēs ar glābšanas laivu . . .

— Tā neriskētu, ja nebūtu «Blosoma», — Mazons atteica.

Taisnība! Nevienam tas nebija ienācis prātā. Viņus nodeva «Blosoms»! Bez mastiem, pa pusei noārdīts, pārvērsts ''par vraku, tas, jau no tālienes pamanāms, slējās pludmalē, un vienīgi tur varēja pietauvoties.

— Kapteini, — Bekers ierunājās.

Makleods ierūcās tik naidīgi, ka Bekers apklusa. Kopš viņš bija rādījis, kā pakar dumpinieku, Makleods tīšuprāt izlikās vienaldzīgs pret briesmām un pārrunām. Viņš bija atlaidies uz muguras, rokas sakrustojis zem skausta, acis pa pusei pievēris, šauteni nolicis blakus.

— Tu ko teici? — Bekers skarbi ievaicājās, pievērsis viņam melno, spožo acu skatienu.

— Es teicu, — Makleods nicīgi atņēma, — ka ir ļaudis, kas šodien aizmirst, ko vakar lēmuši.

Bekera iedegusī seja piesarka. Tiesa, viņš bija uzrunājis Mazonu par kapteini, tomēr arī pārējie jau kopš rīta darīja tāpat, un Makleods tagad uzbruka viņam vienīgajam. Viņš cieši uz to paskatījās. Bija dusmas uz Makleodu, dusmas pašam uz sevi, bet prātā neiešāvās neviena piemērota atbilde.

— Tātad ko? — Mazons nepacietīgi jautāja.

— Vai tad nav citas izejas kā šaut uz puišiem, kas izkāps krastā?

Mazona seja sastinga, un viņš strupi atjautāja:

— Ja tas vajadzīgs?

— Nu tā ... — Bekers neveikli novilka. — Nemt un bez brīdinājuma šaut virsū puišiem, kas neko nenojauš ...

— Vai nu viņi, vai tu ... — Smedžs izgrūda, zobus sakodis.

Bāls aiz bailēm, sakucis gluži līks, viņš sēdēja, izstiepis apakšlūpu, bet cauri pelēkajām matu šķipsnām, pa pusei aizsegtas, spīdēja mazās žurkas ačeles, bažīgas un izvairīgas.

— Smedžs jums atbildēja, — Mazons sacīja.

— Hm ... — Makleods noņurdēja, pavēris acis. — Atbildēja un arī neatbildēja.

Viņš paņēma šauteni un piecēlās. Pagāja krietns brīdis, iekāms augums izslējās taisni, pēc tam viņš ielieca celi un izgorīja gurnus, nevīžīgi atspiedās uz šautenes stobra un pēc kārtas palūkojās matrožos. Bikses bija tik šauras, ka iezīmējās bļodaskaula aprises, bet zem netīri baltā triko krekla, kādu viņš vienīgais valkāja, varēja saskaitīt ribas. Acis pusē pievēris, sagumis, augstprātīgs, vairāk nekā jeb-kad^līdzinādamies ņirdzīgam skeletam, viņš labu laiku nogaidīja, pirms sāka runāt. Acis iepletuši, vīri skatījās tikai uz viņu. Mazons izaicinoši uzgrieza matrožiem muguru un atkal pielika tālskati pie labās acs.

— Hm ... — Makleods atkārtoja. — Es saku, ka Smedžs nav atbildējis, un pierādījums, ka nav atbildējis, redz, ir tas, ka viņš atbildēja pavisam greizi. Es uzspļauju uz to, ka man jāsaķeras ar fregates puišiem, ar pašu kapteini priekšgalā. Bet, kā jau teicu, tas neattiecas uz lietu, un īstais jautājums, lūk, ir tāds: fregate nolaiž zupā glābšanas laivu, un glābšanas laivā ietupina divpadsmit smerdeļa matrožus. Tie pārkuģo pāri bangām, izkāpj krastā, un tad? Kas tad notiek? Mēs šaujam, nolaižam no kātiem vienu vai divus, sadodam pa ļipu vēl dažam labam, un pārējie atkal sarāpjas laivā. Bet ko dara fregate? Tā varbūt paceļ enkuru un griež buras vējā? To jūs gribētu gan! Mēs nošaujam divus Viņa Gaišības majestātes matrožus, un fregate laižas lapās? Jēzus Marija! Vai tiešām jūs domājat, ka tā varētu notikt? Fregatei taču ir lielgabali, jebšu jūs tos nekad neesat pamanījuši?

Viņš pameta visapkārt nicīgu skatienu.

— Tad, lūk, es jums pateikšu, kas notiks. Fregates kapteinis sacīs: man nozūmēja divus nolādētus maukas bērnus, tātad šajā kaktā mani diez kā nemīl! Tur ir bandīti! Pirāti! Varbūt pat franči! Nu tad iztaisīsim no saliņas kotleti un, kad tā būs iztaisīta par kotleti, uzspraudīsim tai karogu, nokrustīsim savā vārdā, un Viņa Gaišībai majestātei tiks par vienu salu vairāk . .. Lūk, ko tāds kapteinis sacīs! Un nolaidīs ūdenī pusi no visām laivām ar pusi komandas, tikai šoreiz, pirms trenks to mums virsū, uzgāzīs no savam piecdesmit uguns rīklēm kādu stundiņu vai divas šis draņķa virsnieks, šis maukas bērns. Un, kas notiks pēc tam, tas, redz, uz mums vairs neattieksies, jo te vairs nebūs nevienas dzīvas dvēseles.

Mazons pār plecu paskatījās uz vīriem. Skots ar savu daiļrunību tos, protams, bija aizrāvis un pārliecinājis par savu spriedumu pareizību. Turpmākos notikumus viņš bija attēlojis tik dzīvi un bilžaini, un, starp citu, tik iespējami patiesi, ka neviens nešaubījās par viņa vārdu pravietis-kumu.

Mazons pasniedza tālskati Perselam, strauji pagriezās un nostājās Makleodam pretim.

— Bet ko tad jūs ierosināt? — viņš vaicāja, balsij trīcot aiz dusmām. — Lai mēs padodamies? Ar panikas celšanu nekas vēl nav līdzēts, Makleod. Vajag rīcības plānu.

•— Es neceļu paniku, — Makleods atcirta, saniknots, ka spiests aizstāvēties pēc panākumiem, ko nule bija guvis,

— es runāju, kā ir. Bet par plānu vajag apspriesties. Laika diezgan. Fregate nebūs ātrāk klāt kā tikai pēc stundas.

•— Apspriesties! -— Mazons iekaisa. — Apspriesties! Te nav nekāds parlaments. Kamēr mēs spriedelēsim, tikām neko nesagatavosim.

•— Klausieties, Mazon ... — Makleods iesāka.

— Kā jūs uzdrošināties mani uzrunāt? — Mazons iesaucās, piesarcis aiz niknuma. — Es ilgāk vairs necietīšu šo nolādēto nekaunību!

— Būs vien jāpacieš, Mazon, — Makleods atsāka, stiepdams vārdus, — jo es ir nedomāju jūs uzrunāt citādi. Mēs vairs neesam uz borta. «Blosoms» jau pūst uz sēkļa un nekam vairs neder. Tāpat arī kapteinis mums vairs nekur nevar noderēt, lai cik arī man žēl jums to sacīt, Mazon. Jūs protat vadīt dažu labu sili, tas jāsaka jums par godu. Bet uz zemes jūs neesat vairāk vērts par jebkuru citu. Jums ir tiesības uz savu spriedumu, tas viss. Un, kas attiecas uz parlamentu, tad tur jūs esat trāpījis tikpat kā ar pirkstu acī, to es jums saku: šeit ir mazs parlaments, un vēl tikai vakar mēs nobalsojām, nobalsojām vienprātīgi, un zināt, ko mēs nobalsojām? Ka jūs vairs neuzrunāsim pēc pakāpēm, Perselu un jūs. Seit, Mazon, jūs vairs neesat nekas, un pie tā būs jāpierod. Kā jau teicu, jums ir tiesības uz savu spriedumu, tas viss.

Mazons labu laiku palika ar vaļā muti, bez valodas un kā zemē iemiets. Tad viņš saņēmās, izslējās un stingru seju nopētīja matrožus.

— Vait? — viņš strupi vaicāja.

— Es saku tāpat kā Makleods.

— Beker?

— Man pret jums nekas nav, — Bekers neveikli noteica. — Bet es piekrītu. Seit mēs vairs neesam uz «Blosoma».

— Džons?

— Es piekrītu Bekeram.

— Džonson?

— Tāpat, — Džonsons atbildēja, nodūris acis,

— Hent?

Hents ierūcās, bet neatbildēja.

•— Smedž?

— Ko gan jūs iedomājieties, Mazon? — Smedžs nekaunīgi atteica, pastiepdams galīgo degunu uz priekšu. — Ka jums un Perselam te laizīs pēdas? Mums vairs nekādu draņķa virsnieku nevajag! ... Pietiek līdz kaklam ...

— Aizveries, — Bekers teica, — nav nekādas vajadzības kļūt rupjam.

Mazons pagriezās pret Perselu, kas, atspiedis muguru pret koku, vienaldzīgi vēroja scēnu.

— Vai jūs par to zinājāt, mister Persel? — viņš aizdomīgi vaicāja. — Vai jūs zinājāt par ... šo balsošanu?

— Nupat uzzināju, — Persels atteica.

Sakaitināts viņš nostājās taisni. Mazona neuzticība vienā rāvienā iznīcināja visu līdzcietību, ko viņš pret kapteini bija izjutis.

Iestājās ilgāks klusums. Beidzot Mazons naidīgi jautāja:

— Tātad? Ko jūs par to domājat?

Arī Persels dažus mirkļus klusēja. Viņš prātoja, kā lai

Mazonam paskaidro, ka netaisās sekot tā piemēram, bet arī to nenosoda, komandai dzirdot.

— Tātad? — Mazons atkārtoja.

— Kas attiecas uz mani, — Persels skaidri un gaiši paziņoja, — es aiz godbijības arī turpmāk jūs saukšu par kapteini, bet, ja vīri vēlas mani saukt par Perselu, tas mani netraucē.

— Ak jūs tas netraucē! — Mazons sašutis iesaucās.

— Nē, kapteini.

— Tātad jums ... — Mazons nievājoši iesāka.

Viņš gribēja sacīt: «Jums tas neriebjas,» — tomēr aprāvās un palika pusvārdā. Cik tur trūka, ka viņš būtu aizmirsis: komandas klātbūtnē virsnieku starpā jāiztiek bez ķildām. Mute aizvērās kā austere, viņš strauji pagriezās pret Makleodu, nopētīja to no galvas līdz kājām un pikti teica:

— Protams, to visu saintriģējāt jūs, Makleod! Kūdītājs esat jūs! Jūs novirzījāt vīrus no viņu pienākuma!

— Es nevienu neesmu kūdījis, — Makleods teica, atkal cienīgi izsliedamies, — nedz perinājis kādas intrigas. Man ir tiesības uz savu spriedumu, un es to pasaku skaļi. Un, ja jau jūs, Mazon, runājat par pienākumu, tad es jums sacīšu, lūk, ko: tas nebiju es, kas jums ieteica aizsūtīt kapteini pie tēviem un sadumpot viņa kuģa komandu ...

Mazons pietvīka purpura sarkanumā, sažņaudza rokā šauteni, un Persels piepeši nodomāja, ka tas skotu nošaus. Laikam arī Makleods sajuta to pašu, jo pasita ieroci labajā padusē, uzlika pirkstu uz sprūda un, pagriezis stobru pret Mazona kājām, gaidīja. Tā aizritēja divas trīs sekundes, tad Mazons itin miermīlīgi uzmeta šauteni plecā, un saspīlējums pagaisa.

— Matroži, — viņš beidzot sacīja puslīdz stingrā balsī, tomēr nevienu neuzlūkodams, — ja jūs domājat, ka varat iztikt bez sava kapteiņa, — lūdzu!

Viņš brītiņu vilcinājās, tad pamanīja, ka kreisā roka dreb, aizlika to aiz muguras un, velti mēģinādams runāt zobgalīgā tonī, atkārtoja:

— Lūdzu!

Mazons apklusa. Viņš gribēja atkāpties kā īsts vadonis, noteiktiem un skaidriem vārdiem. Bet galva bija tukša kā izpūsta. Pār lūpām nenāca ne skaņa.

Matroži nepakustēdamies gaidīja. Pat Makleods neko nebilda. Visi saprata, ka Mazons meklē noslēguma vārdus, ka nespēj tos atrast, un, nesaskatīdami tur nekā smieklīga, kapteiņa dēļ jutās neērti.

— Matroži... — Mazons piesarcis atsāka, stingru stāju, acis mirkšķinādams, kreiso roku sažņaudzis aiz muguras.

— Es ...

Un atkal apklusa. Smedžs iespurcās, bet Bekers tam tūlīt iegrūda dunku pakrūtē.

— Lūdzu, — Mazons beidzot atkārtoja, tikpat veltīgi atkal mēģinādams piešķirt balsij zobgalīgu noskaņu.

Tad uzrāva plecus, pagriezās uz papēžiem un aizgāja.

Iestājās klusums, bet acis atkal pievērsās jūrai un fregatei. Ik mirkli tā auga augumā, uz katras kvadrātpēdas klāja nesdama līdzi nāvi.

— Nu? — Smedžs beidzot ierunājās, izaicinoši pastiepis uz priekšu degunu. — Kur tad ir tavs plāns?

— Mans plāns? — Makleods atsaucās, uzmezdams Sme-džam drūmu skatienu.

— Kaut kas tomēr jāuzsāk! — Smedžs turpināja, aiz bailēm no fregates guvis drosmi stāties pretim Makleodam.

— Ja jau tu kapteini izsēdināji krastā, tad laikam zināji, kur stūrēt. ..

Vīri piekrītoši nokrekšķinājās. Makleods iesprauda rokas kaulainajās gūžās un pārlaida visiem nicīgu skatienu.

— Puiši, — viņš teica, aiz izsmiekla stiepdams vārdus,

— jūs esat zaudējuši savu kapteini. Nerēķinieties ar mani, ka es to aizvietošu. Man nenesas prāts uz tresēm. Un es jums kaut ko pateikšu. Ja šeit vēl vienmēr ir puišeli, kam vajadzīgs papiņš, kas pasaka, ko darīt, tad lai nemeklē mani. Un lai iekaļ galvā reizi par visām reizēm: es nevienam neesmu papiņš. Tāpēc man arī nav nekāda plāna.

Viņš apklusa, uzmeta biedriem izaicinošu skatienu un atsāka:

— Plāns jāizgudro visiem kopā.

Iestājās klusums, un Persels izlīdzinoši sacīja:

— Man ir kāda doma.

Visas acis pievērsās viņam. Sēdēdams zem palmiņas, ar šauteni uz ceļiem un tālskati pie acs, viņš bija izturējies tik mierīgi, ka vīri viņu bija gandrīz vai piemirsuši. Persela klātiene matrožus bezmaz aizvainoja. Viņiem būtu licies pieņemamāk, ja leitnants aizietu kopā ar Mazonu. Klusumā, kas iestājās pēc viņa vārdiem, Persels šo noskaņu pamanīja un dzedri noteica:

— Protams, ja jūs nevēlaties uzklausīt manas domas, es labprāt aiziešu.

— Persel, — Makleods sacīja ar uzsvaru, uzmetis skatienu biedriem, it kā piesaukdams tos par lieciniekiem savai iecietīgajai nostājai, — kā jau teicu Mazonam, šeit katram ir tiesības uz savu spriedumu un jūs neesat nekāds izņēmums.

— Tātad, — Persels turpināja, — vispirms man šķiet, ka ziemeļrietenis kļuvis krietni žirgtāks, un es neticu, ka fregate tagad izmetīs līcī enkuru, lai nolaistu jūrā laivu.

Vīri reizē pagriezās pret okeānu un sāka pētīt viļņus. Pēc brīža Džonsons papurināja galvu un noteica savā čērkstošajā balsī:

— Tas nav spēcīgāks kā todien, kad mēs izcēlāmies krastā.

Viņu tūlīt apstrīdēja, tomēr tā kautrīgi: neviens neuzdrošinājās paļauties uz cerībām vai pat izteikt tās skaļi aiz bailēm no likteņa atriebības.

— Bet par šautenēm, — Persels runāja tālāk, — Makle-odam taisnība. Lietot ieročus ir tikpat kā doties pašnāvībā. Lūk, ko es iesaku. Ja vīri izkāps krastā, uz klints vajag rādīties vienīgi tahitiešiem, kliegt kaujas saucienus un vajadzības gadījumā mest lejā akmeņus. Fregatei jānotic, ka salu apdzīvo tikai iezemieši.

Pēc klusuma brīža Smedžs kašķīgi aizrādīja:

— Es neredzu, ar ko šis plāns atšķiras no Mazona plāna.

— Es arī ne, — Vaits piebilda, plakstu spraugās ļauni iedzalkstoties piķa melnajām acīm.

Makleods košļāja apakšlūpu un neteica neko.

— Zināma atšķirība tomēr ir, — Persels atbildēja.

— Pirms aizbraukšanas no Londonas mēs saņēmām Admiralitātes instrukciju, kas aizliedz Klusajā okeānā aiztikt jebkuru cietzemi, kur iezemieši izturas naidīgi.

Atkal iestājās klusums. Makleods uzmanīgi vēroja Persela seju.

— Vai jūs šo instrukciju lasījāt, Persel? — viņš gausi jautāja.

— Jā, — Persels atbildēja.

Viņš nenovērsa no Makleoda savas skaidrās acis un, izturējis matroža skatienu, nodomāja: «Lai dievs man piedod šos melus.»

— Es balsoju «par», — Bekers teica.

— Es ari balsoju «par»! — Džonss atsaucās.

Pārējie klusēja. Persels pēc kārtas viņus nopētīja. Henta gaišās, mazās ačeles vērās tukšumā. No visa, kas šeit notika, viņš neko nebija sapratis un tagad lūkojās uz Mak-leodu, it kā aicinādams to palīgā. Džonsons piekrītoši šūpoja galvu, bet no zaglīgajiem skatieniem, ko tas laiku pa laikam uzmeta Makleodam, Persels saprata, ka vecais neuzdrīkstas izteikt savas domas pirms skota. Vaits un Smedžs svārstījās. Viņi tik ļoti ienīda Perselu, ka neuzdrošinājās piekrist tā uzskatiem. Arī viņi gaidīja, ko teiks Makleods. «Ja šeit būs kāds parlaments,» Perselam pēkšņi iešāvās prātā, «tad pār to valdīs Makleods.»

— Tjā ... — Makleods beidzot novilka. — Jūsu plāns, Persel, nebūtu peļams, ja uz smiltīm nerēgotos sasodītais «Blosoma» vraks, turklāt pēc divdesmit minūtēm pat vārds pakaļgalā būs skaidri salasāms kapteiņa tālskatī. Un, kad tas maukas bērns to būs izlasījis, varat ticēt, manu zēn, ka viņam radīsies ne viens vien jautājums. Kas zina, vai viņš nedomās, ka salas melnādainie nožmieguši «Blosoma» puišus. Tad nu es nebrīnos, ja viņš par vari gribēs mūs mazliet apciemot, pat ja melnie viņam uzlingos dažus akmeņus uz galvas.

— Tātad ko? — Smedžs jautāja.

— Pēc manām domām, — Makleods atbildēja, — vispirms jārīkojas, kā teica Persels, bet, ja fregates puiši neatlaižas, tad kopā ar sievām, pārtiku un šautenēm kalna pusē jādur iekšā biezoknī.

Viņš apklusa, paoda vēju un uzmeta acis jūrai. Vai tiešām ziemeļrietenis pūta vēl jestrāk jeb tikai tā izlikās?

— Kāpēc kalna pusē? — Smedžs jautāja.

— Tur ir ūdens.

— Un ko mēs biezoknī iesāksim?

— Mēs viņu piešmauksim, — Makleods atteica, nicīgi nošņācies.

Viņš piepeši nosarka, palieca savu garo augumu pret Smedžu un nikni teica:

— Jēzus Kristus! Vēl tu nesaprati? Kas tev īsti ir galvā?

Tukšums, vai? Kā caurā podā? Palikusi tikai čaumala? Vai tad tu nesaproti, ka ar šiem maukas bērniem nav ko kauties, un, ja ar tiem kaujas, tad pašiem vakars!

— Bet kāpēc tad šautenes? — Smedžs neatlaidās.

Makleods izslējās un atsāka mierīgā, ļauni izsmējīgā

tonī:

— Mūsu dārgie tautieši ir neatlaidīgi. Iespējams, ka viņi mūs vajās. Iespējams, ka viņi mūs badinās. Iespējams, ka viņi biezoknim pat pielaidīs uguni, lai iztrenktu mūs laukā.

— Un tad? — Vaits iejautājās.

— Tad spruksim laukā un dārgi pārdosim savu ādu.

Iestājās klusums, Vaits pacēla roku un noteica spalgā

un dziedošā balsī:

— Es balsoju «par».

Visi sekoja viņa piemēram, vienīgi Hents ne. Paceltās plaukstas viņam sniedzās turpat līdz lūpām, un mazās cūkas ačeles tās uzlūkoja ar bažām.

— Nu, — Smedžs teica, iegrūzdams tam dunku sānos, -— tu nebalso?

Hents pacēla roku.

— Persel, — Makleods sacīja, — pasakiet melnajiem, lai viņi ciematā savāc kopā ēdamo un sagatavojas to visu noglabāt biezoknī.

Persels pārtulkoja, un tahitieši tūlīt paklausīja; viņu sejas bija vienaldzīgas. Kopš Mazons iezemiešiem bija izdalījis šautenes, viņi sēdēja nomaļus un nerunāja ne vārda.

— Ej nu sazini, ko šie putniņi īsti domā, — Makleods noteica, paberzēdams nāsi ar rādītājpirkstu. — Nebūtu patīkami, ja viņi mūs pieviltu, kad būsim nolīduši brikšņos.

— Viņi mūs nepievils, — Persels aprauti noteica.

Viņš pielika tālskati pie acs; pagāja krietns brīdis,

iekāms viņš atrada fregati. Šoreiz kļūdīties vairs nevarēja: jūra bija uzbangojusi, un atsevišķi viļņi sniedzās tik augstu, ka brīžiem aizsedza kuģa priekšgalu.

— Manuprāt, — Persels sacīja, tikko valdīdams trīsas balsī, — ar tik nelāgu vēju fregate vairs nevar tuvoties krastam.

Viņš pasniedza tālskati Makleodam, kas tūdaļ sāka lādēties, jo nekādi nevarēja to noregulēt vajadzīgā asumā. Tad matrozis nomierinājās. Kārnajā kaklā saspringa dzīslas un muskuli, sprands piesarka. Vīri raudzījās uz jūru, taču pār salu bija nolaidies miglas plīvurs, kas neļāva skaidri saskatīt fregates buras un noteikt tās kursu.

— Tā bēg no vētras! — Makleods ierēcās. — Skatieties, Persel! Tā bēg no vētras!

Persels paņēma tālskati un, kamēr iestādīja asumu, saklausīja apkārtstāvošo vīru satraukto elpu. Tiesa, fregate atkal bija pagriezusies uz austrumiem. Tā bija ierēvējusi daudzas buras, uztvēra spēcīgu sānu vēju no bakborta un smagi zvārojās. Kļuva skaidrs, ka, papeldējusi salai garām, tā tūlīt pagriezīs kursu uz dienvidaustrumiem, lai izlīdzinātu pārāk lielo sasvērumu. Viļņi ik mirkli dobās dziļāki un dziļāki.

Persels nolaida tālskati un atviegloti uzelpoja. Šķita, ka plaušas visu laiku bijušas aizžņaugtas un tagad atbrīvojušās, lai ļautu ieplūst gaisam.

— Tai prātā sazin kas, tikai ne vēlēšanās nokļūt pie cietzemes, — viņš līksmi noteica. — Pēc stundas mēs to vairs neredzēsim.

Visi gribēja palūkoties tālskatī, lai pārliecinātos par kuģa jauno kursu. Briesmas vēl bija pārāk tuvu. Viņi baidījās, ka fregate varētu atgriezties tikai tāpēc, ka to piemin. Tad jau labāk apbrīnot tālskati. Kad pienāca Džonsona kārta, viņš lepni pavēstīja: visu mūžu esot vērojis, kā Bērts pieliek aci šim daiktam, un viņam nekad neesot ienācis prātā, ka viņš sagaidīs dienu, kad varēs tam pielikt savējo. Tiesa kas tiesa. Tas bija Berta tālskatis. Tagad tas piederēja viņiem, Bērts bija miris, Mazonu vairs neņēma vērā, viņi bija brīvi.

Ar šauteni siksnā, atspiedis roku pret palmiņu, Makleods vēroja apvārsni. Kad Džonsons atdeva tālskati Perselam, viņš atkal nostājās taisni un teica:

— Man ir kāds priekšlikums. «Blosomam» jāpieliek uguns. Un tūlīt!

Pēc īsa klusuma brīža Bekers sašutis ieminējās:

— Visam šim kokmateriālam?

Iebildums rada dzirdīgas ausis. Vīri paskatījās uz Mak-leodu un novērsa acis. Viņi neuzdrošinājās runāt pretim, tomēr pielikt uguni «Blosomam» — tam viņi nepiekrita.

Vispirms jau tāpēc, ka «Blosoms» tagad piederēja viņiem. Mājamatniekiem kuģa karkass bija vesela bagātība. No koka un dzelžiem, ko tur varēja iegūt, bija iespējams pagatavot simt dažādu noderīgu nieku.

Makleods visus nomērīja ar nicinošu skatienu.

— Jēzus Marija! — viņš iesaucās čērkstošā balsī.— Briesmas tikko garām, bet jau no prāta ārā: tāds, raugi, ir matrozis! ... Galvā smadzeņu tikpat, cik sardīnei. Var jau būt, ka puisēniņš Bekers no «Blosoma» ķīļa grib sev izdrāzt pīpi, bet es, es saku, ka nevēlos riskēt ar savu vērtīgo tievo kakliņu Bekera pīpes dēļ. Vai tad jūs vēl neesat sapratuši, ka «Blosoms» noder tikai tam, lai mūs uzrādītu? Tā ir salas vizītkarte: «Šeit slēpjas «Blosoma» dumpinieki. Viņa majestātes fregatēm — laipni lūdzam!» Turklāt labi saskatāma vizītkarte, ko jūrā redz jūdzēm tālu! Vajag tikai kādam kuģim parādīties šais ūdeņos, lai «Blosoms» to pievilinātu tikpat kā cukurs mušas. Tas taču jāsaprot! Kuģu atliekas — tās kapteiņus padara trakus. Tiklīdz pamana vraku, viņi dur tam taisni virsū, lai kā arī būtu jāsteidzas, un sāk rakāties pa pīšļiem, meklēdami atbildi uz tūkstoš jautājumiem. Puiši, varat man ticēt: visā Klusajā okeānā jūs neatradīsiet nevienu velna kapteini, kas negribēs izkāpt krastā, lai piebāztu degunu šim vrakam.

Persels pavērās matrožos. Makleods tos lieku reizi bija pārliecinājis.

— Makleod, — Persels sacīja, — ja mums par to jābalso, man šķiet, ka misteram Mazonam arī vajadzētu būt klāt. -

— Uz to viņam ir tiesības, — Makleods atteica.

Un piemetināja, paraustīdams plecus:

— Bet es deru, ka viņš negribēs nākt. Vait, aizej pakal ka ...

Viņš gandrīz pateica «kapteinim». Tad izlaboja kļūdu:

— Aizej pakaļ Mazonam.

Vaits paklausīja. Kapteiņa vairs nebija. Bet Vaits joprojām izpildīja stjuarta pienākumus. Viņu sūtīja ar ziņojumiem no viena ciemata gala uz otru. Visi ieskatīja, ka tas ir gluži dabiski, un Vaits domāja tāpat.

Pēc brīža viņš atgriezās.

— Mazons negrib nākt, — stjuarts aizelsies pavēstīja.

Makleods sarauca uzacis un izaicinoši pastiepa uz priekšu atvērtu labās rokas plaukstu.

— Vai jūs sacījāt, ka runa ir par «Blosomu»? — Persels jautāja.

— Jā, — Vaits apstiprināja, un Persels atkal viņa acīs pamanīja neizprotamu naidīgumu.

— Vai jūs teicāt, ka runa ir par «Blosoma» sadedzināšanu?

— Nē, — Vaits atbildēja.

— Es lieku savu ierosinājumu uz nobalsošanu, — Makleods augstprātīgi noteica.

Visi pacēla rokas, vienīgi Persels ne.

— Man šķiet, — Persels aizrādīja, — ka misters Mazons būtu ieradies, ja zinātu, ka lemj par «Blosoma» sadedzināšanu.

— Tas neko negrozītu, — Smedžs attrauca. — Arī bez viņa un bez jūsu balss mums ir vairākums.

— Par to nav runa, — Persels pacietīgi atbildēja. — Personiski es piekrītu «Blosoma» sadedzināšanai. Tomēr man šķiet, ka misteram Mazonam vajadzētu dot iespēju izteikties. Es pieprasu, lai misteru Mazonu aicina vēlreiz.

— Es lieku šo ierosinājumu uz balsošanu, — Makleods teica.

Makleods, Vaits, Smedžs, Hents un — mazliet pavilcinājies — arī Džonsons balsoja «pret». Džonss, Bekers un Persels — «par». Šoreiz procedūra uz Perselu atstāja drūmu iepaidu. Kļuva skaidrs, ka «parlamentā» Makleo-dam pēc patikas piederēs vairākums. Vaits un Smedžs balsos par viņu aiz pārliecības. Hents aiz muļķības. Un Džonsons aiz bailēm.

— Persela ierosinājums noraidīts, — Makleods pavēstīja.

Viņš drusciņ nogaidīja, tad turpināja:

— Es ierosinu «Blosomu» sadedzināt tūlīt.

Visi balsoja «par». Persels klusēja.

— Un jūs? — Makleods jautāja.

— Es atturos, — Persels atbildēja.

— Ko tas nozīmē: «Es atturos»? — Džonsons jautāja.

Makleods paraustīja plecus.

— Tas nozīmē, ka tu nebalso ne «par»,, ne «pret».

— Ak tā? — Džonsons noteica, iepletis acis. — Tu, cilvēks, saki: «Es atturos,» — un tas nozīmē ne «jā», ne «nē». Un tā drīkst? — viņš piemetināja, šaubu pārņemts.

— Protams.

Džonsons sajūsmā nogrozīja galvu.

— Tad redzi nu, — viņš piebilda, — es tam nekad nebūtu ticējis. «Es atturos,» — viņš vēlreiz bijīgi atkārtoja, it kā pārsteigts, ka tik vienkāršam vārdam var būt tik liela vara.

— Tagad, kad tu zini to, liec mūs mierā, — Smedžs noteica.

Makleods noklepojās un svinīgi sacīja:

— Ierosinājums sadedzināt «Blosomu»: — septiņas balsis «par». Viens atturas. Viens iztrūkst. Ierosinājums pieņemts.

— Aiziet! — Smedžs trauksmīgi iesaucās.

Tagad, kad jautājums bija izlemts, «Blosoma» sadedzināšana pārvērtās par izpriecu. Kas tās būs par liesmām, kad sasodītais kuģelis beidzot aizsvilsies! Tādā karstumā pat pludmales oli izkusīs! Matroži metās uz klinti, un Persels saklausīja, kā tie lec no bluķa uz bluķi, šļūkdami lejup pa kraujo taciņu, kas veda uz liedagu.

Persels uzgrieza selgai muguru, aizsoļoja līdz ciematam un iegriezās Austrumu avēnijā. Tā viņš izvairījās lieku reizi šķērsot «Blosoma» laukumu, lai nenokļūtu sieviešu jautājumu krustugunīs.

Stundu vēlāk, izmeties kails līdz viduklim, Persels dārzā skaldīja malku, kad dzirdēja saucam savu vārdu. Viņš pacēla galvu. Tas bija Bekers. Matrozis izskatījās gluži bāls.

— Nāciet ātri! — Bekers sauca. — Atri! Es jūs lūdzu! Skriesim! Jūs vienīgais varbūt varēsiet to aizkavēt! ...

Bekers runāja tik satrauktā balsī, ka Persels nekavējās ne mirkli, un abi cauri mežam joza atpakaļ uz klinti.

— Kas tur notiek? — viņš skriedams jautāja.

•— Notika briesmīgs tracis ar Mazonu. Melnie viņu laikam bija brīdinājuši! . .. Vecais uzvedās kā jucis! Viņš kliedza! Un turpat vai apraudājās! Viņš gribēja mesties liesmās! Beidzot viņš pacēla ieroci pret Makleodu! ...

— Vai viņš to nogalināja?

— Nē, pārējiem izdevās viņu atbruņot, viņam sasēja rokas, pašu atkal uzstīvēja augšā uz klints, bet melnos aizsūtīja projām ... Steigsimies, leitnant! Skriesim!

— Nu, un tālāk? ... — Persels sauca aiz izbija aizžņaugtā balsī.

Bekers paklupa, atkal atguva līdzsvaru un pagrieza seju pret Perselu.

— Tie viņu grib pakārt!

SESTĀ NODAĻA

Persels ieraudzīja visu uzreiz: cilpu nokarājamies no pandānkoka resna zara, Mazonu sasietām rokām un kājām stāvam koka piekājē, vīrus puslokā apkārt un aiz cilvēku bara — augstas, dzirksteļojošas liesmas un dūmu vālus pacejamies pār pludmali.

Vēl skrejot, Persels ievēroja, ka virve nebija piesieta, tikai pārmesta zaram pāri. Makleods pa labi blakus Mazonam turēja rokā virves brīvo galu. Henta milzīgais stāvs slējās pa kreisi no gūstekņa, un, tā kā Mazons bija ļoti gara auguma, cilpa viņam karājās sejas augstumā.

Tiklīdz pamanījis, ka Mazons vēl dzīvs, Persels sagau-sināja soļus. No skriešanas viņš smagi elsa un tuvojās baram, labo roku piespiedis pie sāniem. Bailēs ieplestām acīm viņš uzlūkoja Mazonu, toties Mazons neskatījās ne uz vienu. Viņš stāvēja tikpat kā pamatstājā, stingu seju un raudzījās taisni uz priekšu. Nekustīguma iedrošināti, sīkie, raibie pameža putniņi laidelējās viņam apkārt. Perselam ierodoties, viens no tiem nometās uz gūstekņa pleca un, jautrs un mundrs, grozījās uz visām pusēm. Mazons pat nepagrieza galvu un nepakustējās.

— Makleod! — Persels uzsauca aizžņaugtā balsī.

— Neuztraucieties, Persel! — Makleods teica. — Es nebūtu ķēries pie balsošanas bez jums un Bekera. Viss notiks pēc likuma. Ikviens varēs izteikties. Un Mazonam būs laika diezgan sevi aizstāvēt.

— Bet jūs taču nedomājat nopietni! ... — Persels iesaucās.

— Pat ļoti nopietni, — Makleods atteica. — Ja puiši nebūtu Mazonu aizkavējuši, jūras krabi pašreiz jau mielotos ap manām smadzenēm.

— Bet viņš taču neizšāva!

— Ak tā! — Makleods attrauca. — Viņš tikai nepaspēja. Vaits bija veiklāks.

— Gluži tā es vis neteiktu, — pēkšņi ierunājās Džonss.

— Es neteiktu, ka viņš nepaspēja. Pagāja krietnas divas sekundes, iekāms Vaits viņam uzklupa.

— Viņš vienā mierā ņēma mani uz grauda, — Makleods teica.

Džonss, aiz piepūles saraucis bērnišķīgo, godīgo seju, mēģināja atcerēties, kā viss īsti norisinājies.

— Nē, — viņš atbildēja, — arī to es neteiktu. Es drīzāk apgalvotu, ka viņš izturējās kā cilvēks, kas nespēj izšķirties — šaut vai nešaut.

Džonss paskatījās uz Mazonu, it kā aicinādams to par liecinieku. Taču Mazons nepagrieza galvu. Lūpas sakniebis, stingu skatienu un nicīgu sejas izteiksmi, viņš likās pat neklausāmies strīdā, kas izšķīra viņa dzīvību. Acīm redzot, viņš bija nolēmis klusēt un neievērot savus tiesnešus. «Viņš ir drosmīgs,» Persels nodomāja, «ļoti nikns, ļoti drosmīgs un ļoti stulbs.»

— Redziet nu, — Persels uzstājīgi teica, — pat, ja Vaits viņam neuzkluptu ...

— To apgalvo Džonss, *— Smedžs rupji iejaucās starpā.

— Es saku tieši pretējo. Es apgalvoju, ka viņš gribēja šaut.

Persels apklusa. «Smedžs alkst Mazona nāvi,» viņam

pēkšņi iešāvās prātā. Uzmācās pretīga sajūta, un Smedžs likās tik neciešams, ka viņš vairs nespēja uz to paskatīties.

— Persel, — Makleods sacīja, — mēģiniet mani saprast, — un Persels nodomāja: «Tā, tagad viņš ievirzīs pārrunas pēc sava prāta.»

— Uzklausiet mani, — viņš pārtrauca Makleodu, — nesāksim dzīvi uz salas ar slepkavību. Jo tā būs slepkavība!

Viņš gribēja runāt enerģiski, taču izmisis juta, ka balss plūst pār lūpam klusa, neizteiksmīga. Satraukums, kas viņu bija pārņēmis, liedza viņam aizkustināt citus.

— Tā būs slepkavība, — viņš atkārtoja. — Mazons ir vainīgs, ja tēmēja uz jums, tomēr viņš nevaldīja pār sevi. Toties jūs, ja viņu pakārsiet...

Viņš apklusa un pavērās vīros. Viņš uz tiem nebija atstājis nekādu iespaidu. Viss bija pagalam. Vaits, Smedžs, Makleods balsos «par». Henta mazās, ūdeņainās ačeles nekustīgi blenza uz cilpu, platais, stulbais ģīmis neko nepauda, tomēr bija skaidrs, ka arī viņš balsos kopā ar Makleodu. Džonsons, nodūris gaļīgo degunu, ar kreiso roku berzēja sarkanos plankumus, kas rēgojās cauri bārdas rugājiem. Viņš ne reizi nebija paskatījies uz Perselu.

— Tā ir slepkavība! — Persels iesaucās.

Bet viss bija velti. Varēja domāt, ka viņš uzrunā akmeņus. Makleods viņā noraudzījās. No visiem matrožiem viņš vienīgais bija klausījies uzmanīgi. Viņš nogaidīja. Viņš nesteidzās no jauna pieprasīt vārdu, it kā pasvītrodams, ka pretējai pusei ļauj izrunāties pēc sirds patikas. Pelēkās acis mirdzēja bezskropstu dobumos, un plānās lūpas starp smailo, kumpo degunu un tupeļveida zodu bija cieši sakniebtas. Sejā nemanīja ne grama miesas: āda klāja vienīgi kaulus, un baismajās bedrēs, kas dobās zem vaigu kauliem, pulsēja žokļu muskuļi.

— Persel, — viņš beidzot uzsāka ar tādu kā cieņu,

— jūs sakāt, ka uz salas nevajag uzsākt dzīvi ar slepkavību. Arī es saku to pašu: tieši tā! Tieši tāpēc, ka mēs sākam dzīvi šajā salā, mums jābūt bargiem pret tādiem maukas bērniem, kam patīk spēlēties ar ieročiem. Ja tā nebūs, kas tad notiks? Mēs te viens otru apkausim! Tas taču skaidrs! Sastrīdēsies ar kaimiņu — blaukt,. blaukt! Kaimiņa dārzs iepatiksies labāk par savējo — blaukt, blaukt! Iegribēsies šim nocelt viņa indiānieti — blaukt, blaukt! Kas tad notiks? Likums piederēs tam, kas izšaus pirmais! Tā būs anarķija! Tas būs slaktiņš! Persel, — viņš turpināja, — ticiet man, es negriežu zobus uz Mazonu tāpēc, ka viņš gribēja mani nokniebt. Viņš bija kā jucis tā kuģeļa dēļ, un viss viņam rādījās citā gaismā. Tomēr kaut kādai kārtībai jābūt, — Makleods runāja tālāk ar uzsvaru, — jābūt kādam biedinājumam! īpaši sākumā, Persel. Šajā punktā es neesmu ar jums vienis prātis. Vīram, kas draud nožmiegt biedru, vai arī kas klusībā uz to gatavojas, es saku — virvi! Uz karstām pēdām! Negaidot ne mirkli! Citādi salā nebūs nekādas kārtības. Tā mēs viens pēc otra aiziesim pie tēviem!

Persels, mēms aiz pārsteiguma, pavērās viņā. Makleods, protams, bija patiess. Šis dumpinieks sevī iemiesoja cieņu pret likumu. Slepkava, kas gribēja pasargāt citu pilsoņu dzīvību. Viņš domāja kā cilvēks, kam patīk kārtība ...

Negaidot ierunājās Bekers:

— Mēs nepakārām Kori, kad viņš šāva uz Mehoro.

— Pareizi! — Persels strauji piebalsoja. — Tas ir precedents. Nebūtu taisnīgi lietot divus dažādus svarus un mērus.

Makleods pārāk cienīja likumus, lai nenovērtētu vārdu «precedents», tomēr tas ilga tikai dažus mirkļus. Viņš atguvās.

— Tie bija melnie, — viņš nicinoši noteica. — Melnie lai tiek galā paši savā starpā. Tā nav mūsu darīšana.

Pēc šiem vārdiem iestājās klusums, un Makleods turpināja:

— Mazon, vai jums ir kas sakāms, lai sevi aizstāvētu?

Mazons neatbildēja. Makleods atkārtoja jautājumu un

pacietīgi nogaidīja. Persels novērsa acis. Pār muguru starp lāpstiņām tecēja sviedri. Tagad viss nokļuva likteņa varā. Apturēt tālākos notikumus bija tikpat neiespējami kā apstādināt akmens bluķi, kas veļas pa nogāzi. Tūlīt Makleods sacīs: «Es ierosinu Mazonu pakārt par slepkavības mēģinājumu.» Džonss, Bekers un viņš pats balsos «pret». Pārējie — «par». Persels atspieda roku pret pandāna stumbru. Viņš jutās vājš un it kā padzīts. Skatiens pārslīdēja pamežam un cilvēkiem, it kā viņš tos nekad nebūtu redzējis. Saule vietumis mētāja jautrus, gaišus plankumiņus, bet matrožiem un Mazonam lidinājās apkārt mirdzoši, raibi putniņi. Viens no tiem ietupās pakārtajā cilpā. Divi citi nometās blakus, un cilpa virs galvām sašūpojās.

— Es ierosinu ... — Makleods iesāka.

Šajā brīdī ieņurdējās Hents. Tas bija tik negaidīti, ka Makleods aprāvās un visu skatieni pagriezās pret milzi.

— Tas notika uz «Svalova», — Hents piepeši sacīja, nenovērsis mazās, blāvās ačeles no cilpas. — Es atceros. Nu jau būs gadi trīs. Varbūt četri.

Iestājās klusums, un, tā kā Hents neko nepiebilda, Smedža žurkas ģīmis pagriezās pret runātāju.

— Ko tad tu īsti atceries?

— Kādu puisi, to sauca par Deikeru, — Hents atbildēja.

Viņš aprāvās, it kā pārsteigts, ka sācis runāt, paskatījās

uz Smedžu, savieba rūsganām spalvām noaugušo seju un teica:

•— Kāpēc jūs tur uzkarinājāt to cūcību?

— Kādu cūcību?

Hents pacēla roku un pieskārās cilpai. Raibie putneji aizlaidās.

— Tā domāta Mazonam, — Smedžs paskaidroja.

— Viņš gribēja šaut uz Makleodu. Mēs viņu tiesāsim.

— Tiesāsim? — Hents atkārtoja kā atbalss.

Blāvās acis aizmigloja tāds kā plīvurs, un viņš teica mulsā balsī:

— Puisis, ko sauca par Deikeru, bija iesitis virsniekam. Viņam aplika ap kaklu šo cūcību un pavilka aiz gala.

Visi gaidīja turpinājumu, bet Hents atkal iegrima klusēšanā. Mazās, bālās ačeles raudzījās tālumā. Tā vien šķita, ka viņš jau aizgājis projām.

Pēc brīža Makleods iesāka:

— Es ierosinu Mazonu pakārt par slepkavības mēģinājumu.

Vecais Džonsons pacēla galvu un noteica skali un apņēmīgi:

— Es atturos.

Viņš bija gatavojies šim teicienam jau no paša sākuma un nepacietīgi gaidījis, ka Makleods beigs, lai varētu to izrunāt. Pateicis savu sakāmo, viņš pārlaida skatienu visapkārt, samiedza acis un ārkārtīgi apmierināts pašķielēja uz pumpu degungalā. «Kauliņi vēl nav mesti,» Persels nodomāja ar skaudru cerību.

— Tu esi traks, — Smedžs draudīgi sacīja.

Džonsons izslējās, cik vien to pieļāva viņa kautrīgā daba.

— Tās ir manas tiesības, — viņš aizrādīja. — Makleods sacīja . ..

— Ja runā par tiesībām, — Persels iekrita starpā, uzmetis Smedžam ledainu skatienu, — tad jums tādu tiesību nav, lai ar iebaidīšanu ietekmētu balsošanas iznākumu.

— Aizveries, Smedž, — Makleods noteica.

Makleods pagriezās atpakaļ un, pārslidinājis skatienu pāri Mazona galvai, pavērās Hentā. Matrozis nikni blenza pretim, izgrūzdams dobjus, apslāpētus rūcienus.

Henta ģīmis bija tik saspiests un no sāniem tik gluds, ka šķita — tas kalpojis tvaika āmuram par laktu. Jaunībā Hents bija nodarbojies ar boksu un gadiem ilgi nabaga muļķa galvu āmurojušas pretinieku dūres. Iespējams, ka tieši tāpēc viņš bija kļuvis tik stulbs, tik viegli sakaitināms un mazās, blāvās ačeles ieguvušas vajāta zvēra izteiksmi.

— Ko tu blenz uz mani? — Makleods jautāja.

Hents ierūcās, bet neatbildēja, un Makleods paraustīja plecus.

— Turpināsim, — viņš teica. — Smedžs?

— Par, — Smedžs sparīgi attrauca.

— Vaits?

— Hents?

Hents norūcās, uzmeta Makleodam negantu skatienu un izrunāja lēni un skaidri:

— Novāc man šito cūcību!

Iestājās klusums.

— Tas domāts Mazonam, — Smedžs teica. — Viņš gribēja šaut uz Makleodu.

— Novāc man šito cūcību, — Hents atkārtoja, kā lācis šūpodams galvu no labās puses uz kreiso pusi, — es to vairs negribu redzēt.

Makleods un Smedžs saskatījās. Persels izslējās un, sirdij drebot, dzēlīgi teica:

— Iekāms kāds atkal mēģina ietekmēt balsošanu, es gribētu atzīmēt, ka Hents, kā liekas, nav diez kā noskaņots par kāršanu.

Neviens neatbildēja. Matroži lūkojās uz Hentu, gaidīdami, ko viņš sacīs. Hents vienīgi kaut ko aprauti, nikni un nesakarīgi murkšķēja, ko nekādi nevarēja uzskatīt par cilvēka runu. Pēc brīža viņš no jauna palūkojās uz cilpu, sašķieba muti, it kā gribētu raudāt, tad viņa skatiens, sekojot virvei, virzījās augšup līdz zaram, kuram tā bija pārmesta pāri, un tikpat lēnām atkal noslīdēja lejā līdz galam, ko Makleods turēja rokā.

— Hent, — Makleods teica, apņēmīgi paciezdams viņa skatienu, — vajag balsot: vai nu tu esi «par» vai «pret».

Hents ieņurdējās, un viņa roka, pēkšņi pazibēdama Mazonam gar seju, sakampa Makleoda roku un atdarīja to tikpat viegli, kā atver bērna plaukstu, kas sažņaugusi paijiņu. Virves brīvais gals izspruka Makleodam no pirkstiem un palika šūpojamies gaisā. Hents satvēra cilpu un sāka to vilkt. Virve vispirms slīdēja lēnām, tad aizvien straujāk, līdz sasniedza zemi, saritinājās un palika guļam. Hents paspēra to ar kāju un vairākas reizes īsi un apmierināti norūcās kā suns, kas nokodis čūsku.

Neviens pat neiepīkstējās. Persels noraudzījās pie kājām nokritušajā priekšmetā, kas tik izteiksmīgi liecināja par cilvēka atjautību. Tā bija krietna kaņepāju virve ar darvā samērcētu serdi, virspusē saulē izbalējusi, no lietošanas vietumis saplūksnojusi. Nosviesta zemē, līkumu līkumos paslēpusi cilpu, tā šķita vienaldzīga, nekaitīga, bez nozīmes.

— Manuprāt, — Persels sacīja, valdīdams krampjaini trīcošo balsi, — Hents ir balsojis «pret».

Bāls, lūpas sakniebis, Makleods berzēja sāpošo roku. Ja Hents balsoja kopā ar Perselu un Džonsons atturējās, iznāca četras balsis «pret» un trīs «par»: viņš bija sakauts.

Makleods juta, ka matroži viņā noraugās. Izriezis krūtis, viņš izdarīja kaut ko pārsteidzošu — viņš pasmaidīja. Lūpas pavērās, vaigi nevis uzcila, bet ieduba vēl dziļāk un seja vairāk nekā jebkad atgādināja miroņgalvu.

Mierīgi un izsmējīgi viņš pēc kārtas nopētīja visus biedrus.

•— Puiši, — viņš beidzot tos uzrunāja savā stieptajā un vienmuļajā balsī, — es nedomāju, ka Hents būtu balsojis. Nē, es neesmu ar mieru pieskaitīt viņa balsi, jo viņš, kā kristietis, nav balsojis ar mēli, ko tas kungs mums piešķīris runāšanai...

Svētulīgā valoda visus pārsteidza, bet pārsteigums Makleodam deva laiku pārdomāt. Nevienam nenāca prātā nedz iebilst, nedz jaukties starpā.

— Tomēr, — Makleods turpināja, — būsim taisnīgi. Ja Henta neskaitām līdz, bet Džonsons atturas, tad iznāk trīs balsis «par» un trīs «pret». Vairākuma nav ne vienam, ne otram. Tāpēc es jautāju: ko mēs tagad iesāksim?

Jautājums bija tīri formāls, jo, iekāms kāds paspēja atbildēt, viņš pats turpināja:

— Lūk, ko es jums teikšu, zēni: es atsaucu savu ierosinājumu.

Un viņš pēc kārtas noskatīja visus matrožus, lai tos piesauktu par lieciniekiem savai cēlsirdībai. «īsts politiķis,» Persels nodomāja. «Viņš ir sakauts, taču izliekas, it kā būtu panācis uzvaru.»

— Labi, — Makleods atsāka, — kas bijis, bijis, tāfelei ar lupatu pāri, un Mazons atkal ir brīvs. Bet, — viņš dramatiski turpināja, — kas tagad notiek? Kādā jaukā dienā Mazons sāk visu no gala un šoreiz ņem un sašķaida man smadzeņu podu. Ir tādi tukšpauri, — viņš teica, uzmezdams ašu skatienu Hentam, — kas turas kājās bez smadzenēm, tikai ar auguma svaru vien. Bet man — man vajag smadzeņu, kas pavēl kauliem locīties, citādi es plivināšos gaisā kā pūķis, lai arī pūtīs vismaigākais ziemeļ-rietenis ... Es tāpēc pieprasu vēl vienu balsošanu un uz karstām pēdām. Es pieprasu, lai turpmāk jebkuru maukas bērnu, kas draud nogalināt biedru vai izvelk nazi, es pieprasu, lai viņu tiesā un pakar divdesmit četru stundu laikā.

Pēc klusuma brīža Bekers neuzticīgi piebilda:

— Ar norunu, ka šī balsošana vairs neattiecas uz Mazonu.

— Ar norunu.

— Es esmu «pret», — Persels sacīja. — Nevienam nav tiesības nogalināt savu brāli.

— Amen, — Smedžs nobeidza.

Smedža ienaids pret Perselu bija tik klajs, ka visi jutās neērti. Persels nezaudēja apvaldu.

— Es lieku savu ierosinājumu uz balsošanu, — Makleods teica.

Džonsons atturējās. Hents neatbildēja. Persels balsoja «pret». Pārējie — «par».

— Tas nu ir nobalsots, — Makleods apmierināts noteica. — Vait, vari atbrīvot Mazonu.

Vaits paklausīja, un visu skatieni pārsviedās uz Mazonu. Atbrīvots no saitēm, viņš divas trīs reizes attirpi-nāja rokas, sakārtoja kaklasaiti, kas cīniņā bija sašķiebusies uz vienu pusi, un, neizrunājis ne vārda un ne uz vienu nepaskatījies, uzgrieza vīriem muguru un devās projām.

Matroži noraudzījās, kā viņš aiziet.

— Vecajam ir krampis, — Džonsons klusi noteica.

— Redz, kā viņš turējās apakš cilpas!

— Ne velna! — Makleods nicīgi nošņaukājās. — Tas nav nekāds krampis. Tā ir dresūra. Šiem draņķa virsniekiem viņu sasodītajās skolās iemāca turēties kā slotas kātiem. «Puiši,» viņiem pieskandina pilnas ausis, «turieties braši! Pat ja jūsu māte ir pilnā — turieties braši!» Tāpēc skaidrs, ka viņi turas braši pat zem cilpas ...

— Un tomēr ... — Džonsons novilka.

Kopš bija atturējies no balsošanas, vecais matrozis jutās daudz drosmīgāks. Makleods neko neatbildēja. Viņš bija pagriezies sāņus un skatījās liesmās, kas kāpa augšup no pludmales.

— Bet es, — viņš mundri noteica, — es laižos atpakaļ pie uguns! Tādu uguni vis bieži negadās redzēt! Un ne jau katru dienu vienkāršam matrozim ir izdevība pašam ar savu roku sadedzināt tādu kuģīti kā «Blosoms».

Visi sāka smieties, un pat Makleods kā atbalss nosmējās par savu asprātību. Skarbā seja piepeši kļuva priecīga un bērnišķīga. Matroži sprausloja, runāja visi reizē, grūda cits citam sānos dunkas. Persels noskatījās, kā viņi smiedamies un grūstīdamies aiziet pa klints taku. Viss bija aizmirsts. Viņi atgādināja skolniekus, kas izlauzušies brīvībā pēc grūtas mācību stundas. «Viņi pat nav ļauni,» Persels nodomāja.

Viņš pagāja dažus solus. Atgriezties ciematā negribējās. Uzmācās nogurums. Nosēdies zem pandānkoka, kuram — cik tur trūka — bija lemts noturēt Mazona svaru, viņš pievilka klāt ceļgalus un apņēma tos ar rokām. Nepielūdzamais notikumu savirknējums viņu satrieca. Astoņos no rīta pie apvāršņa bija parādījusies fregate, dažas stundas vēlāk Mazons ar sasietām rokām un kājām jau stāvēja zem cilpas. Un tāpēc, ka Hents pirms trim gadiem bija redzējis pakaram biedru un izjutis riebumu pret šo skatu, Mazons izglābās no nāves. Viņš varēja pateikties par dzīvību sīkai nejaušībai — atmiņas drumslai, kas aizķērusies Ilenta nožēlojamo, juceklīgo smadzeņu krokās.

Persels aiz muguras saklausīja klusu troksni. Viņš nepaspēja apgriezties, kad acis aizsedza vēsas plaukstas un sievietes krūtis piekļāvās plecam.

— Ivoa! — viņš teica, satverdams meitenes rokas. Bet tās bija svešas, mazākas par Ivoa rokām. Viņš atņēma tās nost no acīm. Atskanēja spalgs smiekliņš. Tā bija Itija. Nometusies aiz muguras ceļos, piespiedusies pie pleca, meitene lūkojās viņā jautru un šķelmīgu skatienu. Persels uzsmaidīja, tomēr rokas palaida vaļā un saliecās uz priekšu.

— Ai! Ai! — Itija čivināja, mākslotā izbīlī ieķērusies viņam plecā. — Es apgāzīšos, Adāmo!

— Apsēdies taču, — Persels teica.

Viņa uzmeta lūpu, nolaida plakstus, atkal tos pacēla, sapurināja plecus, pagrozīja gūžas, sarauca mazo, uzrauto degunteli un beidzot paklausīja. Persels uzjautrināts vēroja visu šo klīrēšanos. Salīdzinot ar lielajām, majestātiskajām tahitiešu sievietēm, sīkais un slaidais, tomēr apaļīgais augums Itijai piešķīra bērnišķīgu valdzinājumu.

Viņš tai uzsmaidīja.

— No kurienes tu nāc, Itij?

Viņš to uzlūkoja. Meitene tūlīt atkal pieņēma svarīgu izskatu un sāka klīrēties. No kurienes viņa nāca, tas bija noslēpums. Viņa pat nezināja, vai to drīkst sacīt... Melnajās acīs bez mitas šaudījās jautra dzirkstelīte. Cik apaļa un smaidīga sejiņa! Visi sejas panti tiecās augšup: uzacis, acis, deguns, lūpu kaktiņi ...

— No ciemata, — viņa beidzot sacīja.

— No ciemata? Kāpēc tu stāsti niekus? Es taču sēžu pretī takai. Man būtu vajadzējis tevi redzēt.

— Jā, jā, — Itija teica, savilkusi lūpas kā uz raudāšanu.

— Kā tu man sāpini sirdi, Adāmo! Tu mani uzskati par meli!

Un atkal skaļi iesmējās, it kā, tēlodama asaru lēkmi, būtu izspēlējusi varenu joku.

— Es nācu pa taku, — viņa atsāka, — bet pametu to, kad zem koka redzēju peritāņus. Es zinu, ka peritāņi nevēlas, lai viņiem tuvojas. Tad es starp stumbriem aizslīdēju līdz biezoknim. Un no turienes, — viņa piemetināja, ar plašu žestu apvilkdama apli un pagriezdamās gurnos, lai izceltu krūtis, — ar līkumu nokļuvu šeit. Es visu redzēju! — viņa priecīgi noteica, taču šim priekam droši vien nebija nekāda sakara ar slepus nolūrēto skatu.

— Ko tad tu redzēji?

— Visu.

•— Tad jau, ja esi visu redzējusi, skrej atpakaļ uz .ciematu. Tu varēsi daudz ko pastāstīt.

Itija uzmeta lūpu, notupās uz ceļiem, atspieda plecu pret Persela plecu un, pagriezusi galvu, lūkojās viņā caur skropstām.

— Vai tad te nav labi?

Viņa smaidīja. Ieskatoties viņas apaļajā sejā un dzirkstošajās acīs, arī pašam gribot negribot vajadzēja pasmaidīt. Persels viņā noraudzījās ar tādu kā maigumu. Itija bija reizē naiva un viltīga, tomēr arī viņas viltība bija naiva.

Pagāja daži mirkļi, tad Itija maigā un piemīlīgā balstiņā pieklājīgi palūdza:

— Noskūpsti mani, lūdzams, Adāmo.

Gandrīz visas vahinas bija piesavinājušās peritāņu skūpstu — uz lūpām. Bet šādiem skūpstiem viņas nepiešķīra nekādu erotisku nozīmi. Viņas pat bieži tos pārmija savā starpā — joka pēc, jo uzskatīja, ka tas ir uzjautrinoši.

Persels pieliecās un, sniegdams skūpstu, starp skropstām ieraudzīja Itijas skatienu. Viņš izslējās taisni.

— Ej atpakaļ uz ciematu, Itij.

Galvu nodūrusi kā nebēdnībās pieķerts bērns, arī viņa piecēlās kājās, un, kad Persels pienāca klāt, lai viņu mierinātu, meitene pēkšņi apvija viņam apkārt rokas, saslēdza tās uz muguras un neprātīgi pieglaudās. Itijas krūtis cieši kļāvās pie ādas, un, tā kā galva sniedzās viņam tikai līdz zodam, viņš ieelpoja matu vircoto aromātu, kam jaucās klāt ibisa ziedu smarža.

Viņš satvēra meiteni aiz pleciem un mēģināja atstumt tālāk, tomēr tā bija stiprāka, nekā varēja domāt, un pie-plaka gurnu pie gurna, it kā vēlēdamās sakust kopā ar viņu.

— Laid mani, Itij.

— Ai nē! — viņa atsaucās, piespiedusi lūpas viņa kaklam. — Ai nē, nē! Es tevi nelaidīšu vaļā! Es tevi turu stingri, stingri.

Viņš sāka smieties.

— Kur palikusi tava uzvedība, Itij?

•— Tieši tāpēc, — viņa atbildēja aizsmakušā balsī.

— Man tādas nav. To taču apgalvo visi.

Viņš atkal iesmējās, aizlika rokas aiz muguras, satvēra

Ilijas delnas un lūkoja atbrīvoties no apskāviena. Bija jāvelk no visa spēka, lai atrautu vaļā meitenes saslēgtos pirkstus. Neatlaidis Itijas plaukstas, viņš to atstūma nost, cik tālu lāva rokas, un brīdi novaldīja. Viņš zināja, ka, tikko palaidīs meiteni vaļā, tā atkal mēģinās viņu sagūstīt.

— Itij, vai tev nemaz nav kauna?

— Ir gan, — viņa atbildēja.

Viņa parāva kreiso plecu uz augšu un paslēpa seju, melnām acīm caur pieri lūrēdama Perselā ar vāveres nekaunību.

«Man vajadzētu būt stingrākam,» Persels nodomāja. «Ar savu draiskulību viņa mani allaž atbruņo. Bet labāk jau nemānīt pašam sevi,» viņš tūlīt piemetināja. «Nav jau runa tikai par draiskulību.» Viņš paskatījās uz ibisa ziediem meitenes matos un sarauca uzacis.

— Klausies, Itij, — viņš teica. — Un, lūdzama, neaizmirsti, ko tev sacīšu. Es esmu Ivoa tanē.

— Nu, un tad? — Itija jautāja. — Es neesmu greizsirdīga.

Persels sāka smieties.

— Kāpēc tu smejies? — Itija brīnījās, piemiegdama viltīgās acis.

— Bet klausies, tas taču ir gluži ačgārni. Greizsirdīga varētu būt vienīgi Ivoa.

— Tu tā domā? — Itija teica. — Ja sieviete ir iemīlējusies, viņa ir greizsirdīga pat uz vīrieti, kas nav viņas tanē. Tāpēc es neesmu greizsirdīga uz Ivoa, bet nevaru ciest, ka Omāta tevi apkampj un glauž tavu galvu pie savām tumīgajām krūtīm.

— Nu labi, — Persels sacīja, — pietiek. Es būšu loti dusmīgs, ja tu turpināsi. Ej tūlīt atpakaļ uz ciematu.

Viņš vēl vienmēr turēja satvertas Itijas delnas. Viņš neuzdrošinājās tās palaist vajā, nesaņēmis solījumu, ka meitene ies projām.

— Nu labi, — Itija teica, — es aiziešu, ja tu man ko paskaidrosi.

— Ja es ko paskaidrošu?

— Kāpēc tu negribi būt mans tanē?

Persels dusmīgi atbildēja:

— Es esmu tanē tikai vienai sievietei.

— Kāpēc ne divām? — Itija vaicāja, atspiezdama zodu pret viņa plecu un iesānis vientiesīgi viņā noraudzīdamās.

— Tāpēc, ka tas ir slikti.

— Tāpēc, ka tas ir slikti? — Itija pārsteigta atkartoja.

— Kāpēc slikti? Vai tev tas nepatiktu?

Persels novērsa skatienu. «Un kā vēl,» viņš piepeši nodomāja. «Protams, ka patiktu. Diemžēl patiktu gan.»

— Manā zemē, — viņš beidzot paskaidroja, — divas sievas ir tabū.

— Tu stāsti to, kā nav, — Itija atteica. — Visiem lielās pirogas peritāņiem Tahiti bija divas sievas. Dažreiz trīs. Dažreiz pat četras.

— Viņi neievēroja tabū, — Persels pacietīgi paskaidroja.

— Un tu, tu to ievēro?

Viņš pamāja galvu.

— Kāpēc? Kāpēc tikai tu?

Viņš viegli pasmaidīja.

— Tāpēc, ka esmu ...

Viņš gribēja sacīt «tāpēc, ka esmu apzinīgs», taču neprata pārtulkot. Vārda «apzinīgs» tahitiešu valodā nebija.

— Tāpēc, ka es ievēroju visus tabū, — viņš pēc brīža atbildēja.

Iestājās klusums, tad Itija piepeši uzvaroši iesaucās:

— Tas ir tabū tavā lielajā salā! Šeit tas nav tabū!

Viņš bija piemirsis: tahitietim tabū ir saistīts ar vietu.

Persels teica ar uzsvaru:

— Peritānim tas ir citādi.

Un piebilda:

— Lai kurp viņš ietu, tabū viņam seko ...

Viņš apklusa, izbrīnījies, ka tik labi noraksturojis pats sevi un savus tautiešus.

Pēc laiciņa viņš turpināja:

— Tā, tagad es tev visu esmu paskaidrojis. Tu man solīji. Ej atpakaļ uz ciematu.

— Un tu neesi dusmīgs?

— Nē.

— Tu tiešam neesi dusmīgs?

— Nē.

— Tad noskūpsti mani.

Vajadzēja pielikt punktu. Nevarēja taču te stāvēt augu

dienu un turēt meiteni aiz rokām. Viņš pieliecās. Itijas lūpas bija maigas un siltas, un skūpsts ilga mazliet vairāk, neka viņš būtu gribējis.

— Tā, — viņš sacīja, atkal izsliedamies, — tu man solīji. Ej projām.

Viņa uzmeta Perselam skatienu. Un pavisam aizmirsa klīrēties.

— Jā, Adāmo, — viņa maigi sacīja, it kā veltīdama tam visu savu padevību. — Es eju. Jā, Adāmo. Jā.

Viņš palaida meiteni vaļā un noskatījās, kā tā aiziet pa taku, tik sīka zem simtgadīgajiem kokiem. Viņš pasmaidīja un paraustīja plecus: «Viņa vēl ir bērns.» Bet tūlīt pārlaboja. «Nemēģini sevi krāpt. Viņa vairs nav bērns.»

Persels netika gudrs, kāpēc saprāts atsakās Itiju nosodīt. Viņš sapurinājās un sāka kājot uz ciemata pusi. Pēc dažiem soļiem gaita tomēr kļuva gausāka. Viņu ļoti pārsteidza kāda doma: šajā klimatā grēka jēdziens šķita zaudējam savu varu. Doma likās jauna, un viņš to tīksmi arvien no jauna pārcilāja prātā. Pēkšņi viņš pacēla galvu. Bet tas taču bija tahitiešu viedoklis! Vai tas tiešām nenozīmēja to pašu, ka angļu tabū šajā salā zaudēja savu spēku? Neko citu jau Itija nebija teikusi. «Tātad,» viņš nodomāja ar bažām, «es pieļauju, ka reliģija nav visaptveroša ... Sī zeme ir pārlieku maiga: mana ticība sāk grīļoties.» Apmulsis viņš apstājās. «Bet, ja tā sāk grīļoties klimata ietekmē, vai tad Itijai nav taisnība?»

Mirkli viņam pazibēja prātā, ka šo domu pačukstējis velns, tomēr viņš šādu varbūtību tūlīt noraidīja. Tikai Romas katolis varēja visur saskatīt velnu ... Un tāpēc ikdienas dzīvē dēmons kļuva nozīmīgāks par dievu, Viņš papurināja galvu. Nē, nē, tas būtu pārāk vienkārši. Tiklīdz kaut kas kļūst nesaprotams, tā tūlīt iejauc velnu, mazliet pats sevi pabaida un tālāk nedomā. To visu vajadzēja noskaidrot. Vajadzēja pārdomāt. Viņš zināja, ka nespēj būt laimīgs, ja nedzīvo saskaņā pats ar sevi.

Persels izdzirda soļus un balsis. Viņš pacēla galvu. Pa taku pretim nāca tahitieši un sievietes. Visi pagāja viņam garām, tikko palēninādami gaitu.

— Vai nenāksi līdz, Adāmo? — kāda balss jautāja.

Viņi bija redzējuši Mazonu atgriežamies mājās. Beigās

tātad viss nokārtojies laimīgi. Tagad arī viņi devās skatīties, kā deg «Blosoms». Tie bija lieli svētki. Smejošās, ziņkārās sejas bija pagrieztas uz augstās, sarkanās liesmas pusi.

Baram pašā astē soļoja Ivoa un tai blakus, atspiedusies draudzenei uz pleca un visādi izdabādama, — Itija ... «Kaut kas traks!» Persels īgni nodomāja.

Ivoa apstājās.

— Vai tu nenāksi, Adāmo?

— Nē, — viņš atteica, — es iešu mājās.

Brīdi klusējusi, Ivoa piebilda:

— Es iešu tev līdz, ja vēlies.

Persels saprata, cik liels viņas upuris, un teica:

— Nē, nē. Ej vien paskaties ugunsgrēku.

Viņa turpināja:

— Vai tev žēl, ka lielā piroga sadeg?

— Mazliet jau ir. Bet ej, ej, vien, Ivoa.

Itija paņēma Ivoa zem rokas un atslēja galvu tai pret plecu. Izskatījās tā, it kā abas sievietes piederētu pie vienas ģimenes un tikai gaidītu, lai gleznotājs tās iemūžina uz viena audekla. «Kaut kas nedzirdēts,» Persels nodomāja gan sapīcis, gan uzjautrināts, «viņa jau uzvedas kā mana «otrā sieva» . ..»

— Uz drīzu redzēšanos, — viņš noteica.

Viņš pagāja sievietēm garām un, pametis Klints ceļu, iegriezās Austrumu avēnijā. Visapkārt valdīja klusums. «Ciematā nav ne dzīvas dvēseles,» Persels prātoja, «vienīgi Mazons. Un es. Kapteinis un pirmais leitnants, bet kuģi pašreiz aprij liesmas. Ja padomā, cik pūļu un gudrības prasījusi šāda kuģa būve ... Un nu dažās stundās ... Vecajam savā kaktā droši vien pamatīgi kremt sirdī.»

Persels pagriezās uz Mazona būdu. Kopš izcelšanās krastā un visiem starpgadījumiem viņu attiecības bija kļuvušas pavēsas, un šī bija pirmā reize, kad Persels devās pie kapteiņa ciemos.

Mazons bija iežogojis savu dārzu ar komandtilta reliņu, un Persels, uzlicis roku uz vārtiņiem, izbaudīja tīkamu mājīgumu. Pirksti atkal sataustīja pūpja ozola margu. Tā bija atjaunota pirms aizbraukšanas no Londonas, turklāt tik steidzīgi, ka palikusi nepulēta un nelakota. Tā bija vienīgi noziesta ar lineļļu un atstāta tāda pati raupja.

Mērojot nedaudzos solus līdz būdai, Perselu ļoti pārsteidza iežogojuma niecīgie izmēri. Mazons nebija izlietojis pat ne desmito daļu no piešķirtā zemes gabala.

Viņš klusu pieklauvēja pie durvīm vienreiz, tad pēc brīža vēlreiz. Neviens neatbildēja, un Persels teica:

— Tas esmu es, Persels, kapteini.

Pagāja daži mirkļi. Aiz durvīm atskanēja Mazona balss.

— Vai jūs esat viens?

•— Jā, kapteini.

Atkal iestājās klusums, un Mazons pavēstīja:

— Jums es atvēršu. Atkāpieties divus soļus.

— Kā lūdzu?

— Atkāpieties divus sojus.

Mazona balsī skanēja tādi kā draudi, un Persels paklausīja. Viņš vēl mazliet nogaidīja, un, kad jau šķita, ka Mazons durvis neatvērs, tās lēni pagriezās virās, un uz sliekšņa parādījās Mazons, iemiedzis šauteni labajā padusē un stobru pagriezis tieši pret nācēju.

— Paceliet rokas, mister Persel.

Persels nosarka, sabāza rokas kabatās un skarbi noteica:

— Ja jūs man vairs neuzticaties, tad mums nav vērts satikties.

Mazons brīdi viņā nolūkojās.

— Piedodiet, mister Persel, — viņš jau pieļāvīgāk noteica, tomēr nenolaizdams šautenes stobru. — Man šķita, ka šie bandīti ir pārdomājuši un jūs izmanto, lai es atvērtu durvis . ..

— Es nevienam nejauju sevi izmantot, — Persels salti atbildēja. — Turklāt jums nav jābaidās no kaut kāda pavērsiena. Vīri nobalsoja un nekad nerīkosies pretēji nobalsotam lēmumam.

— Nobalsots lēmums! — Mazons ar izsmieklu sacīja.

— Lūdzu, mister Persel, nāciet iekšā un pats aizveriet durvis.

Persels paklausīja. Cik soļu viņš pagāja uz priekšu, tik Mazons atkāpās būdas iekšienē un, iekāms Persels nebija aizvēris durvis, nenolaida šautenes stobru no durvju spraugas.

Persels nokļuva nelielā priekšnamiņā, no kura tālāk veda tādas pašas mazas durtiņas.

— Nāciet, nāciet iekšā, mister Persel, — Mazons teica, uzmetis nīgru skatienu leitnanta puskailajam augumam.

Viņš pats, kā parasti, bija apģērbies no galvas līdz kājām, apāvis zābakus, cieši nosējis kaklasaiti.

Kapteinis pagriezās un palika Perselam aizmugurē. No-šķindēja dzelži. Viņš noslēdza savu cietoksni.

Persels atgrūda mazās durtiņas, ielūkojās istabā un apstulbis apstājās uz sliekšņa. Telpu, ko viņš aplūkoja, Mazons bija atveidojis kā «Blosoma» kabīni, saglabādams pat sīkākās iezīmes. Viss bija tāpat kā uz kuģa: lāviņa ar ozola aizsargdēli gar malu, platā lāde, galds ar abiem smagnējiem sēdekļiem, četrstūrainie iluminatori ar baltiem audekla aizkariem, barometrs, stikla kupoli ar «Blosoma» maketiem dažādās būves pakāpēs un, Perselam tieši pretim, skaista, lakota sarkankoka siena ar zemām durtiņām un misiņa rokturi. Uz kuģa šīs durvis veda gareniskajā gaitenī, bet šeit tās vērās uz otru istabu, droši vien tikpat lielu, cik pirmā bija maza, jo Mazons visu bija atdarinājis tik pamatīgi, ka savu sauszemes mītni uzcēlis tikpat šauru kā kuģa kajīti.

— Apsēdieties, mister Persel, — Mazons teica.

Viņš pats apsēdās otrpus galda un atslēja šauteni pret lāviņu. Brīdi abi jutās neveikli. Persels klusēdams aplūkoja galda kājas un pārsteigts pamanīja, ka ozola ķīli, kas tās nostiprināja uz «Blosoma», arī šeit bija cieši pieskrūvēti pie grīdas, it kā Mazons baidītos, ka sala piepeši sāks šūpoties un zvalstīties un izkustinās mēbeles.

Šis sīkums, kas citkārt Perselu būtu uzjautrinājis, šoreiz viņu nomāca. Viņš pēkšņi saprata, cik nevajadzīgs šis apmeklējums.

Mazons uz Perselu neskatījās. Viņa pelēkās acis bija pievērstas barometram. Pēc brīža viņš juta, ka Persels viņā noraugās, un noteica rūpju pilnā balsī:

— Tas krītas, mister Persel. Kopš paša rīta tas nemitīgi krītas. Mēs piedzīvosim vētru.

— Kapteini, — Persels sacīja, — ja atļaujat, es jums izklāstītu kādu domu.

— Runājiet, mister Persel, — Mazons atteica, aizdomīgs un noraizējies.

«Jau atkal,» Persels nodomāja. «Viņš jau atkal noslēdzas sevī. Jebkura doma, ko izsaka kāds cits, a priori ir aizdomīga.»

— Kapteini, — Persels atsāka, — ir noticis kaut kas tāds, ko mēs nevaram novērst ne viens, ne otrs. Salā nodibinājusies faktiska vara.

— Es jūs nesaprotu, — Mazons attrauca.

— Nu lūk, — Persels neveikli turpināja. — Es gribu sacīt tikai vienu: kopš šī rīta es uz salas esmu vienīgais, kas jūs sauc par kapteini.

Mazons samirkšķināja acis, piesarka un dzedri atbildēja:

— Par to es paldies neteikšu. Jūs izpildāt tikai savu pienākumu.

— Jā, kapteini, — Persels noteica, zaudējis drosmi.

«Blosoms» drīz pārvērtīsies par pelnu čupiņu kādā Klusā

okeāna krastmalā, bet mīts par «vienīgo saimnieku uz borta pēc dieva» nebija zaudējis spēku... Stūres rata vairs nebija, bet Mazons joprojām vadīja kuģi. Vētras vairs nevienam nekaitēja, bet viņš vēroja barometru. Viļņi vairs nevalstīja, bet viņš ap galda kājām bija pieskrūvējis ķīļus. Vairs nebija komandas, kam pavēlēt, tomēr vīri joprojām bija matroži un Mazons — viņu kapteinis, bet Persels — pirmais virsnieks.

— Man šķiet, kapteini, — Persels turpināja, — mums jārēķinās ar to, ka vīri izveidojuši kaut ko līdzīgu parlamentam.

— Parlamentu! — Mazons vīzdegunīgi noteica. — Parlamentu! — viņš atkārtoja, paceldams gaisā abas rokas, un viņa balss pauda nicinājumu un dusmas. — Parlamentu! Jūs taču neapgalvosiet, mister Persel, ka šo parlamentu ņemat nopietni!

— Piespiedu kārtā, — Persels atteica. — Tas jūs gandrīz pakāra.

Mazons nosarka; dusmām pieaugot, vaibsti sāka raustīties, un pagāja vesela sekunde, iekāms viņam izdevās sejai atkal piešķirt puslīdz mierīgu izteiksmi. Kad tas bija panākts, viņš pievērsa Perselam gluži naidīgu skatienu.

— Kas atliecas uz to, mister Persel, — viņš salti noteica, — jūs varējāt aiztaupīt pūles un mani šo bandītu priekšā neaizstāvēt. Ticiet man, es labprāt būtu ļāvis sevi pakārt tai pašā laikā, kad sadedzina «Blosomu».

Persels stingi skatījās uz galda kājām. Tas bija neticami. Šķita, ka viņš nokļuvis kādā iedomu pasaulē. Kapteinis gāja bojā reizē ar kuģi. Bet, tā kā viņš atradās uz zemes un nevarēja ar to reizē nogrimt dzelmē, tad labāk lai viņu pakar, kamēr liesmas aprij kuģi ■.. «Tad lūk, par ko viņš domāja,» Persels nosprieda, «kad stāvēja kā svece zem cilpas.»

— Es gribēju tikai izpildīt savu pienākumu, kapteini, — Persels samierinoši noteica, paceldams augšup acis.

— Nē, mister Persel, — Mazons uzsvērti attrauca,

— jūs neizpildījāt savu pienākumu. Jūsu pienākums bija turēties šiem dumpiniekiem pretim ar spēku — es atkārtoju: ar spēku, nevis ielaisties ar tiem sarunās.

Viņš saberzēja plaukstas uz ceļgaliem un piemetināja mazliet pieļāvīgāk:

— Es jums neko nepārmetu. Es pats pārdzīvoju vājuma brīdi. Barvedis man jau bija stobra galā, un es tomēr neizšāvu. Bet man vajadzēja šaut, — viņš turpināja, raudzīdamies tālumā un uzsizdams ar dūri pa ceļgalu. — Ja šo nelieti nolaistu no kājas, pārējie atcerētos savu pienākumu.

— Vīri varbūt domāja, — Persels pēc brīža ierunājās,

— ka viņi, kaut arī priekšlaicīgi, tikai izpilda jūsu lēmumu. Jūs taču pats Tahiti teicāt, ka «Blosomu» vajadzēs sadedzināt, tiklīdz būsim iekārtojušies uz salas.

— Ne jau tā! — Mazons sašutis iesaucās, sasliedamies sēdeklī. — Ne jau tik barbariski! Zināmos gadījumos, mister Persel, kapteinis var lemt par kuģa iznīcināšanu. Bet, kad garā skatīju «Blosoma» bojā eju, vai jūs varat iedomāties, ka es sev iztēlojos šādu anarhisku ainu, šādus bļāvienus un smieklus? ... Nē, es jums pateikšu, kā es to iztēlojos: es redzēju vīrus stāvam pludmalē visdziļākā klusumā, bet es pats norunāju dažus vienkāršus vārdus, nolaižu karogu, dodu rīkojumu pielikt uguni un godam sveicu kuģi, kamēr tas, tā teikt, nogrimst liesmās.. .

Viņš apklusa. Nule uzburtā aina viņu aizkustināja, un Persels pārsteigts ieraudzīja kapteiņa acīs asaras. «Viņš dzīvo iedomās,» Persels nodomāja, «un gluži vienkārši ir «aizmirsis», ka pats nonāvēja Bertu un īpašniekiem nozaga kuģi.»

— Vēl krities par vienu grādu, kopš jūs ienācāt, — Mazons piepeši sacīja, uzmetis bažpilnu skatienu barometram.

Viņš piecēlās un rūpīgi aizvēra abus iluminatorus, it kā baidīdamies, ka bangas neaizslauka mēbeles. Gaisa temperatūra, kas Perselam jau tā šķita augsta, kļuva neciešama. Taču Mazonam, lai arī tas bija apģērbies, tā nenieka nekaitēja. «Cik lieliska izturība,» Persels nodomāja. Viņš juta, ka sviedru lāsītes tek pa muguru un karstums nepanesami dursta rokas no pleca līdz plaukstām.

Mazons atkal apsēdās savā vietā.

— Kapteini, — Persels teica stingrā balsī, — es atnācu, lai jums izklāstītu kādu savu domu.

— Es klausos, — Mazons vienaldzīgi atbildēja.

Persels pavērās četrstūrainajā galvā, stūrajā pierē un

spēcīgajos žokļos. Seja bija kā akmenī cirsta, pamatīga, bez plaisām, nepieejama.

— Kapteini, — viņš atsāka, cīnoties ar nespēku, it kā jau iepriekš paredzēdams neveiksmi, — šajā parlamentā, ko vīri izveidojuši, izskatās apmēram tā: pastāv divas nometnes. Vienā pusē ir Makleods, Vaits un Smedžs. Otrā — Bekers, Džonss un es. Starp abām nometnēm ir daži svārstīgie: Hents un Džonsons. Nekad nevar droši zināt, par ko viņi balsos, tomēr viņi gluži dabiski tiecas uz Makleoda pusi. Tā, nodrošinājies ar vairākumu, Makleods ir gandrīz vai salas ķēniņš ...

Viņš mirkli apklusa, tad turpināja:

— Šāda situācija man liekas ļoti bīstama, un es esmu izdomājis, ko te varētu līdzēt.

«Viņš tik tikko klausās,» Persels nodomāja. «Un tomēr tiklab viņa paša, kā mana un matrožu dzīve salā, mūsu attiecības ar tahitiešiem — viss, pilnīgi viss atkarīgs no lēmuma, kādu viņš pieņems. Viņam mani jāsaprot!» Persels pie sevis noteica, it kā noskaitīdams kvēlu lūgsnu. Viņš sasparojās, ieskatījās Mazonam acīs un sacīja vispārliecinošākā tonī, kādā vien spēja:

— Kapteini, man ir divi priekšlikumi. Pirmkārt, jums jānāk uz sapulcēm un jāpiedalās balsošanā. Otrkārt, jums jāpalīdz, turklāt tieši ar jūsu balsi, šaja parlamentā iedabūt arī tahitiešus.

— Man liekas, jūs jūkat prātā, mister Persel, — Mazons neskanīgi atbildēja.

Izvalbītās acis raudzījās Perselā. Aiz pārsteiguma viņš gandrīz bija zaudējis valodu un pat nespēja vairs sašust.

— Ļaujiet man paskaidrot! — Persels dedzīgi turpināja.

— Vispirms būtu taisnīgi, ka tahitieši piedalītos šajā sapulcē, jo lēmumi, ko tur pieņems, attieksies arī uz viņiem. Turklāt viņi pret jums izjūt dziļu cieņu, un viņu balsis kopā ar jūsu, ar manu, ar Bekera un Džonsa balsīm ļaus mums iegūt vairākumu un padarīt nekaitīgu Makleodu ...

Apritēja vesela sekunde. Mazons savā krēslā izslējās taisni. Atspiedis rokas pret balstiem, viņš skatījās Perselā zvērojošām acīm.

— Mister Persel, — viņš beidzot sacīja, — man grūti ticēt savām ausīm. Jūs gribat, lai es, RičardsHeslejs Mazons, «Blosoma» kapteinis, līstu barā pie dumpiniekiem, lai ar tiem apspriestos un vēl balsotu! Jūs taču teicāt: balsot!... IJn, it kā ar to vien nepietiktu, jūs gribat, lai blakus šiem vīriem, kaut arī dumpiniekiem, tomēr britiem, jūs gribat, lai tiem blakus sēdētu melnie — es atkārtoju: melnie! Mister Persel, tas nudien ir visaizskarošākais priekšlikums, kādu es ...

— Es neredzu, kas manā priekšlikumā jūs varētu apvainot, — Persels strupi atcirta. — Izvēle ir vienkārša: vai nu jūs ieslēdzaties savā būdā un zaudējat jebkuru kontroli pār notikumiem, jebšu izšķiraties par aktīvu rīcību, bet rīkoties var tikai vienā gadījumā — jāieņem vieta sapulcē un ar tahitiešu palīdzību jāgūst virsroka pār Makleodu.

Mazons piecēlās, viņa seja izskatījās pārakmeņojusies. Viņš lika saprast, ka saruna beigusies. Piecēlās arī Persels.

— Pastāv vēl trešā izeja, mister Persel, — Mazons teica, un viņa skatiens, pārslīdēdams pāri Persela galvai, ar bargu izteiksmi apstājās kādā punktā griestos, — un tā ir vienīgā, kas savienojama ar manu cieņu.

Viņš brīdi vilcinājās, tad turpināja:

■— Tā ir — nogaidīt.

— Nogaidīt ko? — Persels strauji pārjautāja.

— Nogaidīt, — Mazons noteica nelokāmā pārliecībā,

— ka vīriem apniks Makleoda trakulības un tie mani uzmeklēs manā kajītē, lai saņemtu turpmākos rīkojumus.

Persels jutās atbruņots. Mazons dzīvoja no iztēles. Viņš garā skatīja vīrus, kas klauvē pie viņa būdas, samulsuši noņem cepures, pakasa aiz auss un, acis nodūruši, saka: «Kapteini, mēs nācām lūgt., lai jūs atkal ķeraties pie stūres . ..»

— Varbūt jums ir vēl kāds priekšlikums? — Mazons salti jautāja.

Persels pacēla galvu un viņā paskatījās. Mazons stāvēja viņam pretī drukns, taisns, izriezis krūtis, plecus atvilcis, uz jūrnieka iedegušā kakla izslējis stūraino galvu: 80 kilogrami drosmes, navigācijas prasmes, stūrgalvības un aizspriedumu.

— Man nav cita priekšlikuma, — Persels atteica.

— Nu, tādā gadījumā es jums atvēršu durvis, — Mazons pielika punktu.

Viņš atkal paņēma šauteni, atslēdza durvis, nostājās tām blakus un, kamēr Persels gāja ārā, pagrieza ieroča stobru pret pavērto spraugu. Abi vairs nepārmija ne vārda.

Durvis noklaudzēja, un Persels dzirdēja aizkrītam slēdzeni un noskrapstam atslēgu.

Piecos soļos viņš šķērsoja šauro iežogojumu un pieliecies uzlika roku uz vārtiņu vērekļa. Un tūlīt saprata: iežogojumu Mazons bija uzcēlis tikpat lielu kā «Blosoma» komandtiltiņš.

septītā nodaļa

Sievietēm vēl vajadzēja gaidīt vairāk nekā nedēļu, iekāms apjuma visas salas būdas. Makleods, kā jau namdaris, nevienam citam negribēja uzticēt palmu klāja piestiprināšanu pie spārēm un veica šo darbu ļoti lēni un rūpīgi. Šī rūpība, starp citu, nebija lieka, jo ziemeļrietenis reizēm brāzās ciematam pāri kā īsta auka, par spīti koku aizsegam, kas to sargāja no jūras puses.

3. decembrī, cauru dienu nostrādājis svelmainā saulē, Makleods beidzot atklāja, ka visas būdas gatavas. Pusdienlaikā angļi sapulcējās ciemata centrā un pēc īsas apspriedes nolēma sanākt kopā šajā pašā vakarā pulksten deviņos un ķerties pie sieviešu sadales. Persels jauno vēsti pārtulkoja, un teltī, kur mitinājās tahitietes, tūlīt sākās dzīva rosība. Pēc trīs mēnešu ilgām gaidām, iecerēm un slepenām viltībām jebkurai no viņām šis vakars nozīmēja atrisinājumu — laimīgu vai nelaimīgu.

Pēdējā sanāksme — tā, kurā tika lemts par «Blosoma» sadedzināšanu un Mazons tiesāts par slepkavības mēģinājumu, — bija sapulcējušies nejauši, uz klints. Tā kā tagad pēc patikas varēja izvēlēties jebkuru vietu, tad visi bez iebildumiem balsoja par banjanu. Milzīgais koks, taisnību sakot, atradās diezgan tālu no ciemata, jo auga uz otrās plakankalnes, un, lai tam piekļūtu, vajadzēja rāpties augšā pa stāvo nogāzi, kas savienoja pirmo plakankalni ar otro. Taču izvēlei bija gluži sentimentāls cēlonis. Zem banjana matroži pirmo reizi bija slepus sanākuši kopā un vienbalsīgi nolēmuši virsniekus vairs neuzrunāt pēc pakāpēm. Lai arī šī balsošana šķietami izlēma gluži nenozīmīgu jautājumu, vīri kopš šī brīža jutās atbrīvoti no borta verdzības.

Ciemata centrā bija uzcelta nojume, kas pasargāja no lietus «Blosoma» zvanu un milzīgo sienas pulksteni — kādreizējo virsnieku kajītes rotu. Tā ikviens vienmēr varēja uzzināt pareizo laiku un vajadzības gadījumā skandināt zvanu, lai kopienā izziņotu trauksmi. Tūlīt pēc vakariņām visas sievietes, izņemot Ivoa, sapulcējās pie nojumes un vēroja, kā lielais pulksteņa rādītājs raustīdamies-un salēkdamies virzās uz priekšu minūti pēc minūtes. Neviena no viņām nemācēja nolasīt laiku, tāpēc šī vērošana bija bezjēdzīga, un Persels, pa gabalu starp kokiem pamanījis sieviešu bariņu, pienāca pateikt, ka viņas ieradušās daudz par agru.

Sievietes sāka smieties. Tas nekas, viņas esot ar mieru pagaidīt, gaidīšana sagādājot baudu. Viņas smiedamās apstāja Perselu. Vai Adāmo zinot, kurš no peritāņiem izvēlēsies Horoa? Un Itihotu? Un Tumatu? Un Vā? Persels izlikās aizbāžam ausis, un smiekli divkāršojās. Brūnajās sejās mirdzēja lielas, melnas acis un zibsnīja baltu zobu rindas. Arī tiāres ziedi balti spīguļoja brīnišķīgajos, melnajos matos, kas viļņiem slīga lejup līdz gūžām. Persels draudzīgi viņās nolūkojās. Sirsnīgā smaidā sieviešu pilnīgās lūpas atklāja asos, plēsīgos zobus, bet smiekli sijājās arvien skaļāki, gaiši, pērļaini, dziedoši. Viņas uzrunāja Perselu visas reizē. Hē, Adāmo, ē! Hē, Adāmo! Vai Adāmo sev izraudzīšoties vēl kādu sievu bez Ivoa?

— Nē, nē! — Persels sparīgi iesaucās. Visapkārt atskanēja atzinīgi čuksti. Adāmo bija tik maigs! Tik uzticīgs! Labākais tanē visā salā!

— Manu mazulīt! — Omāta teica, pāršķeldama vahinu baru. Un piespieda Perselu pie krūtīm tik cieši, ka tas iekliedzās. Atkal uzvilnīja smiekli. «Tu viņu salauzīsi, Omāta! ...» Milzene palaida skāvienu svabadāk, tomēr gūstekni neatbrīvoja. Platās, melnās acis aizmiglojās aiz sirsnības, un lielā, tumšā muskuļotā roka glāstīja Adāmo gaišos matus. «Manu mazuli, manu mazuli, manu mazuli .. .» Persels vairs nemēģināja izrauties. Milzīgā roka smagi gūlās uz pleciem, seja bija iespiesta kailajā,'varenajā krūtī; pa pusei noslāpis, greizi sašķiebies, aizkustināts, viņš klausījās Omātas krūtīs atbalsojamies dobjo, dziļo, ūdenskrituma šalkām līdzīgo balsi. Viņam virs galvas Omātas acis pletās kā glāsaini ezeri. Sievietes aizgrābtība pamazām pielipa arī pārējām vahinām, smiekli apklusa, tās sastājās ap Perselu, ar pirkstiem pieskārās viņa mugurai un izplūda maigos vārdos. Adāmo bija tik blonds, tik tīrs, tik liegs. Mūsu brālis Adāmo, mūsu mazais brālītis Adāmo, mūsu jaukais brālis Adāmo. Beidzot Omāta palaida viņu vaļā.

— Es jūs brīdināju, — Persels sacīja piesarcis, izpūris, aizgūtnēm vilkdams elpu, — laika jums gana. Jūs vēl varat mierīgi aiziet uz pludmali un nopeldēties.

Nē, nē, viņas pagaidīšot. «Uz redzēšanos, Adāmo. Uz redzēšanos, brāli. Uzredzēšanos, mans maziņais.» Šajā brīdī pulksteņa lielais rādītājs apņēmīgi noraustījās, palēca solīti uz priekšu un apstājies mazliet atkrita atpakaļ, it kā pats apvaldīdams savu skrējienu. Atkal atskanēja smiekli un izsaucieni. Taču nē, laika diezgan. Adāmo sacīja, ka laika esot diezgan. «Auē, es pārsukāšu matus,» Itija teica.

Astoņos trīsdesmit piecās minūtēs Ziemeļrīteņa ielā parādījās Vaits, šķērsoja laukumu un pienāca pie nojumes. Viņu ieraudzījušas, sievietes apklusa un atkāpās, lai palaistu garām. Metisa klusā gaita, iedzeltenā āda, plakstu spraugās tikko samanāmās ahata acis viņas ļoti satrauca. Tomēr viņas to cienīja. Vaits vienmēr bija pieklājīgs. Viņš izgāja bariņam cauri, sveicināja, pamādams ar zodu, un, uzgriezis sievietēm muguru, izstieptu roku atspiedās pret nojumes stabu. Lai vakara krēslā saskatītu rādītāju virzīšanos uz priekšu, viņš sarauca uzacis. Arī viņš bija ieradies par agru un palika lā stāvam krietnas piecas minūtes. Viņš pagriezās atpakaj tikai vienu vienīgu reizi, un neizdibināmās acis, slīdot pāri sieviešu sejām, īsu mirkli pakavējās pie Itijas sejas. Kad lielais rādītājs sasniedza divdesmit minūtes pirms deviņiem, viņš kaut kā svinīgi satvēra zvana auklu un vairākas sekundes to spēcīgi raustīja šurp un turp.

Persels un Ivoa no savas būdas iznāca mazliet nokavējušies. Vispirms viņi ieraudzīja spožu gaismu, ko meta divas lāpas, kas soļu taktī līgojās pa Banjana ceļu, tad, piegājuši tuvāk, viņi pret apgaismoto pamežu redzēja sa-leniekus ejam garā virtenē. Līdz viņiem atplūda smiekli, saraustītas dziesmas skaņas, izsaucieni tahitiešu valodā. Laiks bija loti silts, visi bija līdz viduklim kaili, vienīgi Makleods ne, un Persels, pienācis tuvāk, savus tautiešus no pārējiem atšķīra vienīgi pēc gaišākās ādas krāsas. Abas lāpas — viena gājiena sākumā un otra beigās — deva diezgan maz gaismas, un Persels tikai pēc baltā triko krekla noprata, ka Makleods solo viņam pa priekšu. Kad acis bija pieradušas pie tumsas, viņš ievēroja, ka skots uz pleca nes virves rituli, vienā rokā divus mietus, bet otrā, kas gara un kārna nokarājās gar sāniem, — vēcina namdara veseri. Viņam blakus Persels samanīja Smedža sīko stāvu. Soļodams tas vēdināja ar virsnieka divstūreni. Abi klusēja. Kad Persels piebiedrojās gājienam, neviens no viņiem nelikās to manām. Pēc brīža Smedžs tomēr pagriezās atpakaļ un uzmeta skatienu Ivoa.

Kad otrā plakankalne bija klāt, priekšējā lāpa atdalījās no gājiena un tuvojās viņiem; nesējs to turēja izstieptā rokā, droši vien lai izvairītos no dzirkstelēm, kas sprakšķēdamas šķīda uz visām pusēm. Gaisma tuvojoties uzbūra teiksmainu ainu — augstu virs galvas garajā, tumšajā rokā liesmoja lāpa un mirdzēja tās spožais blāzmojums, bet apakšā bez trokšņa kustējās tikko saskatāms siluets.

— Persel? — atskanēja Vaita dziedošā balss.

— Šeit, — Persels atteica.

Viņš apstājās, sargādamies no dzirkstelēm, aizlika roku acīm priekšā, un Vaits, nolaidis lāpu lejup, nolieca tās degošo galu līdz zemei. No tumsas tūlīt iznira viņa seja, un gaisma, krizdama no apakšas, izcēla austrumnieciskos vaigu kaulus un ieslīpās uzacis.

— Persel, — Vaits sacīja, — man jums jānodod vēstule no Mazona. Viņš sapulcē neieradīsies. Viņš teica, lai jūs to izlasot, ja runāšot par viņu.

— Paldies, — Persels teica.

Viņš paņēma vēstuli, ievēroja, ka tā aizzīmogota ar vasku, un iebāza kabatā.

— Nemaz nevajadzēja nākt atpakaļ, — viņš laipni piebilda. — Jūs varējāt man to iedot zem banjana.

— Es baidījos, ka neaizmirstu, — Vaits atbildēja.

Lāpa atkal izslējās gaisā un atgriezās rindas priekšgalā,

šoreiz tikai raitākā gaitā, liesma attālinājās te paceldamās, te iegrimdama tumsā. Vaits droši vien skrēja. «Cik viņš apzinīgs. Viņam uzdod nodot vēstuli, un viņš to nodod. Viņam uzdod apgaismot rindas priekšgalu, un viņš to apgaismo. Viņš pat metas skriešus, lai neatpaliktu. Ja vien es zinātu, kāpēc viņš mani ienīst,» Persels skumīgi nodomāja. Krietnu mirkli viņš nespēja atbrīvoties no uzbudinošas netaisnības sajūtas.

Nonācis pie banjana pēdējā lielā zara, Makleods ar veseri iedzina zemē mietus apmēram piecas pēdas vienu no otra. Kad tas bija padarīts, viņš izvilka no kabatas makšķerauklu un stateniski piesēja pie mietiem abas lāpas. Tad, ar rokām apvilkdams plašu apli, aicināja angļus ieņemt vietas ap gaismekļiem Pēc tam viņš apsēdās arī pats un ērti atspieda muguru pret vienu no gaisa saknēm, kas tiecās lejup no kāda zara.

Brīdi valdīja tāda kā neveiklības sajūta un vilcināšanās. Līdz šim viņi vienmēr bija spriedelējuši, kājās stāvēdami. Tiklīdz vajadzēja sēsties, piepeši pārāk svarīga likās vietu izvēle. Patiesībā viss notika tā, kā jau varēja paredzēt: blakus Makleodam pa labi apsēdās Smedžs ar muguru pret banjanu, Vaits — pa kreisi. Makleodam pretim, otrpus lāpām, novietojās Persels, un viņam blakus apsēdās Džons un Bekers. Starp abām grupām katrs savā pusē aplim notupās Hents un Džonsons. Visi, izņemot Hentu, tūlīt ievēroja, cik izteiksmīgi šāds novietojums pauž sapulces būtību. «Un es, es esmu viņa majestātes opozīcija,» Persels nodomāja ar rūgtu ironiju. «Tiktāl nu esam. Tiktāl jau esam. Un tas viss šā trakā Mazona vainas dēļ.»

Tahitietes apsēdās Perselam aiz muguras, satraukti smējās un bez mitas par kaut ko sačukstējās. Seši tahitieši palika stāvam kājās Hentam netālu aiz muguras. Viņi bija gaidījuši, ka Makleods viņus uzaicinās sēsties ap lāpām, bet, sapratuši, ka netiek iekļauti kopējā lokā, stāvēja vienaldzīgām sejām, kurās nevarēja jaust nedz vilšanos, nedz dusmas; viņi izturējās nogaidoši, pievērsuši acis pe-Titāņiem, mēģinādami uzminēt, kas tagad notiks. Nebūdami tik apdāvināti uz svešvalodām kā lielākā daļa no viņu tautas māsām, tahitieši vēl necik neprata angliski un nespēja sekot sapulces gaitai.

, Viņu atturīgā nostāja un angļu mazrunība beidzot ietekmēja arī sievietes. Smiekli pārtrūka. Un pār trīsdesmit būtnēm, kam visu mūžu jādzīvo kopā uz šīs šaurās klints, klājās saspīlēts, bažpilns un gandrīz vai svinīgs klusums.

Makleods, atspiedis muguru pret banjana sakni, sēdēja sakrustotām kājām, taisni izslējies. Viņš turēja rokās virves rituli, kurā matroži bija gribējuši pakārt Mazonu. Pat cilpa vēl nebija atraisīta. Tā neslīdēja, jo virve bija pamitra, un darvas traips blakus mezglam, ko Persels bija ievērojis Mazona tiesāšanas dienā, vairs neizskatījās melns, bet pelēks un izbalojis. Lāpas apgaismoja skota kārnās sejas augšdaļu, apspīdēja šauro pieri, izdoba divas dziļas bedres acu dobumos un, izceldama kumpo degunu, vērta to līdzīgu saliektam asmenim. Klusumā, kas bija iestājies, visu skatieni pievērsās viņam. Labi apzinādamies savu vietu uz salas, drošs par sevi un savas daiļrunības neizsmeļamiem avotiem, Makleods nebilda ne vārda. Pelēkās acis vērās tieši uz priekšu, izģindušais augums netīri baltajā triko bija izslējies nekustīgs un sasprindzis — tā, veikls kā aktieris, viņš gausināja skatītāju gaidas.

— Ja mēs sāktu ... — Persels skarbi ierunājās.

— Vienu mirklīti, — Makleods attrauca, svinīgi paceldams labo roku. — Man ir sakāms kāds vārds. Džentlmeņi, — viņš tūlīt turpināja, it kā uzruna «puiši» un «vīri» tik svarīgam gadījumam nederētu, — ir pienācis brīdis savā starpā sadalīt indiānietes*. Mēs jau sen runājām, ka tas jādara, un tagad to izdarīsim, džentlmeņi, jo nevar

1 Britu jūrnieki dēvēja par indiānietēm visas Klusā okeāna salu sievietes neatkarīgi no to rases.

mūžam dzīvot izlaidībā un grēkā kā uz «Blosoma» borta. Ne jau tāpēc, ka man būtu kādi iebildumi pret grēku. Brīžam tas nemaz nav peļams, kad pats esi jauns un mētājies kā pa viļņiem. Bet tagad, kad esam krastā un katram ir sava kotedža, ir jābūt kārtībai, velns lai parauj! Vajag, lai katram būtu sava likumīgā! Citādi nekad nebūs skaidrības, kam pieder knēveļi, kas vēl tikai dzims! Un kam tad es atstāšu māju, ja pat nezināšu, kurš ir mans dēls? ...

Viņš uz mirkli apklusa. «Viņš ir kuģojis divdesmit gadu,» Persels nodomāja, «tomēr palicis tas pats Hailendu zemnieks. Viņam pieder tikai četri dēļi pamestā salā, bet tos pašus grib novēlēt dēlam ...» .

Makleods turpināja ar uzsvaru:

— Tātad mēs sadalīsim indiānietes. Un lūk, ko es jums lieku priekšā. Ja nu notiek tā, ka dažs maukas bērns nav mierā un grib sev to pašu indiānieti, ko otrs, tad ķersimies pie balsošanas. Un, ko nolems balsojot, tas arī notiks! Tas tad būs likums! . . . Droši vien atradīsies dažs matrozis, kas nebūs visai apmierināts, ka vējš nav iepūtis viņa burās. Tāpēc es saku, puiši — likums paliek likums. Mēs te savā starpā esam baltie, un likumu nosaka sapulce. Ja Mazons vēlas palikt sausajā dokā, nevis griezt bortu uz šopusi, tā ir viņa darīšana. Bet likums paliks likums arī pašam Mazonam, lai arī viņš ir virsnieks! Te nekāda kašķa nebūs. Un, ja kāds matrozis domās vilkt ārā nazi pret citu nolādētu maukas bērnu kristieti, lai tas atceras likumu, ko nobalsoja uz klints pēc tam, kad tiesājām Mazonu ... Te ir virve, tas ir viss, kas man sakāms. Rau, te tā ir, puiši. Šķiedras gan drusku padilušas, tomēr tā ir krietna kaņepāju virve, un uz salas nav neviena tik smaga vīra, ko tā nespētu noturēt...

Viņš apklusa un, turēdams virves rituli kreisajā rokā, ar otru roku pacēla gaisā cilpu un parādīja to pa labi, pa kreisi un priekšā, kā priesteris, kas ticīgajiem apbrīnošanai pasniedz relikviju. Tad viņš pasmaidīja, vaigi abpus smailā deguna ieduba, zem ādas skaidri izspiedās visi žokļu muskuļi, un plānajās lūpās ievilkās izsmējīga kroka.

— Puiši, — viņš atsāka, — ja kāds vēlas pa šo lodziņu pēdējo reizi uzmest acis debesīm, tad viņam tikai jāizvelk nazis.

Viņš nolika virvi atpakaļ uz ceļgaliem, noēnotajos, dziļajos dobuļos iemirdzējās acis, lūpas sašķobījās mēmā smaidiņā, un viņš pārlaida skatienu sapulcei. Persels juta, ka Bekers piegrūž viņam ar elkoni. Viņš pagrieza galvu. Bekers pieliecās viņam pie auss un čukstēja:

— Man nepatīk visi šie draudi. Tā vien liekas, viņš kaut ko perina.

Persels pamāja ar galvu, bet neatbildēja. Hentam aiz muguras tahitieši savā starpā klusi un steidzīgi sarunājās, tad Tetahiti skaļi uzsauca sievietēm:

— Ko Ģindenis tur saka?

Omāta izslējās uz ceļgaliem.

— Viņš teica, ka sākšot sieviešu sadali, un ka to, kas nebūšot apmierināts, pakāršot.

— Vienmēr tikai kārt! — Tetahiti noteica un saviebās. Tahitieši atkal sāka sačukstēties, šoreiz jau mazliet skaļāk, tomēr vēl pārāk klusu, lai Persels varētu saprast, ko runā.

Makleods pacēla roku, pieprasīdams klusumu, un gaidīja. Viņš sēdēja paceltu roku, atspiedies uz ceļgaliem, taisni izslējis askētisko augumu, un lāpu gaismā atgādināja burvi, kas izpilda rituālu. Viņam aiz muguras rēgoja banjana augstā, tumšā siena un sakņu kolonas, kas to balstīja.

— Puiši, — viņš atsāka, — lūk, kā mēs darīsim. Smedžs, kurš prot rakstīt, ir atzīmējis jūsu vārdus uz papīra gabaliņiem. Es lūgšu Perselam pārbaudīt, vai kāds nav piemirsts. Kad tas būs padarīts, mēs salocīsim papīrīšus, sametīsim Berta divstūrenē, un jaunākais no mums, tas ir, Džonss, vilks uz labu laimi. Tas, kura vārdu izvilks, sacīs: «Es gribu Fainu vai Rahu, vai Itihotu .. .» Ja neviens nebūs pretim, viņš to dabūs. Bet, ja kāds cits sacīs: «Esmu pret,» — mēs ķersimies pie balsošanas, un tas, kurš iegūs vairākumu, iegūs arī meitu.

Persels piecēlās kājās un sašutis teica:

— Šādu rīcību es neatzīstu. Tā ir apvainojoša, Tā nemaz nerēķinās ar sievietes domām.

Makleods nicīgi nošņācās.

— Lai velns mani parauj, — viņš teica, uzmetis acis Perselam, — ja es būtu paredzējis šādu iebildumu. Varētu domāt, ka jūs, Persel, melnās nemaz nepazīstat. Viņām viss viens pīpis — ka tik vīrietis, tāds vai citāds. Mēs jau to diezgan pieredzējām uz «Blosoma».

Ieskanējās smiekli, un Persels dzēlīgi atcirta:

— To, ko jūs stāstāt par tahitietēm uz «Blosoma» borta, tikpat labi varētu sacīt arī par daudziem cienījamiem viņa majestātes pavalstniekiem. Ne jau nu tahitietes vienas pašas dzīvoja, ar kuru pagadās.

— Bet tas nav viens un tas pats, — Makleods pārākuma apziņā noteica.

— Es gan nesaprotu, kālab, — Persels atbildēja. — Es tiešām nesaprotu, kāpēc jūs no sievietēm prasāt tikumus, kurus paši neatzīstat. Bet lai nu paliek. Ne jau tas ir galvenais. Kad jūs sakāt: «Kārtībai jābūt,» — es jums piekrītu. Bet vairs neesmu jūsu pusē, kad gribat iztikt bez sieviešu piekrišanas. Tā vairs nav kārtība, Makleod, tā ir varmācība.

— Saucat, kā gribat, — Makleods nievājoši attrauca,

— man.no tā ne silts, ne auksts. Zināt, arī man ir savs spriedumiņš par laulību, un šo spriedumiņu es nebūt neesmu pats sagudrojis. Ja es būtu atgriezies savos Hailen-dos, nevis pelētu šeit un atrastu lēdiju, kas man pa prātam, es aizietu pie viņas vecā un sacītu: «Mister, tāds mazumiņš man ir, vai nedosiet man savu meitu?» Un, ja vecais sistu saujā, šaubos, vai kāds vēl prasītu manas dārgās piekrišanu! Nē, mister! Es pat šaubos, vai viņa ķepurotos pretim! Galu galā, — viņš turpināja, ņirdzīgi smaidīdams, — es neesmu taisīts savādāk kā citi, tikai kauli drusku grab, kad atsēžos, tāpēc varat būt drošs, ka es izmeklētu apaļi uzpopēlu skuķi, lai neapdauzītu ribas, krītot tai virsū . ..

Atskanēja smiekli. Kad tie apklusa, Makleods turpināja:

— Lūk, kā tas viss notiktu pie mums, Hailendos, Persel, un es neredzu, kālab man jāmetas ceļos kādas nolāpītas nēģerietes priekšā un jānolasa tai no acīm katra vēlēšanās tikai tāpēc, ka esmu notiesāts uz dzīvi šajā draņķīgajā mežoņu salā Klusā okeāna vidū.

— Es nerunāju par to, ka sievietei no acīm jānolasa katra vēlme, — Persels teica, Makleoda izlocīšanās sakaitināts, — bet jādabū tās piekrišana, lai to apņemtu par sievu.

Vecais Džonsons pacēla roku, it kā prasīdams atļauju mnāt, bailīgi palūrēja gar savu resno degunu un teica aizlūzušā balsī:

— Ja jūs atjaujat, leit...

Viņš pameta uz Makleoda pusi nedarbos pieķerta suņa skatienu un tūlīt turpināja:

— Ar jūsu atjauju, Persel. Pieņemsim, ka es saku: «Es uribu Horoa,» — bet Horoa negrib. Es saku: «Es gribu Tajatu,» — bet Tajata negrib. Es saku: «Es gribu Vā,» — l>et Vā negrib. Ar vārdu sakot, es nosaucu visas pēc kārtas, bet neviena negrib ...

Viņš pacēla acis, paskatījās uz Perselu un izbijies teica:

— Galu galā es palieku bez sievas.

— Ticat man, — Persels atbildēja, — labāk palikt bez sievas nekā dabūt tādu, kas nākusi pret savu gribu.

— Nezin vis, nezin vis, — Džonsons kratīja galvu kā šaubīdamies, ar pirkstiem braucīdams sarkanos plankumus bārdā. — Ja sieviete ir slikta, tad tā neder nekur, tiklab no iekšpuses, kā ārpuses. Bet, ja tā ir laba, Jēzus! — tā ir kā medus.

Atkal atskanēja smiekli. Džonsons pārsteigts apklusa, bailīgi pameta acis visapkārt un sacīja:

— Kā man teikt? Tikpat jau jāpasaka.

— Kas jāpasaka? — Smedžs iesmiedamies jautāja.

Makleods iegrūda viņam dunku krūtīs.

— Ļauj taču cilvēkam runāt. Ko tu viņu vienmēr tēr-pini...

Džonsons uzmeta skotam pateicīgu skatienu, un Persels piepeši saprata Smedža un Makleoda spēli: viens veco kaitināja, bet otrs «aizstāvēja». Pa dajai aiz bailēm, pa dajai aiz pateicības Džonsons sāka vairāk nosvērties uz viņu pusi.

— Tikpat jau jāpasaka, — Džonsons atsāka, Makleoda iebildes iedrošināts.

Viņš sasparojās, mēģināja izskatīties cildens un sāka runāt šķietami bramanīgi, it kā būtu pieradis pie godbijīgiem klausītājiem:

— Es labi pārdomāju jūsu vārdus, Persel. Ir tāda lieta ar to piekrišanu. Ar to gan es neesmu mierā. Nē, nē. Ar piekrišanu nav tā, kā jūs iedomājaties, Persel. Piemērs: misis Džonsona. Viņa gan deva savu piekrišanu, bet tāpēc nekas labāks netika.

Atskanēja smiekli, un Makleods sacīja:

— Vai vēl kāds grib izteikties?

Iestājās klusums, un Makleods pēc kārtas noskatīja visus klātesošos.

— Ja nevienam vairs nekas nav sakāms, es lieku priekšā balsot. Kas ir par to, ka nēģerietēm prasa piekrišanu?

— Drīzāk vaicājiet, kas ir pret, — Persels teica.

Makleods uzmeta viņam skatienu, paraustīja smailos

plecus un sacīja:

— Kas ir pret to, ka nēģerietēm prasa piekrišanu?

Viņš pacēla roku. Hents tūlīt sekoja viņa piemēram.

Tad, cits pēc cita, Smedžs, Vaits un Džonsons.

— Piecas balsis no astoņām, — Makleods vienaldzīgi noteica. — Persela iebildums noraidīts.

Pēc klusuma brīža Persels sacīja:

— Hentam nav jābaidās, ka Omāta viņu varētu atraidīt. Es labprāt gribētu zināt, kāpēc viņš balsoja kopā ar jums.

— Paprasiet viņam pašam, — Makleods strupi noteica.

Persels cieši viņā pavērās, tomēr nepiebilda ne vārda.

— Smedž, — Makleods teica, — padod divstūreni Perselam.

Smedžs piecēlās, šķērsoja telpu starp abām lāpām un pasniedza divstūreni Perselam. Pēc Berta nāves matroži savā starpā bija sadalījuši viņa mantību, un Smedžam tika kapteiņa divstūrene. Smedža galvai tā bija daudz par lielu, tāpēc par valkāšanu nevarēja būt ne domas, toties viņš to bija pakāris kā trofeju savā būdā pie sienas un veltīja tai veselas lamu vārdu straumes ikreiz, kad uzmācās atmiņas par Berta tirāniju un savu gļēvulību.

Kamēr Persels no divstūrenes ņēma ārā papīrīšus, pagrieza tos pret gaismu, lai izlasītu vārdus, un atkal divkārši salocīja, iestājās tāds kā atslābums un sākās sarunas. Tahitieši, kas līdz šim bija stāvējuši Hentam aiz muguras, sasēdās zālē un klusā balsī pārsprieda redzēto. Viņiem piebiedrojās Omāta, un Persels dzirdēja, ka tie viņu izjautā par balsošanu. Hents, mazajām, blāvajām ačelēm veroties tukšumā, kaut ko dungoja. Viņš ar lielu piepūli bija mēģinājis sekot vārdu maiņai, taču tas nebija izdevies, un tagad jutās atvieglots, jo neviens vairs nerunāja. Atbalstījis lielās dūres uz milzīgajām ciskām, viņš nenolaida acis no Omātas un pacietīgi gaidīja, ka tā nāks cipsēsties blakus. Perselam aiz muguras tahitietes bija sākušas smieties un sačukstēties. Viņas labi saprata, par kādu likmi nule bija notikusi balsošana, un izsmēja peri-laņus, ka tie iedomājas sev izvēlēties vahinas, bet negrib, ka viņus pašus izvēlas, kā tas allaž pasaulē noticis.

Pārbaudīdams papīrīšus, Persels neizlaida no acīm pretinieka nometni. Smedžs klusā balsī kaut ko gari skaidroja Makleodam, un Makleods, acīm redzot, viņam nepiekrita. Vaits sarunā nepiedalījās. Kādā brīdī viņš piecēlās un piegāja iztaisnot lāpu, kas svērās uz vienu pusi. Tikai vienu reizi Persels pamanīja viņu uzmetam bažpilnu skatienu sievietēm. Perselam pa labi vecais Džonsons ar satrauktu un aprautu kustību berzēja sarkanos traipus bārdā. Kaut arī balsošana liecināja, ka savā būdā nebūs jāatgriežas vienam, īsta miera viņš tomēr nejuta.

Persels pie auss sadzirdēja Bekera balsi: «Viņi ir apstrādājuši Džonsonu un samācījuši Hentu.» Persels palocīja galvu, un Bekers turpināja zemā, drebošā balsī: «Makleods iebildīs, ja es izvēlēšos Avapuhi, un balsošanā gūs virsroku.» Persels pagrieza galvu un trīs collu attālumā ieraudzīja velsieša smalko, iedegušo seju. Acīs kvēloja nemiers. «Viņš patiešām mīl šo meiteni,» Persels nodomāja. «Es vēlreiz pārskatīšu papīrus,» viņš teica. «Jūs tamēr ejiet un pasakiet Avapuhi, lai viņa bēg biezoknī, ja jūs paceļat labo roku, un lai tur paliek. Bet, ja balsošana piešķir meiteni Makleodam, jūs izvēlieties Horpa.» — «Kāpēc Horoa?» Bekers jautāja it kā šaubīdamies. «To es paskaidrošu vēlāk.» Bekers vilcinājās, beidzot laikam saprata un piecēlās kājās. Persels pat nepagrieza galvu un, ar kreiso roku atkal ņemdams papīrus, atlocīja tos vienu pēc otra, no jauna salocīja un atlika atpakaļ divstūrenē.

Viņš tikko bija beidzis darboties, kad Bekers atgriezās un nosēdās viņam blakus. Iepretim Makleods joprojām klusā balsī dedzīgi strīdējās ar Smedžu. Bekers teica: «Nolieciet labo roku pie zemes. Man jums kaut kas jānodod.» Persels paklausīja un sataustīja plaukstā aukstu un cietu priekšmetu. Viņš to sažņaudza pirkstos. Tas bija Bekera nazis. «Paglabājiet to,» Bekers sacīja, «baidos, ka neizlecu bez vajadzības.» Persels iebāza kabatā dūrē sažņaugto roku.

— Nu, vai esat galā? — Makleods skali jautāja.

Viņš pacēla gaisā abas rokas, un no jauna iestājās klusums.

— Es saskaitīju un pārlasīju deviņus papīrīšus, — Persels teica. — Visi deviņi ir ar angļu vārdiem. Bet es neredzēja neviena papīra ar tahitieša vārdu. No tā es secinu, ka jūs vēlaties tos izslēgt no sadales.

— Jūs nekļūdāties, — Makleods novilka stieptā balsī.

— Tas nav taisnīgi, — Persels enerģiski atsāka. — Tā jūs tahitiešus smagi aizvainosiet. Viņiem ir tādas pašas tiesības izvēlēties sev sievu.

Makleods ar saprotošu un uzvarošu izteiksmi sejā pēc kārtas paskatījās uz Smedžu, Vaitu un Džonsonu, it kā piesaukdams tos par lieciniekiem, ka viens no viņa paredzējumiem piepildās. Tad viņš pagrieza smailo zodu pret Perselu, pievēra blāvos plakstus un nicīgi teica.

— Es nebrīnos par jūsu priekšlikumu, Persel, jo ir zināms, ka jūs ar melnajiem sadzīvojat, tā teikt, kā cimds ar roku. Lai velns mani parauj, ja es vēl kādreiz būtu redzējis balto, kas tā mīl mežoņus! Vienmēr tik bariņā, vienmēr tik viņus glaudīt un ļaut sevi glaudīt! Ak, nāc pie manas sirds! Lai es tevi paijāju, lai es tevi bučoju, lai es tevi čubinu! Vienalga, vīrietis vai sieviete! Tā nudien ir kaislībai

Smedžs ieņirdzās, un Džonsons pasmaidīja, bet tūlīt kautrīgi pagrieza galvu sānis, it kā gribēdams šo smaidu veltīt Makleodam un reizē ari noslēpt no Persela. «Maitas gabals!» Bekers nošņācās caur zobiem. Mazais Džonss pieskārās Persela elkonim un pusbalsī noteica: «Tādam tik ar kāju pa dibenu!» Džonss bija maza auguma, bet ļoti atlētisks. Persels neko neatbildēja. Skaistā, gaišā un nopietnā seja šķita kā marmorā cirsta. Pēc brīža viņš paskatījās Makleodam kaut kur virs galvas un sacīja rāmā balsī:

— Man gribētos domāt, ka jums ir arī citi pamatojumi.

Bekers paraudzījās uz viņu ar apbrīnu. Nicinājums pret

nicinājumu; nepagāja diena, kad Persels nesakautu Mak-leodu uz visas līnijas. Bet viņa nicinājums bija par klasi augstāks: tajā nemanīja vēlēšanos aizvainot.

— Jā jau, jā, — Makleods atbildēja, — jā, Persel, ja jūs tā gribat zināt, man ir ari citi pamatojumi, un tiem ir savs svars. Labāk pievāciet savas ķepas, lai neuzmin uz pirkstiem. Var jau būt, ka uz salas vēl kāds maukas bērns nav pamanījis, ka mēs esam piecpadsmit vīrieši — angļi un melnie, bet tikai divpadsmit sievietes ... Pieņemsim, ka divstūrenē saber visus vārdus. Ko tas nozīmēs? Tas nozīmēs, ka trīs pēdējie, kurus izvilks, paliks bez sievas.

Viņš pameta visapkārt dzēlīgu skatienu.

— Varbūt tie būs melnie .. . Bet varbūt arī baltie, un man, Persel, nav pa spalvai, ka tas būtu baltais, vai nu jums tas patīk, vai ne. Es labāk esmu ar mieru, lai tie būtu jūsu mīluļi, kas iztiek bez sievām, nevis Smedžs, Vaits vai Džonss ...

— Manis dēļ galvu nelauzi, — mazais Džonss attrauca, izriezis plecus. — Gan es pats tikšu galā.

— Makleod, — Persels teica, paliecies uz priekšu,

— mēs ne visai bieži esam vienprātīgi, bet šoreiz, ticiet man, lieta ir nopietna. Padomājiet par to, kas notiks, kad tahitieši zem banjana paliks vieni ar trim sievietēm, kuras jūs viņiem būsiet atstājuši.

— Nu un tad? — Makleods attrauca. — Trīs sievietes uz sešiem, tas nemaz nav tik slikti. Tur katram iznāk pa pussievai. Viena sieviete uz diviem, tas nemaz nav tik slikti. Man ne vienmēr ir bijis pat tik.

— Saprotiet taču, ka viņi būs tik sašutuši, tik ...

— Gan jau atšutīs, — Makleods nogrieza kā ar nazi.

— Es viņiem nevēlu ļaunu, ievērojiet to, Persel. Protams, es netaisos viņiem laizīt purslas, bet es nevēlu viņiem ļaunu. Tomēr, ja vajag izšķirties starp viņiem un mums, tad es saku — mums. Vispirms mums.

— Jūs runājat pats sev pretim.

— Kā tad tā? — Makleods izslējās, dziļi aizvainots savā skota loģikā.

— Jūs negribējāt, lai uz salas virsniekiem būtu privileģētāks stāvoklis nekā matrožiem, bet tagad jūs piešķirat priekšrocības angļiem un pazemojat tahitiešus.

— Es nevienam nepiešķiru priekšrocības, — Makleods stiepti noteica, — bet jums daru zināmu, Persel, ka manos vērtējumos ir kaut kāda kārtība. Tas, par kuru es domāju, pirmām kārtām, uz sauszemes un jūrā, maigas brīzes laikā un vētrā, tas ir numurs pirmais — Džeimss Finčlejs Makleods, savas mātes dēls. Pēc tam es domāju par biedriem.

Pēc tam par pārejiem «Blosoma» puišiem. Un beidzot — par melnajiem.

— Tas ir patmīlīgs viedoklis, — Persels sašuta, — un, ticat man, tam būs neaptveramas sekas.

— Aptveramas vai neaptveramas, bet tā nu tas ir, — Makleods atteica, rokas salicis uz ceļgaliem, un miro-nīgā seja, kuras vaibstus vēl saasināja lāpu gaisma, saviebās sīkā smiekliņā. — Bet attiecībā uz patmīlību, Persel, jums taisnība — man ne no viena nav bail. Un šiem mazajiem džentlmeņiem ne tik, — viņš piebilda, ar kārno roku norādīdams uz apkārtsēdētājiem. — Egoisti! Katrs par sevi mazs egoists, visi līdz pēdējam! Un pret jūsu ierosinājumu nostāsies skaists mazu velna egoistu vairākums, Persel.

Viņš uz brīdi apklusa, tad turpināja, joprojām smaidīdams:

— Vai nevienam vairs nav nekas sakāms?

Un, ne mirkli nenogaidījis, atsāka:

— Pie balsošanas. Kas ir pret?

Viņš pacēla roku, Hents tūlīt sekoja, tad Smedžs un beidzot Džonsons. Vaits palika nekustīgi stāvam. Uz brīdi visi apmulsa. Roku nenolaidis, Makleods pacirta galvu pa kreisi un pavērās metisā. Vaits, piemiedzis melnās acis, varonīgi izturēja skatienu, tad mierīgi pagrieza galvu un raudzījās taisni uz priekšu.

— Es atturos, — viņš teica savā maigajā un dziedošajā balsī.

— Tu atturies? — Makleods pārvaicāja neapvaldītā niknumā, mazajām, pelēkajām ačelēm metot zibšņus, joprojām pacēlis gaisā labo roku.

— Es atgādinu, — Persels asi noteica, — ka jums nav tiesības ietekmēt sapulces dalībniekus, un tas attiecas tiklab uz Vaitu, kā uz Hentu vai Džonsonu.

— Es nevienu neietekmēju, — Makleods piepeši teica ļoti skaļi. Arī Vaitam atturoties, viņš guva uzvaru. Viņam bija četras balsis. Perselam — trīs. Tomēr Vaita atturēšanās viņu satrauca. Viņš vairs nebija drošs par savu armiju.

Makleods nolaida roku, bet nenovērsa acis no Vaita.

— Es neesmu ar tevi vienis pratis, — Vaits dziedoši teica.

Viņa seja bija mierīga un nesaspringta, rokas rāmi sakrustotas uz krūtīm, tomēr pieklājīgajā un maigajā balsi jaudās nelokāms lēmums.

— Tādā gadījumā jums vajadzēja balsot par mani, — Persels teica.

Vaits neko neatbildēja. Savas domas viņš bija izteicis. Viņam vairs nebija ko sacīt.

«Tas tik ir pārsteigums...» Bekers noteica, paliecies pret Perselu. «Nē,» Persels pusbalsī atbildēja, «ne pārāk liels.»

— Četras balsis «pret», — 'Makleods pēc brīža sacīja.

— Viens atturas. Persela priekšlikums noraidīts.

Taču bija skaidri redzams, ka Vaita atturēšanās Makleodam bija laupījusi sparu.

— Persel, — viņš sapīcis teica, — padodiet divstūreni Džonsam. Jāķeras pie lietas, ja negribam te palikt visu nakti.

Džonss nometās uz ceļgaliem, notupās uz papēžiem un nolika divstūreni uz kailajiem gurniem. Viņš vienīgais no angļiem valkāja pareo, un vienīgi viņa augumu, tikai mazāka apveida, varēja salīdzināt ar tahitiešu augumu. Džonss bija jaunākais komandas loceklis uz borta pēc Džimija un nule sasniedzis septiņpadsmit gadu vecumu, smalkais, slaidais rumpis balstīja blondu galvu īsi apcirptiem matiem. Vasaras raibumiem nosētais deguns bija īss, un zods, uz kura vēl lāgā nedīga bārda, strups, it kā nebūtu beidzis stiepties garumā. Zilās, porcelānam līdzīgās acis neizvairīgi lūkojās cilvēkos un atgādināja jungas acis. Tomēr viņš bija vīrišķīgāks un bramanīgāks par Džimiju. Lepns uz savu muskulatūru, viņš gandrīz vienmēr sasprindzināja krūšu muskuļus, gan lai ar tiem padižotos, gan lai vērstu vēl spēcīgākus.

— Nu, — Makleods teica, — vai tu reiz būsi sataisījies?

Džonss ar kreiso roku spieda divstūreni pie gurniem un

ar labo jauca papīrīšus. Viņš bija ļoti uztraucies un nespēja vien sākt izlozi. Viņš baidījās, ka pirmais anglis, kura vārdu izvilks, var izvēlēties Amureiju. Kad «Blosoms» pēc dumpja nokļuva Tahiti, Džonss pirmo reizi iepazinās ar mīlestību. Amureijai toreiz bija tieši sešpadsmit gadu. Nedz Tahiti, nedz uz borta viņa tam nebija uzticīga, bet, tā kā jauni iekarojumi apsīka, viņa atkal atgriezās pie Džonsa. Un, kopš izcelšanās salā, abus varēja sastapt uz visām takām, bērnišķīgus, svinīgus, rokās saķērušos. «Nu,» Persels pusbalsī vaicāja, «ko jūs gaidāt?» — «Man raustās!» Džonss atteica. «Man trakot raustās. Es baidos, ka viņi man nenocel Amureiju.» — «Droši uz priekšu!» Persels atteica smaidīdams, «es saderu uz šiliņu, ka Amureija kritīs jums.» Un, pavandījies kabatā, viņš izvilka caurumotu šiliņu, ko nometa zemē starp sevi un Džonsu, un Džonss aizgrābts paskatījās uz monētu. «Sāc nu!» mudināja arī Bekers, kas sēdēja Perselam pie otriem sāniem un atbalstījās ar roku pret zemi, lai pieliecies labāk saskatītu svaini.

Džonss izvilka zīmīti, atlocīja, pagrieza pret lāpas gaismu un izlasīja vārdu. Viņš pavēra muti, atkal to aizdarīja, norija siekalas un, beidzot atguvis balsi, teica:

— Džonss.

Izvilcis pats savu vārdu, viņš izskatījās tik naivi apstulbis, ka visi, izņemot Hentu, sāka smieties.

Džonss sasprindzināja krūšu muskuļus un izrieza plecus, it kā rādīdams, ka nekādu ņirgāšanos necietīs. Taču arī kareivīgais izskats nevairoja spēkus, un viņš jutās tik aizkustināts, ka nespēja parunāt.

— Nu? — Makleods kļuva nepacietīgs. — Vai šovakar mēs ko sagaidīsim? Tā kā tu esi pirmais, dēliņ, tad vari izvēlēties starp divpadsmit sievietēm. Tikai taisi ātri, lai varam apsvērt visus par un pret.

— Amureiju, — Džonss izteica.

Un, saraucis uzacis virs bērnišķīgā degunteļa, bažīgi palūkojās visapkārt, vai kāds nedomā iebilst pret viņa izvēli.

— Pret nav neviena? — Makleods noprasīja, paceldams virves galu gaisā kā stibu. Viņš pašūpoja to aiz muguras, ļāva aiztecēt dažiem mirkļiem, tad spēcīgi trieca to pret zemi sev starp kājām.

— Piespriesta!

— Amureija! — Džonss sauca aizžņaugtā balsī, pagriezdamies atpakaļ.

Meitene tūlīt parādījās gaismas lokā, smaidīdama nometās ceļos viņam blakus un saņēma puisi aiz rokas. Viņa bija smalka un glīta, panaivu sejas izteiksmi, tālab mazliet atgādināja savu tanē. Džonss tā kā nosvilpdamies un tā kā nopūzdamies gari izelpoja un vienā paņēmienā

atslābināja muskuļus, Pleci saguma, krūtis ieduba, un, pašķiebis galvu, viņš apbrīnā paskatījās uz Amureiju. Viņa bija te. Viņa tam piederēja. Prieks Džonsu gandrīz vai pacēla spārnos. Viņš juta, ka viņiem pretī plaši paveras dzīve un ka tai nekad nebūs gala.

— Ja tu palaistu vaļā savas indiānietes roku, tu varbūt varētu atkal ķerties pie vilkšanas, — Smedžs nīgri uzkliedza.

Džonss divstūrenē satvēra jaunu papīriņu.

— Hents! — viņš sauca skaņā balsī.

Hents pārtrauca dungot, ierūcās, pacēla galvu un izbrīnījies ar mazajām, blāvajām ačelēm cieši paskatījās te Džonsā, te divstūrenē, te zīmītē, ko Džonss turēja rokā. Pēc tam viņš uzmeta bažīgu skatienu Makleodam, it kā aicinādams palīgos.

— Tava kārta, — Makleods teica. — Izvēlies sev sievu.

— Kādu sievu? — Hents brīnījās.

— Savu sievu, Omātu.

Hents likās pārdomājam, tad teica:

— Bet kāpēc man viņa jāizvēlas?

— Lai viņa būtu tava.

— Viņa jau ir mana, — Hents apgalvoja, pastiepdams ģīmi uz priekšu un sažņaugdams uz ceļgaliem milzu dūres.

— Protams. Viņa ir tava. Tu saki «Omāta», un viņa apsēžas tev blakus.

Hents neuzticīgi viņā paskatījās.

— Kāpēc tad tu teici — «izvēlies»?

— Pavisam ir vienpadsmit sievietes. Tu izvēlies starp šīm vienpadsmit sievietēm.

— Es nospļaujos par vienpadsmit sievietēm! — Hents norūca un novēza ar roku, it kā aizslaucīdams tās no savas dzīves. — Man ir Omāta.

— Nu tad saki: «Es gribu Omātu!» — un Omāta ir tava.

— Vai tad tagad viņa nav mana? — Hents vaicāja, draudīgi paskatīdamies uz Makleodu.

— Skaidrs, viņa ir tava. Tad klausies. Dari, ko es tev saku, pasaki: «Omāta!» Viņa apsēžas tev blakus, un viss ir galā.

— Un kāpēc man jāsaka «Omāta»?

— Ak svētā debess! — Makleods iesaucās, saķerdams galvu.

Persels kodīgi vaicāja:

— Es labprāt gribētu zināt, Makleod, kā jūs rīkojāties, lai piespiestu Hentu balsot kopā ar jums. Tas laikam nav nemaz tik vienkārši.

Makleods viņam uzmeta dusmīgu skatienu, tomēr neatbildēja ne vārda.

— Izbeigsim, — Bekers nervozi teica. — Es lieku priekšā, lai Persels pavēl Omātai apsēsties blakus Hentam, un uzskatīsim lietu par izbeigtu.

Makleods pamāja ar galvu, un Persels pārtulkoja. Viņam aiz muguras no tumsas tūlīt iznira Omātas milzīgie apmēri. Viņš izbrīnījies pagriezās atpakaļ. Viņš bija domājis, ka Omāta joprojām atrodas pie tahitiešiem. Sēžot sieviete likās vēl lielāka nekā parasti, un, kad tā pagāja viņam un Bekerani garām, lai šķērsotu apli, Perselu pārsteidza tās cisku milzīgais apjoms. Gaismas apžilbināta, viņa pie lāpas uz mirkli apstājās, ar acīm meklēdama savu Zono. Omāta bija uzgriezusi Perselam muguru un aizsedza viņu ar savu ēnu, liesma izcēla varenā auguma aprises un plaiksnoties meta atspulgu uz tumšajiem pleciem, tā ka sieviete īsu brīdi izskatījās pēc pulēta marmora statujas.

Viņa apsēdās blakus Hentam un dobjā un dūdojošā balsī sāka tam kaut ko gari stāstīt savā nesaprotamajā žargonā. Hents mīlīgi ņurdēja pretim. «Viņš ņurrā,» Džonss pus-čukstus noteica. Persels pasmaidīja, bet Bekera smalkajā un brūnajā sejā nepakustējās ne vaibsts. Acis viņam bija iekritušas un apakšējo lūpu raustīja sīkas trīsas.

Klusums turpinājās. Makleods un Smedžs apslāpēti strīdējās, it kā pirmītējās domstarpības būtu uzliesmojušas no jauna. Džonss gaidīja, ka viņi beigs, lai vilktu trešo zīmīti.

Persels viegli nodrebinājās. Kā visi, izņemot Makleodu, viņš bija līdz viduklim kails, un vējš no jūras puses bija pieņēmies. Lāpas piepeši šķita degam blāvāk. Bija uzlēcis tropu mēness. Tas bija milzīgs, un mēnesnīca tik spoža, ka līdzinājās rītausmai. Klajums pielija ar gaismu, un Makleodam aiz muguras atklājās banjana zaļo eju labirints ar tumšiem dobumiem un balseniem laukumiem, bet sakņu pīlāru rinda tam piešķīra noslēpumainu dzijumu. Persels pagriezās atpakaļ, uzsmaidīja Ivoa un pārlaida skatienu viņas biedrenēm. Palsas gaismas applūdinātas, viņas starp melnajiem matu cekuliem spīdināja baltos zobus un acu baltumus un pacietīgi gaidīja. Perselu pārsteidza nesalaužamais spēks, ko izstaroja maigās sejas un piemīlīgie augumi, kuru aprises, apaļīgas kā kausi, vēstīja, ka tās nesīs pasaulē jaunas dzīvības. Peritāņi varēja vicināt savas šautenes, šūpot virvi, strīdēties un «izvēlēties». Kāda neiedomājama niecība! Kas gan būtu sala bez sievietēm? Cietums. «Un kas no mums paliktu pāri pēc pārdesmit gadiem?» Persels nodomāja. «Kauli un pīšļi.»

— Adāmo, — Ivoa ķircinoši vaicāja, ar izteiksmīgu kustību abām rokām norādīdama sev uz krūtīm, — vai esi pārliecināts, ka izvēlēsies tieši mani?

— Jā, — Persels smaidīdams atbildēja. — Tā būsi tu. Tā vienmēr esi tu. Tikai tu.

— Vai tu guli, dēliņ? — Makleods vaicāja stieptā balsī.

Persels pagriezās atpakaļ un redzēja Džonsu vainas apziņā atraujam roku no Amureijas rokām un iegremdējam divstūrenē.

— Mazons! — viņš sauca skaidrā balsi.

Persels pacēla roku.

— Man no viņa ir vēstule.

Viņš izvilka to no kabatas un gaismā visiem parādīja. Tā bija aizzīmogota ar vaska zīmogu un Mazona iniciāļiem, un adrese, rakstīta sīkā un spēcīgā rokrakstā, skanēja tā:

Leitnantam Ādamam Braitonam Perselam «Blosoma» pirmajam leitnantam Uz cietzemes, 130° 24' rietumu garuma un 25° 2' dienvidu platuma grādos

Persels atlauza zīmogu, atlocīja vēstuli un skaļi nolasīja:

«Mister Persel, lūdzu, gādājiet, lai man piešķir sievieti, kas spētu gatavot ēdienu un rūpēties par veļu.

Kapteinis Ričards Heslejs Mazons «Blosoma» komandieris.»

Persels skatījās papīrā. Tas likās neticami: Mazons galu galā tomēr gribēja sev sievieti!

Persels viņu atkal redzēja «Blosoma» kajītē kā todien, kad vajadzēja aizbraukt no Tahiti. Piesarkušu, pret debesīm paceltām rokām. Ar kādu sašutumu viņš bija atteicies ņemt līdzi vēl trīs sievietes. «Sieviešu, mister Persel, mums jau tā ir par daudz! Un viņas mani nekādā ziņā neinteresē. Ja es domātu tikai par savām ērtībām, es neņemtu līdzi nevienu.» Un tagad «viņš domāja par savām ērtībām» un pieprasīja sev sievieti!

Tajā pašā brīdī Makleods teica:

— Vecajam tātad nevajag lauleni, bet apteksni.

Atskanēja smiekli, un matroži izmeta piezīmes par Mazona ieslavēto vēsumu. Temats visus uzjautrināja, un pārrunas turpinājās krietnas piecas minūtes.

— Es esmu lāga zēns, — Makleods sacīja, paceldams roku, lai izbeigtu nerātnās piezīmes. — Tāpēc vien, ka vecais gribēja mani nošaut, vēl nav teikts, ka es viņam ļaušu pašam mazgāt savu veļu.

Viņš paskatījās visapkārt, smailais deguns nosliecās gandrīz pāri plānajām lūpām. «Cik devīgs, ja tas neko nemaksā,» Bekers nošņāca.

— Ja neviens viņu negrib, — Makleods turpināja, it kā neko nebūtu dzirdējis, — es lieku priekšā vecajam piešķirt Vā.

Neviens nepakustējās. Makleods trieca virves galu pret zemi un lūdza Perselu pārtulkot.

Va piecēlās, smagnēja un neglīta. Viņa tuvojās aplim un stingri nostājās uz spēcīgajām zemnieces kājām. Platajām pēdām droši balstoties pret zemi, viņa bija savilkusi īkšķus, lai it kā ciešāk pieķertos zemei. Sakrustojusi dūšīgās rokas uz muguras, viņa pieklājīgā tonī paskaidroja, ka jūtas pagodināta, ka dabūjusi par tanē lielās pirogas vadoni. Tahitietes sāka smieties, un Itija uzsauca: «Hē, Vā, hē! Viņš ir ļoti auksts, tavs tanē!.. .» Vā platajā zemnieces sejā pavīdēja smaids. Viņa teica: «Es viņu sasildīšu.» Un tūlīt devās uz ciematu, lai rīkotos, kā solījusi.

Džonss atlocīja nākamo zīmīti un sauca skaļā balsī:

— Džonsons!

Džonsons nodrebēja, nodūra acis un paskatījās uz pumpu resnajā degungalā, bet ar labās plaukstas virspusi berzēja šķidro bārdu. Tad atkrustoja kājas, atspiedās uz viena ceļgala, piecēlās vingrāk, nekā to varēja gaidīt viņa gados, un sāka mīņāties te uz vienas, te otras kājas, mezdams apkāri biklus skatienus un joprojām kasīdams bārdu. Par spīti vājajam augumam, viņam bija vēderiņš. Apaļš un ciets, tas bija uzrauts augšup līdz kuņģim, kur, likās, liecās pievienoties krūšu kurvim, kas ilgo gadu smagajā darbā bija iedubis un sarucis. Ja Džonsons par vari gribēja nostāties taisni, šis izvelvējums viņam lika stiept kaklu uz priekšu. Bet rokas jau izsenis bija atteikušās noturēties tajā pašā plāksnē kā pleci. Tās nokarājās stipri uz priekšu un bija tik tievas, ka atgādināja saišķī sapītas tauvas šķiedras, iekšpusē nosētas maziem, melniem punktiņiem un svēdrotas milzīgām, uzblīdušām, zilganām vēnām.

Džonsons meta visapkārt neuzticīgus un bailīgus skatienus, it kā vaicādams, vai klusumā, kas iestājās pēc viņa vārdiem, neslēpjas lamatas. Viņš jau sen bija izvēlējies, tomēr vilcinājās atklāt kārtis, jo nezināja, vai nesadursies ar pretsparu, un bažījās, ka izvēlētā sieviete, par spīti sapulces lēmumam, viņu negribēs. Skatiens vēl vienmēr tikpat zaglīgi slīdēja no Makleoda uz Perselu, ,it kā meklēdams atbalstu te pie vairākuma, te mazākuma, tad pārsviedās uz sievietēm, bet krunkainie plaksti nemitīgi mirkšķinājās, it kā slēpdami skatiena virzienu, līdz sarkaniem lokiem ieskautās acis beidzot pie tām apstājās, izstrāvo-damas ārkārtīgas bailes un iekāri. Viņš atgādināja zeņķi, kas, nozadzis peniju un sažņaudzis to saujā, caur konditorejas vitrīnu noraugās ietīkotajā cepumā un nevar izšķirties, vai iet iekšā vai bēgt projām.

— Nu? — Makleods strupi vaicāja.

Džonsons pavērsa pret viņu biklu skatienu, pārstāja kasīt bārdu un teica drebošā balsī, nevienu neuzlūkodams:

— Tajatu.

Izvēle bija pieticīga: no visām tahitietēm Tajata bija neglītākā un vecākā.

— Kas «pret»? — Makleods jautāja, virs galvas pacēlis virves galu.

Necik nenogaidījis, viņš trieca virvi pret zemi. Džonsons pacēla galvu un sauca aiz satraukuma drebošā balsī:

— Tajata! ...

Tahitiešu barā atskanēja čuksti, tomēr neviena nepiecēlās un neviena neko neatbildēja. Džonsona lūpas sāka trīcēt. Viņš pacēla rokas pie krūtīm, ar kreisās rokas īkšķi un rādītāju satvēra labo īkšķi un ar lēnu, ierastu kustību sāka to braucīt. «Viņš tūlīt raudās,» Persels nodomāja.

— Tajata! — Makleods atkārtoja skaļāk.

Sieviešu barā iestājās klusums, tad atkal sākās sačukstēšanās. Tajata piecēlās. Viņa lēni tuvojās aplim, maza auguma, drukna, palīkām kājām, gāzelēdamās pie katra soļa. Uztūkušie plaksti aizsedza acis, un seja, pēkšņi apspīdēta lāpu gaismā, šķita īgna un noslēgta. Džonsons no-irgoja vārgu smiekliņu, pagāja pretim, paņēma sievieti aiz rokas un uz vietas pamīņāja dažus tādus kā dejas soļus, kas izdevās tik jocīgi un nožēlojami, ka nevienam pat neienāca prātā smieties. Viņš apsēdās, bet, līdzko Tajata novietojās blakus, viņa rupji atbrīvoja roku un paskatījās Džonsonā tik salti, ka mazās, melnās acis uzblīdušo plakstu spraugās šķita nekustīgas. «Nabaga Džonsons,» Persels pusbalsī noteica. Tomēr neviens neatbildēja. Džonss lūkojās Amureijā, bet Bekers — bāls, zobus sakodis — tieši sev priekšā.

— Džonss! — Makleods teica nopietnā balsī.

Arī viņš likās nervozs un sasprindzis. Džonss palaida vaļā Amureijas roku, satvēra divstūreni un izvilka zīmīti.

— Vaits! — viņš sauca tik skaļi, it kā Vaits atrastos klajuma otrā pusē.

Vaits nepakustējās, viņa seja palika vienaldzīga. Viņš brīdi klusēja. Apsēdies uz sakrustotām kājām, elkoņus rāmi atspiedis pret ceļgaliem, viņš tikai ar labās rokas rādītāju un vidējo pirkstu bungoja pa biksēm. Pārējie pirksti, strupi, apaļi, stūrainiem galiem, viegli slējās gaisā, it kā gatavodamies pārskriet kādai klaviatūrai. Pagāja divas trīs sekundes.

— Itiju, — Vaits teica maigā balsī.

Sieviešu barā tūlīt sākās rosība, čuksti kļuva skaļāki un šoreiz jau dedzīgāki. Persels pagriezās atpakaļ. Itija tupēja uz ceļiem. Acis nodūrusi, lūpas sakniebusi, viņa atraidoši purināja galvu. Viņai blakus pa labi, uzlikusi roku meitenei uz pleca, stāvēja Ilihota. Otrā pusē tupēja Raha un Tumata. Itihota teica: «Nem viņu. Viņš nav ļauns. Viņš tevi nesitīs.» — «Nē, nē!» Itija atbildēja.

— Itija! — Makleods sauca skaļā balsī.

Itija piecēlās, ienāca aplī un nostājās starp Amureiju

un Džonsonu, tieši pretim Makleodam. Viņas acis zibsnīja.

— Klausies, peritāņu Ģindeni, — viņa teica, dusmīgi raudzīdamās skotā. — Par tavām izdarībām tev vajadzētu nosarkt. Kāda jēga izvēlēties sievieti, kas tevi negrib?

Viņa runāja, it kā būtu Makleoda, nevis Vaita izraudzītā. Viņa turpināja:

— Vai zini, kas notiek, ja vīrietis vēlas sievieti, kas viņu negrib: viņš dabū ragus.

No sieviešu puses atskanēja apslāpēti smiekli, un tahitieši tiem piebalsoja, tikai divkārt skaļāk. Lai slavēts Eatua! Itijas sliktās manieres ne vienmēr bija peļamas!

Makleods izslējās.

— Ko viņa saka?

— Viņa jautā, — Persels pārtulkoja bezpartejiskā balsī,

— vai jūs vēlētos, lai sieva jūs krāptu.

Viņš piebilda:

— Jautājums ir tīri retorisks. Viņa netēmē tieši uz jums.

Makleoda acis aiz dusmām iezalgojās, viņš tomēr saņēmās.

— Pasakiet viņai, lai pievalda mēli, — viņš mierīgi teica, — un lai apsēžas blakus Vaitam.

Persels pārtulkoja.

— Es nenicinu dzelteno cilvēku, — Itija turpināja piespiesti laipni. — Viņa rokās netek ledainas asinis[5] kā Ģindenim. Dzeltenais cilvēks vienmēr ir pieklājīgs. Vienmēr līdzīgs maigai krēslai...

Viņa saslējās, sasprindzināja mazo, stingro augumu un teica ar uzsvaru:

— Bet es viņu negribu par tanē. Par tanē es gribu Mehani.

Mehani piecēlās. Viņš bija ticis izvēlēts. Uzsliedamies kājās, viņš apliecināja, ka piekrīt. Mehani bez izšķirības mīlēja visas sievietes. Bet pret Itiju viņš juta draudzību.

Makleoda skatiens klejoja no Itijas uz Mehani. Itijas vārdus nemaz nevajadzēja tulkot. Viņš sakoda zobus, izslēja gaisā virves galu un teica piktā balsī:

— Pasakiet, ka es viņu pārmācīšu, ja viņa nesēdīsies blakus Vaitam.

— Draudus es netulkošu, — Persels atbildēja. — Tie ir parak bīstami. Mehani viņu tagad uzskata par savu sievu. Ja jūs tai pieskarsieties, viņš jūs nogalinās.

— Bet ir likums, — Makleods teica. — Mēs viņu pakārsim.

— Ja tikai varēsiet, — Persels teica, cieši viņā paskatīdamies.

Makleods pacēla smailo zodu un samiedza acis. Ja sāktos cīņa, viņam pretim nostātos Persels, Džonss, Bekers, seši tahitieši un varbūt arī sievietes. Viņš rūgti nožēloja, ka nav paņēmis līdzi šauteni.

Viņš pagrieza galvu pa kreisi.

— Vait, slienies stāvus un ej pakaļ savai sievai!

Tā bija maskēta sakāve: viņš visu pameta Vaita ziņā.

Vaits nemēģināja notvert Itiju ar viltu. Viņš piecēlās lēni, ar cieņu un devās pie Itijas. Meitene uztrūkās kājās, pagriezās uz papēžiem, divos lēcienos ar neticamu vieglumu šķērsoja klajumu, tikai garie mati noplīvoja aiz muguras, un bija drošībā. Viņa skrēja tieši uz rietumiem, uz biezokni.

— Mehani, stāt! — Persels iesaucās.

Mehani sastinga uz vietas un palika stāvam uz vienas kājas, atlētisko augumu pagriezis sāniski, galvu izslējis, ar drebošām nāsīm kā kurts, kas apturēts straujā skrējienā. ‘

— Ja tu viņai dosies līdzi, — Persels tahitiski teica,

— viņi tevi vajās ar savām šautenēm. Paliec! Atgriezīsimies ciematā visi kopā.

— Nakts ir gara ...

Acis nenovērsis no Persela, Mehani apsēdās. Vaits nekustējās. Viņš noskatījās, kā Itija aizbēg mēness gaismā. Skriet pakaļ nozīmētu izkrist no lomas. Kad meitene bija nozudusi pamežā, viņš bez steigas atkal šķērsoja apli un apsēdās savā vietā. Kopš bija teicis: «Itiju,» — Vaits vairs neizrunāja ne vārda.

— Gan mēs viņu atradīsim, — Makleods sacīja, — kaut kas jau viņai būs jāēd un jādzer.

Iestājās klusums. Persels piemiedza acis un bezkaislīgi teica:

— Es ierosinu, lai Vaits sev izvēlas citu sievu. Piemēram, Itihotu. Itihota ar prieku nāks pie Vaita.

Vaits pavēra muti, bet, iekāms paspēja ko sacīt, Makleods iekrita starpā:

— Protams, mister, — viņš ņirdzīgi novilka, — skaidrs, mister. No visas sirds, mister — Itihotu Vaitam un Itiju Mehani. Nav slikti izdomāts, Persel, bet velns lai mani parauj, ja tā notiks. Te ir sapulce, jebšu jūs to jau esat piemirsis? Un melnais jau nu nebūs tas, kas šeit lems likumus, pat ne tad, ja viņš ir jūsu sirdsdraugs. Bet par Itiju esiet bez rūpēm, Persel, mēs viņu atradīsim.

Persels atbildēja skarbā tonī:

— Salu apjož kilometri pieci plats biezoknis. Vidū paceļas kalns ar avotu. Un viņai būs septiņpadsmit darbīgu līdzzinātāju.

— Mēs viņu atradīsim, — Makleods palika pie sava un pamāja Džonsam, lai turpina.

Džonss iebāza roku divstūrenē.

— Bekers, — viņš gandrīz čukstus noteica un paraudzījās uz svaini ar vainas pilnu skatienu.

Kopš Amureija sēdēja blakus, viņš ne vienreiz vien bija atcerējies Bekeru un tā raizes.

Bekers pavērsa augšup brūno seju un. teica skaidrā balsī:

— Avapuhi.

Iestājās klusums. Visu acis pagriezās pret Makleodu. Skots šo mirkli bija gaidījis. Nu tas bija klāt. Viņš likās pārsteigts. Pagāja divas trīs sekundes. Acis nodūris, stingi un taisni uz tievā kakla izslējis savu miroņgalvu, viņš nepakustējās ne par matu; virves gals bija nomests zemē starp kājām. «Viņš svārstās,» Persels nodomāja, «Itijas bēgšana viņam liek padomāt. Un turklāt vēl pārējie...»

— Esmu «pret», — Makleods teica, paceldams acis un cieši uzlūkodams Bekeru.

Bekers tikpat cieši paskatījās pretim, bet neko neteica. Makleods ar roku atbalstījās pret zemi, piecēlās kājās un atspiedās pret banjana sakni. Viņš gaidīja, ka Bekers metīsies viņam virsū, un nolēma labāk uztvert triecienu, stāvot kājās.

— Puiši, — viņš teica Savā stieptajā balsī, pēc kārtas uzlūkodams biedrus, — ja es prasu Avapuhi, tad ne jau tādēļ, lai darītu Bekeram pāri. ..

— Ko nu par to! — Bekers novilka drebošā balsī.

— Bet kārtībai jābūt, — Makleods atsāka, neievērodams traucējumu. — Nevar pieļaut, ka sievietes uz salas iet no rokas rokā. Kam piederēja Avapuhi Tahiti laikā? Makleoda tētiņam. Kam viņa piederēja uz «Blosoma» borta? Makleoda māmiņas īstenajam dēlam. Bet jūs jau zināt, kādas šīs sievietes ir! Tiklīdz izkāpusi krastā, mana indiāniete sāka pīties ar Bekeru. Tie ir niķi, puiši! Nekas cits! Melnajām niķu kā sunim blusu! Bet es saku, — viņš pacēla balsi, — ja mēs viņām ļausim vaļu, tad ir beigas! Nebūs nekādas kārtības! Nebūs nevienas ģimenes! Mēs pat vairs nebūsim saimnieki. Puiši, lūk, ko es saku: tad jau labāk tūlīt aptīt brunčus ap ciskām un ķerties pie trauku mazgāšanas.

Smedžs un Džonsons iesmējās, taču negribīgi. Bekera skatiens skaidri liecināja par tā nolūkiem, viņi baidījās —-kautiņš var izvērsties plašumā, un tad vairs pat nebija ko rēķināties ar Henta spēku. Ieritinājies Omātas rokās, viņš nelikās ne zinis par tālākajiem notikumiem un ņurrāja kā liels runcis.

— Labi, — Makleods teica, — turpināsim. Kad Avapuhi mani pameta, es neko neteicu. Esmu lāga zēns. Negribēju ķīvēties ar Bekeru.

— Tu labāk vēlies balsot nekā ķīvēties, — Bekers sacīja mierīgā, bet tik aizvainojošā balsī, ka Makleods nobālēja.

Persels aši pavērās Bekerā. Viņš sēdēja, kājas sakrustojis, rokas sabāzis kabatās. Viņa seja bija nekustīga, vienīgi trīsas reizēm raustīja apakšlūpu. Tomēr melnās, drudžainās un tumšu loku ieskautās acis nenovērsās no Makleoda acīm un uzlūkoja to ar atklātu nicināšanu.

— Es neļaušu sevi izaicināt, — Makleods sacīja, atkal atguvis mieru. — Ja tu meklē ķildu, tad to nedabūsi, Beker. Pastāv likums, un es turos pie tā.

— Un kas gan šo likumu izgudroja, — Bekers teica ļoti lēnām, — vai tas nebiji tu? Un tagad tu slēpies aiz likuma, lai izvairītos no ķildas. Lai tikai varētu runāt, jā. Lai runātu, tev ne no viena nav bail. Bet es nekad neesmu manījis, ka tu nostātos pirmajā rindā, kad draud sitieni. Kad

Bērts tev lika puikas līķi iesviest jūrā, tu paklausīji, vai ne tā? Tu un tavs drauģelis Smedžs, jūs abi bijāt rāmi kā jēri. Arī toreiz tu paklausīji likumam ...

Viņš runāja, tik skaudri skaldīdams vārdus, ka šķita tos citu pēc cita sviežam skotam sejā.

— Uz tavām ķengām es neatbildēšu, — Makleods atteica, nekustīgs kā akmens. — Kas man bija sakāms par Avapuhi, to pateicu. Tava kārta runāt. Kad būsi beidzis, mēs ķersimies pie balsošanas.

Bekers atsāka tajā pašā lēnajā un nepielūdzamajā tonī:

— Tu nevari vien sagaidīt, ka varēsi stāties pie balsošanas, vai ne, Makleod? Tas ir tikpat viegli, kā krūtīs iegrūst asmeni kādam, kas nevar aizstāvēties, kā tu to izdarīji ar Simonu.

Pēc šiem vārdiem notika kaut kas neparasts: no tahitiešu puses atskanēja atzinīga murmināšana. Viņi nekad neko nebija dzirdējuši par Simonu un nesaprata ne vārda no Bekera runas. Taču Bekera tonis un acis liecināja, ka tas saskrējies ar Makleodu, un viņi par to priecājās. Skots pat nepagrieza galvu. Viņš stāvēja, atspiedies pret banjana sakni, rokas uz muguras, zodu izslējis, acis piemiedzis. Viņš nogaidīja, līdz tahitiešu čuksti apklusa, pavērās Bekerā caur šaurajām plakstu spraugām un teica:

— Vai tu beidzi?

— Es neesmu beidzis, — Bekers atbildēja tikpat aprauti un aizvainojoši. — Es runāju par viegli darāmām lietām, Makleod. Piemēram: pakārt Mazonu, kad tam sasietas rokas un kājas, ir gaužām viegli. Tur nekādu aknu nevajag. Pietiek nobalsot.

— Es nevienam neliedzu iegūt vairākumu, — Makleods atteica.

— Arī vairākums ir viegla lieta, — Bekers atsāka tai pašā lēnajā, mierīgajā balsī, kurā palaikam ieskanējās gluži neticams spraigums. — Ir viegli aptīt ap pirkstu vīru, kas nekad neko nav sapratis. Ir viegli iebaidīt nabaga veci, kas nespēj aizstāvēties. Rau, paskaties ...

Viņš pēkšņi pagriezās pret Džonsonu un raidīja tam tik niknu skatienu, ka tas izdūrās cauri līdz pašām dvēseles dzīlēm. Perselu pārsteidza skatiena skaudrums vai, pareizāk sakot, tā neiedomājamā varmācība. Džonsons pavēra muti, it kā kampdams pēc gaisa, un sačokurojās kā kukainis, ko aplej ar verdošu ūdeni. Viņš abām rokām cieši apskāva ceļgalus, nodūra galvu un sarāvās knūpus, sakauts un iznīcināts.

Bekers ar nožēlu paraustīja plecus un atkal pievērsa skatienu Makleodam.

— Un vēl kaut kas nav grūti, — viņš atsāka drebošā balsī, kas vārdiem piešķīra neparastu spriegumu, — proti, piekaut sievieti. īpaši tādu sievieti kā Avapuhi, kas neaizstāvas. Tādēļ jau tu viņu arī nožēlo. Ar Horoa šis numurs neiet cauri, Horoa tev dod pretim. Un tas tev, protams, nepatīk. Dauzīt — lūdzu. Plēst matus — lūdzu. Belzt ar ceļgalu — lūdzu. Bet kauties — nē, pateicos. Pat ne ar Horoa. Nē, tikai ne to! Horoa nav ar pliku roku ņemama! Ja tu viņai pieduries, Horoa tev tūlīt triec ģīmī, kas tikai pagadās pa rokai. Vakar vakarā tas bija tavs paša āmurs! . ..

— To nu es nezināju! — Džonss iespurdzās kā bērns.

Bez apslēpta nolūka pēkšņi izlauzās uz āru jauneklīga

jautrība, kas vīriem uzreiz lika apklust. Makleods vīrišķīgi bija pacietis visus apvainojumus. Džonsa nevainīgos smieklus nervi vairs neizturēja. Piepeši viņš sajuta visas adatas, ko Bekers viņam bija sadūris aiz ādas. Acis zaudēja skaidro mirdzumu. Tās aizblāvojās un dīvaini sastinga. Viņš saduga plecos un iegrūda labo roku kabatā.

Bekers tai pašā brīdī atspiedās ar kāju pret zemi un tikko manāmi pacēla labo ceļgalu kā skrējējs, kas gatavojas startam. Viņš bija piemirsis, ka atdevis nazi Perselam, un neprātīgajās dusmās, kas stindzināja sīko, stiegraino un spēcīgo augumu, bija gatavs kauties ar Makleodu kailām rokām. Strauji elpodams, saliecies uz priekšu, sasprindzinājis visus muskuļus, viņš apmātu skatienu vērās Makleodā, pilnīgi pārliecināts, ka to nogalinās.

Makleods nazi bija atvāzis jau kabatā un, sviedriem plūstot pār pieri, izmisīgi centās pārmākt vēlēšanos mesties Bekeram virsū. Viņš nodomāja ar izsmieklu: «Kauties par melno sievieti!» Kāda bezjēdzība, viņš varēja to dabūt ar balsošanu, bez jebkāda riska. «Es ļauju sevi tīt ap pirkstu,» viņš nicīgi nodomāja. Bet tūlīt arī paspēra soli uz priekšu, sastindzis kā automāts, rokā sažņaudzis nazi.

— Makleod!, — Persels iesaucās.

Makleods nodrebēja kā cilvēks, kuru pamodina, krietnu

brīdi blenza Perselā, dziļi ievilka elpu un izņēma roku no kabatas. Nenolaidis acis no Bekera, viņš kāpās atpakaļ, līdz atkal sajuta aiz muguras taisno banjana sakni. Viss bija galā. Persels ievēroja, ka ģindenīgās ribas cilā balto triko kreklu, Makleodam ar pūlēm mēģinot apvaldīt elpu.

— Ja nevienam vairs nekas nav sakāms, — viņš teica pēc brīža, — es lieku priekšā pāriet pie balsošanas.

Bekers sakustējās, un Persels uzlika viņam roku uz delma. «Vajadzēja ļaut man vaļu,» Bekers noteica apslāpētā un niknā balsī, «es viņu būtu nogalinājis.» Persels saspieda delmu ciešāk. Bekers apsēdās un aizvēra acis. Piepeši viņš jutās tukšs, it kā izsmelts.

Arī Makleods apsēdās, paņēma rokā virves galu un teica neskanīgā balsī:

— Lieku priekšā Avapuhi piešķirt man.

Viņš pacēla roku; viņam sekoja Hents, Smedžs, Vaits un pēc dažiem mirkļiem arī Džonsons.

— Piecas balsis no astoņām, — Makleods noteica tikpat neskanīgi, bez iedvesmas. — Priekšlikums pieņemts.

Viņš bija uzvarējis, bet uzvara nesagādāja nekāda prieka. Iedomu pārbagātajā, rosīgajā prātā viņš bija izplānojis, cik jauki ar nobalsošanu izraus Avapuhi no Bekera rokām. Bet tagad, kad bija to panācis, viņš pats jutās sakauts.

— Avapuhi! — viņš beidzot sauca.

Bekers pacēla labo roku virs galvas, sieviešu bars sakustējās, un Persels tik tikko noturējās, nepaskatījies atpakaļ.

— Vienu brīdi, — Bekers teica, it kā roku būtu pacēlis, lai prasītu vārdu, — liekas, man ir tiesības izvēlēties citu sievu?

• — Un kā vēl, matrozi! — Makleods atsaucās, ar mokām mēģinādams atgūt agrāko degsmi. — Un kā vēl, un kā vēl! Man netīk, ja kāds no «Blosoma» puišiem izkalst vientuļš, bez draugaļas. Pat Mazonam bija tiesības uz savu indiānieti. Izvēlies, matrozi!

Tomēr visa šī bramanība skanēja neīsti. Pat balss skanēja neīsti. Viņš šķita vīlies un noguris.

Bekers ielūkojās viņam acīs un pateica skaidri un gaiši:

— Horoa.

Izvēle Makleodu nepatīkami pārsteidza. «Vai viņš tai būtu pieķēries?» Persels nodomāja. «Un, ja jau pieķēries, tad kāpēc vajadzēja izraudzīties Avapuhi? Vai tāpēc, ka jutās sakauts? Lai pazemotu Bekeru?»

Makleods neviļus pārvaicāja:

— Horoa?

— Vai arī to tu vēlies sev? — Bekers dzēlīgi jautāja.

Iestājās klusums. Makleods samiedza acis un pacēla

zodu.

— Vai kāds ir «pret»? — viņš jautāja vienaldzīgi, it kā bez balss.

Tad pacēla virves galu gaisā un, nemaz nepagaidījis, trieca to pret zemi.

— Piespriesta!

— Horoa! — Bekers sauca.

Horoa, vijīgi un strauji nolīgodama krustus, ienāca aplī kā ķēve,, kas izkāpj no upes. Viņa nostājās Makleodam pretī ar visu eleganci, ko spēj sniegt piecas pēdas un desmit collas 1 garš augums, un, acīm zvērojot, ar apvainotās izmanību uzsāka dedzīgu runu, papildinādama to plašiem roku vēcieniem. Runādama viņa nestāvēja mierīgi, bet nemitīgi drasēja no labās uz kreiso, it kā tā vien tiektos mesties projām. Lepnu stāju, kuplām krūtīm, garām un spēcīgām kājām, viņa slēja gaisā drebošās nāsis un nepacietīgi straujā kustībā atlieca kaklu, purinādama melnās krēpes.

Smieklu, uzmudinājumu un brīžiem pat tahitiešu ritmiskas roku plaukšķināšanas pavadībā Horoa aizrautīgi runāja krietnas piecas minūtes, ne mirkli neaizelsās, nekad nemeklēja vārdus, tikai zviedza un kārpījās, it kā gatavotos traukties projām uz labāku valstību. Tad aprāvās tikpat strauji, kā sākusi, un, krūtīm cilājoties aiz piepūles, nosēdās Bekeram blakus, satvēra viņa galvu kā maiglēs, pievilka sev klāt un uzspieda biezās lūpas uz Bekera lūpām.

— Tulkojums? — Makleods vaicāja.

Persels šķita uzjautrināmies un sarauca uzacis.

— Vārds vārdā? ...

— Galvenos vilcienos, — Makleods veicīgi izmeta.

r

— Galvenos vilcienos viņa jums sarīkoja greizsirdības scēnu par to, ka viņas vietā izvēlējāties Avapuhi.

Persels uzmanīgi vēroja Makleodu, un viņam šķita, ka līķa bālajai sejai pārslīd apmierinājuma ēna. Viņš turpi-nāja:

— Nobeidzot viņa teica, ka Bekers esot daudz patīkamāks par jums un viņa esot sajūsmināta, iegūdama tādu lanē. Es pieņemu, — Persels augstsirdīgi piemetināja, ■— ka viņa tā runāja aiz spītības.

— Tā vai citādi, man vienalga, — Makleods noteica, un viņa seja atgādināja masku.

Viņš mazliet nogaidīja, tad sauca:

— Avapuhi!

Atbilde bija — klusums, sieviešu pulciņā neviena nepakustējās. Makleods atkārtoja skajāk:

— Avapuhi!

Un, tā kā neviens neatbildēja, viņš piecēlās. Pretim raudzījās sieviešu sejas, un viņš tās nopētīja citu pēc citas.

— Itihota, — viņš bargi jautāja, — kur ir Avapuhi?

Pirms atbildēja, Itihota piecēlās kā paklausīga skolniece.

— Projām, — viņa dziedošā balsi atbildēja angliski un, pacēlusi labo roku, ar pirkstu norādīja uz rietumiem.

— Vari sēsties, — Makleods mierīgi noteica.

Arī viņš atgriezās savā vietā un apsēdās. Seja neatspoguļoja nekādas izjūtas. «Triecienu viņš panes labi,» Džonss ar apbrīnu sacīja klusā balsī. Persels palocīja galvu.

— Mēs viņu atradīsim, — Makleods noteica, nepacēlis balsi.

Viņš paskatījās uz Džonsu un tūlīt piemetināja:

— Turpini.

Džonss iebāza roku divstūrenē, izvilka zīmīti, atlocīja un lasīja:

— Makleods.

— Esmu jau izvēlējies, — Makleods aukstasinīgi secināja. — Turpini.

Džonss izvilka citu papīrīti un sauca skaidrā balsī:

— Persels.

Persels tikko manāmi pasmaidīja. Izraudzīties pašam savu sievu šķita mazliet smieklīgi. Viņš tikko dzirdami teica: «Ivoa.» Meitene stāvēja viņam aiz muguras. Viņa

apsēdās Perselam pie labās rokas, skaistās, zilās acis iegremdējusi viņa acis, un atspieda plecu pret viņa plecu.

— Esmu «pret»! — Smedžs izkliedza.

Sauciens skāra Persela dzirdi un vispirms nemaz neaizgāja līdz apziņai. Vienīgi dziļais klusums, kas iestājās visapkārt, viņam beidzot atklāja tā nozīmi. Tobrīd viņš bija pieliecis seju pie pleca un uzsmaidīja Ivoa. Smaids vēl veselu sekundi pēc Smedža iejaukšanās palika sastindzis lūpās. Tad pamazām izdzisa, un Persela parasti tik mierīgajos vaibstos ieviesās apmulsums. Viņš pagrieza galvu, platām acīm pavērās Smedžā, it kā pārliecinādamies, vai dzirdējis pareizi, tad pievērsa skatienu pārējiem sapulces dalībniekiem. Likās, viņu bija pārņēmušas šaubas, vai notiekošais tik tiešām ir īstenība.

Viņa neizpratne bija tik acīm redzama, ka Smedžs atkārtoja ķildīgā balsī:

— Esmu «pret»!

Persela ieplestās acis apstājās pie Smedža. Viņš uz to skatījās bez jebkādām dusmām, it kā tikai ar pūlēm aptverdams, ka tāds Smedžs vispār pastāv.

— Jūs gribat sacīt, — viņš vaicāja ārkārtīgi lēni, — ka pieprasāt sev Ivoa?

— Un kā vēl! — Smedžs attrauca.

Iestājās klusums. Perselam nekādi neizdevās atraut skatienu no Smedža sejas. Viņš tajā lūkojās, it kā mēģinādams atrisināt mīklu.

— Kaut kas nedzirdēts, — viņš noteica gandrīz nesaklausāmi, secīgi nopētīdams Smedža vaibstus, it kā tur būtu rodams meklējamais atrisinājums. Tad klusi piebilda: «Bet mēs taču esam precējušies,» — un viņa balsī ieskanējās tik dziļa neizpratne, it kā viņš vienīgi ar mokām ietērptu vārdos tik acīm redzamu patiesību.

— Es tam uzspļauju, — Smedžs atteica.

Viņš gulēja uz vēdera, elkoni atspiedis pret zemi. Izsaucis savu «pret», viņš pat nepakustējās. Gaļīgais deguns starp ierauto zodu un slīpo pieri kaut kā nekaunīgi izvirzījās uz priekšu un savas izcilnības dēļ likās velkam līdzi arī vaigus, tāpēc visa seja atgādināja purnu. Uz Perselu viņš neskatījās. Mazās, spīdīgās ačeles, melnas kā kurpju podziņas, bija dziļi iegrimušas dobuļos un tramīgi un plēsīgi šaudījās šurpu turpu. Turklāt viņš nemitīgi, pats to laikam nemaz nemanīdams, šņukurēja ar resno degunu kā cūka, kas dzirā meklē miltumu.

Persels joprojām klusēja, tāpēc Makleods pagriezās pret Smedžu un teica nopietni kā tiesnesis:

— Ja tu esi «pret», tev jāpaskaidro, kāpēc.

— Un kā vēl! — Smedžs attrauca savā Londonas akcentā, kas it visam, ko viņš teica, piešķīra grūti raksturojamu nekaunību. — Tur nav diez cik gari ko skaidrot. Jūs esat mani liecinieki, matroži. Mēs taču nolēmām sadalīt sievietes, vai ne tā? Un, ja tas reiz norunāts, tad arī Perselam savējā jāmet barā, lai viņai tiek tāds pats liktenis. Labi zinu, ka Persels par vari turēsies pie savas indiānietes, ka viņa tam pielipusi jau kopš trim mēnešiem. Bet es neredzu, kāpēc šai jāpiešķir kādas īpašas tiesības. Gluži otrādi! Kāpēc vienmēr tikai viņš? Kāpēc ne kāds cits, lai būtu pārmaiņa? Kāpēc ne es? Manuprāt, Ivoa varbūt nav pati labākā, bet viņa ir klase par sevi. Ar manierēm. Ar manierēm kā lēdijai. Lepna, un arī viss pārējais, kā pienākas. Es uz viņu metu aci jau no pirmās dienas. Un velns lai parauj, ja man nav tikpat daudz tiesību viņu dabūt kā kādam nolādētam oficierim!

— Jūs jūkat prātā, — Persels teica, drīzāk pārsteigts nekā sašutis par runas nedzirdēto nekaunību. — Jūs prasāt manu sievu! Tas ir neģēlīgi!

— Jūsu sievu! — Smedžs atbildēja un piecēlās sēdus, uzvaroši pasliedams gaisā resno degunu, it kā beidzot atradis kumosu sev pa zobam. — Jūsu sievu! Tā jau domāju, ka jūs mums atkal uzdziedāsiet veco dziesmu! Bet es, es saku un atkārtoju: jūsu laulībām es spļauju virsū. Manās acīs tās neskaitās, tām nav nekādas vērtības. Tā ir tikai tāda priestera vaikstīšanās. Es tai uzspļauju, skaidrs? Un gribu jums atņemt Ivoa, pielaulātu vai nepie-laulātu, ar priesteri vai bez priestera.

Perselu mazāk uztrauca Smedža vārdi nekā tas, ka viņš nekādi nevarēja notvert matroža skatienu. Viņš lēni pārlaida acis «vairākumam». Izņemot Hentu, kas viņā lūkojās, neko neredzēdams, un tikai dungoja savu dungojamo, ne Makleods, ne Vaits, ne Džonsons uz viņu neskatījās. «Viņi jau visu ir zinājuši,» Persels piepeši iedomājās. «Viņi piedalās šajā nelietībā.»

Bekera elkonis pieskārās viņa elkonim. Viņš pagriezās pret Bekeru. «Vajadzēs tomēr kauties,» tas teica klusā balsi. Džonss to dzirdēja, paliecās uz priekšu, lai paskatītos uz runātāju, palaida vaļā Amureijas roku un sajoza pareo stingrāk ap gurniem. «Atdodiet manu rīku,» Bekers čukstus turpināja, nolikdams kreiso roku uz zemes blakus Perselam. Persels papurināja galvu. Viņš nometās ceļos tāpat kā pirmīt Bekers, kad tas saskrējās ar skotu. Šī kustība viņu pamodināja no apstulbuma. Viņš nobālēja, sirds dauzījās straujāk, un rokas sāka drebēt. Viņš iebāza tās kabatās. Pirksti sataustīja Bekera nazi. Spals bija ciets un silts, saskare radīja tīkamu sajūtu. «Tagad es saprotu, ka cilvēks var kļūt par slepkavu,» viņš nodomāja, pirkstiem sažņaudzot nazi. Bet tūlīt uzvilnīja arī kauna sajūta. Viņš palaida ieroci vajā un izvilka roku no kabatas.

Aizritēja daži mirkļi. Viņš gribēja runāt, bet nevarēja un beidzot saprata — žokli tā saspringuši, ka vairs nav iespējams atplest muti. Viņš vairākkārt norija siekalas un tikai pie trešās reizes ar ārkārtīgu piespiešanos spēja izrunāt pirmos vārdus:

— Smedž... — viņš sacīja aizžņaugtā balsī, sejas trīsas un bālās lūpas liecināja par milzīgo piepūli, kas bija vajadzīga, lai saglabātu aukstasinību. — Jums nav ne jausmas, ko nozīmē laulība. Tā nav vaikstīšanās, tas ir zvērests. Rituālam nav nekādas nozīmes. Svarīgs ir vienīgi solījums dzīvot kopā līdz nāves stundai.

— Nu tad liela muiža, ja vēl viens solījums netiks izpildīts, — Smedžs atbildēja ar izsmieklu, purnu pagrūdis uz priekšu, un mazās, skadrās acis iezalgojās aklās dusmās. — Un lieciet taču mani reiz mierā ar savām laulībām un tamlīdzīgām mīlīgām blēņām, bībeli ieskaitot! Par jūsu laulībām, ja gribat zināt, man ir pašam savi ieskati. Ja ir kāds vīrs, kuru jūs neesat piešmaucis ar saviem stiķiem, tad tas esmu es. Jūsu gājiens, Persel, man bija skaidrs jau no pirmā brīža, un es skaidri redzēju, kā jūs to izperinājāt! Jūs esat viltīgs, Persel, tas jāsaka jums par labu. Priekšā vienmēr maigais Jēzus bērniņš, bet acis tikmēr naigi vēro savu paša mazo labumiņu. Kad jūs uz «Blosoma» manījāt, ka ir tikai divpadsmit sievietes piecpadsmit vīriešiem, jūs nodomājāt: «Kad nonāksim salā, pie sadales būs plūkšanās.» Un — hop! Persels klūp virsū pašai glītākajai, ar manierēm un visu pārējo, tin to ap pirkstu, velk paša Jehovas priekšā, un nu tik krista, un nu tik prec, un Mazons līdzi lec. Bet, izkāpjot salā, jūs noprātojāt: «Miers ar mani! Esmu krastā! Paša dieva tā kunga medību laukos!» Pāris mazu lūgšanu kajītē, un indiānietei viss kā uz delnas!

Smedžs pastūma degunu uz priekšu, atvilka elpu un, itin kā šis izklāsts būtu uzvandījis visu seno naidu pret Perselu, turpināja, tēlodams morālu sašutumu:

— Kā jums tas patīk? Kā jūs to bijāt iedomājies, Persel? Jūs gribējāt būt tas, kurš saka: «Vispirms es,» — bet citi lai nāk pēc tam, ja vēl kas palicis pāri! Jūs gribējāt, būt virsnieks, kas pieradis, ka viņu apkalpo pirmo un no tā labākā! Vienmēr tikai no tā, kas groziņam pašā virsū, un no piena tikai krējumiņu! Bet atkritumus biedriem! Kas tad es esmu, ko? Suns, vai? Vai man ir četras kājas? Vai es ploku uz vēdera, kad mani pasauc? Kādu laimi es dzīvē esmu pieredzējis, salīdzinot ar jums? Piecpadsmit gadus deldēt akmeņus Temzas krastmalā, ar sapelējušu garozu un pilienu džina vēderā. Sešpadsmit stundas dienā izkraut kokvilnas ķīpas. Nez kam gan bija lemtas tās lēdijas špicēs, kas braukāja pa ostmalu ar diviem šķime-liem priekšā un diviem sulaiņiem pakaļā? Varbūt man? Es domāju gan! Man pietika ar dubļiem, un krastā to netrūka! Tikai pielūko, ka nenotriep viņu mazās kurpītes! Viņas pat neizkāpa no kalešas! «Ei, knauķi, pasauc leitnantu Džonsu! . .. Vai leitnantu Smitu! . . . Vai leitnantu Perselu,» — viņš piemetināja, plīsdams aiz niknuma, kas sarieza acīs asaras. — Bet man, man atmeta peniju! Tikai peniju, lai paskatos, ka bučo rociņu, kā mirkšķina actiņas, kā ar vēdeklīti iesit pa nagiem. Pie velna ar visām labām manierēm! Kad pats esi tikai dubļu čupiņa krastmalā! Bet šite nav Londona, Persel, — viņš turpināja, zobus griezdams. — Šite nav kalešu, nav oficieru, nav špicu! Nav tiesnešu, kas sūta uz Taibernu pakārt godīgu zelli par nozagtiem pieciem šiliņiem! Šite mēs esam līdzīgi starp līdzīgiem, Persel. Es esmu tikpat vērts, cik jūs, velns parāvis, un uz to pastāvu! Te biedri izšķirs, kurš no mums abiem dabūs jūsu indiānieti, laulātu vai nelaulātu, pat ja lūzīs viņas jaukā, mazā sirsniņa, kad būs no jums jāšķiras!

Bērnības atcere Smedžu aizkustināja. Aizgrābjošās atmiņas šķita visu attaisnojam, un pirmo reizi viņam pietika drosmes paskatīties Perselam acīs. Viņu pārsteidza, ka šajās acīs neatspoguļojās naids. Atklājums niknumu divkāršoja. Un, tā kā Persels klusēja, viņš izaicinoši pagrieza pret to degunu un teica pikti un nekaunīgi:

— Nu, kas jums uz to visu sakāms?

— Nekas, — Persels atbildēja vislielākā mierā.

Tagad, sapratis, kas notiek Smedža galvā, kad tas prasīja sev Ivoa, viņš nolēma, ka visas problēmas atkritušas. Atlika pats vieglākais — atlika vienīgi kauties.

— Es uzskatu, — viņš turpināja izlīdzinātā balsī, kurā ieskanējās tāds kā glāsains tonis, — ka pārrunas beigušās.

— Tādā gadījumā, — Smedžs teica, mazajām žurkas ačelēm piepeši iemirdzoties, — es pieprasu stāties pie balsošanas.

Viņš pagrieza galvu pret Makleodu, bet tas pat nepagodināja viņu ar skatienu. Makleods raudzījās uz Perselu un mēģināja sevī nomākt bažas, kas uzmācās aizvien stiprāk.

— Ja kāds pieprasa nobalsot, — viņš teica dīvaini ne-apņēmīgi, — man jautājums jāliek uz balsošanu.

Persels piecēlās un paskatījās uz Makleodu.

— Jūs neko neliksiet uz balsošanu, Makleod, — viņš stingri sacīja. — Šāda balsošana ir nekrietnība. Es to noraidu.

— Jūs to noraidāt? — Makleods iesaucās kā tiesnesis, kas apvainots, pildot amata pienākumus. — Jūs noraidāt sapulces balsošanu! Tad ziniet, ka mēs iztiksim bez jūsu atļaujas!

Nepacēlis balsi, Persels teica:

— Tādā gadījumā jūs varēsiet dot likumus viens pats.

Uz brīdi iestājās klusums, un Makleods spraigi jautāja:

— Ko jūs ar to gribat teikt, Persel?

— To, ka šajā pašā brīdī, kad jūs nolemsiet balsot, es aiziešu no šīs sanāksmes un vairs neatzīšu tās autoritāti.

Arī Bekers piecēlās kājās un nostājās Perselam blakus. Džonss paskatījās uz vienu un otru, savukārt piecēlās un, izlicis vienu kāju uz priekšu, palika stāvam pa kreisi no Persela, šoreiz gan nesavilcis krūšu muskuļus, tomēr modru skatienu.

Tahitieši sāka runāt visi reizē un likās ļoti satraukti. Tā kā viņi nesaprata ķildinieku valodu, viņu acīs viss šis starpgadījums pārvērtās pantomīmā, un dažkārt viņi pat neatskārta tās jēgu. Pašreiz tomēr nekādu pārpratumu nevarēja būt. Trīs peritāņi, kas stāvēja pretim Ģindenim, acīm redzot, noliedza tā varu.

— Es labprāt gribētu izvairīties no attiecību pārtraukšanas, — Persels atsāka rāmā balsī. — Un, lai tas nenotiktu, biju nolēmis piekāpties ne vienreiz vien. Attiecību pārtraukšana radīs ļoti bīstamu stāvokli. Nenovediet mani līdz galējībai, Makleod! Ja Džonss, Bekers un es atstāsim sapulci, kopienas gaiss drīz vien kļūs neelpojams. Salā nodibināsies divas partijas. Divi nogrupējumi, kas viens otru apkaros vai, labākajā gadījumā, negribēs viens par otru neko zināt. Sala ir maza. Ar laiku dzīve kļūs neciešama.

— Ja aiziesiet no sapulces, — Smedžs sparīgi uzsauca, ■— jūs uzskatīs par dumpiniekiem un pakārs!

— Aizveries, — Makleods noteica.

Kaut ārēji viņa nostāja likās stingra, viņš svārstījās. Ja Persels aizies, visi tahitieši piebiedrosies viņam. Perselam būs vairākums, spēks, sieviešu atbalsts. «Un tas viss šī apsēstā Smedža dēļ,» viņš nikni nodomāja. «Bet mēģini viņam iestāstīt, lai atsakās no savas iedomas! Gribot negribot viņš pat vēl jāalbalsta, lai saglabātu viņa balsi!» Makleods pārsteigts nāca pie sūras atziņas, ka valdīt salā ar savu domu biedru atbalstu nozīmēja reizē arī būt par to vergu.

— Pārdomājiet, Makleod, — Persels atsāka. — Es neesmu naidīgi noskaņots pret sapulci. Gluži otrādi. Kamēr ļaudis balso un strīdas, neviens nevelk ārā nazi. Bet, ja vairākums izmanto savu varu, lai apspiestu mazākumu, tad šāda tirānija ir sliktāka par Mazona tirāniju, un es tai nepadošos pat tad, ja jūs ķersieties pie varmācības.

Makleodam šāda valoda bija pilnīgi skaidra. Tā bija pavēle. Tā kā nekādi draudi netika izteikti, tā bija maskēta, un domu par spēka lietošanu Persels it kā pierakstīja pats sev. Tomēr Makleods bija saņēmis piedraudējumu, maskētu vai nemaskētu, un zināja, kādas tam sekas.

Smedžs juta, ka Makleods svārstās. Sarkans no dusmām, bailēm un uztraukuma, viņš žņaudzīja dūres, izslējās visā savā niecīgajā augumā, izvirzīja uz priekšu degunu un pēkšņi sāka spiedzīgi kliegt:

— Neļauj sevi apšmaukt, Makleod! Neklausies, ko viņš saka! Liec balsot! Ko tu vēl gaidi? Ne jau nu kāds sasodīts oficieris tev diktēs savus likumus!

Viņa vaikstīšanās un brēkāšana tahitiešus ļoti pārsteidza. «Māma,» [6] Tetahiti teica, piesizdams ar rādītāju sev pie pieres. Atskanēja smiekli, un Omāta sauca pilnā balsī:

— Kas tad mazajai žurkai lēcies, Adāmo?

Persels pagrieza galvu uz viņas pusi.

— Viņš grib man atņemt Ivoa, un pārējie taisās balsot par viņu.

Tahitiešu barā atskanēja kurnēšana. Pamazām tā pieauga līdz rūkoņai, un reizēm no tās izlauzās spalgi sieviešu izsaucieni. Mehani apņēmīgi pieslējās kājās. Ivoa bija viņa māsa: Smedža nekaunība viņu aizvainoja ne mazāk kā Perselu. Viņš pacēla gaisā abas rokas, prasīdams klusumu, un iesāka sašutuma pilnu, izsmalcinātu runu, kurā Smedžam un Ģindenim pārmeta nedraudzīgo rīcību. Lai cik tas nepatīkami, tomēr jāsaka: šie divi peritāņi uzvedās pret Adāmo un arī pret tahitiešiem kā īsti sivēni. Tagad bija skaidrs, ka Ģindenis viņus izslēdzis no sadales un viņiem sešatā vajadzēs apmierināties ar trim sievietēm. Būtībā jau tas, protams, neko negrozīja. Viņš, Mehani, apņemas rotaļāties ar visām peritāņu sievām. (Smiekli.) Bet šāda rīcība ir apkaunojoša. Tas ir apkaunojums Tetahiti, virsaiša dēlam. Tas ir apkaunojums viņam pašam. Tas ir apkaunojums visiem. Viņš, Mehani, ir liela virsaiša dēls. Un visi taču zina, viņš piebilda kautrīgi, kā dēls ir viņa tēvs, lielais virsaitis Otu ... Tādēļ Otu ir bijis tik labs un devīgs pret peritāņiem. Bet pašreiz lielās pirogas vadonis ir māma. Viņš augu dienu tup ieslēdzies savā būdā. Varu piesavinājies Ģindenis. Viņš izturas pret tahitiešiem sliktāk kā pret kara gūstekņiem un grib aplaupīt savu brāli Adāmo, atņemot viņam sievu. Tāpēc viņš, Mehani, Otu dēls, saka la: vajag cīnīties blakus Adāmo pret Ģindeni. Un, kurš domā tāpat, lai to pasaka.

Mehoro un Kori piecēlās tūlīt, pēc brīža viņiem sekoja Ohu un Timi. Tetahiti piecēlās pēdējais, ne jau tāpēc, ka

domātu savādāk kā citi, bet, pats būdams virsaiša dēls un gados vecāks par Mehani, viņš gribēja parādīt, ka apsver ilgāk, iekāms kaut ko izlemj. Toties tagad, kā to paredzēja etiķete, viņš runāja pirmais un nopietnā balsi noteica: «e a roa.'» Teicienu pēc tam visi korī atkārtoja.

Makleods pārlaida skatienu visiem sešiem tahitiešiem, tad atkal pievērsa acis grupai, ko veidoja Persels, Džonss un Bekers. Zem deguna asās šķautnes lūpas tagad bija sakniebtas plānā, līkumotā svītrā.

— Es lieku priekšā debates atlikt, — viņš teica. — Kad melnie draud, mēs neko nevaram izlemt.

— Neizvairieties, Makleod, — Persels strupi attrauca.

— Tahitieši nevienam nedraud. Ja sapulce tagad pārtrauks darbu, neko neizlēmusi, mēs to atstāsim.

— Neklausies viņā! — Smedžs atkal ierēcās. — Neklausies viņā! Liec balsot, Makleod!

Taču Makleodam neatlika laika atbildēt. Omāta uzslējās kājās. Hents žēlabaini noīdējās, bet viņa to neievēroja. Viņa panācās soli uz priekšu, un aplis tūlīt it kā piepildījās. Melnās acis zem nikni sarauktajām uzacīm nopētīja vispirms tahitiešus, pēc tam peritāņus.

— Jūs, vīrieši, — viņa teica balsī, kas dārdēja kā ūdenskritums, — tikai runājat, runājat... Bet es, Omāta, kaut ko darīšu.

Divos soļos viņa aizmetās garām Vaitam un Makleodam un pieskrēja pie Smedža. Viņš mēģināja atkāpties, taču Omāta bija veiklāka. Viņa pieliecās, vienā grābienā saķēra Smedžu aiz biksēm pie nabas, pacēla sīko vīreli acu augstumā un bez piepūles turēja gaisa savā milzīgajā rokā.

— Iti ore,[7] — viņa dobji sacīja.

Un ar labo roku sāka to pļaukāt. Taisnību sakot, tie drīzāk bija sitieni nekā pļaukas. Tādi paši sīki sitieni, kādus sadod kaķim, kad tas slikti uzvedies. Bet Omāta neapzinājās savu spēku. Smedžs rēca. Sažņaugts pirkstos, kas bija saņūcījuši bikšu jostu uz vēdera, no sitieniem piesarkušu seju, viņš kārpījās kā nelabais, spārdījās kājām, mēģināja Omātai iesist ar smieklīgi mazajām dūrī-tēm un kliedza bez mitas kā aizkauts.

Tahitieši uzjautrinājās no visas sirds. Visi šāvakara pazemojumi bija atriebti. Sievietes spalgi klaigāja, bet vīrieši smējās pilnā kaklā un, augstu cilādami kājas, skaļi pliķēja sev pa gūžām.

— Omāta! —Makleods sauca.

— Laid viņu vaļā, Omāta! — Persels sauca tahitiski.

— Īli ore, — Omāta izgrūda caur sakostiem zobiem.

Viņa nevienā neklausījās. Viņa tikai dunkāja Smedžu

sīkiem sitieniem, un Smedžs, purnu pastiepis uz priekšu, rēca, spārdījās un skrāpējās kā slazdā noķerts zvērs. Rokas bija par īsām, lai aizsniegtu Omātas seju ar dūrēm vai nagiem, tikai kailās kājas spārdīja milzenes vēderu, taču šie spērieni, kā liekas, viņu netraucēja. «Kas viņai par vēdera muskuļiem!» Džonss noteica, apbrīnā atpletis muti.

Makleods piecēlās un devās pie Omātas. Dullais Smedžs pārmācību bija pelnījis. Tomēr, kā «vairākuma» vadonim, viņam nebija citas izvēles: vajadzēja iejaukties. Smedžs bija vesela balss.

Ausīm džinkstot no upura rēcieniem, Makleods piesardzīgi tuvojās Omātai. Viņš baidījās, ka tā nepalaiž spēcīgo roku arī pret vipu vai Hents, Omātu aizstāvēdams, neuz-klūp no muguras.

— Rimsties, Omāta, — viņš bargi teica.

Viņa pat nepagrieza galvu, taču beidzot laikam nosprieda, ka turēt Smedžu izstieptā rokā tomēr ir pārāk nogurdinoši, paspēra soli sānis, ar labo plecu pagrūda skotu, kuru droši vien neredzēja, un pieslēja drebošo Smedžu pie banjana saknes, kas Makleodam bija noderējusi par atzveltni. Taisnību sakot, zvēlienu spēks bija stipri vien sarucis. Tā jau vairs bija tikai tāda bikstīšana.

— Mister Persel! Leitnant! — Smedžs kliedza, pietvīcis sarkans kā biete. — Sakiet, lai viņa beidz!

Persels, bažīgi paraudzījies apkārt, šķērsoja apli un, uzlicis roku Omātai uz pleca, sauca:

— Laid viņu vaļā, es tevi lūdzu! Tu viņu nogalināsi.

— Oa! Padomā tikai! — Omāta atsaucās, balsij grandot kā pērkonam. — Ar šīm dunckiņām, tā jau iepliķē bērnu!

— Rimsties, Omāta! — Persels iekliedza viņai ausī.

— Nekas, to viņš atcerēsies! — Omāta attrauca, paraustīdama varenos plecus. Kurla kā pati taisnība, viņa tikai blieza un blieza. Zvetēja Smedžam pa abiem vaigiem, bet, kad tas aizsargājās ar plaukstām un elkoņiem, viņa to piespieda nolaist rokas, palaikam ar rādītājpirkstu iebikstīdama vēderā. Ikreiz, kad briesmīgais pirksts trāpīja jutīgajā vietā, Smedža rēcieni it kā aizžņaudzās un atskanēja tikai viens vienīgs spalgs un griezīgs spiedziens kā slazdā iekritušai žurkai.

— Nē, nē! — Persels sauca.

Viņš abām rokām ieķērās vai, pareizāk, iekārās Omātai delmā. Viņa mazliet noskurināja plecu. Persels novēlās zemē.

— Mazulīt, — viņa vaicāja, mīlīgi paraudzīdamās Perselā no augšas, — vai es tev nodarīju pāri?

— Nē, — Persels atteica pieceldamies, — bet, lūdzama, laid viņu vaļā. Laid viņu vaļā, Omāta!

— Leitnant! — Smedžs rēca. — Paturiet Ivoa! Sakiet, lai viņa beidz!

Makleods uzlika roku Hentam uz pleca. Tā bija viņa pēdējā cerība.

— Hent, — viņš teica, — apturi savu sievu! Viņa nogalinās Smedžu!

Hents ar visu augumu pagriezās pret Omātu, it kā viņa kakls un rumpis būtu izliets no viena gabala. Mazās, blāvās ačeles pievērsās notiekošajam. Likās, viņš to ierauga tikai tagad. Plakanajos, saskrambātajos vaibstos atplaik-snīja kaut kas līdzīgs pārsteigumam, un viņš norūca:

— Nogalinās Smedžu?

— Vai tad tu neredzi? — Makleods nokliedza viņam pie auss. — Nogalinās tavu biedru Smedžu! Apturi viņu, Hent! Viņa to nogalinās!

Hents vēroja Smedža pārmācību, ar labo roku kasīdams rūsganās spalvas uz krūtīm. Viņš nesaprata, kāpēc Omāta tā rīkojas, taču ne mirkli nešaubījās, ka tā rīkojas pareizi.

— Viņa to nogalinās! — Makleods iebļāva viņam ausī.

Hents pārstāja kasīt rūsgano vilnu, iegrima pārdomās

un teica:

— Un kāpēc ne?

Tad noskurināja galvu kā suns, kas izlien no ūdens.

Viņš priecājās par savu atbildi. Vismaz vienreiz notikumi bija skaidri un viegli saprotami. Viss, ko darīja Omāta, bija labi darīts. Ja Omāta gribēja nogalināt Smedžu, tad arī tas bija labi.

— Biedru Smedžu! — Makleods kliedza.

Hents izslējās visā augumā, ar plaukstu pabīdīja Makleodu sānis un sacīja:

— Es tev palīdzēšu, Omāta.

— Paliec, kur esi! — Omāta uzsauca, pašķielējusi uz viņu, un, tā kā viņš vēl paspēra soli, uzkliedza: — Sit down!

Hents atkal apsēdās.

— Omāta, es tevi lūdzu! — Persels sauca.

Viņš atgriezās pie iepriekšējā nodoma un no jauna ieķērās Omātai rokā. Baidīdamās viņam nodarīt pāri, tā vairs neskurināja plecu. Bet sita Smedžu, kā situsi, lai gan Persela svars tagad bremzēja triecienu spēku. Tomēr sievieti apstādināt viņam neizdevās.

— Omāta! — Persels kliedza.

Atskanēja švirksts, it kā plīstot drēbei. Smedžs noplaka pie zemes. Bikses nebija izturējušas un pametušas milzenes saujā lielu skrandu. Smedžs tūlīt pielēca kājās, abām rokām satvēra saplēstos lēverus, lai kaut kā apslēptu savu kailumu. Tahitiešu smiekli divkāršojās.

— Iti ore! — Omāta noteica, smaidā pavērdama biezās lūpas un atsegdama lielos zobus.

Viņa sakustējās, lai dzītos Smedžam pakaļ. Persels tūlīt metās pretim un satvēra viņu ap vidu, lai gan pašam galva sniedzās Omātai tikai līdz krūtīm. Kavēta ieskrējienā, Omāta aizķērās aiz Persela kājas un zaudēja līdzsvaru. Viņa paturēja vēsu prātu pat kritienā un neuzvēlās Adāmo virsū, bet nogāzās uz sāniem, lai to nenospiestu ar savu svaru.

Smedžs, kājelēm zibot, joza projām pa klajumu, un, tā kā tas bija nolaidens, tad, skatoties no attāluma, mazais dibens šķita lēkājam virs pašas zemes. Atskanēja smiekli un kliedzieni, visi bija piecēlušies kājās, lai vērotu bēgli. Šajā brīdī mākonis tintes melnumā aizsedza mēnesi, un Smedžs pagaisa kā zemē iegrimis.

Mēnesim pazūdot, klajums, par spīti abām lāpām, ienira krēslā, un, atkal uzmeklējis savu vietu, Persels juta, ka iestājies dīvains mijkrēslis. Vējš vēstīja vētru, uz kailajiem pleciem gūlās vēsums, un viņš nodrebēja.

Džonss pieliecās viņam klāt, bērnišķīgā seja staroja

smaida.

— Es nemūžam neesmu tik traki smējies.

— Un slikti darījāt, — Persels skarbi atteica.

Tahitiešu sveikta, Omāta atgriezās savā vietā. Makleods stāvēja kājās, atspiedies pret banjana sakni. Viņš nogaidīja, kamēr troksnis norima, tad pacēla roku un teica neskanīgā balsī:

— Es lieku priekšā sapulci pārtraukt.

Džonss ieskatījās divstūrenē.

— Paliek vēl viena zīmīte.

— Tad izvelc to, — Makleods teica, gurdi pārvilkdams plaukstu par seju. Smedža bēgšana bija novērsusi attiecību pārtraukšanu ar Perselu, tomēr Vaits un viņš pats bija palikuši bez sievām, Smedžs kritis izsmieklā, Persels kļuvis tik spēcīgs kā vēl nekad, un melnie gandrīz vai sadumpojušies.

Džonss atlocīja zīmīti un izlasīja:

— Smedžs.

Viņš jauneklīgi iesmējās. Kā tas viņam nebija ātrāk ienācis prātā? Divstūrenē taču bija deviņas zīmītes. Pēdējā varēja piederēt vienīgi Smedžam. Džonsa smiekliem neviens nepiebiedrojās. Pār sapulci bija nogūlies tāds kā atslābums un nogurums. Tās iznākums neapmierināja nedz opozīciju, nedz «vairākumu». Arī Bekers bija palicis bez sievas. Tahitieši vairs nesmējās un klusā balsī kaut ko apsprieda. No visiem trim nogrupējumiem viņiem bija nodarīta vislielākā netaisnība.

— Tā kā Smedža nav klāt, — Bekers kodīgi teica, — viņam sievu nevar piešķirt.

— Un tomēr mēs to darīsim, — Makleods atcirta, mazliet atguvis ierasto uzstājību. — Ja mēs to nenokārtojam pirms šķiramies un atstājam četras sievietes melnajiem, tad nebūs tik viegli tiem vēlāk kādu atņemt.

Neviens neatbildēja. Nevienam vairs negribējās strīdēties. Lielām, retām lāsēm sāka līt lietus, pakšķēdams uz cietajām banjana lapām kā uz skārda jumta.

— Es iesaku Tumalu, — Makleods teica. — Man liekas, viņa ar Smedžu satiek gluži labi.

Persels pagriezās atpakaļ un teica:

— Tumata, vai vēlies Smedžu sev par tanē?

— Jā, — Tumata atbildēja pieceldamās.

Viņa pārmetoši paskatījās uz Omātu un sacīja:

— Ar mani viņš vienmēr ir bijis lādzīgs.

Šis vārds Perselu pārsteidza. Viņš pavērās Tumatā uzmanīgāk. Vaibsti bija diezgan parasti, tomēr melnās acis izstaroja maigumu, un seja liecināja par zināmu rakstura stingrību.

— Kas «pret»? — Makleods jautāja.

— Nekāda «pret» vairs nevar būt, — Džonss aizrādīja.

— Visi ir apkalpoti.

Džonss runāja gluži nevainīgi, pat neapdomājis, ka Makleods nav apkalpots. Tomēr skots šajā teicienā bija saklausījis izsmieklu un uzmeta jauneklim nīgru skatienu. Bekers, kas vienmēr svainim tūlīt steidzās palīgā, skatienu uztvēra un tikpat nikni palūkojās uz Makleodu. Mēmā sadursme ilga tikai sekundi, bet, kad tā bija galā, aplī iestājās smags klusums. «Jau tagad!» Persels nodomāja. «Pietiek ar nenozīmīgāko vārdu, ar niecīgāko mājienu, lai.. .»

— Izbeigsim, — viņš skali teica.

— Pieņemts! — Makleods atsaucās, atvēzēdams roku, lai triektu virves galu pret zemi, tomēr kustību aprāva.

Tad piebilda drūmā balsī:

— Sapulce slēgta.

Likās, negaiss tikai bija gaidījis šos vārdus; pār klātesošajiem sāka gāzt brāzmains, spēcīgs lietus. Angļi un tahitieši rīkojās dažādi. Angļi pāri klajumam kopā ar sievām aizbēga uz ciematu. Pārējie ielīda banjana lapotnes izveidotajās istabās. Persels ar Ivoa pie rokas viņiem sekoja.

Banjana labirintā bija ļoti tumšs, un Persels panāca tahitiešus tikai pēc balsīm. Tiklīdz viņš piekļuva tiem tuvāk, tie apklusa.

— Kas jūs tur esat? — Persels vaicāja, klusumā juzdamies neērti.

— Mēs visi esam šeit, Adāmo, — Mehani atbildēja.

— Visi seši. Un arī Faina, Raha un Itihota.

— Trīs sievietes, kuras peritāņi mums atstāja, — Tetahiti skarbi noteica.

Nelaipnā toņa apmulsināts, Persels klusēja. Acis pamazām pierada pie tumsas. Viņš sāka izšķirt sejas, kas bija apkārt, un saskatīt acu baltumus.

— Es iešu pakaļ Itij ai, — Mehani teica.

Viņš vērsās pie Persela. Balss skanēja dabiski. Persels pacēla galvu.

— Sādā lietū?

— Tas jādara. Viņai noteikti ļoti bail.

— No kā?

— No tupapausiem.

Mazliet paklusējis Persels teica:

— Vai tu viņu atradīsi?

Mehani aprauti iesmējās.

— Es ar viņu jau esmu spēlējis paslēpes.

Viņš piebilda:

— Uz redzēšanos, Adāmo, mans brāli.

Tas bija tas pats parastais teiciens, tā pati siltā balss, tā pati uzticība. Nē, Mehani nebija pārvērties.

Persels mēģināja viņu pavadīt ar skatienu. Tahitietis attālinājās tikpat nedzirdami kā kaķis. Kad viņš bija nonācis banjana labirinta malā, spēcīgais augums uz īsu mirkli iezīmējās lapotnes ailē pret gaišāku plankumu debesīs, pieliecās un nozuda.

Pēc Mehani aiziešanas Perselam viss piepeši likās salts un nemīlīgs. Lietus nikni kapāja banjana lapas virs galvas. Tahitieši klusēja.

Persels teica:

— Es prasīju sapulcei, lai jūsu vārdus liek kopā ar mūsējiem.

Tetahiti lietišķi atbildēja:

— Mēs to zinām. Omāta mums to pateica.

Persels gaidīja, bet neviens neko nepiebilda.

— Brāļi, — Persels pēc brīža sacīja, — jums ir nodarīta netaisnība, bet es šai netaisnībai nepiekrītu. Gluži otrādi: es mēģināju pret to cīnīties.

Atkal iestājās klusums, tad Tetahiti atbildēja vēsi pieklājīgā balsī:

— Mēs to zinām. Tu mēģināji.

Ko gan nozīmēja šis: «Tu mēģināji?» Vai viņam pārmeta neveiksmi?

Persels nogaidīja ilgu laiku, bet neviens vairs neko

neteica. Ivoa paspieda viņam roku un iečukstēja ausī: «Iesim.»

— Uz redzēšanos, Tetahiti, mans brāli, — Persels teica.

— Visiem uz redzēšanos. Uz redzēšanos, brāļi.

— Uz redzēšanos, Adāmo, — Tetahiti atņēma.

Vēl bija dzirdami vairāki čukstus izrunāti pieklājības sveicieni. Persels uzmanīgi ieklausījās, līdz tie apklusa, un viņa sirds sažņaudzās. Neviens no tahitiešiem viņu nebija nosaucis par «brāli».

ASTOTA NODAĻA

Lietus lija visu nakti, un, iznācis no būdas, Persels ievēroja, ka ziemeļvakaru vējš iegriezies no dienvidvakariem. Tā bija pirmā reize, kad uz salas pūta dienvidrietenis, un pēkšņā laika pārmaiņa matrožiem lika domāt, ka tas atnesīs lietu un aukstumu. Un tiešām, dienvidrietenis pūta veselas trīs nedēļas, un nepagāja neviena diena bez smidzi-nāšanas. Debesis pastāvīgi klāja lieli mākoņi, Klusā okeāna garie viļņi ieguva pelēku un zaļganu nokrāsu, un reiz pat sāka snigt sniegs, kas gan izkusa, tiklīdz pieskārās zemei.

Nelādzīgais laiks tahitiešiem bija satraucošs jaunums, jo viņi savu mūžu nebija piedzīvojuši tik lielu aukstumu. Tomēr, atnesdams lietu, dienvidvakara vējš paveica arī kaut ko labu. Tas aplaistīja tikko sastādītās injāmu un ta-rosu plantācijas un visu laiku, kamēr pūta, atbrīvoja ļaudis no ūdens klaušām. Lai atgādātu ūdeni no kalna, vajadzēja ap desmit cilvēku ar katliem un podiem, gājiens turp un atpakaļ ilga divas stundas. Daži trauki bija stipri smagi, tāpēc nolēma, ka ūdens klaušās piedalīsies visi salinieki bez izšķirības. Divdesmit septiņus salas iemītniekus sadalīja trīs komandās, un, tā kā ūdeni nesa tikai pārdienām, tad katrai komandai bija jāstrādā vienu reizi sešās dienās. Mazons klaušās sūtīja savu sievu, bet pats tajās piedalīties atteicās. Par šo izvairīšanos visi izjuta gandrīz vai pateicību, jo viņa klātiene, lai kur viņš arī parādītos, bija pārāk apgrūtinoša.

Tiklīdz saka līt, Makleods uztaisīja lielu, četrstūrainu koka kublu, kurā iestiprināja vienu no brezentiem, kas uz «Blosoma» bija kalpojis par glābšanas laivas pārsegu. Saglabājušies bija pavisam trīs brezenti, tāpēc skots varēja uztaisīt vēl divas brezenta cisternas, kuras, tāpat kā pirmo, nolika atklātā vietā, un triju tvertņu tilpums bija pietiekams, lai lietus laikā apgādātu ar ūdeni visu koloniju.

Pirms tika saceltas būdas un sadalītas sievietes, dzīve uz salas ritēja kā kopienā. Visiem šķita, ka ērtāk ir vārīt kopējā katlā un maltītes iebaudīt kopīgi. Reizē ar ģimenes dzīves nodibināšanos šī paraža pa daļai izzuda. Tomēr, lai arī katls tagad katram bija savs, apgāde, vismaz pagaidām, gūlās uz visu pleciem. Gaidot pirmo ražu, saprātīgi tika nolemts augļu un meža injāmu novākšanu neatstāt pašplūsmei, lai novērstu nesaimniecisku izšķērdību. Arī šeit visus darbus veica atsevišķas komandas. Kad augļi un saknes bija savākti vajadzīgā daudzumā, tos nogādāja «Blosoma» laukumā un sadalīja mājsaimniecēm vienlīdzīgās daļās. Blakus nojumei, kur karājās «Blosoma» zvans un virsnieku ēdamkajītes pulkstenis, uz steķiem noklāja dažus dēļus. Uz šī plaukta, ko angļi iesauca par «tirgu», sabēra augļus un saknes, bet tikai vidējā daļā. Galds ar šķērsām pienaglotām šaurām līstītēm bija sadalīts trijās daļās. Nodalījums labajā pusē bija domāts zivīm, bet kreisajā pusē — gaļai.

Kad zvejnieki — tiklab angļi, kā tahitieši — ieradās ar lomu, viņi to nokrāva labējā nodalījumā un zvanīja «Blosoma» zvanu. Ap galdu saskrēja visas sievietes, pieklājīgi apbrīnoja zivis, lai kāds to lielums un skaits, smiedamās un klaigādamas likās strīdamies par daļu, kas katrai pienākas, un noņēmās ar loma sadali ilgāk par stundu, jo šī bija viena no patīkamākām nodarbībām. Bet tā -nebūt nebija vienīgā atšķirība. Kad zveja padevās teicama, tahitieši nekad nedūra vairāk zivju, cik nepieciešams, turpretim peritāņi, aizrāvušies kā reibulī, stiepa mājās daudz vairāk, nekā kopiena spēja apēst vai saglabāt. Tā kā zivis bojājās, reizēm puse loma bija jāatsviež atpakaļ jūrā. Sajā sakarībā sievietes aizrādīja, ka peritāņi vienmēr vēlas iegūt visu un savā alkatībā nekad neprot apmierināties ar nepieciešamo.

Pa labi no tirgus zemē rēgojās apaļa bedre, kuras dibens un sāni bija izklāti ar mozaīkā sakrautiem akmeņiem. Tā bija komunālā krāsns. Kad nomedīja mežacūku, krāsnī sakūra lielu sārtu, nokaitēja akmeņus līdz baltkvēlei, izrausa ogles un bedrē ieguldīja sadalīto, izķidāto, nomazgāto un aizšūto dzīvnieku ar nokarsētu akmeni vēderā. Pēc tam to noklāja ar banāna lapām, uz kurām salika injāmus, taro-sus, avokādus un mango augļus. Beidzot, pārklājot pāri vēl otru lapu kārtu, visu apbēra ar zemi. Tā azaids dažādos slāņos izcepās viss reizē.

Kad cūka bija izcepta, to guldīja uz lapām «tirgus» kreisajā nodalījumā un Omāta sadalīja līdzīgās daļās, kamēr pārējās sievietes stāvēja rindā ar banānlapām rokās. Mežacūkas bija vienīgie zīdītāji, kas dzīvoja salā, tās bija krietni vien savairojušās, tomēr ar apdomu nolēma nomedīt tikai vienu cūku nedēļā, lai pārāk ātri neizsmeltu svaigās gaļas rezerves. Tā kā tahitieši zināja dzīvnieku paražas un viltības, viņiem uzdeva nodarboties ar medībām un šajās reizēs aizdeva šautenes, kuras viņi tagad prata lietot tikpat veikli kā angļi.

Tiklīdz izkāpuši salā, tahitieši bija savākuši daudz maizes koka augļu. Šie augļi cilvēka galvas lielumā saturēja mīkstumu, kuru viņi tūlīt ieraudzēja krūkās. Pēc diviem mēnešiem rūgšana bija beigusies un daļu norūgušā mīkstuma sāka lietot. To samīcīja kopā ar ūdeni, izveidoja klaipiņus mazu maizīšu veidā un cepa kopējā krāsnī. Sākumā maizi necepa pārāk bieži, jo baidījās, ka krājumu var nepietikt līdz nākošai ražai. Bet pēc mēneša, apvēr-tējot patērēto un atlikušo, secināja, ka ierobežojumi bijuši pārāk bargi, un, sākot ar to brīdi, maizi cepa reizi nedēļā. Kad «smalkmaizītes» izvilka no krāsns, tās bija apvilkušās ar skaistu, zeltainu garoziņu, bet, taisnību sakot, neatgādināja maizi ne pēc garšas, ne vielas. Tiklīdz pārkoda garoziņu, maizīte izkusa uz mēles kā mandeļu mīkla, un tās garša, patīkama, kaut ierūgtena, drīzāk atgādināja augli.

Ēdmaņa salā bija bagātīga, lai gan saknes un augli ēdienu kartē ieņēma galveno vietu. Laiks ne vienmēr bija labvēlīgs zvejai un lomi bagātīgi, tā ka salinieki ēda zivis caurmērā trīs četras reizes nedēļā (bet gāju, kā redzējām, tikai reizi nedēļā). Angli bija savākuši lielus krājumus jūras bezdelīgu olu un jutās ļoti vīlušies, kad uzzināja, ka šie putni dēj tikai jūnijā un jūlijā; vajadzēja atkal gaidīt sešus mēnešus, iekāms varēs, Mazona vārdiem runājot, tikt «pie olām brokastīs».

Pirmajā lietus nedēļā tahitieši izmantoja brīžus, kad lietus pierima, lai no pandānkokiem ievāktu lielas mizas sloksnes, ko sievietes sagrūda piestā, iegūdamas mīklu, kuru vēla un stiepa, līdz tā līdzinājās drēbei. Izklātas un izžāvētas, šīs drānas atgādināja rupju audumu, kuram sākumā piemita dīvaina īpašība: lokoties tas viegli krakšķēja. Kamēr turpinājās lietavas, sievietes sanāca kopā drīz pie vienas, drīz pie otras, lai darinātu šādas drānas.

Nedz Makleods, nedz Vaits nebija tādi muļķi, lai rīkotu ekspedīciju nozudušo sievu meklēšanai. Starp citu, bija skaidrs, ka viņi salā nespēj paspert ne soli; signalizācijas dēļ, kurā iedzimtie ir tik veikli, bēgles tūlīt uzzināja par viņu tuvošanos. Nākamajā dienā pēc sieviešu sadales Makleods skaļi izteicās, ka lietus dumpiniecēm liks atgriezties daudz ātrāk nekā bailes no vientulības. Bet lietus vairāk nekā trīs nedēļas lija nakti un dienu un neradīja nekādas pārmaiņas. Pēc dažām pazīmēm Persels noprata, ka «vairākums» izdevis paroli uzmanīt Mehani kustības. Viņš lūdza Ivoa brāli brīdināt, un, kad pavaicāja sievai, kā Mehani uzņēmis šo vēsti, viņa atbildēja:

— Viņš smējās. Viņš bija ļoti uzjautrināts.

— Un tas viss?

— Viņš teica, ka peritāņi esot ļoti vāji karotāji...

— Kādēļ?

— Tādēļ, ka viņi nemāk dzīt pēdas. Tad Timi sacīja, karā tahitieši uzvarētu peritāņus pat tad, ja peritāņiem būtu šautenes, bet viņiem ne.

— Un tā viņš teica?

— Jā, bet pārējie viņu apklusināja. Tu jau pazīsti Timi...

Persels, starp citu, vairs netikās ar Mehani. Tas augu dienu gulēja tahitiešu mājā, virs pareo salīgi satinies kreklā, kurš kādreiz bija piederējis Bertām un par kura plisēto žabo un mežģīņu aprocēm Mehani nebeidza jūsmot.

Lietus dienas vilkās nebeidzami gari. Ciematā neatskanēja neviena cita skaņa kā tikai stampu ritmiskie grūdieni piestās. Sapulcējušās pie kādas no biedrenēm, vahinas, jautri trokšņodamas, darināja savus audumus. Visbiežāk viņas dziedāja, bet brīžiem dziesmu pārtrauca, lai pārrunātu ciemata jaunākos notikumus vai lai sīki pārspriestu un salīdzinātu katra tanē nopelnus. Atskanēja smiekli un izsaucieni, bet pēc laiciņa stampas atkal atsāka savu rakstu. Dobjais, noslēpumainais troksnis no jauna pavadīja dziesmu, kurai bija skumja melodija, bet līksmi vārdi.

Rietumu pusē Persela būdai vistuvāk bija Džonsona būda, un Persels jau pirmajā nedēļā pēc sieviešu sadales tur dzirdēja uzliesmojam ķildu, ko pavadīja sitieni un vaidi, līdz beidzot viss iegrima dziļā klusumā. Tas notika pēc pusdienas maltītes, bet trīs dienas vēlāk tajā pašā stundā un tādā pašā secībā atkal atskanēja tie paši trokšņi, lai gan nebija iespējams pasacīt, kurš no abiem — Tajata vai Džonsons — sit savu dzīves biedru. Viņš izjautāja Ivoa. Pamājusi ar galvu, viņa atbildēja, ka ciematā visiem zināmas Džonsonu pāra nesaskaņas. Ar tādu raksturu kā Tajatai, kurai Tahiti jau bijuši vairāki tanē, kas nav noturējušies ilgāk par mēnesi, tas nebija nekas pārsteidzošs. Kad «Blosoms» līcī izmeta enkuru, viņa jau piekto gadu nebija varējusi atrast vīru pat starp salas večiem, tāpēc laikam arī nolēmusi sekot peritāņiem.

Par Mazona un Vā attiecībām turpretim nebija zināms nekas, jo Vā, kļuvusi par peritāņu vadoņa vahinu, pret biedrenēm izturējās ļoti atturīgi. Viņa reti izgāja no mājas un arī tad tikai tāpēc, lai ietu uz tirgu. Bet Mazons pa ciematu nekad nepastaigājās un, takas līkumā nejauši kādu sastapis, neatņēma sveicienu. Kad laiks noskaidrojās, viņš devās ilgos pārgājienos pa kalnu. Ja lija lietus, viņam pietika ar trim pastaigām dienā turp un atpakaļ pa savu komandtiltiņu, lietojot šim nolūkam dēļu laipu, kas — varbūt tāpēc, lai nesabristu kājas, bet varbūt arī tāpēc, lai justos kā uz kuģa klāja — balstījās uz akmeņiem no viena treliņa līdz otram. Kad Persels pie galda lasīja grāmatu un pacēla galvu, lai paskatītos pa iluminatoru, viņš redzēja kapteini staigājam šurp un turp, par spīti lietum, kas mērcēja divstūreni un plecus. Pēc četriem vai pieciem pagriezieniem Mazons apstājās, uzlika rokas uz reliņa un, izslējies un pacēlis zodu, stingri vērās tālumā, it kā ainava, ko dažus solus tālāk aizsedza kokospalmas, sniegtos pāri viļņu galotnēm tālu līdz pašam apvārsnim.

Lietus lija no rīta līdz vakaram. Persels lasīja, sēdēdams pie viena no istabas četrstūrainajiem iluminatoriem, bet aizmugurē slējās bīdāmā siena, kas vērās pret dienvidiem un kalnu. Ceļot savu mājokli, viņš bija lieliski izplānojis, ka tas būs plaši atverams saulei un siltumam. Tomēr dienvidu puse izrādījās ari par lietus un briesmīgā dienvidrie-teņa nesēju. Vējš tagad bez apstājas gropēs drebināja sienu, no stūriem plūda iekšā ūdens, uz grīdas krājās peļķē un pludoja starp dēļiem, par spīti visiem salaidumiem.

Pat Londonā, pat savā dzimtajā Skotijā Persels nebija piedzīvojis tik pamatīgas lietavas. Jau pamostoties, salu ietina pienaina migla, kas lieliem vāliem peldēja starp kokiem, un tai cauri sijājās ledaina, smalka mirkoņa. Pamazām vatainie blāķi kļuva gaišāki, un varēja domāt, ka parādīsies saule. Migla patiešām pacēlās gaisā, tomēr to nomainīja lietus. Katru dienu tas lija visvisādos veidos: gan smidzinādams, gan rupjām lāsēm, gāžot kā no spaiņa, gan brāzmains, sajaucies kopā ar vēja auriem. Tā kā sajas augsne bija necaurlaidīga, dubļi sniedzās līdz potītēm. Ēšanai piešķīra vairs tikai saknes, jo laika apstākļu dēļ zvejot un medīt nebija iespējams. Visas trīs Makleoda audekla cisternas pludoja pāri, tā ka steigšus vajadzēja rakt grāvi, kas liekos ūdeņus novada līdz klintij. Takas pamazām kļuva neizbrienamas, jo akmeņi nogrima, it kā tos būtu iesūkuši dubļi. Vajadzēja meklēt citus, iespējami platus un plakanus, atgādāt vajadzīgajā vietā un noklāt uz vecā bruģa. Ciematā bija atstātas augam daudzas kokos-palmas, lai zem to vainagiem varētu paglābties no saules. Tagad šie koki krāja virs galvas smacējošu mitrumu.

Viss pludoja. Viss atmiekšķējās, kļuva ūdeņains, gļets. Gaisā jautās sāja, salkana smaka, kas spraucās iekšā visur. Dēļi būdu stūros pārklājās ar pelējumu, un darbarīki aprūsēja vienā diennaktī, lai ari bija ieziesti ar taukiem.

«Blosoma» līcis ziemeļu pusē bija aizsargāts no vēja, un tur valdīja šķietams klusums. Bet rietumos okeāns uzbruka klints sienai no flanga un trieca virsū milzu bangas. Šļakatas brīžiem uzsitās reibinošā augstumā un, dienvidrie-teņa uzķertas, nolija pār ciematu kā sāļš lietus. Otrās nedēļas beigās salu satricināja dobjš troksnis, pamodinādams saliniekus nakts vidū. No rīta atklājās, ka ziemeļu kraujas pārkarenā klints — tā pati, uz kuras Makleods savā laikā būvēja vinču, — viļņu izskalota, bija nogāzusies jūrā. Perselam reizēm šķita, ka sala, vējam un jūrai palīdzot, norausies no važām, ar kurām tā it kā pieķēdēta pie okeāna dibena, sāks dreifēt un, lietus izskalota, sašķīdīs gabalos un izkusīs ūdenī, kas to ieskauj.

Aiz katras būdas iluminatora, iestājoties naktij, vahinas iededza doedoē, lai tupapausi zinātu, ka to klātbūtne nav vēlama, Sēdēdams pie grāmatas, Persels savukārt aizdedza veselus trīs. Šādu izšķērdību varēja mierīgi atjauties. Salā doedoē bija atlikulikām. Tā sauca riekstam līdzīgu augli un arī koku, kas to ražoja. Rieksti bija pilni ar puscietu elJu, un angļi no tahitiešiem iemācījās tos izmantot kā gaismekļus, ieverot tajos palmu šķiedras, kas aizstāja daktis. Taisnību sakot, šāds gaismeklis deva mazāk gaismas nekā svece un liesma reizumis sprakšķēja kā petarde, taču eļļa smaržoja tikpat patīkami kā auglis un nemaz neapdullināja galvu.

Persels reizumis piegāja pie iluminatora un vēroja, kā šur tur starp kokiem spulgo sīkas, sīkas gaismiņas. Bija baismi iedomāties, ka klints un plānā dubļu kārtiņa, kas baroja kokus un augļus, ir vienīgā apdzīvojamā zeme pieci simti jūras jūdžu apkaimē. Saliņai apkārt bija tikai viļņi, vējš, lietus un tumsa ... «Un mēs,» Persels nodomāja, «pieķērušies šai plānajai dubļu kārtiņai, vēl rodam pietiekami daudz spēka, lai saceltos viens pret otru ...»

Pie durvīm atskanēja paskarbs klauvējiens, un, iekāms Persels paspēja piecelties, Ivoa jau skrēja nācēju ielaist.

Parādījās Vā izmirkušiem matiem, taču ap pleciem sil-deni apņēmusi «Blosoma» segu. Viņa ienāca, ar tikko jaušamu galvas mājienu pasveicināja Ivoa, piegāja pie galda, kur Persels lasīja, un teica bez jebkāda ievada:

— Mans tanē liek jautāt, vai viņš šovakar varot atnākt pie tevis.

Vā izturēšanās Perselu pārsteidza. Vienīgi izcils tahitiešu virsaitis drīkstēja uzstāties ar tik krasu uzrunu.

— Šovakar? — viņš pārjautāja, it kā šaubās saraukdams uzacis.

— Šovakar, — Vā apstiprināja.

Viņa stāvēja istabas vidū, īsās kājas iepletusi, bet lietus lāses no auguma satecēja mazā peļķītē uz grīdas. Viņa stāvēja loti taisni, un platā, godīgā zemnieces seja ar zināmu augstprātību liecināja, ka viņa apzinās sabiedrisko stāvokli, kādu sasniegusi, apprecot Mazonu.

— Ir jau vēls, un līst lietus, — Persels teica, mazliet pārsteigts par Vā dižmanīgo uzstāšanos. — Bet, ja tavs tanē vēlas, es varu pie viņa aiziet rīt no rīta.

— Viņš sacīja, ka tu tā atbildēšot, — Vā sacīja tikpat grūti apzīmējamā tonī, it kā runādama ar padoto. — Bet viņš negrib. Viņš teica, ka labāk šovakar.

— Nu tad, lai nāk vien šurp! — Persels padevās.

Vā ar atturīgu galvas mājienu atkal atvadījās no Ivoa un aizgāja.

Tiklīdz durvis aizvērās, Ivoa sāka smieties.

— Kā viņa izturas! — Ivoa izsaucās. — Vā, padomā tikai, Vā! Stalta kā tavana vahina'l Bet zini, viņa taču ir ļoti zema dzimuma.

— Nav divu veidu, kā piedzimt, — Persels grēmi atteica. — Viņa ir piedzimusi. Tas viss. Neesi iedomīga, Ivoa.

— Vai es? — Ivoa atvaicāja, ar daiļu kustību pielikdama rokas pie krūtīm. Persels apbrīnoja viņas piemīlību, taču nelokāmi palika pie sava.

— Tu lepojies, ka esi virsaiša meita ...

— Bet tas taču tiesa! Otu ir liels virsaitis!

— Otu ir labs un gudrs cilvēks. Lepojies, ka esi Otu meita, nevis virsaiša meita.

— Es neko nesaprotu, — Ivoa noteica, apsēzdamās uz gultas. — Otu ir virsaitis tāpēc, ka viņš ir Otu.

— Nē! — Persels iekarsis iesaucās. — Arī nebūdams virsaitis, Otu ir Otu!

— Bet viņš ir virsaitis! — Ivoa teica, norādoši izstiepdama uz priekšu rokas.

— Saproti taču, — Persels sacīja, — ja tu lepojies ar to, ka esi virsaiša meita, tad Vā nav nekāda iemesla nelepoties ar to, ka viņa ir vadoņa sieva. Tur nav nekā smieklīga.

Ivoa mazliet uzmeta lūpu. Pie durvīm klauvēja. Un Ivoa lūpu atkal izlīdzināja. Pirms salabšanas vairs neatlika laika tēlot apvainoto. Viņa apveltīja Perselu ar apburošu smaidu un steidzās atvērt.

— Labvakar, lielās pirogas vadoni, — viņa laipni teica.

— Hmm! — Mazons nomurdēja.

Viņš nekādi nevarēja iegaumēt iezemiešu sieviešu vārdus. Tie allaž juka kopā. Un vienmēr beidzās ar burtu «a». Turklāt visas cita citai bija tik līdzīgas. Vienmēr puskailas, vienmēr runīgas. Bet, ja nepļāpāja, tad stampāja savas sasodītās piestas.

Persels piecēlās un ar roku norādīja ciemiņam uz ķebli.

— Liekas, jūs pirmoreiz ierodaties pie manis?

— Hmm! — Mazons atkal nomurdēja.

Viņš apsēdās un paskatījās visapkārt.

— Pie jums ir auksts, — viņš uzpūtīgi teica.

— Jā, — Persels smaidīdams atbildēja. — Tur vainojama mana bīdāma siena. Šo ierīci vajadzēs uzlabot.

Iestājās klusums. Mazons vēroja savas kājas. Perselam radās dīvains iespaids, it kā kapteinis būtu samulsis un nezinātu, kā iesākt.

— Jūs dedzināt reizē trīs doedoē, — viņš beidzot teica ar vieglu pārmetumu, it kā Persels vēl atrastos uz borta un tērētu «Blosoma» eļļu.

— Es pašreiz lasīju.

— To es redzu, — Mazons atteica.

Viņš noliecās pār galdu un skaļi izlasīja grāmatas nosaukumu:

— Kapteiņa Gulivera ceļojumi.

— Vai esat to lasījis?

Mazons pamāja stūraino galvu.

— Pietiekami, lai apjēgtu, ka šis tā saucamais kapteinis Gulivers nekad nav bijis jūrnieks. Bet tam, ko viņš stāsta par zemēm, kuras it kā esot apceļojis, es neticu ne vārda . . .

Persels atkal pasmaidīja. No jauna iestājās klusums.

— Mister Persel, — Mazons atsāka, — es gribu jums pateikties par to, ka likāt man piešķirt Vā.

Un piemetināja bez jebkāda humora:

— Viņa mani pilnīgi apmierina.

— Tas mani iepriecina, kapteini, — Persels teica.

— Bet patiesībā jums jāpateicas Makleodam. Viņš ierosināja jums piešķirt Vā.

— Makleods! — Mazons iesaucās un pietvīka. — Lai nu kā, man ļoti žēl, ka jāsaka paldies šim .. .

Viņš gribēja sacīt «šim nolādētajam skotam», tomēr vēl laikus atcerējās Persela tautību.

— Iedomājieties, — viņš sašutis turpināja, — vakar es satieku šo tipu. Viņam rokā ir Berta sekstants. Es, protams, to prasu atdot. Vai zināt, ko šis blēdis man

uzdrošinājās atbildēt? «Tā ir mana daļa no Berta mantojuma. Bet, ja gribat to atpirkt, esmu ar mieru jums to pārdot.»

— Pārdot! — Persels iesaucās. — Ko viņš te grib iesākt ar naudu?

— Tieši to arī es jautāju. Viņš- man atbildēja, ka pēc divdesmit gadiem noziegumam par dumpību iestāšoties noilgums, un, ja tad ieradīšoties kāds britu kuģis un viņu aizvedīšot atpakaļ uz Skotiju, viņš būšot laimīgs, ja nevajadzēšot atgriezties dzimtenē bez penija kabatā . ..

Persels sāka smieties, bet Mazons viņam nepiebalsoja. Acis nodūris grīdā, viņš izskatījās norūpējies. Pēc brīža viņš pacēla galvu, sasparojās un ierunājās gandrīz uzstājīgi:

— Man ... jums būtu jalūdz kads pakalpojums.

«Beidzot,» Persels nodomāja.

— Ja vien varu jums noderēt, — viņš teica un pielieca galvu.

Mazons nepacietīgi pamāja ar roku, it kā atvairīdams jebkuru pieklājības izpausmi.

— Protams, — viņš piebilda gandrīz aizvainojošā tonī,

— jūs varat atteikties ...

— Bet es taču nesacīju, ka atteikšos, — Persels pasmaidīja.

— Lūk, par ko ir runa, — Mazons atsāka, tikpat nepacietīgi pārtraukdams Persela piebildi. — Pārstaigādams kalnu, es ziemeļu nogāzē esmu uzgājis visai grūti pieejamu alu. Pie tās var nokļūt pa ļoti stāvu taku.. . Nu jā, taku . . . Tas ir tikai tāds apzīmējums. Tā ir tik stāva, ka jāturas pie klints radzēm, lai pavilktos uz priekšu... Un zīmīgi, ka tas ir vienīgais ceļš, pa kuru var piekļūt alai. Gan pa labi, gan pa kreisi to ieskauj augstas bazalta sienas, drīzāk jāsaka, pīķi, ko nav iespējams pārvarēt. Otrā pusē alas griesti pārkaras pāri ielejai, tā ka no kalna puses alas ieejai nav ko domāt piekļūt, pat ņemot palīgā virvi. Turklāt jāpiebilst, ka alā ir avots ... 1

Brīdi iestājās klusums. Liekas, garā runa viņu pašu bija pārsteigusi.

— Alu es sīki izpētīju, — viņš turpināja, un pelēkās acis piepeši iemirdzējās, — un esmu pārliecināts, ka uzbrukuma gadījumā tā ir neieņemama ...

Piepeši, pacēlis balsi, viņš piemetināja:

— Mister Persel, es galvoju, ka viens pats vīrs — es atkārtoju: viens pats vīrs ar pietiekami daudz ieročiem un munīcijas un, protams, arī pārtikas, ieņēmis pozīcijas pie alas ieejas, var šeit turēties pretim veselai armijai..-.

«Fregate,» Persels nodomāja. Tas jau pārvērtās apmātībā. Par spīti varenajiem dabiskajiem nodrošinājumiem, sala Mazonam joprojām likās pārāk viegli ieņemama. Viņš bija atradis ko labāku: otru aizstāvēšanās līniju. Ja sala bija cietoksnis, tad ala — tā citadele . ..

— Pats par sevi saprotams, — Mazons dzedri atsāka,

— es neprasu, lai jūs turētos uguns līnijā kopā ar mani. Es zinu jūsu uzskatus. Un, protams, es nerēķinos arī ar komandu ...

Viņš apklusa, tad atsāka nešaubīgā tonī, kas tomēr skanēja neīsti:

— ... kamēr vīri atkal nebūs atcerējušies savu pienākumu.

Viņš vēlreiz paklusēja, tad svinīgi nobeidza:

— Mister Persel, no jums es prasu vienīgi šo: palīdziet man aiznest uz alu ieročus un munīciju.

Viņš apklusa, un pelēkās acis cieši raudzījās Perselā. Tā kā Persels klusēja, viņš pēc brīža turpināja:

— Es varētu palūgt Vā. Viņa ir Joti stipra, — Mazons runāja tālāk, uzmetis acis Persela augumam, it kā nožēlodams, ka tas nav druknāks. — Taču iezemieši, kā šķiet, baidās šādām alām tuvoties: viņi domā, ka tajās mitinās tupapausi... Savā ziņā tas ir lieliski. No viņu puses tātad nav jābaidās no zādzībām.

— Bet no matrožiem? — Persels jautāja.

— Kāpēc lai viņus iekārdinātu šautenes, ja katram pa vienai jau ir? Turklāt nekas neliecina par iespēju, ka viņi alu maz varētu atrast. Viņi tikpat kā nekad neizkust no ciemata, izņemot iešanu ūdens klaušās. Kā jau īsti jūrnieki, viņi necieš staigāšanu. Mēs, mister Persel, šeit esam jau kopš vairākām nedēļām, bet vai kādam ienācis prātā uzrāpties līdz kalna korei? Tikai diviem cilvēkiem: jums un man.

Viņš brīdi atkal aprima, tad turpināja:

— Es, protams, vēlos, lai tas paliktu noslēpums.

— To es jums apsolu, — Persels tūlīt atbildēja.

Iestājās pailgs klusums, kuru Persels beidzot pārtrauca:

— Man ļoti žēl, kapteini, taču jūtos spiests atraidīt pakalpojumu, ko jūs no manis prasāt. Ja palīdzu jums aizgādāt šos ieročus uz alu, es kļūstu par līdzvaininieku slepkavībās, ko jūs ar tiem pastrādātu, ja kāds mēģinātu te izcelties krastā.

— Slepkavībās! — Mazons iesaucās.

— Bet kā gan citādi? — Persels mierīgi aizrādīja.

Mazons piecēlās piesarkušu seju, zilām, uztūkušām dzīslām uz pieres, bez mitas mirkšķinādams plakstus.

— Mister Persel, — viņš teica aiz dusmām drebošā balsī,

— es uzskatu, ka tādā gadījumā man būtu likumīgas tiesības aizstāvēties ...

— Mans uzskats ir citāds, — Persels kā skaldīt noskaldīja. — Labāk nerotaļāsimies ar vārdiem. Mēs visi šeit esam vainīgi vai vismaz līdzdalībnieki noziegumā, ko sauc par dumpi. Paceldami ieročus pret karaļa karavīriem, mēs noziegtos vēlreiz: tā būtu bruņota sacelšanās, un, ja misētos nogalināt kādu jūrnieku, ko sūta pret mums, mēs kļūtu par īstiem slepkavām ...

— Mister Persel! — Mazons iesaucās tik draudīgi, ka Perselam likās — kapteinis tūlīt sitīs. — Man dzīvē nekad nav gadījies... Mister Persel, — viņš nikni atsāka, — es nevaru pieļaut... Tas ir visbriesmīgākais ... Kā gan jūs uzdrošināties, turklāt vēl tik augstasinīgi. ..

Trīcošām lūpām, stingu skatienu viņš iesāka teikumu pēc teikuma, tomēr nevarēja nevienu pabeigt. Nespēdams parunāt, viņš kļuva vēl niknāks, sažņaudza dūres, nolēma velti netērēt vārdus un nobeidza aizlauztā balsī:

— Man jums vairs nekas nav sakāms.

Tad pagriezās uz papēžiem, aizgāja līdz durvīm, atrāva tās vaļā un nozuda gluži kā automāts. Vēja virinātas, durvis vēl divas trīs reizes nošūpojās, iekāms Persels atģidās tās aizvērt.

Norūpējies viņš atgriezās pie galda un apsēdās. Mazona niknums jau robežojās ar ārprātu.

— Ealua vārdā! — Ivoa iesaucās. — Viņš kliedza! Viņš kliedza!

Viņa sēdēja gultā, sakrustojusi kājas, ap pleciem apņēmusi segu.

— Viņš man lūdza kādu pakalpojumu, bet es atteicos.

Ivoa uzkrita viņās tanē atturība. Viņu krimta ziņkāre, taču tahitiešu labās manieres aizliedza izjautāt, jo sevišķi vīru.

— Māma, — viņa izmeta, papurinādama galvu.

— Adāmo, — viņa piebilda kā ķircinādamās, — kāpēc peritāņi tik bieži ir māma?

— Nezinu, — Persels pasmaidījis atteica. — Varbūt tāpēc, ka viņiem par daudz dažādu tabū.

— Tad nē jel! — Ivoa attrauca. — Tas nevar būt īstais iemesls. Ģindenim nav neviena tabū, bet viņš ir vairāk māma nekā visi pārējie .. .

Viņa turpināja:

— Ja viņš nebūtu māma, tad neaizvainotu manus brāļus, izslēgdams tos no sadales.

Viņa apklusa un pagrieza galvu sānis, it kā pateikusi jau pārāk daudz.

— Vai viņi uz to ļaunojas?

— Jā, — viņa atbildēja, galvu šurp nepavērsusi.

— Viņi Jaunojas uz jums visiem. Ļoti.

Kāda noskaņa Ivoa balsī Perselu satrauca, un viņš jautāja:

— Uz mani arī?

— Uz tevi arī.

— Tas nav taisnīgi! — Persels sašutis iesaucās.

Viņš piecēlās, apsēdās sievai blakus uz gultas un saņēma tās rokas.

— Tu taču pati redzēji...

— Es redzēju, — Ivoa atteica.

Viņa turpināja:

— Viņi saka, tu izturoties pret draugiem tāpat kā pret ienaidniekiem.

— Tas nav tiesa! — Persels iesaucās, dziļi apbēdināts.

— Viņi saka, mazā žurka gribēja noņemt tev sievu, bet tu tomēr neesot ļāvis Omātai to piekaut. Un tā ir taisnība, — viņa piebilda, pēkšņi uzmetusi Perselam tādu skatienu, kas to satrieca.

Viņš nodomāja: «Arī viņa uz mani ļaunojas.» Nelaimīgs viņš piecēlās un sāka soļot pa istabu. Daži viņu ienīda, citi turēja aizdomās... Piepeši viņš jutās briesmīgi vientuļš.

— Un Mehani? — viņš jautāja apstādamies.

Ivoa pagrieza galvu sānis un turpināja, it kā neko nebūtu dzirdējusi:

— Viņi saka, tu neesot ļāvis Uilijam nogalināt Ģindeni.

— Nogalināt! — Persels iesaucās, abām rokām aizbāzdams ausis. — Vienmēr tikai nogalināt!

Un atsāka šurpu turpu soļot pa istabu. Viņš saprata, ka nekādi nespēj paskaidrot savu nostāju, pat Ivoa ne.

— Un Mehani? — viņš atkārtoja, apstādamies pretī Ivoa.

Iestājās klusums. Ivoa sakrustoja rokas uz krūtīm un izsmējīgi teica:

— Priecājies, vīrs! Mehani tevi vēl vienmēr mīl.

Persela seja apskaidrojās, un Ivoa nicīgi piebilda:

— Man liekas, tu Mehani mīli vairāk nekā mani.

Persels pasmaidīja un atkal apsēdās gultā viņai blakus.

— Neesi tāda kā peritāņu vahinas ...

— Kādas tad tās ir?

— Lielākoties greizsirdīgas.

— Es neesmu greizsirdīga, — Ivoa teica. — Itija taču tev skrien pakal, lai tu ar viņu parotaļājies. Bet ko es daru? ... Vai es brēcu? . ..

Pēdējais teikums Perselu samulsināja, viņš uz to neatbildēja. Pēc brīža viņš atsāka:

— Ko Mehani saka?

— Viņš tevi aizstāv. Viņš apgalvo, ka tu esot kaut kas sevišķs un tevi nevarot vērtēt tāpat kā citus. Viņš saka, tu esot moā '.

Viņa paskatījās Perselā no apakšas uz augšu un vientiesīgi vaicāja:

— Vai tas tiesa? Vai tiesa, Adāmo, ka tu esi moā?

Perselam gribējās paraustīt plecus. Tomēr viņš atturējās un atsāka staigāt pa istabu. Lai pie tahitiešiem kļūtu par moā, nebija jāveic nekāds varoņdarbs. Tā bija zināma īpašība. Cilvēks bija moā tāpat, kā cits padevies ar plakanu pēdu — no dzimšanas. Tā bija nolemta, pati par sevi apbrīnojama īpatnība, ko nevajadzēja attaisnot ar nopelniem. «Nu lai domā,» Persels nosprieda. «Lai jau domā, ja tas palīdz viņiem izprast manu izturēšanos...»

— Jā, — viņš nopietni teica un apstājās. — Jā, Ivoa, tā ir taisnība.

— Eatua vārdā! — Ivoa iesaucās, un viņas sejā atspoguļojās tik liela laime, ka Persels nokaunējās. «Kāds es esmu melis!» viņš nodomāja, juzdamies pagalam neveikli.

— E, Adāmo, ē! — Ivoa turpināja. — Es esmu tik laimīga! Tahiti es reiz redzēju kādu moā, bet tas bija tik vecs! Viņš bija vecs un nonīcis! Bet tagad man ir moā tepat uz vietas, manā mājā, katru dienu! Un viņš ir skaists! Un tas ir mans tanē! — viņa iesaucās, aiz prieka paceldama rokas pret debesīm.

Viņa atsvieda segu, kas apklāja plecus, izlēca no gultas, pieskrēja pie Persela un, apķērusies tam apkārt, brāzmaini sāka skūpstīt tā seju. Samulsis un aizkustināts Persels vērās sievā. Skūpsti bira gan uz vaigiem, gan zoda un lūpām, tāpēc viņas seja visu laiku pārvietojās un Persels ne reizi vien pamanīja paslīdam garām brīnišķo, zilo acu zibšņus. Cik viņa bija skaista! No viņas izstaroja gaisma, siltums, labsirdība! ...

— Tu esi moā! — Ivoa sajūsmā sacīja.

Viņa to turēja aiz rokām un sāka lēnām kāpties atpakaļ, tad soļi kjuva straujāki, it kā aicinādami uz deju. Perselu pārņēma nebēdnīga jutoņa. Viņa vilka to uz gultu. Un tūlīt arī atkrita uz muguras, bet Persels smiedamies uzvēlās viņai virsū. Smiekli aprāvās, viņš sameklēja Ivoa lūpas un paguva vēl nodomāt: «Tahitietēm tiešām ir savdabīgi uzskati par svētumu.»

Nākamajā dienā laiks krietnu cēlienu noturējās skaidrs un pirmoreiz pēc trim nedējām parādījās saule. Pulksten vienpadsmitos Persels iznāca no savas būdas, iegriezās Rietumu avēnijā un pieklauvēja pie Bekera durvīm.

Durvis atvēra Horoa, rosīga, zemu paklanīdamās, liesmainu skatienu.

— Labdien, Adāmo, mans brāli! —• viņa sauca. Un, nogrābusi ciemiņu turpat uz sliekšņa, vētraini to noskūpstīja pēc peritāņu paražas. Ticis atkal pie elpas, Persels Horoa aiz muguras ieraudzīja Bekeru mierīgu un smaidošu stāvam istabas vidū.

— Iesim, — Persels teica, nemaz neiegājis iekšā, — es ņemu jūs līdzi. Gribu apciemot Makleodu.

— Makleodu? — Bekers brīnījās, un smalkā, tumšā seja tūlīt mainīja izteiksmi.

— Nāciet vien, — Persels teica. — Ir laiks sākt sarunas.

Sapratusi, ka Bekers taisās iet projām, Horoa nostājās

viņam priekšā un, krēpes purinādama un acis zibsnīdama, noturēja trauksmainu runu.

Bekers pavērās Perselā jautājošu skatienu,

— Viņa pārmet, ka jūs aizejat, nesazāģējis malku.

Bekers papliķēja Horoa pa gūžām, pasmaidīja un teica:

— Drusku vēlāk, miss.

Vārdi uz sievieti neatstāja nekādu iespaidu. Kaklam un nāsīm drebot, karpīdamās un krustos šūpodamās, Horoa ņēmās uzskaitīt vīra vainas.

Bekers pagriezās pret Perselu:

— Kā tahitiski saka mazliet vēlāk?

— Arauē.

— Horoa, — Bekers skali teica, — arauē! Arauē!

Viņš vēlreiz papliķēja tai pa gūžām un pārkāpa pār slieksni. Kad vīrieši jau bija gabalā, Horoa iestājās durvīs un turpināja savu sprediķi.

— Viņa ir apnicīga, — Bekers teica.

Un piebilda:

— Bet ievērojiet: viņa nav ļauna. Tikai apnicīga. Viņai vienmēr vajag teātri. Vienmēr drāmu.

Viņš apstājās, pa gabalu pamāja Horoa ar roku un nokliedza:

— Arauē! Arauē!

Un atkal soļoja tālāk.

— Man liekas, viņa nožēlo Makleodu. Ar mani viņai dzīve šķiet pārāk mierīga.

Persels pagrieza galvu.

— To jau viņa arī teica.

Bekers sāka smieties.

— Nu tad jau viss kārtībā. No manas puses nekādu šķēršļu nebūs.

Saule jau karsēja spēcīgi. Bija tik jauki starp palmu vainagiem atkal skatīt mirdzošo debesi un redzēt laidelējamies raibos putneļus. Lietus laikā tie bija nozuduši, un visi domāja, ka tie aizgājuši bojā, jo bija tik sīki un trausli. Tagad putni atkal bija klāt, ņiprāki un draudzīgāki nekā jebkad.

Bekers vaicāja citā balss noskaņā:

— Vai jūs domājat, ka ar Makleodu kaut kas izdosies?

— Man tā šķiet, — Persels atteica.

Viņi pagāja garām Džonsona būdai, un Persels klusi noteica:

— Spriežot pēc tā, ko dzirdu no savas -mājas, ari šeit mīl drāmu.

— Viņa to sit, — Bekers teica.

Persels apstājās un paskatījās uz Bekeru.

— Viņa? Vai jūs esat par to pārliecināts?

— Es redzēju, ka viņa tam dārzā metas pakaļ ar malkas pagali.'

— Nabaga vecais, — Persels noteica.

Viņš bija ieradies no tik liela tāluma. Pametis tik daudz zemju un okeānu starp sevi un savu megeru. Un, nonācis otrā pasaules malā, iekritis citas nagos.

Bekera smalkā seja saviebās.

— Redziet, leitnant...

— Persel.

— Persel... Redziet, Persel, Džonsona aprēķins ir kļūdains. Viņš izvēlējās neglītu sievieti. Un domāja: ja tā ir neglīta, tai būs citas labākas īpašības. Bet tas nav tiesa. Ja tā būtu, visi mestos tikai uz neglītajām. Vai varat iedomāties? Neglītās būtu cenā! Bet patiesībā neglītās ir tikpat apnicīgas kā skaistās . ..

Bekers brīdi nogaidīja, tad turpināja:

— Turklāt vēl neglītas.

Persels pasmaidīja.

— Jūs esat liels pesimists. Man šķiet, ka Avapuhi...

— Par Avapuhi es nesaku ne vārda, — Bekers papurināja galvu. — Es runāju vispārīgi. Redziet, Persel, manuprāt, visas sievietes ir . ..

Viņš pakasīja pieri virs labās uzacs:

— ... nogurdinošas.

Viņš piemetināja:

— Mūžam neapmierinātas ar savu likteni. Vienmēr tīko kaut ko citu, nevis to, kas ir. Cilu vīru. Citu kleitu. Un dievs zina, ko vēl.

— Jūs esat netaisns. Tahitietes tādas nav.

— Bet Horoa ir.

Persels uzmeta viņam ašu skatienu. Nervozs cilvēks. Taču savaldīgs. Seja kā sastingusi, bet acis ieskauj tumši loki, un apakšējā lūpa raustās kā pulss ...

Bekers turpināja bez pārejas:

— Vai jūs nepateiksiet, ko mēs pie Makleoda darīsim?

— Man ir kāda ideja, — Persels atbildēja. — Ideja, kas man ienāca prātā vakar vakarā, sarunājoties ar Mazonu ... Tikai es nezinu, ko tā vērta. Un, ja izies greizi, tad labāk gribētu, ja nebūtu jums to izstāstījis pirms laika.

Iedami garām Mazona mājai, viņi redzēja kapteini staigājam šurp un turp pa komandtilta dēļu laipu —, zābakiem kājās, kravati ap kaklu, līdz augšai sapogātiem svārkiem, divstūreni galvā. «Labdien, kapteini,» Persels teica, nepagausinājis soli, un Bekers kā atbalss piemetināja «labdien», tikai bez «kapteiņa». Mazons pat nepagrieza galvu. Viņš soļoja taisni uz priekšu, acis pievērsis apvārsnim, piesardzīgi cilādams kājas, rumpi stingri noenkurojis uz gūžām, it kā turēdamies pretim kuģa zvārošanai. Laiku pa laikam viņš nepacietīgi pavicināja roku ap galvu, lai atvairītu putnus, kas pārāk tuvu lidinājās apkārt. Kustība Perselam atgādināja cilvēku, kas gaiņā odus, un nezin kāpēc šķita nepiedienīga.

— Kā redzams, — Persels aizrādīja, — putni no lietus nav cietuši.

Viņš paskatījās uz Bekeru un klusi vaicāja:

— Un Avapuhi?

— Arī ne.

— Un Itija?

— Ne tik.

— Kad jūs satikāt Avapuhi? — Persels turpināja klusā balsī.

— Vakar. Horoa bija aizgājusi pie Omātas stampāt audumu, un es uz brīdi varēju izmukt.

— Iespējams, ka jums vairs ilgi nebūs jāgaida, — Persels noteica.

Viņš paskatījās uz Bekeru. Pēkšņi viņš pret šo vīru sajuta daudz ciešāku draudzību. Brūnā seja bija tik skaidra. Izturēšanās tik atklāta. Kastaņbrūnās acis jautri dzirkstīja. Uzvedība bija piemīlīga, bet aiz tās manīja spēku. «Un arī varmācību,» Persels nodomāja. «Vienīgo īpašību, kas man nepatīk.»

Tiklīdz Persels uzlika roku uz vārtiņiem, kas noslēdza Makleoda dārzu, skots parādījās būdas durvīs, bet aiz viņa, pa pusei aizsegts — Vaits, līdz viduklim kails, rokas aiz muguras; salīdzinājumā ar saimnieku metiss izskatījās smieklīgs — daudz mazāks un resnāks.

— Ko vēlaties? — Makleods ne visai laipni uzsauca.

— Satikt jūs, — Persels atbildēja turpat aiz sētas.

Iestājās klusums.

— Abi divi? — Makleods aizdomīgi jautāja, un Persels saprata, ka tas baidās no uzbrukuma.

— Es gribu jums sacīt kaut ko tādu, kam Bekers vajadzīgs par liecinieku, bet arī Vaits var palikt, ja vēlaties.

— Labi, — Makleods noteica, — nāciet iekšā.

Kamēr viesi šķērsoja dārzu, viņš palika stāvam durvīs un vēroja tos tuvojamies. Lempīgais augums šķībi balstījās uz vienas kājas, tievas kā dzērvei, labā roka bija nevērīgi iesprausta sānos, taču acis dziļajos dobumos nepalaida garām nevienu nācēju kustību.

Būdā Perselu visvairāk pārsteidza daudzie sienas skapji. Tie aizņēma visas sienas līdz pat griestiem, ieskāva durvis un abus iluminatorus, un dažādos augstumos tiem bija mazas durtiņas ar slēdzenēm vai piekaramām atslēgām.

Istabas vidū atradās tikai pamatīgs ozolkoka galds un krietni daudz ķebļu, kas liecināja, ka Makleoda nams noder par satikšanās vietu «vairākumam».

Makleods nostājās aiz galda, it kā radīdams šķērsli starp viņu pašu un ciemiņiem, un, piepeši pastiepis izģindušo roku — roka un plauksta bija tik gara, ka likās stiepjamies pāri visai istabai, — klusēdams norādīja uz sēdekļiem. Viesi apsēdās. Vaits, līganā solī apgājis apkārt galdam, ieņēma vietu blakus skotam, uzlika rokas uz ceļiem un sāka pa tiem bungāt ar īkšķi un vidējo pirkstu, pētīgās, melnās acis pievērsis Perselam. Makleods palika stāvam, abas rokas kabatās sabāzis.

Četri vīri labu brīdi vērās cils citā, neteikdami ne vārda. Persels gaidīja, ka Makleods sāks runāt pirmais un mēģinās viņu samulsināt ar savu daiļvārdību. Tomēr rādījās, ka Makleods nav noskaņots uz runāšanu. Viņš klusēja. No viņa, šķiet, izstaroja cildenums. Makleoda izturēšanās liecināja, ka Persela un Bekera viesošanās viņa mājā ir neparasts notikums, kas prasa paskaidrojumu. «Taisni neiedomājami,» Persels nosprieda. «Vēl pirms nepilniem trim mēnešiem viņš bija tāds pats matrozis kā citi. Un nu viņš tur stāv, atspiedis muguru pret sienas skapi, vēss un atturīgs kā diplomāts, kas pieņem audiencē.»

— Es klausos, — Makleods tajā pašā brīdī sacīja.

Nudien, tieši tā: viņš pieņēma audiencē ... Viljems Pits uzklausa vēstniekus.[8]

— Es domāju, — Persels teica, — ka pašreizējais stāvoklis nevar turpināties bezgalīgi. Tas ir nelādzīgi. Un ar laiku būs tā, ka mēs vairs nemaz nesapratīsimies. Man tāpēc šķiet, ka pienācis brīdis panākt vienošanos.

— Vienošanos? — Makleods pārjautāja.

Persels viņā paskatījās. Viņš bija neizdibināms.

— Ja saprotu pareizi, — Persels turpināja, — tad pašreizējais stāvoklis nevienu neapmierina. Bekeram un Mehani ir sievas, ko viņi negrib. Turpretim Vaitam un jums pašam sievas nav nemaz.

Viņš brīdi nogaidīja, lai klausītājiem dotu laiku norīt rūgto pilienu.

— Nu un tad? — Makleods jautāja.

•— Es ierosinu vienošanos, — Persels atkārtoja.

Pēc brītiņa Makleods teica:

— Es neesmu pret vienošanos. Ko jūs ierosināt?

•— Es redzu tikai vienu atrisinājumu, — Persels atsāka.

— Un tā ir maiņa: Vaits atstāj Itiju Mehani un saņem pretim Fainu. Bet jūs atsakāties no Avapuhi, un Bekers jums atdod Horoa.

Makleods brīdi neatbildēja, tad pacēla galvu, ievilka elpu un iestūma rokas vēl dziļāk kabatās.

— Un to jūs saucat par vienošanos, Persel? Kur tad ir šī vienošanās? Man ir skaidrs, ko es zaudēju, bet neredzu, ko iegūstu! To jūs saucat par vienošanos un nepamirkšķināt ne aci? Par ko tad še var vienoties? Es te neredzu nekādas vienošanās, tikai savu sīko interešu aizskaršanu! Atcerēsimies visu šo jezgu, gadījumā, ja jūs to būtu aizmirsis. Bekers man noņem Avapuhi. Labi! Notiek balsošana, un sievišķi man atdod atpakaļ, bet te, lūk, tā ieskrien mežā, un jūs sakāt: «Taisīsim vienošanos: lai Avapuhi nāk atpakaļ un Bekers to pievāc!» Jums ir ellišķīgi daudz nekaunības, Persel, tas man jāsaka jums par labu! Jūs te sēžat kā eņģelis Gabriels, nevainīgs kā Jēzus bērniņš, pakaļu knapi atspiedis uz krēsla maliņas, it kā gatavs laisties debesīs, un liekat man priekšā vie-no-ša-nos! Kaut kas neticams! Bet likums, kur jūs to grūžat? Te, Persel, valda sapulce, varbūt esat to aizmirsis? Pastāv likumi! Pastāv balsošana! Un tāpēc es saku: kas nobalsots, nobalsots!

Viņš atvilka elpu.

— Bet gan mēs Avapuhi atradīsim, esiet bez bažām. Un varbūt drīzāk, nekā dažs labs domā. Ne jau tas matrozis brauc ātrāk, kurš labāk iegriež vējā! Un tas, ka es pašreiz buru palaižu slābāk, vēl nenozīmē, ka negribu nonākt galā! Nē, kungs, es nokļūšu galā! Un, ja reiz uzkāpšu uz šī mazā kuģīša, es to piekraušu, kā nākas, varat man ticēt, un, ja reiz būšu izmetis enkuru, ne dievs, ne vējš, ne velns to vairs neaizdzīs šķērsām.

— Pieņemsim, — piepeši ierunājās Bekers, dusmās drebošu, saltu balsi, — pieņemsim, ka tu viņu notversi un atvedīsi pie sevis. Un tad? Ko tu ar viņu iesāksi? Aiznaglosi iluminatorus? Aizbultēsi durvis ar dzelzs stieni? Iespundēsi viņu sienas skapī? Ar piekaramo atslēgu pieslēgsi pie gultas? Vai tā tu domā, matrozi?

— Tas, ko iesākšu ar savu likumīgo sievu, — Makleods cienīgi atņēma, — ir tikai mana darīšana.

Viņš apklusa. Acīm redzot, viņam nebija nekādas vēlēšanās uzsākt strīdu ar Bekeru. Persels nogaidīja, bet Makleods joprojām klusēja. Viņš bija atteicies, un atteikšanās bija negrozāma.

Persels paskatījās uz Makleodu, un matroža nostāja saasināja viņa modrību. Atteikšanās tik negrozāma nemaz nebija. Makleods vēl nevienu projām neraidīja. Viņš nepārtrauca sarunas. Sis lopiņš bija viltus pilns. Vērīgs un viltīgs. Pat izmanīgs. Viņš kaut ko bija saodis. Un tagad nogaidīja. Atteikšanās bija tikai zināma sarunu pakāpe. Nekas vairāk.

— Ja jūs domājat, ka varēsiet atrast Avapuhi, — Persels teica, — jeb domājat, ka, reiz atradis, varēsiet to paturēt pie sevis, tad tas nozīmē, ka jautājums vēl nav nobriedis. Šādā gadījumā es iesaku sarunu uz laiku atlikt.

Klusums. Saskatīšanās. Makleods neteica ne «jā», ne «nē». Viņš netika skaidrībā, vai vērts pārtraukt sarunas.

Labāk ievērot neitralitāti. Viņš stāvēja malā. Skaties, kā gribi, viņa te nemaz nebija. «Lapsa kūmiņš,» Persels nodomāja. «Neparko negrib atvieglot solīšanu.»

Persels paraustīja plecus un piecēlās. Vaita pirksti tūlīt pārstāja bungot pa ceļgaliem, un viņš ierunājās:

— Es pieņemu.

— Jūs gribat sacīt, — Persels teica, — ka atstājat Itiju Mehani, ja jums dod Fainu?

— Tieši to es gribu teikt.

Persels paskatījās uz Bekeru un no jauna apsēdās.

— Labi, — viņš noteica, klaji neizrādīdams apmierinājumu. — Man šķiet, ka jūs rīkojaties prātīgi. No šejienes es došos pie Mehani un tahitiešiem. Tā kā viņiem tagad par diviem ir tikai viena sieviete, viss nav atkarīgs no Mehani vien. Man tomēr liekas, nekādu grūtību nebūs.

Viņš uzmeta acis Makleodam. Skots raudzījās tukšumā. Likās, Vaita rīcība viņu nedz iepriecina, nedz kaitina. Kā redzams, tā viņu neskāra. Viņa paša viedoklis palika negrozīts.

«Ja es tagad iešu,» Persels nodomāja, «viņš ļaus man aiziet. Viņš ir pārak drošs, ka es atgriezīšos. Kurā brīdī es sevi nodevu?» Persels sašutis prātoja. «Kāpēc viņš ir tik pārliecināts, ka es varu ko piesolīt?»

— Makleod, — Persels teica, — pārdomājiet. Pārdomājiet, pirms es aizeju.

Makleods nepakustējās.

— Viss ir pārdomāts, — viņš nevērīgi atbildēja.

Balsī ieskanējās izsmiekls, it kā viņš zinātu, ka apmeklētāja prasībai nebūs nekādu seku.

— Labi, — Persels teica. — Aplūkosim jautājumu vēlreiz.

Viņš izvilka no kabatas nomelnējušu ādas maku, atraisīja saites un izbēra tā saturu uz galda. Izripoja dažas zelta monētas, ko viņš rūpīgi salika kaudzītē, it kā gatavodamies izmēģināt laimi kauliņu spēlē. Klusumā Persels saklausīja klātesošo elpu. Viņš paskatījās uz biedriem. Aiz pārsteiguma tie likās sastinguši. Dzīvas bija vienīgi acis. Ali Babas dārgumi nebūtu atstājuši lielāku iespaidu. Kāds ieklepojās. Makleods izvilka rokas no kabatām. Viņš nāca tuvāk, grīļīgi gāzelēdamies no vienas kājas uz otru; grīdas dēlis nokrakšķēja. Plānais deguns noliecās pār galdu, un Persels saklausīja tādu kā sīkšanu, it kā gaiss tikai ar grūtībām lauztos plaušās.

— Te ir desmit mārciņu sterliņu, — Persels teica. — Tās pieder jums, Makleod, ja atstājat Avapuhi Bekeram.

— Persel! — Bekers iesaucās.

Persels pacēla roku, lai viņu apklusinātu, Makleods saslējās.

— Lai velns mani parauj! — viņš teica aizžņaugtā balsī.

— Divdesmit piecus gadus esmu peldējis pa visādām jūrām, bet velns lai mani parauj, ja es kaut ko lādu būtu piedzīvojis!

Uz raupji noēvelētā un steigā ar lineļļu ieziestā ozolkoka galda zelta kaudzīte stāvēja gluži rātni, un saule, iespīdēdama pa iluminatoriem, to aplēja ar greznu mirdzumu. Kaudzīte bija gaužām pieticīga, pat nenozīmīga. Maza plakanu, apaļu, paglīti gravētu ripiņu kolekcija, kuras uz salas nevienam nekur nederēja. Viena no monētām bija mazliet izvirzījusies ārā no stabiņa, un Persels aši, bet rūpīgi to atkal atbīdīja vietā.

— Nu? — Persels vaicāja.

Makleods cik spēdams izrieza krūtis un atkal sabāza rokas kabatās.

— Tas ir kauns, — viņš beidzot sašutis teica ar zobgalīgu smīnu lūpu kaktiņos. — Tas ir nolādēts kauns, lūk, ko es saku! Virsnieks maina sievietes pret naudu! Vai tādēļ bija vērts tupēt augstās skolās un mācīties staigāt ar stīvu mugurkaulu kā visi šie nolādētie, sīkie viņa majestātes virsnieķeļi, lai beidzot ķertos pie šāda amata! Es saku, tas ir kauns, Persel! Un man, — viņš turpināja ar cēlu izsmieklu, — man jātēlo Londonas krastmalu klaidonis, kam piedāvā naudu par likumīgo sievu, ko pēc visiem punktiem un paragrāfiem balsojot piešķīris parlaments? Kur tad paliek morāle, Persel? Kur jūs grūžat morāli? Izmetat pār bortu? Kopa ar mizām haizivīm rīklē? Velns lai parauj, — viņš atsāka vienā elpas vilcienā, piepeši no tēlola sašutuma parlēkdams uz ākslīgu sašutumu,

— ko jūs savā bībelē esat mācījies? Vai uzstāties par vidutāju starp likumīgo vīru un sievas bijušo mīļāko?

Persels piecēlās un skarbi noteica:

— Man nav laika klausīties jūsu muļķības. Ja tas ir «nē», tad tā arī sakiet, un es eju.

Viņš tūlīt paspēra soli tuvāk galdam un ar plaukstu pārklāja zelta kaudzīti, it kā grasītos to sabērt atpakaļ makā.

Makleods sacīja:

— Divdesmit.

— Kā? — Persels pārvaicāja un apstājās.

— Divdesmit. Divdesmit mārciņu. Esmu ar mieru, ja jūs man dodat divdesmit mārciņu.

— Tā jau es domāju, — Persels secināja.

Viņš atvilka izstiepto roku, iebāza to otrā kabatā, izņēma otru maku un teica rāmā balsī:

— Lai jūs nenožēlotu, ka neesat prasījis vairāk, tad paskaidroju, ka tas patiešām ir viss, kas man pieder.

Viņš atsēja otra maka saites un izbēra tā saturu uz galda. Tad, savācis monētas ar kreiso roku, viņš tās citu pēc citas sakrāva blakus pirmajai kaudzītei.

— Šeit ir divdesmit mārciņas, — viņš turpināja. — Bet divdesmit mārciņas es jums nedošu. Došu tikai deviņpadsmit. Par divdesmito mārciņu būs cils darījums.

— Ko tad jūs vēl gribat? — Makleods vaicāja uzpūtīgi, tomēr ar tādu kā sāpīgu pieskaņu, it kā tas būtu viņš, kam plēš nost ādu.

— Berta sekstantu.

Makleods pavēra muti. Bet Persels neļāva runāt. Viņš nogrieza kā ar nazi:

— «Jā» vai «nē»; tur nav ko kaulēties.

Makleods nopūtās, izvilka no kabatas atslēgu, atslēdza skapi sev aiz muguras, paņēma sekstantu un negribīgi nolika to blakus zelta gabaliem.

— Tātad noruna skaidra, — Persels teica. — Jūs atstājat Avapuhi Bekeram un ņemat atpakaļ Horoa.

— Norunāts, — Makleods īgni nopurpināja, acis nolaidis.

Persels pastūma viņam zeltu kā spēlētājs, kas zaudējis likmi. Stabiņi sagāzās; izklaidus monētas radīja iespaidu, ka to ir vairāk. Makleods pastiepa tievos pirkstus un savāca visu vienkop, tomēr stabiņā vairs nesalika. Persels ievēroja, ka viņš naudu sarauš apaļā čupiņā.

— Makleod ... — Persels ierunājās.

Makleods nepacietīgi pacēla acis. Viņš izskatījās neapmierināts, ka tiek traucēts šai nodarbībā.

— Makleod, — Persels nopietni turpināja, — esmu laimīgs, ka panācām vienošanos. Es domāju, ka savstarpējai labai saskaņai ir loti liela nozīme.

— Es tāpat, — Makleods pavirši attrauca un atmeta ar roku, it kā izbeigdams sarunu.

Kā redzams, viņš vēlējās palikt viens. Bekera skatiens klīda no Makleoda pie Persela, un to kaitināja leitnanta naivums.

— Manuprāt, — Persels turpināja, un viņa zilās acis nopietni lūkojās Makleodam sejā, — ir loti svarīgi novērst rīvēšanos salinieku vidū. Mēs dzīvojam mazliet īpatnējos apstākļos, un pat niecīgākā ķilda var izraisīt drāmu.

— Protams, — Makleods piekrita tikpat pavirši un nepacietīgi, abām rokām aizsedzis zelta monētas. — Es neteikšu, ka jums nav taisnība, Persel, — viņš piebilda, un tā vien šķita, ka šo atzinumu viltin izvīla Persela gaišais, pārliecinošais, ciešais skatiens.

— Atzīstos, — Persels turpināja, — ka esmu ļoti noraizējies par mūsu attiecībām ar tahitiešiem. Tās nav labas. Turpmāk nevajadzētu uzsākt neko tādu, kas tās vēl vairāk pasliktinātu.

— Protams, protams, — Makleods izklaidīgi attrauca.

Bekers piegrūda Perselam ar elkoni.

— Ejam, — viņš klusi teica.

Bekeram bija neveikli, ka Persels nemana, cik veltīgi Makleodam mēģināt kaut ko ieskaidrot.

Persels mazliet nogaidīja, izslējās, piesarka un sacīja ar uzsvaru:

— Es vēl kaut ko teikšu... Es... es negribu, lai jūs mani uzskatāt par ienaidnieku. Es neesmu jūsu ienaidnieks.

Un ar pēkšņu kustību, nesaliecis elkoni, viņš sniedza Makleodam roku.

Makleods tā ka sastomījās. Viņš brīdi palika nenovērsies no Persela rokas, tad paskatījās uz zelta čupiņu, ko savukārt sedza paša rokas. Beidzot, atrāvis no monētām labo roku, viņš satvēra Persela pastiepto plaukstu un pāri galdam to pakratīja.

— Es tāpat, — viņš teica bez degsmes.

Palaidis vaļā Makleoda roku, Persels pagriezās pret Bekeru, it kā aicinādams sekot viņa piemēram.

— Sveiks! — Bekers noteica.

Un devās uz durvīm. Viņš dusmojās par Persela aklumu, bet arī pašam nebija nekāda svinīgā noskaņa.

Viņš atvēra durvis un palaida Perselu garām. Vaits piecēlās un sekoja Perselam. Arī viņš droši vien juta, cik loti Makleods vēlas, lai visi ietu projām.

Pie dārza vārtiņiem Persels pagriezās pret Vailu.

— Es došos pie tahitiešiem un, tiklīdz būšu visu sarunājis, atnākšu jums pastāstīt.

— Paldies, — Vaits noteica savā maigajā balsī.

Un aizslīdēja kaķa gaitā. Viņa māja atradās romba ziemeļu smailē, pretim Henta mītnei.

Soļodami lejup pa Austrumu avēniju, Bekers un Persels brīdi klusēja. Viņi jutās laimīgi, ka atkal iznākuši saulē. Makleoda būda bija likusies tik auksta.

Naktij iestājoties, Bekeram bija norunāta satikšanās ar Avapuhi. Vēl jāgaida visa diena, iekāms varēs pateikt... Viņš jau redzēja, ka Avapuhi lēnām iepleš skaistas, tumšās acis un, uzlikusi rokas uz viņa rokam, vaicā: «Vai tiesa, Uilī, vai tiešām tiesa?» Cik viņā daudz maiguma ...

Dziļi aizgrābts, Bekers paskatījās uz Perselu un teica:

— Es jums pateicos, Persel.

Persels pagrieza galvu un atturīgi atbildēja:

— Ne par ko.

Neveiklības sajūta neizzuda. Bekers nodomāja, ka viņa pateicība bijusi par vēsu, taču nespēja to atkārtot. Persela tonis viņu pārsteidza.

— Tā vien liekas, — Persels teica, — ka Makleods pašreiz katru monētu pārbauda uz zoba.

— Nolādētais skots, — Bekers nošņāca starp zobiem.

— Piedodiet, kā jūs teicāt? — Persels apstādamies vaicāja.

Arī Bekers apstājās. Persels nolūkojās viņā ar stingu skatienu, uzacis saraucis, sasprindzis kā stīga. Acis iepletis, Bekers skatījas pretim.

— Arī es esmu skots.

— Es biju to aizmirsis, — Bekers nošļupstēja. — Atvainojos.

Viņš piebilda:

— Protams, ir izņēmumi.

Persels pietvīka purpura sarkanumā. «Vēl viens buks,» Bekers nodomāja.

— Nē jel, nē, — Persels sašutis teica. — Nē, tā nesakiet, Beker! Nav nekādu izņēmumu! Saprotiet, nav nekāda izņēmumu! Ja pret kādu tautu ir aizspriedumi, tad atsevišķu cilvēku trūkumus piedēvē visai rasei, bet labās īpašības tikai zināmām personām. Tas ir stulbi! ... Tas ir . .. tas ir piedauzīgi! ... Ticiet man! Rīkoties otrādi ir daudz augstsirdīgāk.

— Otrādi? — Bekers ieinteresēts vaicāja.

— Tikumus vispārināt, bet trūkumus uzskatīt par izņēmumiem.

Sāda nostāja Bekeru padarīja domīgu. Pēc brīža viņš jau sāka smaidīt.

— Nu tad, es vadīšos pēc jūsu ieteikuma, Persel, — viņa brūnajās acīs uzzibsnīja šķelmīga liesmiņa, — un sacīšu, ka visi skoti ir viltīgi., . izņemot jūs.

— Izņemot mani? — Persels pārjautāja mazliet aizvainots, atkal uzņemdams soli. — Kas jūs mudina tā domāt?

Arī to nevajadzēja bilst! Taču neveiklība jau bija zudusi. Pat ķildā atkal iestrāvoja silta draudzība. «Un tikai tāpēc, ka nošāvu buku,» Bekers nodomāja.

Persels nopietni gaidīja drauga atbildi, pagriezies pret viņu profilā. «Viņš tiešām izskatās pēc eņģeļa,» Bekers nodomāja ar maigumu. «Bet grib būt viltīgs!»

— Kad jūs lasījāt morāli, — viņš mundri teica, — Makleods beidzot nemaz vairs neklausījās, bet tikai gudroja, kā palikt vienatnē ar savu zeltu . ..

— Es to ievēroju, — Persels atzinās un pēkšņi likās noskumis un paguris. — Bet man nebija citas izvēles. Es gribēju, lai viņš mani uzklausa.

Tad piemetināja:

— Makleods rīkojas pilnīgi bezprātīgi. Un pats to neapzinās. Viņš ir radījis ārkārtīgi bīstamu stāvokli.

— Ārkārtīgi bīstamu? — Bekers pārjautāja. — Kāpēc ārkārtīgi bīstamu?

Viņi bija sasnieguši Persela māju.

— Vai neienāksiet iekšā, Beker? — Persels vaicāja, neatbildējis uz iepriekšējo jautājumu.

Pretim izsteidzās Ivoa. Tahitiešu etiķete liedza viņai nācējus iztaujāt, tomēr, ieraudzījusi Bekera seju, viņa piegāja tam klāt: «E, Uili, ē!» — viņa sauca, uzlikdama rokas Bekeram uz pleca un parīvēdama vaigu pret viņa vaigu. «Ē, Uili, ē! Es priecājos par tevi!»

Bekers pasmaidīja, apakšlūpu raustīja parastās trīsas. Redzēdams Ivoa namamātes lomā, viņš izjuta skaudru prieku atkal atgūt Avapuhi.

Atbilde izlauzās ar pūlēm kā skolniekam, kas boksterē:

— Ua mauru uru vau.

— Nezin kāpēc, — viņš turpināja, vērsdamies pie Persela, — tahitiešu «paldies» ir tik garš?

— Viņiem nekur nav jāsteidzas, — Persels paskaidroja.

Bekers iesmējās, paskatījās uz Ivoa un jautri atkārtoja:

— Ua mauru uru vau.

Ivoa ar pirkstu galiem papliķēja viņam pa labo vaigu un tahitiski uzrunāja savu tanē.

— Viņa grib zināt, — Persels pārtulkoja, — kad jūs atkal satiksieties ar Avapuhi?

— Sakiet viņai... Nē, pagaidiet! — viņš pārlaboja, pacēlis roku, un spulgajās, brūnajās acīs noplaiksnījās priecīga liesmiņa. — Es pats to pateikšu tahitiski. Ivoa,— viņš iesāka svinīgi, — arauē!

Un atkārtoja, ārkārtīgi apmierināts ar sevi:

— Avapuhi, arauē!

— Ai! Cik viņš laimīgs! — Ivoa teica, aplikusi roku Perselam ap pleciem un pieglauzdamās tam klāt. — Skaties, vīrs, cik viņš laimīgs!

— Apsēdieties, — Persels smaidīja. — Nē, nevis uz ķebļa. Sēdieties uz dīvāna. Es to tikko beidzu taisīt.

— Laba izdoma šī bīdāmā siena, — Bekers teica, apsēzdamies un ar labpatiku paskatīdamies visapkārt. — Jūs dzīvojat tikpat kā uz terases. Saule pati nāk iekšā.

— Ja vien spīd ... — Persels saviebdamies attrauca.

— Vai nepaliksiet pie mums? Paēdīsim kopā injāmus.

— Ak, paldies, paldies, paldies! — Bekers atbildēja.

Viņš pagriezās pret Ivoa, pacēla gaisā roku un atkārtoja, smiedamies kā apskurbis:

— Ua mauru uru vau.

Arī Ivoa iesmējās un tahitiski kaut ko pateica Perselam.

— Ko viņa saka par Avapuhi? — Bekers saausījās.

— Viņa priecājoties par Avapuhi, jo meitene esot maiga kā zīds.

— Nudien! — Bekers iesaucās, acīm mirdzot. — Tā tas ari ir, tieši tā! Viņa ir maiga kā zīds! Viņas rokas, acis, balss, kustības . . . Lūk, — viņš teica, šāsizdams plaukstas,

— ka viņa paceļ plakstus, lai jūs uzlūkotu! Sitā! — viņš rādīja, atdarinādams, kā Avapuhi paceļ plakstus. — Lēnām, lēnītiņām!

Viņš aprāvās, jo baidījās, ka pārāk aizrāvies. Persels smaidīdams viņā noraudzījās.

Pēc īsa klusuma brīža Bekers atsāka bez jebkādas pārejas:

— Kāpēc jūs domājat, ka Makleods radījis ļoti bīstamu stāvokli?

— Tahitieši uz mums noskaitušies.

— Es varu iedomāties, kā viņi jūtas savā ādā, — Bekers teica. — Mēs pret viņiem nebūt neesam izturējušies gluži nevainojami.

Viņš turpināja:

— Bet vai tas ir bīstami, ka viņi uz mums tur ļaunu prātu? Viņi ir tik labdabīgi.

— Es pazīstu kādu velsieti, — Persels atbildēja, ielūkodamies Bekeram acīs. — Viņš ir tik labdabīgs, ka mīļuprāt uztic man nazi, pirms uzsāk strīdu.

Iestājās klusums. Bekera seja apmācās, un viņš teica:

— Tieši to es nožēloju. Tagad mēs dzīvotu bez raizēm.

— Jel klusējiet! — Persels skarbi uzsauca.

Bekers apklusa, brūnās acis nopietni pavērās Perselā, un viņš sacīja:

— Kopš trim nedēļām es visu esmu labi pārdomājis. Es jums nepiekrītu. Es jūs saprotu, tomēr jums nepiekrītu. Cilvēka dzīvība jums ir svēta. Bet tur nu jūs, leitnant, šaujat buku. Jūs vēl redzēsiet, cik mums izmaksās šī Makleoda dzīvības saudzēšana.

Persels klusēja. Bekers saslējās sēdeklī un teica:

— Ja jums nav iebildumu, pēc pusdienām, lūdzu, aizsūtiet Ivoa, lai brīdina Horoa. Pirms vakara laikam mājās neatgriezīšos. Būtu labāk, ja viņa aizietu jau laikus. Citādi skandāls neizbēgams. Viņa būs sajūsmā, bet tik un tā sarīkos man negantu ķīviņu. Un otru Makleodam, kad nonāks galā! ŠI sieviete brīvi uzelpo tikai tad, kad taisa traci.

Viņš pasmaidīja, paraustīja plecus un iecietīgi piebilda:

— Šī lielā ķēve.

Persels piekrītoši pamāja ar galvu, un Bekers ērti atslīga pret dīvāna atzveltni.

Persels apsēdās uz grīdas, atspieda muguru pret bīdāmo durvju stenderi, labo kāju salieca zem zoda, kreiso iestiepa dārzā. Blondie mati laistījās saulē.

— Vienu es tomēr nesaprotu, — Bekers negaidot ierunājās. — Kāpēc bija vajadzīgi divi maki?

— Es zināju, ka viņš paaugstinās cenu.

— Nu jā, bet vai tāpēc šais makos vajadzēja ņemt līdzi visu jūsu bagātību? Kāpēc nepietika ar pusi?

— Kāda tam nozīme? — Persels atteica, saulē samiegtām acīm raudzīdamies tālumā uz kalna pusi. — Tas ir tikpat, it kā es viņam būtu iedevis zvirgzdus.

— Pašreiz jā, bet pēc divdesmit gadiem?

Persels papurināja galvu.

— Ja kāda fregate piestās šajā krastā pēc divdesmit, divdesmit pieciem vai trīsdesmit gadiem, Makleodam tik un tā neatliks laika baudīt sava zelta augļus: viņu pakārs.

— Pakārs? Kāpēc pakārs?

Persels vēlreiz palūkojās uz kalnu un nevērīgi atbildēja:

— Noziegumam par dumpību nav noilguma.

Bekers salēcās sēdeklī un apstulbis paskatījās uz Perselu. Pēc brīža viņš teica:

— Tātad ... jūs viņu piešmaucāt! ... Ak dievs! — viņš piebilda. — Skots pret skotu! Vismaz to nu es esmu piedzīvojis! Tomēr jūs izspēlējāt smalkāko gājienu!

Persels pasmaidīja, bet smaids apdzisa, skatiens pievērsās kalnam, un sejā atkal iegūla rūpju pilna izteiksme.

— Es zinu, par ko jūs domājat, — Bekers pēc brīža teica. — Jūs domājat, cik laimīgi mēs dzīvotu te salā, ja nebūtu visu šo neliešu. Un galu galā cik tad viņu ir? Ne vairāk par trim vai četriem. Smedžs, Makleods, Timi. .. Kaut arī Timi ir melnais, jūs taču neapgalvosiet, ka viņš ir patīkams... Ja es būtu dievs debesīs, vai zināt, ko es sacītu? Šie trīs uz salas visu sabojās. Ir tikai viena izeja. Es saukšu tos pie sevis .. .

— Jūs neesat dievs debesīs, — Persels noteica.

Devītā nodaļa

Bēgles atgriezās to pašu vakaru. Sievietēm tas nozīmēja lielu spožu uzvaru, tahitiešiem — mazu gandarījumu, bet Ģindenim — ietekmes zaudējumu. Omāta nošķindināja «Blosoma» laukuma zvanu, un laukumā saskrēja viss ciemats, izņemot «vairākumu». Itija un Avapuhi bija izrotātas ar ziediem kā upurēšanai; abas mirguļoja acis, skali smējās un vai plīsa aiz veselības.

Prieki bija lieli. Meitenēm glaudīja vaigus, viņas aptaustīja, papliķēja. Kad ieradās Persels, viņš tām saberzēja plecus un, pielicis degunu pie kakla, ostīja smaržīgo ādu. Visi varen uzjautrinājās. Tahitietes tā skūpsta savus mazuļus. Persels dievināja šo sieviešu ādu — tik maigu un aromātisku, kas vai kusa glāstot.

Omāta turēja runu. Viss atkal iegājis parastās sliedēs. Sievietes beidzot bija izraudzījušās savus tanē, nevis otrādi. Kad viņa beidza, bēgles apbēra jautājumiem: kāpēc viņas nemaz neesot samirkušas? Kur patvērušās lielā lietus laikā? No kā pārtikušas? Bet viņas stūrgalvīgi liedzās atbildēt un smaidīdamas, melnās skropstas nolaidušas uz vaigiem, saspiedušās kopā, noslēdzās savā noslēpumā.

Vakarā tirgus laukumā doedoē gaismā sarīkoja dejas un dziesmas, kas baudkārē un dzirkstošā dzīves priekā pārsniedza visu, ko Persels līdz šim bija redzējis. Arī Uilijs un Ropati bija klāt, gandrīz tikpat dedzīgi kā tahitieši. Kad Omātai pie rokas ieradās Zono un sāka gāzelēties kā lācis, atskanēja priecīgas klaigas. Pēc brīža aizgāja pakal dzeltenajam cilvēkam. Neviens uz viņu neturēja ļaunu prātu. Viņš bija tik maigs, tik pieklājīgs. Itija paberzēja vaigu pret viņa vaigu, un, lai viņu mierinātu, ka vajadzējis atteikties no iekārotās vahinas, dažas sievietes viņam veltīja daudz uzmanības, kuru Vaits prata novērtēt.

Nākamajā dienā dienvidrieteni nomainīja pasāts, kas atnesa saulainas dienas un skaidras naktis. Tā kā tahitieši laiku skaitīja pēc naktīm, nevis pēc dienām, peritāņu ziemsvētki iekrita vienpadsmitā mēneša devītajā naktī. Šai naktij, tāpat kā visām pārējām mēnesī, bija savs nosaukums. Tā saucās Tama tea jeb mēness, kas rietā apspīd zivis.

Šīs nakts zīmes bija labvēlīgas. Un tiešām, Mehani pēc-

pusdienā laimējās ar pirmo šāvienu nogalināt mežacūku. Viņš to aiznesa Omātai, kura ķērās pie dzīvnieka uzšķēršanas, kamēr pārējās sievietes kurināja krāsni. Perselam ienāca prātā doma nosūtīt Vaitu pie Mazona un «vairākuma» pārstāvjiem ar lūgumu mēnesnīcā «Blosoma» laukumā piedalīties kopīgā vakara maltītē, lai atzīmētu Kristus dzimšanu un pieminētu dzimteni. Pēc tam viņš palūdza Mehani, lai tas uzaicina arī tahitiešus.

Nepagāja ne stunda, kad Perselam kļuva skaidrs, cik veltīgas ilūzijas viņš lolojis un cik lielas pretišķības valda atsevišķās nometnēs. Viņa ierosinājumu it visur noraidīja. Makleods lika pasacīt, ka diemžēl nevarot ierasties. Tieši šovakar viņš cienājot savus draugus. Tāpat viens pēc otra atteicās arī pārējie «vairākuma» pārstāvji. Viņi vakariņojot pie Makleoda. Perselam radās iespaids, ka Makleods izmantojis Vaitu, lai izsmiekla pēc nosūtītu viņam savu personīgo ielūgumu — tajā pašā laikā, kad metiss nesa Persela aicinājumu Makleodam.

Mazons izturējās rupjāk. «Viņš teica, ka atbildes nebūs,» Vaits sacīja, neveikli paziņodams Perselam kapteiņa strupo atteikumu. ,

— Un sekstants?

— To es viņam nodevu.

— Un ko viņš teica?

— Viņš teica: «Labi!»

Persels sarauca uzacis.

— Un tas ir viss?

Persels nopētīja Vaita seju. Taču ne, metiss nekad nemeloja. Viņš bija tik akurāts, ka ne vien burtiski atkārtoja dzirdētos vārdus, bet pat atdarināja runātāja intonāciju un mīmēja tā vaibstu spēli. Ja Vaits teica «labi», tad nešaubīgi tas bija Mazona uzputīgais, strupais «labi».

Tahitiešu atbilde likās ļoti pieklājīga. Viņi tūkstoš un tūkstoškārt Adāmo pateicās. Ielūgums vakariņot kopā ar peritāņiem viņus ļoti pagodinot, tiklab pašus, kā viņu tris sievas. Bet apstākli diemžēl spiežot ielūgumu noraidīt.

Persels lauza celmus savā dārzā, kad Mehani atnesa tahitiešu atbildi.

— Vai viņi patiešām teica «mūsu trīs sievas»? — Persels jautāja, galvu pacēlis.

— Jā.

— Kurš to teica? Vai Tetahiti?

— Jā.

— Un viņš runāja visu vārda?

Mehani pamāja ar galvu. Pēc brīža Persels turpināja:

— Kāpēc viņš ir jūsu virsaitis? Tahiti tavs tēvs ir tikpat liels virsaitis ka viņa tēvs.

— Viņš ir vecs; viņam jau trīsdesmit gadu.

— Un ja es viņu šovakar ielūgtu savā būdā?

— Viņš atteiktos.

Tā kā Persels vairs neko neteica, Mehani piebilda:

— Viņš saka, tu neesot moā.

«Mani meli bijuši veltīgi,» Persels skumji nodomāja. «Un tagad, kad esmu sācis, man tie jāturpina. Jāmelo Ivoa, Mehani...»

— Vai zini, — Mehani aši piemetināja, — es jau arī tam neticu.

Persels pārsteigts viņu uzlūkoja, un Mehani sāka smieties.

— Es ceru, tu arī ne, Adāmo?

Persels viņā cieši skatījās, nezinādams, ko atbildēt. Mehani uzsita viņam uz pleca, aprāva smieklus un nopietni teica:

— Viņi netic, ka tu esi moā, bet domā, ka es tam ticu. Tāpēc man tas jāapgalvo arī turpmāk.

Pēc brīža Persels sacīja:

— Kam vajadzīga visa šī komēdija?

— Nu, — Mehani atbildēja, pagriezis galvu sāņus, — ja es uz to nepastāvētu, tad šovakar nevarētu nākt pie tevis vakariņot.

— Bet ja nepastāvētu un tomēr nāktu, kas tad notiktu?

— Es kļūtu par nodevēju.

Persels nodrebēja.

— Tad tik tālu nu esam, — viņš gausi noteica.

Un turpināja aizžņaugtā balsī:

— Bet, ja neesmu moā, par ko tad viņi mani uzskata? Par līdzvainīgo?

Mehani neatbildēja. Pēc brīža viņš satvēra Persela roku un piespieda to sev pie vaiga.

— Tu nāksi? — Persels jautāja.

— Es nākšu, brāli, — Mehani atbildēja.

Acīs atplaiksnīja glāsains spožums.

Viņš piemetināja:

— Kopā ar Itiju.

— Kā? — Persels brīnījās. — Vai tad Itijai ļaus nākt?

— Tu jau zini, Adāmo, ka Itijai neviens nevar pavēlēt.

— Tu arī ne?

— Es arī ne! — Mehani smiedamies attrauca.

Un tā ziemsvētku dienā dažādās vietās apēda kopējo cūku, kas bija cepta kopējā krāsnī: tahitieši savā mājā, «vairākums» pie Makleoda, «mazākums», Itija un Mehani — pie Persela, Mazons — viens pats savā miteklī.

Trīs dienas vēlāk ap pusdienas laiku pie Persela durvīm klauvēja. Tas bija Vaits. Viņš palika stāvam uz sliekšņa.

— Makleods mani sūta uzzināt, vai esat saņēmis zivis.

Trīs soļus no metisa uz galda atradās zivs, balta un gluda, uzlikta uz banāna lapas. Bet Vaits neko neredzēja. Viņš smalkjūtīgi bija nodūris acis. Perselam radās tāds iespaids, ja viņš sacītu «nē», Vaits šo «nē» atkārtotu Makleodam bez jebkādas piebildes.

— Kā redzat. — Viņš norādīja uz zivi.

Vaits pacēla acis, paskatījās uz galdu, noteica «paldies» un grasījās iet projām.

— Vait! — Persels strauji ierunājās. — Kas noticis? Vai tad jūs zivis nedabūjāt?

Vaits atskatījās un vienaldzīgi sacīja:

— Neviens no mums neko nav dabūjis.

Persels pagriezās pret Ivoa un tahitiski vaicāja:

— Kur radusies šī zivs?

— To atnesa Mehani.

— Viņš šorīt bija zvejot?

— Jā, — Ivoa īsi atteica un novērsa acis.

— Bet pārnākuši viņi taču nezvanīja zvanu?

— Nē.

— Un kam viņi vēl iedeva zivis?

— Viņi nevienam neko nedeva. Tas ir Mehani loms. Viņš nozvejoja vairāk, lai iznāktu mums, Uilijam un Ro-pati.

Iestājās klusums, tad Persels teica:

— Vai viņi vairs negrib zvejot peritāņiem?

— Nē.

Persels nopūtās un pagriezās pret Vaitu:

— Lūk, ko viņa saka ...

Vaits pamāja ar galvu.

— Es sapratu, ko viņa teica. Paldies.

— Vait!

Vaits apstājās uz sliekšņa.

— Lūdzu, pasakiet Makleodam, ka es par to nekā nezināju.

— Es viņam to pateikšu.

Pēc divām dienām pie Persela ienāca Džonss. Viņa vienīgais apģērba gabals, kā parasti, bija pareo.

— Vai netraucēju?

Persels aizvēra grāmatu un viņam uzsmaidīja.

— Vai jūs zināt, cik sējumu bija kuģa bibliotēkā?

— Nē.

— Četrdesmit astoņi. Man visa dzīve priekšā, lai tos izlasītu.

— Es nolikšu to saulē, — Džonss teica.

Un pieliecies satvēra smago ozolkoka zvilni aiz vienas kājas, izslējās un aiznesa krēslu izstieptā rokā, aiz piepūles sasprindzinādams plecu muskuļus. Viņš pagāja trīs soļus, salieca paceles un nolika zvilni atkal zemē; visas četras krēsla kājas reizē tik viegli skāra zemi, ka nedzirdēja ne mazāko troksnīti.

— Bravo! — Persels smaidīdams uzslavēja.

Paveicis varoņdarbu, Džonss apsēdās un bikls un atturīgs kautri nodūra acis.

Ienāca Ivoa.

— E, Ropati, ē! — viņa teica un, pacēlusi labo roku, kustināja izplestos pirkstus.

Viņa smaidīdama pienāca tam klāt un kā māte uzlika delnu uz īsi apcirptajiem matiem. Porcelāna zilajām acīm veroties tukšumā, Džonss sniedza pretim vaigu. Viņš atgādināja piemīlīgu un nepacietīgu bērnu, kas gaida, kad māte beigs mīlināties, lai varētu atgriezties pie savām rotaļām.

— Tavi mati ir kā nopļauta zāle, — Ivoa teica.

Persels pārtulkoja.

— Mani mati jau nav zaļi, — Džonss aizrādīja.

Un iesmējās. Tad virs strupā deguna sarauca uzacis, sakrustoja rokas un satvēra bicepsus, lai atturīgi aptaustītu muskuļus.

— Makleods ar savu bandu šorīt bija uz zveju, — viņš pavēstīja gandrīz dramatiskā tonī. — Es viņus redzēju pārnākam. Vesels lērums zivju!

Izrunājot vārdu «lērums», balss piepeši aizlūza un skanēja falsetā. Džonss nosarka. Viņš kaunējās, ka balss vēl reizēm niķojās.

— Nu un? — Persels vaicāja.

— Viņi nezvanīja zvanu, — Džonss sašutis paskaidroja.

— Labāk daļu aizmeta projām nekā atdeva man.

— Slikti, — Persels noteica un apklusa.

— Es vēl saprastu, ka viņi neko nedotu tahitiešiem ... Tā būtu tikai atmaksa... Bet mums! Ko mēs viņiem esam nodarījuši?

Persels paraustīja plecus.

— Vai zināt ko? — Džonss teica, atkrustodams rokas un draudīgi izriezdams krūtis. — Rīt dosimies uz zveju, Uilijs, jūs un es .. .

— Spoža ideja! — Persels iesaucās, viņu pārtraukdams.

— Es saprotu, kā jūs to domājat. Pārnākuši mēs zvanīsim zvanu un visiem izdalīsim zivis ...

Virs īsā, uzrautā deguna Džonsa acis iepletās un mute pavērās kā burts «O».

— Nu labi, — Persels turpināja, neļaudams sevi pārtraukt, — brīdiniet Bekeru un salasiet tārpus. Pēcpusdiena jau gabalā.

Viņš piecēlās, pavadīja Džonsu līdz durvīm un noskatījās, kā tas aiziet pa Rietumu avēniju. Džonss soļoja iznesīgi, taisni turēdams galvu, sasprindzis muguras muskuļus, lai labāk izceltos pleci.

— Par ko tu smaidi? — Ivoa jautāja.

— Džonss ir jauks. Jocīgs un jauks.

Pēc brīža viņš turpināja, nenolaidis no jaunekļa acis:

— Es labprāt gribētu dēlu.

— Lai Eatua tevi uzklausa, — Ivoa atteica.

«Mazākuma» zveja bija sekmīga, taču Persela cēlsirdība

neguva vēlamos panākumus. Tahitieši no zivīm atteicās. «Vairākums» tās gan pieņēma, bet neatmaksāja ar to pašu, kad savukārt atgriezās no zvejas. Vā labprāt ņēma pretim visu, ko deva viena vai otra puse. Bet Mazons vai nu nezināja, vai izlikās nezinām, kur radušās zivis, kas parādījās galdā, jo arī nākamajos mēnešos tāpat neievēroja to cilvēku sveicienus, kuri viņu baroja.

Pagāja janvāris. Ivoa kļuva aizvien smagnējāka un sāka skaitīt dienas vai, pareizāk, naktis, kas atlikušas līdz bērna piedzimšanai. Pēc viņas aplēses radībām bija jānotiek sestajos mēness griežos; viņa cerēja, ka tās iekritīs pēdējā ceturksnī (kas bija laimīgs), un, ja Eatua ievēros viņas lūgumu — brīnišķīgajā Erotooereorē naktī jeb Naktī, kad zivis peld augšup no dziļumiem. Viņa ļoti lepojās, ka Adāmo mazulis būs pirmais bērns, kas salā ieraudzīs gaismu. To noteikti gaidīja slavena nākotne.

Tahitietes visumā tiek uzskatītas par mazauglīgām sievietēm, un kapteinis Kuks šo īpašību novērtēja kā saprātīgu debesu dāvanu, ja ievēro viņu vaļīgos tikumus un salas šaurību. Tā vai citādi, Ivoa pašreiz bija vienīgā, kas gaidīja bērnu, un tikai aprīlī salenieki uzzināja, kurā mājā nāks pasaulē otrs mazulis. Patiesībā tahitietēm radās aizdomas jau marta beigās. Taču tas likās tik neticami, ka vedināja domāt par aptaukošanos nekustīga dzīves veida dēļ. Aprīlī tomēr šaubu vairs nebija. Un, kad Vā nākamajā dienā pēc Turu nakts jeb Nakts, kad zivis kaimiņo ar krabiem, parādījās tirgū, lai saņemtu savu daļu mežacūkas, vahinas vai zaudēja valodu, jo biedrenes piebrie-dums bija acīm redzams. Jaunā vēsts veselas divas nedēļas salā izvērtās par īstu sensāciju. Itija pat sacerēja naivi piedauzīgu dziesmiņu. Kad tahitietes bija diezgan izirgā-jušās, tās sāka Vā cienīt. Toreiz, kad dalīja sievietes, viņa, visiem dzirdot, bija solījusi «sasildīt» lielās pirogas vadoni. Kā redzams, tas viņai bija izdevies.

Aprīlis atnesa līdzi arī vilšanos: injāmu raža padevās slikta. To rūpīgi sadalīja uz galviņām. Blakus mājai katrs izraka bedri, kur uzglabāt savu daļu. Visiem ieteica stingri taupīt pašu krājumus, lai varētu sagaidīt nākamo ražu, neķeroties pie meža injāmiem. Tos nolēma saglabāt, ja nākamā raža būtu vēl vājāka.

Maija sākumā Makleods lika pavēstīt Perselam, ka viņš gājis garām «melno» tvertnei un ievērojis, ka tā jau stipri patukšota. Turpinot tādā pašā garā, krājumu nepietiks ilgāk par sešiem mēnešiem, viņi, protams, ķersies pie uzkrājumiem un sāks lietot meža injāmus. Makleods lūdza Perselu aprunāties ar «melnajiem», lai novērstu pārtēriņu.

Makleoda novērojumi bija pareizi un prasība vietā, kā Persels pats pārliecinājās, aizgājis pie tahitiešiem un apskatījis viņu tvertni. Viņš mēģināja tos pārliecināt pats savā vārdā, ne reizi nepieminēdams Makleodu.

Jau pašā sākumā viņš sadūrās ar pilnīgu nesapratni. Tahiti daba visu sniedza tik pārpilni, ka jēdziens par ierobežošanos tagadnē, lai paēstu arī nākotnē, Persela sarunu biedriem izklausījās pēc vienas no māma idejām, kuru noslēpums zināms tikai peritāņiem. Un tiešām, ja vairs nebūs dārza injāmu, būs meža injāmi. Ja vairs nebūs meža injāmu, atliks vēl augļi. Un, ja nebūs vairs arī augļu, paliks zivis. Kamēr cilvēka veiklajā rokā būs laba harpūna, viņš nemirs badā. Persels sāka savus paskaidrojumus no gala. Tomēr nevienu pārliecināt neizdevās. Pēc stundas viņš beidzot saprata, ka tahitieši viņa nācienu uzskata par nekautrību. Viņš atvadījās un gāja projām.

Nedēļu pēc šīm pārrunām Vaits ieradās pie Persela ar ziņu, ka ap launagu pie Makleoda sanākšot sapulce. Sanāksmes vieta Perselu pārsteidza. Kāpēc gan ne zem banjana kā parasti? Vaits purināja galvu. To viņš nezinot. Tomēr sapulce būšot ļoti nozīmīga; Makleods tā bija teicis.

Ap diviem, pirms devās pie skota, Persels uzkāpa augšup pa Rietumu avēniju un iegriezās pie Bekera un Džonsa. Taču neatrada mājās nedz vienu, nedz otru. Pirms piecām minūtēm viņi bija aizsteigušies pie Ģindeņa. Persels mainīja virzienu un iegriezās Ziemeļrieteņa ielā, lai tiešā ceļā nokļūtu pie Makleoda, izejot cauri kokospalmu birzij. Nenogājis ne desmit soļu, viņš pamežā ieraudzīja Itiju, kas sēdēja pie pandānkoka celma. Viņa bija nodūrusi galvu un vēroja to nākam, spulgās acis paslēpusi aiz skropstām. Persels apstājās.

— Ko tu šeit dari, Itij?

— Gaidu tevi, — viņa izaicinoši atbildēja.

— Tu gaidi mani? — viņš smiedamies iesaucās. — Kā tad tu zināji, ka nākšu garām? Man te nemaz nebija jāiet.

— Es tev sekoju. Tu mani neredzēji. Es biju pamežā. Ak, cik tas bija jautri! Es tev sekoju no tavas mājas. Horoa man pateica, ka tu došoties pie Ģindeņa.

— Ko tad tu no manis vēlies? — Persels vaicāja.

Viņa piecēlās un nāca klāt, pavērsusi augšup apaļo, smaidošo seju. Nonākusi metra attālumā, viņa apstājās, aizlika tuklās rokas aiz muguras un teica maigā balsī:

— Lūdzu, es gribu, lai tu mani noskūpsti, Adāmo.

— Pietiek muļķoties, — Persels nopietni attrauca. — Es neskūpstu sievieti, kas pieder Mehani.

— Un Tetahiti, — Itija piebilda. — Un mazuliet arī Kori.

— Tieši tāpēc, — Persels sacīja. — Tev ir trīs tanē. Vai vēl nepietiek?

— Divi, — Itija pārlaboja. — Kori ir tikai mazdrusciņ.

Persels sāka smieties.

— Kāpēc tu smejies? — Itija jautāja, paslēpusi zodu aiz pleca, tā ļaudama saskatīt tikai spriganās acis. — Divi tanē nav tabā. Un tu, kāpēc tev nevarētu būt divas sievas, Adāmo? Esmu pārliecināta, ka tas tev nāktu par labu, ja tev būtu divas sievas.

Persels atbruņots sāka smieties. Itija bija īsts dabas bērns: viltus, instinkts, maigums — viss bija naivs un nevainīgs, tomēr jau tagad viņa ar sievietes nevaldāmo neatlaidību nekļūdīgi tiecās pretim vienam vienīgam mērķim.

Viņa vairs nesmējās. Viņa vēroja Perselu.

— Tev ir jauna kaklarota, — Persels teica.

— Tie ir pandānkoka čiekuri. Paod, cik tie labi smaržo, — Itija teica un, pacēlusies pirkstgalos, sniedza pretim krelles.

Čiekuri — skaistā, oranžā krāsā — bija savērti uz liānas. Persels tos pasmaržoja un sajuta deniņos sitam pulsu. Viņš nekad nebija ieelpojis neko reibinošāku. Itija metās uz priekšu, bet viņš to pamanīja par vēlu. Tā pieplaka viņam pie krūtīm, apvija apkārt rokas un ar visu spēku kļāvās klāt. Viņa lietoja tos pašus paņēmienus, kas bija izrādījušies tik sekmīgi «Blosoma» sadedzināšanas dienā.

No viņas plūda vesels smaržu mākonis. Pandāna čiekuru aromātam tagad jaucās klāt matos iepīto tiares ziedu maigā un siltā smarža.

— Itij, — Persels teica dobjā balsī, — vai tu man Jausi iet, ja es tevi noskūpstīšu?

Bet tūdaļ atskārta, ka kļūdījies. Viņš bija padevies pārāk ātri. Skaidrs, ka viņa to izmantos.

— Jā, — viņa teica, acīm mirdzot. — Bet nevis tādu mazu bučiņu kā pagājušo reizi.

Viņš juta sev cieši pieplokam jauno, vingro augumu. Pieliecies viņš Itiju noskūpstīja. Tad aiz muguras satvēra un atraisīja viņas rokas, brīdi tās paturēja un teica:

— Vai tagad tu iesi?

— Jā, — viņa atbildēja, uzmetusi tam miklu skatienu.

Un skriešus iebēga mežā. Likās, viņa lidinās pa pamežu kā saules zaķītis. «Kaunies,» Persels pusbalsī noteica. Taču velti sev melot. Viņš nejuta ne mazāko kaunu. Tikai acu priekšā redzēja Itijas izteiksmīgo, sīko sejiņu un augumu. Viņas vaibstus, mīmiku, pozas, visu sievietes valdzinājumu daudzveidību ... Viņa tik klaji šos paņēmienus lika lietā, lai sasniegtu kāroto. Viss bija diegts ar baltiem diegiem. Bet likteņa ironijas pēc, kaut arī klajs un saprotams, tas tomēr panāca vēlamo iznākumu.

Kad Persels iegāja pie Makleoda, visi salas angļi, izņemot Mazonu, jau bija salasījušies un drūzmējās ap galdu. Makleods, nopietns, līdzīgs mironim, sēdēja svinīgi, kārno roku plakaniski uzlicis uz lielas papīra lapas, ko klāja juceklīgu līniju režģis.

Bekers norādīja Perselam neaizņemtu ķebli starp Džonsu un viņu pašu, un Džonss piecēlās, lai palaistu leitnantu garām. Persels nomurmināja «Labvakar», nevienu īpaši neuzlūkodams. Pēc klusuma brīža Makleods teica: «Mēs gaidījām tikai jūs.» Balsī nemanīja izaicinājuma. Viņš tikai izdarīja secinājumu.

Apsēdies Persels uzmeta acis papīra lapai. Viņš redzēja, ka tas ir paviršs salas vai vismaz tās līdzenās daļas plāns. «Blosoma» līča aprises šķita uzvilktas uz labu laimi, tomēr ciemata rombs ar četrstūrainajām mājiņām gar sāniem vērta zīmējumu saprotamu.

— Matroži, — Makleods iesāka, — ir kāds jautājums, kas nekavējoties jāizlemj visiem kopā — tas ir jautājums par zemi.

Viņš apklusa, un Perselam radās iespaids, ka šī pauze šoreiz nav parastā komēdija. Izrunājot vārdu «zeme», viņa seja bija pieņēmusi svarīgu izteiksmi.

— Mums nebija laba raža, — Makleods turpināja stieptā balsī, — bet ne jau tas mani satrauc, jo ar ražām ir tāpat kā ar sievietēm, gadās labas un ļaunas, un, kā smejies, tāda vai citāda, galu galā jāiztiek vien ir. Nē, matroži, mani satrauc tas, ka šajā salā ir vīri, kas nav tālredzīgāki par zvirbuli zara galā un kas jau tagad izurbuši sosodītu caurumu savā tvertnē. Skaidrs, kas notiks, ja tāpat brauks tālāk. Pēc trim mēnešiem šie vīri metīsies uz meža injāmiem. Un kurš tad paliks cietējos? Es! Jūs! Mēs visi! Meža injāmi ir mūsu rezerve! Tā ir svēta! Jūs varbūt iedomājaties, ka melnie savilks jostu, kad vairs nebūs ko likt uz zoba? Bet ko mēs iesāksim? Nostādīsim sargus? Dienā tas vēl iet cauri, bet naktī melnajiem tikai jānometas plikiem, lai tos nevarētu pamanīt pat tad, kad tie čiepj mūsu saknes.

Makleods uzlika plaukstas uz galda malas un uzmeta skatienu klātesošajiem, it kā pasvītrodams, cik stāvoklis nopietns.

— Izsakoties īsi, — viņš turpināja, — kaut kas te nav kārtībā, un, kas tas ir, to es tūlīt pateikšu: neder visu likt kopīgā katlā, kā to esam darījuši līdz šim. Skaidrs, ka tā lieta nevar iet. Jūs jau redzējāt, kas notika ar zveju. Melnie nolēma: pārējiem zivis vairs neredzēt. Labi. Un iznākums? Salā tagad zvejo trīs komandas.

— Jūs vienīgais varējāt panākt, lai būtu tikai divas komandas, — Persels skarbi noteica.

— Un kā vēl! — Bekers skaļi piebalsoja. — Jūs gan saņēmāt dāvanu, bet pretim nesniedzāt neko.

Džonss, kas nebija uzmanīgi klausījies, tāds kā apmulsis tikai sparīgi pamāja ar galvu. Makleods ar draugiem iebildumu neievēroja. Viņš savus uzticamos pavalstniekus droši vien bija brīdinājis par mazākuma izlēcieniem.

— Tahitiešu rīcību es, protams, neatzīstu par pareizu, — Persels atsāka. — Tai tomēr ir attaisnojums: viņus aplaupīja. Ja jūs viņiem būtu ļāvuši piedalīties sieviešu sadalē, viņi nekad tā nerīkotos.

Makleoda plānajās lūpās ievilkās smaidiņš, kas izcēla tumšos dobumus zem acīm.

— Tā jūs gan apgalvojat, Persel, — viņš teica stieptā balsī. — Bet, ja Ivoa pieskaitītu kopējam pulciņam un izdalītu tāpat kā pārējās, tad jūs vis nebūtu ar mieru! Nē! Nepavisam nebūtu ar mieru! Redz, kur vīrs, kas visu grib likt kopējā katlā! Visu, tikai ne pašu galveno!

— Kāds tam visam sakars! — Persels noskaities iesaucās. — Sievietes nevar sadalīt kā injāmus. Viņām arī ir sakāms savs vārds.

Un dzēlīgi piebilda:

— Starp citu, jūs jau pats par to pārliecinājāties.

Pēc šī teikuma iestājās klusums. Makleods pat nepakustējās. Bet Bekers šoreiz uzvedās teicami: viņš nebilda ne vārda. Pat smaidu neatļāvās.

— Pieņemsim, — Makleods beidzot ierunājās un plaši novēzēja roku, it kā aizslaucīdams nebūtībā strīdu par ne— svarīgu jautājumu.

— Atļaujiet, — Persels teica, — es vēl neesmu beidzis. Es gribu aizrādīt, ka salā arī šo to cilu veic kopējiem spēkiem, un nevienam no tā neceļas nekāds ļaunums. Piemēram, ūdens klaušas. Iedomājieties, kas notiktu, ja katram pašam vajadzētu gādāt par ūdeni...

— Ir vēl kaut kas kopīgs, — Bekers aizrādīja. — Mežacūkas. Līdz šim vēl neviena komanda salā nav devusies cūku medībās uz savu roku. Un kāpēc? Tāpēc, ka tā ir ērtāk. Kad cūka nomedīta, parocīgāk to nodot Omātas un sieviešu ziņā. Tā jāuzšķērž, jānomazgā, jākurina krāsns, jāpieliek visas vajadzīgās piedevas, tā jāsadala. Neviena komanda nebūtu ar mieru uzņemties visas šīs klapatas. Un morāle? — viņš secināja, lūkodamies uz Makleodu.

— Ja tas jums izdevīgi, mēs dalāmies. Ja nav izdevīgi — dalīšana nenotiek ...

— Labi rūkts, puisi! — Makleods, plati smaidīdams, uzslavēja runātāju un pameta visapkārt uzvarošu skatienu, it kā Bekers būtu izklāstījis viņa paša domas.

Viņš turpināja:

— Un mēs būtu muļķi, ja dalītos, kad tas mums nav izdevīgi!

Tā kā Bekers tikai iepleta muti, viņš turpināja:

— Runājot par zemi, puiši, man ir izdevīgi, lai tā būtu sadalīta, jo es varu apgalvot: es nežēloju savu muguru, es kaplēju, ravēju, rušinu ... Mans zemes pleķītis ir apstrādāts, kā pienākas. Ko tas ienes, to es apēdu. Un tad nu, Persel, es jums teikšu: ja ir kāds nolādēts maukas bērns, kurš kaimiņos apbrīno savu nabu, nevis raujas melnās miesās, kurš gada beigās novāc apaļu nulli un savelk jostu līdz mugurkaulam, man ļoti žēl, bet neko darīt, labāk katrs par sevi, lūk, tā es uz to skatos .. .

Persels viņu aši nomērīja ar skatienu; Heilendu zemnieks. Tikām lauzis darbus, kamēr sirds pārvērtusies kramā. Un galva arī.

— Nu, ko jūs par to sakāt? — Makleods nerimās, jo Persels klusēja.

— Man nepatīk pats princips, — Persels atteica, — Manuprāt, labākais atrisinājums ir kopīpašums. Tomēr šādos apstākļos, kad salā pastāv trīs vai pat četras nometnes, varbūt ir labāk rīkoties pēc jūsu prāta, lai izvairītos no ķildām. Protams, ar noteikumu, ka zemi sadala ...

Viņš brīdi apklusa, tad noteica ar uzsvaru:

— ... taisnīgi.

— Paļaujieties uz mani, — Makleods smaidīja pār visu seju.

Persels pēkšņi saprata, kur rodas skota ietekme uz «vairākuma» pārstāvjiem un kāds šai ietekmei raksturs. Makleods nebija vienīgi gudrākais no visiem matrožiem. Lai cik tas dīvaini, par spīti skarbumam, viņam piemita arī valdzinājums.

— Arī man šķiet, ka zemi labāk sadalīt, — Bekers sacīja. — Man nav ne mazākās vēlēšanās, lai pie manis kāds nāktu pārbaudīt, vai es neēdu pārāk daudz injāmu.

Makleods ironiju palaida gar ausīm.

— Šajā salā nevienam maukas bērnam netiks darīts pāri, — viņš svarīgi noteica, uzlikdams plaukstu uz pergamenta. — Viss notiks, kā pieklājas. Es kopā ar Vailu atzīmēju visu apstrādājamo zemi. Mēs ņēmām palīgā «Blosoma» lagu, un es varu derēt, ka tā bija pirmā reize, kad nabaga laga mērīja tīrumus, nevis šļūca pa ūdeni kāda peldoša zārka pakaļgalā. Beidzot, kā jau teicu, mēs uzmetām plānu un visu sadalījām līdzīgās daļās. Un, lai neviens neko nevarētu iebilst, es ierosinu zemes gabalus izlozēt. ..

Viņš pagriezās pret Perselu un atkal to atbruņoja ar gaišu smaidu.

— Jūs taču neteiksiet, Persel, ka tas nav taisnīgi?

— Tā kā būtu ... — Persels atturīgi atbildēja.

Viss norisa pārāk gludi, vajadzēja piesargāties.

— Bet es jūs brīdinu, puiši, — Makleods atsāka, nopētīdams klātesošos, — bez laika nav ko jūsmot. Daļas nav nekādas dižās. Nesāciet domāt, ka jau piederat pie gen-try\ ar īpašumiem un visu pārējo. Nekā tamlīdzīga! Neaizmirstiet, ka augļu kokiem nevar ķerties klāt, bet, ja nolīž mežu, aramkārtiņa uz klints ir tik plāna, ka spēcīgāks dienvidrietenis to ņem un iepūš jūrā. Es saskaitīju visu kopā, puiši. Apstrādājamās zemes nav vairāk par astoņpadsmit akriem[9], tā ka iznāk pa divi akriem katram ...

Persels salēcās.

— Divi akri! — viņš iesaucās apstulbumā pārvērstu seju. — Jūs esat paredzējis deviņas daļas!

— Bet kā tad citādi? — Makleods attrauca, saraucis uzacis. — Vai tad mēs neesam deviņi?

— Un tahitieši? — Persels iesaucās.

— Es viņus neesmu aizmirsis, — Makleods atteica.

— Viņi palīdzēs baltajiem apstrādāt lauciņus un par pūlēm saņems atlīdzību graudā.

— Jūs taču esat jucis, Makleod! — Persels izkliedza, nobālis aiz niknuma. — Jums jāuzvelk trako krekls! Jūs viņus gribat pārvērst par dzimtcilvēkiem! Viņi nemūžam nebūs ar mieru!

— Vai nu ir, vai nav ar mieru — par to man nospļauties, — Makleods atbildēja, — bet es netaisos dot labu zemi tādiem, kas ir par slinku, lai to apstrādātu. Vajadzēja paskatīties Tahiti, ko viņi tur izdarījuši ar saviem zemes gabaliem. Tas ir kauns! Tiesa, melnais noder zvejai. Un, lai rāptos kokospalmās, ari tas tiesa. Bet, lai apstrādātu zemi, viņš ir nulle, lūk, ko es saku.

— Makleod, — Persels iesāka drebošā balsī, — jūs neapjēdzat, ko darāt. Tahiti pat nožēlojamākam nabagam ir savs dārzs un sava kokospalmu birzīte. Tie, kuriem Tahiti atņem zemi, ir noziedznieki, salas padibenes. Mūsu tahitiešiem nedot zemi... jūs neapjēdzat, ko darāt! Jūs tos briesmīgi apvainosiet! Ja jūs viņus visus pēc kārtas izpjaukātu pa abiem vaigiem, arī tad nenotiktu nekas ļaunāks!

Makleods uzmeta sazvērniecisku skatienu «vairākumam», tad pagrieza savu miroņgalvu pret Perselu.

— Visi taču zina, ka jums ir laba sirsniņa, Persel, — viņš ņirdzīgi teica, — un ka jūs neprātīgi mīlat melnos. Bet ticiet man — uz melno jūtām es uzspļauju. Man melnie neskaitās. Viņi man galīgi vienaldzīgi. Tikai zvejai es viņus uzskatu par puslīdz noderīgiem. Un tieši ar to tagad ir cauri. Tātad — kam viņi der? Nekam. Liekas mutes, vairāk nekas. Manis pēc viņi varētu uztupināt savus nolādētos kaulus uz plosta un noslīkt kaut kur starp šo salu un Tahiti, man tur nebūtu ne silts, ne auksts.

— Bet toreiz mēs priecājāmies, ka viņus dabūjām, lai spētu apkalpot «Blosomu», — mazais Džonss aizrādīja, izriezis plecus. — Bez melnajiem mēs nemūžam nebūtu šurp atbraukuši.

— Skaidrs! — Džonsons noteica.

Tajā pašā mirklī visu acis pagriezās pret Džonsonu. Viņš skaļi bija izteicis piekrišanu kritikai, ko «mazākums» vērsa pret Makleodu.

Pārsteigums divkāršojās, kad Džonsons piecēlās kājās. Brīdi viņš palika stāvam, neveikls, iekritušām krūtīm un mazu, uzblīdušu vēderiņu. Roka negribīgi pabraucīja sarkanos plankumus bārdā.

— Lūdzu, atvainojiet mani, — viņš teica vārā un drebošā balsī, — ja tā turpināsies, tad pārrunas ievilksies garumā. Man jāiet projām. Sievai jāsazāģē malka.

— Apsēdies! — Makleods pavēlēja. — Sieva pagaidīs.

— Es apsolīju sazāģēt, — Džonsons nepieļāvās, vēl vienmēr berzēdams bārdu un pamazām vilkdamies tālāk no ķebļa, — un solīts paliek solīts. Es neesmu no tiem, kas netur solījumu, — viņš piebilda, ar pūlēm izsliedamies, lai saglabātu kaut nožēlojamu cieņu.

Un gandrīz nemanāmi, joprojām pagriezies pret sapulci, viņš kāpās uz durvju pusi.

— Apsēdies, velns parāvis! — Makleods uzkliedza.

— Apsēdies, ka tev saka! Mēs pārrunājam svarīgas lietas, un visiem jābūt klāt!

— Es tev atdodu savu balsi, — Džonsons teica un maziem solīšiem, kājas vilkādams, turpināja atkāpšanos.

— Solīts paliek solīts, — viņš atkārtoja, smieklīgi paceldams balsi, uzlicis roku uz durvju vērekļa. — Ja vecais Džonsons ko sola, tad viņš nav no tiem, kas pēcāk izvairās.

— Redzu jau, kas tevi urda, — Smedžs smīkņādams ierunājās. — Tu baidies, ka tava palaistuve tev sados pa kūkumu.

Džonsons nobālēja, saslējās un atbildēja cik spēdams skarbi:

— Es nevienam neļaušu savu sievu saukāt šādā vārdā!

— Es labošos, — Smedžs smīnēja. — Bet pagaidām nāc atpakaļ un sēsties, jebšu es iešu tev pakaļ.

Un viņš piecēlās. Bet Bekers pieliecās un ar rādītājpirkstu iebikstīja Smedžam virs ceļgala.

— Liec Džonsonu mierā, — viņš teica, nepaceldams balsi, ar melnajām, dzirkstošajām acīm cieši vērdamies Smedžā. — Jums ir viņa balss, vai tad ar to nepietiek?

Iestājās klusums, un, tā kā stāvoklis bija neparasts, jo ilgāk tas vilkās, jo kļuva neciešamāks. Abi vīri, kas bija piecēlušies kājās, stāvēja kā sastinguši. No Smedža draudīgā skatiena Džonsons, turēdams roku uz vērekļa, likās pārvērties par statuju. Bet Smedžs, nobālis un nikns, savukārt stingi blenza Bekera acīs.

— Apsēdies, Smedž, — Makleods pēkšņi ierunājās sulīgā, pieļāvīgā balsī, — un tu, Džonson, ej skaldi malku savai indiānietei, neviens tev to neņems ļaunā.

Makleoda izrīcība paglāba viņa adjutantu no cieņas zaudējuma un tajā pašā laikā atspēkoja Bekera iejaukšanos. Smedžs apsēdās un it kā saguma uz ķebļa, bet žurkas ģīmis aiz bailēm šķita it kā saplacis un sarucis.

— Paldies, Makleod, — Džonsons noteica, apsarkušās, asarainās acis pateicībā pievērsis skotam.

Un izgāja ārā pazemīgs, sakumpis, kājas šļūcinādams, neuzmetis Bekeram ne skatiena.

— Mēs runājam par melnajiem, — Džonss atgādināja, virs mazā degunteļa saraukdams uzacis.

Viņš lepojās ar savu pirmītējo iejaukšanos un vēlējās to atkārtot.

— Makleod, — Persels teica, — tahitieši brauca mums līdzi draudzības dēļ un tāpēc, ka bija ar mieru dalīties mūsu dēkā. Viņus nevar pamest bez zemes, tas nav iespējams.

— Bet vētrā viņi mūs pameta bētē! — Smedžs iesaucās, piepeši atguvis dzēlīgo mēli. — To es nekad neaizmirsīšu! Mums bija jārāpjas takelāžā vieniem pašiem! Šiem neliešiem nekas nav iekšā! Par visiem sešiem viņiem nav vairāk aknu kā cālim!

— Es nesaprotu, kāpēc tieši tev būtu jārunā par aknām, — Bekers piezīmēja.

— Ja runā par aknām, — Džonss tūlīt iekrita starpā,

— tad tu vis nepeldies starp haizivīm kā viņi. Un es arī ne.

Viņš nopietnu skatienu aptaustīja savus bicepsus un pavērās visapkārt. Smedžs bija dabūjis pēc nopelniem.

— Džonsam taisnība, — Persels sacīja. — Mēs nebaidāmies no negaisa brāziena, un tahitieši nebaidās no haizivīm. Drosme ir tikai pieradums. Un te, starp citu, nav runa par viņu tiesāšanu, bet par zemes piešķiršanu. Kopš esat nolēmuši nozagt viņu daļu, jūs pamanāt visus trūkumus. Te viņi ir gļēvi, te atkal slinki... Tas ir muļķīgi. Patiesībā jūs tikai negribat atzīt, ka viņiem tādas pašas tiesības kā jums.

Makleods lēni iepleta nesamērīgi garās rokas, ar slaidajiem, tievajiem pirkstiem ieķērās divos galda stūros un teica, ārkārtīgi uzbudinājies:

— Es uzspļauju viņu tiesībām! Vai dzirdat, Persel, es uzspļauju viņu tiesībām! Arī zivij, iekāms to nozvejo, ir tiesības dzīvot, bet tāpēc neviens nekautrējas to uzdurt uz āķa. Ja iedalītu zemi arī melnajiem, iznāktu piecpadsmit daļas: tikko vairāk par vienu akru katram. Bet es saku, ka tas nav iespējams. Lai dzīvotu bez raizēm un ēstu pilnu vēderu, man vajag divu akru — sievai, pašam un atvasēm, ja tādas radīsies. Ir jādomā par nākotni. Sava prieka pēc es te netēlošu labsirdi tādiem brāļiem, kas man nevar uzdāvināt pat vienu zivi.

— Šeit nav runa par labsirdības tēlošanu. Jūs viņus aplaupāt!

— Labi! — Makleods iesaucās, paceldams gaisā abas rokas un spēcīgi triekdams tās atpakaļ uz galda. — Labi. Es saprotu. Es viņus aplaupu. Un tad?

Iestājās klusums. Beidzot Persels teica aizžņaugtā balsī:

— Tas nozīmē karu! Vai jūs to nesaprotat?

— Un tad? — Makleods atkārtoja tikpat uzbudināts.

— Es no viņiem nebaidos. Mums ir šautenes. Viņiem nav.

Persels ieskatījās matrozim acīs.

— Tas, ko jūs pateicāt, ir drausmīgi, Makleod.

Makleods aprauti iesmējās un sacīja aiz dusmām drebošā balsī:

— Man ļoti žēl jūsu maigo jūtu, Persel, bet, ja jums nekas vairāk nav sakāms, mēs varbūt varētu sākt balsošanu.

Persels izslējās.

— Ak sākt balsošanu, — viņš dzēlīgi atkārtoja, — bet es jums pateikšu, kā tas notiks. Smedžs balsos par jums, jo domā tāpat kā jūs; Džonsons jums atdeva savu balsi, jo baidās no Smedža; Hents tāpēc, ka neko nesaprot. Un Vaits, kurš droši vien tāpat nedomā, aiz draudzības atturēsies. Jums būs četras balsis pret trim. Sajā salā, Makleod, vairs nav nekādas sapulces, ir tikai tirānija, jūsu tirānija. Un es to vairs ilgāk necietīšu.

— Kas tad tā par dziesmu? — Makleods jautāja.

— Ļaujiet man runāt, — Persels piecēlās kājās. — Jūsu rīcība ir neprātīga, un es atsakos tajā piedalīties. Man pat trūkst vārda, kā to nosaukt. Tā ir... tā ir ... tā ir neķītra! Un viss tikai tāpēc, lai dabūtu vienu akru vairāk! — viņš piebilda, piepeši paceldams balsi. — Balsošanā es nepiedalīšos, Makleod, nedz šoreiz, nedz turpmāk, Ar šo brīdi es vairs nepiederu pie sapulces.

— Es tāpat, — Bekers teica. — Jūsu stiķi man riebjas. Es labprāt jūs abus turpmāk vairs tik tuvu neredzētu — tevi un tavu mazo kora zēnu.

— Es arī, — Džonss noteica.

Viņš gribēja piebilst kaut ko dzēlīgu, tomēr neko neattapa un tikai sarauca uzacis.

— Es jūs neturu, — Makleods kūtri noteica. — Jūs esat brīvi kā putni gaisā. Ja runājam par jūtām, tad neatceros, ka man sirds sāktu sist straujāk, ieraugot Bekeru, un iespējams, ar laiku es samierināšos, ja viņu vairs neredzēšu. Bet atļaujiet jums pateikt, Persel, — viņš pēkšņi dedzīgi turpināja, — ka jūs nezināt, par ko runājat, un ka akrs ir un paliek akrs. Var jau būt, ka jums nekad nekā nav trūcis. Bet es, es jums sacīšu, ja vien manai mātei piederētu viens akrs vairāk, es zēna gados būtu paēdis līdz sātam un vecajai nebūtu darbā vajadzējis rauties vai pušu. Labi. Es zinu, tas nevienu neinteresē. Jūs gribat aiziet un aizejat. Kad būsiet aizgājuši, es varbūt krietnu brīdi paraudāšu Smedžam uz pleca, tomēr samierināšos ar nenovēršamo. Lai notiek, — viņš turpināja,

— jūs aizejat. Mēs zemes gabalus izlozēsim, un Vaits aiznesīs ziņu, kuri ir jūsējie. Makleodam jūs varat uzticēties. Viss notiks, kā pienākas. Melnie ir melnie, un baltie ir baltie. Un es ne par matu nedarīšu pāri savas krāsas puisim, vai nu ar, vai bez tirānijas.

Bāls un it kā sastindzis, Persels virzījās uz durvīm. Spēle bija zaudēta. Viņam nebija neviena trumpja. Vienīgais, ko viņš varēja, bija pamest sapulci, un aiziešanai, kaut arī tā gandarīja, nebija nekādas nozīmes.

— Uz redzēšanos, Persel, — Makleods noteica, kad Persels bija aizgājis līdz durvīm un Džonss un Bekers līdz ar viņu.

Pārsteigts par matroža toni, Persels uz viņu paskatījās. L!n dīvaini — šajā mirklī Makleoda acīs pavīdēja nožēla. «Viņš garlaikosies,» Persels nodomaja. «Vadīt sapulci pret mani bija valdzinoši. Protams, ja nebūs opozīcijas, nebūs arī sapulces. Es salauzu viņa rotaļlietiņu.»

— Uz redzēšanos, — Persels pēc mirkļa atbildēja. — Ja vēlaties atkal dibināt sapulci, jūs zināt manus noteikumus.

— Es tos zinu, un man tie nav vajadzīgi, — Makleods cēli atteica.

Persels gandrīz nejuta glāstošo sauli, kas sildīja krūtis. Viņš bija nikns, sirdi žņaudza neprātīgas bažas. Bekers soļoja viņam pa labi un mazais Džonss pa labi no Bekera.

— Tā, tiktāl nu esam! — Džonss pēc brīža ierunājās.

Persels neko neatbildēja. Bekers pamāja ar galvu, un

mazais Džonss priecīgi un satraukti ieminējās:

— Bet ko mēs tagad iesāksim? Vai dibināsim Citu sapulci?

Bekers ar elkoni viegli piegrūdās Džonsa rokai.

— Kā tad. Persels būs vadītājs. Tu — opozīcija. Un es atturēšos.

— Es runāju nopietni, — Džonss teica, saraucis uzacis.

— Un es? — ^ekers atņēma. — Vai tad es neesmu nopietns?

Kad viņi bija nonākuši pie Mazona būdas, Džonss sabozās:

— Es iešu pa Pasāta ielu. Jādodas mājās. Uz redzēšanos.

— Paliec tepat, Ropati, — Bekers pasmaidīja. — Tu apmetīsi līkumu pa Austrumu avēniju. Paliec vien, — viņš turpināja, saņemdams zēnu aiz rokas. (Un Džonss tūlīt savilka bicepsu.) — Paliec. Tu pat nevari iedomāties, cik es kļūstu gudrs, tevī klausoties.

— Aizveries.

— Kāpēc «aizveries»?

— Aizveries, auša.

— Kas tā par valodu! — Bekers aizvainots iesaucās.

— Šī sala mudžēt mudž no vulgāriem cilvēkiem. Būs jābrauc projām.

— Vai redzi šo milzu dūri? — Džonss vaicāja, pašūpodams to viņam pie deguna.

— Man ir divas acis, un es redzu, — Bekers bijīgi atbildēja.

— Es tev to iegrūdīšu ribās.

— Es priekšlikumu lieku uz balsošanu, — Bekers atdarināja skota akcentu. — Balsošana ir balsošana, vīri, un viss notiks, kā pieklājas. Dienas kārtībā Ropati priekšlikums. Kas ir «par»?

— Es esmu «par», — Džonss noteica.

— Es — «pret». Un eņģelis Gabriels arī.

— Klusāk!

— Viņš nedzird. Viņam ir ausis, bet viņš nedzird.

— Amen, — Džonss noteica. — Kā tad palika ar balsošanu?

— Divas balsis pret. Viena par. Ropati priekšlikums noraidīts. Likums paliek likums.

— Kas pārkāps likumu, to pakārs.

— Labi runāts, puisi, — Bekers nobeidza.

Un turpināja atkal parastā balsī:

— Tomēr patīkami, ka nav vairs jāsatiekas ar tiem diviem. Ja šitai blakus būtu kāda cita sala, es apmestos tur.

— Par ko jūs runājat? — Persels vaicāja, piepeši paceldams galvu.

— Par kādu citu salu šai te blakus.

— Makleods tīkotu to iekarot, — Džonss sacīja.

— Klausieties, — Persels sacīja, — man ir kāds priekšlikums.

— Vai es neteicu? — Džonss iesaucās, porcelāna krāsas acīm iemirdzoties priekā. — Mēs dibināsim citu sapulci!

— Lūk, ko es ierosinu, — Persels turpināja.

Viņš apklusa un pārmaiņus paskatījās gan uz Bekeru, gan uz Džonsu.

— Iesim pie tahitiešiem un sadalīsim mūsu zemes gabalus.

— Jūs gribat sacīt — mūsu trīs gabaliņus? — Bekers jautāja apstādamies. — Nekas liels tur nevienam neiznāks.

— Katram pa divām trešdaļām akra.

Iestājās klusums. Bekers raudzījās zemē, brūnā seja piepeši bija kļuvusi nopietna un spraiga.

— Kāds kauns! — viņš pēc brīža teica. — Makleodam un viņa bandai katram būs pa diviem hektāriem, bet tahitiešiem un mums — divas trešdaļas akra!

Tad piebilda:

— Bagātie un nabagie. Jau tagad.

— Jūs varat atteikties, — Persels paskaidroja.

•— Es neteicu, ka atsakos, — Bekers nepatikā saviebās.

Pagājis dažus soļus, viņš pēc brīža sacīja:

— Bet man netīk domāt, ka mani bērni būs nabagi.

Viņš apstājās un, pavēries debesīs, pēkšņi iesaucās pērkonīgā balsī, brūnajām acīm zalgojot aiz dusmām:

— Un tas viss šo neliešu dēļ!

Balss pieņēmās spēkā līdz vārdam «nelieši», ko Bekers izkliedza neticami skaļi.

Pēc klusuma brīža viņš teica:

— Es atvainojos.

— Jūs tagad droši vien jūtaties labāk, — Persels piezīmēja.

— Daudz labāk. Bet iesim.

— Uz kurieni? — Džonss vaicāja.

— Pavēstīt melnajiem, ka mēs sadalām savus zemes gabalus.

— Bet es taču neesmu pasacījis savas domas, — Džonss aizrādīja.

— Tad pasaki.

•— Es esmu «par», — Džonss teica. — Trīs balsis «par». Persela priekšlikums pieņemts.

Un sāka smieties. Bekers paskatījās uz Perselu, un abi pasmaidīja.

Kad angļi sasniedza tahitiešu būdu, tās iemītnieki tikko bija piecēlušies no diendusas. Tahitieši gāja gulēt ļoti vēlu un cēlās augšā rīta agrumā, toties trīs četras stundas atpūtās dienā. Šīs paražas dēļ angļiem bija radusies pārliecība, ka viņi ir «slinki».

Lielās būdas bīdāmā siena dienvidu pusē bija plaši atvērta. Pienācis tuvāk, Persels skaidri saskatīja, kā viņi pēc snaudas vēl pavārtās un izstaipa locekļus. Tahitieši nācējus droši vien bija pamanījuši, bet neviens tos nesveicināja un pat nelikās redzam, tikai Mehani smaidīdams jau soļoja pretim pa Klints ceļu.

Kad viesi bija klāt, Tetahiti iznāca plašajā pagalmā, kas pletās būdas priekšā, un, paņēmis cirvi, sāka skaldīt celmus. Kad abām rokām turētais cirvis slējās augšup, Persels apbrīnoja tahitieša atlētisko, tomēr slaido stāvu. Augums atliecās atpakaļ kā loks. Mirkli cirvis līdz ar augumu it kā palika karājamies gaisā, tad strauji kā pātagas cirtiens pusaplī krita lejup. Kustība bija tik zibenīga, ka cirvis pret sidrabpelēkajām debesīm likās ievelkam zilgu svītru.

Persels apstājās divu metru attālumā, taču Tetahiti ir nedomāja mest mieru. Tahitiešu uzvedības normas paredz arī veselu virkni izsmalcinātu nekaunību. Šī bija viena no tām, turklāt ļoti zīmīga. Perselu tā sakaitināja, un viņš dzedri teica:

— Tetahiti, es vēlos ar tevi runāt. Tas ir svarīgi.

Šāds peritānisks asums nebija Adāmo raksturīgs, un Tetahiti saprata, ka viņš to aizvainojis. Viņš mazliet nokaunējās, ka aizskāris ciemiņu bez iemesla, nolaida cirvi, ko gatavojās atkal celt gaisā, un nolika to zemē. Tad pamāja pret būdu, lai brīdinātu ciltsbrāļus, apsēdās uz viena no celmiem, kas mētājās visapkārt, un uzaicināja arī trīs peritāņūs izraudzīties sev sēdekļus. Tā bija tāda kā daļēja pieklājība. Viņš bija ar mieru aprunāties, tomēr nelūdza viesus iekšā un apsēdās pirmais.

Persels brīdi vilcinājās, iekāms sāka runāt. Ar Tetahiti viņam nekad nebija izdevies nodibināt tuvākas attiecības. Tahitieša saltā atturība viņu padarīja nedrošu. Tetahiti bija tikpat liels un muskuļains kā Mehani, bet jau nepilnu trīsdesmit gadu vecumā zaudējis jauneklīgos vaibstus. Abpus mutes bija ievilkušās dzijas rievas, stāva grumba starp uzacīm vagoja pieri, un acīs, ko klāja smagi plaksti, nemanīja Mehani maiguma.

Persels iesāka ar parastajām nodrāztajām pieklājības frāzēm par laiku, par to, kāds tas ir un kāds gaidāms turpmāk, par zveju un ražu. Bekers un Džonss apsēdās viņam aiz muguras, jau iepriekš samierinājušies, ka jānoklausās gara un nesaprotama pļāpāšana. Kamēr Persels runāja, Mehani apsēdās viņam pretim, pa labi no Tetahiti. Atbalstījis elkoņus uz ceļgaliem, viņš savija un atkal atvija pirkstus un, nodūris galvu, raudzījās zemē, Ohu un Timi notupās pa kreisi no Tetahiti, tikai mazliet tālāk. Bet Mehoro un Kori — abi lielie draugi, kopš Kori uz «Blosoma» borta gandrīz vai nonāvēja Mehoro, — palika turpat pie būdas un sēdēja uz palieveņa, pārkāruši kājas pār slieksni.

— Tetahiti, — Persels beidzot sacīja, — nupat notiek kaut kas ļoti nopietns. Uilijs, Ropati un es aizgājām no peritāņu sapulces.

Tetahiti viegli palocīja galvu. Tas nozīmēja: «Šī uzticība mani pagodina.» Tā bija pieklājības izpausme, tomēr visai atturīga. Zem smagajiem plakstiem modrās acis nenovērsās no Adāmo, bet tajās nemanīja vēlēšanos uzzināt kaut ko vairāk.

— Sapulce nolēma sadalīt zemi, — Persels turpināja.

— Sadale ir netaisnīga, tāpēc mēs nolēmām sapulci atstāt.

Tetahiti neko nebilda. Sejā nepavīdēja nedz interese, nedz pārsteigums.

— Sapulce, — Persels teica vienā elpas vilcienā, — nolēma sadalīt zemi deviņās, nevis piecpadsmit daļās.

Persels lūkojās uz Tetahiti un drīzāk nojauta, nekā redzēja tahitiešus sakustamies. Nekas sevišķs nenotika, nebija ne izsaucienu, ne mājienu. Radās tikai piepešs spriegums. Bet Tetahiti nesakustējās, vienīgi acīs iedzalkstījās ass spīdums.

— Ģindenis, — Persels turpināja, — ierosināja, lai tahitieši strādā peritāņu lauciņos un saņem atlīdzību graudā.

Tetahiti iesmējās nicīgu smiekliņu, un tas bija viss.

— Šāds ierosinājums ir aizvainojošs! — Ohu pielēca kājās. — Mēs neesam peritāņu kalpi.

Ohu bija liels un spēcīgs, bērnišķīgu seju. Parasti viņš nekad nevēra vaļā muti un vienmēr ļāva Timi izteikt savas domas. Viņa iejaukšanās visus pārsteidza, jo valdīja uzskats, ka viņš nemaz nespēj runāt, citiem klausoties. Visi ziņkārīgi gaidīja turpinājumu. Bet turpinājuma nebija. Abi teikumi bija izsmēluši Ohu runas dāvanas. Atkal apsēdies, viņš nokaunējās, ka pirmais ņēmis vārdu, turklāt runājis tik slikti. Viņš apzinājās, ka neprot dzejiski izteikties, ka viņam trūkst šīs dotības, ko Tahiti uzskata par politiķa pirmo tikumu.

— Tavi vārdi ir patiesi, Ohu, — Persels piekrita. — Ierosinājums ir aizvainojošs. Es tikai atkārtoju, ko teica Ģindenis. Man turpretim ir cits priekšlikums.

Viņš izstiepa rokas uz abām pusē, lai it kā ietvertu arī Džonsu un Bekeru.

— Es ierosinu mūsu trīs daļas sadalīt kopīgi ar jums.

Pēc krietna klusuma brīža Tetahiti beidzot pavēra muti:

— Tas nav taisnīgi, — viņš teica zemā un dobjā balsī.

— Uilijs, Ropati un Adāmo kopā ir trīs. Mēs, tahitieši, esam seši. Mums deviņiem tātad kritīs trīs daļas. Bet viņiem sešiem būs sešas daļas.

Perselam viņš nepateicās ne ar vārdu. Un apklusa, it kā gaidīdams vēl kādu priekšlikumu. Arī Persels klusēja, un brīdi visi jutās neveikli.

Mehoro piecēlās, pameta Kori, notupās blakus Tetahiti un pacēla augšup acis, it kā prasīdams vārdu. Mehoro seja bija plata un apaļa, jautriem un atklātiem vaibstiem.

Tetahiti nolaida smagos plakstus un pamāja, ka piekrīt.

— Tev, Adāmo, — Mehoro izsliedamies teica, — tev, Uilij, un tev, Ropati, rokās netek ledainas asinis. Sacīdami, ka jūsu trīs daļas ir arī mūsējās, jūs parādāt augstsirdību. Jūsu piedāvājums ir ļoti patīkams. Bet Tetahiti atzina pareizi: tas nav taisnīgi. Kāpēc lai Ģindenim būtu vairāk zemes nekā Adāmo, Ropati vai Mehoro? — viņš turpināja, uzlikdams plato plaukstu uz stiegrainajiem krūšu muskuļiem. — Nē, nē, tas nav taisnīgi.

Viņš runāja ar lielu degsmi un strauji, it kā aizelsies vilka elpu.

— Tahiti, — viņš iesāka, — ja virsaitis pieļauj netaisnību, ļaudis viņu uzmeklē un saka: «Tu esi izdarījis, kā nevajag. Tagad tev tas jāizlabo.» Tad nogaida vienu mēnessgriezi. Ja virsaitis šajā laikā nav izlabojis kļūdu, naktī pie viņa ierodas divi vīri un būdas durvīs ietriec pīķi. Pēc tam vēlreiz nogaida vienu mēnessgriezi. Ja arī pēc šī mēness virsaitis neko nav paveicis, ļaudis naktī salasās ap būdu, pielaiž tai uguni, un, kad viņš metas ārā, viņu nogalina.

— Ja nu virsaitim ir draugi? — Persels pēc brīža vaicāja.

— Ja viņi virsaiti nav pametuši, arī viņus nogalina.

— Bet ja virsaitim ir daudz draugu un viņi aizstāvas?

— Tad sākas karš.

— Un kā izbeidz karu?

— Kad virsaitis un viņa draugi ir nogalināti.

— Tā ir liela asinsizliešana, — Persels teica.

Viņš paskatījās uz Tetahiti un noteica mierīgā balsī:

— Es gan domāju, ka asinis izliet nevajag.

Tetahiti lēnām pacēla smagos plakstus, cieši paskatījās uz Adāmo un sacīja svinīgi, it kā pasludinādams spriedumu:

— Tu esi slikta virsaiša draugs.

— Es neesmu viņa draugs! — Persels sparīgi pretojās.

•— Es aizgāju no peritāņu sapulces, lai pierādītu, ka nepiekrītu tās lēmumiem. Un ierados šeit, lai dalītu savu zemi kopā ar tevi.

Tetahiti palocīja galvu.

— Adāmo, — viņš teica, — tu esi labs cilvēks. Bet ar to vien nepietiek. Tu saki: «Es dalos ar jums netaisnībā.» Bet netaisnību tas nenovērš.

Atskanēja piekrītoša murdoņa. Kad tā apklusa, Mehani palaida vaļā rokas, uzlika tās uz ceļgaliem un sacīja:

— Mana brāļa Tetahiti vārdi ir pareizi. Tomēr nav tiesa, ka Adāmo būtu slikta virsaiša draugs. Viņš pret to ir cīnījies ar visu iespējamo drosmi, vārdiem un viltu. Viņš pret to ir cīnījies kopš pirmās dienas. Nevajag novērsties no mana brāļa Adāmo tāpēc, ka viņš negrib izliet asinis. Adāmo uzskati par asinīm ir moā. Es, virsaiša dēls Mehani, atsedzu plecu Adāmo priekšā, — viņš turpināja, pieceldamies kājās.

Izslējies visā augumā, viņš dziļi ievilka elpu, pārnesa svaru uz labo kāju un sastinga miera stāvoklī, ieapaļās, muskuļainās rokas nolaidis gar sāniem, galvu noliecis uz vienu pusi, mierīgs un cildens kā statuja.

Viņš turpināja:

— Vīri, par Adāmo nevar spriest tāpat kā par jebkuru citu peritāņi. Lielajā Tahiti salā mēs esam redzējuši daudz peritāņu, bet nevienam nav bijuši zeltaināki mati, gaišākas acis un sārtāki vaigi kā Adāmo. Vīri, paskatieties uz Adāmo sārtajiem vaigiem! — Mehani iesaucās, ar roku un visu augumu izdarīdams cēlu žestu, it kā Persela caurspīdīgā sejas krāsa jau pati par sevi apliecinātu viņa godīgumu.

Pamatojums Perselam šķita muļķīgs un nepiemērots, tomēr tahitiešus ietekmēja. Viņi aplūkoja Persela vaigus ar tādu kā godbijību, un šī godbijība, likās, divkāršojās, kad Persels pietvīka.

— Un tagad, — Mehani turpināja, — šis cilvēks, kura vaigi līdzinās rītausmai, ir mūs uzmeklējis un saka: «Es dalos savā zemē ar jums.» Arī man, Mehani, virsaiša dēlam, šis piedāvājums ir tīkams. Tā vēl nav pati taisnība. Bet piedāvājums ir patīkams.

Viņš ar roku izdarīja plašu, cēlu kustību, kas atgādināja Otu žestu, un teica, ritmizēdams vārdus, it kā skandējot poēmu:

— Adāmo mums nav atnesis taisnību. Bet viņš ir atnesis draudzību.

Roka noslīdēja gar sāniem, Mehani salieca celi un tikpat iznesīgi atkal apsēdās. «Labi teikts!» Mehoro dedzīgi iesaucās, un Kori kā atbalss atkārtoja: «Labi teikts!» Kori piecēlās un, sašūpojis rokas, garas kā gorillam, apsēdās blakus Mehoro un piespieda plecu pie drauga pleca.

Timi pielēca kājās. Un Persels tūlīt samanīja draudus. Pēc izskata gan Timi neko draudīgu neatgādināja. Viņš bija mazākais, tievākais un nenoliedzami skaistākais no visiem tahitiešiem. Gludajā sejā gaiši raudzījās garenas, šķeltas un slīpi pret deniņiem pavērstas acis, līdzīgas antilopes acīm, tās noēnoja garas, kuplas skropstas gluži kā lapas. Varavīksnene bija tik plata, ka aizņēma gandrīz visu redzokli, atstādama zilganajam acu baltumam mazliet vietas tikai kaktiņos. Šāds acu veidojums skatienam piešķīra grūtsirdīgu maigumu, ko gan nevarēja apjūsmot pārāk bieži, jo Timi parasti staigāja, plakstus nodūris kā meitene.

— Mehani, — viņš iesāka zemā un melodiskā balsi,

— gan pateica, gan ari nepateica, ka Adāmo ir moā. Iespējams, ka Adāmo ir moā. Varbūt ari Uilijs ir moā. Un varbūt pat Ropati. Iespējams, ka peritāņu vidū ir daudzi moā...

Iesākums bija acīm redzami nekaunīgs, un to vēl vairāk apliecināja stūrgalvība, ar kādu Timi liedzās paskatīties uz Adāmo. «Lūk, ienaidnieks,» Persels nodomāja.

— Trīs peritāņi, kas ir šeit, — Timi turpināja, ne uz vienu no tiem nepaskatījies, — nāk pie mums un saka: «Jums, tahitiešiem, ir nodarīta netaisnība. Mēs pret šo netaisnību iebildām. Un dalām savu zemi kopīgi ar jums.» Bet mēs, tahitieši, sakām: «Sadale nav taisnīga. Mēs tādu negribam.» Un trīs peritāņi aiziet, saņem savus zemes gabalus un tos apstrādā. Bet mums — mums zemes nav.

Timi pacēla labo roku, pastiepa to uz priekšu un atpleta pirkstus. Kustība radīja pārsteidzošu iespaidu. Likās, rokā ir sauja zemes, kas aiztek starp pirkstiem.

— Un tā, — viņš turpināja, pirkstus iepletis, — trīs peritāņi izmanto savu zemju augļus, bet mums — mums nepaliek nekas.

Viņš ļāva rokai nokrist gar sāniem un ar dzēlīgu izsmieklu piebilda:

— Šie trīs peritāņi tomēr iebilst pret netaisnību.

Viņš brīdi apklusa, paskatījās uz Mehoro un Kori, it kā

gribēdams tos īpaši pārliecināt, un turpināja tikpat dzēlīgā tonī:

— Toreiz, kad dalīja sievietes, šie trīs peritāņi arī iebilda. Bija jauki vērot viņu pretsparu, jo tas pierādīja, ka viņi ir mūsu draugi. Bet šim pretsparam nebija nekādu seku. Lai arī viņi iebilda, seši tahitieši dabūja trīs sievietes. Bet trīs peritāņi katrs dabūja pa sievai.

Timi apsēdās, un Persels apbrīnoja, cik .veikli runātājs bija licis saprast, ka, iebilzdami pret netaisnību, visi trīs peritāņi guvuši sev priekšrocības ...

Persels pacēla acis un pamanīja, ka Kori un Mehoro viņu cieši uzlūko. Viņi bija draudzīgi noskaņoti un mudināja to atbildēt. Persels paskatījās uz Tetahiti. Arī viņš gaidīja atbildi. Bet Mehani, garlaikots paslējis degunu gaisā, tā uzsvērdams, cik zemu vērtējama Timi runa, žāvājās tik plati, ka gandrīz vai izmežģīja žokļus. «Vai tiešām iespējams,» Persels nodomāja, «ka šī runa pārējo acīs man darījusi vairāk laba nekā kaitējusi?»

— Timi, — Persels saslējās, — tas, ko tu teici, nozīmē, ka visi peritāņi ir slikti un tie trīs šeit — tikpat slikti kā pārējie. Turklāt vēl liekuļi.

Persels aprāvās, it kā ļaudams, lai Timi iebilst pret šādu nolūku. Bet Timi pat nepakustējās. Kājas sakrustojis, viņš sēdēja zemē pa labi no Tetahiti un lūkojās uz saviem ceļgaliem.

— Timi, — Persels turpināja, — ja tu patiešām tā domā, tad tas nav pareizi. Piemēram, kad dalīja sievietes, patiesībā vajadzēja sacīt: lai katra sieviete izvēlas savu tanē. Un, kā pats labi zini, Ivoa izvēlētos mani un Avapuhi — Uiliju. Bet Amureija sev izraudzītos Ropati. Tātad, kā redzi, sieviešu ziņā nekas nebūtu mainījies.

Viņš mirkli apklusa, tad piemetināja skaidrā balsī:

— No netaisnības mēs nekādu labumu neesam guvuši.

Kori un Mehoro piekrītoši pamāja, un Mehani pasmaidīja. Bet Tetahiti, tik tikko pagriezis galvu pret Timi, noteica skarbi un nicīgi, tomēr nepaceldams balsi:

— Adāmo vārdi ir patiesi. Sievietes, kuras viņš pieminēja, tiešām būtu izvēlējušās šos trīs peritāņus. Tāpēc nav nekāda iemesla nocietināt pret viņiem sirdi.

Pēc brīža viņš sacīja:

— Pret Adāmo jāizturas taisnīgi. Varbūt man, Tetahiti, kādreiz vajadzēs viņu uzlūkot kā ienaidnieku tā iemesla dēļ, kuru jau minēju un kuru tūlīt vēlreiz atgādināšu. Taču nevajag aizmirst: Adāmo runā mūsu valodu. Adāmo mūs mīl. Adāmo ir tīkams kā pavēnis. Adāmo, — viņš turpināja pēkšņā poētiskā iedvesmā, — ir maigāks par rītausmu, kas rotājas viņa vaigos. Turklāt viņš negrib, lai valdītu netaisnība.

Tetahiti mirkli apklusa. Viņa seja pamazām kļuva aizvien noslēgtāka, un viņš atsāka:

— Adāmo tomēr negrib neko darīt, lai aizkavētu netaisnību. Tāpēc, kā jau teicu, viņš ir slikta virsaiša draugs. Un slikta virsaiša draugs nav mūsu cilvēks.

Persels norija siekalas un teica neskanīgā balsī:

— Es esmu ar mieru rīkoties, ja ir vēl kāda cita iespēja, nevis tā, ko jau minēja Mehoro.

Acis novērsis, Tetahiti atbildēja:

— Spried pats: nekādas citas iespējas nav.

— Vai visi domā tāpat? — Persels pēc brīža jautāja.

— Ja kāds domā savādāk, lai pasaka, — Tetahiti uzaicināja.

Persela skatiens lēnām pārslīdēja visiem tahitiešiem. Neviens nepavēra lūpas. Mehani sēdēja nekustīgi, kreisajā rokā sažņaudzis labo dūri, acis nodūris, stingru apņēmību sejā. Arī viņš domāja tāpat kā Tetahiti.

— Es lūdzu Eatua, lai nesāktos karš, — Persels sacīja.

Iestājās klusums, tad Tetahiti nopietni aizrādīja:

— Bet, ja sāksies karš, tev vajadzēs izvēlēties, kurā pusē palikt.

Persels piecēlās.

— Man nebūs ieroča, — viņš teica aizžņaugtā balsī.

— Ne pret slikto virsaiti, ne arī pret jums.

Tetahiti smagie plaksti noslīga pār acīm. Viņš satvēra cirvi, kas gulēja pie kājām, piecēlās, uzgrieza Perselam muguru un atkal sāka skaldīt celmus.

DESMITA NODAĻA

Kad Mazons laivā pirmoreiz apbrauca apkārt salai, viņš austrumos ievēroja nelielu jomu. No zemes puses to puslokā noslēdza krauja klints siena, bet no okeāna aizsargāja rifu josla. Mazā līcīša krastā pletās melnu smilšu pludmale, nepieejama no jūras, bet no salas sasniedzama, vienīgi nolaižoties pa virvi, ko varēja atsiet pie banjana stumbra, atstājot to brīvi karājamies gar bazalta sienu. Pēc virves, kas ļāva tam piekļūt, angļi līcīti nokristīja par Virves līci.

Kad katra nometne sāka zvejot uz savu roku, «mazākums» šo līci izvēlējās par zvejas vietu. Klusi vienojoties, tiklab «vairākums», kā tahitieši pret izvēli neko neiebilda. Laišanās lejā un, galvenais, rāpšanās augšā nebūt nebija viegla, taču līcītis bija ļoti zivots un, pavērsts pret aus-trumiem, uztvēra pirmos uzlecošās saules starus, bet klints to pasargāja no ziemeļrieteņa. Bekers un Džonss mēdza zvejot mierīgā ūdenī līča krastos, bet Perselam labāk patika makšķerēt uz klints radzes, kurai pāri skalojās milzu gāzma. Pirmajā dienā banga viņu gandrīz ienesa jūrā, un viņš izglābās vienīgi tāpēc, ka atstraume viņu cieši piespieda klāt kādam bluķim, kas atradās ūdenī, un pasargāja no ieraušanas okeānā; tagad viņš bija daudz piesardzīgāks un ar virvi piesējās pie smaila klints izciļņa, kurš slējās dažus metrus aiz muguras.

Persels jau makšķerēja divas stundas, laimīgs, ka nav ar kādu jārunā. Sala bija maza, arī ciemats mazs. Ļaudis dzīvoja cits citam tikpat kā uz galvas. Un kopš pēdējiem notikumiem viņa māja vienmēr bija pilna vahinu, kas nāca pēc jaunākajām ziņām vai arī tādas atnesa pašas — gan patiesas, gan nepatiesas.

Persels pavilka makšķeres auklu un palaida to atkal viļņos. Ciematā tagad smaka vai nost. Saspīlējums, kas valdīja salā, likās vēl vairāk saasinājies. Kāpjot lejup uz «Blosoma» līci, viņu pašu pārsteidza smeldze, ar kādu viņš bija noraudzījies uz «Blosoma» glābšanas laivām, kas, pasargātas no saules, noenkurotas rindojās kādā grotā. Arī Ivoa laikam bija ienākusi prātā līdzīga doma, jo iepriekšējā dienā viņa jautāja, cik tālu līdz tuvākajai cietzemei. Taču nē, tas nebija iespējams — piecsimt jūras jūdžu laiviņā kopā ar sievieti, kurai tik tuvu dzemdības. Viens pats viņš varbūt mēģinātu. «Sala pārvērtusies cietumā,» Persels nodomāja, pēkšņi zaudējis drosmi. «Mēs izglābāmies no karātavām, bet nokļuvām mūža ieslodzījumā.»

Zivs atkal aprija ēsmu. Viņš bija aizsapņojies. Esmu vajadzēja atjaunot, viņš atkāpās dažus soļus un aizvējā apsēdās aiz klints bluķa. Tur, kur viņš pirms brīža bija nosviedis zivs galvu, rosījās jūras blusas. Zem olveidīgajiem, netīri pelēkajiem ķermeņiem kustējās milzums cietu un alkatīgu kāju. Tā bija drausmīga plūkšanās. Nemitīgi sīkdamas, tās ņudzēja, rāpās viena otrai virsū, sakropļoja un nogalināja cita citu, lai tikai piekļūtu mielastam. Tomēr viss šis plēsīgums, acīm redzot, bija lieks. Zivs galva bija liels kumoss, tur pietika visām, tām vajadzētu vairāku stundu, lai notiesātu laupījumu. Persels brīdi tās vēroja, pat neuzdrošinādamies aizspert ar kāju. Cik pretīgi kukaiņi! Tikai žokļi un čaula. Nekas ievainojams, nekas žēlsirdīgs. Vienīgi bezgalīga nežēlība. Un alkatība, kas sniedzas pāri pat pašlabumam.

Persela plecam pieskārās kāda roka. Viņš atgriezās. Tas bija Makleods.

— Es jūs saucu, — skots kliedza it kā atvainodamies, noņemdams roku no pleca. — Bet šai vējā ...

Ieraugot Makleodu savā zvejas vietā, Persels jutās tik pārsteigts, ka palika atbildi parādā.

— Man ar jums jārunā, — Makleods teica.

— Labi, — Persels piekrita. — Bet nepaliksim šeit. Jūs var ienest jūrā.

Lēkdams no bluķa uz bluķi, viņš nonāca nelielā ala, kas pavērās blakus klinšu radzei, pie kuras bija piesieta drošības virve. Makleods sekoja, un, kad Persels pie alas nometās zemē, arī viņš apsēdās metru tālāk un sāka raudzīties uz jūru.

— Mēs taču tāpēc neturam viens uz otru ļaunu prātu, ka jūs aizgājāt no sapulces? — viņš beidzot sacīja un jautājoši pavērās Perselā.

— Es ne uz vienu neturu ļaunu prātu, — Persels atbildēja.

— Es biju iegriezies pie jums, — Makleods tūlīt turpināja. — Jūsu sieva man pateica, ka jūs esot Virves līcī. Šis nostūrītis nav peļams, — viņš prātoja kā šaubīdamies, pārlaizdams skatienu visapkārt līcītim. — Vismaz tādiem, kam makšķerauklas galā patīk tēlot buru matrozi. Man tas neder. Es šos vingrojumus esmu izdarījis trīsdesmit gadus un tikai aiz brīnuma saglabājis dzīvību un veselus kaulus.

Brīvi izlaidies, labā omā, pagriezis pret Perselu profilu, kas atgādināja noplūktu ērgli, viņš ar muguru atspiedās pret ieapaļu klints izcilni un nevērīgi izstiepa uz priekšu garās zirnekļa kājas. Sarkanbalti svītrotās bikses ceļgalos bija nolāpītas lieliem buraudekla ielāpiem un netīrībā sacentās ar balto triko kreklu, kas apspīlēja ribas.

— Es redzēju jūsu jauno bīdāmo sienu, — Makleods atsāka. — Tā kā biju iegājis pie jums, es atļāvos tai uzmest aci.

Brīdi pārdomājis, viņš piebilda:

— Kā amatierim jums ir ķēriens, Persel. Es to ievēroju jau toreiz, kad jūs cēlāt savu būdu. Mēs abi esam vienīgie, kam ienāca prātā lietot pārlaidu būvi. Un iznākums — tāpat kā manējā, tā ir vienīgā, kas nelaiž cauri ūdeni. Galu galā nemaz nevajadzēja būt asprātīgam, — viņš turpināja iekaisdams, — lai apšuves dēļus sabāztu ar malām kopā, kā visi to darīja, jo šeit taču nav nekā, ar ko aizdrīvēt spraugas. Un iznākums: drīvē kā drīvēdams, vienmēr jutīs caurvēju. Nē, kā jau teicu, te der tikai pārlaidu būve. Bez glaimiem, uz koku jums ir nags, Persel.

Tā kā Persels klusēja, viņš aši uz to pašķielēja un turpināja:

— Bet par jūsu bīdāmo sienu, lūk, ko es teikšu. Tā liecina par cilvēku, kas ievēro principus. Varbūt pat par daudz. Man vienmēr jāatkārto: labs amatieris strādā tikpat labi kā specs. Vienīgā starpība, ka darbs nesokas tik ātri un ka viņš pārāk turas pie noteikumiem. Es jums teikšu, Persel, — viņš pārgāja uz noslēpumainu toni, pieliekdamies tuvāk, it kā vienā vārdā gribēdams ietvert visas amatnieka gudrības, — ka vissmalkāko gājienu izdara tas, kurš apiet kādu no šiem nolādētajiem noteikumiem un darbu nostrādā tikpat labi, itin kā nekas nebūtu apiets.

— Paldies par padomu, — Persels noteica.

— Vienmēr gatavs pakalpot. Un, ja vajag kādu darba rīku, tikai pasakiet. Man ir «Blosoma» un mani paša darba rīki, un es tos nevienam neaizdodu. Bet jums es taisīšu izņēmumu, jo jūs, tā teikt, pazīstat drēbi.

Tas bija neticami: Makleods piesolīja savus darba rīkus! Nedzirdētais nesavtīgums Perselam laupīja valodu. Viņš pagrieza galvu pret sarunu biedru. Makleods raudzījās tālumā, uzrāvis uzacis un pavēris muti. Likās, piedāvājums pārsteidz arī viņu pašu.

— Melnie vakar vakarā ieradās pie manis, — viņš atsāka bez pārejas. — Visi seši. Kopā ar Omātu.

— Ar Omātu?

— Viņa bija par tulku.

— Ak tā ... — Persels noteica.

Un apklusa. Atskanēja vienīgi šis «ak tā», un atkal iestājās klusums.

Tad Makleods turpināja:

— Varat iedomāties, ko viņi man stāstīja.

Persels neatbildēja, un Makleods runāja tālāk:

— Es, protams, teicu «nē». Tad viņi man iedeva šo sainīti un aizgāja.

Makleods izvilka no kabatas sainīti un sniedza to Perselam. Tas bija ar liānu pārsiets mazu nūjiņu saišķis.

— Vai jūs zināt, ko tas nozīmē?

_— Es to nojaušu, — Persels atbildēja un sāka skaitīt nūjiņas.

— Nepūlieties. To ir divdesmit astoņas.

Persels no jauna pārsēja saišķīti un atdeva Makleodam.

— Manuprāt, tas nozīmē, ka viņi jums dod vienu mēnessgriezi, lai jūs grozītu savu lēmumu.

— Vienu mēnessgriezi?

— Divdesmit astoņas naktis.

— Skaidrs, — Makleods noteica.

Pēc brīža viņš atsaka:

— Un ja es savu lēmumu negrozu?

— Viņi atnāks naktī un ietrieks jūsu durvīs šķēpu.

— Un tad?

— Tas nozīmē, ka jums dod vēl vienu mēnesi.

— Un pēc šī mēness?

— Viņi jūs nogalinās.

Makleods iesvilpās un sabāza rokas kabatās. Viņa seja palika vienaldzīga, bet, atkal ierunājoties, balss skanēja dobjāk.

— Un kā viņi to izdarīs?

Iestājās klusums. Persels paraustīja plecus un teica:

— Nedomājiet, ka viņi nāks un piedāvās jums cīņu vīram pret vīru. Tas nav viņu slilā. Tahitietim karš nozīmē slepenu uzbrukumu.

— Tad jau šo spēlīti var spēlēt arī divatā, — Makleods teica.

Persels piecēlās.

Viņš pagāja dziļāk alā, vējš norima, un krūtis piepeši noglāstīja saules siltie stari. Tie droši vien tāpat bija sildījuši kopš sarunas sākuma, tikai svaigā brīze neļāvusi tos manīt.

— Spēlēt! — viņš pēc brīža iesaucās, — Ja jūs turklāt spēlētos tikai ar savu dzīvību!

— Tēmē taču vienīgi uz mani, vai ne tā? — Makleods augstprātīgi aizrādīja.

Un, tā kā Persels klusēja, viņš turpināja:

— Tātad slaktiņš? Pēc jūsu domām, Persel, iznāk, ka viņi domā par slaktiņu?

— Viņi par to nedomā, — Persels atbildēja. — Tie nav baltie. Viņi nedomā, ko darīs, un savā starpā neko nenorunā. Viņi vadās vienīgi pēc izjūtām. Un kādā jaukā dienā sāk rīkoties. Un, neko iepriekš nenorunājuši, rīkojas visi vienprātīgi.

— Izjūtām ... — Makleods nicīgi novilka. — Pēc kādām izjūtām?

— Apslēptām dusmām, ienaida ...

— Pret mani?

— Pret jums, pret Smedžu, pret visiem peritāņiem.

— Arī pret jums?

— Arī pret mani.

•— Kāpēc pret jums?

— Viņi nesaprot manu izturēšanos pret jums.

— Es neteiktu, ka viņi kļūdās, — Makleods noteica.

Un iesmējās griezīgus smieklus, kas skanēja neīsti. Persels turpināja:

— Viņi ieskata, ka man vajadzētu piebiedroties viņiem, lai jūs nogalinātu.

Pēc brīža Makleods teica:

— Jūsu vietā es tā arī rīkotos. Tā labprāt rīkotos arī Bekers, ja vien nedraudzētos ar jums. Jūs, protams, sacīsiet: man, Perselam, tas ir ticības jautājums. Divdesmit gadus es esmu mētājies pa visiem pasaules nostūriem, taču nekad neesmu manījis, ka ticība spētu pārvērst cilvēku. Slikts viņš bijis un slikts paliek — ar vai bez Jēzus Kristus ... Un kāpēc? Es jums to pateikšu. Braukt ar mēli — lūdzu, — viņš turpināja, salicis rokas kā kapa pieminekļa statuja. — Bet, kad jāpāriet uz darbiem, — nulle. Un sekas? No desmittūkstoš cilvēkiem nav neviena nolādēta maukas bērna, kas savu ticību ņemtu nopietni. Bet tāds vīrs esat tieši jūs, Persel! Kāda laime, ka esmu uztrāpījis tieši uz jums! Un es protu to novērtēt, nudien, protu! — viņš piebilda tonī, kuru Persels nespēja izprast — vai tas izsmējīgs vai godbijīgs. — Ja nebūtu jūs, melno nometnei šobrīd jau piederētu trīs šautenes.

Makleods samiedza acis, it kā žilbinātu saule, taču plakstu kaktiņos pavīdēja skaudrs, Perselam pievērsts skatiens. Persels šo skatienu pamanīja, un tas viņu trāpīja kā trieciens. Makleods nebūt nebija tik pārliecināts par viņa atturēšanos, kā apgalvoja, bet bija nācis izdibināt

Persela nostāju. «Tad jau viņa šarms, draudzīgais tonis, būvgaldnieka prasmes paslavēšana, paklanīšanās ticībai — viss bija tikai komēdija?» Persels nodomāja. «Viņš likās patiess. Es būtu zvērējis, ka viņš ir patiess.» Persels norija siekalas. Viņš vienmēr par daudz uzticējās cilvēkiem. Lieku reizi atkal izgājis greizi.

Atbildē jau varēja saklausīt dusmas:

— Es pret jums ieroci nepacelšu, ja šī varbūtība jū? kremt. Bet, ko darīs Džonss un Bekers, to neesmu pajautājis.

— Mani nekas nekremt, — Makleods paskaidroja stieptā balsī, — es tikai pasaku, Persel, ko domāju: man riebtos, ja baltie biedrotos ar melnajiem pret savas krāsas puišiem.

Persels nosarka aiz niknuma un iegrūda rokas kabatās.

— Jūs esat pretīgs, Makleod! — viņš iesaucās drebošā balsī. — Jūs vēl iedrošināties runāt pārmetošā tonī pēc visa tā, ko esat izdarījis! . .. Tas ir briesmīgi! Bet, ja cerat, ka es pievienošos jums, tad ziniet, ka tā nebūs! Jūs pie visa esat vainīgs no viena gala līdz otram! Jūs apsmējāt, aplaupījāt un aizvainojāt tahitiešus vis ...

Viņš neatrada vajadzīgo vārdu un turpināja ar vēl lielāku sašutumu:

— Cik tas riebīgi! Cik riebīgi uz salas izliet asinis un satriekt visu drupās tikai tāpēc, lai apmierinātu savu ba-dīgumu! Jūs esat ārprātīgais un noziedznieks, Makleod,— viņš turpināja. — Nekas cits. Es pret jums nepacelšu ne mazo pirkstiņu, bet, ja tahitieši jūs nogalinās, varat būt drošs, es nenobirdināšu ne asaru!

— Un paldies dievam! — Makleods gluži mierīgi nobeidza.

Viņš pasmaidīja un lēnām izslējās uz savām garajām kājām. Kārnais augums, asi iezīmēdamies starp sauli un Perselu, pretgaismā šķita neticami tievs.

— Nekas nav labāks par atklātību, vai nav tiesa? — viņš gandrīz draudzīgi iesāka. — Paldies par skaistajiem novēlējumiem ... Par mani gan neuztraucieties. Var jau būt, ka man ir visas dotības, lai kļūtu par glītu ģindeni, bet ne jau nu rīt jūs varēsiet atšķirt savu bībeli un noskaitīt lūgsnu pie mana līķa. Nē, kungs! Par to es gādāšu! Paļaujieties uz Makleoda tētiņu, ja vajag uzmanīt vilni un laikā pagriezt stūri. Bet attiecībā uz karu ar melnajiem jūs man sakāt: «Tā ir jūsu vaina.» Labi, pieņemsim, ka mana vaina. Tomēr šis karš sāktos agri vai vēlu. Vai jūs zināt daudz tādu zemju, kur nekaro? Un es jums pateikšu vēl kaut ko, Persel, ko jūs varbūt neesat pamanījis; sala ir par mazu. Tā ir par mazu jau tagad. Un kas notiks ar mūsu bērniem? Tātad — lai notiek karš; būs vairāk vietas. Pēc tam varēs uzelpot.

— Ja vien paši nebūsim tie, kas šo vietu atbrīvo, — Persels salti noteica.

Šis teiciens uz Makleodu atstāja daudz lielāku iespaidu nekā visi iepriekšējie smagie apvainojumi. Viņš samirkšķināja plakstus, novērsa skatienu un brīdi palika atbildi parādā.

— Tikai nemēģiniet man uzdzīt šermuļus, — viņš beidzot noburkšķēja.

Persels paskatījās uz viņu. Ja būtu trāpīts mērķī, varbūt derēja krāsas vēl sabiezināt.

— Makleod, — viņš turpināja, — ziniet, kas jums par nelaimi. Jums trūkst iztēles. Jūs nespējat iztēloties pats savu nāvi. Jūs redzat tikai tahitiešu nāvi.

— Tāpēc, ka mums ir šautenes, — Makleods atteica, acis nodūris.

Persels savukārt piecēlās.

— Šautenes jums nenieka nelīdzēs, — viņš uzsvērti sacīja. — Ar savām šautenēm jūs jūtaties neuzvarami. Jūs maldāties, Makleod. Jūs pat neapjēdzat, cik ļoti maldāties. Ticiet man, es esmu piedzīvojis kādu cilšu karu Tahiti. Viņu karotāji ir neticami viltīgi. Jūs saņemsiet triecienu, iekāms paspēsiet kaut ko pamanīt.

Makleods paraustīja plecus.

— Mums ir šautenes, — viņš atbildēja stingu seju.

Viņš palika nelokāms. Un tagad ierāvās savā čaulā, pasargāts no bailēm un pat no domāšanas.

Viņš uzgrieza muguru, it kā grasīdamies aiziet, tad pārdomāja, no jauna pavērsās pret Perselu un sacīja dobjākā balsī:

— Džonsons man teica, ka jūs viņam pirms mēneša esot izārstējis drudzi.

— Jā, — Persels apstiprināja, saraukdams uzacis.

— Bet kāpēc? Es neesmu ārsts.

— Ko jūs sakāt par šito?

Makleods pastiepa pretim labo roku. Virspuse bija uzblīdusi, ar sarkanu laukumu viducī.

— Kas tas ir? — viņš bažīgi vaicāja. — Varbūt /ē/ē[10]?

Persels paskatījās uz roku, bet tai nepieskārās, tad, pacēlis acis, uzlūkoja Makleodu. Viņu pārsteidza tā bālums. Makleods bija ar mieru likt uz spēles savu dzīvību akra zemes dē], bet baidījās no pūtītes.

— Tas ir furunkuls, — Persels teica. — Fēfē reti kad ierobežojas tikai rokā. Vai jūs neko nejūtat dzimum-dziedzeros?

—■ Nē.

— Parasti tas sākas tieši tur. Dažreiz arī no kājām.

— Tātad, — Makleods pārjautāja, aplaizīdams lūpas,

— tas ir furunkuls?

— Tā man šķiet. Uzvāriet ūdeni un mērcējiet roku karstā ūdenī.

— Paldies, — Makleods pateicīgi noteica. — Redzēdams, ka roka piepampst, es nobijos pa īstam. Atcerējos to puisi Tahiti, kam vajadzēja savus zvārguļus saturēt abām rokām, lai paspertu soli. Sakiet, ko gribat, — viņš sašutis piemetināja, — tā tiešām nav kristīgam cilvēkam piemērota slimība!

Persels neko neatbildēja.

— Paldies, dakter, — Makleods pateicās ar valdzinošu smaidu un, pa pusei nopietni, pa pusei jokodamies, pielika divus pirkstus pie pieres, pagriezās uz papēžiem un devās projām, ar garajām, tievajām kājām lēkādams no klints uz klinti. «Sienāzis,» Persels nodomāja, noskatīdamies viņam pakaļ. «Liels sienāzis. Skarbs, alkatīgs ...»

Persels zvejoja vēl minūtes divdesmit, tad savāca lomu un makšķeres un līča vidū pievienojās Džonsam un Bekeram. Saule jau stāvēja augstu. Bija laiks kāpt atkal augšā.

— Jums bija ciemiņš, — Bekers teica.

— Es jums pastāstīšu vēlāk.

Kad viņi bija sasnieguši plakankalni, Džonss ierosināja daļu loma aiznest uz «tirgu». Persels smaidīdams piekrita. Viņš zināja, ka Džonsam patīk no visa spēka raustīt «Blo-soma» zvanu, sagaidīt vahinas un noklausīties viņu uzslavas par sekmīgu zveju.

Bekers un Persels iegriezās Austrumu avēnijā. Visu ceļu abi klusēja. Ļaudis šobrīd jau bija sākuši baidīties no pameža kokiem un skaļi sarunāties zem klajas debess.

Persela būda bija tukša. Tāpat kā tahitiešu mājoklis, tā bija atvērta visiem vējiem, un Persels ar nožēlu atklāja, ka jau kāds «aizņēmies» viņa atzveltnes krēslu. Tahitiešu paradums no kaimiņa aizņemties visu, kas iepatīkas, bija neciešams. Krēslu varbūt atdos pēc nedēļas vai mēneša. Vajadzēja gaidīt. Apvaicāties par mēbeles likteni nozīmēja sliktu audzināšanu, bet to atprasīt, protams — vislielāko nepieklājību.

Persels lūdza Bekeru piemesties uz ķebļa, bet pats apsēdās ar muguru pret bīdāmo sienu, ļaudams kājām nokarāties dārza pusē. Pēc laika viņš teica:

— Makleods gribēja uzzināt, ko mēs iesāksim. Viņš baidījās, ka mūsu «trīs šautenes» nenokļūst tahitiešu nometnē. Viņš, acīm redzot, nezin, ka man šautenes nemaz nav.

— Un tad? — Bekers vaicāja.

— Jūs jau zināt manu nostāju. Bet es neuzņemos nekādas saistības nedz jūsu, nedz Džonsa vārdā.

Bekers, elkoņus atbalstījis pret ceļgaliem, skatījās taisni uz priekšu. Brūnajā, gludajā sejā pelēkie loki zem acīm un raustīgā apakšlūpa vedināja domāt, ka viņš pārpūlējies. Patiesībā viņš nestrādāja vairāk kā jebkurš cits. Persels viņu allaž bija pazinis tikai tādu: nervozu, saspringtu, nepacietīgu.

— Es jums nepiekrītu, — viņš pēc brīža sacīja. — Ja viena kāja sāk pūt, ko tad dara? To nozāģē, iekāms puve nav ieperinājusies visā ķermenī. Makleods ir sapuvis — jūs taču neapgalvosiet pretējo, — pašreiz viņš ar puvi aplipina visu salu, — bet ko jūs darāt, lai to aizkavētu?

Iestājās klusums, tad Persels teica:

— Es jums neliedzu piebiedroties tahitiešu nometnei.

Bekers paraustīja plecus.

— Jūs taču zināt, ka bez jums es tur neiešu.

Šie vārdi Perselu aizkustināja. Viņš nodūra acis un noteica iespējami vienaldzīgāk:

— Jūs tomēr varētu iet. Tapec mēs taču nesaķildosimies.

Bekers papurināja galvu.

— Laikam jau ne. Es vispār nevaru iedomāties, ka varētu ar jums saķildoties. Bet pie melnajiem es īsti nejutīšos savā ādā, jo vispirms jau neko nesaprotu no viņu žargona ... Un arī tas vēl nav pats galvenais, — viņš piemetināja, stiepdams vārdus.

Tad pagrieza galvu sānis un neveikli sacīja:

— Drīzāk jau tāpēc, ka vairs nebūsim kopā.. . Mēs vienmēr esam turējušies kopā, kopš «Blosoma» laikiem.

Viņš piepeši pacēla galvu, piesarka un noteica aizturētās dusmās:

— Ak dievs, leitnant! Būtu jūs man ļāvis rīkoties tonakt, kad dalīja sievietes!

Persels klusēja. Vēl vienmēr bija tas pats strīds, tie paši pārmetumi. ..

— Un Džonss? — viņš pēc brīža jautāja.

— Džonss darīs tāpat kā es, — Bekers atteica.

Negaidot novēdīja spēcīga gaisa plūsma, un viņiem aiz

muguras aizcirtās durvis. Persels pagriezās atpakaļ. Tā bija Itija. Viņa nekustīgi stāvēja šaipus durvīm, ibisziedu vainagu matos un pandānkoka čiekuru krellēm kaklā, kuras karājās starp kailajām krūtīm, raudzījās Bekera mugurā un izskatījās vīlusies. Viņa zināja, ka Ivoa aizgājusi pie Avapuhi, un bija cerējusi Perselu sastapt vienu.

— Ko tu gribi? — Persels skarbi vaicāja.

Viņš tūlīt šo toni nožēloja un viņai uzsmaidīja. Itija atsmaidīja pretim. Lūpu kaktiņi pavilkās augšup, dzirkstošās acis slīpi .pacēlās pret deniņiem, un visa mazā, apaļā sejiņa sāka starot.

— Adāmo, — viņa teica skaidrā un gaišā balsī, — Mehani tevi gaidīs pie Omātas.

— Kad?

— Mazliet pec «saules vēdera».1

— Kāpēc pie Omātas? Kāpēc ne pie manis?

— To viņš neteica.

— Es būšu, — Persels apsolīja.

Un uzgrieza meitenei muguru. Bet viņa negāja projām.

Viņa palika stāvam pie durvīm, atspiedusi gurnu pret stenderi, ar labās rokas pirkstiem knibinādama krelles čiekurus.

— Vai Uilijs drīz neies mājās? — viņa beidzot jautāja.

Persels iesmējās.

— Nē, viņš nekur neies.

— Kāpēc? Vai tad viņš pusdienas neēdīs?

— Kad viņš ies, es iešu viņam līdzi. Ej, Itij.

Viņa nolieca galvu kā bērns, kas grasās raudāt, tāpēc viņš maigi piebilda: «Go away.» Tā bija laipnība. Itija jutās ļoti glaimota, kad Adāmo viņu uzrunāja peritāniski.

— I go, — viņa nopietni teica.

Un turpināja:

— Redzi, Adāmo, es apliku savas pandāna krelles. Tagad, kad nāku pie tevis, es tās vienmēr aplieku.

— Kāpēc?

— Kā? — viņa iesaucās, pēkšņi skaļi iespurcās un ar pirkstiem aizsedza muti, lai apslēptu smieklus. — Un tu nezini? Cilvēk! Un tu to nezini!

Joprojām smiedamās, viņa nozuda, un durvis atkal aizcirtās.

— Viņa jūs tin ap pirkstu, — Bekers noteica.

Persels nelikās piezīmi dzirdam, un Bekers turpināja:

— Avapuhi mani droši vien gaida.

— Es jūs pavadīšu.

Klusēdami viņi nosoļoja gabalu pa Rietumu avēniju, tad Persels ierunājās:

— Vienreiz tomēr vajadzētu izšķirties par pārbruģē-šanu. Citādi nākamajās lietavās te vairs nevarēs staigāt.

— Manuprāt, — Bekers teica, — katram vajadzētu pār-bruģēt gabalu, kas ved līdz kaimiņam. Jūs, piemēram, nobruģētu līdz Džonsonam. Džonsons līdz manim. Es līdz Džonsam. Un Džonss līdz Hentam.

— Nē, — Persels iebilda. — Tad būs gan labi, gan slikti gabali. Ticiet man, labāk pie darba ķerties visiem kopā, sievietes ieskaitot, un pastrādāt pa stundai dienā. Ikviens no pludmales lai atnes savu akmeni. Divās nedēļās būs pabeigts.

Kāpjot augšup pa Rietumu avēniju, viņi jau kopš mēneša runāja par bruģēšanu. Tomēr nekas vēl nebija izlemts. Arī viņus pamazām pārņēma tropu bezrūpība.

No Džonsona būdas atskanēja skaļš troksnis, un starp aizlauztā balsī teiktajiem vecā vīra vārdiem Persels izšķīra Tajatas spalgos kliedzienus.

— Vai dzirdat? — Bekers teica.

Tad piemetināja:

— Es labprāt gribētu zināt, ko viņa tur brēc...

Persels ieklausījās.

— «Cūka tāds ...», «Izrūnītais gailis ...», «Žurkas sēkla ...».

— Neko teikt! — Bekers nomurmināja.

Avapuhi un Ivoa sēdēja uz Bekera būdas sliekšņa. Ieraudzījušas savus tanē, viņas piecēlās un nāca tiem pretim.

— Es eju pie Omātas, — Persels sacīja.

— Tikai uzmanies, vīrs! — Ivoa smiedamās noteica.

Viņa piebilda:

— Es eju mājās.

— Es tevi pavadīšu, — Avapuhi tūlīt piedāvājās.

Kopš Ivoa bija stāvoklī, viņa nevarēja ciematā paspert ne soli, lai kāda vahina steigšus nepasniegtu roku. Viņai parādīja vairāk uzmanības nekā bišu mātei stropā.

Pametis Ivoa, Persels pielika soli. Viņš sagaidīja, ka jebkuru mirkli parādīsies Itija. Džonsa durvis bija plaši atvērtas, viņš pats gluži kails sēdēja pie galda un ēda pusdienas, bet Amureija stāvēja aiz muguras. Ieraudzījis Perselu, viņš pacēla labo roku un vēlīgi noskatījās nācējā, it kā nebūtu to redzējis pāris dienu. Arī Amureija tam uzsmaidīja. Džons bija blonds, ar rūsganu notonē-jumu, bet viņa — melnāka par piķi. Tomēr abiem bija vienlīdz naiva sejas izteiksme un uzticības pilns smaids. Persels apstājās un brīdi abos nolūkojās. Pie šī pāra bija lik patīkami atpūtināt acis.

— Vai tad jūs nepusdienojat? — Džonss mundri uzsauca.

— Es eju pie Omātas.

— Viņa jūs nosmacēs, — Džonss smiedamies brīdināja.

— Klausieties, es jums izstāstīšu labu paņēmienu. Kad viņa jūs apkampj, sasprindziniet muguras, plecu un krūšu muskuļus un palieciet tā, kamēr viņa atlaiž tvērienu. Skatieties, es parādīšu ...

Viņš piecēlās, nedabiski savilka muskuļus un palika tā stāvam, kamēr kļuva gluži sarkans.

— Bet jūs pavisam aizmirstat elpot, — Persels smiedamies aizrādīja. — Tā vien šķiet, ka pats nosmaksiet!

— Nieki! — Džonss attrauca, izpūzdams elpu kā plēšas.

— Tas ir labs paņēmiens. Izmēģiniet, pats redzēsiet!

— Es izmēģināšu, — Persels apsolīja.

Ienācis pie Omātas, Persels vispirms ieraudzīja savu atzveltnes krēslu. Kā tronis tas slējās istabas vidū, un Persels cenšus centās neizrādīt sliktu audzināšanu un neno-pētīt to pārāk ilgi. Bet neatlika jau arī laika. Apkārt apvijās Omātas rokas, un viņu ierāva, iemīcīja un gandrīz vai aprija raženais miesas kalns.

— Laid vaļā! — viņš iekliedzās, tiklīdz spēja atvilkt elpu.

— Manu mazulīt! — Omāta sauca.

Viņa pacēla to gaisā kā spalviņu un dārdošā balsī pār tā galvu nobēra veselu birumu mīlvārdiņu. Bet sievietes krūtis aizspieda Persela ausis, un viņš sadzirdēja tikai dobju dūkoņu. Milzīgās rokas bija sāpīgi apžņaugušas viņa muguru un ribas, galva iespiesta starp varenajām krūšu puslodēm, un viņš smaka vai nost.

— Man sāp! — viņš kliedza.

— Manu mazulīt! — viņa iežēlināta iesaucās.

Tomēr žēlsirdība uzjundīja jaunus mīlestības uzplūdus, un viņa sakampa to vēl ciešāk.

— Omāta!

— Manu mazulīt! — viņa dobji dūdoja kā balodis.

Beidzot viņa palaida upuri vajā, bet tūlīt atkal satvēra

aiz padusēm un pacēla sejas augstumā.

— Apsēdies, — viņa teica, sašūpodama to gaisā, lai pārmestu tā kājas pāri sēdeklim un strauji nolaistu zemē atzveltnes otrā pusē. — Apsēdies, Adāmo, manu mazulīt. Es atnesu tavu krēslu, lai tu varētu ērti pasēdēt, kamēr atnāks Mehani.

Tad, lūk, kā! Kāda neiedomājama laipnība! Stiept šurp smago un neērto mēbeli! Un viņa aizmirsīs to atdot. Pēc divām nedēļām tā stāvēs vēl tepat... Pusstundas dēl viņam to atņēma uz divām nedēļām... «Bet es spriežu kā peritānis,» Persels pārmetoši nodomāja. «Cik maziski! Galvenais taču ir šī sirsnība, šī degsme . ..»

Omāta apsēdās zemē blakus atzveltnes krēslam un, vienu roku atspiedusi pret grīdu, bet otru atbalstījusi uz ceļgala, sastinga mierīgā atpūtas pozā, ko Persels pie tahitiešiem tā apbrīnoja. Cik viņa bija liela! Lai gan viņš sēdēja krietnas pusotras pēdas augstāk, Omātas platās acis bija viņa paša acu līmenī. Klusa un nekustīga viņa atgādināja uz troņa kāpnēm novietotu milzu statuju.

— Ģindenis bija atnācis pie Zono, — viņa teica, redzēdama, ka Persels paveras visapkārt. — Laikam ies medībās. Viņi paņēma līdzi šautenes.

— Vai tu zini, ko Mehani no manis grib?

— Nē.

Viņa apklusa, laimīga, ka nav jārunā un ka var raudzīties uz Perselu pēc sirds patikas.

Šī apbrīna Perselam kļuva apnicīga, un viņš jautāja:

— Vai tev nav pandānkoka čiekuru kreļļu?

— Ir gan.

— Bet tu tās nenēsā?

Viņa iesmējās, acīm šķelmīgi iemirdzoties.

— Šodien ne.

— Kāpēc?

Viņa iesmējās skaļāk, atsegdama spēcīgos plēsoņas zobus.

— Adāmo ir mans mazulītis, — viņa smiedamās paskaidroja. — Adāmo nav tanē, ko es vēlos.

— Nerunā tik noslēpumaini, — Persels teica.

— Tur nav nekāda noslēpuma. Pandānkoka čiekuri, — viņa daiļrunīgi turpināja, — piesūcas ar ādas smaržu un izdala to atpakaļ kopā ar savu smaržu.

— Un tad?

— Sajaukums ir ļoti skurbinošs. Tiklīdz vīrietis pieliecas un to ieelpo, viņam rodas vēlēšanās rotaļāties.

Viņa turpināja:

— Es savas krelles apliku lielā lietus naktī.

— Kādā naktī? — Persels pārvaicāja.

Omātas lūpās izdzisa smaids un sejai pārklājās grūtsirdības plīvurs, it kā pieminētais notikums būtu ļoti sens.

— Hoātas naktī uz lielās pirogas. Kad es dejoju, lai iegūtu Zono.

Iestājās klusums.

— Bet vai... Vai vīrietis spēj tam turēties pretim?

■— Tur ir divas lietas, — Omāta nopietni paskaidroja.

■— Ir krelles un ir āda.

Persels pasmaidīja.

— Kāpēc tu smaidi, Adāmo? — Omāta nopietni attrauca. — Ari ādai jābūt labai. Citādi neiznāk labs maisījums.

— Un ja tas ir labs?

— Tahitietis tam nespēj pretoties.

— Bet peritānis?

— Varbūt tāds peritānis kā lielais vadonis. Varbūt arī Ģindenis. Bet Zono ne, Uilijs — ne, mazā žurka — ne...

Viņa uz to paskatījās.

— Un arī mans skaistais, mazais gailītis-sārtvaidzītis ne.

— Es? — Persels vaicāja, paceldams uzacis.

— Nemelo man ar acīm, mazulīt, — Omāta teica.

Un pēkšņi, saliekusies uz priekšu, sāka skaļi smieties, lielie, apaļie pleci kratījās un krūtis cēlās un grima, viļņodamas kā Klusā okeāna bangas.

— Es zinu! — viņa iesaucās grandošā balsī. — Es visu zinu par Itiju! Un Mehani tāpat! Un Ivoa!

— Ivoa? — Persels pārjautāja, atkal ticis pie vārda.

— Kas viņai to pateica?

— Kas gan cits, ja ne Itija? — Omāta brīnījās, asarām ritot pār seju. — Ak manu mazo gailīt, kāds tu izskaties!

— Tas ir ... tas ir piedauzīgi! — Persels angliski noteica.

Un turpināja tahitiski ar tādu kā sašutumu balsī:

— Bet kāpēc tu piemini Itiju? Es ar viņu neesmu rotaļājies.

— Es zinu! — Omāta auroja aiz smiekliem aizžņaugtā balsī. Plecus raustīja žagas, un asaras straumēm ritēja lejup pa platajiem vaigiem. — Visi to zina, manu mazo peritāņu māma\ Un neviens nesaprot, kāpēc tu Itiju nonievā!

Viņa piebilda:

— Itija tomēr apgalvo, ka ilgi tu vairs neizturēšot.

— Un to saka viņa! — Persels noskaitās.

— Ai, manu mazo gailīt-sārtvaidzīt! — Omāta kliedza asarām pārplūdušu seju, nespēdama apvaldīt krampjus, kas raustīja milzīgo augumu. — Ai, manu mazo, nikno gailīt! Arī man šķiet, ka ilgi tu vairs neizturēsi. Un Ivoa domā tāpat!

— Ivoa! — Persels iesaucās.

— Cilvēk, bet kas tur sevišķs?

Viņa mazliet nomierinājās un, smejošām acīm raudzīdamās Perselā, stiepa tam pretim rokas, īkšķi atliekusi tālu nost no pārējiem pirkstiem, pagriezusi plaukstas augšup, itin kā vēlēdamās pasniegt pašu patiesību.

— Ivoa, — viņa nopietni teica, — pēc diviem mēnešiem gaida bērniņu.

Iestājās klusums. Persels pamazām sāka aptvert, ko šis teikums nozīmē.

— Tomēr, — viņš atsāka pēc krietna laika, — vai atceries .. . Todien, kad iepazināmies ar salu ... Mēs sēdējām zem banjana, un Ivoa aizrādīja: «Adāmo ir Ivoa tanē. . .»

— Ak, manu mu|ķa mazo gailīt! — Omāta atbildēja.

— Tas tikai tāpēc, ka Itija ar tevi lakstojās pārāk atklāti.

Viņš samulsis pavērās Omātā. Tātad viņš bija kļūdījies, tas nebija greizsirdības uzliesmojums, bet tikai pamācība uzvedībā! «Vai tiešām es tahitiešus nesaprotu?» viņš sev vaicāja, šaubu pārņemts. «Un kas zina, cik reižu jau neesmu pieļāvis līdzīgas kļūdas! Skaidrs, ka jēdziens «laulības pārkāpšana» viņiem ir tukša skaņa.»

Durvju gaišais četrstūris pēkšņi aptumšojās, un tajā parādījās Mehani — pret gaismu spilgti izcēlās viņa brūnais augums, platie pleci un staltā galva. Viņš majestātiski sastinga uz sliekšņa. Persels piecēlās un gāja viņam pretim.

— Adāmo, mans brāli! — Mehani teica.

Viņš abām rokām satvēra Perselu aiz pleciem, pieliecās tuvāk un paberzēja vaigu pret tā vaigu. Tad, soli atkāpies, aplūkoja viesi ar maigu un nopietnu izteiksmi sejā.

— Esmu ieradies šeit, kā tu lūdzi, — Persels stomīgi iesāka. — Es tomēr nesaprotu, — viņš piebilda pēc mirkļa klusuma, — kāpēc tu nenāc pie manis.

— Mēs pārdzīvojam smagas dienas, — Mehani teica, nenoteikti, taču cēli pamādams ar roku.

Viņš atlaida vaļā Persela plecus un pagriezās pret Omātu.

— Noņem šo oriņu, Omāta.

Mehani vienīgais auskars bija mazs haizivs zobs, kas liānas šķiedrā karājās auss ļipiņā. Šķiedra bija sasieta divkāršā mezglā, ko Omātas strupie pirksti atraisīja tikai pēc krietna brīža. Pēc tam viņa paraustīja vienu no atbrīvotajiem galiem. Liāna nenāca ārā. Tā bija ieaugusi miesā.

— Paņem tikai zobu, — Mehani mazliet saviebās.

— Uzver citā liānā. Adāmo, — viņš turpināja, — tev vajadzēs izdurt auss ļipiņu.

— Un tu viņam to atdosi! — Omāta iesaucās, kā liekas, sašutusi par dāvanu.

— Jā, — Mehani stingri noteica.

Šis «jā» necieta iebildumus. Omāta uzmeta viņam ašu skatienu un vienaldzīgi noteica:

— Iešu pameklēt liānu un adatu.

Viņa izgāja no istabas, un Persels dzirdēja viņu rosāmies nojumē, kur bija ierīkota virtuve.

Tā kā Mehani klusēja, Persels ieskatījās viņam acīs un iejautājās:

— Vai tas nav tas pats oriņš, ko nēsāja tavs tēvs?

— Tas ir tas pats, — Mehani apstiprināja. — Viņš man to iedāvināja, kad braucu prom kopā ar tevi.

— Un tagad tu atdod to man! — Persels pārsteigts

iesaucās.

Mehani pamāja ar galvu, un Persels brīdi viņā noraudzījās, nebildis ne vārda. Viņš apjēdza, ka dāvana ir milzum vērtīga, tomēr nezināja tās patieso nozīmi un neuzdrošinājās arī pavaicāt. Šādās reizēs tahitiešu likumi bija ļoti noteikti: dāvanas saņēmējs nedrīkstēja neko jautāt, nedrīkstēja izrādīt prieku un pateikties. Viņam bija jāpaliek vienaldzīgam un padevīgam kā upurjēram.

Omāta ienāca, turēdama lūpās uz liānas uzvērto haizivs zobu. Labajā rokā viņa nesa buru lāpāmo adatu, kas Perselam likās pārlieku resna, bet kreisajā rokā lāpu, kuru pasniedza Mehani. Tad lēni un svinīgi ielika ugunī adatas smaili.

— Pagriez galvu, Adāmo, — viņa teica, satverdama auss ļipiņu un pastiepdama to tālāk no kakla.

Dūrienu Persels tikko manīja, tomēr skaidri sadzirdēja nočurkstam sadegušo ādu. Bet, kad liāna bija ievērta un sasieta, zobs smagi novilka auss ļipiņu, un viņš sajuta diezgan stipras sāpes, kas turpmākajās minūtēs tā arī nepārstāja.

Mehani apmierināts viņu aplūkoja. Kopš ienācis istabā, viņš vēl ne reizi nebija pasmaidījis.

— Es vēl neesmu pusdienojis, — viņš teica.

Un, uzgriezis muguru, devās uz durvīm.

— Mehani!

Viņš pavērsās atpakaļ.

— Mehani, — Persels teica, — pie manis bija ieradies Ģindenis.

Mehani paskatījās uz Omātu, un Omāta sacīja:

— Es eju. Mana kārta nest ūdeni. Iešu kopā ar Uiliju un Ropati.

Un viņa naski izgāja no būdas.

— Viņš ieradās pie manis Virves līcī, — Persels teica.

— Mēs to zinām, — Mehani atbildēja.

Viņu tātad izsekoja. Vai arī Ģindeni. Katrā ziņā iespaids, kāds viņam radās, atgriežoties mājup no Virves līča, bija pareizs. Pašreiz no katra krūma glūnēja kāds acu pāris.

— Ko viņš no tevis gribēja? — Mehani jautāja.

Perselu pārsteidza jautājuma tiešums. Bet pašreiz nebija īstais brīdis rūpēties par pieklājību. Mehani vaibsti bija kļuvuši bargi un saspringti.

— Gribēja uzzināt, vai Uilijs, Ropati un es pievienosimies jūsu nometnei.

— Un tu teici «hē»? — Mehani jautāja.

— Es teicu «nē».

— Un Uilijs?

— Viņš teica «nē».

— Un Ropati?

— Viņš rīkosies tāpat kā mēs.

Pēc brīža Persels sacīja:

— Ģindenis jūsu uzbrukumam var aizsteigties priekšā.

Mehani uzmeta viņam modru skatienu un mazliet nogaidīja, it kā cerēdams, ka draugs pateiks vairāk. Bet Persels klusēja, un viņš turpināja:

— Mēs par to domājam.

Tad viegli palocīja galvu un aizgāja. Persels brīdi pastāvēja, tad arī devās projām. Auss sāpēja, un zobs sitās pie vaiga, tiklīdz viņš pakustināja galvu.

Uz Rietumu avēnijas bruģa melnajiem akmeņiem viņu atkal sagaidīja saules zaķīši un ik pa solim svītrainās, vēja

locīto palmu ēnas. Cik viss bija rāms! Ūdens klaušinieki jau bija aizgājuši. Salinieki pusdienoja vai arī gulēja diendusu. Itija droši vien slapstījās kaut kur pamežā un viņu novēroja. Tajata lamāja Džonsonu. Mazons, jādomā, pastaigājās pa savu komandtiltiņu. Zono un Ģindenis medīja. Ivoa bija atlaidusies gultā un sapņoja par gaidāmo bērnu. Tveicīga, skaista diena. Tāda pati kā neskaitāmas citas, kopš sala pacēlusies virs ūdens Klusā okeāna plašumos. Gaiss smaržoja pēc ziediem, pēc sasilušās zemes, pēc tuvīnās jūras. Viss bija tik niecīgs, tik ikdienišķs, tik nomierinošs. Divdesmit septiņi salinieki! Pats mazākais Klusā okeāna ciemats! Sievietes un vīrieši ar savām domām, ar savām sīkajām rūpēm: Ģindenis bažījās par pūtīti; Vā apcerēja savu stāvokli, kāds tai bija salā; Ropati domāja par saviem muskuļiem, Uilijs — par Rietumu avēnijas pārbruģēšanu un viņš pats jau veselu nedēļu — par bīdāmo sienu . ..

Atmiņā atkal uzpeldēja Mehani seja, kad tas viņam atdeva auskaru — barga, gandrīz mežonīga. Tā vairs nebija drauga, bet karavīra seja. Kaut ko līdzīgu viņš bija novērojis jau Tahiti. Šie vīri, parasti tik maigi, spēja būt arī mežonīgi. Apaļīgie vaibsti un samtainās acis varēja izstarot naidu. Viņš atcerējās Matu, Otu brāli, kas atgriezās no kaujas kalnos, nesdams aiz matiem sava ienaidnieka galvu. Viņš to uzdūra uz pīķa pie būdas durvīm un katru rītu spļāva tai sejā, kaismīgi bērdams apvainojumus. «Cūka tāds,» viņš nicīgi teica. «Tu gribēji mani nogalināt? Tomēr nebiji stiprākais. Es tevi nogalināju! Un tagad tev vairs nav saules! Nav zvejas! Nav deju! Tavs galvaskauss ir biķeris, no kura es dzeru. Tava sieva ir mana verdzene, un es ar to rotaļājos, kad ienāk prātā. Es ar to izdaros gan šā, gan tā un šitā arī! Bet tu tikmēr stāvi pie manām durvīm, uzdurts uz pīķa!» Ikdienas dzīvē Matu bija pats maigākais, pieklājīgākais, viesmīlīgākais cilvēks. Nebija tādu laipnības pierādījumu, ko viņš nesagudrotu Adāmo par prieku.

Persels vēl nebija sasniedzis Džonsa māju, kad aizmugurē nodipa soļi. Viņš paskatījās pār plecu. Tā bija Itija, vēl metrus trīsdesmit tālu, kas dzinās viņam pakaļ, cik jaudāja. Un dīvaini, viņa nemaz neslēpās, neiznira no biezokņa, bet skrēja pa pašu takas vidu visu acu priekšā.

— Adāmo! — viņa sauca.

Beidzot viņš varēja saskatīt meitenes seju. To bija pārvērtušas bailes.

— Kas noticis? — viņš atkliedza, paskrēja dažus sojus pretim.

— Ģindenis! — viņa aizelsusies sauca pa gabalu, roku piespiedusi pie sirds; skaistajā, tumšajā sejā šaudījās neprātīgs skatiens, un tā bija kļuvusi pelēka.

— Un tad?

Ari Persels sāka skriet. Pāris mirkļos viņš bija klāt, satvēra meiteni aiz pleciem un sapurināja.

— Runā! Runā taču! — viņš kliedza.

— Ģindenis! — viņa šļupstēja, bālganajām lūpām drebot. — Ģindenis un pārējie ... ar šautenēm ... tahitiešu mājā.

— Ak dievs! — Persels iesaucās.

Pametis Itiju, viņš aizdrāzās kā amokā. Rietumu avēnija nekad vēl nebija likusies tik gara.

Henta būda palika aizmugurē. Klints ceļa galā viņš ieraudzīja Itihotu, Vaita sievu, kas nobažījusies bija piespiedusies pie kokospalmas stumbra. Viņš uzmeta tai skatienu un, garām skriedams, pamāja ar roku, bet neteica ne vārda.

Viņš skrēja, cik spēka, sirds kā nevaldāma dauzījās krūtīs: tūlīt varēja atskanēt šāvieni.

Nokļuvis klajumā pie tahitiešu mītnes, viņš izbrīnījās par klusumu un mieru, kas tur valdīja. Nostājušies rindā pret sešiem tahitiešiem, pieci «vairākuma» peritāņi ar paceltām šautenēm tos turēja pienācīgā attālumā. Persels ievēroja, ka Makleodam un Vaitam vēl otrs ierocis siksnā karājās plecā.

Matroži tahitiešus bija pārsteiguši pie ugunskura, kur tie rūdīja savu šķēpu lāpstveidīgos uzgaļus. Visiem vēl rokā bija garie un slaikie, no iesarkana koka izdrāztie ieroči, kas blakus britu šautenēm likās smieklīgi. Viņi stāvēja pilnīgi nekustīgi, nevienā sejā nemanīja ne mazāko satraukumu.

— Makleod! — Persels iekliedzās, ieskriedams aplī.

— Rokas augšā! — Makleods pavēlēja, neticami veikli pagriezdams pret viņu ieroci. — Rokas augšā, Persel, un nostājieties pie melnajiem!

— Jūs esat vājprātīgs! — Persels atcirta, nekustēdamies no vietas.

Tievs kā diegs, sagumis uz priekšu, aizelsies, līķa bālu seju, kas vairāk nekā jebkad izskatījās mironlga, Makleods spieda šauteni pie labās gūžas. Persels ievēroja, ka matrozim nemitīgi dreb rokas. «Viņš šaus,» Perselam piepeši iekrita prātā. Viņš lēnām pacēla rokas un nostājās starp Mehani un Tetahiti. Makleods nopūtās un nolaida šauteni.

— Smedž! — viņš nokomandēja dīvaini dobjā un aizrautā balsī. — Paņem šo vīru uz grauda un, ja tas kustas, ietriec lodi galvā!

Smedžs pieglauda laidei savu žurkas purnu un, skad-rajās acīs šaudoties kārīgai liesmiņai, gaidīja.

— Hē! Lēnām pār tiltu, puis! — Makleods uzsauca, nepagriezis galvu. — Kāda jēga apšaudīties starp baltajiem, ja var no tā izvairīties. Jūs darītu prātīgi, ja stāvētu rāmi, Persel, — viņš turpināja. — Smedžs butu sajūsmā, ja varētu apprecēt jūsu atraitni.

Persels, turēdams rokas plecu augstumā, skatījās Sme-džam tieši acīs.

— Neaizmirstiet, ka jums ir tikai viena lode, — viņš dzedri atgādināja.

Šajā brīdī peritāņiem aiz muguras pamežā atskanēja soļi, brikšķēja lūstoši zari, un starp kokiem parādījās dažas pelēkas, pārbiedētas sieviešu sejas. Smedžs nobālēja. Mazās ačeles migoja, no garā deguna pilēja sviedri, viņš izskatījās pilns naida un īsti nejutās savā ādā. «Viņš baidās,» Persels nodomāja, «jo nezina, ka Omāta aizgājusi ūdens klaušās.»

— Persel, — Makleods teica tai pašā aizžņaugtajā balsī,

— pasakiet šiem makakiem, lai met savus daiktus zemē.

Persels pārtulkoja. Tetahiti skatiens pārslīdēja viņam pāri un uzmeklēja Mehani skatienu. Tahitieši nerunāja ne vārda, tomēr Perselam rādījās, ka viņi apspriežas. Tad Tetahiti, kā parasti, atbildēja mierīgā un nosvērtā balsī. Šķēpu rokā, viņš stāvēja gandrīz bezrūpīgi, plaukstu atspiedis pret gūžu, auguma svaru pārnesis uz vienu kāju. Viņš nelūkojās uz Makleodu, un smagie plaksti, līdz pusei aizsegdami acis, piešķīra viņam izklaidīga, sevī iegrimuša cilvēka izskatu.

— Brāļi, — viņš teica, — peritāņi šaus, tas ir skaidrs. Bet mēs esam seši — septiņi kopā ar mūsu brāli Adāmo. Ienaidniekam ir tikai piecas šautenes. Klausieties labi. Diviem vīriem, kas paliks neskarti, nevajag mest šķēpus un uzsākt kauju. Viņiem jābēg un jānoslēpjas biezoknī. Un vēlāk jānonāvē ienaidnieki viens pēc otra. Tikai tā, — viņš nobeidza ar uzsvaru, — mēs tiksim atriebti.

Iestājās klusums. Persels jautāja:

— Ko lai atbildu Ģindenim?

— Ko vēlies. Šis pērtiķis man pilnīgi vienaldzīgs.

Tā nebija izlikšanās. Tā bija visīstākā patiesība. Tetahiti bija samierinājies ar savu nāvi. Viņam rūpēja vienīgi pēcnāves atriebība.

Persels paskatījās uz Makleodu.

— Viņi ir pārliecināti, ka jūs šausiet, — viņš angliski teica. — Un labāk grib mirt ar ieroci rokā.

— Un to visu vajadzēja stāstīt tik gari? — Makleods noīgņojās.

— Jā, — Persels atbildēja, nepakustoties ne vaibstam.

Makleods nejutās labi. Paļaudamies uz šautenēm un

kopš vētras uz «Blosoma» būdams pārliecināts par melno gļēvulību, viņš bija cerējis tos uzveikt vienīgi ar iebaidīšanu. Taču tahitiešu nesatricināmais miers viņu apstulboja. Viņš bija ieradies, lai izrādītu savu spēku, bet tagad redzēja, ka iesaistījies pasākumā, kas prasīja varmācīgu rīcību.

— Sakiet viņiem, lai nomet šķēpus! — viņš saniknojies iesaucās.

Persels pārtulkoja. Tetahiti paskatījās uz Mehani, un viņa lūpās pavīdēja tikko jaušams smaids.

— Kālab tik daudz pļāpāt? — viņš strupi noteica. — Es jau atbildēju.

— Ko viņš tur stāsta? — Makleods nepacietīgi iesaucās.

— Viņi noliks ieročus, ja jūs apsolāt nešaut.

— Es varu derēt, ka to viņš neteica, — Makleods saniknojās vēl vairāk.

— Ja neesat mierā ar maniem pakalpojumiem, — Persels skarbi izmeta, — meklējiet sev citu tulku.

Viņš turpināja:

— Tā vai citādi, es jums iesaku piekrist. Mēs esam

septiņi un, kad ieradīsies Bekers un Džonss, būsim deviņi, bet jūs varat izšaut tikai piecas lodes.

— Un jūs sevi pieskaitāt pie viņu nometnes! — Makleods pārskaities iesaucās, iedubušajām acīm metot zibeņus.

— Jūs pats mani tur nostādījāt, — Persels atbildēja un pakustināja rokas, ko joprojām turēja plecu augstumā.

Makleods svārstījās. Ja melnie noliktu šķēpus pret solījumu nešaut, piekāpšanās būtu abpusēja, tomēr viņš tos nebūtu iebaidījis. Bet, atraidot solījumu, vajadzēja šaut. Tādā gadījumā varēja paļauties vienīgi uz Smedžu. Vaits bija nācis līdzi nelabprāt. Un, kas zina, ko darīs Hents un Džonsons, ja viņš dos komandu atklāt uguni?

— Es apsolu, — Makleods izrunāja, nolaizdams šautenes stobru.

Persels pārtulkoja un, pagriezis galvu pret Tetahiti, uzstājīgi piebilda:

— Viņš redz, ka nav jūs nobaidījis, un meklē izdevību aiziet ar godu. Piekrītiet...

— Ko jūs viņiem tur stāstāt? — Makleods neuzticīgi vaicāja.

— Es iesaku pieņemt jūsu noteikumus.

— Adāmo taisnība, — Tetahiti pēc brīža teica. — Ja jau viņš apsola, mēs neko neiegūsim, ja šo maitas gabalu izaicināsim.

Viņš. noliecās un lēni nolika šķēpu zālē. Rāmā kustība bija pārdomāta, un tahitieši cits pēc cita sekoja viņa piemēram. Viņi nenosvieda ieroci pie uzvarētāju kājām, bet rūpīgi nolika to zemē, kā novieto vērtīgu priekšmetu, kas pašlaik nav vajadzīgs.

Makleods juta izaicinājumu, kas slēpās šajā izdarībā. Viņa plāns bija cietis neveiksmi. Viņš bija panācis vienīgi tīri ārēju piekāpšanos, ko turklāt vajadzēja izvilināt ar solījumu. Pēc dažām nedēļām šie paši šķēpi, kurus tagad loloja ar tik lielu mīlestību, nakti un dienu apdraudēs viņa krūtis.

Viņš nespēja izšķirties par aiziešanu. Gaidīdama turpmākos rīkojumus, peritāņu grupa ar šautenēm rokā stāvēja dažus metrus no tahitiešiem, un, sekundēm aizritot, britu stāvoklis vērtās aizvien netīkamāks. Zinādams, ka aizmugurē ir sievietes, Makleods negribēja galīgi izkrist no lomas un atkāpties, bet, pārliecināts par melnajo nodevīgo dabu, baidījās tiem uzgriezt muguru un kļūt par mērķi to šķēpiem.

Jo ilgāk peritāņi palika nekustīgi stāvam, jo draudi mazinājās. Stāvoklis kļuva muļķīgs. Tahitieši jutās neveikli, it kā būtu noticis kaut kas nepieklājīgs. Lieku reizi atkal apstiprinājās: peritāņi bija māma. Vajadzēja šaut. Vai arī iet projām. Ko gan viņi īsti domāja, stāvēdami tiem pretim kā mieti?

Pēkšņi Kori sāka smieties. No visiem tahitiešiem Kori bija pats neaprēķināmākais un straujākais. Uz «Blosoma» borta viņš bija šāvis uz Mehoro un elsodams tūlīt atkal meties tā apkampienos.

— Rimsties! — Tetahiti viņu klusi apsauca.

Bet Kori vairs nespēja rimties. Viņš skatījās uz dzelteno cilvēku, uz Ģindeni, uz mazo žurku, uz Zano un veco Džonsonu, uz visiem, kas rindā stāvēja pretim, un, jo ilgāk uz tiem skatījās, jo smieklīgāki tie viņam likās. Viņš smējās spalgi, kā zviegdams, rokas atspiedis pret ciskām, ceļgalus saliecis, lādzīgo, līksmo seju uz priekšu pastiepis, plati atplestajā mutē ļaudams saskatīt mēli un rožainās aukslējas.

— Klusē taču! — Tetahiti jau pavēloši atkārtoja.

Vēl vienmēr smiedamies, Kori pagrieza galvu pret Te-tahiti un izkliedza, it kā taisnodamies:

— Māma! Māma!

Par nelaimi, Makleods šo vārdu saprata pārāk labi. Horoa to viņam atkārtoja ik dienas. Viņš nobālēja, pieliecās, paķēra nelielu akmeni, kas mētājās pie kājām, un svieda Kori sejā.

Akmens trāpīja pa aci, Kori sāpēs iekliedzās, strauji kā zibens pieliecās, satvēra šķēpu un pacēla to gaisā. Tajā pašā brīdī norībēja šāviens. Kori palaida ieroci vaļā, it kā pārlūza divās daļās, paskrēja dažus soļus pretī Makleodam un sabruka zālē ar seju pret zemi, rokas izstiepis uz abām pusēm. Tas bija kā signāls. Tahitieši, izņemot Mehoro, metās skriešus, nepilnās divās sekundēs sasniedza būdas stūri un nozuda skatienam.

Makleods nosvieda ieroci zemē, pielieca galvu, aši satvēra otru šauteni, ko nesa siksnā, un uzvilka gaili.

Mehoro, pelēku seju, saplakušām nāsīm, nometās ceļos pie Kori. Tad saņēma dūšu un apgrieza draugu uz muguras. Brīdi viņš to vēroja, tomēr tam nepieskārās. Tad, pacēlis acis pret Perselu, kurš, bāls un pārakmeņojies stāvēja divus metrus tālāk, noteica maigā balsī: «Viņš ir miris.» Galvu šūpodams, viņš ar labo roku sev blakus glaudīja zāli. Tad negaidot pielēca kājās, rokā nozibēja pīķis. Makleods izšāva. Šķēps nokrita zemē, un Mehoro abām rokām sakampa vēderu. Asinis straumītēm tecēja starp pirkstiem. Acis un muti iepletis, viņš vēroja tās plūstam. Tad pagriezās un sagumis sīkiem grīļīgiem solīšiem sāka skriet uz būdu. Ticis līdz mājas stūrim, viņš saļima.

— Palūko, vai tas dabūjis pēc nopelniem, — Makleods teica, pavērsis galvu pret Vaitu.

Mehoro pēdās saule līdzenajā zālē apspīdēja sarkanu, asiņainu sliedi. Pagājis dažus soļus, Vaits novirzījās no šās sliedes un klajumā apmeta plašu loku, līdz nokļuva pie saļimušā auguma. Apstājies tālāk par metru, viņš pietupēs, pagrieza seju pret Makleodu un pamāja ar galvu. «Jā.» Atpakaļ viņš nāca lēnām, acis nodūris, pa to pašu ceļu, pa kuru bija gājis turp.

Makleods nolika šautenes laidi zemē, abām rokām atspiedās pret stobru un pacēla augšup kārno seju, kas izskatījās bālāka un grumbaināka nekā citkārt. Viņš cīnījās pēc elpas un aiz piepūles krampjaini cilāja ribas, bet vienu kāju laiku pa laikam noraustīja tirpas, kuras viņš nespēja novaldīt.

Arī Horoa apkampienos viņš reizēm bija pārdzīvojis līdzīgu svešuma izjūtu tāpat kā tagad, kad nav iespējams lietas saskatīt īstenā gaismā. Kokospalmas, zāle, būda, klajuma celmaine — nekas vairs nelikās patiess. Skatiens pārslīdēja laukumam, izvairījās no Kori līķa un apstājās pie zemē nomestajiem šķēpiem. Velns parāvis, viņš taču bija uzvarējis, nolaidis no kājas divus nolādētus makakus, un pārējie aizlaidušies lapās kā zaķi. Tomēr uzvara viņu nedarīja laimīgu. Viņš neizjuta gluži neko. Vienīgi nogurumu. Un tukšumu.

Smedžs atkal bija paņēmis ieroci siksnā, bet Persels kā sastindzis stāvēja turpat, kur nolikts. Nodurtu galvu, rokas gar sāniem. Pēc brīža viņš nodrebēja, it kā pamodās un ieraudzīja sev pievērsto Makleoda skatienu. Matrozis izskatījās žulgs un truls kā piedzēries.

■— Jūs tātad neaizgājāt vis kopā ar viņiem? — Makleods vienaldzīgi noteica.

Persels papurināja galvu, un Makleods turpināja tai pašā dobjajā un vienmuļajā balsī:

— Zēl par tiem diviem. Tie nebija no Jaunākās sugas.

Tonis viņam pašam nepatika, tas izklausījās pēc atvainošanās. Izslējies, sakniebis lūpas, viņš nicinoši pavērās visapkārt un atsāka spēcīgā, plātīgā balsī, kas skanēja neīsti:

— Pēc šitā pārējie paliks rāmi. Piemēru vajadzēja parādīt!

— Piemēru! — Persels izsmejoši iesaucās.

Arī viņš strauji elpoja, un, kaut arī laiks nebija pārāk karsts, viņam pār vaigiem tecēja sviedri.

— Esiet bez raizēm, — viņš sarūgtināts piebilda, — jūsu «piemēram» radīsies sekotāji.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Persels tikko beidza brokastot, kad pie durvīm kāds pieklauvēja. Nācējs bija Vaits. Dzeltenā seja izskatījās savītusi un iekritusi kā pēc slikti gulētas nakts.

— Pēc pusstundas sanāk sapulce, — viņš teica mazliet aizelsies.

Persels sarauca uzacis.

— Es sapulcē vairs nepiedalos.

— Makleods lūdz, lai jūs tomēr atnākot. Lieta nopietna. Tahitieši kopā ar sievietēm nozuduši biezoknī.

— Un to viņš pamanījis tikai tagad! Kur lai tie citur ietu, ja jau viņš šauj tiem virsū?

— Protams, — Vaits skumīgi pakratīja galvu. — To varēja paredzēt.

Persels viņā palūkojās. Tā bija pirmā reize, kad viņš atsacījās no stjuarta lomas un pateica pats savus ieskatus. Kopš sieviešu sadales viņš nekad vairs nebija piekritis Makleoda izdarībām, tomēr arī nepārtrauca ar to sakarus.

— Vait!

Matrozis jau bija pie durvīm. Viņš pagrieza galvu.

— Vait, kāpēc jūs vienmēr atturaties, bet nebalsojat pret Makleodu?

Vaits mirkli viņu nomērīja ar skatienu, it kā vaicādams, vai Perselam maz tiesības izteikt šādu jautājumu. Taču viņš, acīm redzot, izšķīrās par labu Perselam, jo atbildēja bez aplinkiem:

— Man šķiet, ka Makleods nerīkojas pareizi.

Balss bija maiga un dziedoša, un viņš runāja pareizākā valodā nekā jebkurš matrozis uz borta. Gramatika, vārdu krājums, izruna — viss bija skaidrs. Dzērājs garīdznieks, metisa audzinātājs, viņam bija iemācījis vismaz to.

Vaits atsāka, gribēdams papildināt savu domu:

— Man šķiet, ka viņš neizturas pareizi pret tahitiešiem.

Viņš neteica «Melnie». Tāpat kā Persels, viņš lietoja

vārdu «tahitieši». Viņi ar Perselu bija vienīgie angļi uz salas, kuri ievēroja šo atšķirību.

— Nu tad, — Persels aizrādīja ar tādu kā nepacietību,

— jūs varējāt balsot pret viņu. Tā būtu novērsta ne viena vien netaisnība.

— Es negribēju balsot pret viņu.

— Kāpēc?

Vaits no jauna it kā šaubīdamies paskatījās uz Perselu. Viņš sev vaicāja, vai šajā neatlaidībā neslēpjas nicinājums un vai Persels uzdrīkstētos tikpat neapnicīgi tincināt īstu britu. Bet Persels mierīgi raudzījās viņam acīs un neuzbāzīgi gaidīja atbildi, tāpēc Vaits kļuva drošāks. Viņš sacīja gandrīz vai svinīgi:

— Esmu viņam parādā daudz pateicības.

— Par ko tad? — Persels neatlaidās.

Viņš juta, ka Vaits svārstās, saprata, kāpēc, un nolēma turpināt aptauju līdz galam.

— Redziet, — Vaits teica, — sākumā uz borta mani izsmēja .. .

Un aši piebilda:

— Mana vārda dēļ.

Cik raksturīgi! Viņš neteica «manas dzeltenās ādas krāsas un slīpo acu dēļ», bet gan «mana vārda dēļ», it kā visa vaina slēptos uzvārdā.

— Nu un tad?

— Makleods mani nekad neizsmēja.

«Viņš droši vien saprata, cik tas bīstami,» Persels nodomāja. «Un šīs atturības, šīs labdarības dēļ, kas patiesībā tāda nemaz nebija, Vaits izjuta bezgalīgu pateicību . . .»

— Vai Makleods jums palīdzēja pēc Resela nāves? — Persels vaicāja, raudzīdamies Vaitam acīs.

Par Reselu sauca matrozi, ko Vaits kautiņā bija nodūris, jo tas viņu izsmēja.

— Un jūs to zinājāt? — Vaits pārsteigts brīnījās.

Persels pamāja ar galvu, un Vaits turpināja, nolaidis

acis:

— Nē, Makleods man neko īpaši nepalīdzēja. Ne vairāk kā jebkurš cits.

Viņš turpināja:

— Jūs zinājāt un neko neteicāt!

Acis joprojām nolaidis, viņš brīdi klusēja. Tad atkal tās pacēla un noteica pavisam nesakarīgi:

— Es jūs neieredzēju.

— Kāpēc? — Persels jautāja. — Es jūs nekad neesmu izsmējis.

— Vienreiz tomēr, — Vaits apgalvoja, cieši raudzīdamies caur pievērto plakstu spraugām.

Un piemetināja, godīgi atzīdamies:

•— Vismaz man tā likās.

— Es? — Persels apstulbis pārjautāja.

— Vai atceraties, uz «Blosoma» borta, kad misters Mazons kļuva par kapteini, es nācu jums pateikt, ka jūs kapteinis gaida uz lenču.

— Un tad?

— Jūs izsmejoši saraucāt uzacis.

— Es? — Persels atkārtoja tikpat pārsteigts.

Un piepeši iesaucās:

— Bet es taču neizsmēju jūs! Es zobojos par Mazonu, kas piesavinājās titulu, uz kuru viņam nebija nekādu tiesību!

Viņš piebilda:

— Tad tāpēc jūs pārmetāties Makleoda nometnē!

Vaits pamāja ar galvu un neko neatbildēja. Bija noticis

kaut kas neiedomājams! Kliedzoša bezjēdzība! Salas likteni bija apzīmogojis viens vienīgs vaiksts. Nebūtu viņš toreiz saraucis uzacis, Vaits balsotu kopā ar viņu, ar Džonsu, ar Bekeru: četras balsis pret četrām! Makleods nebūtu varējis neko uzsākt...

— Kaut kas traks! — Persels skaļi iesaucās.

Vaita seja sastinga.

— Tikai nesāciet atkal no jauna! — Persels brīdināja.

— Es neteicu: «Jūs esat traks.» Es teicu: «Kaut kas traks.»

— Es varbūt esmu pārāk jūtīgs, — Vaits atzina.

Seja apmācās, un viņš piebilda:

— Bet mani tiešām tik loti izsmēja ...

Nenozīmīgie vārdi, ko viņš izrunāja, un sejas izteiksme

atradās dīvainā nesaskaņā. Lai viņu, šo sīko, mierīgo cilvēku, padarītu par slepkavu, viņš laikam tiešām ticis drausmīgi spīdzināts.. . «Un ja padomā,» Persels nosprieda, «ja tikai padomā, ka Vaits ar savu atturēšanos balsot palīdzējis Makleodam ņirgāties par tahitiešiem vienīgi tāpēc, ka Makleods savukārt kādreiz atteicies viņu spīdzināt!» Tur varēja vai krist izmisumā ...

— Tagad es iešu, — Vaits teica.

Persels sniedza viņam roku. Vaits vilcinājās, tad ahata acis iemirdzējās, un viņš pasmaidīja. Arī Persels atsmaidīja pretim un sajuta pirkstos cietu, sausu, pamazu plaukstu, kas atbildēja viņa rokas spiedienam ar tādu kā dedzību.

— Tagad es iešu, — Vaits atkārtoja, nodūris skatienu.

Persels apsēdās uz sliekšņa. Viņš ilgi berzēja kaklu. Arī

viņš bija slikti gulējis. Un pamodies nelādzīgā jutoņā, smagu galvu, stīvu sprandu, rūgtu garšu mutē. Un tad šis mokošais nemiers .. . Ak dievs, vai tas nekad nebeigsies! Viss bija sabojāts, zaudēts! Tagad jādzīvo vienās bailēs. Pat naktī, aiz slēgtām durvīm... «Un kādēļ? Kādēļ?» viņš piepeši sev vaicāja, satvēris galvu abām rokām. Tādēļ, ka Makleodam nepietiek ar vienu akru zemes; tādēļ, ka viņam vienam vajag divu! Viņš piecēlās un sāka soļot turp un atpakaļ gar būdu. Nervus urdīja neciešams satraukums, un viņš bez mitas rija siekalas. Jau divi mirušie! Un cik būs rīt? Vai tomēr nevajadzēja Bekeram ļaut vaļu? ,.. Noziedot vienu, lai iegūtu mieru? ... «Nē, nē,» Persels ierunājās gandrīz balsī, «tā nedrīkst spriest. Tā var palaist vaļā pašu nelabo.»

Pēc šīm pārdomām viņš jutās spēcīgāks, it kā būtu atkal atradis pats sevi. Bet tūlīt prātā iešāvās cita doma, un viņš palika stāvam kā pienaglots. Vai tiešām princips saudzēt cilvēka dzīvību bija svarīgāks par visu to cilvēku dzīvībām, ko varētu glābt, atteicoties no šī principa?

Kaut kas nočabēja. Doma pārtrūka. Viņš pacēla galvu un pievērsa acis slīpajiem saules stariem, kas lauzās cauri kokospalmu lapotnei. Vismaz šo skatu, kamēr vien krūtis pukstēs sirds, neviens viņam nevarēs atņemt. Tas bija lielisks. Gaisma bija tik liega, dūmakainas paltis cēlās augšup cita aiz citas. Gaiss smaržoja pēc mitras zāles, un it visur iedegās pavardi; sievietes sāka gatavot brokastis. Otrpus Rietumu avēnijas, pamežā, līgojās spilgti ziedi, bet nesmaržoja visi reizē. Mandeļu kociņi atvērās tūlīt pēc pirmās rēnās vēsmas, un šobrīd to spēcīgā un saldā smarža nomāca visas pārējās.

Viņš atkal atsēdās uz mājas sliekšņa. Pēc mirkļa parādījās Ivoa. Viņa nometās Perselam blakus un uzlika galvu tam uz pleca . .. Kopš viņas diena tuvojās, Ivoa ierāvās sevī un kļuva vienaldzīga pret notikumiem salā . .. Aizritēja daži mirkļi, tad Ivoa nopūtās, iepleta kājas, atslīga atpakaļ un atspieda galvu pret durvju stenderi. Persels pavērās viņā un pieliecies ar abām rokām viegli noglaudīja viņas vēderu, kas bija izblīdis virs koka mizas joslas. «Kādā pasaulē gan šis bērns piedzims!» viņš piepeši nodomāja. Nervi trīsēja kā uzvilktas stīgas, viņš piecēlās un atkal sāka staigāt gar māju. Pēc brīža viņš nomierinājās un uzmeta acis Ivoa. Sieva joprojām balstīja galvu pret durvju aplodu. Viņa sēdēja, apaļa un ražena, sejas āda bija stingri uzstiepta, tā spīdēja aiz veselības, bet rāmās acis raudzījās tālumā. «Kāds dvēseles miers,» viņš skaudīgi nodomāja. «Kāda lēnprātība!» Ivoa viņam uzsmaidīja. «Es iešu atlaisties,» viņa mierīgi teica. «Nekur nejūtos labi. Ne sēdus, ne stāvus.» Un nopūzdamās piebilda: «Pat ne guļus.» Viņa smagi piecēlās un iegāja mājā.

Pēc brīža Rietumu avēnijā parādījās Džonsons, sirms, sakucis, ar šauteni siksnā, tik tikko spēdams bīdīt pa priekšu savu mazo, šļaugo vēderiņu. Viņš pa gabalu Perselam viegli pamāja ar labo roku un stampāja tālāk, šļūkādams kājas uz akmeņiem, izstiepis kaklu, it kā pats sev palīdzēdams iet. Kreisajā pleca bija iegrauzusies šautenes siksna, un ieroča svars varbūt viņu nemitīgi vilka uz kreiso pusi, jo viņš nekādi nespēja noturēties takas vidū, bet virzījās uz priekšu rāvieniem, nepārtraukti izlabodams gaitu kā kuģis, kas līdzsvara trūkuma dēļ visu laiku tiecas tikai uz vienu upes krastu.

— Laikam jau druscītiņ par agru, lai ietu pie Makleoda, — viņš ierunājās, nonācis līdz Perselam. — Vaits teica — pēc pusstundas.

— Mazliet gan, — Persels atņēma. — Apsēdieties taču.

Džonsons vairākas reizes nopūtās, noņēma ieroci no

kreisā pleca un atslēja stobru pret durvīm. To izdarījis, viņš apsēdās uz sliekšņa.

— Vai tā pielādēta? — Persels jautāja, apsēzdamies viņam līdzās.

Džonsons pamāja ar galvu, un Persels piebilda:

— Tad labāk nolieciet to guļus.

Džonsons paklausīja.

— Es nemaz nezinu, ko iesākt ar šo rīku, — viņš teica vārā balsī, neuzlūkodams Perselu. — Ja arī kāds melnais izlīdīs no pameža, es pat nezinu, vai varēšu šaut. Es nevienam nevēlu ļauna, — viņš turpināja, ar delnas virspusi berzēdams bārdas rugājus.

Persels klusēja, un Džonsons viņam no sāniem uzmeta zaglīgu skatienu.

— Es gribu tikai dzīvot mierīgi... Jūs gan teiksiet, — viņš piebilda, uzlikdams rokas uz ceļgaliem un skumīgi pavērdamies tālumā, — ka neesmu izvēlējies īsto sievu. Velns parāvis! — viņš turpināja, iesvildamies dusmās.

— Reizēm gribas noņemt šauteni no vadža un ietriekt viņai krietnu lādiņu rīklē! Lai apklust! Velns parāvis! Lai taču reiz apklust! ...

Dusmas pierima, un viņš paskatījās uz Perselu.

— Bet man nav skaidrs, kāpēc jāpaceļ šautene pret melnajiem. Vai melnie man ko nodarījuši? Nē.

— Par jums viņi vis nevar sacīt to pašu, — Persels aizrādīja.

— Par mani? Mani? — Džonsons nosvepstēja, bažīgi palūkodamies runātājā. — Ko es viņiem esmu nodarījis? Jūs gribat teikt, ka es viņiem esmu nodarījis pāri?

— Jūs balsojāt par Makleodu.

— Ak tā! — Džonsons uzelpoja. — Tas jau nav nekas ...

— Vai nedot viņiem zemi nav nekas? — Persels skarbi atvaicāja. — Un nav nekas viņus ņemt uz grauda, kā jūs to darījāt vakar?

— Bet to jau lika Makleods! — Džonsons iesaucās drebošā balsī. — Nu un tad? — viņš atsāka, bailīgi papurinādams galvu, iesāņis slepeni pavēries Perselā. — Vai tad melnie uz mani noskaitušies?

— Iespējams, — Persels noteica.

— To nu gan es nebūtu domājis! — Džonsons nevainīgi iepleta mazās, apsarkušās ačeles, tēlodams milzu izbrīnu.

— Tādēļ ka es, — viņš piebilda, pārstādams berzēt bārdu un nopietnu sejas izteiksmi kustinādams rādītājpirkstu acu priekšā, — es jau viņus ieredzu, es ieredzu melnos ...

Persels klusēja. Viņš sāka saprast, kāpēc Džonsons ieradies «druscītiņ par agru».

— Un es jums pateikšu ... — Džonsons atsāka, tikko manāmi pievirzīdamies Perselam tuvāk un uzsmaidīdams kā līdzzinātājam. — Ja nu jūs pie reizes kādu no melnajiem satiekat, pat tad, ja viņi ir biezoknī, — viņš turpināja, viltīgi saraukdams uzacis, — nav jau izslēgts, ka jūs palaikam vienu vai otru sastopat, jo esat ar viņiem draugos. Es gribētu, lai jūs viņiem pasakāt, lai pasakāt melnajiem: «Vecais Džonsons jums nevēl ļauna. Un nemūžam neplās jums virsū ar šauteni!» Tā arī viņiem pasakiet, leitnant! Vecais Džonsons gan nēsā šauteni, paklausīdams Makleodam, bet šaut uz jums — nemūžam! Es jums nekad neko neesmu lūdzis, leitnant, — viņš runāja tālāk, pieņemdams lepnu un uzslavas cienīgu izskatu, it kā, nelūdzis nevienu pakalpojumu, būtu atteicies no savām tiesībām, — tomēr šodien ir savādāk, man jādomā par savu ādu, un es lūdzu tikai vienu, lai jūs pasakāt viņiem: «Vecais Džonsons jums nevēl ļauna! .. .» Es jau nebaidos par sevi, esmu vecs, sāp, dur visos kaklos, seja vienos punos, bet sieva ļaunāka par iepriekšējo, jo neļauj sev pat piedurties. Un tāpēc, — viņš sašutis purpināja, — kur tas der, ja sieva gan jāpacieš cauru dienu, bet izmantot to nevari? .. .

Atcere par pārestību nojauca domas pavedienu, un viņš mirkli palika bez valodas, vienīgi rādītājpirksts acu priekšā zvārojās gaisā.

— Ko es teicu? — viņš beidzot jautāja, strauji saberzēdams sarkanos plankumus bārdā.

— Ka jūs nebaidoties pats par sevi, — Persels atgādināja.

— Tas jūs pārsteidz, bet tā ir patiesība. Patiesība, goda vārds, leitnant! Vai man kāds prieks no dzīves? Kuņģis negremo, kāju pēdas smeldz, sāpes lauž cejgalus, bet no sievas netiek nekas. Nē, leitnant, nē, no nāves es nebaidos, bet no cita gan.

Viņš neapņēmīgi turpināja:

— Mans stāstīja, ka melnie ienaidniekam nogriežot galvu, kad esot to nogalinājuši.

— Tas tiesa.

— To nu gan es negribētu, — viņš atzinās klusā un drebošā balsī. — Jūs varbūt teiksiet: kāda vairs bēda par galvu, ja pats esi beigts. Bet tomēr ...

Viņš sērīgi divi trīs reizes pašūpoja galvu.

— Nolādētie mežoņi! — viņš atsāka, pēkšņi aizmirsis draudzību, ko nule bija sludinājis. — Šie nekrietneļi ir spējīgi uz visu! Ai, nē! — viņš iesaucās, pieķerdams roku pie kakla. — To nu gan es negribētu! Negribētu, ka tevi aprok, tā teikt, vienā vietā, bet galvu citā. Padomājiet vien, — viņš bezcerīgi nobeidza, — ja nu es pastarā tiesā vairs neatrodu savu galvu, ko tad? Tas jums jāsaprot, leitnant, jūs taču vienmēr dzīvojat bībeles garā.

Nobijies viņš brītiņu blenza tukšumā, tad, atkal pieliecies Perselam tuvāk, klusi un sazvērnieciski atkārtoja:

— Vecais Džonsons, saki viņiem, jums nevēl ļaunu.

Persels paskatījās uz viņu.

— Klausieties, Džonson, — viņš bargi sacīja, — es zinu, kas jums prātā: jūs gribat noslēgt pats savu miera paktiņu ar tahitiešiem, bet palikt Makleoda nometnē. Diemžēl tas nav iespējams. Tahitieši tādus smalkumus nesapratīs.

— Bet ko tad lai iesāku? — Džonsons bažīgi vaicāja.

Persels neko neatbildēja, tāpēc viņš slepus uz to pašķielēja un viltīgi teica:

— Vai tad labāk šaut? Ja nu es satieku jūsu drauģeli Mehani, vai man šaut, leitnant?

Persels pārsteigts uz viņu palūkojās. Tā jau bija īsta šantāža. Džonsons galu galā nemaz tik labdabīgs nebija. Kā jau nelaimīgam cilvēkam, viņam piedēvēja dažādus tikumus. Un, tā kā viņam trūka rakstura, uz viņa kļūdām raudzījās caur pirkstiem. Nebija taču vērts cilvēkos vienmēr meklēt kādu attaisnojumu. Agri vai vēlu virspusē uzpeld gļēvulība. Un tās augļi nebūt nav gardi.

Persels piecēlās. Viņš jutās vilies, viss likās tik pretīgs.

— Dariet, kā jums tīk, — viņš dzedri atbildēja. — Tas jāizlemj jums pašam.

— Es nešaušu, un beigas, — Džonsons izbijies noteica.

— Jūs melnajiem varat pateikt.. .

Persels neatbildēja. Rietumu avēnijas galā parādījās Hents un Džonss. Viņš pamāja tiem ar roku.

— Es tad nu iešu, — Džonsons tūlīt pavēstīja. — Negribu nokavēt.

Pacēlis šauteni, viņš pameta ar galvu un aizgāja. Persels atsveicināšanos neatņēma. Viņš vēroja, kā Džonss klunkuro lejā pa Rietumu avēniju. Blakus milzīgajam Hentam tas atgādināja mazu puišeli, kas tipina līdzi tēvam.

— Vai mēs viņu aizbaidījām? — Džonss jau pa gabalu sauca.

Viņš bija tukšām rokām, bet Hents, tāpat kā Džonsons, stiepa līdzi šauteni. Vaits «vairākumam» droši vien bija izziņojis Makleoda rīkojumu turpmāk bez ieroča nekur neizkustēt.

— Vai viņš nobijās no mums? — Džonss smiedamies jautāja.

Persels vēroja viņu tuvojamies. Apbrīnojamā spēja visu aizmirst, gluži kā bērnam! Vēl vakar, uzzinājis par Mehoro un Kori nāvi, Džonss bija lējis rūgtas asaras. Šodien viņš atkal jau gāja lēkšiem vien. Dzīvajām asinīm, jaunajiem muskujiem, veselajiem nerviem viss pārvērtās priekā, viss bija tikai spēle.

— Kur Bekers? — Persels vaicāja.

— Viņš šorīt aizgāja zvejot.

— Viens pats?

— Jā, bija tāds sadrūmis.

Rūsganais milzis Hents stāvēja blakus, mazās, blāvās ačeles viņos noraudzījās no liela augstuma. Rokā viņš nevīžīgi turēja šauteni. Ierocis milzīgajā dūrē likās viegls kā diriģenta zizlītis.

— Kāda velna pēc man tas jānēsā? — viņš piepeši norūca, neapmierināts savicinādams ieroci.

Stobrs pavērsās pret Džonsa krūtīm, un jauneklis aši nolieca to lejup.

— Hē, lēnāk! — viņš uzsauca. — Es vēl negribu mirt!

Persels paskatījās uz Hentu un, gausi izrunādams katru vārdu, paskaidroja:

— Makleods jums tā lika.

Hents ar visu augumu pagriezās pret runātāju, it kā kakls būtu pieskrūvēts pie rumpja.

— Un kāpēc Makleods man tā lika?

— Tāpēc, ka tahitieši iegājuši biezoknī.

Vaits droši vien bija stāstījis par tahitiešu nozušanu, taču notikušais, kā redzams, uz Hentu nebija atstājis nekādu iespaidu. Viņš nesaprata, kāds tam visam sakars ar šauteni, kas jānēsā līdzi.

— Šodien šautene, — viņš norūca, reizē ar nožēlu un īgnumu paskatīdamies uz ieroci. — Vakar šautene. Katru dienu šautene. Kādēļ?

Un, tā kā Persels klusēja, viņš atsāka:

— Vakardien Makleods saka: «Nāc ar pielādētu šauteni.» Un Zono nāk, — viņš piebilda, ar kreiso roku uzsizdams pa rūsgano vilnu uz krūtīm. — Viņš nāk ar šauteni, tikai ne ar pielādētu. Šodien tāpat.

Viņš pacēla ieroci pret Džonsa krūtīm un nospieda sprūdu. Gailis noklakšķēja.

— Kā tu mani pārbiedēji! — Džonss iesaucās.

— Kāpēc pielādēt šauteni? — Hents it kā brīnījās, piespiezdams viņam stobru pie vēdera.

— Labāk uzprasi savam šefam, — Džonss noteica, atvirzījis ieroci sānis. — Ne jau es tev liku staigāt apkārt ar šauteni. Viņš sāk man krist uz nerviem, — Džonss pusbalsī turpināja, paskatīdamies uz Perselu. — Kopš esam ceļā, viņš bez mitas man uzmācas ar saviem «kāpēc». Un, kad paskaidroju, neklausās.

— Es par «neko» neko nezinu, — Hents piepeši noņurdēja, it kā atbildēdams uz Džonsa pusbalsī teiktajiem vārdiem. — Un kā lai es ko zinātu, — viņš atsāka gāzelēdamies, seju savilcis nelaimīgā grimasē. — Man nekad neko nesaka.

Viņš pielika resno dūri pie mutes un sāka to kodīt, no-rekšķinādams veselu birumu žēlabainu rūcienu. Viņš atgādināja milzīgu lāci, kas ķepā ierāvis skabargu un nekādi nespēj to izraut laukā. Bet mazās, blāvās ačeles tikmēr bez mitas tekalēja no Džonsa uz Perselu, it kā reizi par visām reizēm lūgdamās, lai viņam izskaidro miglaino un nesaprotamo apkārtējo pasauli.

— Makleods jums paskaidros, — Persels teica. — Galu galā jūs taču nebalsojat par mums, jūs balsojat par viņu.

— Balsot? — Hents ierunājās kā atbalss.

— Jūs paceļat roku.

Viņš lēnprātīgi pacēla roku, ko nule bija kodījis.

— Vai tas ir balsot?

— Tas ir balsot.

Viņš nolaida roku atkal lejā, paraustīja milzum platos plecus un gaudulīgi atkārtoja:

— Ko es varu zināt? Man nekad neko nesaka.

Tad, nesagaidījis Džonsu un Perselu, viņš lieliem soļiem aizslāja Austrumu avēnijas virzienā. Milža rokas šūpotā šautene izskatījās pēc bērna rotaļlietiņas.

Kad Persels parādījās uz Makleoda sliekšņa, viņu pārsteidza klusums, ar kādu viņu sagaidīja. Nepieradis pie istabas puskrēslas, viņš sākumā saskatīja vienīgi neskaidrus izslietu šauteņu apveidus. Paspēris soli tālāk, viņš apstulbis apstājās. Apāvies, sapogājies, apsējis kaklasaiti un ieņēmis tikpat dižmanīgu stāju kā «Blosoma» kajītē, istabas vidū sēdēja Mazons un viņam pie labās rokas — Makleods.

Uz mirkli Persels zaudēja valodu. Arī Makleods klusēja. Viņš smaidīja.

— Labdien, kapteini, — Persels beidzot teica.

— Hmm! — Mazons noņurdēja, stīvi izriezis krūtis, zilpelēkās acis nosodoši pievērsis haizivs zobam, kas šūpojās Perselam pie vaiga.

Makleodam pasmaidot, mute pāršķēla kārno seju no vienas auss līdz otrai. Smaids visiem žokļu muskuļiem lika izspiesties uz āru tikpat skaidri un izcilnīgi kā anatomiskā preparējumā.

— Apsēdieties taču, Persel, — viņš aicināja aiz nicības drebošā balsī. — Citādi ieaugsiet vēl zemē.

Makleodam pretim atradās «mazākumam» atstātie trīs ķebļi. Persels apsēdās un piepeši visu šo bruņoto vīru vidū jutās dīvaini atkailināts. Lai kā viņš pūlējās slēpt pārsteigumu, klusēšana un klīstošais skatiens viņu nodeva. Mazons bija ar mieru piedalīties sapulcē kopā ar matrožiem!

Kopā ar vīriem, kas sadedzināja viņa kuģi, noliedza viņa pavēlniecību un pašu gandrīz vai pakāra!

— Kapteini, — Makleods teica, — Bekers ir aizgājis uz Virves līci. Iespējams, ka viņš pirms pusdienām neatgriezīsies. Tā kā visi, izņemot Bekeru, ir sanākuši, es lieku priekšā sākt, bet jūs pasakiet vīriem, par ko ir runa.

Arī viņš bija ierēvējis buras! Viņš Mazonu godināja par kapteini un pats slēpās tam aiz muguras!

— Matroži, — Mazons tūlīt uzsāka, — pagātne paliek pagātne, un es pie tās neuzkavēšos. Kad vētra jau trako, tad velti meklēt vainīgo, kas slikti nostiepis buras. Kad četri melnie slepkavīgā nolūkā tup biezoknī, tad nav ko ķildoties vai nopelt stūrmani par nepareizi uzņemtu kursu. Matroži, mēs esam nokļuvuši draņķīgā strupceļā, un, ja uz oļiem dabūsim sūci, tad visi kopā noiesim dibenā.

Viņš aprāvās un uzmeta komandai pelēkzilo acu skatienu. Šauteni viņš bija iežmiedzis kājstarpē un pieturēja ar labo roku. Pirms runas turpinājuma viņš stobru pārlika kreisajā rokā, bet labo plakaniski atspieda pret celi; it kā tādējādi gribētu piešķirt lielāku nozīmību saviem vārdiem.

— Makleods man stāsta, — viņš atsāka, — ka jūs esot paraduši visu izlemt ar balsošanu un vēloties tāpat turpināt. Lai notiek. Es gan neredzu, ka šī balsošana līdz šim būtu devusi labus panākumus, bet, kā jau teicu, pagātne paliek pagātne, un es šeit neesmu ieradies, lai nopeltu, bet gan lai kopīgi apspriestos, kas darāms turpmāk.

— Labi! Ļoti labi! — Makleods laipni paklanījās, gluži kā atbalstīdams kādu apakšnama oratoru.

— Melnie, — Mazons skaļi turpināja, — var mums kaitēt vienīgi tad, ja mūs pārsteidz vai pa diviem vai trim kopā uzbrūk kādam no mūsējiem. No tā es secinu, ka vienmēr jāstaigā ar ieroci un pēc iespējas barā. Piemēram, uz zveju. Pieņemsim, ka drošības dēļ mēs izvēlamies Virves līci par savu zvejas vietu. Trim vai četriem vīriem vajadzēs nolaisties līcī, bet pārējiem uzmanīt virvi. Tāpat ar ūdens klaušām. Vajadzēs paredzēt bruņotu vīriešu komandu, kas pavada sievietes. Bet plantācijas, protams, būs jāapstrādā kopīgi.

— Uz laiku, — Makleods piebilda.

— Protams. Bet pašreiz nepieciešamas divas komandas.

Viena, kas strada. Un otra, kas pirmo apsargās ar šautenēm.

— Ja saprotu pareizi, — Persels viņu pārtrauca, — mēs atgriezīsimies pie sākotnējā paņēmi-ena: kopīga zveja un dārzkopība.

— Gluži pareizi, — Mazons augstprātīgi atbildēja.

— Tādā gadījumā man ļoti žēl, ka vajadzēja izraisīt karu, lai pie tā atgrieztos. Ja mēs pie tā būtu palikuši, karš nemaz nebūtu sācies.

— Es jau teicu, ka pagātne paliek pagātne, mister Persel, — Mazons nepacietīgi iebilda. — Pašreiz par to nav ko spriedelēt. Es varbūt varētu žēloties vairāk nekā jebkurš cits, — viņš piebilda, pakratīdams galvu, — bet es nesaku neko. Man pietiek gribas spēka, lai par to nerunātu. Es uzskatu, ka pašreizējos apstākļos ikvienam jāatsakās no savām personiskajām prasībām.

— Starp citu, — Makleods iekrita starpā, it kā pārķerdams stafeti, — ir taču skaidrs, ka pēc kara mēs atkal sadalīsim zemi, vai ne, kapteini?

— Pēc kara! — Persels nopūtās.

Un turpināja:

— Patiešām, es labprāt gribētu zināt, kā jūs domājat šo karu «izbeigt».

Makleods un Mazons pārmija skatienus, un Persels saausījās. Lai cik neticami liktos pirmajā acu uzmetienā, bija nepārprotams, ka šie abi noslēguši vienošanos. Makleods droši vien bija uzmeklējis Mazonu tūlīt pēc abu tahitiešu noslepkavošanas un pierunājis kapteini viņam palīdzēt; tā bija svētā savienība — baltie pret melnajiem, briti pret mežoņiem utt. Galu galā — kāpēc lai viņi neapvienotos? Tiesa, viņi viens otru bija gandrīz vai nogalinājuši, tomēr abus tuvināja ne viena vien kopīga īpašība.

— Par to es runāšu mazliet vēlāk, mister Persel, — Mazons teica. — Neraizējieties: ikviena domas tiks uzklausītas. Un mēs pat balsosim, — viņš piebilda nenosakāmā tonī, vērsdamies pie visas komandas, tomēr balsī jautās padošanās liktenim, nožēla un nicinājums. — Mēs balsosim, — viņš atkārtoja, mazliet pacēlis roku no ceļgala,

— jo jūs tā esat paraduši.

Persels apbrīnoja Makleoda veiklību. Viņš bija panācis, ka Mazons piekrīt balsošanai nevis kā kaut kam likumīgam, bet kā dīvainai un iesīkstējušai paražai. Tas bija gluži makiavelliski. Par tiesībām Mazons daudz nebēdāja, bet, kā īsts anglis, cienīja tradīcijas.

— Kapteini, — Makleods atgādināja tikpat laipni, — jūs runājāt par piesardzību ...

— Pilnīgi pareizi, — Mazons attrauca, nepaskatījies uz Perselu. — Tieši par to es runāju, kad mani pārtrauca. Es daudz nebaidos no uzbrukumiem dienā, — viņš lietpratīgi atsāka, — bet naktī ir savādāk. Melnie bez trokšņa var pielavīties jebkurai būdai, pielikt uguni, un, kad jūs, akls no dūmiem, metaties ārā, nodevīgi uzbrukt. Tādēļ būtu labi, ja angļi nakti pavadītu tahitiešu mājoklī. Tam priekšā ir klajums, ko viegli var paplašināt, nozāģējot dažus kokus. Netālu no mājas vajadzēs sakurt ugunskurus, lai apgaismotu apkārtni, visās četrās būdas sienās būs jāizcērt šaujamlūkas, pie kurām nostādīs sargus, ko nomainīs ik pa divi stundām.

— Vajadzēs stāvēt uz posteņa! — Džonss piepeši iesaucās satrauktā balsī, un Persels pārsteigts viņu uzlūkoja. Jaunekļa acis mirdzēja, seja bija piesarkusi. Viņš iztēlē jau stāvēja pie šaujamlūkas, ar šauteni rokā ... Spēle kļuva aizrautīga. «Arī viņš!» Persels skumji nodomāja. «Bet vakar vēl apraudāja Kori un Mehoro .. .»

— Bet ko mēs iesāksim ar sievietēm? — Džonss vaicāja.

— Esmu par to jau padomājis, — Mazons vēlīgi atbildēja, it kā priecādamies par šādu jautājumu. — Sievietes gulēs apakšstāvā. Tur viņas būs drošībā un netraucēs kaujas darbību. Tahitiešu mājai, par laimi, ir otrs stāvs, — viņš apmierināts piebilda, it kā par šo priekšrocību būtu jāpateicas tikai viņam.

Persels paskatījās uz Mazonu, un viņu pārsteidza tā izskats. Mazons šobrīd jutās laimīgs. Viņš peldēja laimē. Viņš dzīvoja iztēlē. Kapteinis atkal bija kļuvis par kapteini. Viņš stāvēja uz komandtiltiņa. No jauna nosprauda maršrutu. Rokā bija stūre. Un komanda atkal pavadā. Vispirms tā maigi. Piesardzīgi. Sākumā viņš piekrita pat balsošanai. «Sasodītais muļķis,» Persels pikti nodomāja. «Kad Makleods viņu pietiekami būs izmantojis, vajadzēs tikai vienreiz nobalsot, lai šo veco idiotu aiztriektu atpakaļ uz savu būdu.»

— Kapteini, — viņš skaļi teica, — es neapstrīdu jūsu priekšlikumus. Bet mani kaut kas pārsteidz: mēs pašreiz gatavojamies karam. Tā vien rādās, ka esam aplenkti un gribam noturēties sazin cik ilgi. Manuprāt, labāk meklēt izeju, kā šo stāvokli izbeigt.

— Es saprotu, ko jūs gribat sacīt, mister Persel, — Mazons atbildēja. — Bet esiet bez raizēm. Mēs neatstāsim rīcības brīvību melnajiem. Mēs uzbruksim.

Viņš uzsita ar roku pa ceļgalu un atkārtoja skajā balsī:

— Mēs uzbruksim. Mēs nebūsim medījums. Mēs būsim mednieki.

— Kapteini! — Persels apstulbis iesaucās. — Vai jūs gribat sacīt, ka domājat nogalināt tahitiešus?

Mazons uz viņu savukārt paskatījās, aiz pārsteiguma iepletis pelēkzilās acis.

— Protams, mister Persel, tieši to es gribu sacīt. Cita atrisinājuma diemžēl nav. Ņemot vērā apstākjus, es uzskatu, ka angli šai salā nevar justies droši, kamēr melnie nav nobeigti.

— Bet tas taču ir drausmīgi! — Persels iekliedzās, strauji pielēkdams kājās un zaļgām acīm cieši pavērdamies Mazonā. — Tahitieši neko nav nodarījuši. Neko, pilnīgi neko. Viņus aplaupīja un apsmēja. Viņiem nogalināja divus vīrus. Viņu vienīgā atbilde bija bēgšana. Un tagad jūs gribat viņus iznīcināt!

— Apsēdieties, mister Persel, — Mazons mierīgi teica.

— Mēs šeit visi esam baltie, tāpēc nav nozīmes dusmoties. Es uzskatu, ka Makleods rīkojies likumīgi, sevi aizsargādams, un ka melnie . ..

— Viņš tos izaicināja!

— Nebūt ne. Viņa dzīvību apdraudēja, un viņš rīkojās. Lūdzu, apsēdieties, mister Persel . ..

— Visi zina, kāpēc Makleodam draudēja! — Persels iesaucās. — Viņš tahitiešus izslēdza no zemes sadales.

— Ja gribat dzirdēt manas domas, es ar viņu esmu vienis prātis, melnie ir vāji. ..

— Protams, — Persels strauji iekrita starpā, — tahitieši vienmēr ir nonievājami, un, ja tos nogalina, tie paši tāpēc vainīgi!

— Apsēdieties, es jūs lū ...

— Es prasu nobalsot! — Persels apņēmīgi turpināja.

— Zinu, ka nespēšu jūs nedz pārliecināt, nedz uzvarēt balsošanā, bet es vēlos, lai katrs personīgi uzņemas savu daļu atbildības. Vait! Smedž! Džons! Hent! Džonson! — viņš sauca drebošā balsī, katram pēc kārtas ieskatīdamies acīs. — Jums būs jābalso! Misters Mazons ir pārliecināts, ka jāturpina karš, kamēr uz salas vairs nepaliks neviena «melnā». Es esmu tam pretim! Bet jūs — izvēlieties!

— Bekera nav klāt, — Džonss aizrādīja.

— Es jums piešķiru viņa balsi, Persel, — Makleods novilka. — Viņš vienmēr ir balsojis par jums un, ja būtu klāt, droši vien arī šodien nebalsotu par mani. Ja kapteinis ir ar mieru, — viņš turpināja, pagriezies pret Mazonu,

— es lieku priekšlikumu uz balsošanu. Kapteini?

— Lai notiek! — Mazons padevīgi noteica.

Persels apsēdās.

— Es lieku priekšlikumu uz balsošanu, — Makleods atkārtoja, klusībā nosmīnēdams.

Kopā ar Mazonu viņš varēja rēķināties ar sešām balsīm, Perselam turpretim bija tikai trīs balsis.

— Kas ir «par»? — viņš dzēlīgā vienaldzībā jautāja.

— Es atturos! — Džonsons tūlīt pieteicās.

Iestājās acumirklīgs klusums, tad Smedžs nikni iesaucās:

— Ko tu tur muldi?

— Es teicu, ka atturos, — Džonsons atkārtoja, viņu neuzlūkodams.

Viņš nolika šauteni uz cejiem, pagrieza stobru pret Smedžu un turpināja:

— Es neiesaku mani aizskart.

Tas bija apbrīnojami! Bailes pēc nāves palikt bez galvas darīja brīnumus! Tās vecajam pat piešķīra drosmi...

Makleods paraustīja plecus. Viņš varēja atļauties zaudēt vienu balsi.

— Kas ir «par»? — viņš vaicāja, nepievērsis uzmanību starpgadījumam. — Kapteini, varbūt jūs balsosiet?

Mazons lēnām pacēla roku. Kaut arī pats balsoja par savu ierosinājumu, viņš, redzams, to darīja nelabprāt.

— Smedž? — Makleods turpināja.

Mazons ļāva rokai nokrist gar sāniem, pacēla acis pret griestiem un par noliekošo vairs nelikās zinis.

— Hent?

Hents pacēla roku.

— Vait?

Vaits palika nekustīgi sēžam, acis nodūris, dzeltenās, tuklās rokas sakrustojis uz šautenes stobra.

— Vait! — Makleods atkārtoja.

— Esmu «pret», — Vaits noteica rāmā balsī.

Makleods nobālēja, vaibsti sastinga. Kopš tās reizes, kad Vaits bija atturējies, viņš uz to vairs nevarēja paļauties. Un tagad tā jau bija gluži klaja attiecību pārtraukšana. Vaits pārgāja pretējā nometnē.

— Vai esi labi pārdomājis? — viņš jautāja, piešķirdams balsij pārmetošu un norūpējušos noskaņu.

Viņš Vaitu pazina pārāk labi, lai cerētu to iebaidīt.

— Pārdomāju, — Vaits atteica, acis nepacēlis.

— Es esmu «pret»! — Džonss priecīgi notaurēja. — Persels arī. Bekers arī. Vaits arī. Džonsons atturas. Tātad četras balsis pret četrām. Vairākuma nav! Mazona priekšlikums noraidīts!

Un, galvu atgāzis, rokas gurnos iespiedis, elkoņus iepletis, viņš sāka smieties. Smiekliem sekoja ilgs klusums.

— Hmm! — Mazons nošņācās, negaidot pacēlis galvu.

— Kas šeit notiek? ... Kas šeit notiek, Makleod? — viņš piebilda, stīvi pagriezdamies pret skotu.

— Jūsu ierosinājums neguva vairākumu, kapteini.

— Kā tad tā? Kā tad tā? — Mazons turpināja reizē nepacietīgs un sašutis. — Ko tas nozīmē?

— Ka tas ir noraidīts, kapteini.

— Noraidīts! — Mazons iesaucās, pietvīkdams sarkans.

— Nedzirdēta nekaunība! . . .

Likās, viņš tūlīt eksplodēs, taču novaldījās un atsāka diezgan mierīgi:

— Nu un tad? Melnie joprojām ir biezoknī, bet mēs esam šeit. Es neredzu nekādas starpības, vai manu priekšlikumu pieņem vai ne.

— Starpība tomēr ir, — Persels dzēlīgi aizrādīja. — Ja tagad gribēsiet doties pēc «medījuma», jūs varēsiet paņemt līdzi vienīgi Makleodu, Smedžu un Hentu. Un turklāt Hents, es daru jums to zināmu, ir nedomā pielādēt savu šauteni.

— Kas tad tas atkal par jaunumu? — Makleods noburkšķēja. — Hent, vai tava šautene nav pielādēta?

— Paskaties, — Hents atteica.

Viņš pagrieza ieroci pret Makleodu un nospieda sprūdu. Makleods metās pie zemes.

— Nolādēts! — viņš teica, atkal pieceldamies un berzēdams plecu. — Netaisi muļķīgus jokus, Hent!

— Jā, tie nav patīkami, — Džonss līdzjūtīgi aizrādīja.

Viss sāka pārvērsties farsā. Makleods aiz verdošām

dusmām bija gluži bāls. Tomēr neuzdrošinājās izjautāt Hentu, citiem dzirdot. Viņš baidījās, ka atbilde arī šo vīru ierindos pretējā nometnē. «Esmu uzvarējis uz visas līnijas,» Persels nodomāja ar skaudru rūgtumu. «Bet ir jau par vēlu.»

— Tātad ko? — Makleods teica, it kā nolasījis viņa domas. — Vai tad šī balsošana kaut ko groza, Persel? Melnie ir biezoknī. Un pret mums izjūt tādu pašu vēlību kā mangusts pret čūsku, un ne jau nu jūsu balsošana tos iedzīs mūsu apkampienos. Melnie, manuprāt, šobrīd domā tāpat kā kapteinis: salā ātrāk nebūs miera, kamēr mūsu galvas visapkārt mājai saspraudīs uz pīķiem, lai izrotātu ainavu.

— Kamēr jūsu galvu uzspraudīs uz pīķa, — Persels salti pārlaboja. — Galu galā kurš tad viņus aplaupīja, kad dalīja sievietes? Kurš izslēdza viņus no zemes gabalu sadales? Kurš nogalināja Mehoro un Kori?

— Nesāksim nu ķildoties, kad stāvam pretim kopīgam ienaidniekam, — Mazons nopietrti iebilda, pārmetoši uzlūkodams Perselu. — Neaizmirsīsim, ka esam angļi un mums par katru cenu jābūt vienotiem.

«Vienotība!», «Kopīgais ienaidnieks!» — Mazons patiešām neko neaizmirsa.

— Atjaujiet man atbildēt Makleodam! — Persels iesaucās, apvaldīdams spēcīgu uzbudinājumu. — Viņš te izteica domu, ka tahitieši mūs visus notiesājuši uz navi. Tam nu gan es nelicu.

— Neviens jūs nespiež ticēt, — Makleods atteica stieptā balsī. — Bet, ja neticat, tad viegli varat tikt pie skaidrības: aizejiet pie viņiem un paprasiet pats.

Acis nodūris, Persels pārdomāja. Vai Makleoda priekšlikumā neslēpās slazdi, un vai vēlāk viņam nepārmetīs sakaru uzturēšanu ar «dumpiniekiem»?

— Galu galā, — Makleods turpināja, — jums nemaz nav tik grūti viņus uzmeklēt. Jūs viņus labi pazīstat... gan pašus, gan sievas ...

Smedžs iespurdzās, pēc tam iestājās klusums. Itijas izdarības, acīm redzot, zināja visa sala.

Persels pacēla galvu.

— Ja es mēģināšu satikt tahitiešus, — viņš lēnām teica,

— tad tas viss nenotiks pēc manas paša ierosmes, bet gan pēc pilnvaras, ko man izdos sapulce.

— Pilnvaras? Kādas pilnvaras? — Mazons pikti jautāja. — Neviens taču jums nedos pilnvaru, lai jūs pļāpātu ar ienaidnieku.

Viņš pagriezās pret Makleodu, it kā gaidīdams, ka tas viņu atbalstīs, bet Makleods klusēja. Makleods saprata, ka biedri nebūt nav iekarsuši uz cīņu, baidījās, ka tie var viņu pamest pavisam, un cerēja uz Persela misiju, lai tos pārliecinātu, ka melnie ir naidīgi noskaņoti pret visiem angļiem.

— Ja tas ir tāpēc, lai ar tiem pļāpātu un saberzētu vaigus, — viņš ņirdzīgi teica, — tad es pilnīgi piekrītu kapteinim, ka tā nu vis neklātos, ar vai bez auskariem. Bet, ja tas notiek tāpēc, lai izpētītu viņu nodomus, tad es drīzāk saku — kara laikā vienmēr var noderēt ziņas par ienaidnieka nodomiem. Ja Perselam niez riskēt ar savu tievo, dārgo kakliņu un uzņemt valodas ar šiem maukas bērniem, es personīgi domāju, ka to jau var saukt par izdevību, un ar jūsu atļauju* kapteini, — viņš piebilda, brīnišķīgi notēlodams godbijību, — es drīzāk esmu «par».

Vienlaikus viņš nevīžīgi pacēla gaisā labo roku un to tūlīt atkal nolaida. Kustība bija tik aša un ar tik niecīgu atvēzienu, ka Mazons to varēja arī neuzskatīt par balsošanu, bet, tiklīdz roka nolaidās, Makleods pagrieza galvu pret Smedžu un pamirkšķināja aci.

— Es esmu «par», — Smedžs tūlīt atsaucās.

— Es arī, — Vaits piebalsoja.

Savukārt pacēla roku Hents, viņam sekoja Persels, Džonsons un Džonss.

— Nu, tā kā visi ir vienprātīgi, — Makleods tūlīt runāja tālāk, neprasīdams, lai Mazons balso līdzi un ar pieņemto teicienu nepasludinādams balsošanas iznākumu,

— Persels, kad vien ienāk prātā un ar mūsu svētību var riskēt ar savu dzīvību biezokņa pusē. Ja jums nekas nav pretim, kapteini, — viņš steigšus turpināja, — mēs varam pāriet pie kā cita. Pēcpusdienā ir ūdens klaušas, un, ievērojot apstākļus, man šķiet, ka vajadzētu izlozēt matrožus, kas pavadīs nesējus. Smedžs, kurš prot rakstīt, ir uzšņāpis mūsu vārdus uz papīra gabaliņiem... Smedž, padod divstūreni Džonsam.

— Vai jys tur iemetāt arī manu vārdu? — Mazons cēlsirdīgi jautāja.

— Es domāju, kapteini...

— Iemetiet vien, — Mazons mudināja.

— Cik jauki no jūsu puses, kapteini, — Makleods godbijīgi paklanījās.

Viņš piecēlās, aizmugurē vienā no daudzajiem sienas skapjiem sameklēja leitnanta Simona rakstāmmapi un nolika uz galda. Smedžs piebīdīja ķebli, noklepojās, pastiepa uz priekšu savu žurkas purnu un, ar kārīgu kustību tintē iemērcis zoss spalvu, sāka rūpīgi vilkt burtu pēc burta. Komanda pienācīgā cieņā vēroja viņa darbošanos.

— Nav nekāda iemesla man piešķirt kaut kādas priekšrocības, — Mazons atsāka, bargi lūkodamies griestos.

— Mums visiem jāizpalīdz kopīgajās briesmās ...

«Kā tad,» Persels ērcīgi nodomāja. «Un tomēr es nekad neesmu redzējis Mazonu vētras laikā rāpjamies mastā ...» Viņš sastapās ar Makleoda skatienu un saprata, ka skotam iešāvusies prātā līdzīga doma. Makleods bija nostājies Mazonam aiz muguras, un pēc godbijīgās un cieņas pilnās izteiksmes viņa kārnā seja tagad pauda tik dziļu nicinājumu, ka Persels jutās sašutis. Mazona rīcība reizēm varēja iedzīt izmisumā. Tomēr bija pretīgi noraudzīties, kā Makleods viņu pazemina par ķiparu, ko rausta aiz aukliņas.

— Cik vārdu man jāvelk? — Džonss jautāja, nolicis Berta divstūreni uz ceļgaliem.

Makleods apsēdās un pieklājīgi pagrieza galvu pret Mazonu. Viņš ļāva, lai kapteinis padižojas priekšplānā un uzņemas ierosmi sīkumos.

— Četri, — Mazons lietpratīgi noteica. — Ar četriem pilnīgi pietiks.

Džonss iegrūda roku divstūrenē, izvilka četras zīmītes un nolika divstūreni uz galda.

— Hents.

Hents ierūcas.

— Pēcpusdienā tev jāiet līdzi ūdens nesējiem, — Makleods paskaidroja.

Viņš jau gribēja piebilst «ar pielādētu šauteni», tomēr atlika šo pieteikumu uz vēlāku laiku.

— Vaits, — Džonss sauca tālāk.

Vaits palocīja galvu.

— Džonsons.

— Es? Es? — Džonsons izbijies jautāja, pielicis pirkstus pie lūpām.

— Tu varbūt gribēji, lai ar tevi taisa izņēmumu? — Smedžs jautāja. — Tu proti šaut tikpat labi kā jebkurš cits.

— Es? Es? — Džonsons vārgā balsī atkārtoja, berzēdams ar kājām grīdu. Viņš atgādināja vecu vistu, kas peras smiltīs.

— Nākamais, — Makleods teica, uz viņu nepaskatījies.

— Džonss, — Džonss teica.

Un skaļi iesmējās.

— Hents, Vaits, Džonsons un Džonss, — Makleods noskaitīja. — Vai skaidrs? ... Liekas, tas būtu viss, kaptein.

Mazons piecēlās un stingri nostājās uz abām kājām, it kā sagatavodamies krietnam vilnim.

— Matroži, — viņš teica skaļā balsī, — es jums atgādinu, ka šovakar mēs pavadām nakti tahitiešu mājā.

Viņš pameta ar roku. Viss bija galā. Persels izgāja pirmais kopā ar Džonsu.

— Ropati, — viņš teica, kad abi kāpa lejā pa Austrumu avēniju, — es jums došu padomu. Ūdens klaušās neņemiet līdzi šauteni.

— Kāpēc? — Džonss vīlies jautāja.

Tā taču bija spēle. Tik satraucoša spēle. Lunkanu gaitu, šauteni padusē, viņš soļo ūdens nesēju kolonas priekšgalā, ausīdamies uz visām pusēm, ar acīm pa gabalu aptaustīdams sīkāko krūmiņu ...

— Ja tahitieši jūs redzēs ar šauteni, viņi jūs ierindos Makleoda nometnē.

— Nevar but! — Džonss iesaucās, pavērsdams pret Perselu savu vientiesīgo seju. — Viņi mani labi ieredz. Es ar viņiem nekad neesmu saskrējies.

— Viņi jūs vairs neieredzēs, ja pamanīs ar šauteni rokā.

— Kāpēc? — Džonss brīnījās, bērnišķīgi pasmaidīdams.

— Viņi varbūt nodomās, ka es medīju mažacūkas.

— Blēņas! — Persels noskaitās.

— Es jūs atstāju, — Džonss aizvainots noteica, uzmetis kūkumu. — Iešu pa Pasātu ielu. Tur man tuvāk.

— Es jūs lūdzu, — Persels neatlaidās, — pārdomājiet.

— Es pārdomāšu, — Džonss nosauca pār plecu.

«Man nevajadzēja sacīt «blēņas»,» Persels nodomāja.

«Tagad viņš gribēs pierādītāka nav vairs bērns, un vēl.. .»

— Mister Persel, — aiz muguras atskanēja balss. Viņš pagriezās atpakaļ. Tas bija Mazons.

— Mister Persel, — Mazons teica, — man ar jums jārunā pāris vārdu.

— Esmu jūsu rīcībā, kapteini, — Persels stīvi atteica.

— Tad soļosim tālāk. Mana māja jums ir pa ceļam. Mister Persel, — viņš piebilda gandrīz vai bargi, — jus neejat ar mani solī.

Persels pavērās viņā. «Viņam, protams, nekad nav nācis prātā pielāgoties manam solim.»

— Mister Persel, — Mazons atsāka, — mums ne vienreiz vien bijušas nelielas domstarpības. Pagātnē es dažkārt neesmu bijis ar jums vienis pratis. Arī šobrīd es jums nepiekrītu. Bet, tā kā brīdis ir nopietns, esmu nolēmis visu aizmirst.

Tas bija kaut kas nedzirdēts! Mazons bija ar mieru piedot, ka dažkārt nav domājis tapat kā viņš.

— Mister Persel, — Mazons turpināja, pat neievērodams sarunu biedra klusēšanu, — esmu uzzinājis, ka misis Persela jūnija mēnesī gaida mazuli. Apsveicu.

— Es jums patei ...

— Kā zināt, — Mazons viņu pārtrauca, — misis Mazona gaida tādu pašu notikumu.

Viņš saslējās un mazliet piesarka.

— Misis Mazona, — viņš piebilda, — gaida šo notikumu septembra mēnesī.

— Kapteini, — Persels teica, — tādā gadījumā atļaujiet man savukārt jūs ...

— Es ceru, — Mazons pārtrauca, — ka tas būs zēns.

Viņš apstājās un pagriežas pret Perselu.

— Mister Persel, tam jābūt puikam, — viņš turpināja, uzsvērdams vārdu «jābūt» un ielūkodamies Perselam acīs,

it kā gribētu to darīt personiski atbildīgu, ja gadītos k]ūme. — Ar meitu man nav ko iesākt, — viņš runāja tālāk. — Nekad to neesmu slēpis: man nepatīk vājais dzimums. Jau tāpēc vien, ka tas ir vājš. Bet ievērojiet, mister Persel, man nav nekādu iebildumu pret misis Mazonu. Kā jau man bijis tas gods jums apliecināt, izvēle trāpījusies laba. Misis Mazona ir sieviete, kurai piemīt iedzimta augsta kārtas izjūta. Viņa ļoti atgādina manu māsu. Vārdu sakot, tā ir īsta lady. Un es nemaz nebrīnītos, — viņš nobeidza, pamādams ar galvu, — ka tā cēlusies no izcilas tahitiešu ģimenes.

Viņš atsāka soļot.

— Solī, mister Persel, lūdzu, solī.

Persels pārmainīja kāju.

— Mister Persel, — Mazons atsāka, — es neesmu ticīgais, bet, kopš uzzināju par misis Mazonas īpašo stāvokli, es lūdzu visuvareno divreiz dienā, lai viņš man sūta zēnu. Un aicinu arī jūs pievienoties šīm lūgsnām, — viņš piebilda, it kā dodams rīkojumu.

Persela acu kaktiņos ievilkās krociņas. Mazons, protams, domāja, ka «lietpratēja» lūgsnas būs iedarbīgākas.

— Es rīkošos pēc labākās sirdsapziņas, kapteini, — viņš atteica visdziļākā nopietnībā. — Bet vai jums nešķiet, ka man, jūsu vai misis Mazonas ģimenei pilnīgi svešam cilvēkam ...

— Esmu par to domājis, mister Persel. Tam kungam patiešām varētu rādīties, ka jūs jaucaties lietās, gar kurām jums nav nekādas daļas. Tādēļ man ir nolūks jūs uzaicināt par krusttēvu. Jums taču jāatzīst, ka līdz ar to viss kļūst citādāks.

— Patiešām, — Persels svinīgi atņēma.

— Galu galā, — Mazons turpināja, — man liekas, jūs būsiet ļoti pieņemams krusttēvs. Turklāt man nav izvēles: bez manis jūs esat vienīgais, ko var uzskatīt par džentlmeni.

— Es jums pateicos, kapteini, — Persels atbildēja bez smaida.

— Kā jau teicu, — Mazons runāja tālāk, — līdz ar to viss kļūst citādāks. Kā krusttēvam jums, manuprāt, ir visas tiesības prasīt tam kungam, lai viņš ietekmē jūsu nākamā krustbērna dzimumu. Turklāt lūdzu ievērot, ka izredzes uz laimīgu iznākumu jau ir viena pret divām. Bet es vēlos, lai būtu divas pret divām. Lūgums tātad nav necik pārmērīgs, — viņš piemetināja, it kā tam kungam katrā ziņā vajadzētu apmierināt tik mērenu prasību.

Viņi bija nonākuši pie kapteiņa būdas. Mazons nostājās pie vārtiņiem, kas veda uz «komandtiltiņu», un pagriezās pret Perselu. Pat sava dēla nākamo krusttēvu viņš ir nedomāja lūgt iekšā.

Kapteiņa pelēkzilās acis pievērsās kalnam, un seja pēkšņi iekvēlojās kā uguns.

— Mister Persel, — viņš teica, uzbrāzmojot maigām jūtām, — es neesmu aizmirsis, cik jauki jūs izturējāties, kad nomira Džimijs.

Kopš izcelšanās krastā tā jau bija otrā reize, kad viņš atgādināja šo gadījumu.

— Kapteini...

— Tas bija loti varonīgi, inister Persel. Jūs riskējāt ar savu dzīvību. Šis zvērs jums nekad nebūtu piedevis. Viņš mierīgi Jautu jums sapūt dzelžos.

Acis aizplīvurojās, viņš pagrieza galvu sānis un, aizkustināts līdz sirds dziļumiem, teica aizžņaugtā balsī:

— Ja tas būs zēns, sauksim viņu par Džimiju.

Persels nodūra acis un arī nosarka. Šajā mirklī viss bija aizmirsts. Viņš pret Mazonu izjuta gandrīz vai sirsnību.

— Nekad un nemūžam es bez Džimija nebūtu uzdrošinājies rādīties māsai acīs, — Mazons turpināja klusā balsī.

— Māsa dzīvē nav pazinusi daudz prieka. Bet es pats... Vārdu sakot, mister Persel, Džimijs bija mūsu . .. saules stariņš.

Viņš izrunāja šos vārdus tik kautrīgi, it kā salīdzinājums liktos pārlieku pārdrošs. Tad apklusa, pavilka augstāk šautenes siksnu, nodūra galvu, atvēra vārtiņus un, nepiebildis ne vārda, šķērsoja «komandtiltiņu». Persels viņu pavadīja ar skatienu.

Nonācis līdz būdas durvīm, Mazons pagriezās atpakaļ. Viņa seja mirka asarās. Viņš pasmaidīja, pacēla labo roku un uzsauca skaļā balsī:

— Tas būs zēns, mister Persel!

— Es ceru, kapteini, — Persels pacilāti atsaucās.

Pēc pusdienas maltītes Persels ar skatienu sāka meklēt atzveltnes krēslu un nepatikā atcerējās, ka tas atrodas pie

Omātas. Viņš izgāja dārzā un dažos soļos sasniedza ibisu biezokni, kas parasti bija viņa pastaigu mērķis.

— Es aizeju pie Omātas! — Ivoa sauca, iznākusi uz saules apspīdētā aizbīdāmo durvju sliekšņa un pamādama ar roku.

Persels pasmaidīja un atmāja viņai pretim. Arī viņš tagad bija pasācis sarunāties ar rokām. Ivoa izgāja no saules loka un tūlīt ienira būdas tumsā, kur nozuda kā slazdā.

Perselam kaut kas uzkrita uz basās kājas. Viņš paskatījās zemē. Bet neko neredzēja. Viņš no jauna pagriezās pret ibisu biezokni un atkal saņēma vieglu triecienu pa stilbiem. Tas bija mazs akmentiņš. Viņš sastinga.

Persels uzmanīgi nopētīja milzu papardes, kas apjoza dārzu.

— Kas tur ir? — viņš vaicāja aizsmakušā balsī, nerviem saspringstot kā stīgām.

Nebija nekādas atbildes, un klusums tā ieilga, ka viņš jau sāka šaubīties, vai kāds maz uz viņu tēmējis. Bet, tiklīdz viņš atkal spēra soli, trešais akmens trāpīja krūtīs. Atmiņā iznira redzēta aina. Pirmā diena salā. Mehani visā augumā izstiepies zālē blakus banjanam ...

— Itija? — Persels čukstus sauca.

Atskanēja smiekli. Persels vēroja papardes. Nekas nebija redzams. Nekustējās ne lapiņa. Aiz ibisu krūmiem auga neliels milzu paparžu biezoknis, kas tos atdalīja no otrās plakankalnes kokiem. Tas bija tikai soļu desmit plats, bet tik biezs, ka viņš nekad nebija mēģinājis līst tam cauri. Viņš labāk gāja apkārt pa Banjana ceļu.

— Ak jaunuvīte akmeņsviedēja! — Persels teica.

Tāpat zem banjana bija runājis arī Mehani pirmajā uz

salas pavadītajā dienā. Atskanēja apslāpēti, satraukti, dūdojoši smiekli.

— Nāc taču ārā! — Persels aicināja.

— Nevaru, — Itijas balss atbildēja. — Es nedrīkstu nevienam rādīties.

Viņa piebilda:

— Bet nāc tu šurp.

Viņš pārdomāja. Vienīgi Itija viņu varēja aizvest uz tahitiešu slēpni. Makleodam bija taisnība. Persels lēnām gāja apkārt ibisiem.

— Kur tu esi? — viņš vaicāja, pētīdams paparžu platās lapas.

----Šeit

Bet viņa joprojām nerādījās. Viņš pašķīra resnos, lokanos stublājus un pieliecies ielīda biezoknī. Tur valdīja dziļa nakts. Gaiss bija svaigs un mikls.

— Kur tad tu esi? — viņš nepacietīgi jautāja.

Stublāji bija tā savijušies, ka viņš nespēja izslieties taisni. Atlika nomesties zemē uz viena ceļa. Viss bija mitrs, kluss, zaļganas tumsas ieskauts. Zemi klāja sūna.

Viņš nepaspēja meiteni ieraudzīt. Tā viņam atdūrās pret krūtīm, svaiga, smaržīga. Mazās, valgās lūpas aptekāja seju tikpat neveikli un dedzīgi kā kucēna mēle. Viņš satvēra meiteni aiz elkoņiem un atstūma nost. Tagad kļuva daudz ļaunāk. Tiklīdz viņus šķīra attālums, Itijas smarža kā vilnis iesitās sejā. Viņas matus rotāja ibisu un tiāres ziedi, kaklu — pandānkoka čiekuru krelles... Valganajā un smacīgajā gaisā zem platajām paparžu lapām šī smarža kļuva ārkārtīgi stipra. «Un, ja āda ir laba . ..» Omāta bija teikusi. Persela krampjaini savilktajos pirkstos Itijas pleci bija maigi un glāsmaini kā bērna pleci. Viņš tikko spēja to saskatīt. Viņš to sajuta ar tausti un ieelpoja kā augli.

— Man ar tevi jārunā, Itij.

Pateicis šos vārdus, viņš atguvās. Un ar pūlēm atrāva rokas no viņas pleciem.

— Runāt? — Itija brīnījās.

Acis sāka pierast pie krēslas, un Itijas apveids kļuva arvien skaidrāks. Viņa bija nometusies ceļos un notupu-sies uz papēžiem; baltās brunču sloksnes, pašķīrušās uz abām pusēm un nokārušās līdz sūnai, atsedza raženos, tvirtos gurnus. Apaļīgie pleci bija noliekti uz priekšu un sabīdīja ciešāk kopā krūtis, bet rokas brīvi nokarājās gar sāniem, izliekdamās ieapaļā lokā tāpat kā gūžas, kas zem slaikā viduča briedin brieda platumā. Viņa bija uzmetusi lūpu, tomēr acis smējās un pauda pavisam ko citu.

— Runāt! — viņa atkārtoja ar nicīgu pieskaņu un sašūpoja gūžas, nepakustinādama slaido vidukli.

— Klausies, Itij. Pašreiz ir karš!

— Eauēl — Itija iesaucās, un viņas mazā sejiņa sadrūma. — £auē! Ir atnācis karš, un daudzas sievietes kļūs par atraitnēm ...

— Tieši tā. Es gribu novērst karu.

— Novērst karu? — Itija atkārtoja kā šaubīdamās.

— Jā, es to gribu. Un tu mani aizvedīsi pie Tetahiti.

— Kad?

— Tagad.

— Tagad? — Itija sašutusi pārvaicāja.

— Kāpēc ne tagad?

— Māma. Šī nav īsta stunda, lai soļotu saulē. Šī ir diendusas ... un rotaļu stunda.

Iestājās klusums, viņa atkal sašūpojās un atsāka zemā, maigā balsī, acīm pakrēslī mirdzot:

— Rotaļājies ar mani, Adāmo.

Viņš to uzlūkoja- Cik saturīgs bija šis vārds rotaļāties. Šis vienīgais vārds ietvēra sevī veselu tautu, veselu civilizāciju! Tas šķita tik nevainīgs. Zem milzu papardēm ar Itiju varēja spēlēt paslēpes un, kad to noķēra, tad rotaļāties. Uz sūnas Adāmo un Itija, kaili un bērnišķīgi kā divi mazuļi uz paklāja... Rotaļāties! Rotaļāties! Visa dzīve bija tikai rotaļa. No rīta, kamēr gaiss vēl svaigs, rotaļājās ar zivju zvejošanu. Pēcpusdienā rotaļājās ar kāpšanu kokospalmās, lai saplūktu riekstus. Vakarā, kad atgriezās valgme, rotaļājās ar mežacūku medībām. Bet pret dienas vidu, tieši saules vēderā, ikviens uzmeklēja ēnu un rotaļājās. Šim darbības vārdam vairs nevajadzēja papildinātāju. Tā bija rotaļa. Rotaļa kā tāda. Pati nevainīgākā no visām rotaļām.

— Nē, — Persels noteica.

— Kāpēc?

— Es jau tev teicu: tas ir tabū.

Iznāca kaut kā neveikli. Tahitietim likās tik muļķīgi, ka rotaļa varētu būt tabū.

Itija sāka smieties.

— Kā tabū tad tas ir?

— Eatua tabū.

— Klausies! — Itija saskaitusies iesaucās. — Tu taču runā to, kā nav! Par tabū lemj vecākais burvis. Un nevis Eatua. Eatua ir Eatua, un viss.

Tā bija vistīrākā ķecerība: dievs par cilvēkiem nelikās ne zinis.

— Lielajā lietus salā, — Persels teica, — Eatua lemj par visiem tabū.

Ja labi padomāja, arī tā bija ķecerība. Bet kā lai viņai ieskaidro, ka dievs aptver visu?

— Bet šeit mēs neesam uz lielās salas, — Itija iebilda.

— Tavs tabū nav neko vērts. Kāda jēga pārnest tabū no vienas salas uz otru?

Par to viņi jau kādreiz bija strīdējušies. Un Perselam nekad nebija palicis pēdējais vārds.

— Es teicu «nē», — Persels sacīja ar uzsvaru.

Itija izslējās, viņas acis iedzalkstījās.

— Ak, vīrs! — viņa dusmīgi iesaucās. — Kādēļ tu mani tā apvaino? Vai esmu ķildīga kā Horoa? Vai esmu neaptēsta kā Vā? Vai neglīta kā Tajata? . .. Paskaties uz manām krūtīm! — viņa teica, ar tuklajām roķelēm maigi tās pasliedama uz augšu. — Paskaties uz manu vēderu! Paskaties uz manām gūžām! — viņa turpināja, sašūpodama tās, rokas izstiepusi gaisā. — Paskaties, vīrs! Cik tās platas! ...

Un, izslējusi krūtis, pacēlusi plaukstas plecu augstumā, viņa ar aizgrābtu smaidu vērās līganajās gūžās, it kā pamazām apskurbusi no pašas skaistuma.

— Paskaties, vīrs, — viņa teica dobjā, mazliet aizsmakušā balsī. — Paskaties! Man ir platas gūžas, lai tevi saņemtu un lai tev atnestu bērnu.

— Es jau tev atbildēju, — Persels nepiekāpās. — Un tagad, lūdzu, aizved mani pie Tetahiti.

Viņa sastinga. Mazā, apaļā sejiņa noslēdzās, acis meta zibšņus.

— Vīrs, — viņa teica aiz dusmām griezīgā balsī,

— vai nu tu ar mani rotaļāsies un es tevi aizvedīšu uz mūsu slēpni, vai arī tu nerotaļāsies, un es aiziešu.

Muti iepletis, Persels uzmeta viņai skatienu. Šī bija īsta šantāžas diena! Pirmāk Džonsons, tagad Itija!

— Es esmu uz tevi dusmīgs, Itija, — Persels nopietni teica. — Ļoti dusmīgs.

Un, neapdomājis, ka pašreiz nav īstais brīdis viņai izpatikt, viņš atkārtoja:

— I am very angiy.

— Why? — viņa tūlīt atsaucās, centīgi paplezdama lūpas. Viņa izrunāja Uaiē, «h» skaņa nemaz nebija jaušama, un vārds nobeidzās ar «ē», taču viss kopā skanēja

tik spilgti un izteiksmīgi, ka apaļo, izbrīnījušos vārdiņu gandrīz varēja redzēt izlidojam no mutes. — Kāpēc? —■ viņa pārjautāja tahitiski, ar nevainīgu izteiksmi sejā lūdzoši izstiepdama plaukstas. — Tu esi mīļš — es esmu mīļa. Tu esi ļauns — es esmu ļauna.

Viņa saguma uz priekšu, ar rokām aptvēra ceļgalus un augumu kā loku salieca aplī, atgādinādama uz lapu paklāja noliktu augli — apaļu, sulīgu, smaržīgu. «Un es,» Persels nodomāja, «es esmu «ļaunais» mazuiis, tāpēc ka negribu rotaļāties.»

— Itija, — viņš stingri teica. — Tu mani aizvedīsi pie tavējiem, un viss. Es nevēlos nekādus noteikumus.

— Tu esi mīļš — es esmu mīļa.

— Uz redzēšanos, Itij!

— Tu esi mīļš — es esmu ...

— Uz redzēšanos, Itij!

— Rīt es atnākšu atkal, — Itija rāmi noteica, un smejošajās, šķelmīgajās acīs, kas viņā nolūkojās, staroja nesatricināma pārliecība, ka viņš beidzot padosies.

— Uz redzēšanos! — Persels pikti atcirta.

Un tik strauji un neuzmanīgi metās ārā no paparžu biezokņa, ka nodauzīja pieri un starp diviem stublājiem nobrāza labo roku.

Atceļā uz budu viņš juta, ka saule belž pa skaustu un pleciem. Tā jau vairs nebija svelme. Tie jau bija sitieni. Viņš pielika soli, atvieglots sasniedza nojumes ēnu un iemetās gultā. Tad atcerējās, ka Ivoa aizgājusi pie Omātas. Šī mūžīgā tieksme iet citai pie citas! Viņš jutās viens, pamests. Sirds dziļumos viņš nebūt nebija tik pārliecināts, kā apgalvoja Makleodam, ka tahitieši visus peritāņus neuzskata par ienaidniekiem. Viņš atcerējās Tahiti kara tradīcijas; ja kāda cilts nogalināja otras cilts piederīgo, tad tikumi prasīja, lai šo cilti iznīcina līdz pēdējai dvēselei. Šoreiz tomēr bija citādi. Peritāņi nebija naidīga cilts, kam aiz muguras sena pagātne ar kariem, nodevībām un citiem briesmu darbiem. Lielākā daļa angļu ar tahitiešiem dzīvoja draudzīgi, tāpēc iezemieši savā atriebībā varbūt ievēroja kaut kādas novirzes. Viņi, piemēram, par ienaidniekiem varēja uzskatīt tikai tos peritāņus, kas bruņojās ar šautenēm. «Bet tādā gadījumā,» Persels ar pašpārmetumu nodomāja, «man labāk vajadzēja padoties Itijai un viņus satikt. Es viņiem būtu paskaidrojis, ka neder paļauties uz ārējām pazīmēm; ka Džonss nēsā ieroci vienīgi aiz puicis-kuma; ka Henta šautene nekad nav pielādēta; ka Džonsons nolēmis nešaut; ka Vaits balsojis pret Makleodu .. .»

Viņš domās atkal redzēja Džonsu, kā tas pirms neilga laika aizgāja pa Pasātu ielu, dusmās saraucis strupo de-gunteli. Lai pavadītu ūdens nesējus, viņš droši vien apbruņosies ar šauteni, un, ja arī šoreiz vēl nekas nenotika, no biezokņa viņam uzglūnēs daudzas acis. Ropati nes šauteni: Ropati tātad arī ir pret mums. «Vajadzētu tūlīt iet turp,» Persels nodomāja, «un viņu nomainīt.» Bet bija tik karsts, un Perselam negribējās kustēties. Turklāt gājiens būtu veltīgs. Džonss atteiktos: viņš taču zināja, kas darāms, viņš vairs nebija nekāds bērns . . . utt.

Pa plaši atvērtajām bīdāmajām durvīm saule un karstums plūda iekšā aumaļām, un, kaut arī gandrīz kails, Persels svīda. Vajadzēja piecelties un aizbīdīt durvis, taču pietrūka uzņēmības, un viņš tikai uzgrieza gaismai muguru. Uzmācās dīvaina sajūta: nojauta paredzēja, ka ik nākamā diena saliniekus tuvina jaunam slaktiņam, bet prāts liedzās tam ticēt. Un arī pārējie tam neticēja. Bekers devās uz zveju — viens pats! — un uzkavējās līcī visu dienu. Mazons divreiz dienā lūdza to kungu, lai tas viņam sūta dēlu. Ivoa gāja papļāpāt pie kaimiņienes. Itijai prāts nesās tikai uz rotaļāšanos. Un viņš pats gulēja diendusu kā allaž. Karš bija klāt, tas dūrās acīs, bet neviens negribēja to redzēt.

Kā vienmēr šajā stundā, viņam uzmācās miegs. Acis aizvērās, un augums smagi ieslīga lapu matracī. Apziņa kļuva aizvien trulāka un grima nebūtībā. Piepeši viņš uzrāvās sēdus. Laižoties miegā, viņu bija sagrābusi vainas apziņa, it kā peritāņu dzīvības atkarātos no viņa nomoda. «Cik stulbi,» viņš noteica gandrīz skaļi. «Bet ko es varu darīt?» Galva bija smaga, skausts sāpēja. Pie Itijas zem papardēm viņš bija gandrīz nosalis, bet ārpus biezokņa viņam bija uzbrukusi saule.

Persels aizvēra acis un atkal grima miegā. Viņu no jauna pamodināja neciešama nelabsajūta. Tā bija tā pati sliktā sirdsapziņa, ko viņš bija pārdzīvojis bērnībā, kad laidās miegā un zināja, ka nav izpildījis visus skolas uzdevumus. Kakls aizžņaudzās. Kaut ko vajadzēja iesākt, tikai viņš nezināja, ko īsti. Viņš valstījās pa gultu, neatsaucami aizritēja laiks; kaut kur kaut kas gāja bojā; un viņš bija vainīgs. Miegs sajaucās kopā ar nomodu, uzmācās tāds kā murgs, domas, nespēdamas rimt, sāka griezties aplī, un kāda balss nemitīgi čukstēja pie auss: «Adāmo, tev vajadzēja, tev vajadzēja, tev vajadzēja .. .» Bet ko? Ko viņš bija noziedzies? Tūlīt arī balss apklusa, un, viņš vērpetē griezdamies, ieslīga tumsībā.

Kaut domas mitētos griezties smagajā aplī, kaut pārietu drausmīgais nogurums ... Ja viņš spētu doties uz priekšu, atkal skaidri redzēt! Visur sijājās zaļgana gaisma, viņš stāvēja pie banjana, apmaldījies zaļo istabu labirintā, meklēja Mehani un bezgalīgi riņķoja ap koku. No viņa bēga kāda ēna, kāda melna, atlētiska mugura, kas noliecās, lai palīstu zem zara. Mehani! Bet draugs pat neatskatījās. Tā tas turpinājās jau stundām ilgi. Piepeši viņš parādījās! Tur! Perselam virs galvas! Un tikai galva, pakarināta gaisā, pašā lapotnē, pelēku seju, bez asins lāsītes, noliekusies uz vienu pusi kā Kristum pie krusta. Viņš sauca: «Mehani!» Acis atvērās sāpīgi lēni, tās jau bija stiklainas. «Mehani! Mehani!» Persels sauca bez apstājas. Tiklīdz viņš pārstās saukt, Mehani mirs. Tad biezās, zilganās lūpas pavērās, brūnās, skumjās, aizmiglotās acis viņu uzlūkoja. «Adāmo,» Mehani gausi teica, «tev nevajadzēja ...» — «Bet ko? Ko?» Persels izmisīgi sauca. «Ko man īsti nevajadzēja? .. .»

Viņš pietrūkās, no padusēm gar sāniem tecēja sviedri. Bet augums bija iestidzis miegā kā mīklā un nespēja pakustēties. Pēkšņi uzbruka nakts. Mehani nozuda, un Persels gar banjanu ieraudzīja skrējām Džonsu, gluži maziņu, ar šauteni rokā. Tas tomēr nebija Džonss, bet mazs puisītis, kas līdzinājās Džonsam. Tas vicināja gaisā mazu koka šautenīti un, pagriezis galvu pret Perselu, smējās pār visu rūsganiem plankumiem noklāto seju. «Es tevi nekad nenoķeršu,» Persels bažīgi nodomāja. Skrienot viņš nespēja palocīt ceļgalus. Kājas, smagas un piekusušas, vilkšus vilkās pa zemi. Piepeši Džonss nokrita. Persels gandrīz paklupa pār viņa ķermeni. Viņš apstājās. Tas nebija Džonss, tas bija Džimijs, kam Berta dūre bijā sašķaidījusi seju un degunu; pa muti tecēja asinis. Ak dievs, Džimij, Džimij! «Es ceru, mister Persel,» Mazons skaļi runāja pie auss, «ka

tas būs zēns.» Mazons viņu satvēra aiz pleciem. «Mister Persel, tam jābūt zēnam.»

Beidzot viņš pamodās pilnīgi. Divas lielas, melnas rokas bija satvērušas delmus un tos purināja. No satricinājuma metās šķebīga dūša. Viņš pamirkšķināja acis. Lielās rokas, tumšā, pāri noliekusies masa bija Omāta. Viņš atpleta acis gluži platas un ar roku pārbrauca pār lūpām. Blakus Omātai stāvēja Ivoa. Un tai blakus — Itija.

— Kas noticis? — viņš vaicāja, pasliedamies uz elkoņa.

Saule jau laidās diezgan zemu. Viņš bija gulējis ilgi.

Viņš samiedza acis un paskatījās uz sievietēm, kas nekustīgas stāvēja pie gultas. Sieviešu sejas aiz bailēm bija pelēkas.

— Kas noticis?

— Runā, Itij, — Omāta teica tikko sadzirdami.

Itija drebošām lūpām viņā paraudzījās.

— Runā, Itij, — viņš mudināja. Arī viņu pamazām sagrāba bailes.

— Adāmo!

— Runā!

— Viņi atraduši šautenes!

Viņš izslējās.

— Ko tu tur stāsti? — viņš apstulbis iesaucās. — Kādas šautenes?

— Šautenes, ko vadonis bija noslēpis alā.

— Kādas šautenes? — viņš sauca vēlreiz, piespiedis rokas pie ausīm, it kā nevēlēdamies neko dzirdēt. — Kādā alā?

Un piepeši iekliedzās:

— Vai Mazona šautenes? Šautenes, ko viņš bija noslēpis alā? Kalnā?

— Jā.

— Arpratīgais! — Persels izlēca no gultas un paspēra soli uz durvīm.

Apmulsis viņš apstājās. Kurp lai skrien? Viņš paskatījās uz Itiju.

— Un viņi iedrošinājās līst alā? Bet tupapausi?

— Ielīda vienīgi Mehani.

Vienīgais tahitietis, kas neticēja veļiem! Un tam vajadzēja būt tieši viņam!

— Kad tas notika?

— Pēc vahinu sadales, kad mēs ar Avapuhi aizbēgām. Tas bija Mehani, kurš lika mums līst alā. Mēs negribējām. Bet tā lija lietus! Tā lija! Tad mēs ielīdām.

Viņš uz to paskatījās, aplaizīja sausās lūpas un teica:

— Cik šautenes Mehani tur atrada?

— Astoņas.

— Un munīciju?

— Vienu kasti.

Ārprātīgais Mazons! Viņš to visu bija sanesis augšā kopā ar Vā! Lai «dārgāk pārdotu savu ādu», ja fregate atgrieztos... Kā skaudrs zibens caur smadzenēm izšāvās doma. Persels iekliedzās:

— Omāta! Odens klaušas!

Un palūkojās sievietē. Omāta drebēja pie visām miesām, acis šaudījās kā neprātīgas. Viņa neko nespēja atbildēt.

— Ūdens klaušas? — viņš kliedza, pagriezies pret Ivoa.

— Viņi ir aizgājuši.

— Kad?

— Kopš brīža.

— Kāda brīža?

— Liela brīža.

— Cik liela brīža? — Persels uzbudināts pārjautāja.

— Kā līdz «Blosoma» līcim un atpakaļ.

Kopš stundas. Viņi jau gandrīz bija galā. Nesējus noķert vairs nebija iespējams. Varbūt vajadzēja kliegt. Bet viņi tikpat neko nesadzirdētu.

Jūdzi no banjana akmens bluķi, pušķainā aizsprostodami strautu, izveidoja nelielu, iedobtu baseinu, ko ieskāva biezoknis. Tur smēla ūdeni. Kad visi trauki bija pilni, nesēji nopeldējās. Dzidrais ūdens ar melnajām klintīm dibenā bija atalgojums pēc garā ceļa saulē. Persels paskatījās uz Itiju, sirds viņam sažņaudzās.

— Vai viņi zina, ka šodien ir ūdens klaušas?

— Viņi zina, — Itija atteica, nodūrusi acis.

Viņa pati to bija pateikusi. Bez ļauna nodoma. Raha, Faina un Itija kopš agra rīta klaiņoja ap ciematu, pļāpādamas ar peritāņu sievām, kas visu uzzināja no saviem vīriem. To pat nedarīja ar nolūku! Tāds bija paradums.

Tahitiešu salās visi vienmēr zina visu! Dumpinieki stundu pa stundai saņēma jaunākās ziņas.

Un pašreiz viņi gaidīja ūdens nesējus. Paslēpušies krūmos viņpus baseina, viņi bija atbalstījuši šauteņu stobrus pret zariem. Atnāks peritāņi. Sievietes nokāps pie ūdens, vīri uzkavēsies krastā, šauteni rokā, skaidri saskatāmi pret debesīm. «Ak dievs!» Persels ievaidējās. Tahitieši šaus tikpat kā mērķī sacīkšu stendā.» — Džonss! —• Persels iekliedzās skajā balsī, it kā jauneklis spētu sadzirdēt. Viņu sagrāba izmisīga dziņa skriet. Skriet! Tas bija neprāts! Džonss jau bija desmit soļus no strauta. Viņš staroja laimē un domāja, ka, tiklīdz sievietes piepildīs traukus, viņš noliks pie malas neērto šauteni, atraisīs pareo un pirmais metīsies ūdenī — muskuļains, brūni iededzis, priecīgs.

— Viņi tuvojas strautam, — Persels klusi noteica.

Trīs sievietes cieši lūkojās uz kalnu. Bet kalnu viņas

neredzēja. Viņas skatīja to pašu ainu, ko Persels. Četri peritāņi lēnām soļoja pa akmeņaino taku, un tās galā gaidīja nāve.

— Zono! — Omāta ierunājās aizsmakušā balsī.

Tiesa! Viņš domāja tikai par Džonsu! Bet mirs taču arī

Hents! Mirs arī pārējie — Džonsons, kas visu mūžu bija baiļojies, apzinīgais Vaits, Hents, kurš nekad neko nesaprata, un Džonss, Džonss! ...

Viņš paraudzījās uz Omātu. Sievietes skatiens bija baismīgi tukšs. Viņš piegāja tai klāt un saņēma tās roku. Kā bez dzīvības tā ļava viņam vaļu. Milzīgā galva trīcēja, un no stingajām acīm ritēja lielas asaras. Ivoa viņu satvēra aiz otras rokas, un Omāta noteica vārgi kā veca sieviete: «Es gribu apsēsties.» Un milzīgais augums pēkšņi saguma, it kā kājas to vairs nespētu noturēt. Viņai cieši blakus uz grīdas nometās arī Ivoa un Persels. Tad pienāca Itija un piebiedrojās Ivoa, pieglaudusi galvu draudzenes plecam. Visi klusēja un skatījās uz kalnu.

Peritāņi soļoja saulē. Staigādami pa vienu un to pašu ceļu, ūdens nesēji akmenājā ar laiku bija ieminuši taku un virzījās uz priekšu zosu gājienā, basām kājām, nepārmīdami ne vārda. Bija ļoti karsts, valodas nevedās, Džonsons pārbijies raudzījās apkārt. Vaits, skumjš un mierīgs, miedza acis. Hents nedomāja neko. Džonsam bija mazliet bail. Tikai mazliet. Tahitieši viņu labi ieredzēja. Un viņiem jau bija tikai šķēpi. Šķēpu nevar aizsviest diez cik tālu. Saule durstīja labo plecu. Sviedri bez mitas starp lāpstiņām tecēja pa muguru, un augums ar tīksmi gaidīja vēsā ūdens glāstus.

Klusums istabā kļuva neciešams. Persels žņaudzīja rokas. Jo ilgāk, jo grūtāk kļuva elpot.

— Itija, — viņš teica vienā elpas vilcienā.

— Jā?

— Kadeļ tu man pirmīt neteici, ka viņi atraduši šautenes?

— Kad — pirmīt?

— Pirms diendusas.

— Es vēl nezināju. Es to dabūju zināt tikai tad, kad atgriezos pie viņiem. Es aši steidzos atpakaļ.

Šoreiz neviens nežestikulēja, visi runāja klusā balsī, it kā apstāvēdami mirušos.

— Atceļā tev vajadzēja sastapt ūdens nesējus.

— Es nenācu pa Banjana ceļu. Es gāju cauri biezoknim. Tas prasīja daudz laika.

Runāt bija lieki. Viss bija lieki. Bet vajadzēja runāt, runāt. Citādi varēja vai nosmakt. Persels veltīgi aizvēra acis. Viņš tomēr redzēja, kā peritāņi soļo uz strautu, visi četri vēl bija dzīvi. Viņi bija izslāpuši, sakarsuši un piekusuši, un ikvienam galvā rosījās paša sīkās domas par dārzu, par būdu vai par zveju. Viņi vēl dzīvoja, bet patiesībā jau bija miruši. Tikpat miruši, kā noguldīti uz oļiem, ar lodi sirdī un nogrieztu galvu.

Saule laidās lejup, un kalns virs banjana lapotnes, apspīdēts tikai no vieniem sāniem, ieguva asāku apveidu un šķita tuvāks, draudošāks. Sirds Perselam krūtīs sāka dauzīties spēcīgiem, dobjiem sitieniem. Viņš nodūra galvu, aizvēra acis un sāka skaitīt lūgsnu. Bet šo nolūku tūlīt vajadzēja atmest. Galvā nebija nevienas domas.

Viens pēc otra atskanēja divi tāli šāvieni, tad vēl divi, un tas bija viss.

— Zono! — Omāta iesaucās.

Un, galvu izslējusi, skatienu pievērsusi kalnam, viņa pavēra lūpas un sāka vaimanāt.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Sievietes no ūdens klaušām atgriezās, naktij iestājoties. Viņas nolika traukus tirgus laukumā un nekavējoties uzsāka bēru rituālu. Rituāls sastāvēja no dejām un dziesmām, kas pašas par sevi, nebūdamas skumjas, saistījās ap vienu vienīgu tematu — rotaļu.

Persels mulsi noraudzījās viņu rosībā. Acīm redzot, nebija nekādas atšķirības starp tahitiešu dzimšanas svinībām un mirušā apraudāšanu. Abos gadījumos viņi cildināja vērtīgāko, ko, pēc viņu ieskatiem, sniedz dzīve. Uz «Blosoma» laukuma nedaudzajām kvadrātpēdām, ko apgaismoja desmitiem gabalu pa gabalam uz celmiem saspraustu doedoē, līdz vēlai naktij saldkaislu dziesmu pavadībā dejoja tās pašas sievietes, kas pirms dažām stundām acu priekšā bija redzējušas mirstam savu tanē. Persels nenovērsa no viņām skatienu. Ko tas nozīmēja? Vai viņas, ar augumu attēlodamas dzīvesprieku, mēģināja apvaldīt sāpes par mirušajiem? Vai arī saviem tanē atdeva pēdējo godu par labumiem, kas tiem laupīti? Jeb šī skurbuma dzīlēs slēpās naivs apliecinājums, ka pakaļpalicējiem dzīve tomēr ir un paliek tīkama?

Persels sēdēja uz celma, bet Ivoa, lai atbalstītu muguru, bija nometusies zālē viņam starp kājām. Tahitieši ūdens nesējām nebija ļāvuši nākt atpakaļ un aiznest mirušos, tāpēc tos atvietoja koka kluči, kam sievietes bija uzmetušas no sastampātās koka mizas darinātās drānas. Amureija ceremonijā nepiedalījās. Pēc peritāņu apšaušanas Ohu viņu bija saņēmis gūstā un ar varu paturējis pie sevis biezoknī. Visas sievietes dejoja, izņemot Vā un Ivoa, kurām to neļāva viņu stāvoklis. Dziesmas ar katru brīdi kļuva aizrautīgākas, un Persels pētīja atraitņu sejas, kas atkal un atkal slīdēja viņam garām.

Tajatas un Džonsona nesaskaņas bija visiem zināmas, bet Itihota ar Vaitu sapratās labi, un Omāta dievināja savu tanē. Un tomēr Omāta dejoja tāpat kā toreiz lielā lietus laikā uz «Blosoma» klāja, kad gribēja savaldzināt Zono. Vēl pirms nepilnām divām stundām viņa ar stingu skatienu, pati pa pusei bez dzīvības, bija īdējusi kā dzīvnieks, bet tagad smaidīja, viņas nāsis drebēja, lielās acis spulgoja kā divi mēneši. Attēlojot baudkārās kustības, arī

Itihotas seja bija tikpat izteiksmīga, un pat Tajata bija zaudējusi savu īgno un noslēgto izskatu. Lai arī cik dažādas pēc auguma, apmēriem un daiļuma, viņas beidzot kļuva līdzīgas cita citai ar vienādiem ekstāzē sastingušiem vaibstiem. Aizrautīgi, liekot aizmirst jebkuru piedauzību, viņas pēc kārtas dziedāja nepārtulkojamas dziesmas, kas apcerēja rotaļu, nenoklusēdamas nevienu sīkumu. Arī bal- . sis visām trim bija dīvaini līdzīgas, reizē spalgas un aizsmakušas. Vienubrīd Persela acis sastapās ar Omātas acīm, un kairajā skatienā, ko tā uzmeta, viņš pamanīja izaicinājumu. Skatiens viņu trāpīja kā sitiens. Viens bija skaidrs: Omāta viņu «nepazina». Šajā mirklī viņš tai vairs nebija «mazulis», bet tāds pats tanē kā ikkurš cits. Un arī viņa pati jau vairs nebija Omāta. To apliecināja skatiena atklātā baudkāre: Omāta, Zono, pagātne — viss bija iznīcināts. Palikusi vēl tikai sieviete, kas dejo, tāpēc ka ir dzīva, tāpēc ka dzīve nav nekas cits kā rotaļa.

Avapuhi iekliedzās, atšķīrās no dejotājām un klibodama tuvojās Perselam. Labo elkoni pacēlusi plecu augstumā, izstiepusi līmeniski delmu, viņa šūpoja plaukstu un graciozi pie maigās sejas purināja pirkstus, pārspīlēti centīgi mēģinādama pievērst uzmanību ievainojumam.

— Ai! Ai! Adāmo! — viņa gaudās, lūpu uzmetusi, tomēr smaidīga.

— Parādi, — Persels teica.

Viņš piesardzīgi piecēlās, lai netraucētu Ivoa, atsēdināja Avapuhi uz celma un, atbalstījis vahinas labo kāju sev pret ceļgalu, sāka masēt tai potīti. Ivoa tik tikko sakustējās, atspieda galvu pret Avapuhi gurnu un, skatienu pievērsusi dejotājām, klusi dziedāja tālāk.

— Kur ir Uilijs? — Persels pēc brīža jautāja.

Jautājumu vajadzēja atkārtot skaļāk, lai to sadzirdētu

cauri dziedāšanai.

— Mājās.

— Es aiziešu pie viņa.

— Labāk neej.

— Kāpēc?

Avapuhi lēnām nodūra acis un paskatījās uz potīti.

— Ai! Ai! Adāmo!

— Kāpēc?

— Ne tik spēcīgi, es tev lūdzu!

— Kāpēc lai es neeju pie viņa?

— Viņš tevi nelaidīs iekšā. Viņš ir ieslēdzies.

— Ko tad viņš dara?

— Neko.

— Kā — nēko?

— Viņš sēž. Pieceļas. Atkal apsēžas. Tad saņem galvu rokās. Kad es pieeju klāt...

— Kad tu pieej klāt?

— Viņš uzkliedz: «Ej projām!» — un ar dūrēm sāk dauzīt durvis. Dauza un dauza. Bet pašam acis deg kā ugunīs!

Iestājās klusums. Ivoa arī aprāva dziesmu, ar pirkstu galiem noglāstīja Avapuhi gurnu un, atgāzusi galvu atpakaļ, lai palūkotos uz draudzeni, teica:

— Tava āda ir maiga kā zīds, Avapuhi, Un smaids tikpat maigs. Un acis.

Persels paskatījās uz sievu. Nevarēja saprast, vai viņa vēlējās mainīt sarunas tematu vai nebija neko dzirdējusi.

— Tavos vārdos ir patīkami klausīties, — Avapuhi lēnām atbildēja.

Viņa uzlika roku uz Ivoa matiem, paglaudīja tos un sacīja:

— Lai Eatua tevi svētī ar dēlu. Lai viņš tam piešķir skaļu balsi, kas tevi modina no miega, un spēcīgas lūpas, kas zīž tavu krūti.

Viņa apklusa. Ivoa ar plaukstām apņēma krūtis un aizvēra acis, smaidīdama izklaidīgu smaidu. Varēja domāt, ka bērns jau ir piedzimis un kails un izsalcis spiežas viņai klāt, un zīž ar pienainām lūpām. Avapuhi klusēja. Arī viņa jau skatīja Ivoa mazo puisēnu, tikai tas vairs nedusēja mātes klēpī, bet tekalēja apkārt, piederēja visiem un gāja no rokas rokā, iepriecinādams visu salu. Kur tik viņš neložņāja! Kails un izbrīnījies viņš parādījās takas līkumā, tikko garāks par pameža zāli. Ak, bērns! Bērns! Cik tīksmi tādam pieskarties!

— Un tagad, — Avapuhi teica, sejai starojot laimē,

— es eju dejot.

— Tu nevarēsi, — Persels teica.

— Varēšu, — viņa atbildēja pieceldamās.

Persels atkal apsēdās savā vietā uz celma, ieskaudams

Ivoa starp kājām. Avapuhi paspēra dažus soļus un iekliedzās. Viņa pagriezās pret Adāmo un novaikstījās.

— Ej taču atgulties.

— Nē, — viņa atteica, pēkšņi sadrūmusi. — Nē. Es nevaru.

Viņa atgriezās pie Adāmo, apsēdās tam pie labās kājas un atbalstīja muguru pret ceļgalu.

Starp dejotājiem un Perselu ieslīdēja ēna. Viņš pacēla acis. Tas bija Mazons ar šauteni padusē. Viņš panācās uz priekšu un atspiedās pret kokospalmas stumbru divus soļus no Persela, neuzmetis tam ne skatiena. Bet, sācis runāt, viņš bez mitas bažīgi lūkojās apkārt. Mazonam aiz muguras, tikko nojaušami cita koka ēnā, nekustīgi stāvēja Makleods un Smedžs. Arī viņi bija bruņojušies. Persels pat nebija dzirdējis viņus pienākam.

— Mister Persel, — Mazons aprauti iesāka, — vai jūs neaprunātos ar Bekeru? Šis bezprātis ieslēdzies savā būdā un pasūtīja mūs pie velna. Pēc Džonsa noslepkavošanas viņam vajadzētu saprast, ka viņa vieta ir pie mums.

— Arī man viņš neatvērs, — Persels teica, papurinādams galvu. — Dodiet viņam laiku nomierināties.

— Laiku! Laiku! — Mazons purpināja. — Šonakt mēs būsim tikai trīs šautenes pret četrām! Un viss tikai šī bezprāša dēļ!

Viņš strupi piebilda:

— Jūs jau droši vien neņemsiet ieroci rokā.

— Nē, kapteini.

— Jūs pametat mūs, — Mazons nicinoši noteica. — Ja melnie šonakt uzbruks, mēs būsim tikai trijatā.

— Esiet bez rūpēm, šonakt viņi neuzbruks.

— Kā jūs to zināt? — Mazons aizdomīgi vaicāja.

— Viņi neuzbruks naktī, kad sievietes apraud savus mirušos.

— Apraud! — Mazons sašutis noteica. — Jūs to saucat par apraudāšanu? Nekad neesmu redzējis neko pretīgāku! Šiem mežoņiem taču nav nevienas pieklājīgas jūtas! Seit viņiem nav nekā, — viņš turpināja, piesizdams pie sirds,

— galīgi nekā, un tā ir patiesība! Lai nu vēl dziedātu: es no tā neko nesaprotu, taču pieņemu, ka viņi mirušajiem izlūdzas tā kunga žēlastību. Bet dejas! Sakiet, mister

Persel, — vai sievietei pieklājas dejot, kad tā zaudējusi vīru?

— Šīm dejām, bez šaubām, ir kāda nozīme, ko . ..

— Pre-tī-gasl — Mazons nogrieza, vārdu noskandēdams zilbi pa zilbei. — Tās ir pretīgas, un tas ir viss. Un es esmu priecīgs, ka misis Mazona tajās nepiedalās. Misis Mazona ir lēdija. Viņai pietiek ar dziesmām.

— Es atzīstu, ka, pavirši raugoties, tās ir diezgan pārsteidzošas, tomēr katrai tautai ir savi...

— Nē, mister Persel. Arī es esmu ceļojis ... Un nekad neesmu redzējis, ka sieviete gora ... ķermeņa apakšdaļu, lai apraudātu vīru. Es esmu pārsteigts, mister Persel, — viņš sparīgi turpināja, — esmu ārkārtīgi pārsteigts.

Viņš apklusa, izriezis krūtis, stingu izteiksmi sejā.

— Jūs nāksiet? — viņš strupi vaicāja.

Persels uz viņu paskatījās.

— Nē, kapteini.

— Vai jūs ar to gribat teikt, ka pavadīsiet nakti savā mājā?

Persels pamāja ar galvu. Mazons palūkojās viņā no sāniem un sacīja tādā balsī, kurā jautās ne viena vien neizteikta doma:

— Jūs tātad esat pārliecināts, ka melnie jums nekā ļauna nedarīs?

— Es nebūt neesmu pārliecināts, — Persels mierīgi atbildēja.

Brīdi klusējis, Mazons teica:

— Jūs varētu stāvēt postenī pie vienas no šaujamlū-kām. Jāuzmana visas četras debess puses. Bet mēs esam tikai trīs. Jūs varētu mums palīdzēt, pat nepieskaroties šautenei.

— Nekādā gadījumā, — Persels vaļsirdīgi atbildēja.

— Ar mani nerēķinieties. Es jums nepalīdzēšu nekādā veidā.

— Kā tad tā? — Mazons pikti iesaucās. — Jūs negribat palīdzēt? Pat pēc šīm slepkavībām?

— Protams. Ja angļi nogalina tahitiešus, tad tas notiek, lai rādītu piemēru. Bet, ja tahitieši nokauj angļus, tad tā ir slepkavība!

— Pat tagad? — Mazons ar uzsvaru atkārtoja.

Persels uzmeta viņam skatienu. Izspiešana, šantāža, Mēdīšanās ar jūtām: mērs bija pilns.

— Pat tagad, — Persels apņēmīgi atteica.

Mazons saņēma tikpat kā sitienu.

— Tas ir nekrietni, mister Persel! — viņš iesaucās dārdošā balsī.

Bet tālāk netika. Dziedāšana traucēja izgāzt sašutumu.

— Mēs pie tā vēl atgriezīsimies, — viņš noteica, un viņa balss pauda vāji slēptus draudus.

Viņš smagi pagriezās apkārt un kopā ar Makleodu un Smedžu aizgāja pa Ziemeļrīteņa ielu. Pēc brīža Persels uzlika rokas Ivoa uz galvas.

— Es iešu gulēt.

— Es arī.

— Bet es gan ne, — Avapuhi skumji noteica.

Kad Adāmo un Ivoa bija piecēlušies, viņa apsēdās Adāmo vietā un noraudzījās, kā abi aiziet. Kā viņa ap-skaudalvoa! Draudzene gaidīja mazuli, un viņas tanē bija apveltīts ar vīrieša pirmo tikumu: tas bija maigs. Avapuhi raudzījās dejotājās un paklusi dziedāja līdz, tomēr pēc brīža atkal jutās viena. Viņa sāka dziedāt skaļāk un ritmā plaukšķināt rokas. Vientulības sajūta tomēr neatkāpās. Viņa piecēlās un gāja apsēsties blakus Vā. Viņa šo sievieti ne visai ieredzēja, tačuVā, kā par brīnumu, pagrieza viņai pretim seju un uzsmaidīja. Varbūt arī Vā jutās vientuļa bez sava tanē, kas bija ieslēdzies tahitiešu mājā. Vā ar muguru balstījās pret kokospalmu. Viņa dungoja, lūpas nepavērusi, un arī viņas acis bija skumīgas. Varbūt nogalinās viņas tanē. Varbūt manējo. Auē! Posts mums, sievietēm! Avapuhi piesardzīgi satvēra Vā roku un, redzēdama, ka Vā to neatgrūž, atspieda galvu tai uz pleca.

Persels un Ivoa pa Pasāta ielu vēl nebija nogājuši ne desmit soļu, kad Ivoa klusi ierunājās:

— Iesim caur pamežu.

Persels apstājās, ieklausījās un vienā elpas vilcienā vaicāja:

— Vai tu ko dzirdēji?

— Nē.

Viņa piebilda:

— Man bail, ka viņi nešauj uz tevi.

— Viņi nešaus, — Persels apgalvoja.

Bet arī viņu pamazām pārņēma bailes. Viņš ieklausījās vēlreiz, cieši vērdamies tumsā, kas pletās visapkārt. Nekas nekustējās, tikai ļoti augstu virs galvas šūpojās kokos-palmu cekuli. Aizmugurē mirgoja tirguslaukuma doedoē. Kā melns siluets pret gaismu viņš droši vien noderēja par lielisku mērķi. Pamežā viņš panāca Ivoa.

— Kādi «viņi»? — viņš čukstus jautājai sievai. — Vai mūsējie?

— Ari tie otri.

Viņa paspieda tam roku, aicinādama klusēt, un tumsā droši veda to mājās.

Kad viņi bija nonākuši būdā, aizslēguši durvis, ar auklām kaut kā aizsējuši bīdāmās sienas un atstiepušies gultā, Ivoa teica, nepagriezusi galvu:

— Mehani tevi nenogalinās. Arī Tetahiti varbūt ne. Bet Timi un Ohu — noteikti.

— Kāpēc?

— Viens no viņiem šāva uz Ropati. Vai nu Ohu, lai dabūtu Amureiju. Vai arī Timi, lai Ohu dabūtu Amureiju.

— Bet kāpēc lai viņi nogalinātu mani?

— Viņi zina, ka tu mīlēji Ropati, un baidās, ka tu viņu atriebsi. Bet vispirms viņi nonāvēs Uiliju.

— Kāpēc Uiliju?

— Tāpēc, ka no Uilija viņi baidās vairāk.

Viņa apklusa. Nakts vairs nebija tik tumša, kā pārnākot no «Blosoma» laukuma. Pa bīdāmās sienas spraugām plūda iekšā blāvs spīdums. Pagriezis galvu, Persels tikko jaušami redzēja Ivoa seju. Niecīgais gaišums šķita sakopojies viņai uz vēdera. Gluds, apaļš un apjomīgs tas iznira no tumsas kā kupols.

— Es nekādi nespēju ticēt, ka Ropati ir miris, — Persels klusi noteica.

Ivoa nerunāja tik ilgi, ka viņš jau nodomāja, ka tā aizmigusi. Bet tūlīt pamanīja, ka sieva ar roku viegli pārbrauc pār uzblīdušajiem sāniem.

— Es arī ne, — viņa atteica, un roka apstājās.

Viņa turpināja:

— Bet es daudz par viņu nedomāju.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka domāju par savu mazuli.

Persels klusēja, un viņa atsāka:

— Vai tas ir slikti?

— Nē, tas nav slikti.

Pēc brīža viņa turpināja:

— Skaties! Viņš man atkal sper ar kāju!

— Es nekā neredzu, — Persels teica.

— Dod man savu roku.

Viņa uzlika tā plaukstu sev uz vēdera.

— Lūk! Vai jūti?

Spēriens bija tik spēcīgs, ka viņu pārsteidza.

— Vai viņš tev nedara sāpes?

— Kā nu ne! Mazliet! — viņa apstiprināja, aiz sajūsmas dobji iesmiedamās.

Tad smiekli aprāvās, atkal iestājās klusums, un viņa teica gluži citādā noskaņā:

— Daudzi vīri būs miruši, kad viņš piedzims.

Teiciens Perselam lika sastingt, it kā klausoties pravietojumā. Sirds dauzījās, mute izkalta, viņš nespēja izrunāt ne vārda. Vajadzēja savaldīt bailes. Aizritēja daži mirkļi, viņš atspieda pieri pret Ivoa plecu un dziļi ievilka elpu. Kļuva labāk. Bet, kad viņš ierunājās, balss aiz satraukuma bija aizsmakusi, neskanīga.

— Varbūt es?

Ko viņš gribēja? Lielīties? Izaicināt likteni? Par šo teicienu viņš tūlīt sevi nopēla.

— Nē, — Ivoa atbildēja neparasti sparīgi, it kā viss būtu atkarīgs tikai no viņas. — Nē! Tu nē!

— Kāpēc ne es?

— Es tevi sargāšu, — viņa apņēmīgi noteica.

Viņš iesmējās, tomēr šie vārdi viņu muļķīgā kārtā nomierināja. Ja padomā — ko gan Ivoa varēja iesākt?

Iestājās ilgs klusums. Kā jūra bēguma laikā, bailes pamazām atkāpās, un Persels atkal atcerējās savas šīvakara pārdomas.

— Ivoa, — viņš jautāja, — kāpēc šīs dejas?

— Kāpēc visi šie «kāpēc», ak manu peritāņu tanē?

Tumsā viņa tam maigi uzsmaidīja. Ak, Adāmo! Adāmo!

Mūžam neapmierināts ar dzīvi tahitiešu gaumē. Mūžam trauksmains. Vienmēr norūpējies. Vienmēr meklējošs. Vienmēr kārīgs visu uzzināt...

— Kāpēc šīs dejas, Ivoa?

Viņa tumsā paraustīja skaistos plecus.

— Ko lai dara? — viņa nopūzdamās teica. — Viņi aiziet. No viņiem atvadās.

— Bet kāpēc ... šādas dejas?

Viņš paslējās uz elkoņa un mēģināja saskatīt Ivoa seju.

— Citu nav, — Ivoa atbildēja.

Tas bija bezcerīgi. Paskaidrojums neko neizskaidroja. Persels Jāva galvai atkrist uz spilvena.

Pēc brīža viņš pataustījās gar sāniem, satvēra sievas roku un aizmiga. Ivoa, pagriezusies pret vīru, vērās tumsā, mēģinādama viņu saskatīt. Adāmo tā aizmiga vienmēr, piepeši, kā durvis, kas aizcērtas.

Kad viņa elpa kļuva lēna un vienmērīga, Ivoa bez trokšņa piecēlās un, izgājusi no būdas, devās uz nojumi pēc šautenes, ko Vā viņai bija aizdevusi. Tā bija viena no šautenēm, kas glabājās pie peritāņu vadoņa, un Vā viņai bija parādījusi, kā to pielādē. Vā par ieroci zināja visu. Viņa pat prata šaut. Vadonis viņu bija apmācījis.

Ivoa būdā vairs neatgriezās. Viņa atkāpās metrus trīs no nojumes, ieslīdēja milzu papardēs, atspieda muguru pret resnu stublāju un, nolikusi šauteni uz ceļgaliem, sāka uzmanīt. Ja viņi nāks, tad nāks caur dārzu. Timi soļos priekšgalā, lāpu rokā. Viņš to iespraudīs malkas grēdā zem nojumes. Tad ielīdīs biezoknī un gaidīs, pagriezis stobru pret bīdāmajām durvīm. Bet Ohu uzmanīs otru izeju. «Nē,» viņa ar cerību nodomāja. «Ohu šonakt nenāks. Šonakt viņam ir Amureija.» Bet, ja Timi ieradīsies viens pats, viņa bija pārliecināta, ka spēs to nogalināt. Viņa ļaus tam pienākt pavisam tuvu un, iekāms tas paspēs nolikt lāpu, piespiedīs stobru pie tā muguras ...

Uzlikusi plaukstas šautenei, kas atradās uz ceļgaliem, izslējusi augumu, atbalstījusi galvu pret papardes stublāju, viņa gaidīja ... Miegs nenāca. Miegs nāks pret rītu, un tad pret to vajadzēs cīnīties ar visu spēku. Būs jāgaida ilgas stundas. Un viņa gaidīs. Viņa nebija viena. Bija vēl bērns, kas kustējās vēderā. Un bija Adāmo, kurš gulēja būdā. Adāmo gulēja, it kā kara nemaz nebūtu! Un viņam pat nebija šautenes! Viņš nevienu negribēja nogalināt! Tumsā viņa pasmaidīja nežēlīgu smaidu. «Guli, Adāmo!» viņa noteica, nepavērdama lūpas. «Guli, manu tanē! Guli, manu skaisto tanē māma ...»

Diena tikko svīda, kad Persels pamodās, Ivoa noliecās par viņu.

— Viss ir sagatavots, — viņa smaidīdama teica.

Viņš atsmaidīja pretim un pārsteigts ievēroja, cik tai

gurds skatiens. Viņš nobažījās. Cik sievai saspringti vaibsti! Likās, grūtniecība to ar katru dienu nogurdina vairāk.

— Es iešu nomazgāties, — viņš teica.

Rīta tualeti viņš veica nojumē. Viņš piecēlās, devās uz durvīm, atvēra tās, izgāja uz sliekšņa un aizvēra durvis. Šajā brīdī atskanēja šāviens, un Perselam gar ausīm nosvilpa lode.

Viss notika tik negaidīti, viņš mirkli apstulba un stingi vērās pamežā, pat neatskārtis, ka šāviens mērķēts viņam un steigšus jāmetas atpakaļ istabā.

Tad durvis aiz muguras pavērās, viņu satvēra Ivoa roka, un viņš atkal bija būdā aiz slēgtām durvīm, atspiedis muguru pret stenderi. Viņš bija gluži mierīgs.

Pelēka kā zeme, lūpām drebot, Ivoa raudzījās uz viņu. Piepeši viņa sagrīļojās un krita, rokas pastiepusi uz priekšu. Persels viņu satvēra, pacēla un aiznesa uz gultu. Noguldījis sievu, viņš atviegloti izslējās un mēģināja atgūt elpu. Tad paskatījās uz to un ar acīm tai uzsmaidīja. Visu laiku viņi nebija pārmijuši ne vārda.

Persels pagriezās pret durvīm.

— Never vaļā! — Ivoa iekliedzās.

Viņš ar mājienu parādīja, ka neatvērs, un piegāja pie durvīm. Lode nebija iztriekusies cauri cietajam ozola dēlim, tās smaile krūšu augstumā mazliet spraucās ārā. Persels sameklēja nazi un sāka grebt, lai to atbrīvotu. Viss bija noticis nepilnā sekundē, kad viņš pagriezās, lai aizvērtu durvis. Viņš uz mirkli bija nostājies sāniski un lode dažus centimetrus aizlidojusi garām. Grebjot dēli, viņu par visu vairāk pārsteidza jebkādu pārdzīvojumu trūkums. Iepriekšējā vakarā, kad Ivoa pateica: «Daudzi vīri būs miruši, kad viņš piedzims,» — Perselu uz brīdi pārņēma briesmīgs satraukums. Bet tagad, kad nāve tik tuvu bija paslīdējusi garām, viņš neizjuta neko.

Tad atskanēja otrs šāviens. Viņš atlēca soli atpakaļ.

— Adāmo! — Ivoa iekliedzās.

Taču nē, šoreiz nešāva uz būdu. Viņš pieskrēja pie iluminatora un aši palūkojās ārā. Bekers stāvēja Rietumu avēnijas vidū un pētīja pamežu. No šautenes stobra kūpēja dūmi.

Mirkli vēlāk atskanēja klauvējiens pie durvīm. Persels atvēra. Istabā iedrāzās Bekers, pie rokas vezdams Amureiju, izpūrušu un bez elpas. Ivoa piecēlās, pieskrēja draudzenei klāt un to apkampa.

— Es atvedu viņu šurp, lai jūs pārtulkotu, ko viņa stāsta! — Bekers teica skarbi un pavēlnieciski.

Seja bija kokaina, skatiens mulss, viņš runāja grūdieniem, zobus sakodis, tikko valdīdams niknumu.

— Man liekas, — viņš piebilda, — ka šie nelieši šāva uz jums.

— Jādomā gan, — Persels atteica.

Viņš atgriezās pie durvīm un atsāka savu darbu, Bekera tonis bija nelādzīgs. Šis «uz jums» viņam nemaz nepatika.

— Es biju uz takas kopā ar Amureiju, — Bekers drudžaini turpināja, — un dzirdēju šāvienu; pamežā kaut kas nokustēja. Es izšāvu.

Viņš bija nometies uz ķebļa un runādams pārlādēja šauteni. Amureija un Ivoa sēdēja gultā. Viņas klusēja un pārmaiņus skatījās abos vīros. Persels graizīja durvis. Vecais ozola dēlis bija ciets kā dzelzs. Persels šķēla koksni sīkām skaidiņam, ar plaukstu sizdams pa naža spalu.

— Viņa šorīt izmukusi no paslēptuves, — Bekers teica, ar zodu norādīdams uz Amureiju. — Kamēr Ohu gulējis. Un nākusi tieši pie manis.

Viņš piebilda mazliet mierīgāk:

— Es gribētu, lai jūs pārtulkojat...

— Tūlīt būšu galā, — Persels teica.

Plāno asmeni beidzot izdevās iebīdīt izgrebtajā spraugā. Pie otrā mēģinājuma lode paslīdēja un pusceļā atkal iestrēdza. Viņš vēlreiz apgreba koksni visapkārt, lai lodi pilnīgi atbrīvotu, un tā beidzot no cauruma izslīdēja laukā tik viegli, ka nokrita zemē. Persels to pacēla, izgrozīja pirkstos un, pielicis pie acs, uzmanīgi nopētīja no visām pusēm.

— Vai jūs kaut kas pārsteidz? — Bekers vaicāja.

— Nē, — Persels atteica un iebāza lodi kabatā.

Viņš pievilka ķebli un apsēdās pretim Amureijai. Viņa tūlīt ierunājās klusā, niknā balsī:

— Tas ir Timi.

— Tas ir Timi, kas nogalināja Ropati?

— Jā.

— Lai Ohu dabūtu tevi?

— Jā.

Persels uzmeta skatienu Ivoa. Kara aizsegā pastrādāts jūtu uzplūduma noziegums. Lielās slepkavošanas pavēni izdarīta sīka slepkavība. Ivoa bija spriedusi pareizi.

— Un vai pārējie tam pievienojās?

•— Nu, tā ...

— Kā tas ir — «nu, tā».

— Kad Ropati nokrita, Mehani un Tetahiti bija Joti dusmīgi. Bet Timi sacīja: «Ropati bija šautene, un, kad to atvāza, iekšā bija lietiņa, kas nogalina.» Tad Tetahiti sacīja: «Nu labi.» Bet sievietēm viņš teica: «Pasmeliet ūdeni un ejiet...»

«Paldies dievam,» Persels nodomāja, «ka viņam nav ienācis prātā mūs pieveikt ar slāpēm.»

— Tālāk?

— Tālāk Ohu teica: «Es gribu Amureiju.» Es metos bēgt, bet Ohu skrien ļoti ātri, viņš mani noķēra, nogrūda zemē, uzlika man roku uz galvas un sacīja: «Tu esi mana verdzene!» ,

Meitene apklusa, un Persels ar skatienu mudināja viņu turpināt.

— Viņi nogrieza galvas.

Amureija stāstīja bez satraukuma, bez nosodījuma. Tāda bija paraža. Un tahitieši to bija ievērojuši.

— Un pēc tam?

— Viņi salauza šautenes.

— Kā? — Persels izbrīnā iesaucās. — Kādas šautenes?

— Peritāņu šautenes.

— Salauza? — Persels strauji pārvaicāja. — Tu droši vien gribi sacīt, ka viņi šautenes atvāza, nevis salauza? Viņi atvāza peritāņu šautenes?

— Viņi tās atvāza un izlādēja. Un pēc tam salauza.

Viņa parādīja, kā šauteni paceļ gaisā un triec pret

klinti. Un pārsteigta vērās Perselā. Tas taču bija pats par sevi saprotams. Ienaidnieku nogalināja. Nogalinātam ienaidniekam nogrieza galvu. Un salauza viņa ieroci.

— Tātad viņi šautenes salauza? — Persels atkārtoja lielā uzbudinājumā.

— Jā, bet pirms tam atvāza. Dzeltenā cilvēka šautene bija tukša. Tad Mehani sacīja: «Zēl, ka es viņu nogalināju.» Bet Tetahiti noskaitās un teica: «Kad Ģindenis šāva uz Kori un Mehoro, arī dzeltenais cilvēks pacēla pret mums ieroci.» Un pārējie sacīja: «Tu runā pareizi.»

— Un viņi salauza šautenes?

— Jā.

— Visas četras?

— Jā.

Ivoa nenolaida acis no Adāmo sejas. Viņa nesaprata tā izbrīnu. Tahitiešiem bija astoņas alā atrastās šautenes. Ar tām pilnīgi pietika.

— Amureija, — Persels turpināja, — vai esi pilnīgi pārliecināta? Visas četras? Un viņi nepaturēja nevienu?

— Visas četras.

Viņa piebilda:

— Tetahiti tās salauza citu pēc citas.

Persels sabāza rokas kabatās, piecēlās, dažas reizes pārsoļoja pār istabu un piegāja pie iluminatora, lai uzmestu aci pamežam. Pēc brīža viņš atgrieza galvu, paskatījās uz Amureiju un sajuta sirdsapziņas pārmetumus. Kopš meitene ienākusi būdā, viņš to bija izmantojis vienīgi par ziņu piegādātāju.

— Amureija, — viņš maigi teica, atkal apsēdies tai pretim.

Rokas rātni salikusi uz ceļgaliem, taisni izslējusies, stūrgalvīgu un noslēgtu izteiksmi jaunajā, tumšajā sejā, viņa spulgām acīm cieši vērās Perselā.

— Taho, — viņa teica, nepaceldama balsi.

Meitene vairākkārt atkārtoja taho, tomēr Persels nevarēja saprast, vai tā grib, lai viņš atriebjas, vai arī domā atriebties pati.

— Ko nozīmē taho? — Bekers jautāja.

— Atriebību.

Persels traucējumu palaida gar ausīm. Viņš raudzījās Amureijā. Kā sīkā sejiņa bija pārvērtusies! Viņš atcerējās, kāda tā izskatījās pirmajā mēnesī uz salas, kad meitene pastaigājās pa pamežu roku rokā ar Džonsu ... Un piepeši Persels atkal ārkārtīgi skaidri redzēja Džonsu, viņa īsos matus, porcelāna acis, paļāvīgo smaidu. Persels aizvēra acis un saliecās uz priekšu. Tas bija drausmīgi. Tas bija tikpat drausmīgi, kā sajust vēderā salto un aso tērauda asmeni. Viņš saliecās vēl vairāk un gaidīja, kad sāpe sasniegs augstāko pakāpi un pierims. Bija tik nejēdzīgi, tik nepanesami sev sacīt: «Visam beigas.» Beigtiesl Kāda šim vārdam varēja būt jēga, ja runāja par cilvēku! Beigties varēja brīdis, diena, darbs! Taču ne cilvēciska būtne! Vairs neviena smaida! Vairs ne miņas no maigās liesmiņas, kas dejoja Ropati acīs!

— Jūs tulkosiet? — Bekers nepacietīgi jautāja.

Persels pagrieza galvu, brīdi viņā noraudzījās, nekā neredzēdams, un sāka tulkot. Gluži automātiski viņš pārtulkoja visu, neizlaizdams nevienu sīkumu, pat ne to, ka šautenes salauztas.

— Pavaicājiet, — Bekers teica, — vai viņa jau sen aizbēgusi no Ohu.

Persels pārtulkoja, un Amureija pacēla galvu.

■— Tik ilgi, cik paiet ceļā līdz banjanam un atpakaļ.

— Trīs ceturtdaļstundas, — Persels teica.

Bekers piecēlās un, acīm spīgojot, piegāja pie Amu-reijas.

— Amureija, — viņš vaicāja aizsmakušā balsī, — tu gribi taho?

— Jā! —Amureija attrauca.

— Uili taho! — Bekers turpināja, spēcīgi uzbelzis sev ar plaukstu pa krūtīm. — Uili taho Ohu! Un tu man palīdzēsi! Tu saproti: palīdzēsi? Kā saka «palīdzēt»?

— Tauturu, — Persels automātiski atbildēja.

— Tauturu Uili taho Ohu, — Bekers runāja kvēli, uzsizdams pa šautenes stobru. — Vai tu saproti?

— Jā!

Arī viņa piecēlās; acis spīdēja mežonīgā prieka. Bekers saņēma viņu aiz rokas, izrieza krūtis, uzmeta viņai neprātīgu skatienu un teica:

— Amureia tauturu Uili taho Ohu!

. ■— Jā! — Amureija spalgi iekliedzās.

— Paskaidrojiet viņai! — Bekers drudžaini turpināja, pagriezies pret Perselu. — Viņa aizvedīs mani uz šo neliesu paslēptuvi un noderēs par ēsmu.

— Jūs esat traks! — Persels iesaucās, pielēkdams kājās.

— To jūs nedarīsiet! Jūs nogalinās! Un viņu arī!

— Var jau būt, ka mani nogalinās, — Bekers piekrita, un viņa neprātīgajās acīs atplaiksnīja uzvarošs spīdums.

— Bet pirms tam es arī kādu nokniebšu! Gan jau kādu nokniebšu, Persel! Es zvēru pie dieva, ka nokniebšu!

— Beker! — Persels iesaucās.

— Labāk jau nerunājiet, velns parāvis! — Bekers ierēcās briesmīgā niknumā pārvērstu seju. — Tas viss ir tikai jūsu vainas dēļ! Viss! Pilnīgi viss! Man nemūžam nevajadzēja jūs klausīt! Ja tonakt, kad dalīja sievietes, es būtu Makleodu nolaidis no kājām, mēs ar melnajiem nekarotu un Ropati vēl dzīvotu! Ak dievs! Tā jau var sajukt prātā! Man tas kremt un kremt tur iekšā, — viņš turpināja, purinādams galvu. — Es visu laiku redzu sevi kā tonakt, ar vienu domu — lēkt virsū šim draņķa skotam un paķert to uz asmeņa. Ak dievs! Viens lēciens, es izvandītu viņam ķidas, un Ropati vēl dzīvotu! Šo pašu brīdi viņš sēdētu savā būdā, — Bekers turpināja, acīs piepeši sariesās asaras, — savu durvju priekšā un ieturētu brokastis, un Amureija stāvētu aiz muguras. Bet es, es ietu garām un uzsauktu: «Vai nāksi līdz uz Virves līci?» Ak dievs! Tas ir tikpat, kā es viņu aiz plaši atvērtajām durvīm redzētu sēžam pie galda, viņš mīlīgi smaidītu un spēlētos ar saviem muskuļiem, šis mazais sasodītais muļķītis!

Pār vaigiem straumēm sāka plūst asaras, un viņš vairs nespēja parunāt.

— Beker, klausieties!

— Es neklausīšos! — Bekers atsāka jaunā niknumā.

— No jums es gribu tikai to, lai jūs pārtulkojat, ko man no viņas vajag, bet, ja neesat ar mieru, jo ļaunāk, gan es pats tikšu galā! Es deru uz jūsu galvu, ka viņa mani sapratīs! Amureija! — viņš iesaucās. — Taho Ohu!

— Jā! — Amureija atbildēja.

— Taho Ohu! — viņš kaisli atkārtoja, melnajām acīm šķiļot zibeņus. — Šorīt ies vaļā velna zveja, Persel! Te, lūk, ir ēsma! — viņš turpināja, paceldams Amureijas roku pleca augstumā. — Un es zvēru pie visuvarenā, ka man pie makšķeres piekodīsies pamatīgs kukainis!

Viņš metās uz durvīm.

— Tā ir pašnāvība! — Persels iekliedzās, aizsprostodams ceļu un satverdams viņu aiz pleciem. — Es jūs nelaidīšu!

— Laidiet! — Bekers rāvās projām.

Bridi viņi cīnījās klusēdami. Persels sažņaugtajās rokās juta Bekera stiegro, spēcīgo augumu. Viņš nelaida to vaļā. Bekers turēja Amureijas labo roku, otrā rokā bija šautene: mēģinādams izrauties no Persela skāviena, viņš dunkāja brūno galvu uz visām pusēm. Piepampušu kaklu, izbīdītu žokli un spīgojošām acīm viņš atgādināja pēdu dzinēju suni, kas no visa spēka iekāries saitē.

— Laidiet mani, kad es jums saku! — viņš rēca. — Pie visa vainīgs esat tikai jūs un jūsu nolādētā bībele! Ak dievs! Kā es jūs ienīstu! Un sevi arī, ka jums klausīju! Paskatieties, paskatieties, kur mūs noveduši jūsu bibeles tikumi! Uz salas jau seši miroņi!

— Klausieties! — Persels kliedza, izmisīgi saturēdams Bekera plecus. — Jūs mani uzklausīsiet, vai nu gribat, vai ne! Jūsu rīcība pašreiz ir neprātīga! Es pat nezinu, kā to nosaukt! Viens pats! Viens pret četriem! Viņi jūs nogalinās kā likts.

— Nu un tad? — Bekers kliedza pretim. — Kas par to?

Viņam neienāca prātā palaist Amureiju vaļā un atsvabināt vienu roku: lai atbrīvotos no Persela tvēriena, viņš purināja galvu un svaidījās uz visām pusēm.

— Laidiet mani! — viņš kliedza.

— Un Amureija! — Persels aizrādīja. — Kādas jums tiesības viņu izmantot par ēsmu? Padomājiet tik, kas ar viņu notiks, kad tahitieši jūs būs nogalinājuši!

— Kādēļ viņai jādzīvo! — Bekers kliedza. — Ropati ir miris!

— Beker!

— Ak dievs! Laidiet mani, Persel! Es jums neklausīšu! — viņš turpināja, uzmetis tam svelošu, naidpilnu skatienu. — Mazais ir pagalam tāpēc, ka es jums paklausīju!

— Beker, tas ir drausmīgi, ko jūs . ..

— Laidiet mani, kad es saku!

Bekers atbrīvoja Amureijas roku un savilka dūri. Persels mēģināja strauji pieliekties. Taču bija par vēlu. Viņš sajuta spēcīgu belzienu pa galvu, sagrīļojās, gāzās atpakaļ, un, it kā steigdamās pretim, būdas siena viņam atsitās pret pakausi.

Viņš gulēja uz grīdas, apziņu aizplīvuroja balta, vataina migla, sāpju nebija, viņš vienīgi juta, ka atmuguriski, kā slīkonis, laižas dzelmē. Viņš mazliet pavēra acis. Viss peldēja blāvā dūmakā, kas vāliem slīdēja gar acīm. Bet gribējās redzēt, redzēt! Viņš sāka mirkšķināt plakstus, taču tas prasīja milzu piepūli, acis pašas no sevis slēdzās ciet. Vaļā, ciet, vaļā, ciet. .. Nekad neviens vingrinājums nebija licies tik grūts. Viņš mirkšķināja bez apstājas, migla kļuva retāka, kāds pacēla viņa pakausi, un vaigs atgūlās uz kaut kā mīksta un siltena. Migla paklīda, atspīdēja mazliet gaismas, un parādījās izplūdusi seja. Piepeši atkal apreiba galva, žoklis iesāpējās, viņš nespēja sakopot nevienu domu. Ar abām rokām viņš ieķērās Ivoa plecos un uzrausās sēdus. Bet, Ivoa saturēts, palika turpat uz grīdas, nelāgu dūšu . .. Mirkli vēlāk, skaudrs kā ledaina šalts, saprāts apskaidrojās, un viss atgriezās atmiņā.

— Beker! — viņš izmisīgi iesaucās.

Paša balss viņu pārsteidza. Tā bija vārga, bezdzimuma balss, kas skanēja nožēlojami. Neviens neatbildēja. Viņš mēģināja pagriezt galvu, žoklis asi iesāpējās, un acis ārkārtīgi lēni pārslīdēja visapkārt telpai. Plaši atvērtās būdas durvis ļāva saskatīt pamežu.

— Beker! — viņš mulsi sauca.

Un, atspiedis galvu pret Ivoa plecu, ievilka elpu: zem vaiga Ivoa plecs kļuva mikls.

— Adāmo, — Ivoa čukstēja maigā un dziedošā balsī.

Ar tumšajām rokām apskāvusi sava tanē balto un zeltaino augumu, viņa to aijāja. Māma. Peritani māma. Timi nogalina Ropati, un Uilijs piekauj Adāmo! Auē, karš uzbrūk kā slimība, un visi vīrieši kļūst māma. «Ai, manu Adāmo,» viņa aizrautīgi nodomāja, «vienīgi tu esi labs!»

— Palīdzi man, Ivoa, — Persels teica.

Viņa palīdzēja tam nostāties uz kājām. Viņš bija vārgs un nedrošs, gaita grīļīga, ar labo roku vajadzēja atspiesties pret sienu.

— Es iešu nomazgāties, — viņš teica, par vari mēģinādams runāt spēcīgā balsī.

— Pagaidi mazliet.

— Nē, — viņš attrauca, galvu nodūris. — Es iešu tūlīt.

Atgrūdies no sienas, viņš gāzelēdamies šķērsoja istabu,

pa bīdāmajām durvīm izgāja dārzā un nonāca pie nojumes.

Tiklīdz viņš beidza uzposties, parādījās Ivoa.

— lti ore atnācis, — viņa klusu teica, norādīdama uz būdu. — Un vaicā pēc tevis. Viņam ir šautene.

Persels sarauca uzacis.

— Iti ore?

— Uzmanies. Man nepatīk viņa skatiens.

Slīdēdams gar sienu, Persels bez trokšņa apgāja apkārt mājai, pavērās istabā un tikai tad pa aizbīdāmajām durvīm devās iekšā. Smedžs stāvēja turpat pie ieejas. Viņš bija uzgriezis Perselam muguru. Šautene nekarājās siksnā, viņš to turēja rokā. Persels bija basām kājām. Viņš klusi uzkāpa pa abiem dēļu pakāpieniem, iegāja istabā un apstājās pāris soļu no Smedža.

— Smedž, — viņš klusu ierunājās.

Smedžs sarāvās, apcirtās apkārt un piespieda šauteni kā vairogu pie krūtīm, viņa acīs pavīdēja bailes.

— Nu? — Persels jautāja saltu seju, uzmanīgi nopētīdams atnācēju. — Ko jūs vēlaties?

Smedžs pamazām atguvās.

— Mazons un Makleods jūs aicina pie sevis, — viņš teica.

Šņukurs bija pabīdīts uz priekšu, acis dobumos spīdēja kā melnas lodītes, bet valoda dīvaini jaucās kopā uzpūtība un izbīlis. Kaut arī Persels bija tukšām rokām, tas tomēr bija pielavījies no muguras un viņu satraucis.

— Varbūt pasakiet Mazonam un Makleodam, lai viņi atnāk šurp? — Persels pārdomājis atbildēja. — Uz mani šorīt šāva. Man nav nekādas vēlēšanās pastaigāties pa salu.

— Iespējams, ka jūs nesapratāt, — Smedžs noteica, nikni ieņirgdamies. — Man ir pavēle jūs aizvest uz tahitiešu māju. Ar mani, Persel, nav nozīmes tēlot lielmani. Man, kā jau teicu, ir pavēle.

— Pavēle? — Persels pārjautāja, saraukdams uzacis.

■— Pavēle jūs aizvest, vai nu gribat, vai ne.

Persels uz viņu paskatījās. Vai Smedžs tiešām saņēmis šādu pavēli vai arī to nule izgudrojis?

— Man gan nav skaidrs, kā tas iespējams, — Persels mierīgi atteica. — Šeit nevienam nav pilnvaru man kaut ko pavēlēt. Es pieņemšu Mazonu un Makleodu, ja viņi vēlas mani satikt. Bet no šejienes neizkustēšu.

— Viņi nebūt nevēlas jūs satikt, — Smedžs izslējās kā uzvarētājs. — Viņi grib jūs tiesāt. Netaisiet pekstiņus, Persel! Sobrļd, kad es ar jums runāju, jūs vairs neesat brīvs. Jūs esat mans gūsteknis. Ja mēģināsiet bēgt, es jūs nolaidīšu no kājas.

Skadrās acis iedzalkstījās tik naidīgi, ka Perselu uz mirkli pārņēma izbailes. Viņš aizlika rokas aiz muguras un spēcīgi tās sažņaudza. Galvenais — saglabāt mieru. Pārdomāt.

— Par ko tad mani apsūdz? — viņš savaldīgi vaicāja.

— Par nodevību.

— Tikai? — viņš dzēlīgi noteica.

Bet dzēlība pat paša ausīs skanēja neīsti. Iestājās klusums, tad Smedžs teica:

— Tātad jūs nāksiet?

Persels vilcinājās, ieskatījās Smedžam acīs, pamanīja viegli raustāmies lūpas, atklājot zobus, un saprata. Ja viņš ies līdzi, tad dzīvs līdz tahitiešu mītnei nenokļūs.

Persels atkāpās pāris soļu, paņēma ķebli, apsēdās un aiz muguras atbalstīja roku pret sēdekļa malu. Plaukstas mirka vienos sviedros.

— Jūs jau dzirdējāt, ko es teicu, — viņš sacīja. — No savas mājas neizkustēšu. Ejiet, pasakiet Mazonam un Makleodam, lai nāk šurp.

Apritēja apaļa sekunde, tad Smedžs teica griezīgā, nedabiskā balsī:

— Vai nu jūs man sekosiet, Persel, vai arī es jūs nošaušu kā suni.

Viņš pielika šauteni pie vaiga un notēmēja. Persels saliecās uz priekšu, mazliet piecēlās no ķebļa un aizmugurē satvēra sēdekli ciešāk. Viena iespēja pret simtu. Tik tikko viena iespēja pret simtu.

— Ja jūs mani nogalināsiet manā paša mājā, — viņš teica, cieši ieskatīdamies Smedžam acīs, — jums būs grūti apgalvot, ka esmu mēģinājis bēgt.

— Par mani nebēdājiet, — Smedžs atcirta.

Šautene rokā drebēja. Viņam bija visi trumpji, tomēr kaut kas šeit nebija kārtībā. Vajadzēja šo palaistuves dēlu šaut tikai nost, abi pārējie par to daudz neuzlrauktos, un viņam kristu Ivoa. Pirksts drebēja uz sprūda, briesmīgi gribējās to nospiest, taču nē, kaut kas nebija kārtībā, šis draņķis tur priekšā sēdēja pārāk mierīgi, kaut kas patiešām nebija kārtībā, kaut kur oda pēc neveiksmes. Piespiedis pie laides gaļīgo degunu, viņš gaisā jauta briesmas un it kā sastinga, piesardzīgs kā plēsīga žurka alā, kas sagatavojusies tiklab uzbrukt, kā mukt.

— Ja baidāties, ka es varētu aizbēgt, — Persels teica, ■— palieciet te kopā ar mani un aizsūtiet kādu pēc Mazona un Makleoda.

— Man viņi nav vajadzīgi, lai izpildītu nāves sodu nodevējam, — Smedžs atteica.

Tomēr viņš nešāva. Persels sažņaudza pirkstus ap ķebļa malu un domāja: «Runāt, runāt, vajag runāt, ja nerunāšu, viņš šaus.» Taču sekundes aizritēja, viņš izmisīgi meklēja, ko sacīt, bet neko nevarēja attapt.

Klusums piepeši kļuva nedabiski spraigs. Uz saules pielietās grīdas parādījās ēna, tā auga augumā un stiepās garāka. Persels pagrieza galvu. Pie bīdāmajām durvīm stāvēja Ivoa. Viņa bija notēmējusi šauteni pret Smedžu.

— Ivoa! — Persels iekliedzās.

Smedžs novērsa seju no šautenes laides un nobālēja. Ierocis vēl vienmēr bija pacelts pret Perselu, tomēr rokas krampjaini trīcēja, un Smedža melnās, spīdīgās ačeles, mazas kā kurpju podziņas, ar šausmām vērās Ivoa.

— Ivoa! — Persels sauca vēlreiz.

— Sakiet, lai viņa nešauj, leitnant! — Smedžs iekliedzās aizsmakušā balsī.

Persels strauji metās uz priekšu, sagrāba Smedža šauteni un pasita stobru gaisā. Tagad viņš Smedžam bija pārāk tuvu, lai Ivoa varētu šaut.

— Dodiet man šauteni, — viņš strupi pavēlēja.

Smedžs paklausīja, pagriezās pret durvīm un nopūtās.

Persels tagad stāvēja starp viņu un Ivoa, un, kaut arī Perselam bija ierocis, viņš no tā nebaidījās.

Iestājās klusums. Persels pārsteigts pamanīja, ka Smedžs viņam ir tik tuvu, gandrīz vai piespiedis krūtis pie šautenes stobra, ko viņš turēja rokā.

— Vai jūs nebaidāties, ka es varētu jūs nošaut? — viņš čukstus vaicāja.

Locekļos bija ielijis milzīgs nogurums, viņam par vari gribējās apsēsties.

— Nē, — Smedžs atteica izvairīgu skatienu.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tas nesaskan ar jūsu principiem!

Persels pavilcinājās un, nepacēlis balsi, sacīja:

— Jūs man riebjaties.

Bet tā pat nebija taisnība. Viņam trūka spēka izjust riebumu. Kājas ļodzījās, un viņš domāja tikai par apsēšanos.

— Tā ir mana šautene, — Smedžs piepeši atcerējās.

Viņš runāja pa pusei žēlabaini, pa pusei uzstājīgi kā

puišelis, kam vecākais brālis atņēmis rotaļlietu.

Persels pacēla ieroci, izšāva griestos un, neizrunājis ne vārda, atdeva to Smedžam. Pēc rībiena lapām noklātajos griestos drudžaini nočabēja. Mazās ķirzaciņas bēga ,uz visām pusēm. Persels piemiedza acis, tomēr nevarēja nevienu ieraudzīt. Viņš jutās kā izmests no laivas, notrulis, pakrūtē spieda.

— Paldies, — Smedžs noteica.

Viss likās tik dīvains. Smedžs viņu bija gandrīz noslepkavojis, bet tagad pateicās kā bērns.

— Iti ore, — Ivoa noteica.

Viņa stāvēja divus soļus attālu ar šauteni padusē, seja atgādināja masku. Smedžs nodrebēja, kā saņēmis pļauku.

— Klausies, iti ore, — Ivoa atkārtoja.

Viņa ieurbās tajā ar savām melnajām acīm un ļoti lēni, it kā mācīdama bērnam, angliski pateica:

— You kiil Adāmo. Me kill you.

Bāls, kā hipnotizēts, apkaltušām lūpām, Smedžs nenolaida no viņas acis. Viņš neko neatbildēja, un viņa atkārtoja bez dusmām un naida, it kā pārstāstīdama pašu par sevi saprotamu patiesību, ko mēģina kādam iekalt galvā:

— You kill Adāmo. Me kill you. Understand?

Smedžs aplaizīja lūpas.

— Understand? — Ivoa pārprasīja.

Smedžs pamāja ar galvu, ka sapratis.

— Jūs varat iet, — Persels gurdi noteica. — Un pasakiet Mazonam un Makleodam, ka es viņus gaidu.

Smedžs uzkāra šauteni siksnā un, sīks, sašķiebies, nožēlojams, vienu plecu paslējis augstāk par otru, neatskatīdamies aizgāja. Persels ar roku atspiedās pret durvju stenderi un dziļi ievilka elpu. Pretīgums mācās virsū kā slimība.

Viņš pagrieza galvu. Ari Ivoa pār plecu noraudzījās pakaļ Smedžam.

—- Es nedrīkstēju šaut, — viņa ar nožēlu teica. — Man bija bail netrāpīt, bail, ka viņš tevi nenogalina.

Persels mulsi vēroja viņas acu izteiksmi. Viņš vairs nepazina Ivoa. Piepeši tā bija pārvērtusies par citu sievieti.

■— Kur tu ņēmi šauteni, Ivoa?

— Man to aizdeva.

— Kas aizdeva?

Viņa klusēja un, cieši skatīdamās vīram acīs, gaidīja, Tā bija pirmā reize viņu laulības laikā, kad Ivoa atteicās viņam atbildēt.

— Dod šurp, — Persels teica.

Viņa papurināja galvu.

— Dod taču, — viņš teica un pastiepa roku.

Viņa vēlreiz papurināja galvu un tik veikli atlēca atpakaļ, ka Persels nobrīnījās, kā tas viņas stāvoklī vispār izdarāms.

— Nu, dod taču! — viņš neatlaidās un metās klāt.

Viņa zibenīgi izvairījās no tvēriena, izskrēja pa bīdāmajām durvīm un nozuda dārzā.

— Ivoa!

Viņš saņēma visus spēkus un mēģināja dzīties pakaļ, lai gan pats tikko turējās kājās. Viņš apskrēja mājai ap stūri un nokļuva nojumē. Viņas tur nebija.

— Ivoa!

Viņš apgāja mājai apkārt un nonāca izejas punktā. Ibisu biezoknī dārza galā, šķiet, nočabēja lapas. Viņš ļodzīgā gaitā steidzās turp. Viss bija kā pamiris. Viņš apgāja ibisu biezoknim apkārt un palīda zem milzu papardēm. Un atkal sauca Ivoa, taču balss skanēja klusi un aizžņaugti. Visapkārt valdīja zaļgans, blīvs pakrēslis. Viņš aizturēja elpu un ieklausījās. Nekur nekas nekustējās.

Tad nolaidās uz ceļgaliem un, roku atspiedis sūnā, visā garumā izstiepās uz muguras. Žoklis sāpēja, locekļi bija pilni noguruma, viņu pārņēma drausmīgs vājums un, tiklīdz aizvēra acis, sāka reibt galva. Viņš tās atkal atvēra. Nekas nebija mainījies. Viņš uzmanīgi pagriezās uz sāniem un sāka dziļi un vienmērīgi elpot. Arvien neatlaidīgāk mācās virsū nelabums, un viņš tikai ar mokām vāca kopā spēkus, līdz beidzot aši, kā ar rāvienu atkal jutās pieveikts. Viņš pieliecās, izvēmās lieliem guldzieniem un no jauna atkrita uz muguras. Gaiss piepeši izretinājās, acis aizmiglojās, viņš pavēra muti un ar šausmām atskārta, ka mirst.

Kad apziņa atgriezās, viņam pār seju, gar sāniem un starp ciskām plūda sviedri. Tad uzpūta svaiga vēsma, un viņu pārņēma brīnumains mundrums. Laisks, pamests, viņš peldēja ūdenī, nekustinādams ne pirkstiņu, un lieliem malkiem ieelpoja dzīvību, laimīgs līdz sirds dziļumiem, laimīgs, bez nevienas kustības, laimīgs.. . Laiks aizritēja. Viņš dzīvoja, juta, ka dzīvo, dzīvot bija tik brīnišķi. Viņš runāja skaļā balsī: «Tas ir brīnišķi, brīnišķi, brīnišķi.» Bet turpat ari kaut kas it kā pārplīsa, kāja pēkšņi izstiepās taisna, kā atsperdamās pret tukšumu, un viņš nodomāja: «Tagad nāks pārējie, ļaunākais man vēl priekšā ...»

Persels apgāja apkārt ibisu biezoknim, nonāca uz dārza celiņa un ieskatījās istabā. Tur visi trīs sēdēja, iežmieguši šauteni starp kājām, novietojušies kā teātrī uz skatuves, līdzīgi aktieriem, kas nekustīgi gaida priekškara pacelšanos. Makleods ieejai bija uzgriezis muguru, Mazons un Smedžs sēdēja abpus bīdāmajām durvīm. Istabas vidū stāvēja tukšs ķeblis. «Man vieta,» Persels nodomāja, «apsūdzēto sols.»

Persels gausināja gaitu. Sēdētāju izskats neliecināja, ka šeit notiktu kaut kas neparasts. Mazons bija pilnīgi apģērbies, apāvies un aizsējis kaklasaiti, divstūreni nolicis zemē pie kājām. Makleods savā baltajā triko kreklā, Smedžs biksēs, kailu rumpi, nošķiebtu labo plecu un sirmām spalvām uz iekritušajām krūtīm.

Persels ar baso kāju paspēra akmentiņu. Visu triju skatieni vienlaicīgi pagriezās pret viņu, un Perselu pārsteidza viņu pilnīgi neizteiksmīgās sejas. Tukši, bezpersoniski vaibsti bez jebkādām cilvēcības iezīmēm. «Tiesnešu sejas,» Persels nodomāja, un viņam pār muguru pārskrēja saltas trīsas.

Viņš pielika soli, uzkāpa pa abiem pakāpieniem un devās pie tukšā ķebļa. Un tūlīt arī saprata. Ķeblis bija nolikts istabas vidū un trīs vīri sasēdušies tam apkārt, lai apsūdzētais nevarētu aizbēgt. «Viņi ar mani jau rīkojas kā ar priekšmetu,» Persels ar riebumu nodomāja.

— Apsēdieties, mister Persel, — Mazons pavēloši noteica.

Persels grasījās sēsties, bet tūlīt atkal izslējās. Viņš bija savā mājā. Neviens viņam šeit neko nevarēja pavēlēt. Viņš paņēma ķebli, novietoja to tālāk no sienas, uzlika kāju uz sēdekļa un saliecās uz priekšu, labo elkoni atspiedis uz ceļgala, kreiso roku iebāzis kabatā.

— Mister Persel, — Mazons teica, — ir noticis kaut kas ļoti nopietns: jūsu sieva pacēlusi šauteni pret Smedžu.

— Tas tiesa, — Persels atteica. — Smedžs mani bija paņēmis uz grauda. Ja Ivoa neiejauktos, viņš mani noslepkavotu.

— Nav taisnība! — Smedžs iesaucās spalgā balsī.

— Viņš atteicās nākt man līdz, kapteini. Es draudēju, bet nebūt nedomāju šaut.

Mazons pacēla roku.

— Nepārtrauciet mani, Smedž! Kur radusies šī šautene, mister Persel?

— To es nezinu.

— Tad es pateikšu: tā ir nozagta man.

— Nozagta!

— Nozagta, mister Persel. Rēķins ir gluži vienkāršs. Uz «Blosoma» bija divdesmit viena šautene: astoņas franču šautenes, kas šobrīd atrodas melnajo rokās, un trīspadsmit angļu šautenes, kuras mēs, ierodoties salā, sadalījām šādi: Hentam — vienu, Bekeram — vienu, Smedžam — vienu, Vaitam — divas, Makleodam — divas un man pašam — četras. Jums nebija nevienas.

— Pilnīgi pareizi.

— Ņemot vērā, ka četras angļu šautenes gāja zudumā ūdens klaušu reizē, britu rokās pašreiz ir tikai deviņas šautenes: Bekeram — viena, Makleodam — divas, Smedžam — viena un man — četras, plus Vaita otrā šautene, kopā — piecas. Kopā, es atkārtoju, deviņas šautenes, no kurām trīs ir šeit, viena Bekeram un piecas — es uzsveru: piecas rezervē tahitiešu mītnē pie misis Mazonas, kura — es to piezīmēju garāmejot — kopš kara darbības sākuma ir izturējusies apbrīnojami cildeni un kurai es pilnīgi uzticos.

Viņš uz bridi apklusa.

— Mister Persel, pēc Smedža ziņojuma es tūlīt pārskaitīju misis Mazonas apsardzībā nodotos ieročus. Un atradu tikai četras šautenes. Misis Mazona bija ļoti uztraukta. Viņa noteikti apgalvoja, ka nevienu ieroci neesot nedz devusi, nedz aizdevusi. Es viņai pilnīgi uzticos. Tātad es secinu, ka, izmantojot misis Mazonas īslaicīgu neuzmanību, šautene viņai nozagta. Mister Persel, vai jūs jautājat savai sievai, kur viņa ņēmusi šauteni?

— Jā.

— Un?

— Viņa man neatbildēja.

— Es domāju gan! — Mazons iesaucās kā uzvarētājs.

Un, tā kā Persels klusēja, viņš turpināja:

— Vai jūs vismaz mēģinājāt viņai to atņemt?

— Jā. Bet man tas neizdevās. Viņa aizbēga.

— Aizbēga! — Mazons iesaucās. — Aizbēga, mister Persel! Un jūs viņai nedzināties pakaļ!

— Dzinos, bet viņa izmuka. Un noslēpās biezoknī.

— Mister Persel! — Mazons kliedza, sarkans aiz dusmām. — Vai tiešām jūs kādam gribat iestāstīt, ka jauns un veikls vīrietis nespēj noķert sievieti, kas ... kas ... ar vārdu sakot, gaida bērnu ...

— Es jums stāstu patiesību, — Persels strupi atbildēja.

— Varat man neticēt.

Klusums vilkās veselu sekundi. Mazons saliecās uz priekšu un, ar savām pelēkzilajām acīm ieurbies Persela acīs, sacīja:

— Es nezinu, vai jūs apzināties, cik nopietnu stāvokli rada jūsu atbilde. Ar Omātas starpniecību Avapuhi mums paziņoja, ka Bekers kopā ar Amureiju devies biezoknī, lai izliktu slazdus Ohu. Tas, protams, ir neprāts. Iznākums ir skaidrs: Bekers Ohu varbūt nomedīs, varbūt arī neno-medīs. Bet viņu pašu noteikti nogalinās. Rezultātā — mums būs par vienu šauteni mazāk.

Persels saknieba lūpas, un pat Mazons pēc mirkļa aptvēra, cik nekrietni izrunājies.

— Pats par sevi saprotams, — viņš pārlaboja, — es būtu ļoti satriekts, ja Bekeru nogalinātu. Taču fakts paliek fakts: līdz ar viņu mēs zaudētu vēl vienu šauteni. Šorīt mums vēl bija deviņas. Deviņas, bet, atskaitot nozagto ieroci — astoņas. Astoņas, mīnus Bekera šautene: septiņas. Septiņas šautenes, mister Persel! Septiņas pret trīspadsmit šautenēm melno pusē!

— Trīspadsmit?

— Astoņas franču šautenes, plus četras šautenes, kas bija ūdens nesējiem, plus Bekera šautene.

— Jūs maldāties, — Persels teica, — melnie ūdens klaušinieku šautenes salauza.

— Salauza! — Mazons iesaucās un paskatījās uz Makleodu. — Ak salauza, mister Persel! Tam nu gan es nespēju tik lēti noticēt.

Persels izslējās.

— Ja jums tik grūti man ticēt katrreiz, kad atveru muti, es nesaprotu, kālab man vispār jāatbild uz jūsu jautājumiem.

— Ak salauza! — Mazons turpināja, viņā neklausīdamies. — Tomēr sievietes, kas piedalījās ūdens klaušās, neko tamlīdzīgu nestāstīja.

— Viņas jau bija aizgājušas, kad tas notika. To man pateica Amureija.

— Žēl, ka jūsu vienīgā lieciniece nav sasniedzama, — Mazons dzēlīgi noteica. — Bet, ja tā ir patiesība ...

— Tā ir patiesība! — Persels saskaitās. — Astoņpadsmit mēnešus esmu kuģojis kopā ar jums, bet nekad neesmu devis iemeslu apšaubīt savus vārdus. Starp citu, jūs atrodaties manā mājā, un, kamēr esat šeit, es būšu pateicīgs, ja jūs man ik brīdi neatgādināsiet, ka es meloju.

Persels atvilka elpu. Sadevis Mazonam pēc nopelniem, viņš jutās ievērojami labāk.

Iestājās klusums. Smedžs nekaunīgi pētīja Persela kājas. Makleods, ne par matu nepagriezis savu mironīgo galvu, vērās tālumā, uz kalnu. Viņš reizē ar ķebli bija atgāzies atpakaļ un, līdzsvarodams to uz divām kājām, balstīja kārno muguru pret durvīm. Mazons bija piesarcis gluži sarkans.

— Ieteicu saglabāt mieru, mister Persel, — viņš pamācīja ar nenovērtējamu morāliska pārākuma izteiksmi sejā. Un, tā kā Persels grasījās atbildēt, viņš turpināja, pagriezies pret Makleodu: — Ja tas, ko Persels stāsta, ir taisnība, tad esmu ļoti priecīgs. Pēc viņa izteicieniem iznāk, ka mēs pret melnajiem cīnāmies ar līdzīgiem ieročiem. Mēs

esam zaudējuši savu skaitlisko pārākumu. Tāpēc ir ļoti svarīgi, lai mūsu uguns potenciāls nebūtu zemāks par ienaidnieka potenciālu.

Kad viņš beidza, Makleods nopietni pamāja ar galvu, parādīdams, ka piekrīt. Persela skatiens klīda no viena pie otra. Viņu pārsteidza abu vīru nozīmīgā un pašapzinīgā izteiksme: viņi atgādināja divus armijas komandierus.

— Atgriezīsimies pie šautenes, mister Persel, — Mazons augstprātīgi atsāka. — Vai jums ir zināms, kādā veidā jūsu sieva to ieguvusi?

— Nē.

— Vai jūs varat iedomāties, kādos nolūkos viņa ieroci grib izlietot?

— Jā.

— Lūdzu pastastiet mums par to.

— Tā kā es uz salas vienīgais neesmu apbruņots, viņa, acīm redzot, uzskata par savu pienākumu mani aizstāvēt.

— Jūs aizstāvēt pret ko?

— Pret abām naidīgajām nometnēm.

— Tas nozīmē, ka melnajo nometnē ir cilvēks, kas jums vēl ļaunu?

— Jā.

— Kurš tad?

— Timi.

— Kāpēc?

— Viņš nogalināja Džonsu un baidās, ka es varētu to atriebt.

— Un mūsu nometnē?

Persels salti pasmaidīja.

— Uz šo jautājumu atļauju jums atbildēt pašam.

— Hmm, — Mazons noņurdēja.

Viņš turpināja:

— Vai jūsu sieva prot šaut?

— Nē, — Persels atbildēja.

Tad pārlaboja:

— Taisnību sakot, es nezinu.

— Jūs teicāt «nē», bet vēlāk sevi pārlabojāt, — Mazons neuzticīgi aizrādīja. — Kāpēc?

— Ivoa spēj iemācīties šaut arī bez manis. Paņēmusi Smedžu uz grauda, viņa ieroci turēja gluži pareizi.

Persels nodūra acis. Labāk lai Smedžs nezina, ka Ivoa baidījās viņam aizšaut garām no trīs metru attāluma.

— Kas gan viņu būtu apmācījis? — Mazons satraukti vaicāja.

— Es jau teicu, ka nezinu.

Pēc brīža Mazons turpināja:

— Vai jūs cerat savu sievu atrast?

— Nē. Nedomāju vis.

— Kāpēc?

— Viņa labi zina, ka es ieroci atņemšu, ja viņa pārnāks.

— Bet, pēc jūsu domām, ko viņa iesāks?

— Paliks biezoknī un uzmanīs ļaudis, kas man tuvosies.

Smedžs neveikli sagrozījās, un Makleods paskatījās uz

Mazonu.

— Man šķiet, — Mazons teica, — jūs varētu viņu sameklēt, ja vien mazliet papūlētos.

— Jums tā liekas? — Persels pārjautāja, norādīdams uz biezokni. — Meklējiet pats, ja domājat, ka jums sekmēsies.

Smedžs paskatījās norādītajā virzienā, nobālēja un atstūma ķebli atpakaļ aiz bīdāmo durvju aizvirtņa.

— Man jums jājautā arī ko citu, — Mazons svarīgi noteica.

Persels saslējās.

— Arī man jums šis tas jāpajautā. Vai jūs mani pašreiz tiesājat?

— Jā.

— Par ko jus mani apvainojat?

— Par nodevību.

Persels palūkojās uz Mazonu, un viņu pārņēma mazdūšība. Šī stūrainā, iecirtīgā, trulā galva ... Kā gan šādam paurim lai kaut ko ieskaidro?

— Tātad jūs esat mani soģi, — Persels drūmi teica, uzmezdams skatienu visiem trim. — Visi trīs? — viņš pārjautāja, saraukdams uzacis.

— Jā.

— Un jādomā, ka apspriedes beigās jūs ar balsošanu izlemsiet, vai esmu vai neesmu vainīgs.

— Jā.

— Tada gadījumā es noraidu vienu no tiesnešiem.

— Kuru?

— Smedžu.

Smedžs sarāvās un paskatījās uz Perselu gan ar dusmām, gan bailēm.

— Kāpēc? — Mazons vaicāja.

— Viņš mēģināja mani nogalināt.

— Mister Persel, — Mazons iebilda, — es devu Smedžam rīkojumu atvest jūs labprātīgi vai ar varu. Ja viņš jūs paņēmis uz grauda, tad es uzskatu, ka mans rīkojums viņa rīcību attaisno.

— Es nerunāju par šo starpgadījumu, — Persels teica, saliekdams kāju, kas balstījās uz ķebļa, un sasvērdamies uz priekšu. — Kā jau zināt, šorīt uz mani šāva. Lode iestrēdza durvīs. Es to no turienes izvilku.

Viņš nocēla kāju no ķebļa, izņēma lodi no kabatas un pārgāja pāri istabai, lai atdotu to Mazonam. Visu skatieni viņam sekoja.

— Jūs varat pārliecināties, — viņš teica, skaidri atdalīdams vārdus, — tā ir angļu lode ...

— Es nesaprotu ... — Mazons iesāka.

— Nav tiesa! — Smedžs iekliedzās gandrīz reizē ar kapteini.

Persels ar roku norādīja uz Smedžu.

— Paskatieties uz Smedžu, kapteini! Viņš gan saprot. Viņš tūlīt saprata! Tahitiešiem ir franču šautenes, kapteini! Tātad šāvējs nebija tahitietis!

— Nav tiesa! — Smedžs atkal iesaucās, un viņa piere norasoja sviedru lāsītēm.

— Apklustiet taču, Smedž! — Mazons pavēlēja.

Viņš neizpratnē valstīja un grozīja lodi pirkstos.

— Tā tiešām ir angļu lode, — viņš pēc brīža noteica.

— Bet es nesaprotu, kāda iemesla dēļ Smedžs gribētu jūs nogalināt.

— Smedžs kāro pēc Ivoa.

— Jūs tātad gribat sacīt, ka Smedžs mēģināja jūs nogalināt, lai... lai apprecētu jūsu sievu?

— Tieši tā, — Persels apstiprināja. — Lai gan viņa aprēķins ir kļūdains. Ja es pazudīšu, viņš ilgi mani nepārdzīvos.

Persels uzmeta tam ašu skatienu. Smedžs bija bāls un

tupēja uz ķebļa it kā sačokurojies. Makleods klusībā ņirdza.

— Es no tā visa nekā nesaprotu, — Mazons pārlieku svinīgi aizrādīja. — Kālab Smedžam vajadzētu iekārot cita sievu? Viņš taču ir precējies.

Persels paskatījās uz Mazonu. Atsevišķās reizēs kapteiņa sirdsskaidrība patiešām bija neizdibināma. Bet vai tā tikai bija sirdsskaidrība?

— Kādēļ tad Timi nogalināja Džonsu? — Persels pēc brītiņa jautāja.

— Tas ir savādāk, — Mazons viszinīgi atteica. — Mēs esam briti. Mēs neesam mežoņi.

— Ticiet man, — Persels turpināja, — pat Anglijā var sastapt vīriešus, kas nogalina kaimiņu, lai iegūtu tā sievu.

Mazons nosarka, aizgrieza galvu un teica neveiklā un uzbudinātā tonī:

— Man nav skaidrs, ko mēs iegūstam no šādiem secinājumiem. Man tie liekas ārkārtīgi nemorāli.

— Es jums pateikšu savas domas, — Makleods piepeši ierunājās stieptā balsī. — Tās visas ir pasakas, — pasakas, kas dibinās uz pieņēmumu, it kā melnie būtu salauzuši ūdens klaušinieku šautenes. Un kas to stāsta? Persels. Un no kā viņš to it kā dzirdējis! No Amureijas. Bet kur ir Amureija? Biezoknī. Savelkot visu kopā: to stāsta tikai Persels, tātad nekas nav pierādīts. Bet tagad pieņemsim, ka melnie neko nav salauzuši. Timi paķer vienu no angļu šautenēm un, kad Persels no rīta ver vaļā būdas durvis, — plāj viņam virsū ...

Persels uzmeta runātājam niknu skatienu. Pirms mirkļa Makleods par Smedžu bija ņirdzis, bet tagad steidzās tam palīgā.

— Jūs aizmirstat kādu svarīgu apstākli, — viņš salti teica. — Timi ļoti riskētu, ja skaidrā dienas laikā šautu uz mani no slēpņa pamežā pretim manai mājai. Atceļā viņam vajadzētu šķērsot Austrumu avēniju vai Rietumu avēniju. Tur viņš sevi atklātu gluži kā uz delnas.

Likās, šis taktiskais apsvērums Mazonu ietekmēja.

— Tas ir diezgan ticami, — viņš teica, pētīdams lodi,

* — turklāt grūti iedomāties, kāpēc Timi būtu mainījis

ieroci. Franču šautenes ir lieliskas. Un vieglākas par mūsējām.

Viņš mirkli pārdomāja, pacēla galvu un paskatījās uz Perselu.

— Tomēr tie ir tikai pieņēmumi, jums pret Smedžu nav nekādu pierādījumu. Tāpēc nolemju jūsu iebildumu neievērot.

Viņš runāja ar uzsvaru, lai gan bija skaidrs, ka starpgadījums sašķobījis viņa pārliecību. Persels pastiepa roku un atdeva lodi.

— Es jums pat nejautāšu, — Persels uzgrieza viņam muguru un piegāja pie galda, — vai Smedžs šorīt bija ar jums kopā, kad atskanēja šāvieni. Man ņegribas jūs nostādīt neveiklā stāvoklī.

Viņš paņēma banānu ķekaru, kas atradās uz galda, izvēlējās vienu augli, norāva to un sāka lobīt. Mierīgs un savaldīgs uzmeties uz galda malas, viņš no jauna pagriezās pret Mazonu. Kad viņš runāja, mazliet sūrstēja zods, tomēr nelabsajūta bija pārgājusi.

— Smedžs nebija kopā ar mums, — Mazons atzinās, brīdi pārdomājis.

Persels paklanījās pret viņu.

— Paldies, ka jūs to atzīstat, — viņš teica, pārstādams lobīt banānu. — Tāpat paldies arī par to, ka jūs vismaz pieļaujat, ka pret Smedžu pastāv zināmas aizdomas. Tomēr, ja jūs pēc visa tā vēl ieskatāt, ka Smedžam ir nepieciešamā morālā cieņa, lai sēdētu tiesneša krēslā, tas, lūk, mani mazliet pārsteidz.

Makleods vairs nemaz negarlaikojās. Eņģelim Gabrie-lam tomēr bija aknas! Cik jauki viņš veco bija iebāzis maisā ar savu pasaciņu par angļu lodi! Makleods piemiedza acis un ar nožēlu atcerējās laikus, kad vēl pastāvēja sapulce, kurā eņģelis Gabriels atradās opozīcijā. Ak dievs, tad gan žāvas neuzmācās ne mirkli! Tad vajadzēja manīties, kā izlavierēt pret eņģeli! Kā izmest viņu sēklī! Tie bija labi laiki! Nolādētie melnie visu sabojājuši! Viņš sakoda zobus, līdz iesāpējās žokļi. «Nolādētie maukas bērni,» viņš pikti nodomāja. Bet viņa āda tiem vis netiks! Nē, nē, viņa mātes īstenā dēla āda tiem netiks! Nekādā gadījumā! Gan viņš no tā pasargāsies! Un varbūt paliks viens pats! Izglābsies tikai viens — baltais vai melnais. Viens pats no šiem nolādētajiem maukas bērniem — melnajiem un baltajiem! «Sala piederēs man!» viņš nodomāja spēja prieka uzplūdā. Viņš iekampa krūtīs krietnu malku gaisa, iepleta acis un paskatījās uz kalnu pie apvāršņa. «Ak dievs,» viņš nodomāja, «sala piederēs man!»

Jo klusums ieilga, jo Mazons jutās neveiklāk. Smedža prombūtne šāviena laikā viņu beidzot bija pārliecinājusi, tomēr lēmumu vairs nevarēja grozīt, un viņš saprata, cik situācija kļuvusi nedroša. Turklāt Persela uzvedība viņu briesmīgi aizskāra. Viņš nekad nebija piedzīvojis, ka apsūdzētais tiesnešu priekšā sēdētu uz galda un ēstu banānu, tas tiešām bija piedauzīgi. Lai gan, no otras puses, Persels bija savās mājās. Galu galā tas bija viņa galds un viņa banāns, un viņam bija tiesības tiklab uz vienu, kā uz otru; tur neko nevarēja iebilst. Pirmoreiz mūžā Mazona cieņa pret formu sadūrās ar cieņu pret īpašumu, un satricinājums, kas radās no šīs sadursmes, viņam laupīja runas dāvanas.

Persels sāka ēst otru banānu. Viņš to nedarīja tīšuprāt. Nelabā dūša zem papardēm bija iztukšojusi kuņģi: viņš sajuta izsalkumu. Bet vienlaikus mirkli pa mirklim viņš manīja, kādas pārvērtības notiek Mazona galvā, un, par spīti draudošajām briesmām, izbaudīja prieku. Acīm redzot, nebija viegli valsts nodevībā apvainot cilvēku, kas ēda augli, atspiedis dibenu pret galdu. Tik smagam apvainojumam vajadzēja svinīgāku izdarību. «īsta komēdija!» Persels nodomāja. «Cik ļoti cilvēkiem patīk ārišķības un viss, kas tiem piešķir varu pār citiem. Mazons šobrīd būtu sajūsmā, ja varētu uzklāt uz galvas melnu plīvuru, uzvilkt tiesneša parūku un notiesāt mani uz nāvi.»

Persels noslaucīja pirkstus mutautā, pārgāja pāri istabai, apsēdās uz apsūdzētajam noliktā ķebļa, ērti atspiedās pret sienu un uzlūkoja Mazonu.

— Mister Persel, — Mazons tūlīt ierunājās, — rodas iespaids, ka jūs kopš pirmās dienas uz salas allaž nostājaties melno pusē, pret saviem tautiešiem.

Persels papurināja galvu.

— Es aizstāvēju tahitiešu intereses tāpēc, ka viņiem darīja pāri, turklāt ļoti smagi, un aizstāvēju ne vien viņu intereses, bet arī viņu godu. Vajadzības gadījumā es tāpat aizstāvētu arī savu tautiešu intereses un godu.

— Jūs tātad uzskatāt, ka atbildība par šo karu gulstas uz britiem?

•— Tā gulstas uz Makleodu un uz tiem, kas balsoja par viņu. Tā gulstas arī uz jums, jo pēc Kori un Mehoro noslepkavošanas jūs esat kļuvis par Makleoda sabiedroto.

— Mister Persel, mani jums nav jākritizē.

Persels sarauca uzacis un bez aplinkiem vaicāja:

— Kādēļ ne?

Mazons meklēja atbildi, neko nespēja izgudrot un ēr-cīgi turpināja:

— Cik man zināms, jūs apgalvojāt, ka Makleodam neesot bijis tiesību uz likumīgu pašaizsardzību, kad viņš nošāva abus melnos. Vai jūs paliekat pie šī viedokļa?

— Palieku.

— Bet man stāstīja, ka Kori gatavojies ar šķēpu nodurt Makleodu, kad tas izšāvis.

— Tas tiesa, bet Makleods to izaicināja pirmais. Viņš tam trāpīja ar akmeni sejā.

— Kori par mani ņirgājās, — Makleods aizrādīja, nostādīdams ķebli atkal uz visām četrām kājām un uzmezdams Perselam niknu skatienu.

— Naktī, kad dalīja sievietes, Bekers par jums ņirgājās daudz nežēlīgāk, un tomēr jūs neko neuzsākāt.

— Tas ir pavisam kas cits. Es taču neļaušu melnajam izturēties pret sevi necienīgi.

— Jums tātad pastāv divējādi svari un mēri?

— Protams.

— Nu tagad jūs redzat, kurp tas noved: jau seši mirušie.

— Šādi apsvērumi mūs novirza no mērķa, — Mazons nepacietīgi aizrādīja. — No tā, ko jūs teicāt, mister Persel, es secinu, ka jūs melno aizbēgšanu biezoknī atzīstat par pilnīgi attaisnojamu.

— Tas nav tiesa. Es nebūt neatzīstu, ka viņi rīkojas pareizi, ķerdamies pie vardarbības.

— Jūs tomēr uzskatāt, ka viņu pārliecība ir pareiza?

— Tā ir pareiza, — Persels sparīgi attrauca.

Mazona pelēkzilās acis iemirdzējās. Viņš sasparojās, ievilka kaklu plecos un nolieca stūraino pieri uz priekšu, it kā grasītos badīt.

— Mister Persel, — viņš atsāka, skaldīdams vārdus,

— pagājušā gada novembrī es jums atklāju savu nodomu paslēpt ieročus kādā alā. Jūs uz salas esat vienīgais anglis, kam es uzticēju šo plānu. Aizvakar melnie iebēga biezoknī un jau nākamajā dienā atrada manus ieročus. Tā kā jūs esat arī vienīgais anglis, kas viņus aizstāv, es secinu, ka tas esat jūs, kas viņiem uzrādījis manu slēptuvi.

Persels pielēca kājās.

— Jūs esat traks, Mazon! — viņš iekliedza tam sejā.

— Kā jūs uzdrošināties mani tā apvainot? Jūs taču pats tam neticat! Ja negribu nēsāt ieročus, tad ne jau tāpēc, lai tos piegādātu citiem!

— Bet kā tad lai izskaidro, ka melnie tik ātri uzgāja manas šautenes?

— Mehani atklāja jūsu alu jau novembrī. Tā viņam noderēja par slēpni Itijai un Avapuhi.

— Kas jums to teica?

— Itija.

— Kad?

— Vakar.

— Cikos?

— Dažas minūtes pirms tam, kad ūdens nesēji iekrita lamatās.

— Protams! — Mazons noteica.

Persels viņā paskatījās drudžainām acīm, tomēr neko neiebilda.

Mazons turpināja:

— Un kā lai izskaidro, ka melnie uzzināja par ūdens klaušām?

— Viņu sievas nevienu brīdi nav pārtraukušas sakarus ar mūsu sievām.

— Jūs gribat teikt, ka viņas mūs izspiego?

— Tikai ne ar nolūku. Tahitietes tomēr ir pļāpīgas.

— Misis Mazona nav pļāpīga, — Mazons noteica nelokāmā pārliecībā.

Persels pavēra muti atbildei, tomēr aprāvās. Galu galā Mazona apbrīna pret savu sievu bija gandrīz vai aizkustinoša. Tikai žēl, ka viņš to neattiecināja nedz uz viņas dzimumu, nedz rasi.

Mazons kā neviļus izmeta:

— Varbūt misis Persela ir pļāpājusi ar Itiju?

Persels sarauca uzacis. Misis Persela, protams, bija pļāpīga ...

— Par to es neko nezinu, — viņš strupi attrauca.

Un piebilda:

— Uz salas ir deviņas britu sievas. Kāpēc jūs gribat, lai tā būtu tieši manējā, kas Itijai stāstījusi par ūdens klaušām?

— Bet vai jūs pats viņai par tām stāstījāt?

— Protams, nē, — viņš teica, paraustīdams plecus.

— Kādēļ lai es to būtu darījis? Kāda man varēja būt vajadzība? Drīz jūs mani apvainosiet, ka esmu sarīkojis arī lamatas.

— Es jūs neapvainoju nekādās tamlīdzīgās izdarībās. Kāpēc jūs mani nebrīdinājāt, kad melnie devās biezoknī?

— Un kāpēc lai es jūs brīdinātu?

— Lai es varētu izņemt ieročus no alas.

— Tātad jūs vairs nedomājat, ka tas esmu es, kas parādīja jūsu slēptuvi tahitiešiem?

— Es nesaprotu ... — Mazons apjucis teica.

— Jūs nule pats sevi nodevāt, — Persels pieceldamies aizrādīja, atkal uzlikdams kāju uz ķebļa. — Jūs nekad neesat ticējis, ka es varētu atklāt jūsu slēptuvi tahitiešiem.

Mazons skatījās uz viņu piesarcis, mirkšķinādams acis.

— Paskaidrojiet sīkāk, lūdzu!

— Jūs taču nevarat mani apsūdzēt jūsu slēptuves uzrādīšanā un reizē pārmest, ka neesmu jūs brīdinājis. Vai nu es esmu nodevējs, vai vējgrābslis. Vajag izšķirties par vienu vai otru.

— Es te neredzu nekādu pretrunu, — Mazons noteica.

— Tieši tāpēc, ka mani nebrīdinājāt, es nodomāju, ka esat izpaudis manu noslēpumu.

Makleods pamāja ar galvu. Skaists stūres pagrieziens! Viņš nebija gaidījis, ka vecais tik veikli pārkuģos pāri bangai.

— Bet man pat nebija jausmas, kas tā par alu! — Persels noskaities turpināja. — Es pat nezināju, vai esat īstenojis savu plānu un nogādājis tur ieročus. Manuprāt, jums nebija neviena cita, pie kā griezties pēc palīdzības, kā tikai es: jo Vā taču atteicās iet talkā aiz bailēm no tupapausiem.

— Misis Mazona prata iegrožot savus pārdzīvojumus.

— Bet kā es to varēju uzminēt? — Persels turpat vai izmisa. — Man nav tas gods pazīt misis Mazonu tikpat labi, cik jums!

Mazons dzēlīgi attrauca:

— Nerunāsim par misis Mazonu.

— Nudien, tas jau ir par traku! Kopš ceturtdaļstundas jūs sviežat man sejā, kas tikai pagadās pa rokai. Klausoties jūsu runā, varētu domāt, ka esmu vainojams pie visa! Pat, ja neesmu nodarījis neko, esmu vainīgs! Ja tik ļoti vēlaties apkopot visu atbildību, tad neaizmirstiet, ka šaušanas mākslu tahitiešiem iemācījāt jūs pats un ka viņi šauj ar jūsu šautenēm.

— Vēlreiz atgādinu: liksim manu personu mierā!

— Liksim manējo mierā! Vai jūs šajā strīdā kāds privileģējis? Un kas gan cits jūs pilnvarojis uzstāties man par soģi nekā ierocis, ko turat rokā?

Tālumā atskanēja šāviens. Persels apklusa, nobālēja un sastinga. Aizstāvēšanās karstumā viņš bija piemirsis Uiliju.

— Man tā vien rādās, ka Bekers, ziķeris, nolaida Ohu uz grunts, — Makleods stiepti noteica.

Mazons pagrieza galvu pret kalnu un klusi piebilda:

— Labi nospēlēts. — Arī Smedžs pagrieza galvu, taču neteica neko.

Nekustēdamies, skatienus pievērsuši kalnam, viņi gaidīja. Mazons izvilka pulksteni, tā tikšķi tūlīt piepildīja telpu. Ja neatskanēs otrs šāviens, tad Bekeram būs izdevies aizbēgt. Persels bažīgi ausījās. Vēl nekad viņš nebija klausījies tik aizrautīgi, lai gan sadzirdēja vienīgi klusumu.

Tad viens pēc otra atskanēja divi rībieni. Persels piecēlās un sabāza rokas kabatās.

— Viņi to pieveica, — Mazons klusi noteica.

— Kāpēc jūs tā domājat? — Persels nikni vaicāja.

— Viņam neatlika laika pārlādēt. Šāvēji bija melnie.

— Bet viņi varbūt netrāpīja?

— Iespējams.

— Nē, — Makleods pēc brīža noteica. — Atskanēja tikai divi šāvieni, bet viņu ir trīs. Ja abi pirmie nebūtu trāpījuši, tad šautu trešais.

— Trešais varbūt ir aizņemts kur citur, — Persels izmisīgi turējās pretim. — Viņš, iespējams, dzenas pakaļ Amu-reijai.

— Nē, — Mazons iebilda, — to grūti iedomāties. Viņi būs metušies uz Bekeru visi trīs. Ar Amureiju viņi tiks galā vēlāk.

— Un neaizmirsīsim, — Makleods iekrita starpā, — ka viņiem katram ir pa divi šautenēm. Ja viņi nošautu Bekeram garām, mēs dzirdētu vēl citus rībienus.

— Varbūt viņu šautenes vienmēr nav pielādētas, — Persels skarbi atteica.

Makleods paraustīja plecus un saskatījās ar Mazonu, it kā sacīdams: «Vai vērts strīdēties? Viņš noliedz acīm redzamu patiesību.» Šī saskatīšanās Perselu ietekmēja daudz vairāk nekā visi iepriekšēji pieņēmumi. Viņš aizvēra acis. Pēkšņi viņš redzēja Bekeru. Tas gulēja uz akmeņiem, zilgani bāls, ar melnu caurumu krūtīs.

Mazons vēroja Perselu, un viņu pārsteidza tā sastingušie vaibsti. Viņš gandrīz jau pateica: «Man ļoti žēl, mister Persel,» — tomēr novaldījās. Pēc viņa ieskatiem, prokuroram neklājās apsūdzētajam izteikt līdzjūtību.

Persels apsēdās, salika rokas uz ceļgaliem un, taisni izslējis galvu, stingām acīm, uzblīdušiem, savilktiem kakla muskuļiem, raudzījās tieši uz priekšu.

Smedžs nepacietīgi pieglauda uz pieres noslīdējušu matu šķipsnu. Persela stingums viņam atdeva mazliet drosmes, un viņš atkal uzdrīkstējās pakustēties. Atbalstījis šautenes stobru pret plecu, Makleods ar kaulainajiem pirkstiem sāka bungot sev pa ceļgalu. Tad, ar kreiso roku satvēris labās rokas pirkstus, sāka tos staipīt vienu pēc otra, izņemot īkšķi. Izstaipījis visus četrus, viņš pārmainīja rokas un sāka atkal no gala. Ikreiz, kad locītava pastiepās, atskanēja viegls knikšķis, kam sekoja skaļāks. Beidzis šādi darboties, Makleods pacēla galvu uz Smedžu. Smedžs nokremšļojās, izstiepa apakšlūpu un, pabīdījis uz priekšu purnu, nievājoši norādīja uz Perselu. Pēc brīža Makleods ar kājām paberzēja grīdu un atkal pavērās Mazonā. Taču Mazons no šī skatiena izvairījās. Viņam gribējās doties projām, un viņš sev pārmeta šo vēlēšanos kā gļēvulību. Pienākums lika turēties līdz galam. Vajadzēja atsākt nopratināšanu, tomēr viņš nespēja saņemties. Persela sāpīgais sastingums viņam atgādināja izjūtu, ko pats bija pārdzīvojis Džimija nāves brīdī.

Nojumes pusē aiz mājas labā stūra kaut kas paslīdēja garām. Mazons satvēra šauteni, pagriezās un nometās uz ceļgala. Bet tūlīt atkal piecēlās. Tās bija sievietes. Viņas nāca cita aiz citas, klusākas par sermuliņiem, gandrīz saspiedušas kopā elkoņus, sastājās bariņā pie bīdāmajām durvīm, tomēr pāri slieksnim nekāpa. Tur bija visas, izņemot Ivoa un Vā. Viņas izveidoja tumšu, nekustīgu, blīvu grupu, kurai pāri slējās Omātas garais augums. Sievietes nerunāja ne vārda. Dzīvas bija tikai acis.

Mazons sarauca uzacis un ar gandarījumu pamanīja, ka Vā nav pametusi savu posteni. Viņš pamāja ar roku, kā aizdzīdams mušu spietu, un nepacietīgi teica: — Ejiet projām! Ejiet projām! — Neviena tomēr nekustējās.

— Omāta! — Mazons pavēlēja. — Sakiet, lai viņas iet projām! — Omāta neko neatbildēja. Mazons paskatījās uz Makleodu, it kā lūgdams palīdzību. Makleods papurināja galvu. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās atklātībā atraisīt Horoa daiļrunību.

Mazons nopētīja sievietes. Viņam raudzījās pretim tumšas, pētīgas acis. — Ko jūs gribat? — viņš ērcīgi uzkliedza. Bet nesaņēma nekādu atbildi.

Persels nekustējās. Viņa poza nebija gurda, bet sastingusi un saspringta, it kā viņu būtu ķērusi trieka. Seja bija kokaina, acis plati atvērtas un, tā kā viņš nemirkšķināja plakstus, tajas sanesušās asaras ritēja lejup pār vaigiem. Raudas dīvaini nesaskanēja ar vienaldzīgajiem it kā pārakmeņotajiem sejas pantiem.

Mazons skatījās uz Perselu un nevarēja izšķirties — sākt vai nesākt runāt. Viņu vajāja atmiņas par savā kajītē pārdzīvotajām desmit minūtēm pēc Džimija noslepkavošanas. Viņš atkal ieraudzīja sevi stāvam pie galda, priekšā atradās atvērta pistoļu kārba un abas rokas bija uzliktas uz kārbas vāka. Viņš lūkojās iluminatorā, it kā to redzēja un tomēr neredzēja, un nespēja neko domāt. Kārbas vāks izslīdēja no pirkstiem, atskanēja sauss klakšķis, viņš nodrebēja, nodūra acis uz pistolēm. Džimijs bija miris ... Tad viss apdzisa, viņš viens stāvēja tumsā auksta, ledaina ūdens ieskauts un smaka nost. . .

Smedžs kļuva nepacietīgs. Pirmajā acu uzmetienā viņš bija ievērojis, ka Ivoa sieviešu barā nav. Viņa droši vien ar šauteni rokā klaiņoja biezoknī ap būdu, slīdēdama klusāk par čūsku, un dievs vien zina, vai varbūt nedomāja līst no turienes ārā un tāpat joka pēc, lai pasteigtos pirmā, iotriekt viņam lodi mugurā. Viņš sakustējās uz sava sēžamā, notvēra Makleoda skatienu un klusu apjautājās:

— Vai laižamies projām?

Makleods ar zodu norādīja uz Mazonu un novaikstījās. Vajadzēja nogaidīt. Vecais stāvēja vējā ar nolaistām burām. Bija skaidri redzams, ka viņam vairs nebija dūšas atsākt tiesāšanu, tā vai citādi, tā taču bija viņa paša iedoma, īsti nolāpīta būšana, turklāt lūko nu uzzināt, ko šīs sasodītās nēģerietes ieņēmušas galvā, ko tās te meklē, lūrēdamas pa visām lūkām un nepīkstēdamas ne vārda.

— Iesim projām, — Makleods teica.

Viņš piecēlās tik strauji, ka ķeblis ar troksni nogāzās uz grīdas. Persels sarāvās, pietrūkās kājās, samirkšķināja acis un ar lēnu, mokošu kustību, it kā viņam sāpētu kakls, pagrieza galvu pa labi un paskatījās uz Makleodu. Tad tikpat gausi pavērsās pa kreisi, skatiens neapstādamies aizslīdēja garām Smedžam, pakavējās mazliet ilgāk pie sievietēm un beidzot apstājās pie Mazona.

— Nu, — viņš beidzot iesaucās pēkšņā dusmu uzplūdā,

— ko jūs gaidāt? Šaujiet mani nost!

Makleods pacēla ķebli un apsēdās. Mazons bija piesarcis kā biete.

— Mēs ceram, mister Persel, — viņš diezgan savaldīgi teica, — ka Bekera noslepkavošana būs mainījusi jūsu nostāju.

— Kādu nostāju?

Iestājās klusums.

— Es būšu atklāts, mister Persel, — Mazons atsāka, nodūris acis. — Mēs jūs tikai turam aizdomās. Bet, — viņš piebilda, paceldams roku, — jūsu atteikšanās mums piebiedroties un cīnīties pret kopējo ienaidnieku šīs aizdomas pastiprina un gandrīz vai pārvērš pierādījumā.

Viņš nolaida roku uz ceļgala.

— Tomēr, — viņš turpināja, — ja jūs pēc Bekera noslepkavošanas nolemsiet mainīt savu nostāju, mums, protams, vairs nebūs nekāda iemesla par jums šaubīties...

— Citiem vārdiem runājot, — Persels sašutis iesaucās,

— vai nu es šaušu kopā ar jums, vai arī jūs mani pasludināsiet par vainīgu! Un to jūs dēvējat par taisnīgumu! Bet tā taču ir šantāža! Pati klajākā, pati vienkāršākā šantāža! Es sāku saprast, kālab jūs sagudrojāt visu šo liesu pret mani! Tikai tāpēc, lai iegutu vienu šauteni vairak jūsu nometnē! ...

— Mister Persel, — Mazons sarosījās, — jūs pieminat šantāžu. Ja vispār par tādu var runāt, tad šāda šantāža manu sirdsapziņu neapgrūtina. Es apzinos savu atbildību pret britiem, kas atrodas šeit. Mēs karojam, mister Persel, un es gribu šajā karā uzvarēt. Kā šķiet, šobrīd melnie vairs palikuši tikai trīs: Mehani, Tetahiti un Timi. Mēs esam četri — jūs ieskaitot.

Viņš mirkli klusēja, abām rokām satvēra šauteni un noteica ar uzsvaru:

— Jūsu klātbūtne mūsu pusē var daudz ko izšķirt.

Viņš turpināja:

— Turpretim, ja jūs atsakāties mums palīdzēt, jūs pats sevi atšķeliet no mūsu mazās kopienas ...

— Un kļūstu vainīgs! — Persels iesaucās ar dzēlīgu izsmieklu.

— Mister Persel, jūsu sarkasmi mani neuztrauc. Es jūtu, ka izpildu savu pienākumu. Mēs visi trīs esam likuši dzīvību uz spēles. Ja negribēsiet mums palīdzēt, mēs jūs atzīsim par ienaidnieku un kā pret tādu arī izturēsimies ...

Persels sabāza rokas kabatās, pagāja dažus soļus pa istabu, sašutums pagaisa. Viss kļuva aizvien skaidrāks — tie jau bija tīrie murgi. Vakar Mazons viņu aicināja par sava dēla krusttēvu. Šodien tas bija gatavs viņu nošaut. Kopš vakardienas salā kaut kas bija grozījies: «melnie» vairs hebija nenozīmīgi pretinieki. Viņi bija atraduši šautenes. «Bailes,» Persels nodomāja. «Bailes. Pat lādzīgi ļaudis kļūst asinskārīgi, kad tos māc bailes.»

— Es varu jums noderēt arī neapbruņots, — viņš teica, pagriezdamies atpakaļ un uzlūkodams Mazonu. — Vakar sapulce mani pilnvaroja uzņemt sakarus ar tahitiešiem. Es vēl vienmēr gatavojos to darīt un lūkot atkal atjaunot mieru.

— Mieru! — Mazons iesaucās. — Jūsu smadzenes, nudien, nav iekārtotas tāpat kā citiem cilvēkiem. Jūs gribat, lai mēs dzīvojam mierā ar šiem neliešiem, kas nogalinājuši piecus mūsējos!

— Pilnīgi pareizi, — Persels rūgti attrauca, — piecus no mūsējiem, trīs no viņu ļaudīm; varbūt derētu rimties.

Makleods paraustīja plecus.

— Tur nu jūs tūlīt var pazīt, Persel. Vienmēr tikai ar bībeli, vienmēr ar Jēzu Kristu! Aklāka par jums laikam neviena nav! Atliek noskaitīt lūgsnu, un melnie sāk izbalot? Vēl vienu mazu lūgsnu, viņiem jau pieaug spārni, un — aiziet! Vējš no pakaļas — taisnā ceļā uz paradīzi, ar desmit mezglu ātrumu! Bet es jums pateikšu, ka, manuprāt, tas ir savādāk, Persel, ka šie zeļļi man riebjas. Tie ir gļēvuļi, nodevēji un viss, ko vien vēlies, ar tiem nekas nav iesākams, tie ir sliktāki par lopiņiem, tā, lūk, man šķiet. Un, ja pieņem, ka šie nolādētie mori man parakstītu miera līgumu paši ar savas mātes asinīm Jēzus Kristus personīgā klātienē, es jums teikšu: man tik un tā nebūtu nekādas uzticības. Kādā jaukā dienā viss atkal sāktos no gala. Tāpēc es domāju, ka nav vērts šai salā visu mūžu tupēt kā uz oglēm, nē! Labāk reizi par visām reizēm ar dievpalīgu pa nopietnam ķerties klāt, un lai tad ar to arī viss būtu cauri!

—• Šīs runas mūs attālina no mērķa, — Mazons aizrādīja. — Mister Persel, es jums kaut ko tiku jautājis un gaidu jūsu atbildi.

Persels aizgāja līdz galdam, apgriezās apkārt, paskatījās uz sievietēm un klusā balsī ātri teica tahitiski:

— Viņi grib mani nogalināt, jo es nevēlos ķerties pie šautenes.

— Mēs viņiem neļausim, — Omāta atbildēja.

— Pat tā, kas stāv kreisā malā no tās, kas tev pa kreisi?

— Pat tā, — Tumata atsaucās.

Persels viņai uzsmaidīja. Viņš nebija gribējis to nosaukt vārdā, Smedžam dzirdot.

— Pat skaistā, negantā ķēve?

— Pat tā! — Horoa atsaucās.

— Ko jūs tur viņām stāstāt? — Mazons pikti uzkliedza.

Persels paskatījās viņā no augšas uz leju un pār plecu

atbildēja bez aplinkiem:

— Es esmu savā mājā.

Acis nodūris, viņš atsāka soļot pa istabu. Varbūt labāk notēlot padošanos? Pieņemt šauteni un pirmajā izdevīgajā brīdī doties biezoknī? Nē, tikai ne izlīgt. Pat neizlikties, ka izlīgst. Viņš uzelpoja. Krūtīs dauzījās sirds. Un pār muguru atkal noskrēja salts drebulis.

Viņš piegāja pie ķeb]a un no jauna ieņēma vienaldzīgu pozu. Viena kāja uz sēdekļa, elkonis uz ceļgala, viena roka kabatā. Viņš apzinājās, ka šī poza ar laiku kļūst pārspīlēta, taču tā viņam palīdzēja saglabāt drosmi.

— Mister Mazon, — viņš teica zemā un nopietnā balsī,

— jūs gaidāt manu atbildi. Atbilde ir šāda: primo: ja es arī ņemtu rokā šauteni, tas jums neko nelīdzētu: es neprotu šaut. Secundo: ar vai bez šautenes, es atsakos krist grēkā un nogalināt cilvēku.

Telpā neviens nepakustējās. Smedžs sakņupis tupēja uz sava ķebļa, acis nodūris grīdā. Mazons bija it kā pārakmeņojies un raudzījās taisni uz priekšu. Vienīgi Makleods skatījās uz Perselu. Eņģelim tomēr bija aknas. Viņš jau to paredzēja: vecais bija uzskrējis uz sēkļa.

— Ja es jūs pareizi sapratu, — Mazons teica, — jūsu atbilde ir «nē».-

Viņš runāja vienmuļi, un viņa skatiens bija dīvaini stings.

— Jā.

— Tādā gadījumā, — viņš turpināja drūmā balsī, — es zinu, ko man atliek darīt.

Un pacēla šauteni.

— Hē, lēnām pār tiltu! — Makleods uzkliedza. — Vajag nobalsot.

— Nobalsot? — Mazons pārprasīja tai pašā neskanīgajā un vienmuļajā balsī.

Tomēr ieroci nolaida.

— Jūs šeit neesat viens, — Makleods skarbi aizrādīja.

— Mēs esam trīs.

Mazons pavērās viņā, it kā labi nesapratis, tad pacēla labo roku un izklaidīgi noteica:

— Vainīgs.

— Es atturos, — Makleods bez kavēšanās attrauca.

Smedžs sēdēja kā sēdējis. Galvu nodūris, kaklu ierāvis

plecos, viņš klusēja.

— Smedž? — Makleods jautāja.

Smedžs nodrebēja, pameta baiļpilnu skatienu uz sievietēm un nomurminaja aši un neskaidri:

— Nav vainīgs.

— Kā? —•. Mazons iekliedzās.

— Nav vainīgs, — Smedžs atkārtoja.

Persels iesmējās nervozu, saraustītu smiekliņu. Kāds farss! Gluži neticams farss! Viņu izglāba paša slepkava. Kājām drebot, viņš apsēdās un nekādi nespēja novaldīt smieklus.

Mazons klusēja, bāls un apstulbis. Viņš paskatījās uz Makleodu un noprasīja neskanīgā balsī:

— Ko tas nozīmē?

— Ka Persels attaisnots, — Makleods atbildēja.

Viņš bija aizbāzis īkšķus aiz bikšu jostas un, sasvēris ķebli un atbalstījis mazliet piešķiebto galvu pret durvīm, savilcis plānās lūpas vieglā, ņirdzīgā smīnā, vēroja Mazonu. Vecais vēl neko nebija sapratis. Dumjš, kā jau anglis. Dumjš un aprobežots.

Mazona stūrainajā pierē pamazām sāka noskaidroties balsošanas jēga. Bālā seja pietvīka spilgti sarkana, un viņš saka mirkšķināt acis.

— Jūs mani nododat, Makleod! — viņš iesaucās.

— Neko es nenododu, — Makleods nosvepstēja. — Nevajag visur redzēt tikai nodevējus, kapteini, citādi jau šajā salā var zaudēt prātu. Galu galā šī prāva taču bija jūsu iedoma, nevis mana. Labi. Pieņemsim. Pieņemsim, ka varētu sameklēt grēkus, par kuriem Perselu nošaut, viņš ķertos pie šautenes, un mēs būtu vinnējuši. Ievērojiet, ka es tam nevienu brīdi neesmu ticējis, bet pieņemsim. Viena šautene vairāk, tas būtu to vērts.

Un, tā kā Mazons grasījās vērt muti, Makelods pacēla labo roku un cienīgi turpināja:

— Vienu mirkli, kapteini, lūdzu. Mēs šeit esam baltie. Mēs visu varam pārrunāt mierīgi, kā džentlmeņi. Kā jau teicu, Persels paņemtu šauteni, un mēs būtu vinnējuši. Tikai, lūk, kas. Patiesībā viņš nepaņemtu neko. To es jau biju paredzējis, kapteini. Perselu es labi pazīstu, tur jums nav ko iebilst. Viņam ir ticība. Un viņš pie tās turas, nelokāms kā borta ozola mala.

— Visi šie apsvērumi. ..

— Ļaujiet man runāt, — Makleods nepacietīgi attrauca,

— es jums vienam pašam ļāvu taurēt veselu stundu. Tagadiņ ir mana kārta. Turpināsim. Persels atsakās. Viņš negrib. Nekādi negrib. Slepkavība, viņš saka. Šausmas. Nogalināt savu līdzinieku? Nekad. Eņģelim Gabrielam šautenes nevajag! Ar vārdu sakot, kļūme. Bet, ja kļūme, tad kļūme, lūk, ko es saku, kapteini, un ne jau tāpēc, ka jūs nošausiet Perselu, kļūmes vairs nebūs... Ko jūs ar to iegūsiet? Neko. Tik un tā jums vienas šautenes vairāk netiks.

— Bet pastāv taisnība ... — Mazons iebilda.

— Pē! — Makleods atkal pamazām pārgāja uz parasto dzēlīgo toni. — Pē-ē, kapteini, jūsu vārdiem sakot, taisnība pastāv, bet taisnībai es šobrīd uzspļauju. Un jūs tāpat, tikai neņemiet ļaunā. Kaut vai tā paša joka pēc, kad jūs apgalvojat, ka eņģelis Gabriels melnajiem atklājis šauteņu slēptuvi, piedodiet — runāsim kā džentlmenis ar džentlmeni — es nezinu, vai tā ir taisnība vai patiesība, ser, bet tam nu gan grūti ticēt, ser. Lai paliek. Pie tiesas runā to, kas jārunā, bet, kad prāva beigusies, īstā patiesība iznirst dienas gaismā. Un te nu viņa ir, vēl gluži slapja. Piesargieties, ka neuzpil uz kājām! Te viņa ir, es saku. Ja salā vēl pastāvētu kāda taisnība, tad tā dēvētais Smedžs šajā stundā šūpotos visaugstākajā banjāna zarā, primo (kā saka eņģelis), par to, ka neīstā brīdī izmantojis savu līdzpilsoni par mērķi, un, divo, par to, ka pamežā zellim Bekeram gandrīz vai ļāvis sevi nolaist no kājas, šis draņķa knēvelis (es runāju par Smedžu), lai mūsu baram tiktu vēl par vienu šauteni mazāk. Lai paliek. Taisnība šajā stundā ir gluži lieka, es to iemetu bunkurā kopā ar rezerves burām. Šimbrīžam, kapteini, pastāv vienīgi manas paša sīkās interesītes. Man jāglābj sava āda, kaulus un ķidas ieskaitot. Un tāpēc es atkārtoju: es neredzu, ko varu vinnēt, ja eņģelī Gabrielā ietriecu lodi. Toties redzu ļoti labi, ko riskēju zaudēt...

— Zaudēt? — Mazons brīnījās.

Makleods mirkli nogaidīja. Nu viņš to varēja atļauties. Runas turpinājums bija tik labi ievadīts, ka neviens ir nedomāja viņu pārtraukt, pat Mazons ne. Persels viņā raudzījās kā apburts. Kāda degsme, kāda bramanība! Makleods bija pretīgs, un tomēr... Ne jau visu noteica alkatība, sava daļa piekrita arī spēlei. Garos, tievos īkšķus aizbāzis aiz bikšu jostas, izstīdzējušās kājas izstiepis, sejai uzlicis iekritušo un izteiksmīgo masku, viņš laimīgs un augstprātīgs vēroja savus klausītājus. Laiks, kad viņš Mazonam ļāva sevi aizēnot, bija beidzies. Viņš atkal uznāca ūz skatuves. Viņš iedzīvojās lomā. «Jā,» Persels nodomāja, «tā ir spēle, viņš vienmēr bijis spēlētājs. Bet viņš spēlē uz mūsu dzīvībām.»

— Es varu zaudēt un kā vēl! — Makleods turpināja.

— Un ne tikai es. Jūs arī. Smedžs arī. Smedžs saka: «Nav vainīgs.» Piesardzīgs zellis! Ja ievēro, ka dabas klēpī kaut kur ar paukšķeni ķepās klīst maza dāmiņa, kas gauži sapīktu, ja viņas dārgumiņam notiktu kāda nelaime... Jūs varbūt arī neesat pamanījis, ka jums aiz muguras, kapteini, stāv vēl citas mazas, gluži melnas dāmiņas, kas par to arī diez kā nepriecātos, varu jums apzvērēt. Viņas par Perselu vai krīt, kas to nezina? Tas ir viņu lielais mīlulis, viņu eņģelis! Tas allažiņ tikai jālaiza, jāpaijā! Tas ir viņu brālis! Viņu mazulis! Viņu Jēzuliņš! Viņas ir gluži trakas! Visas kā viena! Palūriet uz viņām mazliet, kapteini! Pagriezieties drusku atpakaļ, lūdzu, to ir vērts redzēt. Te vairs nav runa par smiešanos, dziedāšanu vai par ritmisku pakaļas grozīšanu! Paskatieties uz viņām! Statujas. Mutes kā aizšūtas. Zobiņi sakosti. Acis kā pucnaži. ..

— Jums bail no sievietēm? — Mazons nicīgi jautāja.

— Un kā vēl! — Makleods ar uzsvaru attrauca. — Un, ja jūs viņas pazītu tikpat labi kā es, arī jums būtu bail. Ļaunāku radījumu vairs nav, kapteini, varat man ticēt. Tad jau labāk kauties ar tiem trim neliešiem mežā. Un, starp mums runājot, man uz kakla pietiek ar šiem trim, nav ko uzvelt sev vēl arī vahinas. Pieņemsim, ka es par Perselu saku: «Vainīgs.» Labi. Es tveru pēc šautenes un nosūtu eņģeli Gabrielu pie tētiņa, kas mīt debesīs. Un tad? Ko viņas iesāk, šīs vahinas, pēc jūsu domām? Viņas metas mums virsū, varam saderēt, ar Omātu priekšgalā. Vai arī steidzas pie Vā, piekauj to un paķer šautenes. Iznākums: pret mums biezoknī rodas vēl otrs bruņots bars, kas mūs nebūt nedomā glaudīt.

— Visa šī pļāpāšana... — Mazons teica, ciešāk sažņaugdams šauteni.

Šajā mirklī viņam uz labā pleca uzgūlās milzu svars. Viņš pagrieza galvu. Plecu spieda liela, melna roka.

— Vairs nav ūdens. — Omāta angliski sacīja.

— Laidiet mani, — Mazons nikni pavēlēja un, satvēris milzenes delmu, mēģināja atbrīvoties no tvēriena. Omāta viņa pūliņus nemaz nemanīja. Cildena kā varens mātes tēls — viņa no augšas to valdīja kā mazu bērnu.

— Vairs nav ūdens, — viņa atkārtoja, balsij nograndot kā tālīna ūdenskrituma atskalai.

— Kā tad tā? Nav ūdens? — Makleods iesaucās. — Bet tvertnes tirgus laukumā?

— Apgāztas.

— Apgāztas? — Mazons jautāja. — Kas tās apgāza?

Viņš uzdeva cīņu. Virs galvas spīdēja Omātas melnā,

platā seja, apaļa kā mēness, biezām lūpām, ieplestām nāsīm, lielām, valgām acīm.

— Viņi, — tā atbildēja dobjā balsī.

— Kā tu zini? — Makleods kliedza, pielēkdams kājās.

— Itija teica.

— Kad? — Smedžs savukārt piecēlās un ievaicājās drebošā balsī.

— Nupat. Nupat viņi tur bijuši.

Ar brīvo roku viņa parādīja, kā apgāž tvertni. Tad piebilda:

— Itija no viņu puses lika pateikt...

— Ko viņa teica? — Makleods ierēcās, nobālis pār visu seju.

— Vahinas var nākt dzert pie strauta. Peritāņi ne. Peritāņi vairs nedzers.

TRISPADSMITA NODAĻA

Omāta lēnām noņēma plaukstu Mazonam no pleca, un viņš atkal varēja kustēties. Jaunā liksta mudināja rīkoties. Bet, piecēlies kājās, viņš saprata, ka neko nevar iesākt. Melno rokās bija salas vienīgais ūdens avots. Noslēpušies viņi gaidīs britus, lai tos apšautu kā baložus.

Visi četri vīrieši pārmija skatienus. Makleods nolaizīja lūpas, un pārējie tūlīt saprata, ko viņš pārdzīvo. Jau doma vien par ūdens trūkumu viņam sagādāja slāpes.

— Ir tikai viena izeja! — Mazons teica trīcošā balsī.

— Jādodas biezoknī un jāuzbrūk!

Makleods uz viņu paskatījās, uzmeta acis Smedžam un apsēdās.

— Man diez kā nevelk doties viņiem tieši ķetnās, — viņš caur degunu noņurdēja. — Mēs biezoknī nepaspersim ne soli. Sievietes viņus brīdinās.

— Jūs tātad vēlaties labāk nomirt aiz slāpēm? — Mazons kašķīgi vaicāja.

Makleods paraustīja plecus un neatbildēja.

— Varbūt varētu iet uz strautu naktī, — Smedžs ierunājās. — Sievietes ar traukiem vajadzētu sūtīt pa priekšu. Un, kad melnie parādītos, mēs viņus nožmiegtu.

— Idiots! — Makleods nošņāca. — Saki — kas tev uz pleciem? Galva vai spainis? Melnie nav prātā jukuši. Viņi to jau pierādījuši. Viņi ļautu sievietēm piepildīt traukus un nebāztu ārā ne galiņa no saviem draņķīgajiem purniem. Viņi mūs nolaistu no kājas atceļā.

— Jūs runājat tā, it kā viņiem vienmēr vajadzētu mūs uzvarēt, — Mazons dusmīgi noteica. — Es nesaprotu jūsu nostāju, Makleod.

— Nudien, jāsaka, man ļoti žēl, — Makleods mierīgi atteica. — Mana nostāja paliek mana nostāja, kapteini, un man nav nekāda iemesla to grozīt. Melnos nevar uzvarēt biezoknī, lūk, ko es saku. Ar viņiem vajag cīnīties šeit.

Smedžs apsēdās un norija siekalas.

— Bet ja nu viņi neuzbrūk? — viņš izaicinoši jautāja.

— Ko tad mēs iesāksim? Gaidīsim? Sprāgsim nost aiz slāpēm?

Makleods viņam ņirdzīgi uzsmaidīja, tomēr nepagodināja ar atbildi. Persels vēl joprojām klusēja. Viņu pārsteidza naidīgie skatieni, ar kuriem apmainījās šie trīs vīri. Makleods vai plīsa aiz nicinājuma, un, lai cik tas arī dīvaini, Mazons ar Smedžu likās nostājamies pret viņu, it kā uzveldami viņam atbildību par radušos stāvokli.

— Lielās pirogas vadoni! — Omāta angliski iesāka.

Pārsteigti visi pagriezās atpakaļ un paskatījās uz runātāju. Apjukumā viņi sievietes bija pavisam piemirsuši.

— Klausies, vadoni, — Omāta turpināja, — mēs ņemsim traukus un ar traukiem dosimies prom. Adāmo naks līdzi. Mēs iesim pie pārējiem, — viņa stāstīja tālāk, kautrīgi nolaizdama acis, — un Adāmo pārējiem sacīs: mēs dosim injāmus, banānus, mango augļus, avokādus. Jūs dosiet ūdeni.

Kad Omāta bija beigusi, iestājās dziļš klusums.

— Tas varētu iet, — Makleods pēc brīža noteica. — Jājautā, ko šie maukas bērni kopš aizvakardienas grauž. Augļi un saknes ir mūsu pusē, atklātās vietās.

Un nevērīgi piemetināja:

— Man liekas, tā lieta var iet, ja vien Persels piekrīt.

Viņš neskatījās uz Perselu, bet pētīja savas kājas.

— Kādēļ lai viņš nepiekristu? — Smedžs vīzdegunīgi 'aizrādīja, it kā Perselam būtu nezin kāda vajadzība upurēties viņa labā.

Bet arī viņš neskatījās uz Perselu. Makleods izstiepa kājas, salika pēdas kopā, tad izvērsa tās taisnā leņķī. Tā kā leņķis neizdevās gluži taisns, viņš piemiedza acis un kļūdu izlaboja.

— Var jau būt, ka Persels ar prieku mazliet pastaigātos Timi pusē, — viņš vienaldzīgi noteica.

— Viņam slāpst tāpat kā mums, — Smedžs uzplijās.

Mazons stāvēja kājās, ar abām rokām atspiedies pret

šauteni. Makleods atkal salika pēdas kopā, pacēla galvu un palūkojās uz viņu. Bet Mazons klusēja. Viņš uzskatīja zem sava goda Perselam kaut ko lūgt.

— Ir neliela šansīte, ka tā lieta ies, — Makleods tikpat vienaldzīgi turpināja. — Šie palaistuves bērni droši vien sprāgst badā.

— Ja viņi cietīs badu, tad naktī nāks čiept mūsu augļus, — Smedžs aizrādīja.

— Un mēs darīsim tāpat kā viņi pie strauta, — Makleods atcirta. — Mēs gaidīsim viņus ar paukšķenēm.

Viņš atsāka:

— Var būt, ka viņi mūs atstājuši bez ūdens tieši tāpēc. Viņi iziet uz maiņu. Dots pret dotu. Tādas ir manas domas, draugi.

Un viņš vēlreiz piebilda tikpat nevērīgi:

— Ir neliela šansīte, ka tā lieta ies, lūk, ko es saku.

Šoreiz viņš pavērās Perselā, bet veltīgi. Persels nenolaida acis no Omātas. Viņas skatiens pauda kaut kādu nolūku, ko tagad vajadzēja uzzināt.

— Vai tu man iesaki pieņemt? — viņš tahitiski jautāja.

— Es tev iesaku, — viņa atbildēja vienaldzīgu seju.

Viņš sāka soļot pa istabu. Viņš negribēja, lai pārējie

domā, ka viņa lēmums saistīts ar vārdiem, kurus nule bija pārmainījis ar Omātu. Piepeši viņu pārņēma ārkārtīga pacilātība. Raizes pagaisa. Viņš kļuva līksms, viegls. Pat ūdens apgāde vairs nelikās nekas neatrisināms.

— Es priecājos, ka mana tiesāšana laimīgi beigusies, —

viņš teica skaidrā un skaļā balsi. — Citādi es pat nevarētu jums vairs pakalpot.

Apbrīnojami labais garastāvoklis lauztin lauzās uz āru, un viņš turpināja:

— Pagājušo reizi, kad salā kādu tiesāja, apsūdzētais bija misters Mazons. Esmu priecīgs, ka arī šī prāva beidzās laimīgi. Savādāk mums šodien būtu laupīts prieks savā vidū redzēt misteru Mazonu.

Viņš uzsmaidīja visiem pēc kārtas. Makleods un Smedžs viņa skatienu izturēja: Mazons, nosarcis kā biete, mirkšķināja plakstus.

— Es jums jau sacīju, — Mazons nopurpināja, — par toreizējo iejaukšanos es nekādu pateicību jums parādā neesmu.

— Pats par sevi saprotams, — Persels laipni paklanījās.

Viņš jutās bezrūpīgs, laimīgs, uzjautrināts. «Ak dievs, ak dievs, tomēr būs jāpacieš visi šie bezprāši.» Domas pārlēca uz ko citu. Viņš atmaiga, pēkšņi atcerējās Ivoa un garā atkal redzēja, kā viņa paceļ šauteni pret Smedžu.

— Nu, vai jūs izšķirsieties? — Smedžs uzdrīkstējās pajautāt, ieraudzījis Persela vaibstos atplaiksnāmies laimīgu jutoņu.

Persels uzmeta viņam skatienu. Šobrīd pat Smedžs nelikās pretīgs. Kā šis mazais žurkulēns baidījās nomirt aiz slāpēm! «Un es pats arī, es arī! ... Nav šaubu, mums abiem ir kaut kas kopējs.» Persels iesmējās. Viņu pārņēma neprātīga jautrība. Viņš staigāja pa istabu vieglā, raitā solī. Likās — pēdas pašas atlec no grīdas. Tie trīs gaidīja viņa lēmumu! Visi trīs gaidīja, lai viņš riskē ar savu dzīvību. Tas bija farss. «Nodevējs» riskē ar dzīvību «kopības» labā. «Ak dievs, viņi ir jukuši, jukuši!» Viņš apstājās un nopētīja citu pēc cita. Smedžs raudzījās grīdā, Makleods tēloja vienaldzīgo, taču nepārliecinoši, Mazons skatījās uz kalnu. Istabā valdīja nomācošs klusums. Makleoda ķeblis nobrīkšķēja, Mazons ar mēles galu aplaizījās, un Persels nodomāja: «Nē, tie ir tikai cilvēki. Cilvēki, kuriem bail. Kuri jūt tukšumu pakrūtē. Un sviedrus uz plaukstām. Un sausumu rīklē.»

Aizrautība noplaka, un viņš noteica mierīgā balsī:

— Es pieņemu.

Viri reizē pagriezās pret viņu. Visi atviegloti uzelpoja, lai gan skatieni nebūt neliecināja par pārsteigumu. Bija taču zināms, ka viņš piekritis. Perselam uzmācās sarūgtinājums un īdzība. Kas gan viņu nepazina! Ikviens labi apzinājās, ko no viņa var sagaidīt, tomēr tie bija sarīkojuši šo pretīgo tiesāšanu! Tie viņu bija apsūdzējuši, apvainojuši, notriepuši netīrumiem!

— Es pieņemu, — viņš atsāka, — bet ar vienu noteikumu: es neapmierināšos tikai ar to, ka mēģināšu ar tahitiešiem vienoties par ūdeni. Es lūkošu atjaunot mieru.

Mazons uzmeta ātru skatienu Makleodam. Makleods pasmīnēja, un Mazons paraustīja plecus.

— Tātad kā? — Persels pārjautāja.

— Kā vēlaties, — Mazons atbildēja.

Makleods piecēlās, uzmeta šauteni plecā, atvēra durvis un, tā kā bīdāmo sienu dēļ tūlīt sāka vilkt caurvējš, paturēja tās vaļā, lai palaistu garām pārējos divus.

Mirkli valdīja tāda kā neveiklība. Mazons nespēja izšķirties, kā labāk varētu aiziet.

— Viena lieta nu būtu nokārtota, — viņš skaļi noteica, ne uz vienu nepaskatījies.

Tad izrieza krūtis, atvilka atpakaļ plecus un devās uz durvīm, bet Smedžs viņam tecēja aiz muguras, salīcis, sašķiebies, smieklīgi niecīgs.

Iedams garām Perselam, Mazons strauji apstājās, stīvi pagrieza galvu un ātri nobēra:

— Ļoti godprātīgi no jūsu puses, mister Persel.

Tad pārkāpa pār slieksni, un viņa ēna aizsedza Smedžu, kurš aizšļūca, stumdīdams uz priekšu piedauzīgo degunu.

Makleods turēja durvis atvērtas un skatījās uz Perselu.

— Uz redzēšanos, — viņš teica, kad pārējie bija izgājuši. Bet pats negāja projām. Viņš stāvēja, balstīdamies uz vienas kājas, acis pievērsis Perselam, mironīgajos vaibstos ievilcis tādu kā smaidiņu. Vienu roku atspiedis pret durvīm, bet otru pret stenderi, izstīgušām, plati ieplestām kājām viņš pret gaismu atgādināja staigainu zirnekli.

Persels pienāca klāt, lai neļautu durvīm aizcirsties, kad Makleods tās vairs nepieturēs.

— Labu izdošanos, — Makleods turpināja, nedroši pasmaidīdams.

Viņš piebilda skotu dialektā:

— Es ceru jūs atkal redzēt.

Tā bija pirmā reize, kad viņš sarunā ar Perselu lietoja dialektu. Persels palocīja galvu, bet neatbildēja. Viņš panācās vēl soli uz priekšu un satvēra durvju rokturi. Nekad viņš Makleodu nebija skatījis tik tuvu, un viņu gandrīz vai izbiedēja matroža vājums: tāda seja varēja būt vienīgi cilvēkam, kas gadiem ilgi nav kārtīgi paēdis.

Makleods aizgriezās un vienā snājienā nolēca no abiem kāpieniem.

— Labu izdošanos, — viņš atkārtoja, pār plecu uzmezdams Perselam pēdējo skatienu.

Tad gar seju divreiz īsi pamāja ar garo, izģindušo roku.

— Trauki ir tepat, — Omāta teica.

Persels aizvēra durvis un pagriezās pret viņu.

— Un augļi? Injāmi?

— Tāpat.

Viņš to nepētīja, pasmaidīja un piepeši jutās satraukts. Omāta neatsmaidīja pretim. Viņa rādīja bargu seju. Un nelikās noskaņota uz runāšanu,

Bariņš iznāca uz Austrumu avēniju un iegriezās pa labi Banjana ceļā. Omāta soļoja priekšgalā. Tad sekoja Persels un viņam blakus — Horoa un Avapuhi. Tajata, Tumata un Itihota noslēdza gājienu. Laiks bija ļoti karsts, un kāpšana kalnā visai nogurdinoša.

Kad viņi bija sasnieguši otrās plakankalnes vidu, Omāta mazliet atvilka elpu, Persels viņu panāca un sāka soļot blakus. Viņa pagrieza galvu un klusā balsī nopietni brīdināja:

— Paliec aiz manis.

Un, tā kā viņš vilcinājās, Horoa strauji satvēra viņu aiz rokas un piespieda sagausināt soli.

— Ē, Horoa, ē! — Persels saskaities uzsauca.

Viņa pieliecās tam pie auss un vienā elpas vilcienā pačukstēja:

— Omāta baidās, ka pārējie varētu uz tevi šaut.

Tad, lūk, kāpēc viņas to ielenca! Lai pārējie nevarētu šaut, netrāpījuši kādai no sievietēm!

— Omāta!

— Klusē! — viņa pavēlēja, galvu neatgriezusi.

Sievietei bija taisnība. Viņš vienīgais negribēja ievērot

piesardzību. Bariņš soļoja jau kopš pusstundas un «pļāpas», kas viņu pavadīja, vēl nebija izrunājušas ne vārda. Zem viņu pēdām neizkustējās ne akmentiņš. Viņas pat elpoja ar apdomu.

Viņi nonāca pie banjana.

— Apstāsimies te, — Omāta klusi teica. — Pārējie šurp nekad nenāk. Tomēr pat šeit vajag uzmanīties.

Kopš sieviešu sadales tahitieši banjanu uzskatīja par neveiksmes vietu un tātad tabū.

— Tajata! — Omāta sacīja. — Paliec pie ieejas un uzmani.

Tajata uzmeta lūpu. Omātas pavēle viņai liedza piedalīties gaidāmajā apspriedē. Viņa tomēr bez ierunām nozuda lupstos, pēc mirkļa parādījās viņas galva un tūlīt atkal pagaisa starp saknēm. Rīkojums bija vietā. Pat sievietes sejas krāsa neatšķīrās no koka mizas.

Omāta ielīda banjana lapotnē. Pirms ieiešanas zaļo istabu pakrēslī Persels izvilka no kabatas pulksteni. Divpadsmit. Bija pagājušas tikko četras stundas kopš viņš, aizvērdams durvis, izglābās no Smedža lodes.

Banjana zaļajās istabās bija stipri tumšs. Omāta neapstādamās gāja no telpas telpā, un Persels tikai ar grūtībām viņai sekoja. Vienīgi sievietes slokšņainā josta tumsā iezīmēja mazliet gaišāku plankumu.

— Šeit, — Omāta noteica.

No lapotnes sienas atdalījās ēna un metās Perselam virsū. Viņš neviļus atkāpās un izstiepa uz priekšu abas rokas. Bet uzbrucējs iesmējās, ieslīdēja viņa skavās un apkampa viņa augumu. Persels juta sev piespiežamies lielu, kailu vēderu.

— Adāmo! Ai, Adāmo! Es jau domāju, ka tevi vairs neredzēšu.

Viņa sūnā nometās ceļos un, pavilkusi vīru aiz rokas, lika tam apsēsties blakus.

— Ivoa, — Persels teica, saņemdams viņas seju abām rokām, — kā tad tu esi šeit? Kā tu zināji, ka es nākšu šurp?

Viņa smējās aiz laimes, juzdama viņa rokas sev uz sejas.

— Atbildi, Ivoa!

Viņa iesmējās skajāk. Vienmēr šie «kāpēc»! Vienmēr visu izzināt! Viņa ieglauda galvu Persela pleca bedrītē.

— Kad es redzēju trīs peritāņus ar šautenēm tavā mājā, es nodomāju auē, auē, es taču nevaru nogalināt visus trīs.

Atskanēja smiekli, un Persels saprata, ka sievietes pustumsā sasēdušās viņiem apkārt. Viņš tik tikko spēja saskatīt to apveidus.

— Tad, — Ivoa turpināja, — es steidzos pie Omātas, tur bija Itija, un es viņām visu izstāstīju. Omāta pārdomāja un sacīja: «Man kaut kas iekrita prātā. Ej reizē ar Itiju uz banjanu un gaidi.»

— Bet es sasaucu kopā sievietes, — Omāta stāstīja,

— izklāstīju tām savu nodomu, un sievietes sacīja: «Lai notiek, kā tu teici.»

Viņa sēdēja Perselam labajā pusē, acīm mijkrēslī spulgojot, pagrieza pret viņu galvu, aprāvās, un tūlīt iestājās spraigs klusums. Omāta gaidīja, ka viņu izjautās.

— Un tālāk? — Persels prasīja.

— Es apgāzu tvertnes.

— Tu apgāzi tvertnes? — Persels samulsis pārjautāja.

Omāta atmeta atpakaļ galvu, izrieza apaļās krūtis un

nograndīja smieklus kā ūdenskritumu. Acis tomēr palika skumjas. Tie bija smiekli aiz lepnuma, ne aiz jautrības. Persela acis tagad bija pieradušas pie tumsas, un viņš skaidri saskatīja satupušās sievietes visapkārt. Balsis nebija dzirdamas, Omātas smiekli nomāca jebkuru skaņu, bet no lūpām varēja uzminēt, ka arī viņas smejas. Viņas bija lepnas, ka piedalījušās viltīgajā pasākumā un ka tas tik labi izdevies.

— Tev jāzina, Adāmo, — Omāta turpināja, — ka Tahiti salā ienaidnieku nogalina. Neviens tam neliedz dzert.

— Bet kāpēc šī viltība? — Persels jautāja.

— Lai tevi izrautu no peritāņu rokām un paslēptu.

— Mani paslēptu? — Persels sarauca'uzacis.

— Kamēr karš beidzas.

Persels paskatījās uz sievietēm.

— Un jūs visas piekritāt šai viltībai? — viņš jautāja jau citādā balsī.

— Visas, — Omāta atbildēja, — pat sievas, kuru tanē nav tavi draugi. Mēs tomēr neko nesacījām Vā.

— Vā ir liela muļķe, — Horoa teica, paceldama galvu un sapurinādama krēpes. — Iespējams, ka viņa mūs būtu nodevusi.

— Vā apbrīno savu vīru, kas ap kājām nēsā ādas lietiņas, — Tumata aizrādīja. — Viņa nesaprot, ka vadonis vairs nav nekas, kopš lielā piroga sadedzināta.

— Vadonis pats to vēl nav sapratis, — Itija aizrādīja.

Sievietes smējās. Cik Itijai asa mēle!

— Un tomēr, — Ivoa teica, — Vā man aizdeva šauteni.

— Viņa tev to aizdeva? — Persels jautāja.

— Jā, aizdeva.

Persels uzjautrināts savilka augšup uzacis. Apbrīnojamā misis Mazona bija melojusi savam vīram.

— Klausies, — Omāta teica, — mēs tevi noslēpsim kādā alā. Alās dzīvo tupapausi. Pārējie no tiem baidās.

— Mehani nebaidās.

— Mehani ir lavs brālis, — Ivoa teica.

— Kādā alā?

— Manējā, — Itija teica. — Tajā pašā, kur mēs ar Avapuhi gulējām pēc sieviešu sadales.

— Šauteņu alā?

— Vai tu to pazīsti, Adāmo?

— Nē, nepazīstu.

— Tā ir ļoti laba ala, — Itija paskaidroja. — Tur ir mazs avots. Ja mazliet papūlas, var piepildīt krūku.

Pēc neilga klusuma Omāta turpināja.

— Tad zini, ka augļi nav domāti pārējiem. Tie ir tev.

Viņa piebilda:

— Un Itijai.

— Itijai? — Persels brīnījās.

— Itija tevi aizvedīs uz alu un paliks kopā ar tevi.

— Un Ivoa?

— Ivoa nēsā dēlu. Viņa nevar līdz alai uzrāpties. Ceļš ir ļoti grūts.

— Bet ja es viņai palīdzētu?

— Pajautā viņai pašai.

Persels redzēja vienīgi Ivoa nekustīgo profilu. Sakniebusi lūpas, nopietnu skatienu, it-kā noslēgusies sevī, viņa neteica neko.

— Ja es tev palīdzētu, Ivoa?

Viņa noliedzoši papurināja galvu un, tā kā Persels apklusa, piebilda:

— Es esmu ļoti smaga. Es labāk gribu palikt ciematā. Nakts bez miega bija izsmēlusi Ivoa visus spēkus. Viņai

bija tikai viena doma: atgriezties mājās un dažas stundas nosnaust. Ari šonakt vajadzēs stāvēt postenī pie nojumes ar šauteni rokā, lai gaidītu Timi. Viņa nedrīkst atpūsties, iekāms nebūs nogalinājusi Timi.

— Kāpēc es alā nevaru palikt viens pats? — Persels jautāja.

Itija noliecās uz priekšu un iepleta rokas.

— Šim cilvēkam no manis bail, — viņa teica, uzmezdama sievietēm šķelmīgu skatienu.

Atplaiksnīja pa retam smaidam, tomēr tie bija daudz atturīgāki, nekā varēja sagaidīt. To prasīja Ivoa stāvoklis un viņas cieņa pret etiķeti.

— Itija tev noderēs, — Omāta teica. — Viņa ir viltīga. Bez tam viņa tev pienesīs ziņas.

— Arī Ivoa var to darīt.

— Cilvēk, paskaties taču uz viņu! Viņa nekur nevar uzrāpties. Nevar paskriet. Tikai lēnām pasoļot.

— Man būs labi tur, kur es būšu, — Ivoa noteica. Persels nodūra acis un tik ilgi klusēja, ka sievietēm

kļuva neveikli. Viņas meta zīmes Omātai, un Omāta savā dobjajā balsī noprasīja:

— Vai tu esi noskaities, mazuli?

— Es neesmu noskaities.

Atkal iestājās klusums, un Omāta turpināja, bet balss šoreiz aiz bažām drebēja:

— Tātad tu nepieņem mūsu plānu?

Viņš pacēla galvu un uz to paskatījās.

— Es pieņemu tavu plānu, bet vispirms vēlos satikt pārējos.

— Māma! — Omāta iekliedzās, pavērsusi acis uz augšu.

— Māma!

Sievietes viņai piebalsoja, apstulbušas un satriektas. Saucieni «māma» atkārtojās arvien skaļākā virknē, liecinādami par vilšanos un neticību, un tos pavadīja skatieni un roku un plecu kustības.

— Bet tas nemaz nav vajadzīgs! — Omāta iesaucās.

— Pārējie taču neliedz peritāņiem dzert!

— Es gribu atjaunot mieru.

Sievietes nenovērsa no viņa acis, sita sev ar plaukstām pa gurniem un skaļi nopūtās. Māma. Peritāņi mēdz būt vai nu ļoti labi, vai ļoti slikti. Bet allaž māma. Allaž.

— Neprāts, cilvēk! — Omāta atsāka. — Timi tevi nogalinās. Vai varbūt Tetahiti.

Ivoa pār vaigiem ritēja asaras, bet viņa nesacīja neko.

— Man tomēr jāmēģina, — Persels teica, saņemdams viņas roku.

— Nekad neesmu dzirdējusi neko muļķīgāku, — Omāta iebilda nīgrā, aizlūzušā balsī.

Viņa bija atbalstījusies pret resnu svērtenisku sakni un, aiz dusmām drebēdama, tricināja līdzi arī visu zaļo istabu.

— Ak manu muļķa mazo gailīt! — viņa bārās, balsij dārdot kā pērkonam. — Ak manu iedomīgo, mazo gailēn! Tu gribi pārveidot zemi un debesis! Vīri ir baudījuši asinis, — viņa turpināja, pacēlusi augšup rokas, — un tagad droši dodas uz priekšu, kaudami pa labi un pa kreisi, bet tu, tu gribi stāties tiem pretim kails un bez ieročiem, lai atjaunotu mieru!

Persels nogaidīja, līdz norima runas atbalss, un sacīja:

— Es tomēr iešu, Omāta.

— Cilvēk! — viņa iesaucās, mezdama visapkārt dusmu zibšņus.

— Laid, laid viņu, Omāta, — Ivoa teica, asarām bez mitas ritot pār vaigiem. — Es pazīstu Adāmo. Viņš ies. Viņš ir maigs, tomēr nelokāms.

— Ja tu iesi, es iešu tev līdzi, Adāmo, — Avapuhi

teica.

Iestājās klusums. Sievietes vairījās paskatīties uz Avapuhi. Auē, viss bija skaidrs: viņa gribēja uzzināt par Uilija likteni. Viņa tātad vēl cerēja! Nabaga, nabaga Avapuhi! Karš salai bija uzbrucis kā sērga!

— Nē, — Omāta strupi noteica. — Itija dosies pie pārējiem un sacīs: «Adāmo grib jūs satikt.» Un, ja pārējie būs ar mieru, Itija ies kopā ar Adāmo. Un, kad Manu-laitē [11] būs beidzies, Itija aizvedīs Adāmo uz alu. Varbūt tas būs grūti. Varbūt tas būs bīstami. Bet Itija ir ļoti viltīga.

— Es iešu kopā ar Itiju un Adāmo pie pārējiem, — Avapuhi lūdzās.

— Nē, — Omāta attrauca, — tev būs cits uzdevums.

Sievietes paskatījās uz Omātu un visu saprata. Omāta

bija pārliecināta, ka Uilijs ir nogalināts, un negribēja, lai Avapuhi redz viņa galvu uz pīķa. Eatua vārdā, Omāta bija viedīga sieviete! Viņa visu paredzēja uz priekšu!

— Lai notiek, kā Omāta sacīja, — Horoa noteica, un visapkārt atskanēja piekrītoša murmināšana.

Nebildusi ne vārda, Itija piecēlās un aizgāja.

— Ir «pusdienas vēders», — Ivoa teica. — Ed, Adāmo. Tev priekšā grūts ceļš.

Runādama viņa nolobīja banānu un viņam to pasniedza. Auglis Perselam šķita miltains un sauss un strēga kaklā. Pēc banāna viņš notiesāja mango augli, tad avo-kādu. Sievietes klusi sarunājās. Nerimtīgā murdoņa satrauca un urbās nervos kā svārpsts. Mirkļiem aizritot, aug-tin auga baiļu sajūta.

Viņš pamāja, ka paēdis, atlaidās sūnā, nolika galvu Ivoa uz ceļiem un aizvēra acis. Sievietes tūlīt apklusa. Vispirms viņš sajuta atvieglojumu, tomēr nespēja aizmigt, un klusums pamazām kļuva neciešams. Viņš zināja, ka būs ilgi jāgaida, iekāms Itija atgriezīsies, un ka bailes vēl pieņemsies. Viņš saklausīja Omātu klusi sakām: «Horoa, padod man savu spalvu apkakli.» Tad lūza zars, nočabēja tam applūktās lapas, un viss apklusa. Viņš mēģināja noskaitīt lūgsnu, bet pēc dažām sekundēm jau skaitīja to automātiski, jo nespēja sakopot domas, kājas sāka drebēt un bailes vēl pieauga. Zem banjana piepeši slāpa nost, viņam uzmācās izmisums un radās neatvairāma vēlēšanās piecelties un bēgt. Abām rokām satvēris siksnu, viņš saspringa, augums pārklājās sviedriem. Neviļus viņš sevi redzēja izstiepušos, stingu kā līķi, aizvērtām acīm un uz krūtīm sakrustotām plaukstām. «Ak dievs,» viņš dedzīgi lūdzās, «lai tā būtu patiesība, lai es vairs nedzīvotu, lai šis murgs reiz beigtos.» Viņš juta, ka Ivoa paceļ viņa galvu un piespiež to sev pie krūtīm. Viņš tai piekļāvās kā bērns, ierotīdamies savā vietiņā starp siltajām un maigajām krūtīm.

Pēc brīža bailes noplaka, elpa kļuva vienmērīga un viņu pievārēja miegs. Pamodies viņš sev pretī ieraudzīja stāvam Itiju.

— Viņi ir ar mieru, — meitene sacīja, un mazā, apaļā sejiņa bija nopietna.

Persels piecēlās kājās. Sievietes darīja tāpat, pēc brīža piecēlās arī Ivoa. Viņai bija pelēka seja un lūpas drebēja.

Omāta sniedza Perselam nūjiņu, kam vienā galā bija piestiprināts sarkanu spalvu pušķis.

— Kamēr tu gulēji, es tev pagatavoju Manu-faitē, — viņa teica mazliet aizsmakušā balsī. — Turi to sev priekšā. No šī brīža, Adāmo, tu esi putns, kas lido prasīt mieru, un pēc paražas pārējie tevi nedrīkst nogalināt. Vismaz tikmēr, kamēr tava sūtība ir sekmīga. Ja miera piedāvājumu noraida, tu vairs neesi tabū.

Viņš paņēma Manu-faitē, un Omāta pamācīja, kā tas jātur: spalvas pret sevi, jo tās attēlo putna asti, un nūjiņas aso galu uz priekšu, jo tas attēlo knābi. Putns lido, bet cilvēks soļo, un cilvēks kopā ar putnu ir nedalāma vienība.

Persels nodūra acis. Viņš raudzījās uz niecīgo talismanu, ko turēja rokā: neveiksmes gadījumā tā bija nāve. Un cik izredžu uz izdošanos?

— Vai tu zini vārsmas, kas cildina mieru? — Omāta turpināja.

— Es tās zinu. Otu man tās iemācīja, „kad jūs karojāt. Un es biju klāt, kad ieradās Natahiti Manu-faitē.

— Labi, — Omāta noteica.

Viņa pagriezās pret Avapuhi:

— Mēs dosimies uz strautu piepildīt traukus. Tu pa to laiku aiznesīsi augļus uz Adāmo alu, atgriezīsies pie banjana un mūs sagaidīsi.

Brīdi valdīja klusums, neviens pat nepakustējās. Persels saspieda Ivoa plecu, piekļāva savu vaigu viņas vaigam, tad pagriezās pret sievietēm un atvadījās no tām ar plašu rokas mājienu.

— Es atgriezīšos! — viņš noteica ar pārliecību un spēku.

Sieviešu barā atskanēja atzinīga murdoņa. Adāmo! Cik viņam izteiksmīgs žests! Jā, viņš bija sava sievastēva — lielā virsaiša Otu cienīgs!

Spilgtajā dienas gaismā Persels samiedza acis, saule svelmēja pakausi. Itija soļoja pa priekšu.

— Vai Avapuhi tev vaicāja? ... — viņš klusi noprasīja.

— Jā. Es atbildēju, ka nezinu.

— Nogalināts?

Pēc ilga klusuma Itija aizrādīja:

— Tu vari runāt. Viņi ir nometnē.

Viņš vēl brīdi soļoja klusēdams, tad turpināja:

— Vai tu redzēji galvas?

Kopš lēmuma uzmeklēt tahitiešus viņu vajāja doma par šo drausmīgo skatu.

— Nē. Viņi tās noglabājuši poini'. Tās uzspraudīs uz pīķiem vēlāk.

— Ķad vēlāk?

— Pēc kara.

Atkal iestājās klusums. Tad Itija pagriezās atpakaļ, apstājās un pārvērstā balsī teica:

— Bet es redzēju Amureiju, cilvēk! Viņa aiz abām rokām karājas avokādkokā. Arī abas kājas ir piesietas. Un vēders pārgriezts pušu no šejienes (viņa norādīja uz pakrūti) līdz šejienei (viņa norādīja uz kājstarpi). Cilvēk, tas ir drausmīgi!

— Un kas to izdarīja? — Persels vaicāja, kaklam aizžņaudzoties.

— Timi.

Persels novērsa acis.

— Ej tālāk, Itij! —viņš neskanīgi teica.

Labu brīdi viņi soļoja nesarunādamies. Otrā plakankalne jau gandrīz beidzās, lai pārietu kalna akmeņainajā tuksnesī, kad Itija pēkšņi pagriezās sānis uz milzu paparžu puduri. Nonākusi pie biezokņa, viņa apstājās tā ēnā un

1 Kokospalmu lapu grozs.

satvēra Adāmo aiz kreisās rokas. Mazā sejiņa bija nopietna un saspringta.

— Adāmo! — viņa runāja drebošā balsī. — Pēc tā, ko redzēju pie pārējiem, es esmu slima ... Manas domas ir slimas. Un nemaz negribas rotaļāties. Tomēr, ja vēlies, Adāmo, tu drīksti... Auē, tā varbūt būs pēdējā reize, kad tu rotaļājies! ...

— Tu mani uzmundrini! — Adāmo atteica un pasmaidīja.

Viņš tātad vēl spēja smaidīt! Viņš noraudzījās Itijā. Piesolījuma naivums un augstsirdība viņu aizkustināja. Viņš noliecās un pieskārās viņai pie lūpām.

— Manu-Iaitē jālido, Itij, — viņš draudzīgi aizrādīja,

— un es nedrīkstu apstāties.

Priekšā stiepās vairs tikai melnu klinšu atlūžņi — izdedzis, nebeidzams tuksnesis. Tad sākās krūmājs. Seit nezēla papardes kā ap ciematu, bet mazas, divus trīs metrus garas palmiņas, kas auga tik cieši kopā, ka brīžiem Perselam tās vajadzēja pašķirt ar rokām, lai izsprauktos starp diviem stumbriem un sekotu Itijai. Gaisā nemanīja ne vēsmiņu, lapu jumols kāsa cauri krēslainu dienas gaismu, un resnos, gredzenotos stumbrus vietumis apskāva melni kušķi, kas nokarājās kā mati. Perselam virs galvas nerimtīgi šalca palmu lapas. Tā bija skarba, metāliska, diezgan patīkama skaņa, kas tomēr traucēja ar savu uzbāzību. Tā trīcēja gaisā kā drauds, piezuzēja ausis un iegrauzās pat miesā. Perselam radās iespaids, ka koku galotnēs beržas milzu kukaiņi, triņādami kājas vienu pret otru.

Viņi virzījās uz priekšu lēnām, metru pa metram. Nez kāpēc pēkšņi viss likās tik svarīgs — gan matainie palmu stumbri, gan plato lapu šalkšana? Tas bija dīvaini. Kāda daļa viņā baidījās. Otra daļa turpretim alkatīgi vēroja. Palmas pamazām kļuva retākas. Pamežā parādījās bālganas gaismas laukumi. Pēkšņi kļuva pavisam gaišs. Saule šķita nokāpusi zemāk, un palmu šalkoņa tapusi maigāka. Gaisā manīja jūras brīzi. Saules stari vietumis izlauzās līdz zemei, smaili kā pīķi.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

— Tas ir tur, — Itija pusbalsī teica. — Vēl gabaliņu, un mēs būsim klāt. Pagaidi mazliet. Man ir bail.

Viņa apstājās un pagriezās tam pretim.

— Uz kraujas? — Persels jautāja.

— Nē. Tas ir ierobs palmu biezokni.

Viņa ar roku apmeta apli.

— Liels ierobs palmu mežā. Un vidū ir klintis.

Klajums. Nolīsta vieta, lai neviens nepārsteigtu. Un

klints, kur patverties. Mazons nebūtu izdomājis teicamāk. Ja vajag nogalināt, cilvēki kļūst attapīgi.

— Vai tā ir nometne?

— Nē, — Itija teica, — tā nav nometne. Tā ir vieta, kur satikties ar tevi.

Tahitieši baidījās no lamatām. Viņi neuzticējās. Pat viņam ne.

— Es baidos par tevi, — Itija spieda plaukstas pie vaigiem. — Ai, kā baidos! Man nemaz vairs nav siekalu mutē.

— Arī man ir bail, — Persels teica.

— Nē, nē! Nav tiesa! — viņa iesaucās, uzlūkodama to ar apbrīnu. — Tu nemaz neesi pelēks! Tu esi gluži sarkans!

Viņš pasmaidīja un paraustīja plecus. Itija taču zināja, ka viņš nepanes sauli.

— Adāmo, — viņa teica, pienākusi klāt nopietnu un saspringtu seju, un uzlika roku viņam uz delma, — klausies! Daudzi tanē jau ir miruši, vēl citi mirs, bet es vēlos bērnu! Ai, kā es vēlos bērnu! Es tev lūdzu, Adāmo, ja pārējie tevi nenogalinās . ..

Viņš nodūra acis un viņu uzlūkoja. Un gandrīz jau pateica «nē». Bija jāsaka «nē». Bet piepeši vairs nelikās svarīgi sacīt «nē» .. . Smedža lode durvju stenderē, Smedža stobrs pie krūtīm, Mazona notēmētā šautene, Timi... Viņš skatījās uz Itiju. Viņam jāsaka «nē». Bet kāpēc? Kālab? «Nē!» Vienmēr tikai «nē!» «Nē» Itijas mazajam bērniņam! «Nē» Itijas priekam! «Nē» sev pašam! Viņš neiecietīgi paraustīja plecus. Visi šie tabū!

— Neatbildi, — viņa lūdza.

Novērsusi seju, stāvēdama nekustīgi, viņa paspieda tā delmu. Viņš vairs nedomāja par bailēm, tikai raudzījās meitenē. Viņas galvvidus tam tikko sniedzās līdz zodam. Cik brīnišķīgi bija viņu uzlūkot! Gluda seja, pilnīgas lūpas, šaura piere, pret deniņiem ieslīpas acis. Atvieglots, pilns cerību viņš strauji ievilka krūtīs gaisu. Viņš skatījās uz Itiju, un tās skaistums viņu iedrošināja. Ja blakus bija tāds daiļums, viņam nevarēja notikt nekas ļauns. Tas bija muļķīgi, tomēr šajā brīdī viņš nešaubīgi zināja: meitene ir skaista. Tātad viņš nevar mirt.

— Tu esi skaista, Itij, — viņš teica dobjā balsī.

Itija nepakustējās. Visa viņas uzņēmība bija pagaisusi. Acis pievērusi, rokas nolaidusi gar sāniem, viņa likās sagurusi, trula. Viņš uzlika tai roku uz pleca, tad ar otru roku, kas turēja Manu-faitē, vēl maigāk aptvēra tās vidukli. Augstu izslējis galvu, viņš liegi piekļāva meiteni sev klāt, ieelpodams svaigo jūras vēju. Kāda glāsaina gaisma visapkārt pamežā! «Eatua]» Viņš klusi iesaucās. «Paldies tev par Itijas daiļumu, paldies par Itijas matiem, paldies par Itijas mazajām, apaļajām krūtīm, kas spiežas man klāt, paldies par viņas augstsirdību!»

Viņa atlieca atpakaļ galvu un no apakšas raudzījās tam pretim nopietnu, mierīgu, biklu seju. Viņš tai uzsmaidīja, tad pacēla Manu-faitē virs galvas un, sarkanajām spalvām saplandoties kopā ar Itijas melnajiem matiem, teica:

— Tagad mums jāiet.

Kad viņi nonāca līdz klajuma malai, priekšā iznira ēna. Tā bija Raha. Tā pavērsa viņiem muguru un māja gaisā paceltās rokas. Viņa bija pagriezusies pret garu, ieapaļu klinti, kas izslējās klajuma vidū. Viņa uzsmaidīja Itijai, bet nodūra acis, kad Persels gāja garām.

Kad viņi bija paspēruši dažus soļus klajumā, Itija klusi brīdināja.

— Šautenes!

Viņi apstājās. Trīs stobri kā brūni punkti izdalījās uz sarkanās klints. Nekas cits nebija redzams. Pat neviena aizslēpusies galva. Perselam krūtīs sāka dauzīties sirds.

— Iesim, — viņš čukstus teica.

Un, pagriezies pret Itiju, pavēloši piebilda:

— Nē, tu neiesi pirmā. Iesim blakus.

Viņš devās uz priekšu, vienā rokā virs galvas turēdams Manu-faitē, otru roku pacēlis sānis, plaukstu pagriezis pret klinti. Itija metra attālumā gaja blakus.

No šautenēm viņu šķīra gandrīz piecdesmit metru. Persels pielika soli. Izcirtums bija akmeņains, viņam svila pēdas. Saule spieda uz pakauša un kreisā pleca, no pieres acīs nemitīgi tecēja sviedri, tāpēc viņš gandrīz neko neredzēja.

Nokļuvis piecus metrus no šauteņu stobriem, viņš dzirdēja Mehani balsi, kas teica:

— Nāc apkārt.

Viņš paklausīja. Izrādījās, ka aiz pirmās klints paceļas otra, kuru pirmā klints aizsedza, bet tālāk vēl viena, garāka un augstāka par iepriekšējām. Pēdējās klints galā viņš atrada šķirtni. Tā bija tik šaura, ka vajadzēja pagriezties sāniski, lai izsprauktos cauri.

Priekšā stāvēja Mehani ar šauteni rokā. Timi un Tetahiti bija uzgriezuši viņam muguru, šauteņu stobrus atslējuši pret akmeni.

— Apsēdies un uzgaidi, — Mehani vienaldzīgi noteica.

— Tu, Itij, ej un uzmani dienvidu pusi.

Kāds saltums šai maskai līdzīgajā sejā! Persels jutās kā sastindzis, muļķīgs. Viņš ienāca nožogojumā un kreisajā pusē zem pārkarena klints bluķa ieraudzīja noēnotu kaktu. Viņš atvieglots apsēdās. Kājas svila. Viņš aplaida visapkārt skatienu. Apmēram pieci metri uz pieciem metriem. Gandrīz pareizs aplis. Klintis nekur nesniedzās augstāk par krūtīm un sagādāja šāvējam izdevīgas pozīcijas. Visapkārt metrus sešdesmit plats izcirtums. Itija stāvēja postenī dienvidu pusē klajuma malā. Raha austrumu pusē. Faina droši vien ziemeļos. Rietumu pusē bija krauja. «Viņi ir piesardzīgāki par mums,» Persels nodomāja. «Mūsējie staigā pa ciematu, it kā tos sargātu pālai gan vieta atklāta no visām pusēm.»

Aizritēja ilgas minūtes, un Persels beidzot teica:

— Ko mēs darīsim?

— Gaidīsim, — Mehani atbildēja, uz viņu nepaskatījies.

Viņš apsēdās Perselam pretim, nolika šauteni blakus

zemē un sakrustoja rokas. Acis nolaidis, galvu nokāris uz krūtīm, viņš šķita snauduļojam. Bet poza Perselu nepievīla. Ar savu izturēšanos Mehani viņam aizliedza jebkādu tuvošanos.

Gaidīšana turpinājās un likās bezgalīga. Timi un Tetahiti pat nepakustējās. Persels redzēja tikai viņu muguras,

— Ko mēs gaidām? — Persels asi jautāja.

1 Zogs ap nometni vai māju.

Mehani atvēra acis un pacēla roku, lai viņu apklusinātu. Nepagriezis galvu, Tetahiti teica:

— Viņa ir klāt.

Pēc pāris mirkļiem Faina parādījās pie ieejas, ienāca nožogojumā, Tetahiti un Timi pagriezās pret viņu, Mehani piecēlās, piegāja viņai klāt un atspiedās pret klinti. Faina neuzmeta Perselam ne skatiena. Dūšīga, labi noaugusi, viņa stāvēja trīs vīriešu priekšā. Straujā nācienā viņa bija aizkususi, krūtis spēcīgi cilājās.

— Tu ilgi biji projām, — Timi nīgri noteica.

Faina paskatījās uz Tetahiti, tomēr Tetahiti pārmetumam nepiebiedrojās.

— Viņi darbojas ap lielo māju, — viņa teica Tetahiti.

— Ko viņi dara?

— Ceļ pā.

— Cik augstu?

Faina pastiepa roku virs galvas.

— Vai viņi tikuši jau tālu?

Faina papurināja galvu.

— Viņi strādā ātri. Vā viņiem palīdz.

Viņa piebilda:

•— Rīt viņi būs beiguši.

Visi trīs vīri saskatījās. «Šonakt viņi uzbruks,» Perselam galvā iešāvās doma un sirds sažņaudzās.

— Labi, — Tetahiti noteica. — Ej sardzē ziemeļu pusē.

Faina likās pārsteigta. Nebija taču nekādas jēgas stāvēt

postenī biezoknī, ja zināms, ka peritāņi netaisās atstāt ciematu.

— Ej! — Tetahiti nepacietīgi atkārtoja.

Viņa pagriezās un, pirms izgāja no nožogojuma, uzmeta skatienu Perselam. Tagad, kad tahitiešiem bija uzgriezusi muguru, viņa iedrošinājās uz to paskatīties.

Tetahiti nosēdās Perselam pretim, ar muguru pret klinti. Timi kreisajā pusē. Persels domāja, ka Mehani ieņems vietu pa labi no Tetahiti, bet tas novietojās blakus Timi, tāpēc visa trijotne sēdēja no Persela pa labi. Timi ar kaut ko nebija apmierināts un grasījās piecelties, taču Mehani viņu satvēra aiz rokas un, ne vārda neteicis, piespieda atkal apsēsties. Nolaidis smagos plakstus, Tetahiti raudzījās zemē. Šķita, ka viņš starpgadījumu nav ievērojis.

Iestājās klusums, un Persels piepeši saprata, kādēļ vajadzēja tik ilgi gaidīt. Tiklīdz Itija bija atnesusi vēsti par viņa vēlēšanos tos satikt, tahitieši aizsūtīja Fainu uz ciematu novērot peritāņu kustību. Šī neuzticība Perselu kaitināja. Viņš bija nolēmis savu runu iesākt mierīgi, tomēr sašutums guva virsroku, un viņš satraukti iesaucās:

— Ko tas nozīmē, Tetahiti? Vai tad tu domāji, ka esmu sarunājis ar peritāņiem, lai viņi tev uzbrūk manas misijas laikā?

Tetahiti pavēra muti, bet, iekāms paspēja runāt, Timi kaismīgi metās starpā:

— Jā! Tieši tā mēs domājām! — viņš apstiprināja spalgā balsī. — Un kāpēc gan ne? Tu mūs jau esi nodevis!

— Vai tiešām? — Persels iesaucās.

— Tu biji mūsu nometnē, kad Ģindenis mūs paņēma uz grauda, bet, kad viņš nogalināja Kori un Mehoro, tu izvēlējies pretējo nometni!

Persels paskatījās uz Timi. Blakus Mehani un Tetahiti, viņu atlētisko plecu nomākts, Timi likās gandrīz trausls, un apaļajā bezbārža sejā bija kaut kas bērnišķīgs. Tomēr acu skatiens bija skarbs.

— Timi, — Persels aizrādīja, — es neizvēlējos otru nometni. Es pret jums nepacēlu ieroci. Es mēģināju Uiliju pierunāt, lai viņš neiet nogalināt Ohu. Un varbūt tu zini, ka arī peritāņi mani apsūdz nodevībā.

— Es zinu, — Tetahiti teica. — Itija man stāstīja.

— Ja es viņu acīs esmu nodevējs, — Persels turpināja, ar Manu-faitē gaisā izzīmēdams lielu astoņnieku, — kā gan es varu nodot arī jūs?

Pamatojums un lieliskais žests, kas to pavadīja, uz tahitiešiem atstāja iespaidu.

Tetahiti pacēla roku, tomēr ļāva paiet pāris sekundēm, iekāms sāka runāt.

— Adāmo, — viņš beidzot teica, — kad Ģindenis un pārējie pacēla pret mums šautenes, tu biji ar mums, tu biji mūsu brālis. Bet Ģindenis nogalināja Kori un Mehoro. Un mūsu brālis Adāmo palika kopā ar Ģindeni.

Perselu pārņēma bažas. Kaut arī maigākā izteiksmē, Tetahiti atkārtoja Timi pārmetumus, lai gan patiesībā viņa apvainojums bija pavisam savādāks. Viņš nepārmeta

Perselam nodevību. Viņš pārmeta, ka tas izvairījies no brāļa pienākumiem. Apsūdzība varēja likties mazāk aizvainojoša. Tomēr tahitieša acīs tā bija gandrīz tikpat smaga.

— Ja es būtu nācis pie jums, — Persels teica, — uz manu sirdsapziņu tagad gulētu brāļa Ropati asinis.

— Ropati nesa ieroci pret mums! — Timi iesaucās, acīm zalgojot.

Persels pagrieza galvu un paskatījās viņam acīs.

— Tas, kurš nogalināja Ropati, to nedarīja tāpēc, ka Ropati nesa šauteni. Auē, kā no slepkavības rodas slepkavība! Ohu Amureiju tā arī nepaguva nobaudīt. Viņu nogalināja. Uilijs nepaguva izbaudīt savu atriebību. Viņu nogalināja. Un tagad man stāsta, ka tu no manis baidoties un tāpēc uzglūnot manai dzīvībai.

— Es no tevis nebaidos, — Timi atteica aizvainojošā tonī. — Man nav bail no cilvēka, kas līdzinās radījumiem no farehua '.

— Ja es esmu hua, — Persels aizrādīja, — kā tu vari mani nosaukt par nodevēju?

Šajā brīdī, pārsteigdams Perselu līdz sirds dziļumiem, Mehani maigi un šķelmīgi pasmaidīja, bet tūlīt atkal kļuva nopietns. Veikls, Adāmo. Veikls un daiļrunīgs, Adāmo. Persels laimīgs paraudzījās atkal sastingušajos Mehani vaibstos. «Viņš vēl ir mans draugs,» Persels nodomāja prieka uzplūdā. Viss piepeši likās daudz vienkāršāks.

— Tetahiti, — Persels turpināja, cerēdams, ka spēs viņu pārliecināt. — Uzklausi mani, jo es tev stāstu tikai patiesību. Ropati uz jums nebūtu šāvis. Nedz Žono. Nedz arī vecais. Un ne dzeltenais cilvēks. Ropati nesa šauteni, lai spēlētu karavīru. Zono tāpēc, ka bija muļķis. Vecais tāpēc, ka baidījās no Ģindeņa. Bet dzeltenais cilvēks ierocī nemaz nebija ielicis lietiņu, kas nogalina.

Tetahiti lēni pacēla smagos plakstus un nievājoši teica:

— Peritāņu izrīcības mēs nesaprotam. Viņi ir kopā ar savu virsaiti un tomēr nav kopā. Viņi tam paklausa un tomēr nepaklausa. Viņi kaut ko dara un tomēr to nedara.

1 Māja «nespējīgajiem» (hua), kur kara laikā patveras sievietes, bērni un sirmgalvji.

Viņš turpināja:

— Man turpretim notikums ir skaidrs — četri vīri nesa šautenes: tātad tie bija mūsu ienaidnieki.

— Man nav šautenes, — Persels aizrādīja, — un tomēr es tavās acīs esmu ienaidnieks.

— Es neteicu, ka tu esi ienaidnieks, — Tetahiti atbildēja, cieši viņu uzlūkodams.

— Tātad hua?

— Tu neesi hua.

— Bet nodevējs?

— Tu neesi nodevējs.

— Kas tad es esmu?

Persela uztverē jautājums bija tīri retorisks. Ar izslēgšanas palīdzību viņš centās panākt, lai atzīst viņa neiejaukšanos. Bet Tetahiti jautājumu uztvēra citādi. Viņš ilgi nopētīja Perselu, it kā meklēdams atbildi tā vaibstos.

— Es nezinu, — viņš beidzot gausi noteica. — Varbūt izveicīgs cilvēks.

Atbilde Perselu pārsteidza un trāpīja kā pātagas cirtiens. «Ja nu tas ir tiesa?» viņam prātā iešāvās doma. «Ja es pats sevi esmu novērtējis nepareizi? Ja mana nostāja līdz šim nav bijusi nekas cits kā vienīgi izveicība, sadarbošanās?»

Vajadzēja runāt, atbildēt, neatstāt Tetahiti teicienu bez atspēkojuma . .. Klusēdams viņš zaudēja ietekmi. Tomēr šaubas viņu stindzināja. Mirklī viņš gandrīz vai piekrita nule izteiktajam raksturojumam.

Tetahiti ļāva klusumam ieilgt. Viņš vēroja, kādu nemieru Perselā radījis viņa teiciens, tomēr vēl neizdarīja nekādus secinājumus. Uzmanīgs un piesardzīgs viņš necienīja pārāk ātrus slēdzienus, pat domās ne. Iespējams, ka pret Adāmo kādudien būs jāizturas kā pret ienaidnieku. Iespējams. Kas bija Adāmo? Vīrs, kas prata izlocīties, lai nebūtu jāpiedalās cīņā. Bet tādā gadījumā — kāpēc viņš riskēja ar savu dzīvību un nāca piedāvāt mieru?

Persels beidzot atcerējās teikumu, ko bija sagatavojis sarunu uzsākšanai, pacēla putnu virs galvas un sacīja:

— Es esmu Manu-faitē un lidoju jums pretim, lai piedāvātu mieru.

Tetahiti sakrustoja rokas, un viņa grumbainā, kā ar cirvi tēstā seja kļuva nopietna. Visa izturēšanās skaidri liecināja, ka tērzēšana beigusies un sākas sarunu ceremoniāls.

Persels piecēlās un salieca elkoni, turēdams Manu-faitē pleca augstumā, sarkano spalvu pušķi atpakaļ, nūjiņas smailo galu uz leju.

— Es esmu Manu-faitē, — viņš uzsāka, cenzdamies ritmiski skandēt vārdus, — un runāju par labu mieram. Pirms trim dienām ir sācies karš, bet astoņi viri jau krituši. Auē, tas ir par daudz. Vēl viena diena, un neviens uz salas vairs nepateiks, kurš paliks dzīvs. Karavīri, uzklausiet mani! Es esmu Manu-faitē un runāju par labu mieram. Kādēļ sācies šis karš? Tādēļ, ka, dalot sievietes un zemi, tika nodarīta netaisnība. Bet pašreiz, auē, septiņiem vīriem ir vienpadsmit sievietes un visiem zemes diezgan. Tanē, nerīkosimies kā stulbā haizivs, kas nogalina bez vajadzības. Uzklausiet mani! Es esmu Manu-faitē un runāju par labu mieram. Kad jauns puisis satver ieroci, viņš apzinās savu spēku un viltu un saka: «Ienaidnieks tiks nogalināts, ne jau es!» Auē, karš tomēr ir spēle. Arī viņu pašu nogalina. Un viņam vairs nav zvejas līksmā rīta agrumā, nav vairs kokospalmu, kas šūpojas vējā, nav vairs tīkamas diendusas «saules vēderā», lai ļautos miegam un rotaļai. Karavīri, kas gan paliks dzīvs, ja karš turpināsies? Kas apaugļos sievietes? Kas piepildīs salu ar ļaudīm, kad mūsu laiks būs galā? Karavīri, es runāju par labu mieram, un lai man atbild tas, kam ir mēle.

Viņš apsēdās un pavērās trīs vīros sev pretim. Noguldījuši šauteni uz ceļgaliem, aiz pareo pie sāniem aizbāzuši kailu dunci, viņi ar nolūku neatbalstīja muguru pret klinti, bet brīvi un nenoguruši turējās taisni kā sveces un, kaut arī sēdēja pašā saulē, uz pieres nebija ne lāsītes sviedru. No acu izteiksmes neko nevarēja spriest. Persels velti mēģināja sev iestāstīt, ka šī vienaldzība pieder pie ceremoniāla un neko nevēsta: viņu tomēr māca mazdūšība.

Tetahiti pameta zīmi, un Timi piecēlās. Kā neievērojamākajam no visiem trim viņam vajadzēja runāt pirmajam, jo viņš, nebūdams dižciltīgs, bija uzņemts padomē pretēji paražām. Lai piešķirtu lielāku svaru saviem vārdiem, viņš kreisajā rokā pacēla šauteni virs galvas, bet labajā rokā vicināja no jostas izvilkto dunci. Izslējies uz pirkstgaliem, viņš kā naida statuja nostāvēja veselu sekundi. Viņam nebija ne Mehani, ne Tetahiti cēluma un stājas, tomēr šmaugais augums likās ciets kā tērauda asmens. Uzsākot runu, viņš neapmierinājās ar vārdu skandēšanu, viņš tos arī nodejoja, un, acīm mirdzot, ar kājām stampādams zemi, ar dunci cirta gaisā varenus pret Perselu vērstus cirtienus vai arī vicināja nazi virs galvas. Sejā un visā augumā jautās kaut kas no pusaudža un no bezdzimuma būtnes, tāpēc iznīcināšanas kāre, ko viņš izstaroja, likās vēl drausmīgāka.

— Ak, karavīri! — viņš izkliedza satrauktā balsī, kas kļuva arvien spiedzīgāka. — Es runāju par labu vistas uzšķēršanai! Ak, karavīri! Izpildiet savu uzdevumu! Esiet līdzīgi caurumam klintī, no kura izšaujas ķirzakas! Esiet līdzīgi vaļējai spraugai, kurā slēpjas saniknota haizivs! Nesaudzējiet nevienu dzīvību! Lai visi peritāņi iet bojā! Lai garais Ģindenis top nogalināts! Lai mazā žurka top nogalināts! Lai vadonis top nogalināts! Lai Adāmo top nogalināts! Ak, karavīri! Es runāju par labu vistas uzšķēršanai! Nodedziniet būdas! Iznīciniet dārzus! Nocērtiet kokus! Pakļaujiet ienaidnieku sievas verdzībā! Mīdiet viņas kājām! Lai viņas kā kuces klausa jūsu pavēlēm! Uzšķērdiet sievas, kas nēsā peritāņu bērnus, lai nolādētais dzimums top izskausts! Ak, karavīri! Es runāju par labu vistas uzšķēršanai, un lai notiek tā, kā es sacīju!

Timi atkal aizbāza dunci aiz jostas un apsēdās. Tūlīt pielēca kājās Mehani. Šis smerdelis lika priekšā uzšķērst viņa māsu! Mehani bija pelēks aiz dusmām, viņš tikko valdījās, brīnišķīgā auguma muskuļi krampjaini drebēja. Trīcošām nāsīm, izvalbītām acīm viņš atgāza galvu, mēģinādams norīt kaklā iestrēgušo kamolu, lai atgūtu aiz uztraukuma zudušo balsi. Šis suns! Šis smerdelis! Vienu brīdi viņš pagrieza galvu pret Timi un paskatījās uz to ar tik nevaldāmu niknumu, ka Perselam likās — viņš tūlīt metīsies tam virsū. Bet naidīgais uzliesmojums apdzisa, Mehani atkal raudzījās taisni uz priekšu un ar briesmīgām pūlēm beidzot sagrožoja savus muskuļus. Tas bija pārsteidzošs skats. No galvas līdz kājām zem ādas it kā uz-šalca un aizvilnīja vilnis pēc viļņa, katrs nākamais no-plakdams aizvien vairāk kā sabangots ūdens, kas norimst. Tad viss atkal atgriezās iepriekšējā stāvoklī un tumšā, lāsmainā āda kļuva rāma kā ezers. Muskuļi likās ievīstīti melnā apvalkā, kas apslēpa to spēku, un viss augums pārsteidzošā kārtā izskatījās atslogots un mierīgs.

— Ak Manu-faitē! — viņš teica mazliet aizsmakušā balsī. — Kas ir šis neprātis, kas runā par koku nociršanu? Tie ir mūsu koki! Kas runā par dārzu izpostīšanu? Tie ir mūsu dārzi! Kas runā par sieviešu paverdzināšanu? Tās ir mūsu māsas! Kas runā par bērnu iznīcināšanu, kurus viņas nēsā zem sirds? Ak Manu-faitē, tie ir mūsu pēcnācēji! Lai neviens neuzdrošinās aiztikt šo sieviešu vēderu, jo citādi karavīrs celsies pret karavīru un to nogalinās!

Mehani dziļi atvilka elpu. Viņš jutās atvieglots, ka atbildējis uz Timi aicinājumu ar nepārprotamu nicinājumu. Viņš turpināja:

— Ak Manu-faitē, es runāju par labu mieram! Es, Mehani, virsaiša dēls, saku: vienīgi Alkatīgais lai top nonāvēts, jo viņš ir visa cēlonis. Pārējos vajag saudzēt, lai Alkatīgā netaisnības tiktu izlabotas un lai tahitieši ar svešzemniekiem dzīvotu labā saskaņā un aizmirstu nodarītās pārestības!

Tiklīdz Mehani bija apsēdies, piecēlās Tetahiti. Pievēris smagos plakstus, virs spēcīgā deguna saraucis uzacis, abpus lūpām ievilcis dziļdziļas rievas, viņš dažus mirkļus stāvēja nekustīgi. Peritāņi tik slikti sevi aizsargāja, ka trijatā pret trim ar vienādiem ieročiem viņš bija drošs par uzvaru. Viņš bija pieņēmis Manu-faitē aiz pieklājības un tagad to rūgti nožēloja. Izšķirošās kaujas priekšvakarā viņa biedri viens otram bija metuši acīs izaicinājumu! Viņi draudēja viens otru nogalināt! No peritāņiem nekas labs nebija gaidāms, viņš lieku reizi par to pārliecinājās: ķildu taču izraisīja Adāmo klātbūtne.

— Ak Manu-faitē, — viņš teica dobjā balsī, — es runāju par labu kara turpināšanai! Tomēr atcerieties, karavīri, ka mēs šeit nestāvam cilts pret cilti, bet esam viena cilts, kas pati sevi saplosa. Tādēļ jāuzmanās, lai mēs to nesaplosām par daudz. .. Ak tanē! Jūs mani esat izvēlējušies par virsaiti, un es, Tetahiti, virsaitis, virsaiša dēls, saku: es pieskaršos ar galvu būdām un būdas būs tabū

1 Pēc sena tahitiešu ticējuma virsaiša galva ir tabū un piešķir neaizskaramību visiem priekšmetiem, kam pieskaras.

Es pieskaršos ar galvu kokiem, un koki būs tabū. Es pieskaršos ar galvu dārzu žogiem, un dārzi būs tabū. Es pieskaršos ar galvu apaugļoto sieviešu vēderiem, un šie vēderi būs tabū.

Ak Manu-faitē! Es runāju par labu kara turpināšanai. Mūsu karavīri necīnās par sievietēm un zemi. Viņi cīnās par saņemto un pārciesto apvainojumu. Par apsmieto godu. Par netaisnā cilvēka pārākuma pilno skatienu. Mūsu miesā ir atvērusies vāts, ak Manu-faitē! Ja peritāņi ir ar mieru doties jūrā un meklēt sev citu salu, lai viņi brauc, šie netaisnie cilvēki! Bet, ja viņi paliek šajā salā, lai viņus izdzēš no zemes! Kā lai uzticas šiem nenosvērtajiem, neizprotamajiem cilvēkiem? Ak Manu-faitē, es runāju par labu kara turpināšanai! Ja peritāņi paliek uz salas, lai viņi iet bojā! Lai viņu nāve kļūst par balzamu uz mūsu brūcēm! Lai viņu galvas grezno mūsu būdu durvis! Lai viņi paliek auksti savā tumsībā, kad mēs silti un dzīvi būsim viņu sievās!

Ak Manu-faitē, es runāju par labu kara turpināšanai, un lai atbild tas, kam ir mēle.

Tetahiti apsēdās, un Persels lēnām piecēlās. No Tetahiti — politiski attapīgākā un nosvērtākā tahitieša — viņš bija gaidījis piekāpšanos. Taču tagad Tetahiti, acīm redzot, bija pārliecināts par uzvaru un tāpēc negribēja mieru. Viņa piedāvājums ļaut peritāņiem doties jūrā skanēja gandrīz kā apvainojums.

— Tetahiti, — Persels pacietīgi iesāka, — ja tu būtu uzvarējis un pēc cīņas man teiktu: «Adāmo, brauc vai mirsti,» — es aizbrauktu. Jo man, kas neesmu nesis šauteni un cīnījies, nav apkaunojoši doties projām. Bet ar pārējiem peritāņiem ir citādi. Viņiem ir ieroči un bēgt būtu kauns. Un saproti arī to, Tetahiti, ka, braucot jūrā ar piro-gām, kas atrodas grotā, peritāņiem sekotu nāve. Nāve noslīkstot, nāve aiz slāpēm un bada, nāve virves galā, ja viņi satiktu kādu savas zemes lielo pirogu.

Pārcietis netaisnību, Tetahiti, uzmanies, lai savukārt pats nekļūsti netaisns. Kurš no peritāņiem tevi ir aizvainojis? Viens cilvēks. Vai visiem peritāņiem jāiet bojā šī cilvēka dēļ?

Tetahiti noklausījās runu aizvērtam acīm un sastingušu

seju, bet, kad Persels apklusa, viņš teica laipni, tomēr tādā tonī, kas izslēdza jebkādu piebildi:

— Vai tu beidzi runāt, ak Manu-faitē?

— Es beidzu.

Tetahiti pagrieza galvu pa kreisi un sacīja:

— Novelc apli manā priekšā, Timi, ir jāpieņem lēmums.

Timi paklausīja. Taisnību sakot, nekādu apli viņš nevarēja novilkt, jo grunts bija akmeņaina, tāpēc tikai pieliecās un ar labo roku izdarīja plašu riņķveida kustību virsaitim pie kājām. To paveicis, viņš atgriezās savā vietā un apsēdās.

— Jūsu kārta, karavīri, — Tetahiti noteica.

Timi pacēla akmentiņu, iesvieda to iedomātajā aplī un teica.

— Lūk, klints par vistas uzšķēršanu!

Tetahiti sarauca uzacis. Timi apņēmību nebija lauzuši nedz Mehani nicinājums, nedz viņa paša pieteiktais tabū. Neprātīgais! Nekauņa! Kad karš būs beidzies, vajadzēs viņu pārmācīt! Tetahiti aizplīvuroja skatienu un mierīgi turpināja:

— Tagad tev, Mehani.

Mehani iemeta akmeni aplī un sacīja:

— Lūk, klints par atgriešanos pie miera.

Tetahiti pacēla savu akmeni, ceremoniāli pielika to pie lūpām un pilnīgā klusumā Jāva aiztecēt dažiem mirkļiem. Tā viņš pavēstīja, ka vienīgi viņa lēmums ir spēkā esošs. Balsis šeit patiešām neskaitīja. Augstākais tiesnesis bija virsaitis, un viņa vārds bija galīgs.

Tetahiti nometa akmeni.

— Lūk, klints par kara turpināšanu.

Pateicis šos vārdus, viņš pacēla smagos plakstus un paskatījās uz Perselu.

— Svešiniek, — viņš salti teica, — padod man Manu-faitē!

Persels piecēlās, samulsis tiklab no pavēles, kā no toņa, kādā tā tika dota. Viņš mirkli vilcinājās un beidzot pasniedza putnu Tetahiti. Tahiti viņš bija piedalījies miera sarunās, bet mieru toreiz pieņēma, un sūtnis, tautas gavi]u sveikts, atgriezās savā nometnē, pacēlis sarkanās spalvas virs galvas.

Tetahiti piecēlās, viņam sekoja Timi un Mehani. Viņš saņēma Manu-faitē aiz abiem galiem, pacēla to gaisā un, strauji nolaizdams zemē, salauza uz ceļgala. Tad abas puses nosvieda sev pie kājām un iesaucās mežonīgā balsī:

— Miera putns ir beigts!

Perselu sagrāba un sastindzināja bailes. 2esta simbolika bija skaidra: putna iznīcināšana priekšlaikus attēloja viņa paša iznīcināšanu.

Aizritēja gara sekunde, Persels nespēja nedz runāt, nedz pakustēties.

Timi pārlika šauteni kreisajā rokā un ar labo roku no jostas izvilka dunci. Tad ar asmeņa smaili norādīja uz Perselu un, galvu pagriezis pret Tetahiti, teica:

— Ak Tetahiti, piešķir man šo zivi M

Tajā pašā mirklī Mehani pielēca Timi tik tuvu klāt, ka varēja to aizsniegt ar roku, un nokliedza draudīgā balsī:

— Tabū!

Vārds un dedzība, ar kādu tas tika izkliegts, pienagloja Timi uz vietas. Viņš tomēr drosmīgi pagriezās pret Mehani. Pacēlis acis pret Mehani draudīgo seju, viņš vaicāja spalgā balsī:

— Kāpēc tabū?

— Paskaties jel, cilvēk! — Mehani katru vārdu izrēca no visa spēka. — Paskaties, cilvēk, uz auskaru, ko valkā Adāmo! Es viņam to iedevu! Un pirms manis šo auskaru valkāja mans tēvs, lielais virsaitis Otu!

Timi ieplestām acīm paskatījās uz auskaru. Tiesa kas tiesa! Tas bija Otu auskars! Viņš jutās piekrāpts.

— Tabū nav spēkā! — viņš beidzot nikni iesaucās.

— Tahitiešu virsaiša tabū nepāriet uz peritāņi!

— Un kas ir šis peritānis? — Mehani rēca tālāk. — Tas ir tahitiešu virsaiša znots! Viņa meitas vīrs! Viņa dēla brālis!

Persels noraudzījās ķildniekos, muti atpletis. Viņa dzīvība, acīm redzot, bija atkarīga no šīs teoloģiskās ķildas: vai tabū svētā īpašība var pāriet uz svešzemnieku?

Timi pagrieza galvu pret Tetahiti un vaicāja skarbi un gandrīz nekaunīgi:

— Un ko lemj virsaitis?

1 Tā dēvē cilvēku, ko gatavojas upurēt.

Persels neskatījās uz Tetahiti. Viņš bija atguvis aukstasinību un tikko manāmi šūpojās ceļgalos, paturēdams acīs niecīgāko Timi kustību.

— Un ko lemj virsaitis? — Timi atkārtoja.

Tetahiti jutās ārkārtīgi neveikli. Viņš bija salauzis Manu-faitē tāpēc, ka to prasīja tradīcija, bez īpaša nolūka pret Adāmo. Tomēr paraža ļāva nelaimīgo sūlni nogalināt. Šajā ziņā Timi neko nevarēja pārmest. Un, kas attiecās uz tabū, viņš gandrīz tam piekrita. Arī viņš pats nopietni apšaubīja tā iedarbību, jo Adāmo nebija tahi-tietis. Bet kaut kas cits diemžēl tomēr bija skaidrs. Iekarinot Adāmo ausī rotu, kas pieskārusies Otu galvai, Mehani bija apliecinājis, ka Adāmo ir viņa izvēlētais brālis un ka tā dzīvība ir vērtīgāka par viņa paša dzīvību. Adāmo upurēšana tātad neizbēgami izraisītu divkauju uz dzīvību vai nāvi starp Mehani un Timi, un iznākumā tahitiešiem vajadzētu uzbrukt peritāņiem ar vienu karotāju mazāk.

— Es esmu virsaitis, — viņš teica, ieskatīdamies Timi acīs, — bet neesmu priesteris. Par tabū es nevaru izšķirt, kam taisnība un kam ne. Tomēr, tā kā Adāmo ir Mehani radinieks un Mehani viņu uzskata par tabū, tu darītu prātīgi, ja atteiktos no šīs zivs.

Par krietnu galvas tiesu mazāks par abiem atlētiskajiem karotājiem, kas stāvēja blakus, Timi izslējās un sasprindzināja trauslo augumu kā loku. Šie dižciltīgie! Šie virsaišu dēli! Tie gāja uz vienu roku un nostājās pret viņu! Skaidrs, ka tie tikai mēģināja viņu iebaidīt! Bet ko nozīmēja to spēks, ja viņam tagad bija šautene!

— Manas tiesības paliek manas tiesības! — viņš niknumā izkliedza.

Atkal aizritēja sekunde, viņš tā kā nomierinājās, tā kā negribīgi nodūra acis, tad negaidot zibenīgi metās uz priekšu un cirta Perselam briesmīgu dunča dūrienu. Persels palēca soli sānis, duncis trāpīja klinti, un Mehani tajā pašā brīdī pacēla gaisā abas rokas un belza Timi pa pakausi. Trieciens nebūt nelikās spēcīgs, tomēr Timi tika strauji pagrūsts uz priekšu, ar pieri atsitās pret klinti, nogāzās zemē un palika guļam ar seju pret akmens sienu.

— Vai es šo smerdeli nogalināju! — Mehani jautāja.

Viņš skatijas uz Tetahiti. Tas nometās ceļos, pagrieza Timi apkārt un piespieda viņa galvu sev pie krūtīm.

— Sis trakais ir mazliet iemidzis, — viņš nievājoši noteica.

— Nāc, Adāmo! — Mehani iesaucās, satverdams viņu aiz rokas.

Ieskrējienu apvaldīja klints sprauga, kurai sāniski vajadzēja spraukties cauri. Ticis otrā pusē, viņš rāva Adāmo tik strauji uz priekšu, ka pret radzēm nobrāza tam ādu uz krūtīm. Viņi pa klajumu vēl nebija nojozuši ne desmit metru, kad Tetahiti sauca no muguras: «Mehani, neskrien tālāk par biezokni!» Mehani pamāja ar brīvo roku, ka sapratis, un Persels, pagriezies atpakaļ, uz mirkli ieraudzīja Itiju, kaš stāvēja kā sastingusi divdesmit soļus tālāk un neuzdrošinājās viņam piebiedroties. «Itija!» atskanēja Tetahiti balss, «atnes man ūdeni!» Persels uz akmeņiem savainoja kājas, ik brīdi klupa un gandrīz pakrita: ātrums, kādā Mehani viņu rāva uz priekšu, likās gluži neticams, viņš jutās kā bērns, ko pieaudzis cilvēks velk līdzi trakā stiepienā.

Kad viņi nokļuva palmu mežā, Mehani palaida vaļā viņa roku, taču skrējiena ātrumu diez cik nesamazināja, un Persels brīnījās, ka koku stumbri aiz muguras vairs nesa-kļaujas kopā. Šeit droši vien bija iemīta taka, kuru zināja vienīgi tahitieši. Sirds Perselam dauzījās pret ribām, viņš baidījās, ka pakrēslī var atpalikt, tāpēc pusbalsī čukstēja:

— Ne tik ātri, Mehani.

Mehani palēnināja gaitu.

— Uzklausi mani, — viņš teica tādā pašā tonī. — Man ar tevi jārunā. Vai tu mani dzirdi?

— Jā.

— Kurp tu tagad dosies?

— Uz banjanu.

— Un tālāk?

— Uz šauteņu alu. Tā ir sieviešu ideja.

— Laba ideja.

Viņš turpināja:

— Tu briesmīgi elso. Vai vēlies, lai skrienu lēnāk?

— Nē.

— Klausies. Tiklīdz būsim āra no biezokņa, tu drāzies tālāk! Diedz, ko kājas nes, un apstājies tikai alā!

— Jā.

— Tu tikai nedaudz esi aizsteidzies priekšā. Timi skrien Joti ātri. Un es nedrīkstu viņu aizturēt. Tad viņš man jānogalina.

Viņš turpināja it kā atvainodamies:

— Es nedrīkstu viņu nogalināt pirms kaujas.

Persels skrēja. Sānos badīja dūrējs, un viņš mēģināja elpot vienmērīgāk.

— Aiz biezokņa, — Mehani teica, — es metīšu līkumu pa aplamu taku. Tā tu vēl mazliet iegūsi laiku.

Krēsla pamazām kļuva gaišāka. Vēl daži soļi, un priekšā slējās kalns, bet pie kājām — akmeņainais līdzenums līdz banjanam. Mehani pagriezās atpakaļ, pacēla Perselu uz rokām, piespieda sev klāt un pieglauda viņa vaigu savam vaigam.

— Klausies, — viņš teica elsodams. — Klausies. Tu dosies projām. Klausies. Varbūt tevi nogalinās. Varbūt mani. Klausies, mans brāli Adāmo. Es tevi mīlu. Nekad neaizmirsti, cik ļoti es tevi mīlu. Ja es miršu, es domāšu par tevi, pēc tam. Un tu arī, pēc tam. Apsoli!

— Es apsolu! — Persels atteica drebošā balsī.

Viņš juta uz lūpām Mehani saraino, iesāļo vaigu. Viņš bija satriekts aiz laimes un arī aiz izmisuma, ka jāšķiras no Mehani.

— Es apsolu! — viņš atkārtoja.

Mehani viņu atbrīvoja no skāviena, saņēma aiz pleciem un ar pieri vairākas reizes viegli iebadīja viņam pa pieri. Persels atcerējās, ka Mehani, viņu sagaidot, tāpat bija darījis arī Tahiti, kad sirds bija pārāk pilna, lai runātu.

— Ak, Adāmo! — viņš klusi noteica. — Ak, mans brāli!

— Es apsolu, — Persels atkārtoja asaru pilnām acīm.

Mehani palaida viņu vaļā un viegli uzsita viņam pa

plecu. Tahitieša smaids bija tik gaišs un tik maigs, ka Perselam gandrīz vai iesmeldzās sirds.

— Ej! — viņš teica. — Tagad ej! Ej, Adāmo!

— Tas ir tur, — Avapuhi rādija, pagriezusies atpakaļ.

Persels clkstījās pa klintīm dažus metrus lejāk. Taka

bija līdzīga taisnai, klintī iecirstai gropei un tik stāva, ka augšgalā vajadzēja atsperties pret izciļņiem akmenī, lai pavilktos uz priekšu. Persels virzījās augšup tik lēnām, ka viņu jau sāka mākt izmisums. Viņš juta, ka noder par lielisku mērķi šāvējam, ja tāds stāvētu nogāzes apakšā. Viņš neskatījās atpakaļ, un, kaut arī saulē nežēlīgi svīda, pār muguru brīžiem pārskrēja auksti drebuļi.

Viņš panāca Avapuhi, pavilka viņu aiz kupla krūma, kas pa pusei aizsedza alas ieeju, un starp zariem pameta acis lejup uz gropes pakāji. Viņš stāvēja taisni, atspiedis plecu pret Avapuhi plecu, nespēdams izrunāt ne vārda, brīnīdamies par troksni, ko radīja viņa elpa. Ainava zem kājām bija tukša un nekustīga, tikai gaiss viegli virmoja virs pārkarenajiem akmeņiem. Viņš uzelpoja, tad pagriezās pret alu. Beidzot viņš bija drošībā.

— Nāc, Avapuhi.

— Pagaidi! Augļu grozs!

Viņa iebāza roku starp krūma zariem, pavilka grozu uz savu pusi un ar līganu kustību atspieda to pret gūžu. Viņš paskatījās uz sievieti. Nepilnas stundas laikā viņa tātad divreiz bija uzkāpusi no banjana līdz alai un pat strauji neelpoja.

— Un tagad?

— Taisni uz priekšu, Adāmo. Tad es teikšu.

Ceļš uz alu vispirms laidās lejup par vienu vai diviem metriem, tad pamazām sāka kāpt augšup, aizaudzis ar krūmiem un puķēm. Griestu velvi caurumoja plaisas un lūkas, kas brīvi ļāva ieplūst gaisam, un uz sienām spēlējās saules gaismas laukumi. Tunelis pagriezās pa kreisi, Persela plecus skāra vēsums, un gaismas laukumi nozuda; jo tālāk, jo kļuva krēslaināks.

— Tupapausi, — Avapuhi nočukstēja un apstājās.

— Man bail.

— Māma, — Persels nepacietīgi noteica. — Tu taču ar Itiju šeit nodzīvoji divas nedeļas! Tie tev neko neizdarīja! Tie ir labi tupapausi!

Pēc brīža viņa aizrādīja:

— Bet varbūt tie ir pārvērtušies.

Persels paraustīja plecus.

— Kopā ar mani tev nekas nenotiks. Es tiem neticu.

— Vai tiešām? — viņa vaicāja cerību pilna.

— Tiešām.

Pēc tahitiešu pārliecības tupapausi izvairījās vajāt cilvēkus, kas neticēja to esamībai. Un tomēr, par spīti visam, Tahiti tikpat kā nevarēja sastapt šādus neticīgos.

Persels turpināja ceju, un Avapuhi viņam sekoja bez tālākas pretošanās. Adāmo, tāpat kā Mehani, ne vien neticēja tupapausiem — viņa bija atklājusi vēl kādu nomierinošu pazīmi: Adāmo mati bija medus krāsā. Tupapausi nekad nebija redzējuši tik neparastu būtni. Viņa neticības atbruņoti un izskata samulsināti, tie droši paliks rāmi un mierīgi, kaut arī to oma sabojājusies kopš lielajām lītavām.

Neviļus Persels līdz pacelei iebrida aukstā ūdenī un atkāpās soli atpakaļ. Cik tālu sniedza skatiens, zemi klāja melns ūdens. Pakrēslī blāvi spīdēdami, virs ūdens vietumis čurnēja lieli, noapaļoti akmeņi.

— Itija stāstīja par mazu avotiņu, — viņš brīnījās.

— Kad mēs šeit dzīvojām, te nebija nekāda ūdens, — Avapuhi atbildēja pārvērstā balsī. — To izdarījuši ļaunprātīgie tupapausi!

Viss atkal sākās no jauna!

— Klausies! — Persels izmisis teica.

Viņš saņēma to rokās un juta plaukstās sievietes tvirto, salto augumu.

— Klausies, — viņš svinīgi atsāka, — tupapausu nemaz nav. Es, Adāmo, — viņš piebilda skaļāk, — paziņoju, ka tupapausu nemaz nav!

Straujums, ar kādu Avapuhi atsaucās uz šiem vārdiem, Perselu samulsināja. Viņa mirklī izkusa kā sviests, āda atguva siltumu un viduklis lokanumu. Vienā acumirklī viņa no vispārēja baiļu stinguma bija ieslīgusi visdziļākajā mierā. Viņa pateicīgi paberzēja savu vaigu pret Adāmo vaigu. Svarīgi nebija tas, ko Adāmo pavēstīja, visu izšķīra viņa daiļrunīgā izteiksme.

Persels devās uz priekšu no akmens uz akmeni. Dažkārt, kad attālums bija par lielu, viņš palaida vaļā Ava-puhi roku un lēca. Velve virs galvas bija stipri zema un ala izveidojusies kā šaurs un līkumains tunelis. Senos laikos to droši vien bija izgrauzis kāds strauta atzarojums, kamēr nobrukums novirzījis tā tecējumu. Un tagad ūdens laikam sūcās atkal cauri nogruvumam. Kad tas būs paplašinājis savu gultni, — kas zina, pēc cik gadiem, — tas plūdīs pāri ieejas slieksnim, izlauzīsies ārā no alas un kā ūdenskritums gāzīsies lejup līdz kalna piekājei. Senāk tas, bez šaubām, šo ceļu bija izmantojis. Iedobtā aka, pa kuru viņš bija rāpies augšā, patiešām atgādināja izskalotu gropi.

— Tupapausi neko nav izdarījuši, — viņš teica, pagriezies atpakaļ. — Strauta ūdens vienīgi izgrauzis nelielu caurumu klintī.

— Ūdens ir ļoti veikls, — Avapuhi godbijīgi noteica, it kā runādama ar virsaiti.

Viņš palaida vaļā tās roku un uzlēca uz liela, plakana akmens lāmas vidū. Akmens sasvērās uz priekšu ar šļāk-stienu, kam sekoja sauss atsitiens. Persels gandrīz zaudēja līdzsvaru, savicināja gaisā rokas un pārlēca uz cita akmens. Aiz muguras atskanēja tie paši divi trokšņi: šļaksts, akmenim atsitoties pret ūdeni, un klikšķis, akmenim atsitoties pret akmeni. Akmens plātne atkal nogūla iepriekšējā stāvoklī.

— Uzmanies! — viņš uzsauca pār plecu.

Viņš pagāja vēl kādus desmit metrus. Tunelis pagriezās pa labi, un kreisajā sienā Persels pamanīja klintī izcirstu, gandrīz vai apaļu caurumu, tikko platāku par iluminatoru. Persels pieliecās. Sprauga ļāva iekļūt citā galerijā, kas bija gaišāka nekā šī, kur viņš atradās, un daudz augstāka. Sajā pusē iluminatora apakšējā mala viņam sniedzās līdz gūžai, bet otrā pusē noslīdēja līdz zemei. Otrs tunelis likās taisns un pēc samērā gaiša posma iegrima tumsā. Arī tur zemē mētājās lieli un apaļi vai plakani oļi, tikai pilnīgi sausi. Šajā atzarojumā ūdens vēl nebija iesūcies.

— Tas ir tur, — Avapuhi teica.

Viņš pagriezās atpakaļ.

— Tur? Otrpus cauruma?

— Tas ir ļoti viegli. Tu redzēsi.

Viņa noliecās, iebāza galvu iluminatorā, izstiepa abas rokas, ar plaukstām atbalstījās pret zemi otrā pusē, tad pacēla kājas, it kā rāpojot sašūpoja gurnus un nozuda. Viss notika neticami ātri. Mirkli vēlāk spraugā parādījās viņas galva.

— Es tev palīdzēšu.

— Nē, — Persels atteicās.

Taču izlīda daudz neveiklāk nekā viņa. Piecēlies kājās, viņš juta, ka nobrāzis vēderam ādu.

Viņš atradās tādā kā spraišļotā, četrus metrus garā un tikpat platā istabā, aiz kuras tunelis sašaurinājās, līdz pārvērtās šaurā ejā un pagaisa tumsā. Pašu istabu apgaismoja plaisa, kas uz vienas sienas meta gaismas strēli plaukstas platumā.

— Tālāk nevajag iet, — Avapuhi teica, norādīdama uz šauro eju. — Tur ir aka.

— Vai dziļa?

Viņa palocīja galvu.

— Tu iesvied akmeni. Tu gaidi un gaidi. Un tad tas noplunkšķ.

Vai iespējams nokļūt otrpus akas?

— Mums — jā, — Avapuhi atbildēja. — Tev — nē.

Viņa to pateica bez jebkāda nicinājuma. Viņa tikai atklāja faktu. Persels devās uz šauro eju. Nonācis tumšajā joslā, viņš palēnināja gaitu, lai ļautu acīm pierast pie krēslas. Viņš nolieca galvu, kaut arī apzinājās, ka šī piesardzība ir lieka, jo velve jumās vēl krietnus divdesmit centimetrus virs galvas. Turpretim, izstiepdams sānis rokas plecu augstumā, viņš ar plaukstām abās pusēs pieskārās klintij.

— Uzmanies, — Avapuhi teica, pieskardamās viņam ar roku. — Tas ir šeit.

— Kur šeit?

— Tev priekšā.

Cik asa redze! Viņš pieliecās un nepilnu metru tālāk patiešām ieraudzīja tikko samanāmu tumšu svītru. Viņš nometās uz vēdera un rāpus līda uz priekšu. Tad sataustīja bezdibeņa malu no vienas sienas līdz otrai. Nekādas pārejas nebija. Aka aizņēma eju visā platumā.

Viņš piecēlās kājās, Avapuhi nebija redzama, tomēr no smaržas, ko vēdīja matos iespraustie ziedi, viņš uzminēja, ka tā stāv labajā pusē.

— Un tu vari tikt tai pāri? — viņš jautāja it kā šaubīdamies.

— Jā, vai vēlies, lai parādu?

— Nē, nē, — viņš aši attrauca. — Vai tu jau esi to darījusi?

— Mēs visi trīs.

— Jūs trīs?

— Es, Itija un Mehani.

— Kad?

— Kad vadonis un Vā lielā lietus laikā te naca slēpt šautenes. Cilvēk! Mehani tikko paspēja iesviest mūsu lapu gultu akā un kopā ar mums pārlēkt otrā pusē. Vadonis teica, lai Vā paliek istabā, un viens devās šaurajā ejā. Auē! Peritāņiem nav labas acis! Mēs bijām šķēpa garuma attālumā otrpus akas, un vadonis mūs neredzēja. Mehani baidījās, ka vadonis var iekrist akā, un iesvieda tur mazu akmentiņu. Akmens noplunkšķēja. Vadonis salēcās, tad nometās uz vēdera tāpat kā tagad tu, taustījās ar rokām, norūcās (sekoja aizraujošs Mazona «Hmmm» atdarinājums) un līda atpakaļ.

— Un otrpus akas, kas tur ir?

— Tu paej vēl dažus soļus, un viss beidzas, priekšā vienīgi siena.

Persels griezās atpakaļ. Pēc pilnīgās tumsas, kas valdīja šaurajā ejā, istaba ejas galā šķita gandrīz gaiša.

— Kur vadonis bija noslēpis šautenes?

— Tur.

Gaismas laukumam pretim bija uz āru izvirzīts klints bluķis, un starp to un velvi trīs metru augstumā varēja samanīt plaisu.

— Darbiņš nav bijis viegls, — Persels noteica neskanīgā balsī.

Piepeši viņu pārņēma nogurums. Vairs atlika tikai viena vēlēšanās: izstiepties guļus un klusēt. Galvenais klusēt.

— Kāpēc? — Avapuhi vaicāja. — Tas ir ļoti viegli. Kad vadonis bija projām, Mehani uzrāpās augšā, visu nostiepa lejā un izsaiņoja: šautenes bija ievīstītas eļļainās lupatās, un lietiņas, kas nogalina, sabērtas ar dzelzi apsistā kastē. Tad Mehani visu atlika vietā un pavēlēja mums zvērēt, ka nevienam neko neteiksim, pat Uilijam ne. Un viņš tūlīt uztaisīja jaunu gultu, lai Uilijs neko nemanītu.

Viņa aprāvās, ar plaukstu aizklāja acis, notupās zemē un, otru roku atspiedusi pret ceļgalu, sāka raudāt. Viņa raudāja bez trokšņa, ļaudama asarām brīvi tecēt pār vaigiem, vienīgi pleci lāgiem noraustījās.

Persels nometās ceļos viņai līdzās.

— Kas tev kait, Avapuhi?

Viņa atņēma roku no acīm.

— Tu biji pie pārējiem. Un pārnācis neko man nestāstīji par Uiliju.

Viņa pagrieza galvu sānis. Skrējienā viņš aprauti bija pastāstījis par Manu-faitē. Bet, tiesa, ne ar vārdu nebija pieminējis Uiliju. Ko gan lai saka? Visu trakā skrējiena laiku no banjana līdz alai viņa bija gaidījusi. Pat vēl alā, par spīti jebkurai loģikai, viņa bija gaidījusi. Tagad cerība viņu piepeši pameta. Beidzot viņa skaidri saprata to, ko bija zinājusi jau pašā sākumā: Uilijs bija miris.

— Nāc, — Persels teica, saņemdams viņu aiz pleciem,

Viņš piecēla Avapuhi kājās, taču jutās pārāk izsmelts,

lai runātu, aizveda to līdz lapu gultai un lika atlaisties guļus. Kad tas bija padarīts, viņš nostiepās blakus un, pabīdījis kreiso roku meitenei starp kaklu un garajiem matiem, iespieda galvu tās pleca bedrītē. Viņš gribēja pateikt dažus vārdus. Taču nespēja pavērt lūpas. Viņu pievārēja miegs.

— Adāmo! — kāda balss ierunājās pie auss.

Viņš salēcās, atvēra acis un apstulbis ieraudzīja Avapuhi savās rokās. Tad ievēroja uz viņas vaigiem asaru pēdas. Viss atausa atmiņā.

— Vai es ilgi gulēju?

— Nē. Tikai mazliet. Uzklausi mani, Adāmo. Man jāiet projām. Omāta pie banjana droši vien uztraucas. Viņa nezina, ka pārējie Itiju aizturējuši. Un Ivoa! Cilvēk! Ivoa! Viņa taču nezina, ka tu no pārējiem esi izglābies!

Viņa piecēlās, acis mirdzēja. Aiz nepacietības pavēstīt citai sievietei, ka tās tanē ir dzīvs, viņa bija aizmirsusi pati savas bēdas.

— Tev taisnība, — Persels noteica, savukārt pieceldamies.

Pēc brīža viņa sacīja:

— Es atgriezīšos. Ja Omāta atļaus, es atgriezīšos.

Viņš gribēja sacīt «nē», taču pietrūka dūšas. Garas stundas palikt vienam šajā saltajā un drūmajā alā ... Viņš saspieda Avapuhi plecus un, uzlicis plaukstu starp lāpstiņām, viegli pagrūda viņu uz priekšu.

Pa iluminatoru viņa izbāza vispirms kājas, atmuguriski atspiedās uz rokām un, izliekdamās krustos, pagriezās apkārt un nokļuva otrā pusē. Persels piecēlās un izbāza galvu pa caurumu. Acis bija pieradušas pie tumsas, un viņš sievietei sekoja ar skatienu, kamēr tā lēca no akmens uz akmeni. Melnajā ūdeni tie izskatījās kā bāli pelēkas saliņas. Uzlecot uz akmens, Avapuhi kājas no tā atdalījās kā tumši laukumiņi. Augstāk bija saskatāms gaišāks plankums — slokšņu bruncīši, bet vēl augstāk varēja redzēt vienīgi rokas, kas šūpojās un tumši atēnojās pret mazliet gaišākajām sienām. Persels tikko spēja saskatīt Avapuhi gūžas, tomēr pārsteidzoši skaļi dzirdēja sloksnes beržamies citu pret citu, kad viņa lēca. Piepeši viņai matos iekrita niecīgs gaismas stariņš un ap galvu izzīmēja vieglu oreolu. Vīzija ilga tikai mirkli. Tad auguma augšdaļa it kā izkusa, slokšņu brunči nozuda, vairs nebija redzams nekas, viņu bija aprijis kāds pagrieziens.

Persels atgriezās lapu cisās, nolikās garšļaukus, aizmiga un gandrīz tūlīt atkal pamodās. Viņam ļoti sala, alā bija klusu kā kapā, viņš aizvēra acis, uzmācās snaudiens, taču nesniedza nekādu atpūtu. Galvā trakā ātrumā joņoja atsevišķi teikumi un ainas, tas bija velnišķīgi, tomēr viņš nespēja nedz aizmigt, nedz īsti pamosties. Manu-failē, Itija, Mazona balss, šāviens, klusums, divi šāvieni, Uilijs ir miris, vainīgs, teica Mazona balss, viņš vēma zem papardēm, Amureija, galvas poini, Omāta, viņas melnā, milzīgā roka uz Mazona pleca, dod man šo zivi, Tetahiti, aiz viņa aizveras durvis, atskan šāviens, pamežs ir tukšs, atceries: pēc tam, mazās palmiņas, melnie mati uz stumbriem, galvas poini, Amureija, Avapuhi balss, vienīgi balss, bez neviena vārda, Itija, man ir bail, man ir bail, ak mans brāli, neaizmirsti nekad, zem banjana smok nost, sievietes runā, runā, es esmu Manu-laitē, Timi, viņa skadrās acis, dunča smaile, es lecu, es nelecu, manas kājas pielipušas pie zemes, tupapausi, Avapuhi saka drebošā balsī, tad piepeši ļoti skaļi — tupapausi!

Balss likās tik skaļa un tuva, ka viņš pamodās, apsēdās un paskatījās visapkārt. Nē, neviena nebija. Viņš piecēlās, pielika roku pie pieres, blakus tunelī atskanēja troksnis, kāds rodas, kad ar plaukstu sit pa ūdeni, tad sekoja sauss knikšķis. Abi trokšņi bija tik vāji, ka ceturtdaļsekundi Persels šaubījās, vai vispār tos dzirdējis. To pašu mirkli tie atkārtojās. Plunkšķis un sausais knikšķis. Elpu aizturējis, viņš ieklausījās. Pilnīgs klusums. Piepeši viss kļuva skaidrs. Plakanais akmens. Plakanais, līganais akmens tunelī. Tas bija nosvēries uz priekšu un tūlīt atkal ieņēmis veco vietu. Avapuhi atgriezās. Meitene bija otrpus klinšainās sienas, dažus metrus no viņa. «Tik ātri,» viņš izbrīnā nodomāja. Viņš noliecās, lai izbāztu galvu caur iluminatoru.

Klusuma pārsteigts, viņš pēkšņi sastinga. Avapuhi, aiz bailēm no tupapausiem, taču būtu skrējusi! Viņš dzirdētu viņas pēdas plakšķam no viena akmens uz otru, dzirdētu, kā cita pret citu beržas brunču mizas sloksnes! Viņš ārkārtīgi lēni tuvojās iluminatoram un piespieda labo aci pie klints šķautnes. Desmit soju attālumā uz akmens nekustīgi stāvēja slaids vīrieša stāvs šauteni rokā.

Perselam izkalta mute, kājas sāka drebēt. Viņš pameta acis visapkārt. Nevienas slēptuves. Nekādas iespējas bēgt. Bet priekšā — aka. Aiz akas nekādas izejas. Ja Timi ienāks istabā, viņš ieraudzīs lapu gultu un dosies tālāk uz šauro gaiteni. Persels saprata, ka ieslodzīts šajā strupceļā kā žurka alā, un Timi jau stāv priekšā, ar dunci rokā. No padusēm sāka līt sviedri, tie tecēja lejup gar sāniem, rokas kļuva miklas, viņš atspiedās pret klinšaino sienu un juta, ka ledains asmens ietriecas vēderā.

Viņš izmisīgi centās norīt siekalas, bet mute bija tik sausa, ka mēle lipa pie aukslējām. Pakrūtē jautās drausmīgs tukšums, un augumu no lūpām līdz kāju pēdām kratīja nemitīgs drebulis. Dīvainā kārtā prātā iešāvās salīdzinājums «dreb kā apšu lapa», un viņš to tagad saprata visā pilnībā. Likās, nekas vairs nespēj apturēt locekļu trīcēšanu. Nespēdams nedz pakustēties, nedz parunāt, kā sastindzis viņš drausmīgā nevarības un kauna sajūtā vēroja trīsas, kas viņu purināja. Par spīti cieši sakostajiem žokļiem, vaigi raustījās kā želeja.

Tad viņš sadzirdēja, ka otrpus iluminatora kāds ievelk elpu. Timi bija izdevies pielavīties klusu kā kaķim, tomēr viņš nevarēja savaldīt elpu. Persels ieklausījās un pārsteigumā nodrebēja. Arī Timi bija bailes. Viņš bija atradis tā pēdas, bet, lai ieietu alā, sakopojis pēdējās drosmes paliekas. Viņš nebaidījās no Adāmo, bet gan no tupapausiem.

Persels bija pieplacis pie sienas, atspiedis ausi pret klinti, atvilcis kājas dažas collas no iluminatora un klausījās ienaidnieka satrauktajās un svelpjošajās elsās. Cik ļoti gan Timi tiecās viņu iznīcināt, ja uzdrošinājās izaicināt tupapausus! Persels sakoda zobus. Tik ļoti kārot otra cilvēka nāvi tomēr bija pretīgi. Tahitietes stāstīja — viņš baidoties, ka Adāmo atriebs savu draugu nāvi. Tas nebija tiesa! Persels par to bija pilnīgi pārliecināts. Vajāt neapbruņotu cilvēku — lūk, kas skurbināja Timi! Atriebība un karš bija tikai iegansti! Spīdzināt Amureiju, uzšķērst Ivoa un iznīcināt viņas bērnu, nogalināt Adāmo — tas skurbināja, jo bija viegli izdarāms! «Pretīgais gļēvulis,» Persels nodomāja pēkšņā dusmu uzplūdā, un trīsas mitējās. Viņš pameta skatienu visapkārt, iztaustīja kabatas, viņam nebija pat naža. Pirmoreiz mūžā viņš nožēloja, ka bija bez ieroča.

Zemē pie kājām gulēja diezgan prāvs akmens. Viņš pieliecās un pacēla to abām rokām, pārsteigts par tā smagumu. Atspiedis labos sānus pret klinti, turēdams akmeni izstieptās rokās virs iluminatora, viņš gaidīja.

Viņš gaidīja tik ilgi, ka sāka jau šaubīties, vai vispār redzējis Timi tunelī. Taču nē, otrpus sienas joprojām bija sadzirdama sēcošā, satrauktā elpa. Nebija domājams, ka Timi paies garām iluminatoram, vismaz nepalūrējis, kas aiz tā slēpjas.

Izstieptajās, sasprindzinātajās rokās akmens ar katru mirkli kļuva smagāks, un Persels saprata, ka drīz vairs nespēs to noturēt. Viņš nolaida to līdz krūtīm, ievēla klēpī un turpmāk pārmaiņus valdīja ar vienu un otru roku. Viņš bija novērsis acis no iluminatora tikai ceturtdaļsekundi, bet, kad atkal uz to paskatījās, pārsteigts uz oļiem ieraudzīja ienaidnieka nazi, kas jau pilnīgi bija ieslīdējis istabā. Varbūt Timi to bija nometis, lai atbrīvotu rokas, kad vajadzēs līst caur spraugu. Varbūt tās bija lamatas. Sirds neganti dauzījās krūtīs. Gribējās ieroci pievākt, bet tad vajadzēja nolikt zemē akmeni un izstiept roku iluminatoram priekšā. Kas zina, vai Timi tiešām negaidīja šo kustību, lai satvertu viņu aiz rokas, izsistu no līdzsvara un norautu zemē?

Persels sastinga, Timi droši vien līdīs cauri ar visu šauteni, šautene bija gara, un Timi nespēs to lietot, iekāms ierocis līdz ar viņu pašu neatradīsies otrpus iluminatora. Notrīsēdams aiz prieka, Persels nosprieda: «Man būs laika diezgan!» — un zibenīgi uzausa doma, kā jārīkojas. Nevajag triekt akmeni Timi pa galvu, kā viņš bija nolēmis iepriekš, bet gan lietot to kā veseri, neizlaižot no rokām. Viņš saliecās ceļgalos, atbīdīja labo kāju atpakaļ, lai pieplaktu tuvāk zemei, un tajā pašā laikā atspieda akmeni pret gurnu, lai atslogotu rokas. Tā, sakucis aiz akmens un sasprindzinājis muskuļus, viņš bija gatavs mesties pretī, tiklīdz parādīsies Timi galva. Akmens bija mikls no sviedriem, kas pārplūdināja plaukstas, un viņš to no jauna satvēra ciešāk.

Viņš joprojām dzirdēja Timi sēcošo elpu un pārsteigts nesaprata, kāpēc tas vēl kavējas. Varbūt to brīdināja nojauta, ka tuvumā uzglūn briesmas. Bija jāliek vērā, ka tas vēl nebija pabāzis galvu pa iluminatoru. Persels pacēla akmeni pie sejas un savilka muskuļus.

Tad viss norisa tik strauji, ka viņam neatlika laika rīkoties. Timi nelīda caur spraugu pakāpeniski, kā to bija darījusi Avapuhi. Viņš iešāvās telpā kā no katapulta, aši kā plēsīgs zvērs, kas lec caur apli, tikai pagriezies ar seju un krūtīm pret velvi. Viņš nokrita uz muguras un tūlīt, līdzko pieskārās zemei, ar šautenes laidi deva briesmīgu triecienu Perselam pa galvu. Trieciens bija tik straujš un tik neticami tuvs, it kā Timi jau pirms iebrukšanas istabā būtu zinājis, ka priekšā atradīs Persela seju. Vienlaikus alā nodārdēja pērkons, aizrūkdams pa tuneļiem daudzkārtīgās atbalsīs. Telpu piepildīja bālgani dūmi. Timi neganti salēcās, apsviedās uz vēdera, ar abām rokām ieķērās oļos un palika nekustīgi guļam.

Laides triecienu pret akmeni Persels tikko sajuta. Aiz pārsteiguma viņš bija pilnīgi apdullis. Viņš raudzījās uz Timi, kas gulēja ar seju pret zemi, krampjaini sarāvis pirkstus, mazliet sagriezies uz kreiso pusi. Likās, tas gaidīt gaida sitienu. Persela skatiens pievērsās duncim. Asmens spīdēja Timi starp kājām. Nometis akmeni, acis nenovērsis no Timi, Persels centimetru pa centimetram virzījās tuvāk. Beidzot, pārliecies tam pāri, viņš, strauji atvēzies, trieca akmeni Timi pret pakausi un pieliecies satvēra ieroci. Spals bija rokā, pirksti to sažņaudza no visa spēka.

Akmens ar būkšķi atsitās Timi pret skaustu, tomēr netrāpīja tieši mērķī. Tas it kā palēcās, pārmetās pāri galvai, paripoja vēl vienu vai divus metrus un apstājās. Timi nepakustējās.

Pieliecies, ar kreiso roku taustīdams zemi, labajā rokā žņaugdams dunci, Persels tuvojās ārkārtīgi lēni, nenovērsis ciešo skatienu no brūnas ādas laukumiņa zem Timi kreisās lāpstiņas.

Tad viņš lēca. Atskanēja mežonīgs rēciens. Viņš visā garumā uzkrita Timi virsū, abas rokas neticami spēcīgi spiezdams pret dunča spalu. Parausies augstāk, viņš ar krūtīm vēl uzgūla abām rokām, lai asmeni iegrūstu dziļāk. Timi nu gulēja nekustīgs, kūtrs, uzvarēts. Persels ar visu savu svaru bija piespiedis uzbrucēju pie zemes. Pār muguru pārskrēja prieka trīsas.

Pagāja bridis, Perselam apziņā viss satumsa, un viņš dzirdēja vienīgi savu aizsmakušo elpu. Un piepeši uzplaiksnīja doma: rēcu taču es. Viņš piecēlās, kājas bija gluži bez spēka, viņš pieliecās, izvilka no brūces nazi un aizsvieda to pa roku galam. Tad viņam iegribējās redzēt Timi seju. Viņš uzlika tam roku uz pleca. Tas likās trausls kā sievietes plecs. Zem pirkstiem āda šķita maiga un glāsaina. Viņš pavilka. Timi apvēlās uz muguras. Pieres vidū rēgojās milzu caurums. No tā stīdza laukā sīka asins strūkliņa.

Pāris mirkļu Persels apstulbis viņu aplūkoja. Tad viņš saprata. Šautenes laide bija trāpījusi akmeni, ko viņš turēja sejai priekšā, trieciens izraisījis šāvienu, un Timi ar savu šauteni bija pats sevi nogalinājis.

Persels streipuļodams atgriezās pie lapu gultas un apsēdās. Zem asiņainā cauruma, kas dubās pieres augšdaļā, Timi acis izskatījās kā dzīvas. Melnās un kuplās skropstas pa pusei aizsedza redzokļus, tie spīdēja starp pavērtajiem plakstiem, it kā Timi iesānis cieši vērtos Perselā. Galva un tievais kakls mazliet pagriezti uz pretējo pusi, un šī poza piešķīra skatienam liekulīgu šķelmību. Sejā vairs nebija ne miņas no cietsirdības, un biezajās, pavērtajās lūpās likās iezīmējies bērnišķīgs smaids. Persels pirmoreiz ievēroja Timi acu veidu. Tās bija ļoti skaistas. Tās ieslīpi kā antilopes acis tiecās augšup pret deniņiem, bet brīnišķās, garās, atliektās skropstas piešķīra skatienam samtainumu un vēlību. Kā gan šīs acis bija spējušas raudzīties tik cietsirdīgi? Tas bija gluži neizskaidrojami. Dzīvība Timi bija pametusi, atstādama pāri tikai maigumu, ko viņš bija nomācis, būdams dzīvs.

Persels pagrieza galvu sānis, piecēlās kājās, viņu pārņēma kauns. Cik mežonīgi viņš bija meties virsū šim augumam! Kā viņš bija rēcis! Viņš bija dūris mironim! Tagad likās neticami, ka viņš jau agrāk nebija sapratis, ka Timi ir miris. Bet pirms Timi ielaušanās istabā viņš tiktāl bija sasprindzinājis gribu, ka rīkojies neapzināti, kā aklais, kā automāts. Tas bija drausmīgi un smieklīgi, viņš gandrīz vai jutās vairāk vainīgs nekā tad, ja patiesi būtu Timi nogalinājis. «Tad tāda ir slepkavība,» viņš nodomāja drausmīgā satraukcsaā. Sī neapzinātā rīcība, šī ķēdes reakcija. Viņš visu mūžu bija juties stiprs, cienīdams otra cilvēka dzīvību. Bet attiecīgā brīdī meties virsū ienaidniekam, rēkdams kā meža zvērs! Viņš abām rokām bija iegrūdis nazi tā miesā, reibdams aiz uzvaras, elsdams, skaudra prieka pāršalkts.

Viņš juta miklumu uz krūtīm. Pārvelkot tām pāri roku, pirksti notriepās melni un lipīgi, viņš riebumā nodrebēja un devās pie iluminatora. Timi kājas vēl vienmēr bija spraugā. Viņš tās satvēra, pacēla augšā un aizvilka ķermeni iespējami tālāk no lapu gultas. Atsizdamās pret oļiem, Timi galva mētājās no vienas puses uz otru un, kad Persels apstājās, lēni un viegli noslīdēja gar kreiso plecu un zods iespiedās atslēgas kaula bedrītē. Persels ievēroja, ka Timi seja bija pagriezusies pret lapu gultu un ka tā skatiens viņam sekos, kad viņš apgulsies. Viņš palaida kājas vaļā, brīdi svārstījās un beidzot gāja projām. Viņš neuzdrošinājās piedurties Timi galvai un pagriezt to uz otru pusi.

Persels ar mokām izspraucās cauri iluminatoram, uzlēca uz kāda akmens, zaudēja līdzsvaru un visā garumā iegāzās ūdenī. Tas bija ledains. Viņam aizrāvās elpa. Viņš apmetās uz vēdera, strauji sarīvēja krūtis un piecēlās kājās. Zobi klabēja.

Atgriezies istabā, viņš novilka bikses, izgrieza tās un izklāja uz akmens. Pakausis sāpēja, krūtis žņaudza dzelžaina stīpa, augums kratījās drebulī no galvas līdz kājām. Un dīvaini — tajā pašā laikā piere rasoja aukstiem sviedriem. Viņš mēģināja lēkāt, taču kājas bija pārāk stīvas, lai locītos. Tad viņš ar plaukstām pliķēja sev pa krūtīm un pieliecies deva krietnus belzienus pa muguru un pa ciskām. Tomēr saltums nebija padzenams. Viņš bija un palika sastindzis līdz kauliem un saprata, ka jākustas straujāk. Viņš visā garumā nogūlās uz vēdera iespējami tālāk no Timi un, atbalstījies uz plaukstām, sāka darbināt roku muskuļus te pieceldamies, te atguldamies, te atkal pieceldamies. Trīcēdams pie visām miesām, viņš veica šo vingrojumu krietnas divas minūtes. Beidzot pietrūka elpas, un viņš pieplaka pie zemes. Taču zobi joprojām klabēja.

Tādu aukstumu visā ķermenī viņš vēl nekad nebija izjutis, un, izmisīgi mēģinot to padzīt, viņu sagrāba neprātīgas bažas. Viņš sāka izpildīt visas kustības, kādas vien zināja vai bija noskatījies no Džonsa, reizē skaitīt ļoti skaļā balsī, tad skaitļus izkliegt, un aukstums šķita nedaudz mazināmies, radās iespaids, ka bļaustīšanās sasilda labāk par visu citu, atkal un atkal ievilcis elpu, viņš rēca, cik spēja. Viņš vairs nepazina savu balsi, tā skanēja drausmīgi spalgi. Viņš dejoja uz vietas, pieliecās, piecēlās, lēkāja te uz vienas, te otras kājas un starp diviem rēcieniem kamptin kampa pēc elpas. Arvien vairāk un vairāk tuvojās pilnīgs bezspēks, taču viņš neuzdrošinājās apstāties.

Šajā brīdī viņš pēkšņi skaidri apzinājās savu stāvokli: kails kā tārps, alā, blakus līķim, viņš plosījās kā negudrs, izgrūzdams kliedzienus, kas vairs neatgādināja cilvēka balsi. Tas likās smieklīgi! Nekādas pūles nebija par lielām, lai tvertos pie dzīves kā pie salmiņa. Elpa bija galā. Viņš beidza plosīties. Matu saknes tūlīt atkal sastinga, aukstums šķita laužamies no ķermeņa iekšienes un pārņemam augumu no galvas līdz kājām. Nē, vajadzēja kustēties. Viņš bija notiesāts mūžam izdarīt vienus un tos pašus muļķīgos vingrinājumus! Pieliekties, piecelties, atkal pieliekties .. . Zem tumsā iegrimušās pieres dīvaini apgaismotās Timi melnās acis viņu nepameta ne mirkli, bet lūpās tam bija sastindzis vārgs smaidiņš, it kā tas ar smīnu vērotu dzīvā cilvēka rosību.

/

— Adāmo! — kāda balss sauca. — Ko tu tur dari?

Viņš salēcās un apsviedās apkārt. No iluminatora, gandrīz to aizsedzot, pretī raudzījās Omātas platā, melnā seja un pārsteigumā izvalbītās acis.

— Es salstu, — Persels atkliedza spalgā balsī.

— Pagaidi! — viņa teica. Viņš neticīgi uz to paskatījās. Viņa ievilka caurumā te vienu, te otru plecu, iebīdīja iekšā varenās krūtis, tad izgorījās, lai dabūtu cauri gūžas, un milzīgais augums, savilkdamies un izstiepdamies kā gumija, beidzot izlīda spraugai cauri. Kad viņa bija nokļuvusi otrā pusē, no velves atdalījās akmens šķemba un nokrita zemē.

— Manu mazuli! — viņa sauca, mezdamās tam klāt.

— Auē! Bet tu taču esi gluži zils!

Šoreiz tas bija Persels, kas spiedās viņai klāt. Abām rokām apskāvis plato vidukli, viņš ar baudu juta, ka iegrimst dūnu spilvenā. Tas bija silts, mīksts, dziļš. Omātas spēcīgās rokas sāka berzēt viņam muguru no augšas uz leju, bet lūpas notaļi bārstīja mīļus vārdus. Viņa to masēja, pliķēja un knaibīja, un, kaut arī sagādāja sāpes, Persels saldkaisli ļāvās viņas izdarībām, ar katru brīdi arvien stiprāk juzdams, ka āda, muskuļi un viss šis sasalušais iekšu kamols aizvien vairāk atgūst dzīvīgumu. Cik brīnumaini bija izbaudīt siltumu, viņš gandrīz jau bija aizmirsis, kā ir, kad esi lokans, peldi labsajūtā un poras sāk izplesties ... «Omāta,» viņš teica klusi. «Manu mazuli! ... Manu mazuli! .. .» Persels klausījās dobjajā balsī, kas zem velves guldzēja kā kalnu strauts. Pat balss sildīja. Viņa saņēma to aiz pleciem, pagrieza apkārt un saberzēja tā krūtis, vēderu un ciskas. Cik viņai labas rokas! Platas, stipras, tomēr glāstošas, tās viņu veidoja kā mīklu, savilka viņa ādu čokurā, atkal palaida vaļā, mīcīja un viļāja starp pirksliem. Ieglaudis muguru remdenās miesas kublā, Persels juta plaušas atveramies un uzplaukstam kā ziedu, viņš atkal elpoja, sirds rimās dauzīties, viņš no jauna atguva muskuļus.

Viņa vēlreiz pagrieza to apkārt.

— Manu mazuli! — viņa dūdoja dobjā balsī. — Tu vēl esi bāls! Auē! Kur palikuši tavi sārtie vaigi, manu gailīt.

Viņa atstūma to nost un sāka viegli pliķēt.

— Tu mani nogalināsi! — viņš kliedza.

Viņš pieliecās, palīda tai zem rokas un pieplaka klāt. «Manu mazuli!» viņa aizkustināta runāja. Un pēkšņi sāka smieties.

— Vai zini, ka tu mani pirmīt nobaidīji, kliegdams kā negudrs! Cilvēk! Es gandrīz vai metos bēgt! Nodomāju, ka tie ir tupapausi! Par laimi, tomēr saklausīju peritāņu vārdus! ...

Smiedamās viņa pagriezās pret iluminatoru un ieraudzīja Timi ķermeni.

— Cilvēk! — viņa pārsteigta iesaucās. — Tu viņu nonāvēji!

— Es viņu nenonāvēju, — Persels teica.

Bet viņa neklausījās. Viņa piegāja pie mirušā un bez jebkādas godbijības, satvērusi to aiz matiem, grozīja šurp un turp.

— Es viņu nenogalināju, — Persels atkārtoja. — Viņš pats...

— Bet tas? — Omāta jautāja savā spēcīgajā balsī, teatrāli norādīdama uz caurumu pierē. — Un tas? — viņa turpināja, rādīdama uz brūci mugurā. — Un tas? — viņa vaicāja tālāk, norādīdama uz skaustu.

Viņa pieliecās, lai labāk izpētītu brūci.

— Ar ko tu to izdarīji?

— Ar akmeni.

Viņa palaida vaļā Timi matus un izslējās, pievērsdama Perselam apbrīnas pilnu skatienu.

— Cilvēk! Tu esi veikls!

— Klausies, tas nebiju es .. .

— Tātad, — viņa jautri turpināja, — tu viņu nogalināji, šo maitas gabalu! Ai, cik tu esi stiprs, Adāmo! Ai, cik tu esi drosmīgs! Cik tu esi viltīgs! Bez ieroča! Un viņš ar šauteni un dunci! Ak manu skaisto, mazo karavīr! Ak manu gailīt! Ak Adāmo!

— Klausies, Omāta ...

— Eatua vārdā! — viņa sauca, nostādamās blakus Timi līķim, rokas iespraudusi platajās gūžās. — Tu gribēji nogalināt manu mazuli, Timi! Gribēji savas cilts sievietes padarīt par verdzenēm! Tu gribēji uzšķērst Vā un Ivoa! Žurkas sēkla! Sūds! Bailīgā haizivs! Vīrs, kam nav nevienas

kokospalmas! Tu neesi pat kareivis! Tu esi hua\ 1 Tu esi mahu!2 Nevarīgais! Saki — kur tu tagad esi, mēsls? Tev ir auksti! Tu esi zivs maita blāvām acīm lagūnas krastā! Tu esi kauls, ko grauž bezastains suns! Paskaties uz Adāmo! Paskaties uz šo mazo peritāņu gailīti! Viņš ir skaists! Viņš ir drošsirdīgs! Viņš ir viltīgs! Uz salas nav nevienas vahinas, kas negribētu ar viņu rotaļāties! Paskaties uz viņu! Viņa mati ir kā medus! Viņa augums ir rožains un balts! Viņš ir gards kā krāsnī iešauta maizes koka mīkla! Viņš ir liels virsaitis! Viņam pieder daudz kokospalmu lielajā lietavu salā! Viņam ir tik maigas rokas gluži kā viņa sievastēvam Otu! Bet tu, Timi, kas tu tagad esi? Cilvēks bez dzīvības! Cilvēks, kam nav nekādas nozīmes! Cilvēks, kas vairs nekam neder! Zivs, kas peld ar vēderu uz augšu! Tukša čaumala! Beigts krabis, kas izmests jūras blusām pludmalē! . ..

— Omāta! — Persels iesaucās.

Bet viņa bija iekarsusi. Tagad viņa dzēlīgā tonī ķērās pie Timi dzimuma. Un par visām nepilnībām, ko viņa tam piedēvēja, krietnu brīdi plūda nebeidzama ļoti trāpīgu lamu vārdu straume.

— Omāta!

— Es beidzu, — viņa vienkārši noteica.

Un atgriezās pie Persela, rāma un milzenīga, seja laistījās vien aiz apmierinājuma izpildītā pienākuma apziņā.

— Ai, Adāmo, — viņa kaismi teica, it kā viņas apbrīna būtu pieaugusi samērīgi ienaidnieka nonievāšanai: — Ai, Adāmo! Manu mazuli!

Viņa atsāka masāžu. Bet, kopš vairs nesala, Persels juta, cik šī nodarbība sāpīga.

— Man jau ir diezgan silti, Omāta.

— Nav vis, cilvēk, — viņa pavēloši sacīja, piespiezdama to sev klāt. — Pašreiz tev ir silti, bet, kad es būšu projām, tev atkal sals. Vajag sagādāt lielu siltuma krājumu. Klausies, — viņa nopietni turpināja, — es paņemšu šo cūkasti uz muguras un iesviedīšu jūrā, bet tu nekad nevienam nestāsti, ka esi viņu nonāvējis, tikai Ivoa gan drīksti pasacīt.

1 Nespējīgais.

8 Homoseksuālis.

— Bet es viņu neesmu ...

— Nevienam — saproti? Nevienam!

— Bet kāpēc tas tik svarīgi?

— Tas nebūtu svarīgi, ja uzvarētu peritāņi. Bet uzvarēs pārējie. Pagriezies!

— Kāpēc tu tā saki? Pārējo vairs ir tikai divi. Bet peritāņu — trīs.

— Uz jūras peritāņi ir veikli. Bet uz sauszemes — ne.

— Rimsties. Tu man dari sāpes!

Viņa iesmējās.

— Auē! Tāds liels karotājs kā tu!

Viņa atsāka:

— Es iemetīšu šo cūkasti jūrā un atsūtīšu tev Avapuhi.

— Avapuhi? Kāpēc Avapuhi?

— Lai nakti viņa būtu kopā ar tevi.

— Nē, — Persels iecirtās.

— Nu paskatieties tikai uz šo mazo gailēnu! — viņa noteica, viegli uzsizdama tam pa dibenu. — Es negribu, ka tu paliec viens, cilvēk! Tu pa peritāņu modei lauzīsi galvu un nokausies ar sirdsēstiem.

Viņa turpināja:

— Turklāt tu gribēsi rotaļāties.

— Nē.

— Tev būs liela vēlēšanās rotaļāties. Kad vīrietis izdzēsis kādu dzīvību, viņam to vajag atkal dot.

— Nē. Man vajadzēs gulēt.

— Arī gulēt. Gulēt, rotaļāties.

— Nē.

— «Ne-per/čānis tāds! — viņa smiedamas noteica.

— Es tev atsūtīšu Avapuhi.

— Atsūti man Ivoa.

— Cilvēk! Ivoa tev vairs nepieder. Viņa pieder savam mazulim.

Iestājās klusums, tad Persels teica:

— Nu tad nāc tu.

Šie vārdi radīja gluži neparedzētu iespaidu. Omāta atkāpās soli atpakaļ, izslējās un, nāsīm drebot un acīm dzirkstījot, nikni vērās Perselā.

— Vai tu sadusmojies? — viņš samulsis jautāja.

— Kas tad es tāda esmu? — viņa beidzot izmeta aiz niknuma spiedzīgā balsī.

Viņa bija pelēka aiz dusmām, žoklis drebēja, viņa tikai ar mokām sameklēja vārdus.

— Omāta ...

— Es tev vaicāju: kas tad es tāda esmu? — viņa atsāka, piepeši atkal atguvusi balsi. — Jā, es! — viņa atkārtoja, ar plaukstu uzsizdama virs kreisās krūts.

Skaļais «Jā, es!» un sitiens atbalsojās velvē kā šāvieni.

— Kas tad es tāda esmu? — viņa turpināja, aizvainotā izskatā nomērīdama Perselu no galvas līdz kājām. — Vecene? Krople? Mahu?

— Omāta ...

— Vai es varbūt smirdu?

— Omāta ...

— Kas tad es tāda esmu, — viņa iekliedzās negantās dusmās, — ka vīrietis nerota Jāj ies var nogulēt ar mani visu nakti?

Juzdamies briesmīgi neveikli, Persels nomurmināja:

— Bet es taču neteicu .. .

— Tu teici gan! — viņa nograndīja, uzmezdama tam iznīcinošu skatienu. — Tu to nepateici ar vārdiem, tomēr teici. Tu teici, Avapuhi nē. Ja Avapuhi nāk, es baidos, ka rotaļāšos. Bet, tu, Omāta, tu vari nākt. Ar tevi es nebaidos. Auē! Auē! Auē! Auē! — viņa pēkšņi iesaucās, saņēmusi galvu abās rokās, un sejā tūlīt iegūla neviltotas sāpes. — Kaut ko tādu dzirdēt! Man, Omātai, kaut ko tādu dzirdēt! Paskaties! Paskaties taču! — viņa turpināja jaunā sašutuma uzplūdā. — Es esmu jauna!

Tiesa, viņa vēl bija jauna! Viņš to allaž piemirsa. Bet kā lai pasaka, ka visā vainojami viņas dižie apmēri, viņas pavēlnieciskā izturēšanās, viņas paraža to dēvēt par savu «mazuli» ... Un kā tagad atrunāties, lai atruna neizklausītos pēc aicinājuma?

Viņa uzgrieza tam muguru un, saraukusi uzacis, novērsusi skatienu un uzmetusi lūpu, satvēra Timi aiz rokas un bez jebkādas saudzības vilka līķi uz iluminatoru. Tad pati sāka līst spraugā.

— Omāta!

Nekādas atbildes. Neviena skatiena. Omāta nozuda otrā pusē un vienā rāvienā ievilka Timi tunelī, it kā tam atriebdamās par saņemto aizvainojumu.

Persels metās uz priekšu un iebāza galvu iluminatorā.

— Omāta!

Neatbildējusi ne vārda, viņa jau devās projām, Timi līķi šķērsu pārmetusi pār plecu, un tā smalki veidotās kājas, milzenei plati soļojot no akmens uz akmeni, aizmugurē te pavilkās augstāk, te nostiepās zemāk.

Pēc brīža Persels atkal apsēdās uz gultas un, pievilcis tuvāk bļodu, paņēma mango augli, ko Ivoa viņam bija nomizojusi. Viņu neatstāja dīvaina sajūta. Pirmoreiz mūžā viņš vairs netika skaidrībā pats par savu nostāju, par savu vērtību. Viņš bija šeit, šajā alā, nomaļus no cīņas, uzgriezis muguru abām nometnēm . ..

Viņš piecēlās kājās. «Tetahiti par mani domā, ka esmu izveicīgs ... Ja nu tas ir tiesa! Kur paliek mana cieņa pret otra cilvēka dzīvību, mans riebums pret varmācību? ... Kas zina, vai neesmu pats sev melojis cēla mērķa vārdā? Galu galā es pratu izliet asinis.»

Gaismas strēle uz klints sienas bija satumsusi. Saule ārā jau droši vien tuvojās apvārsnim. Mitrums kā slogs spieda Persela plecus. Viņš sāks soļot turp un atpakaļ ašākā gaitā. Un domāja par Omātas lielā, stingrā un maigā auguma brīnišķo siltumu. Bet tagad ātri satumsa, un viņš no jauna sāka salt.

Kāja paklupa pret Timi šauteni, un viņš ar acīm meklēja dunci. Taču tas nebija atrodams. Omāta to laikam bija aiznesusi. Viņš pacēla šauteni un atcerējās tīkamo un drošo sajūtu, ko ierocis radīja todien, kad viņi bija ieraudzījuši fregati. Viņš piesardzīgi ielīda šaurajā ejā, aiztaustījās līdz akai un ar spēcīgu vēzienu iesvieda tajā šauteni. Ierocis bija smags, un metienā viņš gandrīz zaudēja līdzsvaru.

Mācās virsū jauns paguruma vilnis. Viņš atgriezās lapu gultā un, spēkus zaudējis, drebošām kājām izstiepās visā garumā. Viņš gan aizvēra acis, bet tūlīt tās atkal atvēra. Brīdi viņš laikam tomēr bija iemidzis, jo drebēja aiz aukstuma. Viņš grīļodamies piecēlās un mēģināja soļot turp un atpakaļ. Telpā valdīja pilnīga tumsa, un viņš skaitīja soļus, lai neuzgrūstos istabas klinšainajām sienām. Pieci soļi, pagrieziens; pieci soļi, pagrieziens ... Lāgiem rēķins sajuka, un viņš nonāca līdz sienai, rokas izstiepis kā aklais. Viņš likās pats sev pretīgs, viņu mocīja izsalkums, taču pieskarties augļiem vairs nebija drosmes. Brīžiem šķita, ka viņš soļo aizmidzis-, vajadzēja sakost zobus, lai pamostos. Tā vēl varēja noiet šķērsām un iekrist akā.

Viņš atģidās, atspiedis muguru pret sienu, sakumpušiem pleciem, rokas uzlicis uz ceļgaliem. Miegs viņu droši vien bija pievārējis pagriezienā. Viņš samirkšķināja plakstus, tomēr melnā nakts nepagaisa. Viņš vairs nezināja, kurā istabas stūrī atrodas, prātā ienāca aka, un miegs pārgāja pavisam.

Tad dzirdi skāra troksnis, kādu rada dziļa un vienmērīga elpošana. Divus trīs metrus tālāk kāds bija. Pārbīlī viņš sastinga. Lai izlauztos cauri tumsai, viņš tik spēcīgi piepūlēja redzi, ka acis sāka sūrstēt un acu dobumi kļuva sāpīgi. Dažus mirkļus nebija dzirdams nekas cits kā vienīgi elpa kaut kur blakus un paša sirds puksti.

Pa kreisi viegli iečabējās lapas, un tūlīt arī ierunājās tāda kā iztrūkusies balss:

— Adāmo!

Omāta! Tā bija Omāta! Divu soļu attālumā, pārliekusies pār lapu gultu, viņa taustījās ar rokām un atrada tikai tukšu vietu. Viņš atviegloti uzelpoja, taču nespēja parunāt.

— Adāmo!

Viņš juta krūtīm pieskaramies roku. Atskanēja apslāpēts kliedziens, un roka atvilkās atpakaļ.

— Tas esmu es, — Persels teica aizžņaugtā balsī.

Viss palika klusu, un Omāta, nepienākusi tuvāk, sacīja

vienā elpas vilcienā:

— Pasaki to peritāņu valodā.

Persels atkārtoja angliski: «Tas esmu es.» Pēkšņi viņš saprata. Tupapausi nerunā angliski. Omāta baidījās no lamatām!

— Auē! — Omāta teica. — Kā tu mani nobaidīji! Tu esi tik auksts!

Viņa turpināja: ,

— Cilvēk! Kad es tevi neatradu gultā ...

Omātas lielās rokas taustījās gar viņa delmiem un krūtīm līdz pat pleciem. Viņš nopūtās un saguma uz priekšu, līdz galva atbalstījās pret sievietes krūti. Tad viņš aizmiga.

Viņu pamodināja silts vilnis, kas strāvoja cauri ķermenim. Visā garumā izstiepies uz vēdera, viņš atdusējās uz Omātas līganā, tvirtā auguma, un arī mugurai bija silti. To sedza kaut kas smags, raupjš un ierasts ... Sega! Viņa bija tam atnesusi vienu no «Blosoma» segām. Viņš to paoda. Krokas vēl glabāja sāls, darvas un pulēta koka smaržas.

Tomēr gluži nomodā viņš vēl nebija. Likās, viņš dienvidū līgojas lagūnas rēnajā ūdenī, kad saule maigi glāsta cauri viļņiem. Labo vaigu atspiedis pret Omātas krūti, rokas plakani pieglaudis tai pie sāniem, kreiso celi saliecis uz vēdera, viņš elpas ritmā cilājās līdzi tās varenajam krūšukurvim. Omātas lielās rokas viegli atdusējās viņam uz krustiem un, tāpat līgani kustoties, ik elpas vilcienā tikko manāmi bīdīja viņu uz augšu, it kā aijājot.

Laiks aizritēja. Viņš jutās kā cālēns, kurš paslēpies mātes smalkajās dūnās, kas spurainas un siltas kuploja tai uz platā vēdera, vienīgi galva bija izbāzta laukā, lai varētu ieelpot nakts svaigumu. Cik tumsa piepeši likās tīkama! Un šī ala, kas dobās kalna dzīlēs. Un alā šī istaba, kas viņu ieskāva kā olas čaumala. Un istabā šī tumsa, kas abus ietina kā plīvurs. Un tumsā lielais, melnais, kaismais Omātas augums. Ieglaudis galvu dziļāk milzenes krūtī, viņš priecīgs klausījās tās spēcīgajos sirdspukstos, it kā abu kopīgie pukstieni barotu viņa dzīvības sulas. Nekad, nekur, nevienā dzīves brīdī viņš nebija izbaudījis tik pilnīgu labsajūtu. Tā bija tik glāsaina un brīnišķīga, ka viņam gandrīz izlauzās vaids.

— Vai esi pamodies, manu mazuli? — Omāta jautāja.

Piekļāvis krūtij ausi, viņš klausījās, kā atšalko Omātas

balss. Viņa jautājumu bija pačukstējusi tikko dzirdami, bet čuksts atdunēja vēl un vēl kā dobjas ērģeļu stabules.

— Jā, — viņš teica nepakustēdamies. — Vai es ilgi gulēju?

— Diezgan ilgi.

Cik pacietīgi, pat nepakustēdamās tā bija nesusi viņa svaru!

— Vai esi izsalcis?

— Jā, — viņš sacīja nopūzdamies, — Ļoti. Labāk nemaz neatgādini!

— Es tev atnesu ēdienu.

— Kādu?

— Zivi... plāceni...

— Auē! Lieliski!

Miegs bija kā ar roku atņemts.

— Kur? — viņš priecīgi vaicāja, piecēlās un apsēdās uz gultas.

— Pagaidi, nekusties.

Tumsā viņam pieskārās Omātas lielā roka. Taustīdamās tā viņam ielika rokās peritāņu šķīvi. Viņš pielika to pie lūpām un kāri notiesāja tā saturu.

Omāta apmierināta iesmējās.

— Cik tu esi izsalcis!

— Vai tad tu mani redzi?

— Nē, es tevi dzirdu.

Viņa atkal bija atlaidusies guļus, un Persels manīja, ka viņa saliec ceļgalu, lai tas varētu atspiest muguru.

Viņa turpināja:

— Vai gribi plāceni?

— Jā.

Viņš pielika to pie lūpām. Vēl šorīt viņš bija ēdis tādu pašu plāceni, taču šīs atmiņas piepeši likās ļoti tālas. Pārsteigts viņš atkal sajuta uz mēles tā iesāļo, skābeno garšu.

— Vai tu beidzi?

— Jā.

Domas sāka darboties sakarīgi, un viņš vaicāja:

— Kā gan tu spēji to visu atnest šurp? ... Šķīvi, plāceni, segu . ..

— Kaut kā izdevās, — viņa atteica.

Perselam šķita, ka sievietes balsī ieskanas tāds kā vēsums. Viņš pagrieza tai pretim galvu. Tomēr, neredzot seju, tikai pēc balss bija grūti spriest. Viņš jautāja:

— Kas tev kait?

— Nekas.

Viņš pieliecās un nolika šķīvi uz oļiem. Tajā pašā brīdī viņam uz pleciem uzgūla sega. Viņš pagrieza galvu. Lapu čaboņa aizmugurē liecināja, ka Omāta pieceļas.

— Kur tu iesi? — viņš bažīgi vaicāja.

— Iešu projām.

Viņš neticīgi pārjautāja:

— Tu iesi projām?

Omāta neatbildēja, tikai kaut kur tuvumā aizripoja olis.

Perselu pārņēma bailes, viņš pielēca kājās un taustīdamies metās uz iluminatora pusi.

— Omāta!

Viņš taustījās tālāk. Viņa sēdēja uz akmens grīdas, kājas jau iebāzusi spraugā.

— Nē! — viņš kliedza, satvēra to aiz pleciem un vilka atpakaļ, cik vēl bija atlicis spēka. — Nē! Nē!

— KādēJ? — viņa neskanīgā balsī noprasīja. — Tu taču vairs nesalsti. Tu esi paēdis, tev ir sega.

— Paliec! — viņš sauca.

Viņš palaida plecus vaļā un, apskāvis tās kaklu, no visa spēka atkal mēģināja to atvilkt atpakaļ istabā.

Omāta nepretojās un pat nepakustējās, tomēr viņam neizdevās to pavilkt ne par sprīdi.

— Paliec! Paliec! — viņš lūdzoši turpināja.

Nekam citam vairs nebija nozīmes, viņš izmisīgi vēlējās, lai tā paliktu, it kā no tā būtu atkarīga viņa dzīvība.

— Tu baidies, ka salsi? — viņa beidzot jautāja, un Persels tā ir netika gudrs, vai tikai šai teicienā neieskanējās izsmiekls.

— Nē! Nē! — viņš atkārtoja, purinādams galvu, it kā viņa to varētu saskatīt.

Un negaidot piebilda aizlūzušā balsī, kas viņu pašu pārsteidza:

— Es negribu palikt viens.

Pēc tam iestājās ilgs klusums, it kā viņa pārdomātu, ko atbildēt. Tad viņa noteica tikpat neskanīgi un vienaldzīgi:

— Laid mani vaļā. Es palikšu.

Piecēlusies kājās, viņa nekustīgi nostājās istabas vidū, neteica ne vārda un pat nemēģināja viņam pieskarties. Pēc brīža viņš saņēma tās roku:

— Tu esi dusmīga?

— Nē.

Tas bija viss. Persels jutās ārkārtīgi neveikli. Miegs mācās virsū kā ūdens, tik loti atkal gribējās atkrist lapu gultā. Tomēr viņš neuzdrošinājās aicināt Omātu līdz. Pirms brīža viņam nebūt nelikās piedauzīgi visā garumā gulēt tai uz auguma. Bet tagad pat stāvēt tumšajā telpā roku rokā viņai blakus šķita tā ka nepiedienīgi.

— Jāiet gulēt, — viņš beidzot nedroši aizrādīja.

Viņa vēl vienmēr nekustējās un nebilda ne vārda, tāpēc Persels paspēra soli uz gultas pusi, pavilkdams sievieti līdzi. Bet viņa palika uz vietas. Un, neticis tālāk, arī viņš apstājās, turēdams Omātas plaukstu savā izstieptajā rokā.

Pēkšņi viņš visā pilnībā apjēdza^ savu muļķīgo stāvokli, un viņam sanāca smiekli. Viņš, Ādams Braitons Persels. «Blosoma» trešais borta virsnieks, stāvēja šeit, alā, tūkstošiem jūdžu no dzimtās Skotijas krastiem, pilnīgā tumsā kails kā pirmais cilvēks uz Zemes un turēja pie rokas šo milzu brūno lēdiju ...

— Nāc, sieva! — viņš nepacietīgi teica.

Pavēlošais tonis veica brīnumus. Omāta sakustējās un lēnām viņam sekoja. Iekāpis lapu gultā, viņš apsēdās un pavilka roku uz leju. Tā paklausīgi nogūlās viņam blakus un nepakustināja ne pirkstiņu, iekāms viņš abiem pārsedza pāri segu un uzlika galvu tai uz krūts. Seju pagriezis pret Omātu, viņš gaidīja. Bet viņa palika salta un klusa. Vienīgi elpa liecināja, ka viņa ir dzīva.

Apguldamies blakus, viņš ar labo roku bija'aptvēris tās vidukli un, saliecis ceļgalu, uzlicis to sievietei uz vēdera. Bet ar laiku apskāviens sāka likties neērts. Tajā vairs nebija nedz sākotnējās nevainības, nedz kopības, kas abus bija sakausējusi vienā būtnē, kad, izstiepies uz Omātas auguma, viņš šķita elpojam ar tās dvašu. Tagad viņi bija sveši, divas atsevišķas būtnes. Viena kontinenta divas daļas, ko šķir okeāns. Divas salas.

Viņš aizvēra plakstus, taču miegs bija pārgājis. Galvā valdīja juceklis un trauksme. Straumes nests, starp diviem ūdeņiem kaut kur peldēja Timi, tomēr Persels redzēja sev pievērstas acis, kas caur garajām skropstām raudzījās maigi un pārmetoši. Tiklab aizvērtiem, kā vaļējiem plakstiem viņš tumsā redzēja šo skatienu, un tas izraisīja ne-omulību, kas dīvainas loģikas pēc pielīdzinājās pašpārmetumiem, kurus viņš izjuta tāpēc, ka bija aizvainojis Omātu.

— Vai tu neguli, Omāta?

— Nē, — viņa pēc brīža atbildēja.

Muļķīgs jautājums. Protams, viņa negulēja. Viņa bija šeit tāpēc, ka viņš to bija lūdzis palikt. Viņa gulēja tam blakus kā akmens bluķis. Pat vairs ne aizvainota. It kā viņas te nemaz nebūtu. Viņa droši vien kavējās domās par

savu dzīvi bez Zano, kurš bija miris. Par to, ka tepat jānoveco. Vientulībā.

— Omāta, kāpēc tu sacīji, ka pārējie uzvarēs?

Atkal iestājās klusums, it kā vārdiem būtu jāpārvar liels attālums, iekāms tie viņu sasniedza.

— Kad pārējie devās biezoknī, — viņa teica vienmuļā balsī, — peritāņiem nevajadzēja palikt ciematā.

— Kāpēc?

— Viņi nezināja, kur atrodas pārējie. Bet pārējie zināja, kur atrodas viņi.

— Ko tad viņiem vajadzēja iesākt?

— Doties biezoknī.

— Viņiem arī?

— Viņiem arī.

Viņa turpināja:

— Vai arī tūlīt būvēt pā un nobeigt to līdz naktij.

— Kāpēc līdz naktij?

— Ja pā nav pabeigts, uznāk nakts, un pārējie uzbrūk. Ja pā ir pabeigts un ja tas ir labs, tad gandrīz nav iespējams uzbrukt.

— Arī ar šautenēm?

— Cilvēk! — viņa nicinoši iesaucās. — Kas tad ir šautene? Tikai šķēps, kas velk tālāk . . .

Persels atcerējās, kā apmetnē bija saskatījušies Tetahiti un Mehani.

— Vai tu domā, Omāta, ka pārējie uzbruks?

— Tagad ne. Šī ir Ronui nakts. Tā ir ļoti tumša. Bet pret rītu gan. Mazā gaismiņā viņi noteikti uzbruks. Iekāms pā nobeigts.

— Vai peritāņi to zina?

— Es viņiem pateicu.

Persels pacēla galvu un pastiepa kaklu, it kā spētu viņu apskatīt.

— Kāpēc?

Viņa nevilcinoties atbildēja.

— Zono bija peritānis.

Persels nebija pārliecināts, vai sapratis pareizi, un pārjautāja:

— Tu vēlies, lai peritāņi uzvar?

— Nē, — viņa skaidri atbildēja. — Es vēlos, lai uzvar pārējie.

— Arī pēc tam vēl, kad Žono miris?

Atkal klusums. Un atkal tā pati skaidrā balss:

— Zono bija šautene.

— Tu labāk ieredzi pārējos nekā peritāņus?

— Pārējie bija ļoti aizvainoti.

— Un tu peritāņiem tomēr palīdzēji, brīdinot viņus par uzbrukumu?

— Jā.

— Kādēļ tu viņiem palīdzēji?

— Zono dēļ.

Viņš atgriezās pie izejas punkta. Nekas nekļuva skaidrāks. Piepeši viņa ierunājās gandrīz tāpat kā Ivoa:

— Peritāņi — kāpēc — kāpēc! . ..

Un klusu iesmējās, Perselu ārkārtīgi iepriecinādama. Tā atkal bija seno dienu balss. Ķircinoša, draudzīga, gandrīz vai maiga. Viņš ar vaigu tai lēnām paglāstīja krūti. Kopš viņi sarunājās, Omāta atkal bija kļuvusi tuvāka. Pat viņas augums bija kļuvis citāds. It kā laidenāks, pieglaudīgāks.

Viņš turpināja:

— Klausies. Tu man pirmīt neļāvi izstāstīt. Es patiešām nenogalināju Timi.

Un viņš tai visu izskaidroja. Kad viņš beidza, Omāta, brīdi padomājusi, teica:

— Tu viņu nogalināji.

— Bet es taču tev stāstīju ...

— Auē, cilvēk, neesi tik tiepīgs. Ja tev uzbrūk haizivs, tu aizliec sev priekšā nazi, un haizivs uz tā uzduras. Tātad tu viņu tomēr nogalini.

Viņa piebilda:

— Adāmo, tu esi Joti drošsirdīgs vīrietis.

Dobjajā balsī ieskanējās siltums, spraigums: tā atkal bija viņa pati.

— Es esmu vīrietis, kam bija loti bail, — Persels atzinās ar tādu kā jautru pieskaņu balsī. — Jau no paša rīta līdz pat Timi nāvei. Un pēc Timi nāves man bija bail no aukstuma. Bet, kad aukstums pārgāja, es baidījos palikt viens. Auē, tā bija īsta baiļu diena. Ja bailes spētu nonāvēt, es būtu beigts.

Viņa smējās un pēc laika teica:

— Tu esi Joti drošsirdīgs, Adāmo.

Viņa turpināja:

— Es tevi redzēju būdā kopā ar trim peritāņiem. Un es tevi redzēju aizejam ar Manu-faitē. Auē, es raudāju, redzot tevi aizejam bez ieroča ar Manu-faitē. Tik sīciņu, tik vāju, tik nevaldāmu! Ak manu mazo gailīti! Ak Adāmo!

Tālāk viņš vairs nezināja, ko sacīt. Viņš pieglauda vaigu tai ciešāk pie krūts un ar roku stingrāk aptvēra tās kuplo vidukli. Tumsā izčukstētie vārdi bija atjaunojuši kādas saites. Bet tās nebija iepriekšējās saites. Šāda reize vairs neatkārtosies. Tagad bija kas cits. Biedriskums. Saprašanās. Maigi vārdi, kas paliek neizteikti.

Kļuva par siltu, un viņš atmeta segu uz krustiem. «Blosoma» smaržas tūlīt pagaisa, un viņu apņēma Omātas rēnā smarža. Citu pēc cita viņš pazina ziedus, ko tā nēsāja matos. Tikai viena smarža palika neuzminēta, — pati spēcīgākā, pati pazīstamākā. To vajadzēja pazīt starp tūkstošām, un tomēr viņš nevarēja to nosaukt vārdā. Tā bija uzmācīga, piparota, salkana, dzintaraina, gandrīz vai divkosīga smarža. Tā varēja smaržot augs, kas pārvēršas par miesu. Pirmajā brīdī bija grūti pasacīt, vai tā patīkama vai nepatīkama. Bet, kamēr to apcerēja, tā iezīdās visā augumā kā skurbums. Tā neizplūda no Omātas, tā bija daļa no viņas pašas, no viņas kakla, pleca un krūts, uz kuras atdusējās viņa vaigs. Tā bija kaira, smacējoša. Bet vienlaikus atgādināja arī skaidrus ūdeņus, augstus kokus nokareniem zariem, lagūnas smiltis, «saules vēderu». Ja dzīvesprieks spētu smaržot, tas smaržotu tieši tā. Bez smaržas dziļākajā būtībā jautās tāds kā brīdinājums, it kā tā uz-dvestu svaigumu, kas jau sāka bojāties.

— Man ir tik labi, — viņš miegaini teica.

— Tev ir labi, manu mazuli? — viņa atvaicāja dobjā balsī.

Čuksts noskanēja klusi kā sīka vilnīša šalka jaukā dienā pludmalē. Viņa piebilda:

— Vai lapas nav pārāk cietas? Tu varbūt gribi nākt man virsū?

Un, pirms saņēmusi atbildi, viņa to pacēla un uzvilka sev virsū. Smarža tūlīt kļuva spēcīgāka, un viņš, acis iepletis, nekustēdamies nogaidīja. Pārpilnības sajūta, ko viņš izbaudīja, bija brīnišķa. Viss bija sajaucies kopā — smarža un miesa. Viņas augums iedobās, dodams tam vietu un ļaudams ierotlties. Laisks, bet ne vienaldzīgs, viņš jutās kā augs, kuru briedina sula.

Neviļus prātā iešāvās dīvaina, bezjēdzīga doma, un viņš teica:

— Kur radās šī zivs? Peritāņi taču šorīt nezvejoja.

Pēc brīža viņa atbildēja:

— Horoa bija uz zveju.

Viņš domās izsekoja Omātas gaitas, kopš tā aizgāja no alas. Viņa bija iesviedusi Timi līķi jūrā, bija devusies uz savu būdu un paņēmusi tur segu, zivi, plāceni un ...

Acis iepletās vēl platākas. Tad, lūk, kas tas bija! ... Viņš pacēla roku, uzmanīgi pielika to Omātai pie kakla un pataustīja. Pirksti sajuta apaļos pandānkoka čiekurus un liānu, uz kuras tie bija savērti. Viņš pavilkās augstāk, paoda tos un, galvu pacēlis, teica:

— Tu apliki savu kaklarotu?

Omātas krūtis sapringa, atskanēja ļoti viegls troksnis, un viss apklusa.

— Omāta . ..

Nekādas atbildes. Viņš pacēla roku un sev virs galvas ar plaukstu noglāstīja tās plato seju.

— Omāta ...

Pēc brīža viņa abām rokām maigi satvēra tā galvu un piekļāva pie kaklarotas zīlēm. Viņš palika nekustīgi guļam, roku atbalstījis pret Omātas krūti. Čiekuri dūrās vaigā, viņš pagriezās uz sāniem un dziļi ieelpoja to smaržu. Viņš juta šo smaržu ieplūstam sevī ne vien pa nāsīm, bet caur visām ādas porām. Vēl mirklis, un galvā vairs nepalika nevienas domas, alas sienas izzuda, viņš soļoja pa liedagu, ziemeļrietenis pātagoja seju. Viņš apjauta, ka spēj lidot. Ar papēdi spēcīgi atspēries pret smilti, viņš iepleta rokas un, spārniem plivinoties, sāka šūpoties gaisā.

PIECPADSMITA NODAĻA

— Adāmo!

Viņš atvēra acis. Tā bija Itija.- Viņa stāvēja pilnīgi nekustīgi. Alā bija gandrīz gaišs.

Persels piecēlās sēdus. Plaksti nevērās un nevērās vaļā.

Itijas apveids bija izplūdis. Viņš juta, ka nupat notiek kaut kas neparasts. Viņa nerunāja. Viņa nesteidzās to apkampt.

Viņš ar roku pataustīja sev blakus.

— Omāta?

— Ciematā, — Itija drūmi atbildēja.

— Ko viņa tur dara?

Meitene paraustīja plecus.

— Ko gan lai viņa tur darītu?

Viņš pavērās gaismas strēlē uz sienas. Saule jau bija augstu. Viņš bija gulējis ilgi. Samirkšķinot plakstus, skatiens kļuva skaidrāks, un Persels beidzot ieraudzīja Itijas acu izteiksmi.

— Itija!

— Karš ir beidzies, — viņa teica neskanīgā balsī.

Viņš pielēca kājās, atpleta muti, taču nespēja izrunāt

ne vārda. Viss bija zināms, viss bija skaidrs.

— Un Mehani?

Viņa raudzījās taisni uz priekšu un teica dobjā balsī:

— Visi. Visi. Vienīgi Tetahiti ne.

Viņa novērsa acis un gandrīz naidīgi piebilda:

— Viņš pat nav ievainots.

Iestājās klusums, un Persels atkārtoja uzstājīgi kā bērns:

— Un Mehani?

Itija palūkojās uz viņu. Viņš izskatījās apstulbis, rokas nokarājās gar sāniem, pleci noslīguši. Kad viņš ierunājās, balss skanēja žēlabaini un bērnišķīgi.

— Un Mehani?

Viņa divreiz papurināja galvu. Perselam šķita, ka acis izsprāgst no dobumiem, visu aizklāja melns plīvurs, viņš pastiepa uz priekšu rokas un nokrita vispirms uz ceļiem, tad garšļauku.

— Adāmo!

Itija metas klāt un pagrieza viņu apkart. Viņam bija bāla seja, acis aizvērtas un iekritušas. Viņa ieklausījās tā sirdspukstos. Sirds klauvēja nevienmērīgi.

— Adāmo!

Viņa sāka tam pliķēt pa vaigiem. Seja notrīsēja, tajā atgriezās dzīvības atspulgs. Notupusies uz ceļiem, jāteniski uzmetusies tam virsū, viņa ar abām rokām sāka pliķēt spēcīgāk.

Kad Itija mitējas, viņš pavēra lupas un teica varga un lūdzošā balsī:

— Sit! Sit!

Viņa atsāka p]aukāšanu, un pēc brīža Perselam izdevās atvērt plakstus. Viss likās miglains, neskaidrs. Viņš paskatījās uz Itiju un atkal aizvēra acis. Seju joprojām kapāja sīki sitieni, un viņš teica vienā elpas vilcienā: «Sit, sit. . .» Ritmiskie pliķi pa vaigiem sasaucās ar ritmu, kādā asinis atkal atplūda galvā. Kļuva jau labāk.

Paslējies uz elkoņa, viņš manīja, ka nelabums pārgājis, taču jutās kā piekauts. Klusā balsī viņš angliski izdvesa: «Mehani ir miris.» Bet tie bija tikai vārdi. Viņš pat necieta. Un neko neizjuta. Galvā nebija nevienas domas.

Itija nogūlās blakus un saņēma viņu aiz rokas. Viņš pagrieza tai pretim galvu, acīs nebija nekādas izteiksmes.

— Kā tas notika? — viņš tikko dzirdami jautāja.

— Vakar vakarā. Pārējie pārsteidza peritāņus, naktij iestājoties. Vadoni nogalināja. Mazā žurka un Ģindenis iebēga mājā. Viņi šāva visu nakti. Pārējie bija sarāpušies kokos. Arī viņi šāva. Mazā gaismiņā viņi mitējās. Peritāņi gaidīja ilgi, ilgi ... Un, kad uzlēca saule, viņi nodomāja: «Labi. Visi ir aizgājuši.» Tad mazā žurka un Ģindenis iznāca no mājas un pārējie viņus nogalināja.

— Bet Mehani?

— Viņš pārāk ātri piegāja pie mazās žurkas. Mazā žurka nebija miris. Nebija vēl gluži beigts. Viņš izšāva.

Persels nolieca galvu. Mehani bija kritis no Smedža rokas! Taču nē, tur pat nebija nekā smieklīga. Mehani bija miris, tas viss.

Aiztecēja daži mirkļi. Viņš bija sagumis kā cinis, vienaldzīgs, stulbs. Viņš nedomāja ne par ko.

Itija vaicāja:

— Vai stāstīt vēl?

— Jā, — viņš atteica vārgā balsī un aizvēra acis.

Un viņa bezjūtīgi turpināja:

— Tetahiti nogrieza galvas. Tad aizsūtīja Rahu un Fainu uz nometni pēc poini ar pārējām galvām. Ap tahitiešu māju sasprauda astoņus pīķus un uz pīķiem sadūra laupījumu. Kad sievietes sāka kliegt, viņš jautāja: «Kāpēc jūs kliedzat? Jūs neesat gūsteknes, bet manas cilts sievietes. Bet tie, kas mums nodarīja pāri, bija svešinieki.»

Sievietes tomēr nemitējās kliegt, un Omāta sacīja: «Tu uzdur mūsu tanē galvas uz pīķiem: tu mūs uzskati par verdzenēm.» Pēc tam vahinas sāka riuiāt visas reizē un izteica viņam pārmetumus. Tetahiti visu pacietīgi noklausījās, tad sacīja: «Šie vīri bija svešinieki, kas pret mums pacēla ieročus, viņus nonāvēja karā, un sev par godu es greznoju savu māju ar viņu galvām, jo labi cīnījos. Cīnījos drošsirdīgi un viltīgi. Un esmu dzīvs. Bet viņi ir miruši. Un jūs, jūs esat manas māsas. Es jūs neuzskatu par verdzenēm. Ja kāda vēlas ienākt manā mājā, lai nāk. Es viņai parādīšu cieņu.» To teicis, viņš nopētīja visas sievietes pēc kārtas. Tas nebija skatiens, kas aicina rotaļāties. Nē. Tas bija kaut kas cits. Viņš bija atspiedies pret šauteni, dunci aizbāzis aiz jostas. Liels vīrietis! Izskatīgs vīrietis! Arī sievietes viņu nopētīja. Tad Horoa, kura gan Ģindeņa, gan pat Uilija laikā ar viņu allaž mazliet rotaļājās, sacīja: «Noņem mana tanē galvu no pīķa, un es nākšu tavā mājā.» Bet Tetahiti atbildēja kā nožēlodams: «Nē, tāda ir paraža.» Tad visi labu laiku klusēja, un vienīgi Tajata iegāja viņa mājā. Kad Horoa to redzēja, viņa teica zobgalīgi (varbūt arī aiz spīts): «Vīrs! Tu esi ticis pie kaut kā laba!» Un visas sievietes viņu atstāja, tikai Tajata un, protams, arī Raha un Faina ne.

— Un tu? — Persels teica, paceldams galvu.

— Es arī aizgāju, — viņa teica, acīm iedzirkstolies.

— Tetahiti mani pasauca atpakaļ un sacīja: «Itija, mana māsa, vai tu aizej?» Es atteicu: «Mans tanē bija Mehani. Nevis tu. Un man liekas, tu nedari labi.» Viņš atbildēja drūmi: «Es rīkojos pēc savām tiesībām. Skrien pakaļ Omātai un atved viņu šurp.» Es atvedu Omātu, viņš paskatījās tai acīs un teica: «Kur ir Timi?» Viņa neatbildēja. Tad viņš prasīja: «Kur ir Adāmo? Un kāpēc Ivoa nebija kopā ar citām sievietēm?» Un, tā kā viņa joprojām klusēja, viņš noteica skaļā balsī: «Adāmo ir mans kara gūsteknis, un es viņu nenogalināšu. Pasaki viņam, lai viņš nāk manā mājā.» Omāta neko neatbildēja. Viņa gāja projām, un, tā kā es nezināju, kurp doties, es gāju Omātai līdzi uz viņas mājām. Auē, tur bija sapulcējušās visas sievietes! Ieraudzījušas Omātu, viņas iesaucās: «Ko lai tagad iesāk, Omāta?» Un dažas raudāja, lai gan raudāt nav labi. Un citas prasīja: «Kur ir Timi? Kur ir Ivoa?» Un vēl citas

sacīja: «Ko viņš iesāks ar Adāmo?» Bet Omāta atbildēja: «Rimstieties! Viņš apsolīja, ka nenogalināšot Adāmo.»

Iestājās klusums, un, tā kā Persels neko neteica, Itija jautāja:

— Nu, bet ko tu tagad darīsi?

Persels pagrieza galvu uz viņas pusi, un Itija ievēroja, ka tā vaibsti atguvuši stingrumu.

— Itija, — viņš beidzot teica, — saki man taisnību. Vai tu nezini, kur ir Ivoa?

— Nē.

— Bet vai Omāta zina?

— Varbūt.

Viņš piecēlās, sataustīja bikses un, ar nepatiku atklājis, ka tās vēl mitras, uzvilka kājās.

— Klausies, — viņš teica, — mēs tagad laidīsimies lejā. Es gaidīšu pie banjana. Tu sameklēsi Omātu.

Viņš turpināja.

— Un pārējām sievietēm nesaki, kur esmu.

— Ko lai es saku Tetahiti?

— Neko. Saki tam, ka Omāta mani meklē. Ej, negaidi mani!

Viņš jau gandrīz bija aizmirsis saules kvēli un gaismu, kādu tā izlej pār visu radību. Samiedzis acis, abām rokām turēdamies pie klints, viņš laidās lejup pa stāvo alas taku. Viņš bija dzīvs, vai vērts vēl domāt par ko citu?

Galvu un plecus, pat kājas cauri samirkušajai drānai kveldēja neganta svelme. Lejā, zaļa un daudzkrāsaina tumši zilajā Klusā okeāna vidū, sala pletās kā reljefa karte. Krūtis ieelpoja gaisu, kas bija atvēdījis šurp pāri bangām, pāri ciemata ugunskuriem un plakankalnes ziedošajiem augiem.

Nepagājis zem banjana, viņš nometa bikses, uzkarināja tās uz vienas no stateniskajām saknēm un garšļaukus atkrita zālē. Pēc brīža viņš jau mirka sviedros, taču palika nekustīgi guļam. Šķita, ka siltuma vēl vienmēr par maz. Debesīs peldēja reti mākoņi, un, kad tie aizsedza sauli, viņu pārņēma nepatīkama sajūta, it kā gaisma un siltums taisītos zust un pamest salu mūžīgā pakrēslī.

Pēc stundas ieradās Omāta un atnesa viņam ēdienu. Viņš pagāja dažus soļus pretim, paskatījās uz sievieti un ar neveiklu kustību izņēma tai no rokām plāceņus, it kā atbrīvodams to no liekas nastas. Ne vārda neteicis, viņš atkal apsēdās uz banjana, tikai šoreiz ēnā. Apsvilušie pleci sūrstēja.

— Kur ir Ivoa?

— Nezinu.

Viņš nenolaida acis, un Omāta piebilda:

— Cilvēk, kur gan viņa varētu būt?

— Vai tu vakar viņu redzēji?

— Nē, šorīt. Kad Mehani nokrita, viņa piesteidzās tam klāt, nometās ceļos, tad atkal piecēlās un aizskrēja.

— Kurp? Kādā virzienā?

— Uz tavu māju.

Protams. Viņa bija aizsteigusies pēc šautenes. Mehani bija miris. Viņa velti nekavējās, lai to apraudātu. Viņa devās biezoknī, lai sargātu savu tanē no Tetahiti.

Pēc brīža viņš jautāja:

— Vai Tetahiti grib mani nogalināt?

Omāta atlaidās viņam blakus. Atbalstījusies uz elkoņa, viņa pa vienam vien plūca zāļu stiebriņus un tos sakodīja.

— Viņš teica, ka tevi nenogalinās.

— Ne jau to es tev prasu.

Viņa klusi nokrekšķinājās. Kā lai to paskaidro? Tetahiti pats vairs negribēja nogalināt. Tas bija daudz sarežģītāk.

Tā kā Omāta vēl vienmēr klusēja, Persels atsāka:

— Vai man jāuzmanās?

— Uzmanīties vajag vienmēr.

— Vai tikpat, cik toreiz, kad Timi bija dzīvs?

— Varbūt ne.

Viņa piebilda:

— Tetahiti solīja, ka viņš tevi nenogalinās.

Viņš velti mēģināja ieskatīties tai acīs.

— Vai Tetahiti ir cilvēks, kas saka vienu, bet dara citu?

Viņa paraustīja varenos plecus.

— Kā jau visi vadoņi.

Viņš pārdomāja atbildi, tad teica:

— Otu tāds nebija.

— Miera laikā ne. Bet kara laikā Otu bija ļoti viltīgs.

— Karš ir beidzies.

— Ak manu mazuli! — Omāta noteica, pacēlusi galvu, un viņas lielas acis apveltīja Perselu ar gaišu, atklatu skatienu.

Viņa izņēma no mutes zāļu stiebru, ko bija košļājusi, un nometa to zemē.

— Karš ar Ģindeni ir beidzies. Bet turpinās kāds cits karš — starp Tetahiti un sievietēm. Un vēl kāds cits — starp Tetahiti un Adāmo . . .

— Karš pret mani! — Adāmo apmulsis iesaucās.

Viņa kaut ko nomurdēja, izstiepās garšļauku un, plato seju rokās atbalstījusi, no sāniem maigi pavērās Perselā:

— Vai zini, ko Tetahiti pašreiz dara? Viņš nobeidz pā...

— Peritāņu pā?

Viņa pamāja ar galvu.

— Māma!

— Nē, — viņa kļuva nopietna. — Nē ... Šorīt viņš salauza visas šautenes, tikai savējo ne. Bet salā vēl ir divi citi ieroči. Ivoa šautene ...

Klusums. Viņa nodūra acis.

— Un Timi šautene.

Persels tūlīt paskaidroja.

— To es iemetu akā.

Viņa nopūtās, taču neko neiebilda. Viņš turpināja:

— Vai sievietes varētu tiktāl noskaisties, ka nogalinātu Tetahiti?

Viņa atkal kaut ko nomurdēja. Vai, pareizāk sakot, neapmierināta skaļi nošņāca caur degunu. Vienmēr šie nekautrīgie jāutājumi ā la peritani! Kur palikušas Adāmo labās manieres? Omāta uz to palūkojās: nabaga mazais gailītis, viņš bija tik gaišs, tik sārts, lieliem, sarkaniem laukumiem uz pleciem, viņš nepanesa sauli, nekad to nesaprata un tahitiešu vidū jutās kā mazs bērns — kam gan citam lai viņš jautā? Viņa atmaiga un ar plato plaukstu noglāstīja tā delmu. Persels pagrieza galvu, un viņa ieraudzīja tā acis. Ak, šīs caurspīdīgās, debeszilās acis! Tās patiešām bija caurspīdīgas! Ak manu mazo gailīti! Ak, Adāmo!

—• Sievietes ir aizvainotas, — viņa beidzot teica. — Es pati arī, turklāt ļoti.

— Bet tāda ir paraša.

— Nē, nē! — viņa dedzīgi iesaucās. — Ja karš noticis pašu ciltī, galvas uz pīķiem neuzdur!

Pēc klusuma brīža Persels teica:

— Kāpēc tad viņš tā rīkojas?

Viņa paraustīja plecus.

— Viņš Joti ienīst peritāņus. TādēJ grib izbaudīt uzvaras laimi. Vienam pašam astoņas galvas . . .

Un viņa ar izteiksmīgu rokas kustību pārtrauca teikumu. Persels pastiepa zodu uz priekšu, un viņa skatiens kļuva skaudrs. Astoņas galvas. Ar viņu kopā — deviņas. Visi peritāņi tad būtu miruši. Tetahiti patiešām varētu justies laimīgs . . .

Viņš piecēlās un pagriezās pret Omātu.

— Iesim, — viņš skaļi teica. — Tu dosies pie Tetahiti. Tu viņam teiksi: «Adāmo sacīja: «Es nesperšu kāju tavā mājā, jo negribu redzēt peritāņu galvas uz pīķiem.» Adāmo saka: «Atnāc uz tirgus laukuma tieši «saules vēderā»; es tevi gaidīšu!»

Brīdi Omāta klusēdama raudzījās viņā. Auē, kā Adāmo acis spēja pārvērsties!

— Atgriezīsimies ciematā kopā, — Persels turpināja.

— Es gaidīšu viņa atbildi savā būdā.

Vēl tikai vakar, gandrīz šajā pašā stundā, viņš bija pametis Austrumu avēniju un kopā ar sievietēm iegriezies Banjana ceļā! ... Un nu viņš atkal bija tepat, ciemats jau klāt! Pa labi slējās Mazona būda. Ja tagad nenogrieztos pa kreisi uz mājas pusi, bet soļotu tālāk pa Austrumu avēniju, viņš ietu garām visām gar rombu saceltajām mītnēm ... Cik ciemats bija labi izvietots! Cik labi tas bija izplānots, ar kādu mīlestību izkārtota samērība un attālumi stap mājām, ar kādu rūpību paragrāfu pa paragrāfam bija ievēroti visi civilizācijas likumi.. . Cik sekmīgi izdevies darbs! Viss bija apbrīnojams — tiklab organizācija, kā pieliktās pūles, rūpējoties par pastāvēšanu un vērtību tālāku nodošanu bērniem. Pirms dažiem mēnešiem šo pašu vietu klāja mūžamežs. Tagad te bija gan «ceļi», gan «avēnijas», kas stiepās gandrīz taisnā līnijā, katra ar plāksnīti un uzrakstu, gan tirgus laukums ar leti, zvanu un pulksteni un Makleoda uzstādītajām audekla tvertnēm, gan neizskatīgas, bet stipras būdas un labi iestrādāti, krietni nožogoti dārzi. Katrs savā mājā. Katrs par sevi. Visi rūpīgi šķirti cits no cita. Lai otram nekas nebūtu jāprasa.

Visas durvis slēdzamas tikai ar atslēgu. Un tālāk, uz plakankalnes, ikvienam no deviņiem britiem deviņas auglīgas zemes strēles, kurām vajadzēja tos pabarot, bet kuras tos nonāvēja.

Deviņas? Nevis deviņas, bet astoņas. Ja vien vēlējās, viņš varēja pievākt Makleoda piešķirto zemes strēli. Viņš nodūra galvu. Mute izkalta un kļuva rūgta. Vienīgais brits uz salas! ... Uz pleca uzgūla Omātas lielā roka, jo, tuvojoties mājai, viņš bija palēninājis gaitu un sācis soļot tai blakus. Ausī ieskanējās dobjā, apslāpētā balss: «Neskumsti, Adāmo.» Viņš nepacietīgi papurināja galvu. «Es neskumstu.» Un viņš pielika soli, atvirzīdamies tālāk. Viņa noņēma roku no pleca.

Persela māja bija klāt.

— Es eju, — Omāta cienīgi sacīja.

Viņa aizgāja, galvu izslējusi, neuzmetusi tam ne skatiena, salti uzgriezusi muguru. Persels neiecietīgi nogrozīja galvu. Šis tahitiešu vārīgums, šīs sasodītās manieres! ... Viņš atgrūda vaļā būdas durvis un piepeši sajuta sirdsapziņas pārmetumus. Telpas vidū, stiprs un pamatīgs, slējās paša rokām darinātais atzveltnes krēsls. Pirms nākšanas uz banjanu Omāta bija paspējusi atnest to atpakaļ uz viņa māju, lai mēbele sagaidītu savu saimnieku, kad tas atgriezīsies būdā un tur neatradīs Ivoa.

Viņš izgāja atkal dārzā un aizslāja līdz ibisu krūmam. Tad vairākas reizes skaļā balsī sauca Ivoa. Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka sieva uzmana katru viņa kustību. Viņš zināja, ka Ivoa no biezokņa ārā nenāks, bet gribēja, lai tā zina, ka viņš par to ir norūpējies.

Visu laiku netikdams vaļā no sajūtas, ka vai katra lapa slēpj Ivoa skatienu, viņš palīda zem nojumes, nomazgājās no galvas līdz kājām un rūpīgi noskuvās. Atgriezies būdā, viņš plaši atstūma vaļā bīdāmās durvis un, nespēdams nomierināties, atgūlās gultā, pagriezis seju pret atvērto ieeju. Saule jau bija augstu, bet Omāta nenāca.

Pēc brīža ieradās sievietes. Viņas nesarunājās, un basās pēdas skāra celiņa oļus bez mazākā troksnīša. Tomēr, iekāms tās bija pārkāpušas pār slieksni, Persels saklausīja mizu slokšņu bruncīšu raksturīgo čaukstēšanu. Viņas ienāca nopietnas, cita pēc citas pieliecās viņam pie sejas un, ne vārda neteikdamas, paberzēja vaigu pret viņa vaigu. Kad sasveicināšanās bija galā, viņas to pamatīgi nopētīja. Tad it kā mēģinājumos saskaņotām kustībām visas straujā, slīdošā dejas solī izvietojās kur kurā. Itija, Avapuhi un Itihota apsēdās uz gultas, pirmā — pa labi, otrā — pa kreisi no Persela, bet trešā — kājgalī. Horoa un Tumata, negribēdamas vai neuzdrošinādamās sēsties gultā, notupās uz grīdas. Bet Vā, paberzējusi vaigu pret Persela vaigu (ko viņa nebija darījusi, kopš kļuva par lielā vadoņa vahinu), atgāja nomaļus un apstājās pie durvīm kā steidzīga viešņa, kas tūlīt grasās iet projām. Sis izvietojums Perselu izbrīnīja. Pārsteidza gan Vā nošķirtība, gan uz grīdas tupošo vahinu atturība, gan gultā sasēdušo sieviešu mierīgais mājīgums. Visdīvainākais šķita tas, ka viena no šīm trim sievietēm bija Itihota, Vaita atraitne, ar kuru viņš līdz šim bija ticies, tikai garām ejot.

Veselu ceturtdaļstundu netika izrunāts neviens vārds. Tad ieradās Omāta, pārlaida sapulcei apmierinātu skatienu un svinīgi, kā saimniece, apsēdās gultā Perselam pie kājām, iepretim Itihotai.

— Nu? — Persels jautāja, pasliedamies uz elkoņa.

— Tetahiti tevi gaida.

— Tagad?

Vina pamāja ar galvu.

— Kur?

— Pie pā vārtiem.

Persels uzmeta viņai skatienu.

— Vai tas bija viņš, kas teica: pie pā vārtiem?

— Tas bija viņš. Viņš negribēja satikties tirgus laukumā.

— Kāpēc tu tik ilgi biji projām?

Acis nodūrusi, viņa augstprātīgi klusēja, sejā nepakustējās ne vaibsts. Persels nodomāja: «Mans jautājums bija nevietā, turklāt pilnīgi lieks. Skaidrs, ka pagāja zināms laiks, kamēr viņa to visu pavēstīja Ivoa.»

Viņš piecēlās un teica mierīgā balsī:

— Iesim.

Nonācis Rietumu avēnijā, viņš paņēma Omātu pie rokas un pielika soli, lai atrautos no pārējām sievietēm.

— Uzklausi mani, — viņš klusi teica, uzsvērdams katru vārdu. — Pret Tetahiti neko nevajag uzsākt. Neko.

— Bet ja viņš tevi patur gūstā?

— Neko.

Viņa skarbi turpināja:

— Bet ja viņš tevi nogalina?

Persels palūkojās uz augšu. Viņas seja bija dzedra. Tātad Omāta vēl aizvien dusmojās. Viņš paberzēja vaigu tai pie rokas.

— Lūdzu, neļaunojies ...

Iestājās klusums, un viņa pēkšņi ierunājās pavisam citādā tonī:

— Ak manu mazo gailīt, man nemitīgi jābaiļojas par tevi.

Viņš saspieda tās roku ciešāk.

— Bet iegaumē: Tetahiti nekas nedrīkst notikt.

Viņa pamāja ar galvu un klusi atteica:

— Es jau arī to negribu ... Un tomēr baidos par tevi. Dažreiz man uznāk vēlēšanās viņu nonāvēt, lai atbrīvotos no šīm bailēm.

— Nē, taču nē! — viņš stingri sacīja. — Par to nemaz nedrīkst domāt!

Viņš piebilda:

— Arī viņš baidās.

Omāta palocīja galvu.

— Tas tiesa. Viņš ir ļoti drošsirdīgs, tomēr baidās. Kopš rīta viņš pat strādādams nav pametis ieroci.

Viņa turpināja:

— Viņš un sievas raujas kā negudri. Pā laikam būs gatavs jau šovakar.

Kad viņi bija sasnieguši romba stūri, Persels apstājās un, nepacēlis acis, teica:

— Paliec pie sievietēm.

Viņš sagaidīja, ka tā pretosies, taču šoreiz Omāta tūlīt paklausīja. Viņš soļoja tālāk un iegriezās Klints ceļā, bet sievietes sekoja metrus divdesmit aiz muguras.

Nākot tuvāk tahitiešu mājai, koki pamazām kļuva retāki, saule karsēja spēcīgāk, un Persela piere norasoja sviedriem. Ar plaukstas virspusi viņš noslaucīja acis un, kad tās atkal spēja skaidri redzēt, ieraudzīja pā.

Tas slējās takas pagriezienā metrus četrdesmit tālāk. Taisnību sakot, tā bija tikai rupji darināta, apmēram trīs metrus augsta sēta no pliki aptēstiem, zemē ieraktiem un tievgalī kopā sasietiem pāļiem. Tomēr, lai pārrāptos tai

pāri, uzbrucējam vajadzēja likt lietā kājas un abas rokas, tā ka šķēršļa pārvarēšanas brīdī viņš bija atbruņots un noderēja par atklātu mērķi. Varbūt vajadzēja mēģināt pā aizdedzināt, kaut arī tas bija taisīts no zaļa koka, toties nebija iespējams tam pārmest pāri lāpu, lai aizsvilinātu māju. Attālums bija pārāk liels. Tātad pā tiešām pasargāja no nevēlamiem pārsteigumiem. Bet pagalmā tikai vajadzēja sakurt dažus ugunskurus, lai no būdas šaujamlūkām varētu nodrošināties pret iebrukumu naktī.

Kad Persels nonāca metrus divdesmit no pā, atskanēja Tetahiti balss:

— Stāt!

Persels paklausīja.

— Pasaki, lai sievietes nenāk tuvāk.

Persels atgriezās atpakaļ un, pacēlis gaisā rokas, plaukstas pavērsis pret sievietēm, skaļi atkārtoja Tetahiti pavēli. Sieviešu barā atskanēja skaļa murdoņa, tomēr viņas paklausīja.

Persels no jauna pagriezās pret pā. Viņš neko nevarēja saskatīt. Nevienu seju. Pat ne cilvēka apveidu. Spraugas starp mietiem bija aizpildītas ar dzelkšņainu krūmu zariem.

— Nāc, — Tetahiti teica.

Persels izslējās un sāka soļot. Divdesmit metri. Nepilni divdesmit metri. Viņš gāja stalti un saspringti, tomēr jutās slābs un bezspēcīgs. «Vai es maz dzirdēšu šāvienu?» viņš bažīgi sev jautāja. Kaklā kaut kas smacēja. Atģidies, ka aizturējis elpu, viņš dziļi ieelpoja un augstu pacēla galvu. Kakla muskuļi savilkās, un viņš nodomāja ar izsmieklu: «Devītā galva, es viņam pienesu devīto galvu ...»

Pā pēkšņi atradās tik tuvu, ka Persels beidzot saprata, — viņš bija paātrinājis gaitu. Viņš mēģināja gausināt soli un no pūlēm, ko tas prasīja, noskārta, cik liels bija viņa satraukums. Viņš negāja pretim žogam. Viņš metās tam klāt.

Divus metrus no pā viņš apstājās. Tiklīdz vairs nevajadzēja kustēties, kājas sāka drebēt. Pagāja krietns brīdis, kas viņam šķita bezgalīgs, līdz pā pēkšņi saļodzījās. Pareizāk sakot, kāds no nožogojuma posmiem atkāpās un

pagriezās, atklādams spraugu starp diviem pāļiem. Sī negaidot un klusi radusies atvere šķita draudīga, i — Nāc iekšā, — sacīja Tetahiti balss.

— Es teicu, ka negribu redzēt galvas, — Persels attrauca.

— Tu tās neredzēsi.

Ko tas nozīmēja? Vai to, ka viņš vairs nespēs tās ieraudzīt? Iestājās klusums, tad, it kā sapratis, kas notiek Persela dvēselē, Tetahiti turpināja:

— Nāc droši. Tev nekas nenotiks.

Solījums vai slazds? Persels ar mokām novaldīja balsi un teica:

— Iznāc ārā.

— Nē.

— Es neesmu apbruņots, — Persels aizrādīja, pacēlis gaisā abas rokas.

Starp pāļiem un krūmiem viņš neredzēja neko, tomēr zināja, ka Tetahiti uzmanīgi seko katrai viņa visniecīgākai kustībai.

— Nē. Es negribu nākt ārā.

Skaidrs. Viņš baidījās no Ivoa lodes.

— Aiz šiem vārtiem ir vēl otri vārti, — Tetahiti atsāka.

— Galvas tu neredzēsi.

Priekštelpa. Vai drīzāk — slūžas. Lai nošķirtu apmeklētājus vai ievilinātu lamatās uzbrucējus. Aiz grozāmajiem vārtiem Tetahiti drošības dēļ bija uzcēlis vēl otru aizžogojumu.

— Paliksim, kur esam, — Persels ierosināja. — Mēs varam runāt tāpat.

Atkal klusums. Tad sprauga starp pāļiem aizvērās. Tikai šoreiz vairs ne tik klusi. Persels uzelpoja. Viņu varbūt nogalinās. To rādīs nākotne. Bet viens bija skaidrs: viņš * nebūs gūsteknis.

Tetahiti uzsāka bargā tonī:

— Kur ir Ivoa?

— Biezoknī.

— Vai viņai ir šautene?

Pagāja brīdis, iekāms Persels atbildēja.

— Kāpēc tu man to jautā? Tu jau to zini!

— Ko viņa biezoknī dara ar šauteni?

— Arī to tu zini.

Tad viņam iešāvās prātā, ka atbilde varētu likties divdomīga, un viņš piemetināja:

— Viņa baidās, ka tu mani nogalināsi.

Tagad vajadzēja sekot noliegumam, taču nekas tamlīdzīgs nenotika. Viņu pārsteidza un gandrīz vai izsita no sliedēm Tetahiti strupais, tahitiešiem tik neparastais jautājumu veids:

— Kur ir Timi? — Tetahiti turpināja tikpat aprauti un pavēloši.

— Nezinu.

Tā, starp citu, bija patiesība. Burtiska patiesība. Un — gandrīz vai neticami — viņš nopriecājās, ka melojis tikai daļēji.

— Kur ir viņa šautene?

Persels svārstījās un pats par šo svārstīšanos dusmojās.

— Man tās nav.

Stulba atbilde. Nevarēja pateikt neko labāku, lai radītu aizdomas.

— Kam tad tā ir? — Tetahiti tūlīt jautāja.

Persels vēlreiz sastostījās un sacīja:

— Nevienam.

Viņš pārlaboja:

— Es domāju, ka nevienam.

Arī tas bija muļķīgi. Un piebilde ļaunāka par visu pārējo.

— Vai tā ir kādai no sievietēm? — Tetahiti jautāja.

Persels paraustīja plecus un neatbildēja. Šis rupjais

tonis, šie skarbie, tiešie jautājumi! Cik tālu viņi bija no Manu-faitē svinīguma un daiļrunības! Un piepeši Persels saprata. Tā nebija saruna līdzīgam ar līdzīgu. Tā bija kara-gūstekņa nopratināšana.

Tetahiti to tūlīt arī apstiprināja:

— Tu esi mans karagūsteknis, un man ir tiesības tevi nogalināt. Bet es to nedarīšu. Nem vienu no peritāņu trim pirogām un brauc ar savu sievu prom.

Persels brīdi vilcinājās ar atbildi. Viņš vairs nespēja parunāt. Balss neklausīja.

— Cilvēk, es ar tevi runāju, — Tetahiti aizrādīja.

— Tetahiti, — Persels beidzot saņēmās, — es pret tevi neesmu pacēlis ieroci. Un tomēr tu saki: «Tu esi mans karagūsteknis.» Tu saki arī: «Es tevi nenogalināšu.» Un

tomēr tu sūti mani jūrā, lai es tur noslīktu kopā ar savu sievu, lielā virsaiša Otu meitu.

Tagad savukārt klusēja Tetahiti. Persela iebildumi viņu neaizkustināja, vienīgi mājiens par Ivoa radnieciskajām saitēm. Otu un viņa tēvs bija brāļi, Ivoa tātad bija viņa māsīca, un Persela vārdi vēstīja par radinieces nāvi uz viņa mājas sliekšņa.

— Peritāņi ir ļauni, — viņš beidzot teica apvaldītā niknumā. — Tev jābrauc projām! Bet, ja mana māsa Ivoa vēlas palikt, viņa var to darīt.

Teiciens bija atklāti negodīgs. Par Ivoa lēmumu Tetahiti nevarēja šaubīties ne mirkli. Perselu pārņēma mazdūšība. Sis naids, šis negodīgais piedāvājums... Nekāda saprašanās nebija iespējama.

— Klausies, — viņš teica, — es neesmu pret tevi pacēlis ieroci. Es ierados tavā nometnē ar Manu-iaitē. Sieva aizgāja biezoknī bez manas ziņas. Kādēļ tu pret mani tā izturies?

— Tu esi izveicīgs cilvēks, — Tetahiti nicinoši atbildēja. — Tāpēc ari vēl esi dzīvs. Tev tomēr jābrauc projām. Es nevēlos uz salas redzēt nevienu peritāņi.

Pēc neilga klusuma Persels teica:

— Un kas notiks, ja es nebraukšu projām?

— Es tevi nogalināšu, — Tetahiti attrauca, ne mirkli nešaubīdamies.

— Tūlīt pat?

— Tūlīt pat.

Persels nopētīja brikšņus sev priekšā, taču neredzēja pazibam nedz skatienu, nedz šautenes stobra galu.

— Ja tu mani nogalināsi, sievietes mani atriebs.

Tetahiti nopurpināja kaut ko nicinošu, tomēr neko nepiebilda. Viņš, acīm redzot, baidījās izaicināt sievietes ar vārdiem, kurus peritānis tām varētu atstāstīt. «Viņš tām izdabā,» Persels nodomāja, «citādi jau būtu mani nošāvis.»

Persels klusēja. Bailes bija pagaisušas, prāts salts un skaidrs. Kopš dažiem mirkļiem viņam kārojās pateikt: «Sala ir tiklab mana, kā tava. Es neesmu nekāds gūsteknis. Un es nekur nebraukšu.» Šādai nostājai būtu savas priekšrocības, tā nepieļautu svārslīšanos, tomēr pēdējā brīdī viņu pārņēma mazdūšība. Bijis pretim Makleods, viņš ne mirkli nešaubītos. Makleods vienmēr apsvēra savu rīcību

no sākuma līdz beigām. Tāpēc gala iznākumu varēja paredzēt. Par Tetahiti domu gājienu Persels nebija tik pārliecināts. Tahitieši gan spēj rīkoties pēc iepriekš izstrādāta plāna, tomēr ne vienmēr to izpilda līdz galam. Reizēm rodas svarīgi iemesli, kas liek novirzīties no saprātīgiem lēmumiem. Tā, jautājumā par galvām Tetahiti, par spīti prātīga cilvēka slavai, nebūt nerīkojās ar apdomu. Arī pārlieku vēlēdamies iztapt sievietēm, viņš tās visas bija sacēlis pret sevi.

«Ja es viņu izaicinu,» Persels piepeši nodomāja, «viņš pēkšņi var samierināties ar izredzēm uzsākt atklātu cīņu pret sievietēm vienīgi aizskarta goda pēc — vai aiz prieka uzdurt uz pīķa ari manu galvu.»

— Lai notiek, — Persels kā skaldīt noskaldīja. — Es braukšu projām. Bet tev jādod man laiks.

— Kādēļ laiks?

— Mana sieva ir gaidības. Viņa nevar dzemdēt pirogā uz jūras. Un, pirms es aizbraucu, man piroga jāpārbūvē.

— Ko tu gribi būvēt?

— Jumtu.

— Kāpēc jumtu?

— Lai pasargātu sievu un bērnu no vēja.

— Cik daudz laika tas aizņems?

— Divus mēnešus.

Tetahiti pa spraugu pāļos vēroja ienaidnieka seju un nezināja, ko atbildēt. Viņš juta atvieglojumu, ka Adāmo piekrīt aizbraukšanai. Citādi viņam vajadzētu to nogalināt, un tad — lai Eatua stāv klāt! Sievietes cīnītos kā vellatas! Bet kuram gan jebkad ienākusi prātā māma ideja pirogai būvēt jumtu? Protams, tā bija tikai viltība! Paņēmiens, kā iegūt laiku. Taču, ja labi apsver, sievietes nekad nelaistu Ivoa projām pirms dzemdībām.

— Es tev dodu prasīto laiku, — viņš strupi noteica.

— Bet pavēli savai sievai atgriezties mājās.

— Es to darīšu, — Persels pēc brīža atbildēja.

Viņš nogaidīja vēl pāris mirkļu, bet, tā kā Tetahiti klusēja, pagriezās un gāja projām.

Nonācis pie sievietēm, viņš klusi un aši noteica: «Es jums visu pastāstīšu mājās,» — un turpināja ceļu, vahi-nām tekot nopakaļus. Nebija nekādas vajadzības sarīkot dramatisku scēnu turpat pā piekājē, kur Tetahiti ausīm nekas negāja secen.

Persels gāja raitā solī. Viņš jutās atvieglots, gandrīz vai jautrs. Un tomēr — stāties pretim okeānam laiviņā, kuras iegrime tikai astoņdesmit centimetru! ... Bet viņš rīkosies, laime viņu nepametis. Kopš bija sācies karš, viņu nemitīgi vajāja kā zvēru. Uz jūras viņš viens cīnīsies pret briesmīgajiem vējiem, tomēr būs patvēries no cilvēkiem.

Savā būdā apsēdies pret sauli, kas plūda pa atvērtajām bīdāmajām sienām, un atbalstījis rokas uz atzveltnes krēsla parocēm, viņš beidzot atkal baudīja ērtumu un drošību. Paredzētā aizkustinošā sašutuma vētra izpalika varbūt tāpēc, ka tahitietēm divi mēneši šķita pārāk ilgs laika-posms, lai sāktu vaimanāt jau tagad, bet varbūt arī tāpēc, ka viņu kareivīgums bija sācis pagurt. Viņu sejās nebija skumju, bet tāds kā stingums un vienaldzība. Viņas runāja maz un bez iejūsmas. Viņas bija raudājušas jau no rīta, tālab asaras tagad šķita izsīkušas.

Tikko jaušami uzvilnīja senā jautrība, kad Itija nopietni aizrādīja, ka Tetahiti jau trīsdesmit gadu, ka viņš jau ir vecs un var nomirt pirms Adāmo aizbraukšanas.

Sasprindzinājumu nedaudz mazināja arī kāds cits starpgadījums. Vahinas interesēja galvenokārt divi jautājumi: vai Tetahiti būtu nogalinājis Adāmo, ja tas atteiktos braukt prom? Un vai Adāmo darījis pareizi, piekrizdams aizcejošanai? Strīds jau bija gandrīz apsīcis, kad Horoa piepeši skali iezviedzās un sparīgi uzbruka Vā, aizrādīdama, ka tā esot atbildējusi «jā» uz pirmo jautājumu, tāpēc muļķīgi atbildēt «nē» uz otro jautājumu. Ja jau Adāmo bija pārliecināts, ka viņu nogalinās, ja viņš atteiksies braukt, tad kāpēc gan lai viņš sacītu «nē»? Iebildums nerada dzirdīgas ausis: Vā abās problēmās negribēja saskatīt nekā kopēja. Horoa sašutusi satvēra viņu aiz pleciem un, acīm zibot un nāsīm drebot, sapurināja tik spēcīgi, ka Omāta iekliedzās: «Auē! Vā taču ir grūta!» Vā iežēlojās par sevi un sāka raudāt, Horoa lūdza piedošanu un, apkampusi viņu abām rokām, mierināja un apčubināja kā mācēdama.

Pēc starpgadījuma atkal iestājās klusums, vēl drūmāks un nomācošāks nekā iepriekš. Omāta piecēlās un pavēstīja, ka jāizlemj divi svarīgi jautājumi, proti, par ūdens klaušām un zveju.

Visiem kļuva smagi ap sirdi, kad saskaitīja palikušos, kam jāpiedalās ūdens nešanā. Pirms astoņiem mēnešiem no lielās pirogas bija nokāpuši divdesmit septiņi ceļinieki. Pēdējo trīs dienu laikā varmācībai par upuri bija krituši četrpadsmit cilvēki: astoņi peritāņi, pieci tahitieši un viena tahitiete. Uz salas vairs palika tikai trīspadsmit dvēseļu: viens peritānis, viens tahitietis un vienpadsmit vahinas.

Nosprieda, ka Vā un Ivoa ūdens klaušās nepiedalīsies. Tāpat nepiedalīsies arī Tetahiti, kurš droši vien nebūs ar mieru iziet no pā; un pēc vienbalsīga atzinuma arī Adāmo, lai viņu neierindotu zemāk par Tetahiti. Ūdens klaušām tātad pakļāvās vienīgi astoņas sievietes, kam vajadzēs piegādāt ūdeni katru otro dienu. Kaut arī izredzes nebija necik iepriecinošas, sievietes tās pieņēma apbrīnojamā vienotībā un bez jebkādiem iebildumiem.

Tā kā Tetahiti tāpat nevarēja izmantot zvejā, tad cieņas dēļ arī Adāmo atbrīvoja no šī pienākuma, uzticot to Horoa, kurai Makleods bija iemācījis peritāņu zvejas paņēmienus un kura šo māku pēc kārtas solīja ierādīt pašas izvēlētām biedrenēm.

Dzīvokļu jautājumā jau ieskanējās pa pretrunai, taču tās bija tik apslēptas, ka Persels sasprindzināja visu uzmanību, lai spētu kaut ko noskārst. Omāta jautāja skaidri un gaiši: vai sievietes turpmāk domājot dzīvot pa vienai katra savā mājā vai apvienoties pa divām vai pat pa trim kopā? Sievietes saskatījās, neviena negribēja izteikties par pieņēmumu. Beidzot Itija paziņoja, ka viņai neesot mājas un viņa varētu iekārtoties nabaga Amureijas būdā, vai arī, ja kāda to vēlētos, piebiedroties tai. Tas viss tika pasacīts, nevienu neuzskatot un tik pieticīgi, ka tūlīt kļuva skaidrs, cik ļoti uzlabojusies viņas uzvešanās. Pēc runas iestājās ilgs klusums un sākās rosīga skatienu un galvas mājienu mija, kuras nozīmi Persels tā arī nesaprata. Ja Itija nebaidoties no saspiešanas, kad viņa gultā griežoties uz otriem sāniem, Omāta iesāka, viņa bū\u laimīga to pieņemt savā guļvietā. Horoa, vēl vienmēr pilna vainas apziņas, paziņoja, ka labprāt uzņemoties rūpes par Vā vai nu viņas pašas, vai arī Vā mājās. «Pie manis,» Vā tūlīt pieprasīja, likdama saprast, ka Horoa būda, par spīti daudzajiem sienas skapjiem, ir daudz sliktāka par viņas mītni. Atkal iestājās ilgs klusums, sievietes apmainījās skatieniem, un Avapuhi pavēstīja, ka «gluži dabiski» labprāt uzņemtu pie sevis Itihotu. Kā likās, šo «gluži dabiski» saprata visas, vienīgi Persels ne. Tad sabiedrībā iezagās tāda kā neveiklības sajūta, jo atklājās, ka Tumata šajā sadalē palikusi viena. Aiz iemesliem, kas Perselam palika neskaidri, tā vien šķita, ka nedz Omāta, nedz Avapuhi nevar savās mājās uzņemt trešo iemītnieci. Pagāja zināms laiks, iekāms Horoa, aizrāvusies rūpēs par Vā, beidzot atskārta, ka tieši viņai jāuzaicina Tumata. To viņa labprāt darīja. Tomēr viss gandrīz izjuka, kad Vā iebilda, ka viņas māja trijām esot par mazu. Horoa par šo piezīmi tik ļoti sašuta, ka palaida vaļā Vā vidukli un to no jauna sagrāba aiz pleciem, grasīdamās krietni sapurināt. Omāta metās starpā. Divos teikumos viņa norīkoja Tumatu pie Horoa, kur Vā varēja pārgulēt nakti, dienu paliekot pati savā būdā.

Nolēma arī atkal atgriezties pie kolektīvās virtuves un kopējās krāsns tirgus laukumā. Persels prātoja, vai sievietes šo apgādi piešķirs arī Tetahiti, taču nepaspēja savu domu izdomāt līdz galam. Jaulājums atrisinājās pats no sevis. Itihotu norīkoja par sakarnieci, kurai jāaiznes daļa, kas pienākas «liem no pā» (tā viņus tagad smalkjūtīgi dēvēja). Perselam šāda rīcība likās apbrīnojama. Tā nebija tikai augstsirdība. Tā bija veikla viltība, kas nozīmēja tiklab pretimnākšanu, kā izlūkošanu.

Persels nevienu brīdi nekur neiejaucās un manīja, ka no viņa šādu iejaukšanos arī negaida. Bija skaidrs, ka salā nodibinājies matriarhāts un sievietes bez lieka trokšņa un pretenzijām citadeles vadību pārņēmušas savā ziņā. Viss bija nokārtojies ātri un saprātīgi, ar maz vārdiem un gandrīz bez sadursmēm.

Omāta deva zīmi cellies. Kad pārējās sievietes bija izgājušas, Persels viņu aizturēja uz sliekšņa. Vahinas neatskatīdamās turpināja ceļu.

— Omāta, — viņš teica, klusinādams balsi. — Es gribu satikt Ivoa.

Viņa raudzījās uz pamežu, kas pletās aiz takas, un neko neatbildēja.

— Vai tu dzirdēji? — Persels nepacietīgi atkārtoja.

— Dzirdēju, — viņa atteica, uzmezdama tam savu plato acu skatienu.

Visā sanāksmes laikā viņas sejā bija atspoguļojusies zināma rosība. Taču tagad vaibsti atslāba un skatiens kļuva skumjš.

— Nu?

— Cilvēk, es zinu, ko tu no Ivoa vēlies. Viņa tam nepiekritīs.

— Pasaki viņai, ka es gribu viņu satikt.

— Viņa negribēs.

— Viņa negribēs? — Persels atjautāja pa daļai aizvainots, pa daļai neticēdams.

— Nē, — Omāta mierīgi noteica. — Kāpēc tevi satikt? Lai atteiktu tev to, ko tu prasīsi?

— Bet mana prasība ir saprātīga.

— Nē, — Omāta atbildēja, papurinādama galvu, skumjām acīm raudzīdamās tālumā, it kā tās spētu izurbties cauri pamežam un ieskatīties Tetahiti sirdī.

Viņa turpināja:

— Nē. Pagaidām ne. Varbūt vēlāk.

— Es pats varu spriest par to, kas ir saprātīgi un kas nav, — Persels dzedri teica.

Omāta nolieca galvu uz viņa pusi un pasmaidīja:

— Ak manu mazo gailīt, kurš gan labāk pazīst tahitiešus: tu vai es?

— Bet es Tetahiti solīju... — Persels pēc brītiņa aizrādīja.

— Auē! — Omāta attrauca, paraustījusi platos plecus.

— Nu, tad viņš uzzinās, ka Ivoa pati negrib nākt laukā.

— Kā viņš to uzzinās?

— Es to pastāstīšu sievietēm.

Persels pārsteigts pacēla acis.

— Omāta, vai tu domā, kāda no sievietēm ... Bet tas taču nav iespējams! Viņš nekad neiznāk ārā no pā.

Omāta pasmīnēja.

— Viņam nevajadzēs nākt ārā.

— Tātad Itihota? ...

— Nē, nē. Itihota tikai nesis ēdienu. Tas viss. Auē, viņa ir klusāka par tunci! Tāpēc es viņu izraudzījos.

Persels brīdi neteica ne vārda un piepeši atcerējās: «Slūžas. Tās nav domātas vienīgi aizsardzībai. Tās var

izmantot kā priekštelpu. Apmeklētāja varēs satikties ar Tetahiti, bet neredzēt galvas. Gods būs glābts...»

Viņš uzlika roku Omātai uz milzīgā delma.

— Tad tādēļ tu gribēji, lai sievietes guļ pa divām katrā mājā?

— Un pat pa trim, — Omāta piebilda.

Viss bija skaidrs. Viņa mērķēja uz Austrumu avēnijas trijotni: Tumatu, Horoa un Vā. Tiešāk izsakoties, uz Horoa. Uz Horoa, kura «Ģindeņa un pat Uilija laikā ...». Uz Itiju varēja paļauties: viņai bija pareizas ziņas. Skaļi viņš teica:

— Horoa?

— Es tev atsūtīšu Itiju, manu mazuli, — Omāta atbildēja. — Šodien tev ēdienu nesīs Itija.

Viņa uzgrieza tam muguru un projām bija. Tas, ka viņa neatbildēja uz pēdējo jautājumu, Perselu nepārsteidza, drīzāk pārsteidza tas, ka viņa pirms tam bija izstāstījusi tik daudz. Iespējams, ka te slēpās zināms brīdinājums. Varbūt šādā veidā viņa lika saprast, ka uz visām sievietēm nevar paļauties.

Pēc azaida Persels mazliet nosnaudās. Pamodies viņš ieraudzīja, ka Itija nozudusi. Viņš uzvēla uz pleca dažus dēļus, paņēma darba rīkus un devās uz «Blosoma» līci. Bet nebija pa Austrumu avēniju vēl nosoļojis ne piecdesmit metrus, kad viņu panāca Omāta, Itihota un Avapuhi. «Acīm redzot, viņas mani izseko,» viņš tūlīt nodomāja. «Mana māja ir labi apsargāta.» Vahinas viņu atsvabināja no dēļu nastas un gribēja pat atņemt darba rīkus, tikai viņš neļāva. Klints ceļš metrus divdesmit veda gar pā, un Persels ievēroja, ka visu laiku, kamēr viņi gāja tam garām, sievietes soļoja starp nožogojumu un viņu.

Klinšu sienas pakājē bija ļoti augsts un plats grotas veida iedobums, kas noderēja par patvērumu trim «Blosoma» laivām. Šeit tās bija pasargātas no saules un no dienvidrieteņa — vienīgā spēcīgā vēja, kas brāzās pār salu. Klints sienas priekšā stiepās pamazām ar smiltīm piesērējis akmens bluķu nogruvums, tā ka bangām pat bargas jūras laikā neizdevās aizskaloties līdz grotas ieejai. Aiz piesardzības laivas tomēr bija noenkurotas arī ar tauvām un ķekšiem. Pavasarī tās bija nogrebtas un pārkrāsotas («Blosoms», gatavodamies garam ceļojumam, savās tilpnēs bija atvedis līdzi pieliekami daudz krāsas, ar ko uz-svaidzināties no ķīļa līdz mastam) un rūpīgi pārsegtas ar pikotiem brezentiem. Divus metrus no zemes uz klinšainajā sienā iedzītiem vadžiem bija novietoti masti un kārtis.

Persels noņēma brezentus un pamatīgi pārbaudīja laivas, vietumis durstīdams to sānus ar kabatas nazi. Ietru-nējušu vietu nebija. Visas trīs laivas bija veselas. Divām tomēr manīja dažus ķirmju izgrauztus caurumus. Trešajai nekādus bojājumus nevarēja atrast, turklāt tā nebija apšūta pārlaidu būvē, kā abas pārējās, bet slīpā sadarē. To tad Persels arī izvēlējās.

Ar Omātas un Avapuhi palīdzību viņš uzslēja mastu, piestiprināja grotbomi un nomērīja attālumu starp grot-bomi un grīdu. Augstums bija viens metrs un trīsdesmit pieci centimetri, un viņš nolēma noteikt rufes augstumu līdz vienam metram divdesmit centimetriem, tā saglabādams piecpadsmit centimetru platu spraugu grotbomja kustībai no viena borta līdz otram. Tā kā laivas iegrime pie masta pēdas bija astoņdesmit pieci centimetri, rufes radītais pacēlums virs ūdens līmeņa būtu četrdesmit centimetri: tas bija mērens augstums, kas laivai nelaupītu noturību. Kajītes augstums zem klājsijām tad būtu vēl viens metrs divdesmit centimetru; tas nebija liels, tomēr pietiekams, lai varētu vismaz ērti sēdēt.

Tā kā visas laivas garums bija septiņi metri, viņš nolēma rufi noteikt uz pieciem metriem un astoņdesmit centimetriem; kokpitam atlika viens metrs divdesmit centimetru. Taisnību sakot, doma par kokpitu nebija patīkama, pēc viņa ieskatiem tā bija vieta, kur sitīsies iekšā bangu veltais ūdens; vētras laikā tas varēja radīt briesmas. Vislabprātāk viņš būtu visu laivu pārjumis ar klāju no viena gala līdz otram, atstājot lūku, pa kuru cilvēkam ielīst kajītē. No šīs domas viņš tomēr atteicās, jo tik niecīgā laiviņā, kas tik maz pacēlās virs ūdens, stūrmanim, kuru bez mitas pātago šļakatas, nebūtu apskaužams liktenis.

Vispirms viņš gribēja uzbūvēt klasisku rufi ar pāreju abās pusēs, pa kuru nokļūt laivas priekšgalā. Pārdomājis viņš tomēr izšķīrās par segtu priekšklāju. Klājs tad būtu vienlaidu, tā konstruēšana kļūtu vienkāršāka, tas laivu padarītu izturīgāku un atstātu plašāku telpu kajītei. Kad šis jautājums bija izlemts, viņš ķērās pie klāja divkāršā izliekuma: no priekšas līdz pakaļgalam tam vajadzēja būt ieliektam; no slarpborta līdz bakbortam — izliektam. Pavirši raugoties, laivas gareniskā apjumšana nesagādāja nekādās grūtības. Pagarinot katru ribu ar brangu, kura par četrdesmit centimetriem pārsniedz margapmali, un pēc tam savienojot brangu galus no priekšgala līdz kokpitam, vajadzēja dabūt apmierinošu profilu. Iegūt šķērsprofilu jau vairs nebija tik vienkārši: acīm redzot, tas bija jāizveido ar klājsijām, uz kurām balstīsies klāja segums, un šo līkni vajadzēja aprēķināt un novilkt dabā. Persels atcerējās, ka šo līkni sauc par klājsiju profilu un ka viņš droši vien kādreiz mācījies to aprēķināt, taču atmiņa tālāk nesniedzās. Viņš gandrīz vai ar nožēlu atcerējās Makleodu un jutās pārsteigts. Aizgainljis šīs domas, viņš iegaumēja, ka jāpameklējas kuģa bibliotēkā, un atlika jautājuma lemšanu uz vēlāku laiku.

Viņš bija atnesis līdz rakstāmpiederumus un atzīmēja dažādos izmērus, lai vēlāk varētu uzmest būves plānu. Pabeidzis šo darbu, viņš apķērās, ka pludmalē vairs nekas nav darāms un darba rīki paņemti līdzi gluži velti. Vispirms vajadzēja uzzīmēt rufes plānu, aprēķināt klājsiju izliekumu un to ar krītu uzvilkt uz būdas grīdas.

Viņš nokāpa liedagā un ar skatienu meklēja sievietes. Labu laiku tās nekur nevarēja ieraudzīt, tad no milzu bangas šļakatām iznira Omātas apaļie, spēcīgie pleci. Viņai blakus sīkas kā bērnu galviņas parādījās divas brūnas galvas. Virs ūdens pacēlās roka, kas viņam māja, un trīs balsis sauca aizvien skaļāk: «A-da-mo, A-da-mo! A-da-mo!» Sauciens atbalsojās līcī no klints uz klinti.

Persels palika stāvam. Viņš cerēja, ka sievietes vēlreiz noskandēs viņa vārdu. Klints sienas mestā ēna pie kājām stiepās garumā acīm redzami. Un Perselam radās iespaids, ka viņš gandrīz vai izjūt, ka Zeme izplatījumā griežas ap savu asi, uz savas garozas nesdama līdzi cilvēkus un viņu noziegumus. «A-da-mo! A-da-mo\» Dīvaini izlocītās balsis viņam lika visgarām nodrebēt. Nervi trīsēja kā stīgas. Tas bija tik skaisti, ka gandrīz vai iesāpējās sirds. Vahinām garie, melnie mati klaidā krita pār pleciem, un viņas vēcināja rokas kā palmu zarus. Pār sievietēm lija spoža gaisma, bet viņš stāvēja ēnā, it kā uz citas puslodes, aiznests tālu projām, pasaules otrā malā.

Viņš nometa drēbes un pa sarkanajām smiltīm skriešus traucās tām pretim. Nogāze bija stāva, viņš joņoja lejup milzu ātrumā, izkļuva no krants ēnas, pludmale atmaiga tumši zeltaina, jūra laistījās gaiši zilos un dimantainos lāsumos; ienirdams ūdenī, viņš tikko sajuta vēsumu. Banga neticami augstu uzsvieda viņu gaisā, tad ierāva saputotā, tumši zilā virpulī un ar varenu grūdienu atkal atdeva atpakaļ cietzemei.

Mazliet vēlāk viņš viens gulēja liedagā, sievietes vēl plunčājās pa ūdeni. Viņām bija pievienojušās arī Horoa, Vā un Tumata. Par spīti vēlajai stundai, Persels juta, kā saule kveldina apsvilušos plecus. Viņš apgriezās uz muguras, aizvēra acis un pielika plaukstas pie pieres, lai noēnotu plakstus. Tad saknieba lūpas. Ai, kā negribējās domāt! Pagāja labs brīdis. Acis redzēja tikai sarkanu krāsu, kurā ņirbēja mazi aplīši.

Pēkšņi kāda balss pārsauca citas balsis. Persels nodrebēja, atņēma rokas no pieres un atvēra acis. Vispirms uzplūda nenoteiktas bažas, krūtis saguma kā zem svara, kakls aizžņaudzās. Tad piepeši kā naža asmens sirdī iedūrās tiešamība: Mehani bija miris. Persels paskatījās visapkārt. Nekas nebija mainījies. Saule spīdēja kā spīdējusi. Jūra. Smiltis. Sieviešu balsis. Klints ēna. Zeme griezās, griezās. Zeme! Kur gan derēja Zeme? Tā bija kā smiltīs nomests gliemežvāks. Jā, tieši tā, kā gliemežvāks, tai nebija cita vārda, tā bija tukša, tik tukša... Persels pagriezās apkārt, iecirta pirkstus smiltīs un notrīsēja pār visu augumu. Tukšuma sajūta bija baismīga, viņš pat nespēja raudāt.

Pēc brīža viņš piecēlās un vēlreiz ienira ūdenī. Banga viņu atkal valstīja, taču ūdens zilums šķita tumšāks, biedējošāks. Viņš izjuta atvieglojumu, kad aizplūstošo strāvu, kas vilka jūrā, uzķēra nākamais vilnis. Tiklīdz zem pēdām manīja smilti, viņš metās skriet, lai izbēgtu no nākamās atstraumes. Aizelsies viņš apstājās, sievietes jau bija aplī sasēdušās smiltīs un sukāja garos, samirkušos matus. Krants pakājē pretim skrēja Itija, tik sīciņa milzum plašajā pludmalē, kam aizmugurē slējās reibinoši augstā klints siena. Pieskrējusi tuvāk, Itija piepeši meta strauju cilpu, iznira saules gaismā, paspēra vēl dažus soļus un iekrita Omātai rokās. Elpu atvilkdama, viņa brīdi palika mierā, tad pieliecās un kaut ko pačukstēja Omātai pie auss.

— Adāmo! — Omāta skaļi sauca. — Ivoa nenāks.

Sievietes pārstāja sukāt matus, visas acis pievērsās Perselam. Viņš klusēja. Skatiens šaudījās no Itijas uz Omātu.

— Vai tu viņu redzēji? — viņš beidzot jautāja, uzrunādams Itiju.

Itija pamāja ar galvu.

— Es viņu redzēju un ar viņu runāju. Viņa nenāks. Viņa nevar atdot šauteni.

Persels nodūra acis un neteica ne vārda. Nekas nebija mainījies, vienīgi Omātai un Itijai bija izdevies pateikt, citām sievietēm dzirdot, ka Ivoa nevēlas nedz nākt ārā no biezokņa, nedz nodot ieroci Tetahiti.

— Man vēl kas ir sakāms, — Itija teica. — Bet vispirms es nopeldēšos.

Viņa piecēlās un metās bangās. Un nozuda milzīgā putu vērpetē, no kuras uz mirkli parādījās viņas kājas — tieši tik ilgi, lai varētu ieraudzīt mazliet gaišākās pēdas. Sievietes ar lēnām un veiklām kustībām, kas parasti Perselu iepriecināja, atsāka sukāt matus. Viņš apsēdās. Krants tumšā ēna virzījās tālāk. Tā vairs bija tikai dažus metrus no vahinām, un, tā kā jūrā kāpa paisums, cilvēku bariņš šķita patvēries uz niecīgas smilšu saliņas, kuru teju, teju aprīs viļņi un krēsla. «Es esmu kā apsēsts,» Persels nodomāja, «un visur redzu tikai rēgus.» Viņš pavērās sievietēs. Viņas, protams, nemaldījās veltīgās apcerēs. Viņas bija tik pašpārliecinātas, tik labi zināja savu lomu! Viņš paskatījās uz Vā. Lai tai nebūtu jāceļ gaisā rokas, Horoa bija uzņēmusies rūpes par tās matu sasukāšanu, un Vā, atgāzusi atpakaļ galvu, ļāva viņai darboties. Likās, tā it labi jūtas savā stāvoklī, izslējusies, atplaukusi, jo spīdēja vien aiz tukluma un veselības, svinīgi sēdēdama sieviešu vidū kā mātes dievība. Šorīt bija nomiris viņas tanē. Viņas sejā vēl jautās skumjas, bet raupjie, gurdie vaibsti jau bija tvirtāki, pavērtajās lūpās rotājās viegls smaidiņš, un, salikusi rokas uz milzīgā vēdera, viņa laimīga -vērās tālumā.

Persels pagrieza muguru: Itija brida ārā no okeāna, pār skaisto augumu straumītēm plūsmoja ūdens. Viņa tuvojās sieviešu bariņam, nopietna kā aktrise, kas parādās uz skatuves, un, kad juta sev pievērstus visus skatienus, teica, skaidri atdalīdama vārdus:

— Tetahiti iznāca no pā.

Nekādas atbildes. Viņa turpināja:

— Es pali to redzēju! ... Kad nācu uz jūrmalu, pā vārti atvērās, auē, es nobaidījos, paslēpos krūmā un ieraudzīju iznākam Tajatu, tad Rahu, tad Fainu un beidzot Tetahiti ar šauteni rokā.

Viņa apklusa un svinīgi nogaidīja, lai atbildētu uz varbūtējiem jautājumiem, bet, tā kā neviens neierunājās, tad stāstīja tālāk:

— Viņš aizvēra vārtus, kaut ko pateica Tajatai, un tā palika pie vārtiem. Auē, tā bija rāma kā paijiņa, es esmu pārliecināta, ka viņš to jau ir piekāvis! Tad Tetahiti aizgāja gar pā jūras pusē un pēc brīža atgriezās no otra stūra.

Pagāja divas trīs sekundes, Omāta beidzot klusi noteica:

— Pā tātad ir pabeigts.

Sievietes saskatījās, un tas bija viss.

— Bijusi es tavā vietā, — Horoa sapurināja krēpes,

— es gan neslēptos. Es pieietu klāt un teiktu: «Atgādinu tev vēlreiz, cilvēk, novāc mana tanē galvu!»

Itija nolieca galvu un aizklāja acis ar delmu.

— Mana tanē galva nav uzdurta uz piķa, — viņa pavisam klusu atgādināja.

Viņa bija vienīgā no visām šim sievietēm, kas tā varēja runāt. Un to vajadzēja pateikt, lai aizstāvētu savu godu. Bet vienlaikus viņa ļoti baidījās, ka to neuzskata par lepošanos.

— Laiks atgriezties mājās, — Persels pieceldamies teica.

Viņš piegāja Itijai klāt, uzlika tai roku uz pleca un

pieglauda lūpas pie meitenes vaiga.

Vakarā atkal Itija atnesa viņam ēdienu. Kad maltīte beidzās, nakts bija klāt, viņa pie iluminatora aizdedza doedoē, lai atvairītu tupapausus, nolika trīs citus doedoē uz galda, lai Adāmo varētu lasīt, un aizvilka bīdāmās durvis.

— Kāpēc tu aizver durvis? — Persels atskatījies jautāja. — Laiks ir jauks. Un ārā spīd mēness.

Itija it kā sastinga.

— Omāta lika.

Persels viņu uzlūkoja.

— Kas šeit pavēl, Omāta vai es?

Taču viņa palika stāvam taisni un stingri kā mazs zaldātiņš.

— Omāta teica: kad aizdedz gaismu, aizver lielās durvis.

— Kāpēc?

— Tetahiti var uz tevi šaut no dārza.

Padomāts bija par visu. Un kas zina, vai uz iluminatora doedoē nebija aizdegts arī tāpēc, lai ienaidnieks nevarētu ieskatīties būdā? Persels atkal ķērās pie grāmatas. Itija sakrustotām kājām tupēja gultā, rokas salikusi uz ceļgaliem, nekustēdamās, nerunādama ne vārda. Persels pat nedzirdēja viņas elpu. Pacēlis acis no grāmatas, viņš ikreiz sastapās ar brūno acu skatienu, kas pacietīgi un cieši viņā nolūkojās. Acis bija skumīgas, taču doedoē maigajā gaismā mazā sejiņa likās apaļāka un piemīlīgāka.

— Why don't you go to bed? — viņš beidzot teica.

Viņš zināja, kādu prieku meitenei sagadā, to uzrunādams angliski.

— I go, — viņa tūlīt atbildēja.

Un izstiepās gultā. Persels viņā palūkojās.

— Es gribēju sacīt: pie Omātas.

— Šovakar ne, — viņa attrauca tikpat nopietni.

Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm un gulēja nekustīgi,

kā mirusi. Persels piecēlās un mazliet pasoļoja šurp un turp. Acīm redzot, te notika kaut kas tāds, par ko uz salas tagad lēma bez viņa ziņas. Itija nenolaida no viņa acis. Viņš atkal apsēdās, uzgrieza tai muguru un atsāka lasīt.

Pēc brīža viņš atskārta, ka vēl vienmēr nav pāršķīris lappusi. Viņš piecēlās, strauji aizvēra grāmatu, apsoļoja dažas reizes apkārt istabai un atgūlās Itijai blakus. Viņa tūlīt izlēca no gultas, nopūta visus trīs doedoē uz galda, atstāja degam tikai to, kas stāvēja uz loga, un atkal nolikās viņam blakus.

Pēc brīža viņš teica:

— Itija, vai tev ir bēdas?

— Bēdas? Kādēļ?

— Tu taču zini, kādēļ.

Viņa pagrieza pretim galvu. Vienīgā doedoē gaismā viņš atšķīra tikai meitenes vaigu aprises. Acis grima ēnā.

Bet, kad viņa ierunājās, no balss skaņas Persels saprata, ka bija viņu aizvainojis.

— KādēJ tu tā jautā? Tahiti par šādām lietām nerunā.

Arī viņa bija noslēgusies. Kļuvusi neizdibināma. «Par

šādām lietām nerunā.» Zono nomirst. Omāta vaimanā veselu nakti. Un tas ir viss. Viņa vairs nekad nepiemin tā vārdu. Liekas, viņa to aizmirsusi. Liekas, viņas visas aizmirsušas savus tanē. Un tomēr tā nebija vienaldzība. Nē, nudien ne. Drīzāk jau stoicisms. Cik savādi, ka šo atturīgo, skarbo vārdu jāattiecina uz tahitietēm.

Pusnaktī Perselu pamodināja viegls troksnis. Viņš iepleta acis un ieklausījās. Tomēr, pat aizturot elpu, nevarēja noteikt, no kurienes tas rodas.

Itija pagrozījās, skaņa kļuva skaļāka, viņš pielieca galvu viņai tuvāk. Viņa raudāja.

Krietnu brīdi viņš gulēja pavisam mierīgi. Baidījās to no jauna aizvainot, ja liks noskārst, ka pamanījis tās asaras. Ar gausu kustību, kā mēnessērdzīgais, viņš pabāza roku Itijai zem galvas un pievilka meiteni sev klāt. Vairs nekas nebija dzirdams, taču viņš juta zem kreisās rokas sakustamies Itijas plecu. Aizritēja daži mirkļi, beidzot viņa ierunājās zemā un drebošā balsi: «Ak Adāmo!»

Plecs vairs nekustējās, viņa pierima, un Persels nodomāja, ka Itija par jaunu iemigusi, bet tad viņa pacēla galvu, pierausās tam pie auss un reizē pārsteigtā un izmisīgā balsī noteica vienā elpas vilcienā:

— Ak, Adāmo, visi ir miruši! ... Visi ir miruši! ...

Viņa iešņukstējās kā maza meitenīte, piekļāvās tam

klāt un turpināja maigi un žēlabaini:

— Es gribu atpakaļ uz Tahiti...

Pēc brīža viņš manīja, ka Itijas augums viņa rokās pagurst un atslābst. Viņš ieklausījās tās elpā. Tā bija dziļa un vienmērīga.

Bet nu viņš pats vairs nevarēja iemigt. Guļa likās neērta, viņš nebija radis gulēt telpā, kur nav gaisa. Viņš piecēlās, klusītiņām piezagās pie durvīm un pavēra tās vaļā, istabā ieplūda mēness gaisma, tad viņš pagajās līdz slieksnim.

Piepeši viņu satvēra milzīga roka un iegāza krūmā. Tā bija Omāta. Viņš pat nebija sasities. Viņa bija to rāvusi uz savu pusi.

— Māma! — viņa bārās. — Ko tu meklē laukā?

— Gribēju paelpot gaisu.

— Tu drīzāk ieelposi lodi.

Viņas plauksta bija aptvērusi ko cietu. Viņš pataustīja. Tas bija duncis. Bruņojusies, noslēpusies aiz krūma, viņa sargāja tā māju. Pēc plānā spala viņš pazina Timi dunci.

— Omāta ...

— Klusāk.

— Vai tu domā, ka viņš uzbruks?

— Varbūt arī ne. Bet tas neko negroza. Piesardzība nav peļama.

— Kāpēc?

— Ja tevi neapsargātu, viņš to dabūtu zināt. Viņu nevajag kārdināt.

Klusums.

— Omāta ...

Viņa to uzlūkoja, milzīgās acis mirdzēja ar tumšu spožumu. Nekas. Viņam nekas nebija sakāms. Pateikties būtu smieklīgi.

— Ej tagad atpakaļ, — viņa teica.

Omāta piecēlās un visu laiku, kamēr viņš atvēra un atkal aizvēra durvis, stāvēja uz sliekšņa starp pamežu un viņu.

SEŠPADSMITA NODAĻA

Nākamajā rītā, pamodies no miega, Persels atcerējās formulu, pēc kuras varēja aprēķināt klājsiju izliekumu. Viņš atvēra bīdāmās sienas, iestūma gultu un galdu istabas kaktā, iznesa dārzā atzveltnes krēslu un ķebļus un sāka ar krītu uz grīdas zīmēt uzmetumu.

Sievietes ieradās stundu pēc saules lēkta. Persels viņām lūdza nenākt iekšā. Viņas pa dārzu apgāja apkārt būdai un apsēdās pie durvīm. Neviena neko nejautāja, bet no viņu klusajām pārrunām Persels saprata, ka viņām nav ne mazāko šaubu, kam domāts zīmētais attēls. Tam, acīm redzot, vajadzēja piesaukt Eatua aizsardzību pār pirogu.

Vēlā rīta stundā atnāca Itihota un pastāstīja, ka Tetahiti pieņēmis viņas atnesto zivju bļodu. Kā parasti, viņa

bija ļoti mazvārdīga. Tas viņu sagaidījis priekštelpā, paņēmis bļodu un izturējies ļoti pieklājīgi.

Vahinas viņu apbēra jautājumiem. Vai viņam bijusi šautene? Jā, šautene bijusi klāt. Bet duncis? Arī duncis. Kāds viņš izskatījies? Bargs. Bet iepriekš viņa teikusi «pieklājīgs»? Jā, pieklājīgs, ļoti pieklājīgs. Viņš saņēmis to aiz pleciem, paberzējis vaigu pret tās vaigu, runājis klusā balsī, kustības bijušas patīkamas. Un tomēr viņa teikusi «bargs»? ... Jā, bargs. Rievas abpus mutes (žes/s ar aliem rādītājpirkstiem, norādot rievas), rievas pierē (žests), sarauktas uzacis (mīmika), augstu pacelta galva. Bet kādā ziņā bargs? Bargs kā virsaitis? Vai bargs kā ienaidnieks? Itihota svārstījās. Un, nespēdama izšķirties, viņa piecēlās un attēloja, kā Tetahiti viņu saņēmis. Klusums. Skatieni. Un viņš neko nebija teicis? ... Tomēr. Kā tad tā? Viņš bija runājis! Auē! Un viņa to pat nepieminēja! Cik stulba sieviete! Sieviete, kam vārdi raušus jārauj no mutes ārā! Sieviete, kas mēmāka par tunci! Ko viņš teicis? Viņš nogaršojis zivi (ar patīkamām kustībām) un sacījis: «Manas cilts sievietes ir veiklas. Viņas neaizmirst, ko reiz iemācījušās. Un prot arī to, ko nav mācījušās.» Izsaucieni. Lieki šaubīties: tas ir glāsts ar vārdiem! Viņš gribēja mieru! Nē, viņš negribēja mieru, bet parādīja tikai pieklājību! Ja gribētu mieru, viņš noņemtu galvas! Kad Itija pieprasīja vārdu, sarunas bija kļuvušas juceklīgas. Tas nav bijis visām veltīts glāsts. Tas bijis glāsts Horoa. Tas, ko sievietes iemācījušās un nav aizmirsušas, ir zveja. Viņš labi zina, ka zvejo Horoa. Auē! Bērnam taisnība! Bērns ir apķērīgs! Bērns ir ārkārtīgi viltīgs! Tas ir glāsts Horoa ...

r

Horoa salēcās, iezviedzās un sapurināja krēpes. Varbūt sievietes jau gribēja noslēgt mieru ar Tetahiti? Viņa gan ne! Viņa to ienīda! Tas bija ienaidnieks! Un paliks ienaidnieks pat tad, kad noņems galvas! Bijusi viņa Itihotas vietā, auē, tad gan neļautu sevi apkampt! Tad Itihota ierosināja, lai turpmāk tiem no pā zivis nes Horoa, taču Omāta, kas notaļu saltu skatienu bija vērojusi Horoa satraukumu, tik izteiksmīgi klusēja, ka neviena neuzdrošinājās šo jautājumu risināt tālāk.

Ap Persela māju sievietes nāca un gāja augu dienu, tomēr abu maltīšu laikā nejauši vai aiz aprēķina viņš ne mirkli netika pamests viens. Šodien tās nesa Avapuhi. Rīkojumi bija rūpīgi nodoti tālāk, jo, kad iestājās nakts un iededza doedoē, viņa aizvēra bīdāmās durvis.

19. maijā Persels atzīmes pārnesa uz dēļiem, no kuriem bija nolēmis pagatavot kārus, un sāka tos sagarināt. Pēcpusdienā viņš iedomājās pārbaudīt kādu izmēru, par kuru nebija gluži drošs, un sieviešu pavadībā nokāpa lejā «Blosoma» līcī. Tāpat kā iepriekšējā dienā, Itija pludmalē parādījās diezgan vēlu. Viņa ieradās spulgām acīm, jaunā vēsts blīdin bildināja apaļos vaigus: Raha bija iznākusi no pā! Viņa bija devusies uz Adāmo būdu! Viņa bija vērīgi nopētījusi Adāmo uz grīdas savilktās zīmes un sazāģētos koka gabalus! ...

Noliecies pie laivas, Persels klausījās Itijā un neteica ne vārda. Dzirdot šo vēsti, kļuva skaidrs, ka ziņu dienests abās pusēs darbojas rosīgi. Ja jau Raha bija izmantojusi viņa prombūtni, lai iepazītos ar darba gaitu, tad arī Itija ne jau nu nejauši vienmēr trāpījās tuvumā, kad vērās pā vārti. Persels sev jautāja, vai viņa izpilda šo uzdevumu visas divdesmit četras stundas dienā jebšu nakti viņu nomaina cita vahina. Tomēr nevarēja būt šaubu, ka pēc 17. datuma notikusi vēl kāda sieviešu sapulce bez viņa piedalīšanās un tā pieņēmusi zināmu skaitu lēmumu, par kuriem viņam nekas nebija ziņots.

Todien pusdienas atnesa Itihota. Persels izbrīnījās. Šī sieviete viņam bija pasveša. Nerunības dēļ ar to bija pagrūti saprasties. Jau Tahiti viņa bija pārlieku klusa, bet kopš saskares ar Vaitu šī īpašība izrādījās vēl krietni pastiprinājusies. Kad Persels jautāja, vai pārliku tiem no pā aiznesusi cita, viņa atbildēja: «Nē, tas jau izdarīts.» Divas stundas, ko Itihota pavadīja tā sabiedrībā, viņa neko vairāk nepateica. Vakarā viņa atnāca atkal un, neizrunājusi ne vārda, aizdedza doedoē, aizvēra bīdāmās durvis, pacietīgi sēdēja, kamēr Persels lasīja grāmatu, piecēlās, kad viņš piecēlās, un nolikās gulēt, kad viņš atlaidās gultā.

Nākamajā dienā tūlīt pēc brokastīm Persels izgāja no mājas. Vēl nebija noieti ne desmit soļi, kad no pameža iznira Avapuhi un Itija. Itija sauca:

— Kurp tu ej?

— Pie Omātas.

— Es viņu brīdināšu!

Un viņa aizloba, ko kājas nes. Sī steiga lika Perselam pārdomāt. Viņš paātrināja gaitu, tā ka Avapuhi gandrīz vajadzēja skriet.

Atspiedusi muguru pret durvīm, Omāta sēdēja uz būdas sliekšņa. No Itijas nebija ne vēsts.

— Es gribu ar tevi runāt. Vienatnē.

Omāta viņā palūkojās. Tur nu viņš stāvēja — tik mazs, tik apņēmīgs. Auē, cik patīkami vērot, kad Adāmo skaišas! Kairas trīsas viņu noskurināja līdz pat pirkstgaliem.

— Tu esi viens, manu mazuli.

Viņš pagriezās atpakaļ. Avapuhi bija nozudusi.

— Tavā būdā.

Viņa nopūtās, lēni piecēlās, atvēra durvis un ielaida to istabā. Telpa bija tukša, taču durvis, kas veda dārzā, — plaši vaļā. Aiz dārza sākās milzu paparžu biezoknis.

Omāta sekoja Adāmo skatienam un atmaigusi pasmaidīja. Auē, cik viņš vērīgs! Viņš jau bija uzminējis.

— Omāta, — Persels teica, nenolaidis acis no dārza,

— es neesmu apmierināts. Daudz ko sievietes, tagad salā izlemj, neprasot man padomu.

Omāta apsēdās gultā. Viņa negribēja, lai sarunas biedru nomāktu viņas augums. Novietojusies ērti, viņa tajā pavērās un tikai jautājoši sarauca uzacis.

— Piemēram, manu māju apsargā. Es salā nespēju paspert ne soli bez pavadonēm. Es neteikšu, ka tas ir slikti, bet kas to visu tā norīkojis?

Viņa neatbildēja, tikai sejā atkal parādījās pirmītējā izteiksme.

— Itija uzmana pā vārtus. Kas to nolēmis?

Viņa nodūra galvu un, tā kā Persels klusēja, atbildēja:

— Tālāk, cilvēk. Turpini! Tu daudz domā ar galvu. Atslogo to.

Viņš turpināja:

— Pirmajā dienā man ēdienu nesa Itija. Aizvakar Avapuhi. Vakar Itihota ...

— Cilvēk, — viņa nopietni attrauca, — viņas ir atraitnes .. .

— Ne par to ir runa, — Persels aizrādīja, novērsdams acis no dārza un nepacietīgi pārsoļodams pāri istabai.

— Es tev vaicāju ko citu: kas to visu rīko? Kas lemj? Kāpēc man neprasa padomu? Tā, piemēram, kas šodien man nesis azaidu? Auē, esmu pārliecināts, ka to zina visas salas vahinas! Pat Tetahiti vahinasl Pat Tetahiti! Bet Adāmo nezina nekā.

— Šodien tā būšu es, — Omāta teica.

— Tu man nesīsi ēdienu?

Viņš aprāvās, dusmas piepeši noplaka, viņš pagriezās pret Omātu, ar labo roku apvilka gaisā plašu loku un nopietni teica:

— Ļoti patīkami, ka tā būsi tu.

Viņa atzinīgi tajā palūkojās. Žests, tonis, nosvērtība — viss bija teicams. Un, kad Adāmo pieliecās, lielā virsaiša Otu oriņš noslīdēja viņam uz vaiga. Viņš bija tā cienīgs! Viņš bija tā cienīgs! Omāta gandrīz vai uzlēca kājās, lai viņu apskautu.

— Un rīt? — viņš atsāka.

--- Itija

— Un parīt?

— Avapuhi. Bet pēc tam Itihota. Un es pēc Itihotas.

Persels brīdi klusēja.

— Lūk, ko es gribu zināt, — viņš turpināja noteikti,

— kas to nolēma? Kas viņas norīkoja?

Viņš ieskatījās Omātai acis, un tā nelabprāt atbildēja.

— Gribēja nest arī trīs pārējās. Bet es teicu «nē».

Un, tā kā Persels klusēja, viņa turpināja:

— Tetahiti justos pazemots.

Persels pārdomāja. Un, jo ilgāk pārdomāja, jo vairāk apbrīnoja viņas saprātu.

— Bet kāpēc Itihota? — viņš pusbalsī, it kā starp citu, ievaicājās. — Es viņu nemaz nepazīstu.

— Viņa tevi ļoti ciena.

Viņš paraustīja plecus.

— Kā tu to zini? Viņa tikpat kā neatver muti.

— Es zinu.

— Tātad, — viņš pēc brīža piebilda, — tā esi tu, kas visu izlemj? Tu viena pati? Tu viena lem par visiem?

— Nē. Reizēm lemjam kopīgi. Dažreiz ar Ivoa. Citreiz ar Itiju.

— Ar Itiju? — viņš pārsteigts pārjautāja.

— Itija ir ļoti spējīga, — Omāta noteica, pamādama ar galvu.

Viņš mazliet pasoļoja pa istabu, atkal nostājās Omātai pretim un, balsi nepacēlis, teica:

— Uz priekšu, ja tu ko izlem, lūdzu, aprunājies ar mani.

Viņa nodūra acis un padevīgi noteica:

— Es darīšu, kā tu vēlies.

Vieglā uzvara viņu pārsteidza. Bet vai tā tiešām bija uzvara? Nenovērsis acis no Omātas platās sejas, viņš brīdi svārstījās. Taču nē, viņa bija devusi solījumu, un viņš nedrīkstēja ierādīt, ka šaubās. Viņš piegāja pie plaši atvērtajām durvīm dārza pusē un aplodā palika stāvam uz sliekšņa, pievērsis skatienu biezoknim. Papardēs tupošam šāvējam viņš tagad noderēja par izcilu mērķi, bet Omāta neko neiebilda! Viņš paraustīja plecus, nu vairs nebija nekādu šaubu. Viņš atgriezās pie Omātas un salti teica:

— Es gribu satikt Ivoa. Vai dzirdi? Es gribu viņu satikt. Pasaki to viņai.

Tad maigākā balsī piebilda: «Ardievu!» — un tūlīt izmetās laukā. Bet, ja viņš bija domājis pievilt pavadoņu modrību, tad rūgti maldījās. Mainījušās bija vienīgi personas, Itiju atvietoja Itihota. Itija, acīm redzot, bija aizgājusi sargāt pā vārtus.

Viņš straujā gaitā pārgāja mājās un tūlīt atsāka sLrādāt. Kāru izzāģēšana bija smalks un apnicīgs darbs. Lai izveidotu pareizu līkni, vienu un to pašu gabalu vajadzēja apstrādāt vairākas reizes un vēl ar vīli nolīdzināt abpus zāģa ceļa palikušos nelīdzenumus. Turklāt zāģim, ko visa komanda kopš ierašanās salā bija krietni vien nodeldējusi, kā par spīti, trūka vairāku zobu, un tas bieži iestrē-dza dēlī. Stundu nopūlējies, Persels atcerējās, ka Makleods Virves līcī viņam bija piesolījis savus personīgos darba rīkus, un viņš nolēma tos palūgt Makleoda atraitnei.

Pametis Avapuhi un Itihotu pie Horoa dārza vārtiņiem, viņš gāja iekšā viens pats. Šķērsodams mazo pagalmiņu būdas priekšā, viņš ievēroja, ka iluminatori aizvērti. No iekšpuses plūda skaļu un satrauktu balsu čala. Uzkāpis pa abiem kāpieniem, viņš pacēla roku, lai pieklauvētu, kad izdzirda Vā spalgo balsi: «Vajag atriebt mūsu tanē! Auē, nav taču tik grūti ielavīties pā!» Pēc tam iestājās klusums, un Persels, sirdij dauzoties, roku pacēlis, brīdi nostāvēja kā sastindzis.

Galvā nevijus radās lēmums, ko viņš dīvainā kārtā it kā pavēstīja pats sev, kad jau sāka rīkoties. Viņš pieklauvēja, bez aicinājuma atrāva vaļā durvis un strupi pavēlēja:

— Vā, nāc līdzi!

Uz grīdas sēdēja Horoa, Vā un Tumata. Acis iepletušas, viņas to uzlūkoja. Pēc brītiņa Vā smagi piecēlās un devās viņam pretim. Persels ievilka to mazajā dārziņā aiz mājas.

— Klausies, — viņš klusi teica, — es dzirdēju, ko tu sacīji. Tev vajadzētu kaunēties.

Vā platais zemnieces ģīmis palika tikpat stings kā akmens bluķis.

— Es nekaunos, — viņa attrauca, pievērsusi Perselam mazās, neizteiksmīgās ačeles. — Lielās pirogas vadonis bija labs tanē. Mans pienākums ir viņu atriebt.

Persels pavērās viņā. Piere cieta un šaura, platie vaigi plakani, deguns biezs, zods smagnējs. Viņam zuda drosme. Kā lai ieskaidro šim iezim, ko nozīmē saprātīga rīcība?

— Sievietei neklājas atriebt karavīru, — viņš beidzot pasludināja.

— Tomēr, — Vā tiepās, purinādama galvu. — Ja nav cita vīrieša . ..

Viņš vēlreiz cieši tajā pavērās. Tomēr nē, tā pat nebija nekaunība. Viņa nespēja būt nekaunīga. Viņas galvā domas bija kārtīgi saliktas kā vāveres savāktie rieksti koka dobumā. Viņa vilka tās laukā pa vienai vien, nerēķinādamās ne ar ko.

— Tetahiti ir šautene un duncis. Bet tev, kas tev ir?

— Nazis.

Viņa piebilda:

— Es viņu nonāvēšu miegā.

Viņš paraustīja plecus.

— Iekļuvusi pā, tu nepaspersi ne divus sojus...

— Es viņu nogalināšu, — Vā palika pie sava.

— Klausies, — viņš teica pārskaities, — neko tādu tu nedarīsi. Es tev aizliedzu to darīt. Un tu man paklausīsi.

Viņa skatījās tajā krietnu brīdi. Doma, ka Adāmo viņai varētu pavēlēt, bija jauna, un viņa nezināja, ko ar to iesākt — pieņemt vai noraidīt.

Aizritēja mirklis. Viņa samiedza acis. Tā vien šķila, ka pārdomas viņu bija nogurdinājušas.

— Tu neesi mans tanē, — viņa beidzot noteica.

— Un tomēr es tev to aizliedzu, — Persels sacīja skaļi un draudīgi.

Viņš cietoksnī bija pamanījis spraugu, un vērsa pret to visus savus spēkus.

— Tu neesi mans tanē, — Vā atkārtoja, it kā atkārtojums spēcinātu viņas pretestību.

Un piepeši viņa pasmaidīja. Trulā, iezim līdzīgā seja pārvērtās. Tas bija skaists smaids, starojošs un sirsnīgs. Kokainajā ģīmī, raupjajos vaibstos, kas, šķita, nebija Smaidam radīti, tas uzplauka it kā nevietā. Un tagad, kad smaids bija uzplaucis, Vā izskatījās gandrīz vai daiļa. Pat viņas trulumam piemita kaut kas tīkams.

— Es reizēm neklausīju pat savam tanē, — Vā piemetināja, un, kamēr viņa runāja, starojošs smaids rotājās lūpās, līdz pamazām kļuva skumjš.

— Un ko viņš teica? — Persels pārsteigts jautāja.

Viņa pacēla acis, saslējās, atlieca plecus un Mazona

balsī, gandrīz vai ar Mazona akcentu angliski sacīja:

— You are a stupid girl, Vaa!

Mīmika bija apbrīnojami pareiza. Uz mirkli Persels atkal redzēja pretī stāvam Mazonu.

— Un tu, ko tu atbildēji?

— I am! I am!

Persels sāka smieties.

— Tā viņš man mācīja, — Vā vientiesīgi noteica.

Tas bija neticami. Kas gan būtu domājis, ka Mazonam jelkad piemitusi humora izjūta?

— Pēc tam, man šķiet, tu paklausīji, — Persels teica.

— Nē.

— Kā tad tā?

— Nē, — Vā atkārtoja. — Nē, es nepaklausīju.

— Kāpēc?

— Es esmu stūrgalvīga.

Par šo rakstura īpašību viņa, acīm redzot, negribēja uzņemties nekādu atbildību. Viņa bija stūrgalvīga, tāpat kā akmens ir apaļš vai četrstūrains. Tāda viņai iedaba. Tur neko nevarēja līdzēt.

— Tātad tu nepaklausīji?

— Nē.

— Un ko vadonis darīja?

— Viņš mani iepļaukāja, — Vā atteica.

Persels uzjautrināts sarauca uzacis. Stāsts atklāja šā pāra laulības dzīvi gluži īpatnējā gaismā. Apbrīnojamā misis Mazona, ar kuru vīrs tā lepojās, izrādījās mitoloģiska persona, kas izgudrota, lai saglabātu ārējo cieņu. Mājās šī lady bija a stupid girl, kuru iepļaukāja, kad vajadzēja vest pie prāta.

— Un tad?

— Tad es paklausīju, — Vā atzinās, un trulajā sejā atkal atplauka valdzinošs smaids.

— Nu, arī man tu paklausīsi, — Persels stingri noteica.

Smaids apdzisa, un Vā seja vairāk nekā jebkad atgādināja no klints kraujas atlūzušu bazalta bluķi.

— Es nogalināšu Tetahiti, — viņa mierīgi atkārtoja.

— Bet kā? — Persels nepacietīgi iesaucās. — Vai vari man pasacīt, kā tu to izdarīsi? Viņš nekad neatstāj pā.

— Es nezinu, — viņa atteica. — Es ielavīšos pā.

— Bet kā? Atbildi taču! Kur tu tiksi cauri? Varbūt tu rāpsies pāri žogam? Auē, sieva, ar tavu vēderu!

— Nē.

— Varbūt žogam pa apakšu?

Izsmieklu Vā neapjauta.

— Nē, — viņa nopietni atteica.

— Uzklausi mani, nakti viņš pā iededz ugunskuru. Viņš tevi pamanīs.

— Es viņu nogalināšu.

— Nakti viņš paliek nomodā, viņš pats un viņa sievas.

— Es viņu nogalināšu.

Persels sāka pagurt. Vienlaikus aptvert līdzekļus un mērķi viņai nebija pa spēkam. Vienā reizē viņa spēja izdomāt tikai vienu domu, un tā pati bija pusdoma.

— Klausies, Vā. Viņam ir šautene. Viņš ir karavīrs. Un tu, sieva, tu gaidi bērnu. Kā tu varēsi to izdarīt?

— Es viņu nogalināšu.

— Kā?

— Nezinu.

— Kā tas ir — nezinu?

— Nezinu. Es viņu nogalināšu.

Tikpat labi varēja runāt ar mūri. Persels izslējās, izvērsa plecus un teica skalā balsī:

— You are a stupid girl, Vaa!

— 1 am! I am! — Va atbildēja.

— Un tagad tu mani klausīsi.

— Nē.

— Tu mani paklausīsi, Va!

— Nē.

Viņš mazliet atkāpās, atvēzējās un no visa spēka iecirta tai pliķi.

Dažus mirkļus nekas nenotika, tad Vā seja atmaiga. Akmens pamazām pārvērtās par miesu, skatiens zaudēja krama stingumu, un uzplauka jaukais smaids.

— Es' tev klausīšu, — viņa teica ar maigumu acīs.

— Nāc! — viņš sacīja. — Tu atkārtosi Horoa un Tu-matai, ka atsakies no sava nodoma.

Viņš paņēma to pie rokas un ievilka mājā.

— Runā, Vā! — Persels vedināja.

Horoa un Tumata bija piecēlušās kājās. Viņu skatieni klīda no Persela uz Vā.

— Sievas, — Vā svinīgi teica, — tam no pā es neko nedarīšu.

Viņa piebilda:

— Adāmo negrib. Es paklausu Adāmo.

Tumata iepleta platas acis, un Horoa pat piemirsa iezviegties.

Vā pēc kārtas palūkojās abās biedrenēs, uzlika roku Perselam uz pleca, atspieda gūžu pret viņa gūžu un lepni teica:

— Viņš man sita.

Makleoda darba rīku lāde bija gandrīz tikpat gara un smaga kā šķirsts. Horoa piesolījās Perselam palīgos, lai aiznestu to līdz mājai. Vā un Tumata gribēja ņemt daļu nastas uz saviem pleciem. Talkā piesteidzās arī Avapuhi un Itihota, un tā Persels atgriezās mājās pastiprinātā pavadonībā, tikai reizumis ar pirkstiem piedurdamies lādes vākam. Lādi saudzīgi nolika zemē. Tā, protams, bija aizslēgta ar piekaramo slēdzeni. Horoa aiztecēja uz māju pēc atslēgas, un tāpat teciņus atgriezās, Persels nometās ceļos, pacēla vāku un apžilba. Cik skaisti, brīnišķīgi rīki! Bez rūsas traipiņa, veseliem, uztecinātiem asmeņiem. Viņš pagriezās atpakaļ, — tur stāvēja Ivoa, vahinas bija nozudušas.

Persels priecīgi pielēca kājās, paspēra soli uz Ivoa pusi un pēkšņi ievēroja viņas rokas. Tās tukšas nokarājās gar sāniem. Ivoa bija paklausījusi, tomēr šī paklausība nozīmēja atraidījumu.

Persels apstājās kā zemē iemiets, viņš jutās tik sarūgtināts un satriekts, ka nespēja pateikt ne vārda. Skatiens no Ivoa rokām pārslīdēja uz viņas acīm. Tās bija tās pašas acis, tā pati seja, taču šobrīd nepauda ne mazāko tuvību.

— Adāmo, — Ivoa teica maigā balsī.

Persels norija siekalas. Viņas vaibsti bija saspringti, izvagoti, uzblīdušais vēders spīdēja, viņa tikai ar mokām šķita stāvam kājās.

— Apsēdies, — viņš klusu teica.

Viņš to aizveda līdz atzveltnes krēslam, bet pats sāka soļot pa istabu. Starp viņiem bija iezadzies klusums. Ivoa ir nemēģināja to pārtraukt. Perselu krimta bēdas un bezspēks. Vajadzēja atkal runāt, izskaidrot, pārliecināt. Bet kādēļ? Cik vārdu uz salas nebija tērēts kopš astoņiem mēnešiem, lai pārliecinātu Mazonu, Makleodu, Bekeru, tahitiešus? Viss velti! Viņš skaidroja, skaidroja ... Bet atdūrās kā pret sienu!

Sievu neuzlūkojis, viņš ierunājās drūmā balsī:

— Tu negribi atdot šauteni?

— Nē.

Viņa piebilda:

— Pašreiz nav īstais brīdis.

— Kāpēc?

— Mēs domājam, ka nav īstais bridis.

— Kas «mēs»?

— Omāta, Itija, es pati...

— Kāpēc?

Viņa paraustīja plecus un gurdi pamāja ar labo roku. Viņš aizgrieza galvu. Vienmēr tikai noslēpumi, vienmēr kaut kas neizpaužams, kāds vārdos neizsakāms iemesls. ..

— Kāpēc? — viņš saskaities atkārtoja. — Kopš četrām dienām karš ir beidzies. Un Tetahiti nenāk ārā no pā. Kaut kas jādara, lai atkal valdītu uzticība.

— Jā, — viņa atbildēja, — tas tiesa, bet ne tagad.

— Kāpēc ne tagad?

Viņa to uzlūkoja. Adāmo raudzījās viņai pretim ar savām skaistajām, zilajām peritāņa acīm. Savām nopietna-jāiii, raižpilnajām acīm. Viņa vai izkusa no maiguma. Auē, nabaga Adāmo, viņš bija tik nelaimīgs ar šo prasīgo galvu, kas allaž jautāja «kāpēc» ...

— Viņam vēl nav pārgājusi tieksme nogalināt, — viņa beidzot paskaidroja.

— Kā tu to zini?

Ivoa nopūtās. Tam nebija gala. Vienreiz «kā», otrreiz «kāpēc», tad atkal «kā» ... Nabaga Adāmo, viņa galva prasīja aizvien vairāk . . .

— Un vai tu zini, kad viņam šī tieksme pāries?

Viņa nopietni uz to paskatījās. Neviens tahitietis nesaprata ironiju.

— Nē, — viņa vienkārši atbildēja. — To es nezinu.

Viņš paspēra dažus soļus un, viņu neuzlūkojis, teica:

— Tad uztici šauteni Omātai un pati nāc mājās.

Viņa papurināja galvu.

— Padomā — tavā stāvoklī?

— Es esmu tava sieva, — viņa lepni atteica. — Un man tevi jāsargā.

Viņš uzmeta tai ašu skatienu un tūlīt novērsa acis. Ivoa sakrustoja rokas uz ceļgaliem un tīksmi nodomāja: «Viņš mani mīl. Ai, kā viņš mani mīl! Viņš vēlas mani paņemt rokās, noglaudīt manu vēderu līdz ar bērnu, kas tur iekšā. Bet viņš ir noskaities,» viņa uzjautrināta nodomāja, «viņam šķiet, ka viņš ir noskaities .,. Vīrietis taču pats nezina, ko izjūt.»

— Tagad es iešu, — viņa teica, smagi pieceldamās, un sāka virzīties uz durvīm.

Viņš saklausīja sievas soļus un nekustīgi stāvēja tai aiz muguras. Ivoa nodomāja: «Tagad viņš man pieskarsies.» Viņa gausi uzlika roku uz vērekļa un atkāpās soli, lai atvērtu durvis, turklāt atkāpās vairāk, nekā vajadzēja. Bet aizmugurē bija tikai tukšums.

— Adāmo, — viņa teica, paskatījusies pār plecu.

Viņš tūlīt bija klāt. Ivoa pat nepagriezās atpakaļ. Ar

visu augumu viņa juta to sev aiz muguras.

— Uzliec te roku, — viņa pačukstēja vienā elpas vilcienā.

Viņa atslīga atpakaļ un paslēja uz priekšu milzīgo, uzbriedušo vēderu. Un manīja silto plaukstu, kas, tikko

pieskardamās, paglaudīja tā izliekumu. Ak Adāmo! Ak manu tanē!

Pagāja daži mirkļi, tad viņa sacīja aizsmakušā balsī:

— Tagad es eju.

Durvis noklaudzēja, un Persels, galvu nodūris, palika stāvam kā sastindzis. Viņš atkal bija viens un neko nebija panācis.

Pēc brīža viņš atgriezās pie saviem dēļiem un atsāka darbu. Makleoda zāģis koda teicami. Viņš aizgūtnēm strādāja līdz vakaram. Bet, kolīdz apstājās, kakls sažņaudzās un viņam uzmācās skumjas. Vahinas pie viņa palika visu pēcpusdienu, bet viņš ar tām neko daudz nerunāja. Saulei rietot, Omāta piedāvāja maltīti, viņš izgāja nojumē, nomazgājās un, tiklīdz beidza ēst, sajuta smagu gurdumu.

Viņš laikam bija aizmidzis pie grāmatas, jo attapās tikai gultā Omātas rokās, galvu atspiedis pret viņas krūti. Pa bīdāmo durvju spraugām plūda iekšā mēnesnīca. Viņš aizvēra acis un atmuguriski sāka grimt rēnā un dūnainā tumsā. Brīdi vēlāk viņš jau bija Londonā kādā baznīcā, ģērbies melnās drānās, un ticīgajiem skaidroja bībeli: «Jēkabs apprecēja Leu, tad Rašeli. Leai no viņa bija četri dēli ...» viņš izbrīnījies dzirdēja pats savu balsi un to nepazina, tā bija nosvērta, dobja, dziedoša. Un dīvaini: viņš stāvēja, pagriezies pret dievlūdzējiem, bet tajā pašā laikā sēdēja starp ticīgajiem, noraudzījās savā dubultniekā un klausījās, ko tas runā. Tas otrs teica: «Rašele, redzēdama, ka ir neauglīga, deva Jēkabam Balu, savu kalponi par sievu. Un Lea, redzēdama, ka beigusi dzemdēt bērnus, deva viņam Zelfu, savu kalponi.» Perselam bija neveikli raudzīties savā dubultniekā, tas bija izvēlējies dīvainu tematu sprediķim, bet kaimiņš pa kreisi uz ceļgaliem žņaudzīja pirkstus dūrēs, tas bija ļoti garš un tievs tēvainis ar melnu apsēju uz acs. «Jēkabam,» otrs Persels turpināja, «tātad bija četras sievas, un no šīm četrām sievām viņam bija divpadsmit bērnu.» — «Bet, es jums pateikšu, kāpēc jūs to visu stāstāt, nolādētais viltvārdi!» Persela kaimiņš iesaucās, pielēkdams kājās. Viņš platiem soļiem devās pretim sprediķotājam un pa ceļam norāva pārsēju no acs. Tas bija Makleods. Labās acs vietā, kur ieurbusies Tetahiti lode, rēgojās tikai tumšs caurums. Garš un izģindis tas izslēja augumu, pagrieza pret Perselu veselo aci, izvilka

dunci no maksts un teica stieptā balsi: «Kopš es šajā nolāpītajā pilsētā kuģoju pret vēju, es jau sen esmu mēģinājis jūs noķert uz āķa, Persel. Bet tagad, kad mēs peldam bortu pie borta — Makleoda goda vārds, — es vairs nedomāju likties uz acs, iekāms nebūšu jūs nolaidis uz grunts.» — «Ko jūs man pārmetat?» Persels nostostījās. «Šito!» Makleods iebrēcās, uzlikdams roku uz izšautās acs. «Kas vainīgs, ka visi salas baltie palika bez mastiem? Ar savām maza eņģelīša izdarībām jūs mūs izspēlējāt vienu pret otru, Persel, ar bībeli un visu pārējo. Un tagad jūs uz salas esat vienīgais vīrietis, visa zeme pieder jums! Visi mani darba rīki! Un visas indiānietes arī — ar vai bez Jēkaba, jūs nolādētais liekuli!» Persels pamanīja, ka tas metas uz priekšu un triec viņam krūtīs drausmīgu dūča cirtienu. Viņš izvairījās un deva kājām vaļu. Sienas apgāzās. Viņš skrēja ar izmisīgu spēku, šķērsoja svelmaino klajumu, priekšā izslējās mazās palmiņas, tad atkal nozuda, viņš joza tālāk pa «Blosoma» līča pludmali un trīcēja briesmīgās bailēs, jo neizmērojami garā Makleoda ēna stiepās aizvien tuvāk. Piepeši viņš atradās laivu grotā un bēguļoja ap laivu, bet Makleods sekoja, viņi apstājās, mānījās kā bērni, ķerstīdamies ap koku. «Adāmo!» sauca Tetahiti balss. Grota nozuda. Persels stāvēja pā pagalmā, pagriezies pret pīķiem, muti iepletis aiz šausmām, viņš pazina Džonsu un Bekeru, no kakla viņiem vēl tecēja asinis. Džonsam bija bērna seja, Bekera lūpu raustīja trīsas; starp abām galvām slējās iemiets tukšs pīķis, Bekers pavēra acis, cieši un nikni uz viņu paskatījās un teica skaidrā balsī: «Tas ir jūsējais/» — «Adāmo!» Ivoa sauca. «Adāmo!» Persels pagriezās atpakaļ, desmit metru tālāk stāvēja Tetahiti, taisns un drūms, notēmējis šauteni pret viņa sirdi. «Apstājies,» Persels kliedza, «mans brāli Tetahiti, apstājies!» Tetahiti nicīgi pasmīnēja, norībēja šāviens, Perselam kaut kas ietrieca pa ribām.

— Aita,1 manu mazuli, — sacīja dobja balss.

Viņš atvēra acis, sirds dauzījās. Pār visu miesu pludoja sviedri.

— Aita, — Omāta runāja pie auss.

Viņš atguva elpu. Vai tas bija sapnis? Vai tā tikai nebija

' Tas nekas.

nosacīta atlaide, tikai pietura? Skrējiens pa pludmali, pīķi, Tetahiti, lodes trieciens pret krūtīm? Viņš nebija sapņojis, tas nebija iespējams. Makleoda vārdus viņš nebija izgudrojis, tie vēl skanēja ausīs — ar savu ritmu, piesmakumu, dzēlību ... Persels atkal aizvēra acis, domas pagaisa un sāka vērpties aplī, kam nebija nedz gala, nedz malas. Kāds drausmīgs nogurums, tas ir jūsējais! teica Bekera niknā balss, tā skanēja kā gonga sitiens un plosīja nervus, viņš apsviedās apkārt, mugura bija ledaina, rokas trīcēja. Viņš redzēja ieroci un virs ieroča Tetahiti tumšos redzokļus un nievīgo smaidu, apstājies! Apstājies!

— Aita, manu mazuli...

Muskuļi atslāba, viņš pavēra acis un sāka skaitīt līdz desmit, bet tūlīt sajauca rēķinu, ieslīdēja tumsā un no jauna iestiga murgā, kurā viss kļuva par tiešamību. Tetahiti atkal bija klāt, pacēlis šauteni viņam pret sirdi, tā sarāvās čokurā, lode tūlīt lidos šurp, vajadzēja runāt, runāt. ..

— Omāta!

— Manu mazuli.

Viņš ar mokām izsvepstēja:

— Zem banjana ...

— Kad zem banjana? — Omāta balss vaicāja, tik tāla, tāla.

Viņš slīdēja, atkal slīdēja lejup. Tad izmisīgi saņēmās.

— Kad es iznācu no alas .. .

— Jā, — viņa teica, — jā ... Tavi pleci bija sarkani, manu mazo gailīt.

Viņam bija sarkani pleci. Šis sīkums piepeši kļuva ļoti svarīgs. Viņš nekustējās, bet redzēja, ka paskatās par plecu. Sarkani. Sarkani. Arī lāpstiņas bija sarkanas. Viņš teica skaļi: «Mani pleci bija sarkani,» — un manīja, ka pamazām izraušas no mīklas, kurā bija iestidzis.

— Tu man sacīji...

— Es tev neko nesacīju, manu mazuli...

Viņš neskaidri nošļupstēja:

— Tu man sacīji: karš nav beidzies ...

Un nogaidīja. Tā kā Omāta neko nepiebilda, notika kaut kas dīvains: Omātas klusēšana viņu beidzot pamodināja.

Viņš atsāka:

— Ivoa teica: «Tetahiti vēl nav pārgājusi tieksme nogalināt.»

Viņa neapmierināti nopurpināja:

— Vai tā viņa teica?

— Šodien, kad bija atnākusi pie manis.

Omāta klusēja. Viņš turpināja:

— Vai vina teica kaut ko tādu, kas nav?

— Nē.

īsāk pateikt «nē» vairs nevarēja.

— Tu arī to zināji?

— Jā.

— Ka tu to zināji?

— Es zināju.

— Kā tu to zināji? — viņš stingri atkārtoja.

Omātas sirds ielīksmojās. Adāmo ar viņu runāja bargi, kā tanē. Acis droši vien zibēja kā asmeņi!

— Viņš lamā galvas, — viņa padevīgi paskaidroja.

— Katru dienu?

•— Jā.

— Visas galvas?

Pec brīža viņa piebilda:

— Tetahiti nav ļauns cilvēks.

Cik savādi. Kāpēc viņa to teica? Ko viņa mēģināja tam ieskaidrot?

Viņš turpināja:

— Vai starp Uiliju un Ropati ir iemiets pīķis, kas vēl gaida galvu?

— Nē taču! — viņa piepeši uzbudinājās. — Kas tev to stāstīja? Nekā tamlīdzīga nav! Nē, nē! Varbūt Tetahiti grib tevi nogalināt, bet kaut ko tādu viņš nedarīs! Auē! Pīķis, kas vēl gaida galvu!

Viņas tonis runāja skaidru valodu: tas būtu bezgaumības kalngals, pats smagākais etiķetes pārkāpums, džentlmeņa necienīga uzvedība. Perselā uzplaiksnīja jautra liesmiņa. Un šī liesmiņa sagādāja prieku. Viņš dziļi ievilka elpu un nodomāja: «Es tomēr neesmu gļēvulis.»

Viņš turpināja:

— Kas notiks, ja Tetahiti mani nogalinās?

Iestājās ilgs klusums, beidzot viņa piesardzīgi atbildēja:

— Kaut kas ļoti nepatīkams.

Vienmēr šie mēmie starpbrīži, šī apzinātā klusēšana ...

— Bet kas tieši? — Persels skarbi jautāja.

Viņš manīja Omātas augumu tumsā saspringstam. Šoreiz uzvarēja atturība, viņa nevēlējās pakļauties.

— Kaut kas, — viņa aprauti atkārtoja.

Persels pacēla galvu, it kā spētu gulētāju saskatīt.

— Vai viņš to zina?

— Jā.

— Bet kāpēc lai viņš mani nogalinātu? Es braucu projām. Mani nonāvēt nav nekādas vajadzības.

Omāta klusu iesmējās kaut kur dziļi krūtīs:

— Ak mazuli, kad vīrietis kļūst par karavīru ... Teikums palika nepabeigts, un viņa turpināja:

— Ar Vā tu rīkojies pareizi.

— Tu jau to zini?

— Mēs visas zinām.

Viņa piebilda:

— Un rītvakar zinās arī Tetahiti.

Viņš atkal pacēla galvu. Tik noteiktas ziņas viņu pārsteidza.

— No kā?

— Pats saproti, no kā.

Abi apklusa, tad Persels vaicāja:

— Vai viņa ar to jau rotaļājas?

— Viņa rotaļāsies.

Omāta piebilda:

— Rītvakar. Tumata saka: rītvakar. Ne vēlāk. Tumata saka: ilgāk viņa vairs negaidīs. Rītvakar viņa dosies uzpā.

Klusums ievilkās, un viņš jau nodomāja, ka Omāta iemigusi. Taču varenās krūtis viņa pagalvī pēkšņi notrīsēja smieklos.

— Kāpēc tu smejies?

— Aita, aita, vīrs ...

Viņa turpināja:

— Rīt tu uzzināsi, kāpēc es smejos.

Viņa uzlika tam uz galvas plato plaukstu un maigi sāka glāstīt matus.

Nākamajā rīta cēlienā Persels beidza izzāģēt klāja sijas, īsi pirms pusdienām sievietes aizgāja, un viņš, gaidīdams Itijas nesto maltīti, nojumē mazgājās zem dušas. Atveroties un aizdaroties noklaudzēja būdas durvis, viņš noslaucījās, izlīda no nojumes un zem klajas debess uzvilka kājās bikses. Saules svelmē pavadītais brīdis ieplūdināja muskuļos siltumu, viņš jutās izsalcis, apmierināts un atpūties. «Itija!» viņš mundri uzsauca. Nekādas atbildes. No dārza puses viņš apgāja būdai apkārt, bīdāmās durvis bija līdz galam vaļā. Kājas iepletusi, atplaukusi Vā svinīgi sēdēja atzveltnes krēslā. Uzblīdušais vēders virs mizas slokšņu brunčiem balstījās viņai uz ciskām. Miklām acīm Vā vēroja šo kupolu, ar kreiso roku tūcldama labo krūti.

— Kur Itija? — Persels jautāja, saraukdams uzacis.

— Tavu zivi atnesu es, — Vā atbildēja, norādīdama uz galdu.

— Kur Itija? — Persels pārjautāja, ienācis istabā.

— Vai viņa uz mani noskaitusies?

— Nē.

— Kāpēc tad viņa nenāca?

— Es tev atnesu ...

— Zinu jau, zinu, — viņš skarbi aprāva un pacēla roku, lai viņu apklusinātu.

Viņš piegāja pie galda, nāsīs iesitās zivs un citrona smarža, mutē saskrēja siekalas, tomēr viņš nespēja ķerties pie ēdiena.

— Klausies, Vā, — viņš pacietīgi teica. — Vakar — Omāta. Šodien — Itija. Kāpēc Itija nenāk?

— Tavu zivi atnesu ...

Viņš uzsita ar plaukstu pa galdu.

— You are a stupid girl, Vaa.

— 1 am! / am!

Atbruņots viņš apsēdās, pievilka klāt zivju bļodu un sāka ēst.

— Adāmo, — Vā pēc brīža ierunājās.

Viņš palūkojās uz to. Viena no platajām rokām atdusējās uz ciskas, otra mīcīja krūti. Lēnprātīga, dzīvnieciska izteiksme sejā. Tomēr acīs lipinājās tāds kā nemiers.

— Adāmo, tu dusmojies?

Šis nemiers bija kaut kas jauns. Un tas bija viņa nopelns! It kā Vā pēkšņi būtu aizmirsusi, ka viņa ir lielā vadoņa atraitne.

— Es nedusmojos.

Viņa likās kaut ko gudrojam. Pagāja daži mirkļi, tad viņa izslēja plecus un vidukli un sacīja:

— Šodien — es. Rīt — Itija.

Acīm redzot, viņa izmisīgi darīja, ko spēja, lai visu izskaidrotu.

— Kāpēc šodien tu? — Persels jautāja.

Vā seja atmaiga, lūpas pavērās, iemirdzējās baltie zobi, viņa izskatījās gandrīz skaista.

— Tu mani siti.

Viņš tajā paskatījās, vilcinādamies saprast teiciena jēgu.

•— Un tad? — viņš turpināja, saraucis uzacis.

— Vakar, — viņa atkārtoja, lūpās atplaukstot brīnišķīgam smaidam, — vakar tu mani siti.

Piepeši viņš visu saprata. Tad, lūk, kāpēc Omāta vakar-dien bija smējusies! «Kādu upuri es nesu mieram!» Šī doma viņu uzjautrināja. Viņš laipni paskatījās uz Vā, un tūlīt iezibējās tās baltie zobi. Ērti atlaidusies atzveltnes krēslā, Vā smaidīja, mierīga un pašapzinīga.

— Tetahiti zina, — viņa ierunājās, kad Persels bija beidzis ēst.

— Viņš zina?

— Ko es gribēju darīt. Horoa tur bija. Viņa tam pateica.

Horoa tur bija. Ne vēsts no nosodījuma. Tikai fakts.

Notikums, ko pastāsta. Tikpat dabisks kā dienvidrieteņa atpūsts lietus mākonis. Tikpat nenovēršams.

— Kad?

— Pagājušajā naktī.

Tas bija pārsteidzoši. Tumata ne tikvien bija paredzējusi, ka Horoa ies, viņa pat bija nozilējusi, cik ilgi turpināsies tās pretestība.

— Tu esi mans tanē, — Vā turpināja. — Tev mani jāaizstāv.

Persels uzmeta viņai ašu skatienu. Galu galā viņa varbūt nemaz nebija tāda muļķe.

— Ja Tetahiti gribēs tevi nogalināt, — viņš gausi teica,

— es tevi aizsargāšu. Bet, ja viņš tevi grib tikai sist...

Viņa uzlika platās plaukstas uz gurniem un padevīgi

paklanīja galvu. Jā. Saņemt sitienus. Jā. Tas bija taisnīgi. Pret sitieniem viņa neko neiebilda.

Viņa piecēlās.

— Es tagad iešu.

Viņš jautājoši sarauca uzacis.

— Tu iesi projām?

— Es esmu grūta, — viņa ar cieņu atbildēja.

— Jā, protams, — viņš attrauca piesarcis un samulsis,

— Protams, protams! Protams! Ej vien!

— Es eju, — Vā atkārtoja, devās uz durvīm un, brunču mizas sloksnēm šūpojoties ap platajām gūžām, majestātiski atstāja istabu.

Divas dienas aizritēja bez jebkādām pārmaiņām. Tetahiti neatstāja pā, Ivoa bija un palika neredzama, vienīgais jaunums bija Horoa naksnīgās gaitas. Viņa savus gājienus nebūt neslēpa. Kārpīdamās un drasēdama viņa visu izstāstīja. Viņa nebija iegājusi nožogojumā, vienīgi uzkavējusies priekštelpā. Kamēr Tetahiti nav noņēmis Ģindeņa galvu no pīķa, viņa joprojām to uzskatīja par ienaidnieku. Pagaidām viņa, protams, ar to tikai rotaļājās. Tomēr nespēra kāju viņa mājā un viņu neizraudzījās par tanē.

22. datumā, pa stāvo taku laizdamies lejā uz «Blosoma» līci, Persels izmežģīja potīti. Viņu masēja un pārsēja. Un nosprieda, ka turpmāk viņš pusdienos laivu grotā un tikai vakarā atgriezīsies mājās. Vahinas liedagā saslēja nelielu zaru būdu, kur viņam atpūsties dienas karstajās stundās.

Nerunīgā Itihota Perselam atnesa pirmās pusdienas pludmalē un negribēja nevienam uzticēt viņa aizgādāšanu atpakaļ uz ciematu. Kad abi bija nonākuši būdā, viņa aizdedza doedoē, nosēdināja Perselu zvilnī, atbalstīja slimo kāju uz ķebļa, pienesa grāmatu, ko viņš bija pametis gultā, un ielika to viņam klēpī.

Persels ar labpatiku noskatījās, kā viņa staigā šurp un turp. Itihotai vienīgajai no tahitietēm nebija garas kājas, taču sīkie locekļi un ārkārtīgi slaidais viduklis auguma apakšdaļai piešķīra zināmu apaļumu, un šī sieviete, ilgāk vērota, šķita gluži jauka. Krūtis bija ļoti kuplas, bet galva stipri maza, it kā radītājs būtu iztērējis lielāko daļu vielas ķermenim un turpmāk taupījis, izveidodams smadzenes. Acis bija sevišķi īpatnējas. Tās neliecās slīpi augšup pret deniņiem kā cilām vahinām, bet pletās līmeniski, nebija dziļi iegrimušas dobuļos, bet atradās tālu viena no otras un izskatījās brīnumaini dzīvas. Seja no vaigu kauliem līdz zodam veidoja sīku trijstūri, taču bezveidīgās, toties ļoti biezās un kustīgās lūpas šai smalkajā zīmējumā šķita gandrīz nedabiskas, īpaši ja zināja, ka tās gandrīz nekad nepavērās, lai pateiktu kādu vārdu. Tomēr tās bez mitas atdzīvināja gan vaiksti, gan uzvilnījumi un pietūkumi, kas bija tikpat izteiksmīgi kā Itihotas acis vai lokanais kakls-

Persels nespēja iedziļināties lasāmvielas saturā, Itihotas klusēšana traucēja. Viņa sēdēja gultā, muguru atspiedusi pret koka sienu, plaukstas uzlikusi uz ceļgaliem, vienu kāju pavilkusi sev apakšā. Kopš Persels bija sācis lasīt, viņa nebija nedz pakustējusies, nedz pavērusi muti. Pacēlis acis no grāmatas, viņš nekad nesastapa tās skatienu. Un tomēr manīja tās klātieni. Nekustīga, mēma, acis nodūrusi, viņa tomēr kaut kā prata sevi atgādināt.

Persels aizvēra grāmatu, piekliboja pie gultas un apsēdās viņai līdzās.

— Par ko tu domā?

Viņa tajā palūkojās, palocīja kaklu un mazliet pamāja ar galvu: «Protams, par tevi. Es esmu ar tevi kopā. Es domāju par tevi.»

— Un ko tu domā?

Paceltas uzacis, izrotītas lūpas, nopietns skatiens un viegla plecu paraustīšana. «Ir tik daudz ko domāt. Daudz.»

— Tu neko nesaki. Kāpēc tu nekad neko nesaki?

Tikko jaušams smaids. Smaida atspulgs, pieliekts kakls,

vaicājošas acis, atvērtas plaukstas. Kam tas vajadzīgs, kāpēc runāt? Vai tad nevar saprasties arī bez visa tā? Cik dīvaini. Itihota nepavēra lūpas, bet viņš to saprata. Katrs vaiksts kaut ko izteica.

— Nu, — Persels nerimās, — esi mīlīgāka. Pasaki man kaut ko.

Sarauktas uzacis, it kā šaubās uzmesta lūpa, nopietni, gandrīz vai bažīgi vaibsti. «Pateikt? Ko tu vēlies, lai es saku? Pasakāms nav nekas.»

— Pasaki man kaut ko, — Persels turpināja. — Ko vien vēlies. Kaut ko tikai man.

Viņa it kā sakopoja spēkus, pacēla iegarenās acis un teica zemā, nopietnā, neskanīgā balsī, skaidri atdalīdama vārdus:

— Tu esi labs.

Viņš to uzlūkoja. Cik šāda klusēšana bija ietekmīga! Kamēr viņa klusēja, viņai piemita valdzinājums, noslēpumainība. Un, tiklīdz pavēra muti, viss sacītais ieguva īpašu nozīmi. Persels pieliecās un ar labās rokas virspusi noglāstīja Itihotai vaigu. Kāds jauns atklājums! Tā viņam bija kļuvusi tik nepieciešama un ar tik skopiem līdzekļiem!

Pie durvīm atskanēja spēcīgs klauvējiens, un kāda balss sacīja: «Tā ir Horoa!» Persels sastinga, roka, kas bija glāstījusi Itihotas vaigu, palika gaisā pleca augstumā. Apritēja daži mirkļi, tad aiz sienas ierunājās Omātas dobjā balss: «Vari atvērt, Adāmo.»

Viņš piecēlās, bet Itihota bija žiglāka. Izpūrušām krēpēm, uzbrukumā izvērstām krūtīm un zalgojošām acīm Horoa kā linga iemetās istabā un sāka bērt kā no pilnības raga, drasēdama šurp un turp tik brāzmaini, ka visi parāvās pie malas, lai atstātu viņai vairāk telpas:

— Apsēdies, Horoa! — Persels sparīgi noteica.

Likās, it kā viņš būtu pavilcis grožus: viņa iecirtās, sapurināja galvu un, acīm liesmojot, skaļi iezviedzās.

— E, Adāmo, ē!

— Apsēdies, Horoa! — Persels atkārtoja tādā pašā toni.

— Es tevi lūdzu, apsēdies! Man jau sāk sāpēt galva.

— E, Adāmo, ē!

— Nabaga Adāmo no tevis sāp galva, — Omāta aizrādīja.

— Apsēdies! — Itihota piebilda.

Sadzirdējusi Itihotas balsi, Horoa bija tik pārsteigta, ka beidzot apsēdās.

— Es satiku Tetahiti, — viņa sacīja gandrīz mierīgi,

— un viņš teica ...

Teikums palika nepabeigts.

— Ko viņš teica?

— Klausies, vīrs! — viņa uzliesmoja no jauna un pat mēģināja piecelties. — Visu pēc kārtas. Pirmajā naktī es pastāstu Tetahiti par stulbo Vā. Viņš nesaka neko. Otrajā naktī viņš nesaka neko ...

Viņa sašūpoja plecus un izrieza krūtis:

— Šonakt es beidzot noskaitos ...

Viņa vēlreiz mēģināja piecelties, taču nepaspēja. Omāta pastiepa savu garo roku un uzlika to viņai uz pleca.

— Un es teicu: Adāmo ir labs. Adāmo neļāva Vā tevi nogalināt. Bet tu sēdi pā ar savu šauteni un savām galvām. Un saki: Adāmo jābrauc projām, vai ari es viņu nonāvēšu. Tu neesi taisnīgs ...

Viņa sapurināja krēpes un brīdi apklusa.

— Un tad? — Persels nepacietīgi jautāja.

•— Viņš manī klausījās ļoti nopietni. Auē, cik viņš izskatījās varens! Man pat sametās drusku bailes! Tad viņš sacīja: «Adāmo ir peritānis. Viņš ir viltīgs.»

Persels novērsa acis. Viņš jutās vīlies, apbēdināts. Tātad peritānis. Tātad viss, ko viņš darīja, bija slikts.

— Tad, — Horoa turpināja, — es noskaitos pa īstam! Un es sacīju: «Stūrgalvīgais vīrs! Adāmo ir ļoti labs! Visas sievietes viņu mīl!» Bet viņš paraustīja plecus un atbildēja: «Vahinām saprāts slēpjas starp gurniem.»

Viņa brīdi nogaidīja un ar labo kāju vairākkārt uzsita pa grīdu.

— Un tu, vīrs, — es sacīju, — tu savam saprātam sēdi virsū! Es viņam to iesviedu sejā! — viņa turpināja, tik strauji pielēkdama kājās, ka Omāta nepaguva iejaukties.

— Man nemaz nebija bail, — viņa piebilda mīņādamās, purinādama krēpes un lāgiem tik spēcīgi gorīdama krustus, it kā gatavotos spert.

Un stāsts atkal sākās no gala. Persels atbalstīja elkoņus uz ceļgaliem un saņēma galvu rokās. Viņš Horoa labi ieredzēja, tikai šobrīd nespēja panest tās dzīvīgumu: tas viņu nomāca.

— Un tad? — Omāta jautāja, ar milzīgo roku nogrābusi Horoa un to no jauna apsēdinājusi.

— Viņš mani iepļaukāja, — Horoa jau rāmāk atsāka, it kā pakaļpuses pieskaršanās ķeblim tai būtu laupījusi daļu nevaldāmās dedzības. — Auē\ Kas tā bija par pļauku! Es novēlos zemē! Bet es atriebos! — viņa turpināja, sapurinājusi krēpes, mēģinādama atkal piecelties kājās.

Omāta viņu piespieda palikt uz vietas.

— Mēs izkāvāmies! Mēs izkāvāmies! Un, kad bijām izkāvušies, — viņa pazemināja balsi un kautrīgi pievēra acis, — mēs rotaļājāmies ...

— Un tālāk? — Persels noskaities jautāja.

— Pēc tam viņš bija labā omā. Auē! Mēnesnīcā viņa acis mirdzēja! Un es sāku no gala: «Adāmo ir moā. Adāmo nekad nevienu nav nonāvējis. Viņam nekad nav bijis ieroča.» Tad viņš sarauca uzacis un sacīja: «Sieva, tu esi kā ūdens lāses, kas mūs pātago lietus laikā.» Un piebilda: «Ivoa ir šautene.» Bet es, — viņa iesaucās jaunā uzbrāzmo-jumā, atkal gandrīz pielēkdama no ķebļa, — es sacīju: «Vīrs! Ivoa baidās, ka tu šausi uz viņas tanēl» Viņš apklusa un pēc brīža teica: «Adāmo jābrauc projām, bet es viņu nenogalināšu: tu vari pavēstīt Ivoa, ka lielā virsaiša Otu brāļadēls dod vārdu ...»

Persels strauji pacēla galvu un paskatījās uz Omātu. Neviens neteica ne vārda. Tas nenoliedzami bija kaut kas jauns. Tetahiti, protams, jau 16. maijā bija apgalvojis, ka nenogalināšot Adāmo. Bet līdz šim viņš nekad nevienam nebija uzdevis to pavēstīt Ivoa, turklāt uzsvērdams viņu radnieciskās saites. Šoreiz solījums netika dots pa roku galam. To deva cilvēks cilvēkam un vēl pieminēja lielā virsaiša Otu vārdu. Tetahiti gan prasīja Adāmo aizbraukšanu, bet pagaidām nāca klajā ar aizplīvurotu pamiera piedāvājumu Ivoa.

Nākamajā dienā Omāta ieradās pie Persela kopā ar Itiju un Ivoa. Viņa turēja vārdu, visu lēma Adāmo klātienē, uzklausot tā spriedumu. Reizē ar šo triju sieviešu ierašanos pārējās neuzkrītoši nozuda, neizrādīdamas ne mazāko nepatiku, ka netiek aicinātas uz sašaurināto padomi.

Persels tūlīt izteica domu, ka nekavējoties jāatdod Tetahiti Ivoa šautene. Viņu neviens nepārtrauca, un, kad viņš beidza runāt, neviens neko neiebilda. Tāpēc viņš jutās jo pārsteigtāks, kad vēlāk pamazām atklāja, ka visas trīs sievietes uz viņa ieteikumu raugās ļoti nelabvēlīgi. Pagāja labs laiks, iekāms viņš saprata viņu viedokli. Viņas to izteica vairāk ar klusēšanu nekā vārdiem. Viņas atzina, ka Tetahiti zināmā mērā piekāpsies. Bet šī piekāpšanās būtu izpalikusi, ja Ivoa nebūtu šautenes. Šautene tātad bija ķīla, no kuras drīkstēja atteikties tikai ļoti piesardzīgi. Tika nolemts, ka Itija un Omāta dosies vēstniecībā uz pā un vispirms pārbaudīs, vai Horoa nav pārspīlējusi Tetahiti solījumus. Tā vai citādi nebūs par ļaunu, ja viņš dabūs tos atkārtot citu liecinieku klātienē. Tad varēs stāties pie sarunām. Nevarēja būt ne runa par Ivoa ieroča atdošanu

Tetahiti. To vajadzēja salauzt viņa acu priekšā. Un apmaiņā panākt, lai viņš salauž ari savējo.

Perselam šāda iespēja nebija ienākusi prātā, un viņš apbrīnoja tiklab sieviešu drosmi, kā tālredzību. Viņš tomēr šaubījās, vai Tetahiti būs ar mieru iznīcināt savu šauteni. Tam viņas piekrita. Bet Tetahiti liegšanās viņām pēc ilgām pārrunām ļautu daudz labāk izvērtēt savu piekāpību, ja viņas no šīs prasības atteiktos. Persels noskārta, ka sievietes vēlas, lai sarunas būtu ilgas un lai nolīgums prasītu daudz pūļu. Jo garāk viss vilktos, jo Tetahiti solījums saudzēt Adāmo dzīvību kļūtu svinīgāks un jo grūtāk būtu vēlāk to lauzt.

, Sarunas ilga no 24. maija līdz 6. jūnijam. Pirmais posms izrādījās visšaubīgākais. Tetahiti — savas cieņas vai viltības pēc — nevēlējās runāt ar sievietēm. Vienīgi ar pašu Adāmo. Bet vahinas lika saprast, ka sarunas ar Adāmo neko nesniegtu. Adāmo, protams, gribēja atdot šauteni. Viņš to bija vēlējies jau no pirmā brīža. (Tu zini, cik viņš labs!) Bet šautene nebija pie viņa. Tā atradās sieviešu rokās! Tātad vajadzēja līgt ar viņām. Jebkurš tanē taču labprāt aprunājās ar savu sievu. Kāpēc gan lai tu neaprunātos ar mums visām kopā? Un, starp citu, ē, Tetahiti, ē! Vai tu šajā pašā brīdī to jau nedari?

Kā Persels bija paredzējis, Tetahiti noteikti atteicās iznīcināt savu šauteni. Vahinas sašuta, draudēja pārtraukt sarunas, tās patiešām arī pārtrauca, atkal atjaunoja un pēc nedēļas piekāpās, izlikdamās, ka ir pieveiktas un ka piešķir Tetahiti pilnīgu uzvaru.

Tajā pašā laikā viņas Ivoa šautenes atdošanas ceremoniju pārvērta par īstu teātra izrādi. 6. jūnija pusdienlaikā notika kopīgs gājiens uz pā. Ivoa, Itija un Omāta soļoja priekšgalā; gājienu noslēdza Horoa, Vā un Tumata. Vidū starp Avapuhi un Itihotu kājoja Persels. No rīta bija lijis, un «saules vēders», spiezdams uz mitro pamežu, smacēja vai nost. Atviegloti uzelpodams, Persels iznāca nolīstajā klajumā, kas tagad pletās ap pā. Metrus desmit no žoga, tieši tur, kur Klints ceļš nogriežas pa labi, lai vestu uz «Blosoma» līci, izslējās jauns banānkoks, ko angļi pirms trim nedēļām bija nocirtuši pie celma, bet kas tagad jau bija izdzinis spēcīgu, trīs metrus garu vasu ar platu lapu kušķi galotnē. Pulciņš apstājās pie tā ēnā, un Omāta, izstiepusi labo roku ar Ivoa šauteni, sauca Tetahiti.

Persels sagaidīja, ka tas paliks priekštelpā, citiem neredzams, bet pats redzēdams visu. Taču Tetahiti labprāt parādījās pie vārtiem zem klajas debess ar savām trim sievām aizmugurē. Taisnību sakot, tālāk tas nenāca un rokā turēja šauteni, it kā neviļus pagriezis stobru Omātai pret vēderu. Viņa seja tomēr bija mierīga, un, kad Omāta nolaida ieroci pie zemes, viņš tūlīt arī darīja tāpat.

Omāta runāja par labu mieram. Beigusi runu, viņa salauza šauteni pret koku un lauskas nometa Tetahiti pie kājām. Viņš pamāja, ka atbildēs, un pēc cildena klusuma brīža tiešām ņēma vārdu. Viņš uzslavēja sieviešu gudrību un uzteica viņu dotības. Bija jācer, ka turpmāk viņi lieliski sapratīsies. Bet Adāmo bija peritānis. Adāmo jābrauc projām. Viņš, Tetahiti, virsaitis un virsaiša dēls, bija devis solījumu lielā vadoņa Otu meitai un savu solījumu turēs: ja Adāmo aizbrauks noteiktajā dienā, viņa dzīvība līdz tam būs tabū.

Vārds uz vahinām atstāja ievērojamu iespaidu. Viņas nekad nebija ticējušas, ka Tetahiti ies tik tālu. Bet nu vairs nevarēja būt šaubu: viņš bija Adāmo piešķīris tabū, tīšuprāt atsaukdamies uz Otu, kura auskaru Adāmo šobrīd valkāja. Adāmo tātad sargāja divkāršs tabū: oriņš, kas bija pieskāries lielā vadoņa Otu vaigam, un solījums, ko devis Tetahiti, virsaiša dēls un lielā vadoņa Otu brāļadēls.

Kad satraukums pierima, Tetahiti runāja tālāk. Viņš bija uzvarējis apspiedējus un tāpēc uzskatīja sevi par salas pavēlnieku. Šajā sakarībā viņš saskaņā ar paražām pats sev piešķīra tabū. Persels nojauta, ka viņš ir vienīgais, kam šis paziņojums šķiet mazliet smieklīgs. Pārējie to uzņēma ļoti nopietni, klanīja galvu un piekrītoši murmināja. Tad runāja Omāta. Viņa bārstīja daudz godbijīgu teicienu, apliecinādama, ka veltī Tetahiti savu cieņu un draudzību. Viņa atgādināja, gan sevišķi to neuzsverot, ka saskaņā ar tahitiešu paradumiem tabū zaudē spēku, ja virsaitis aptraipa rokas ar savējo asinīm. Šis mājiens nevienam nepagāja secen. Tā kā Ivoa bija Tetahiti māsīca, Ivoa tanē bija pielīdzināms jaunā vadoņa radiniekam.

Jāšaubās, vai ieruna pret paša tabū Tetahiti sajūsmināja. Viņš tomēr neko nelika manīt. Kopš viņš sevi bija pasludinājis par salas ķēniņu, viņa seja likās vēl bargāka, vaibsti vēl skarbāki, stāja vēl varenāka. Kad Omāta beidza, viņš atsāka savus glaimus, atkārtoja tos dažādos veidos, un, kad visi jau sagaidīja, ka sekos atvadīšanās, viņš brīdi apklusa un piepeši lūdza sievietes atstāt viņu vienatnē ar Adāmo.

Sievietes uz mirkli apstulba. Tetahiti mierīgi nogaidīja dažus mirkļus, tad, redzēdams, ka vahinas nekustas, ar plašu žestu pasniedza šauteni Rahai un dunci Fainai. Tad cēlā, lēnā gaitā pienāca sievietēm tuvāk un apstājās vai, pareizāk, sastinga viņām pretī tukšām rokām.

Persels juta, ka šajā rīcībā ir kaut kas no komēdijas, taču politikā, lai tā teicama vai slikta, vienmēr ietverts zināms teatrālisms. Un šī taču bija laba politika, jo ievadīja sarunas. Sievietes pašķīrās. Arī Persels panācās uz priekšu, mokoši apzinādamies, ka augumā ir daudz mazāks par tahitieti un ka viņa kustībām piemīt daudz mazāk lunkanības. Līdz ar to viņš pameta banānkoka spirgto ēnu un saņēma uz pakauša visu saules versmi.

Tetahiti sejā nemanīja nekā izaicinoša vai naidīga. Nopietnie vaibsti nepauda gluži neko. Un, kad tas sāka runāt, Persels ievēroja, ka tā balss vairs neskan tik skarbi kā pagājušo reizi. Viņš tomēr izteicās īsos teikumos un bez jebkādas daiļrunības. Pret sarunu biedru viņš vairs neizturējās kā pret karagūstekni. Bet neuzskatīja to ari par sev līdzvērtīgu.

— Kad piroga būs gatava? — viņš pēc laba brīža jautāja.

— Nepilna mēness grieža laikā.

Atkal klusums. Saule svelmēja Persela skaustu. Galvu žņaudza svina aplis.

— Vai tev nevajag palīga?

— Nē. Tikai pie nolaišanas ūdenī.

Jauns klusuma bridis. Tetahiti pārmainīja kāju, uz kuras balstījās auguma svars, un Persels nodomāja: «Tagad viņš runās.»

— Kur ir Timi?

Persels samirkšķināja acis. Karstums viņu beidza vai nost. Deniņos sita pulss.

— Miris.

Atbilde pārsteidza viņu pašu. Vai tiešām, pašam nezi-

not, viņš jau sen bija nolēmis Tetahiti visu atklāt, vai arī runāja tikai aiz nelabsajūtas?

— Kas viņu nogalināja?

— Neviens. Viņš nošāvās pats ar savu ieroci.

Un, redzēdams, ka Tetahiti, ne vārda neteicis, viņu uzlūko, viņš pastāstīja, kā viss noticis.

— Ko tu izdarīji ar līķi?

Persels nenoteikti pamāja ar roku. Savā stāstā viņš negribēja iejaukt Omātu.

— Jūrā.

Tetahiti piemiedza smagos plakstus un vaicāja vienaldzīgā balsī:

— Ko tu izdarīji ar šauteni?

Protams. Lūk, kas interesēja Tetahiti. Viņš bija gribējis runāt tikai tāpēc, lai nonāktu pie šī jautājuma. Kāda jēga salauzt Ivoa ieroci, ja kaut kur uz salas bez viņa ieroča vēl slēpās cita šautene?

— Alā ir aka. Es to tur iesviedu.

— Kādā alā?

— Mehani alā.

— Labi, — Tetahiti noteica.

Un pagriezās apkārt. Arī Persels tūlīt uzmeklēja banān-koku, atspieda pieri pret jauno atvasi un aizvēra acis. Viss peldēja kā miglā, galva plīsa vai pušu.

Sejai uzvēdīja svaiga vēsma. Viņš atvēra acis. Ivoa māja ar lapu. Viņš tai uzsmaidīja.

— Vai kļūst labāk?

Visapkārt atskanēja draudzīgi čuksti. Auē, nabaga Adāmo. Viņš nepanesa sauli, viņam bija tik maiga āda. Sievietes turējās pa gabalu, droši vien tāpēc, lai viņam būtu vairāk gaisa.

— Adāmo, — Ivoa sacīja pie auss, — ko viņš tev jautāja.

— Kur atrodas Timi šautene.

— Un tu pateici?

— Jā.

Ivoa apbrīnā nogrozīja galvu.

— Viņš ir veikls. Viņš iztaujāja tieši tevi...

Atgriezies būdā, Persels mazliet iekoda un, atlaidies

gultā blakus Ivoa, iegrima trauksmainā miegā. Pamodies pulksten piecos ar stīvu sprandu un sāpīgu galvu, viņš tomēr nolēma nokāpt lejā pludmalē. Ivoa mudināja, lai viņš ejot viens pats. Viņa jūtoties sagurusi un domājot, ka viņas laiks vairs nav tālu. Pie viņas palikšot Avapuhi un Itija.

Persels bija pārsteigts, ka ceļā uz «Blosoma» līci viņu pavadīja vienīgi Itihota. Likās, drošības noteikumi atcelti un pavadoņi atbrīvoti. Bet, kad viņš klibodams, balstīdamies uz Itihotas rokas, parādījās uz kraujas līkumainās takas, vahinas skriešus vien steidzās pretim, un viņš izbrīnījās, ka Omātas nav viņu vidū.

Nopeldējies viņš jutās pietiekami labi, lai dotos uz laivu grotu un atkal ķertos pie darba. Viņš bija viens. Tā kā saule jau taisījās laisties aiz salas, vahinas, lai ilgāk izbaudītu tās siltumu, bija palikušas ūdens malā.

Viņš bija strādājis apmēram stundu, kad pie grotas ieejas parādījās Omāta, tās melnais, varenais augums atdalījās no debess zilgmes. Persels pacēla galvu un neapmierināti vaicāja:

— Kur tu biji?

Norājošais tonis Omātu sajūsmināja. Šūpodamās platajos gurnos, viņa ienāca grotā un apstājās pa labi Perselam blakus, tik tuvu, ka gandrīz viņam pieskārās,

— Tev te ir labi, — viņa teica. — Te ir vēsi.

Persels paraustīja plecus un pacēla gaisā zāģi.

— Man te ir ļoti slikti. Velk caurvējš.

Tā bija taisnība. Grotas griestus šķēla plata plaisa, kas savienojās ar kori, un viņš strādāja tikpat kā skurstenī. Omāta sekoja viņa skatienam.

— Ja es nebaidītos, ka viņš tevi var nogalināt, — viņa smiedamās teica, — es laivām pieliktu uguni. Cik jauki tās degtu!

Pēc brīža viņa ķircinoši turpināja:

— Es biju kopā ar Tetahiti.

Persels neatbildēja, un, tā kā viņš klusēja, acis neatrāvis no darba, viņa piebilda:

— Tavā alā.

Viņš rūpīgi novilka svītru uz brangas, pakāpās soli atpakaļ un sāka zāģēt. Viņa turpināja:

— Ar Fainu, Rahu un Tajatu ...

Viņš pacēla galvu un izbrīnījies to uzlūkoja.

— Viņš nolaidās akā?

— Es turēju virvi. Sievas man palīdzēja.

Persels nolika zāģi.

— Vai viņš to atrada?

Viņa pamāja ar galvu. Persels klusēdams brīdi viņā noraudzījās.

— Viņš varēja to atstāt akā. Ūdens to saēstu.

Viņa paraustīja raženos plecus. Grotas ieeju aizsedza melna ēna. Abi reizē pagrieza galvu. Tas bija Tetahiti. Pirmo reizi, kopš cīņas beigušās, viņš savu ieroci nesa siksnā.

— Es iešu peldēties, — Omāta noteica.

Un izgāja laukā. Tetahiti stāvēja nekustēdamies, skatienu pievērsis laivai. Beidzot viņš pats savām acīm redzēja Adāmo darbu. Kaut arī gatavi tikai kāri, bija skaidrs, ka Adāmo dara to, ko sacījis, — viņš pirogai būvēja jumtu.

Tetahiti nostājās otrpus laivas un, uzlicis abas rokas uz margapmales, vēroja Perselu.

— Par šauteni, — viņš gausi teica, — tu man esi stāstījis patiesību.

Brīdi viņš apklusa.

— Un par Timi arī tu man esi stāstījis patiesību.

Persels jautājoši sarauca uzacis, un Tetahiti piebilda:

— Es alā atradu lodi. Tā bija mūsu šautenes lode. Nevis jūsu šautenes lode.

Tad klusums ievilkās tik ilgi, ka Persels sāka justies neveikli. Tetahiti stāvēja pretim spēcīgs, stingriem vaibstiem, pa pusei pievēris smagos plakstus. Iespējams, ka tas bija vienīgi grotas apgaismojuma dēļ, bet Perselam šķita, ka rievas Tetahiti pierē un abpus mutes iegūlušas dziļāk. Kāds pretstats starp izvagoto, skarbo seju un zaļoksno augumu! Pati niecīgākā Tetahiti kustība izcēla vareno stāvu, un, paceļot acis, Perselu katrreiz pārsteidza viņa seja, kas šķita piederam citam laikmetam. Iespaids bija negaidīts: nobrieduša vīra galva balstījās uz jauneklīga stāva.

Tahitietis klusēja, un ar katru aiztekošo mirkli Persela neveiklums auga augumā. Viņam nebija nekā ko teikt. Pieklājības pēc viņš neuzdrošinājās atsākt darbu. Un tā nu viņš stāvēja šaipus laivas, zāģi rokā, vērodams Tetahiti,

gaidīja no tā kādu vārdu un mocījās nenosakāmā sajūtā, it kā būtu apsūdzētais tiesneša priekšā.

Tetahiti, acis pievēris, raudzījās Perselā un to neredzēja. Viņš likās kaut kur aizmaldījies, iegrimis skumjās pārdomās, un Perselu piepeši pārņēma izmisīga nojausma, ka viņus šķir vesela pasaule. Tahitietis izskatījās tik nepieejams! Pat vairs ne bargs vai naidīgs, — tikai tāls.

Tetahiti rokas cieši samiedza margapmali. Tā bija vienīgā pazīme, kas liecināja par pārdzīvojumu. Persels bažīgi nopētīja noslēgto seju. Viņu no Tetahiti šķira tik daudz netaisnību, tik daudz pārmetumu, tik daudz mirušo! Perselam sažņaudzās sirds. Šajā mirklī bija gandrīz vienalga, ka jāatstāj sala, ka jādodas okeānā, ka varbūt gaidīja nāve. īstā sakāve bija šī siena starp viņiem. Šī pārliecība, ko tahitietis bija guvis par peritāņiem. Šis nicinājums. Šis nosodījums.

— Tieši toreiz, — Tetahiti teica, — tev vajadzēja nākt pie mums.

Un iepleta acis, izbijies, ka runājis skaļā balsī. Persels jautāja:

— Kurā reizē?

— Kad Ģindenis nogalināja Kori un Mehoro. Tu būtu pārnācis pie mums, arī Ropati būtu nācis. Un Uilijs. Un Zono. Varbūt arī dzeltenais cilvēks. Mēs būtu nogalinājuši Ģindeni un mazo žurku. Tikai viņus.

Plaksti līdz pusei atkal aizklāja redzokļus.

— Un tagad, — viņš turpināja aizsmakušā un neskanīgā balsī, — ap manu māju stāv uzdurti visi šie pīķi, un es neesmu laimīgs. Es viņus nozākāju, bet, atskaitot Ģindeni un mazo žurku, tas man nesagādā nekādu prieku. Salā ir par daudz mirušo.. . Gan manējo, gan tavējo .. . Tevis dēļ;

— Nē, ne manis dēļ, — Persels iebilda. — Netaisnības dēļ.

— Tevis dēļ! — Tetahiti atkārtoja ar uzsvaru. — Tavu moā iedomu dēļ!

— Nav labi izliet asinis, — Persels stingri noteica.

— Cilvēk! — Tetahiti iesaucās, aizturētā niknumā paraustījis plecus. — Arī man netīk izliet asinis! Bet izliet apspiedēja asinis ir teicami! Tu zini, ko saka vārsma! Tās ir asinis, kas jāizbaro cūkām! Tās ir asinis, ko tik jauki redzēt plūstam! Tās ir asinis, ko zeme dzer ar milzu prieku! Netaisnība, ak, karavīri, ir smirdīga zāle! Izravējiet to!

Tetahiti aprāvās, it kā neatcerētos turpinājumu, un teica aizlauztā balsī, neskatīdamies uz Perselu:

— Ja tu būtu nācis pie mums, Mehani vēl dzīvotu.

Persels ar kreiso roku atbalstījās pret laivu, viņam drebēja kājas. «Mehani vēl dzīvotu!» Viņš atcerējās Uilija nikno apsūdzību: «Tikai jūsu dēļ Ropati ir miris!» Mehani, Ropati... Cik daudz mirušo viņam nolika pie durvīm! Viņu sagrāba briesmīgas bailes. Ja nu tā bija taisnība? Ja Tetahiti bija taisnība? Ja viņš kļūdījies jau pašā sākumā? Mirkli galvā viss sagriezās juku jukām, it kā viņa dzīves jēga būtu saņēmusi iznīcinošu triecienu.

— Tai dienā, kad beidzās cīņas, — Tetahiti piepeši atsāka, cieši ieskatīdamies Perselam acīs, — es tev vaicāju par Timi, un tu man teici to, kas nav. Bet šodien tu teici patiesību. Kāpēc?

— Todien, — Persels atteica, — es baidījos, ka tu mani nonāvēsi.

— Tu nebaidījies, — Tetahiti tūlīt attrauca un piebilda, cēli šūpodams roku: — No kā gan lai tu baidītos, ak Manu-faitē!

Persels nolieca galvu. Atgādinājums bija augstsirdīgs.

— Bet šodien, — Tetahiti turpināja, sagumdams uz priekšu un uzlūkodams Perselu ar neizdibināmu skatienu, it kā gribētu to apsūdzēt, — tu man teici taisnību. Divas reizes. Par šauteni. Un par Timi nāvi. Kāpēc?

Persels brīdi nogaidīja, pirms atbildēja. Viņš meklēja atbildi pats sevī. Piepeši šķita ļoti svarīgi uzzināt īsto iemeslu. Bet tagad, kad viņš par to domāja, viss kļuva neskaidrs. Viņš neatrada vienu, bet vairākus iemeslus, starp kuriem vajadzēja izvēlēties.

— Lai tu man uzticētos, — viņš beidzot atbildēja.

Tetahiti izslējās, palaida vaļā margapmali; likās, skarbā

un izvagotā seja noslēdzās vēl vairāk. Viņš pagriezās sāniski, ar seju pret jūru, it kā Persela klātiene viņu vairs nesaistītu.

— Ko gan nozīmē mana uzticība, — viņš vienaldzīgi noteica, — ja tu brauc projām?

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

16. jūnijā, krāšņajā dienā pēc Tamateas nakts (kad mēness apspīd zivis vakaros), Ivoa dzemdēja dēlu un nosauca to par Ropati.

Vahinas, Tetahiti sievas ieskaitot, vairs neatstāja Persela dārzu. Viņas pacietīgi gaidīja bridi, kad pēc kārtas mirkli varēs paturēt rokās pirmo salā dzimušo bērnu. Viņas to neskūpstīja. Pa tahitiešu paradumam viņas ostīja mazā augumiņa tīkamo, liego smaržu. Viņas nebeidza vien apbrīnot tā ādas krāsu. Mati un acis bērnam bija melnas kā tahitietim, bet āda, daudz gaišāka nekā Ivoa, laistījās hroma dzeltenumā, tā ka viņš izskatījās kā no zelta, līdzīgs elkudievam.

Persels zināja, cik Joti tahitieši dievina bērnus, taču viņš nekad nebūtu domājis, ka visa salas dzīve turpmāk rosīsies tikai ap Ropati. Tas sākās ar Horoa, kas paziņoja, ka zveja nav nekāds sieviešu darbs. Kāpēc viņai vairākas stundas dienā jānodirn uz klintīm, ja tikpat labi var pasērst Adāmo dārzā, lūkoties uz Ropati un gaidīt savu kārtu, kad varēs to apostīt.

Divas dienas visi palika bez zivīm. Tad Tetahiti ataicināja Omātu. Uz salas vairs bija tikai divi vīrieši, Adāmo un viņš. Adāmo vajadzēja turpināt darbu pie pirogas, bet viņš, Tetahiti, salas virsaitis, apsolīja pabarot Ropati māti. Pārdomājis Tetahiti, acīm redzot, saprata, ka ar šauteni zvejot grūti, jo divas dienas pēc sava lēmuma viņš noslēdza mieru ar sievietēm. Viņš noņēma no pīķiem peritāņu galvas, lika tās iesaiņot poini un atdot poini atraitnēm, lai galvas varētu apglabāt kopā ar rumpjiem. Pēc tam viņš parādījās Ivoa dārzā bez ieroča, gribēja redzēt savu mazo brālēnu, paauklēja to kā lietpratējs un, kad Omāta bērnu beidzot izņēma viņam no rokām, cienīgi apsēdās, lai atkal gaidītu savu kārtu.

Tā kā visi salas iemītnieki tagad dzīvoja pa Adāmo dārzu, likās vienkāršāk maltītes atkal ieturēt kopīgi. Adāmo azaidu tomēr vēl aizvien nesa uz laivu grotu, un Tetahiti pusdienoja pā. Tahitietis katru dienu nozuda no Ivoa dārza, īsi pirms Adāmo atgriezās no pludmales. Kāda no Sievām droši vien tupēja slēpnī, jo Persels velti izmē-

ģinājās mainīt gan atgriešanās laiku, gan ceļu. Viņam nekad neizdevās to sastapt.

Kopš Tetahiti bija noņēmis galvas no pīķiem, vahinas uzskatīja, ka apvainojums tagad dzēsts. Horoa un Tumala pieklājības dēļ tomēr nogaidīja dažas dienas, pirms pārcēlās uz dzīvi pā. Kopā ar Rahu, Fainu un Tajatu viņas aizņēma plašās tahitiešu mājas apakšstāvu, jo Tetahiti dzīvoja augšstāvā. Uzvilcis augšā kāpnes un aizvēris lūku, viņš tur pavadīja naktis. Dienu kāpnes stāvēja pievažotas pie mājas ārsienas, bet važu noslēdza no Makleoda patapināta piekaramā atslēga. Otra piekaramā atslēga noslēdza lūku. Šī piesardzība, kas nevienu neaizvainoja, lika sievietēm domāt, ka Tetahiti augšistabā glabā savus ieročus.

Kopš pasaulē bija ieradies Ropati, Persels gāja uz darbu vēlāk un atgriezās mājās agrāk. Viņš darbu labprāt būtu pārtraucis dažas dienas un veltījis tās dēlam, bet neuzdrošinājās. Viņš baidījās, ka Tetahiti varētu nodomāt, ka viņš grib novilcināt aizbraukšanu.

Atlika veikt uzdevuma pēdējo daļu: pieskrūvēt pie kāriem ārapšuvi. Kaut arī bija nolemts, lai nodrošinātu kajītes necaurlaidību, rufei uz jumta un sāniem uzsist audeklu un to nokrāsot, viņš tomēr centās dēļus salaist iespējami blīvāk, lai vēlāk mitrums, uzbriedinot koku, tos saliedētu pilnīgi. Bet tas prasīja ļoti noteiktu piestrādi, kas nebija tik vienkārši veicama, it īpaši ar tādu materiālu, kāds bija viņam. Novecojot skaistais «Blosoma» ozolkoks bija nocietējis, un tajā nebija viegli ieurbt caurumu pat skrūves iegriešanai. Tomēr, par spīti grūtībām un atslābušajam darba ritmam', Persels cerēja, ka tiks galā vēl pirms divām nedēļām. Solījums, kas dots Tetahiti, būs ievērots. Viņš aizbrauks no salas paša noteiktajā datumā.

Ropati bija tikko desmit dienas vecs, kad viņu pirmoreiz peldināja jūrā. Rietumos no «Blosoma» līča bija šaurs, no okeāna gandrīz atdalīts līcītis, kas, vērsdamies platāks, ierotījās mazā arēnā, ko pārkarena klints siena aizsargāja no vējiem. Vienmēr rāms, vienmēr dzidrs ūdens paisuma laikā tur apskaloja nelielu dzeltenu smilšu liedagu, ko tīkami bija bradāt kājām un uzlūkot acīm. Vahinas devās turp gandrīz svinīgā procesijā, divas nesa saldūdens kubliņu, kur zīdaini noskalot pēc peldes. Viņas iebrida okeānā līdz krūtīm, plecu pie pleca sastājās aplī un, zem ūdens saķērušās rokās, izveidoja seklu baseinu. Ivoa tajā lēnām iegremdēja Ropati. Apaļš, glums un jūtelīgs, viņš tūlīt sāka plunčāties, bet sieviešu bijīgie čuksti likās glāstīt glāstām mazo, zeltaino augumiņu. Persels Itijai pār plecu raudzījās dēlā. Pārējās vahinas, kurām nebija vai vēl nebija tiesību pieskarties Ropati, apkārt pirmajām veidoja otru apli. Melniem, cirtainiem, jau sakuplojušiem matiem, spridzīgām, saulē samiegtām acīm un smaida atspulgu lūpās Ropati reizēm izskatījās svētulīgs un sievietēs izraisīja smieklus. Taču smiekli bija apvaldīti, tāpat kā izsaucieni, kas sekoja bērna visniecīgākajai kustībai. Persels juta, cik liels aizkustinājums slēpās aiz šīs atturības. Ropati pirmā pelde atgādināja reliģisku rituālu, it kā šeit reizē svētītu bērnu, māti un dzīvotprieku.

Starp Perselu un sauli iegūla ēna. Viņš pacēla galvu. Tas bija Tetahiti. Abām rokām atspiedies uz Horoa pleciem, galvas tiesu stiepdamies tai pāri, viņš, acis nodūris, aplūkoja bērnu. Tā bija pirmā reize kopš trim nedēļām, kad Persels to atkal sastapa, krūtīs sāka dauzīties sirds. Tetahiti stāvēja viņam pretim. Abi vīrieši būtu varējuši paspiest viens otram roku, izstiepjot tās pāri abiem vahinu izveidotajiem apļiem. Bet Tetahiti likās viņu neredzam. Vienīgi pārlieku vienaldzīgie vaibsti liecināja, ka viņš jūt sev pievērsto Persela skatienu. Lāgiem paraudzīdamies uz Ropati, Persels nogaidīja labu brīdi, cerēdams, ka Tetahiti izmantos gadījumu, lai kādreiz uzmestu acis arī viņam pašam. Tomēr gaidas viņu pievīla. Tetahiti ne reizi nepacēla acis.

Persels pagriezās apkārt, izkāpa no ūdens, pārrāpās pār klintīm līcīša krastā un sasniedza «Blosoma» līci. Attālumam pieaugot, viņš aiz muguras aizvien vājāk sadzirdēja apslāpētos un priecīgos sieviešu izsaucienus. Viņš jutās atstumts no viņu laimes, izslēgts no viņu dzīves. Viņš iegāja laivu grotā, norija rūgto kamolu, kas žņaudza kaklu, un ķērās pie darba. Tetahiti izturēšanās liecināja skaidrāk par vārdiem, ka viņa acīs peritānis vairs nav salas iedzīvotājs un viņš to jau uzskata par aizbraukušu.

Nākamās dienas pusdienlaikā laivu grotā parādījās Itihota un atnesa Perselam azaidu. Viņš izslējās taisni, lai tai uzsmaidītu, un piepeši sievietei aiz muguras strupāku un apaļāku nekā jebkad ieraudzīja Vā. Tās klātiene viņu

pārsteidza. Vā vairs nekad nekāpa lejā uz «Blosoma» līci, ieskatīdama, ka taka viņas stāvoklim pārāk stāva.

Itihota nolika zivju bļodu un augļus uz laivas un teica:

— Es iešu peldēties.

Un tūlīt aizgāja. Persels viņai sekoja ar acīm, tad skatiens pievērsās Vā. Viņa sēdēja uz dēļu grēdas un izskatījās lēnprātīga.

— Ko teiksi, Vā?

— Viņš mani sita, — viņa pēc brīža atbildēja. — Par to, ko tu jau zini.

— Vai stipri?

— Ļoti stipri. Tad viņš sacīja: «Nāc uz manu māju. Tu būsi mana vahina, un bērns, ko tu nes, būs mans.» Tad es atbildēju: «Man jārunā ar Adāmo.» Un viņš teica: «Tas tiesa. Tāda ir paraža. Ej.»

— Sajā gadījumā paražu es nezinu, — Persels atteica.

— Kas man jādara?

— Ja vēlies mani paturēt, tev jāiet pie Tetahiti un jāsaka: «Vā ir mana vahina.» Ja negribi mani paturēt, tev jāsaka: «Labi. Ej pie viņa.»

— Bet tu, — Persels jautāja, — ko tu pati gribētu labāk?

Vā nodūra acis un raudzījās zemē.

— Ko tu gribētu labāk? — Persels atkārtoja.

Klusums.

— Nu, — viņš teica, paraustīdams plecus, — ja viņš tevi grib, ej pie viņa.

Vā pacēla acis, sejā atplauka brīnišķīgais smaids.

— Tu esi priecīga?

— Auē! Es esmu tik priecīga!

Viņa turpināja:

— Viņš mani sita ļoti stipri. Nevis tādas mazas pļaukas kā tu. Viņš ir liels virsaitis. Es būšu liela virsaiša sieva.

— Kad es būšu aizbraucis, — Persels teica, — visas salas vahinas būs liela virsaiša sievas.

— Es būšu liela virsaiša sieva, — Vā ietiepīgi atkārtoja.

Persels pasmaidīja.

— You are a stupid girl, Vaa.

■— I am! I am!

— Un tev ļoti laimējās. Vispirms — lielās pirogas vadoņa sieva. Tagad — salas virsaiša sieva ...

— Es esmu vadoņu vahina, — Vā cēli noteica.

Persels pasmaidīja. Protams. Viņas laulība ar mani bija

nevienlīdzīga.

— Es tagad iešu, — Vā teica.

Nepamājusi pat ar galvu, viņa izgāja no grotas. Persels viņai sekoja ar skatienu. Lielā vadoņa vahina! Bet pirms dažām nedēļām viņa gribēja to nogalināt!

Laivu grotā Perselam visu dienu kodās nāsīs skarbā jūras smarža. Sāls un jods iezīdās visur, un pat svaigi pārzāģēts koks īsā laikā zaudēja savu labo aromātu. Bija pēdējās dienas salā. Viņš mēģināja pievērst visu uzmanību savam uzdevumam un pārdomāt, kāda būs dzīve okeāna viļņos divatā ar Ivoa. Bet vakarā, atceļā no «Blosoma» līča, pamežā viņam atkal uzmācās zemes smaržas. Tiāres un ibisi ziedēja sešus mēnešus gadā, turklāt jūnijā bija uzplaukušas daudzas puķes, kuras viņš nezināja nosaukt vārdā un desmit metrus attālu nemācēja atšķirt no raibajiem, mazajiem putniņiem, kas laidelējās pār tām. Tā bija neticama ožas orģija. Taku oļi bija pārvilkušies ar sūnu un zāli, kurā vietumis zēla sīku, dzeltenu ziediņu pušķīši īsiem kātiņiem. Persels uzmanīgi spēra soli, lai tos nesamītu. Pēc raupjās smilts un klints zāle zem basajām pēdām klājās maiga un vēsa.

Mazliet vēlāk, tumsā atgūlies blakus Ivoa, Persels ieklausījās Ropati elpā. Brīnišķīgie tahitiešu bērni! Nekad neviena kliedziena! Nekad nevienas asaras! Ropati kails dusēja savā šūpulī, kluss kā mazs, vesels dzīvnieciņš. Kopš Tetahiti viņam bija piešķīris tabū, Persels atkal gulēja pie plaši atvērtām bīdāmajām durvīm un ar nepacietību gaidīja, ka mēness izlīdīs no mākoņa, lai labāk varētu saskatīt Ropati.

Pēc brīža viņš piemiedza acis. Ķirzakas, kas mājoja jumta pandānu lapās, virs galvas slīdēja no stiebra uz stiebru, saceldamas vieglu čaboņu, ko varēja noturēt par vēja šalku, kura atplūdusi šurp no kalna. Persels galvgalī ar roku klusi piesita pie koka sienas. Viss tūlīt norima. Un viņš aizvērtām acīm redzēja garās, slaidās ķirzakas ar izstīdzējušo asti paslēpušās starp divām lapām, pārbijušās, ar strauji pukstošu sirdi zem zaļās ādas. Par spīti astoņu mēnešu ilgajai kopdzīvei, tās vēl arvien bija tikpat tramīgas, lai gan prata lieliski maskēties un nevienam nedevās rokā.

Viņš laikam bija iemidzis. Kad pavēra acis, spīdēja mēness. Viņš atcerējās, ka gribējis paskatīties uz Ropati, un paslējās uz elkoņa. Ivoa miegā sakustējās. Izstiepusies uz muguras, kaila, matus kā melnu vainagu klaidā izlaidusi ap galvu, viņa gulēja, vienā rokā turēdama piena pierietušo krūti, otru uzlikusi uz Ropati šūpuļa malas. Persels ar rokas virspusi noglāstīja tai vaigu. Ivoa tagad bija tikai vienas rūpes, viens mērķis, viss pārējais likās nesvarīgs. Reizi par visām reizēm viņa bija atskārtusi dzīves jēgu, nebūt to nemeklēdama šaubās un mulsumā kā viņš pats.

Viņš pieliecās un atkal nobrīnījās par zīdaiņa sīko augumu. Paies krietni desmit gadi, iekāms tas piepildīs pamatīgo ozola gultu, ko viņš tam bija sameistarojis. Perselam piepeši uznāca smiekli. Bērns tiešām bija tik mazs! Ļoti mazs un ļoti apaļš. Un viņa āda mēness gaismā bija siltā vecas, zeltainas bronzas krāsā, it kā divpadsmit dienas, kas aizritējušas pēc piedzimšanas, būtu pietiekams laiks, lai viņš pārklātos ar apsūbējumu.

— Tu neguli, Adāmo?

Ivoa viņā nolūkojās.

— Nē.

— Tev galvā rūpes?

— Nē.

Pēc tam iestājās ilgs klusums. Perselam šķita, ka atbildējis pārāk vēsi, tāpēc viņš turpināja:

— Es skatījos uz Ropati.

Viņa pagrieza galvu pa kreisi un nopētīja zīdaini ar pārspīlētu uzmanību, it kā redzētu to pirmo reizi, tad klusi noteica lietišķā tonī:

— Auē, viņš ir skaists!

Persels iesmējās, pierausās tuvāk, pieglauda vaigu pie viņas vaiga, un abi kopā raudzījās uz Ropati.

— Viņš ir skaists, — Ivoa atkārtoja.

Pēc brīža Persels atkal ļāva galvai noslīgt uz lapu spilvena. Viņš jutās skumjš un noguris. Klusumā, kas no jauna iestājās telpā, palmu lapās atsākās vieglā čaboņa.

— Par ko tu domā, — Ivoa jautāja.

— Par ķirzakām.

Viņa iesmējās.

— Bet tas ir tiesa! — viņš izsaucās, strauji pagriezdams galvu tai pretim.

— Un ko tu par tām domā?

— Man tēs ļoti palīk. Tām ir mazas kājeles, un tās skrien. Tās nerāpo. Rāpot ir riebīgi.

Viņš turpināja:

— Tās ir jaukas. Es tās gribētu pieradināt.

— Kāpēc?

— Lai tām no mums vairs nebūtu bail.

Viņš piebilda:

— Biju jau izdomājis, kā to izdarīt. Bet tagad par vēlu.

Ivoa klusēdama tajā noraudzījās, bet, tā kā viņa mēnesim bija pagriezusi muguru, Persels tikko saskatīja viņas seju. Pagāja krietns bridis. Viņa klausījās ķirzaku kņa-doņā.

— Par visu vairāk es lepojos ar savām bīdāmajām sienām, — viņš piepeši ierunājās aizkritušā balsī, it kā atsākdams kādreiz jau pārrunātu tematu.

Atkal uzgūla klusums, līdz viņa ieteicās maigā, zemā balsī, ieslidinādama savu roku viņa rokā.

— Un zvilnis?

— Taisīt zvilni bija vieglāk. Vai atceries, kā es strādāju pie sienām?

— Jā, — viņa atbildēja. — Tu daudz strādāji.

Viņa apklusa, elpas ritms kļuva citāds. Persels pastiepa roku un ar pirkstiem pārbrauca viņai pār seju. Ivoa raudāja.

Viņš ar. pirkstgaliem pieskārās tēs vaigam. Ivoa tūlīt paslējās uz elkoņa un gaidīja. Tas bija parastais rituāls. Viņš savāca skupsnā klaidā izjukušos garos matus, aizmeta pīni aiz spilvena un pabāza roku viņai zem skausta.

— Vai tev ir bēdas? — viņš klusi ieminējās, pievirzījis seju gluži tuvu viņas sejai.

Viņa atbildēja pēc brīža:

— Par Adāmo. Ne par Ivoa.

— Kāpēc ne par Ivoa?

Viņš atsāka neskanīgā balsī:

— Tā bija skaista māja.

Viņa iespieda galvu tam pleca bedrītē un teica:

— Kur iet Adāmo, es eju līdz. Mana māja ir Adāmo.

«Mana māja ir Adāmo!» Kā viņa to pateica! Aizritēja

daži mirkli, un viņš nodomāja: «Mehani, Uilijs, Ropati. Miruši! Galu galā varbūt tomēr labāk pamest salu ...» Bet tūlīt sirdīgi nopurināja galvu. Taču nē, kāpēc melot pašam sev, viņš tā nemaz nedomāja, pat ar visiem mirušajiem sala palika sala: vienīgā vieta pasaulē, vienīgais brīdis inūžā, kad viņš bija baudījis laimi.

Viņš atvirzījās tālāk, lai labāk saskatītu Ivoa vaibstus.

— Tetahiti saka: «Kad Ģindenis nogalināja Kori un Mehoro, tev vajadzēja nākt pie mums.»

Viņa neko neatbildēja, tad viņš ar labo roku piecēla viņas galvu un ieskatījās viņai acīs. Tomēr gaiša bija tikai matu aprise. Vienīgi varavīksnenes tumšie laukumi tik tikko atdalījās no blāvajiem acu baltumiem.

— Un tu, Ivoa, ko tu saki?

— Visi tahitieši domāja tāpat.

— Bet tu, ko tu domā?

Nekādas atbildes.

— Bet tu,Ivoa?

— Adāmo ir mans tanē.

Arī viņa. Arī viņa to nosodīja. Viņš atkal jutās vientuļš. Atšķirts no visiem. Visu nopelts. Kā cilvēks, kas sakopojis visus spēkus, lai nejustos vainīgs. Viņš klusēja un nodomāja, ka šī klusēšana vieš skumjas un sarūgtinājumu un viņš tajā stieg arvien dzijāk.

— Cilvēk, bet ja vajadzētu sākt no gala? — Ivoa vaicāja.

Viņš apstulba. Ivoa izsaka jautājumu? Un turklāt kādu jautājumu! Viņas atturību un piesardzību, viņas negribēšanu runāt par svarīgiem jautājumiem — visu, ko Persels zināja par viņas raksturu, atspēkoja šie daži vārdi... Bet varbūt viņa tikai pārvarēja pati sevi, lai tam palīdzētu?

— Es nezinu, — viņš beidzot atteica.

Paša atbilde viņu pārsteidza. Vēl pirms nepilnām trim nedēļām viņš Tetahiti acu priekšā bija aizstāvējis savu atturīgo nostāju. Bet šaubas kopš tās dienas bija viņu iz-alojušas kā kurmis. Un pēkšņi šaubas bija tepat, rokām taustāmas, nevis kā domas, no kurām izvairās, bet kā uzskats, ko izsaka vārdos.

Viņš atbrīvoja roku, piecēlās, pastaigājās šurpu turpu pa istabu, tad atspiedās pret bīdāmajām durvīm un lūkojās gaiši apspīdētajā dārzā. Viņš bija nogalinājis Timi, jā, jā, viņš to bija nogalinājis, visu izšķīra nolūks, un kopš šīs slepkavības viņam vairs nebija skaidra paša nostāja. Lāgiem viņš sev atkārtoja, ka cilvēka dzīvība — lai kādi uz viņu gultos noziegumi — ir svēta. Bet tieši tagad vārda svēts nozīme šķita bezjēdzīga. Kāpēc svēta? Lai ļautu viņam pastrādāt jaunus noziegumus?

Šī doma viņu trāpīja kā zibens. Viņš izgāja dārzā un kā piedzēries grīļodamies paspēra dažus soļus. Pār pieri un no padusēm straumītēm tecēja sviedri. Viņš bija sacījis: «Es nenogalināšu!» Viņš bija domājis, ka tā ir pati priekšzīmīgākā nostāja. Un patiesi, tā bija pati priekšzīmīgākā! Tikai priekšzīme izrādījās veltīga. Neviens nevarēja atļauties greznību tai sekot. Lai kur viņš arī bija gājis, vienmēr vajadzēja nokaut kādu noziedznieku: Bertu uz «Blosoma», Makleodu salā... un Timi! «Timi, kuru es nogalināju. Neviens nespēja sekot manai «priekšzīmei!» Pat es pats ne!»

— Adāmo! — Ivoa balss sauca.

Viņš atgriezās būdā streipuļodams, it kā saņēmis triecienu. Viņš jutās kā izraidīts, bija tikpat nelabi kā todien, kad Uilijs viņam iesita pa seju. Viņš atlaidās Ivoa blakus un brīdī, kad gribēja pabāzt roku tai zem skausta, neapzināti saņēma skupsnā tās matus un aizmeta aiz spilvena.

— Tu neesi apmierināts? — Ivoa vaicāja.

Ivoa atturīgajā valodā «tu neesi apmierināts» nozīmēja: «Vai esi nelaimīgs?»

Persels papurināja galvu un, tā kā viņa nenolaida acis, teica:

— Es raizējos par Ropati.

— Kāpēc?

— Pirogā. Kad būsim jūrā.

— Es par to esmu domājusi, — Ivoa sacīja.

Viņa turpināja:

•— Viņu vajadzēs atdot.

Apstulbis viņš paslējās un to uzlūkoja.

— Atdot?

— Jā, — viņa mierīgi atbildēja, asarām plūstot pār vaigiem.

— Atdot Ropati! — Persels iesaucās.

— Pirms mūsu aizbraukšanas.

Asaras un mierīgā valoda radīja dīvainu nesaskanibu.

— Es domāju ... — viņa atsāka.

— Ko tu domāji?

— Pirogai varbūt pietrūks vēja. Bet katru dienu vajadzēs ēst. Un kādudien vairs nebūs nekā. Ivoa vairs nebūs piena...

— Bet kas baros Ropati uz salas?

— Vā.

— Mes braucam projām pēc divām nedejam.

— Nē, — Ivoa atteica. — Ne ātrāk, kamēr Vā dzemdēs. Es to prasīju Tetahiti.

Viņš aprauti aizrādīja:

— Kā redzams, tu visu esi nokārtojusi.

— Vai Adāmo dusmojas? — viņa vaicāja, pieglauzdamās tam ciešāk un paceldama galvu, lai ieskatītos acīs.

— Jā.

— Kapec?

— Tu izlem. Un visi to zina, vienīgi es ne.

—■ Neviens nezina, — viņa strauji ierunājās, — tikai Tetahiti. Un man taču vajadzēja runāt ar Tetahiti, pirms es tev ko saku. Un tā nav Ivoa, kas izlemj, — viņa piebilda, kļaudamās viņam klāt ar visu augumu, — tas ir viņas tanē.

Viņš saprata, ka dusmojas bez iemesla, taču nespēja savaldīties. Viņš atbrīvojās no Ivoa skavām, piecēlās un mazliet pastaigājās pa istabu. Viņai bija taisnība, tūkstoškārt taisnība: mēnesi vecs bērns laivā! Aukstums, vētras, bads ...

— Kam tu viņu gribi atdot? — viņš skarbi jautāja.

— Omātai.

Arī tur nebija ko iebilst. Kājas kļuva slābas un bez spēka. Viņš atsēdās uz bīdāmo durvju sliekšņa un atspieda galvu pret stenderi.

— Adāmo, — aiz muguras ierunājās Ivoa balss.

Viņš neatbildēja.

— Adāmo!

Viņš nespēja atbildēt. Viņa bija drosmīga, viņa bija apbrīnojama, un šajā pašā mirklī tas neapzinīgi, muļķīgi uz viņu dusmojās... «It kā es pats nebūtu pie visa vainīgs!» viņš nodomāja piepešā skaudru sirdsapziņas pārmetumu

un izmisuma uzplūdā. «Visi šie mirušie! Šī aizbraukšana! Viss tikai mana vaina!»

Aiz muguras Ivoa raudāja sīkiem šņukstiem. Viņš piecēlās un atkal atgūlās tai blakus.

Jo tuvāk nāca Persela aizbraukšanas diena, jo skaidrāk izpaudās vahinu neapmierinātība, to izrādīja pat tās, kas dzīvoja pā. Augas pēcpusdienas Ivoa dārzā pat Tetahiti klātienē veikli šaudījās mēles. Taisnību sakot, neviena neuzrunāja viņu pašu, bet visām žēlabām bija tikai viena ievirze: Adāmo un Ivoa aizbrauks uz Tahiti, bet viņas, nabaga vahinas, paliks te ar vienu tanē uz visām desmit. Auē! Tahiti! Tahiti bija lagūna, Tahiti nekad nebija tik auksts kā šeit, un vīrieši tur bija maigi un bez naida.

Šo tematu katru dienu atgremoja visdažādākos veidos, līdz vairākas vahinas — un viņu vidū arī Horoa — lūdza Perselu otrajā laivā ņemt viņas līdzi uz Tahiti. Viņš atteicās. Otrā laiva bija slikta. Un arī trešā nebija labāka. Vahinas laivu jūrā nepratīs vadīt. Un, tā vai citādi, arī viņam pašam bija gaužām maz izredžu nonākt galā.

Tā sapnis par Tahiti tika iznīcināts dīglī. Vilšanās bija tik smaga, ka pārvērtās pārmetumos, un, tā kā nevarēja ļaunoties uz Adāmo — nabaga Adāmo! — pēcpusdienas pārrunas ieguva asāku ievirzi. Uzpeldēja cits temats: T^e-tahiti liekulība. Virsaitis neuzdrošinājās nogalināt Adāmo, tāpēc ka Adāmo neko nebija nodarījis, taču sūtīja to noslīkt jūrā kopā ar sievu. Sievietes šo viedokli attīstīja tik atjautīgi un slīpēti, ka Tetahiti pārskaitās, neteica he vārda, piecēlās, aizgāja mājās un nākamajā dienā Ivoa dārzā vairs nerādījās.

Kad viņš atkal atgriezās, viņam tik ļoti pieglaimojās, ka varēja nodomāt: virsaiša nelokāmība sievietes beidzot uzveikusi. Bet otrā dienā uzbrukums atsākās. Vispirms tas ietērpās visādos aizplivurojumos: skaistais, mazais Ropati, cik viņam patīkama ādas nokrāsa! Tahitieši bija pārāk tumši, peritāņi — pārāk bāli, Ropati bija tieši tāda krāsa, kā vajadzēja! Auē! Nabaga vahinas, tagad viss bija zaudēts: vienīgi Ivoa un Vā būs zeltaini mazuļi!

Nākamajā dienā atkal slavināja Ropati ādas krāsu, kas salās tik reti sastopama, taču šī atradne, pārlieku izmantota iepriekšējā dienā, jau taisījās apsīkt, kad Itihota, iznirusi no klusēšanas, atrada jaunu domu. Viņa attēloja

Adāmo un Ivoa dzīvi pirogā un briesmas, kas tiem draudēja. Krāsas sabiezināja. Un, kaut arī Adāmo šobrīd sausumā strādāja «Blosoma» līča grotā un Ivoa zīdīja Ropati, viņus jau uzskatīja par mirušiem. Auē! Lai Eatua mūs pasargā! Miris labdabīgais Adāmo, kas nevienam nebija nodarījis pāri! Mirusi maigā Ivoa, lielā virsaiša Otu meita, Tetahiti tēva brāļameita!

Valodas, protams, gari apcerēja ģimenes saites, kam Ivoa un viņas tanē vajadzēja pasargāt no tik bezjēdzīgas nāves, un šajā sakarībā pat mēģināja atgriezties pie liekulības temata. Tomēr Omāta ieskatīja to par bīstamu un runātājas apklusināja.

Bēdu dziesma par pilnīgi drošo Adāmo un Ivoa bojā eju aizņēma divas pēcpusdienas, tad Itija uzgāja jaunu vielu: Adāmo brauks projām. Tetahiti paliks vienīgais vīrietis uz salas, un kas notiks ar nabaga vahinām, ja Tetahiti saslims vai nomirs? Nebija ne mazāko šaubu, ka slimība Tetahiti uzglūnēs visos dzīves pavērsienos un ka desmit vahinas visdrīzākā laikā kļūs atraitnes, bez neviena tanē, kas tās pabaro vai pasargā. Tetahiti apraudāja paša klātbūtnē. Viņu pat slavināja. Un viņa nākamās atraitnes žēlojās par savu likteni, kas tās sagaida, kad viņš būs aizgājis mūžībā. Jaunais temats bija lielisks, un sievietes gatavojās to izsmelt līdz mielēm, kad visu sabojāja Vā. Apmierināta ar savu jauno tanē un stāvokli kopienā, Vā biedreņu žēlabās nepiedalījās. Taču pēkšņi galvā varmācīgi ielauzās doma, ka viņa var palikt atraitne bez cerībām jel kad apprecēties. Viņa apstulba. Auē, ja Tetahiti mirst, kas notiek ar Vā? Viņas stāvoklis top nonicināts, viņai nodara pāri, tas bija acīm redzams. Adāmo aizbraukšana viņai laupa rezerves tanē. Galu galā labāk turēties pie tanē, kas nav liels virsaitis, nekā iztikt pavisam bez tanē.

Viņas rīcība bija strauja. Viņa taisnā ceļā devās pie Tetahiti, nostājās tam pretī uz savām spēcīgajām īsajām kājām un, abām rokām saturējusi vēderu, izplūda dedzīgos pārmetumos.

Tetahiti, kas sēdēja uz bīdāmo durvju sliekšņa un auklēja Ropati, pat nepacēla acis. Kad Vā bija beigusi, viņš uzslējās kājās, atdeva zīdaini mātei, iecirta Vā ne pārāk

spēcīgu pļauku un, pagriezies pret sievietēm, noturēja stingru runu.

Par peritāni viņš bija pieņēmis attiecīgu lēmumu un nekādas sieviešu valodas to nespēs grozīt. Viņš, protams, zina, ka vieglāk likt astoņkājim palaist vaļā upuri nekā apklusināt sievieti. Bet, ja vahinas arī turpmāk viņa klātienē domā tikpat stūrgalvīgi pļāpāt krustu šķērsu, viņš viens pats apmetīsies uz dzīvi kalnā un atgriezīsies tikai tāpēc, lai pārliecinātos, ka Adāmo aizbraucis.

Vēstījums lika mēlēm apklust, un klusums ieilga, lai gan vahinas joprojām slepšus pārmija skatienus, nopūtās, lēja asaras un skumīgi šūpoja galvas. Tetahiti klātbūtnē sievietes to visu lika lietā bez kautrēšanās.

Nedēju pēc starpgadījuma ar Vā Persels ieraudzīja Tetahiti ienākam laivu grotā. Viņš ienāca bez sveiciena, raitā solī apgāja laivai apkārt uņ vaicāja, uz Perselu nepaskatījies:

— Vai piroga gatava?

Strupā uzruna Perselu sakaitināja. Viņš paņēma no rīku lādes vīli un ieapaļi sāka apslīpēt margapmali. Pēc brīža, pašķielējis uz Tetahiti un pamanījis, ka tas nostājies pretim, viņš aprauti atbildēja:

■— Gandrīz.

— Kā vēl trūkst?

— Es nokrāsoju, pārvelku audeklu, nokrāsoju audeklu, un tad ir viss.

Iestājās klusums, kuru traucēja vienīgi vīles sīkā, pacietīgā šņākoņa, graužoties kokā.

— Kāpēc audeklu?

— Lai iekšā netiktu ūdens.

Tetahiti ar roku noglāstīja rufi.

— Bet vai laiva var peldēt arī tāpat?

— Jā.

Atkal klusums, tad Tetahiti turpinaja:

■— Labi. Rīt mēs to izmēģināsim.

— Mēs? — Persels pārjautāja, pacēla galvu un izbrīnījies pavērās tahitietī.

— Tu un es, — Tetahiti nesatricināmā mierā atbildēja.

Viņš pagriezās, aizgāja līdz grotas ieejai, pār plecu

noteica: «Rīt paisuma laikā,» — un nozuda.

Vakarā, pārradies mājās, Persels par notikumu vahinām .neko nebilda un pēc viņu izturēšanās noprata, ka ari Tetahiti bija klusējis. Bet, naktij iestājoties, kad visi jau bija izklīduši pa savām mājvietām, viņš kopā ar Ivoa aizgāja pie Omātas.

Dega divi doedoē — pa vienam pie katra plaši atvērtā iluminatora — lai atvairītu tupapausus, taču tas bija tikai aiz ieraduma: mēnesnīcā bija gaišs kā dienā. Omāta gulēja un rokās kā bērnu turēja Itiju. Varenais augums, dziļi iedobis sev vietu, lika domāt, ka viņa cieši jo cieši aizmigusi.

Persels pieskārās viņai pie vaiga, un viņa tūlīt atpleta acis. Kaut arī tās bija samērīgas tiklab augumam, kā sejai, Perselu tās ikreiz pārsteidza, jo šķita milzīgas.

— Adāmo! — viņa uzsmaidīdama iesaucās.

Pamodās ari Itija, apaļa un sīciņa, skropstas mirkšķinādama, paskatījās atnācējos, pēkšņi izlēca no gultas un metās Adāmo apskāvienos. Viņa priecājās kā bērns, ka Adāmo parādījies tieši tad, kad viņa to nemaz nav gaidījusi.

Persels pastāstīja par savu sarunu ar Tetahiti.

— Iespējams, — Itija teica, acis vēl spulgojot priekam,

— iespējams, ka viņš brauc ar tevi pirogā, iemet tevi jūrā, griež malā un saka: «Notika nelaimes gadījums.»

— Es arī par to domāju, — Ivoa noteica.

Omāta paslējās uz elkoņa, skulpturālajā stāvā atdzīvojās muskuļi un apaļumi.

— Viņš Adāmo piešķīra tabū.

— Viņš ir viltīgs, — Ivoa aizrādīja.

Omāta papurināja smago galvu.

— Viņš Adāmo piešķīra tabū.

— Iespējams, — Itija teica, — ka viņš grib pārliecināties, vai piroga laba. Ja tā ir laba, viņš to paņem un aizbrauc uz Tahiti.

Izteikusi šo domu, viņa iesmējās, un smiekls aplidoja istabu kā putns. Tad viņa atkal metās Perselam ap kaklu. Taču šoreiz apskāva arī Ivoa. Ivoa glāstiem labprāt atbildēja, tomēr viņas seja palika apmākusies.

— Tetahiti nav ļauns, — Omāta teica, uzlūkodama Ivoa ar saviem milzīgajiem redzokļiem.

— Bet varbūt viņš Adāmo nogalina, — Ivoa nerimās.

— Nē, — Itija noliedza, atgriezdamās pie gultas un apsēzdamās Omātai uz kājām, lai gan Omāta likās to nemaz neievērojam. — Viņš ir noskaities, jo Itija sacīja: «Tu sūti Adāmo un savu māsīcu Ivoa peiitāņu laivā, lai viņi abi noslīktu.» Viņš grib pārliecināties, vai laiva ir laba. Viņš negrib, lai sirdī vajadzētu kaunēties.

— Bērnam taisnība, — Omāta teica. — Visas mūsu runas Tetahiti ļoti pazemoja/

— Var jau būt, ka viņš ir ziņkārīgs, — Persels sprieda.

— Viņš nekad nav braucis mazā peiitāņu laivā ar jumtu.

— Varbūt viņš tevi nogalina, — Ivoa nerimās.

— Ropati palika viens pats. Es pieskatīšu Ropati! — Itija piepeši iesaucās, it kā jautājums jau būtu atrisināts un tālākā saruna varētu notikt arī bez viņas.

Itija jau bija pie durvīm, kad Ivoa viņu noķēra aiz rokas.

— Pie mums ir Avapuhi.

— Bet es tomēr iešu! — Itija iesaucās.

Visus pārsteidza, ka viņa atkal aizmirsusi labo uzvešanos. Ivoa apņēmīgi pakratīja galvu.

— Mēs ejam. Adāmo vajag izgulēties.

Itija aiz kauna kjuva gluži pelēka, uzmeta lūpu, it kā taisītos raudāt, un beidzot iekrita Omātai rokās.

— Līdz rītam, Itij, — Ivoa atvadījās maigā balsī, pieliekdamās viņai klāt. — Atnāc rīt labi agri. Tu redzēsi Ropati.

Omāta ar milzīgās rokas plaukstu sapliķēja Itijas mazo, apaļo plecu, taču viņas skatiens nenovērsās no Ivoa.

1— Tu kļūsti par īstu peritānieti, — viņa pasmaidīdama teica. — Tev pilna galva rūpju.

— Viņi būs jūrā, — Ivoa aizrādīja. — Tabū tika piešķirts uz salas.

Persels redzēja no Omātas sejas, ka iebildums trāpījis mērķi. Piepeši viņš atcerējās: tabū zaudēja spēku ārpus vietas, kur tas piešķirts.

— Prasi, lai Tetahiti arī tev ļauj kāpt laivā, — Omāta pēc brīža sacīja.

— Es prasīšu, — Ivoa atteica, un viņas seja atslāba.

Nākamajā rītā, kad Tetahiti pludmalē bija sapulcinājis

vahinas, lai nolaistu laivu ūdenī, viņa tiešām «prasīja», bet saņēma visstrupāko noraidījumu.

«Blosoma» līcis bija pavērsts pret ziemeļiem, un, tā kā

vējš torīt pūta no dienvidaustrumiem, viļņi neplīsa un laivu izdevās viegli nolaist ūdenī. Persels uzticēja stūri Tetahiti un uzvilka buras, bet salas aizvējā tās plandījās, un Persels, atgriezies kokpitā, ielika dullī airi, lai aizbri-ķētu līdz, Horoa ragam. Tā sauca kraujo, izroboto klinti, kas austrumos atdalīja «Blosoma» līci no Virves līča. Tas ieguva savu nosaukumu no bīstamā kritiena, ko maija sākumā bija piedzīvojusi Horoa, no ligzdām vākdama jūras bezdelīgu olas.

Tiklīdz laiva tika garām ragam, buras tūlīt piepūtās, takelāža novibrēja, laiva šāvās uz priekšu, un Tetahiti, atdevis stūri Perselam, apsēdās kajītes priekšā, uzgriezis viņam muguru. Brīze bija spirgta, sasvērums diezgan spēcīgs, un Persels palaida vajā grotšoti, lai saņemtu pilnu vēju vispirms ieslīpi, tad no aizmugures. Laiva iztaisnojās un sāka skriet pa viļņiem. Persels sažņaudza ciešāk stūres koku. Kopš astoņiem mēnešiem viņš nebija sajutis tilau-das drebam zem kājām. Kaut arī stūrmanim bija paredzēts sols, viņš stāvēja kājās, celi uzlicis uz sola, skatienu pievērsis priekšgalam, gatavs ar vieglu rokas vēzienu izlabot laivas nodriftēšanu: ozola stūres koka vibrēšana plauksta sagādāja baudu. Laiva bija uzņēmusi gaitu, tā likās slīdam un pat lidojam. Tā apsteidza bangu, sašķaidīja tās galotni, pārslīdēdama tai pāri kā ragavu slieces sniega kupenai, un tūlīt nākamā banga to pārsteidza no mugurpuses un ierāva savā ieplakā. Bet, tiklīdz priekšvadnis bija ieniris līdz margapmalei, bura to atkal izrāva no ūdens un nesa tālāk. Viļņiem un vējam palīdzot, laiva cirtās uz priekšu lēcieniem, gan samazinādama gaitu starp divām bangām, gan lidodama galvu reibinošā ātrumā. Likās, tā bez atelpas spēj noskriet tūkstošiem jūdžu no vienas pasaules malas līdz otrai.

Pagriezies atpakaļ, Persels redzēja sieviešu pulciņu «Blosoma» līča pludmalē. Tas bija sarucis tik sīciņš, ka vairs nevarēja atšķirt nedz sejas, nedz pat Omātas lielo augumu. Varbūt viņas tiem māja ar rokām, bet rokas nebija redzamas. Pati sala neizskatījās lielāka par sīku, zaļuma vainagotu zemes strēli. «Tādu es to redzēšu, kad braukšu projām pavisam,» Persels nodomāja. Debesis bija sadugušas, saule nespēja izlauzties cauri dūmakai, un viņam pirmoreiz uz kailās muguras uzšļāca slapjas šļakatas. Viņš pavērās ķīļūdenī, izvilka pulksteni un no jauna uzmeta skatienu salai: septiņi vai astoņi mezgli. Turpinot šādā gaitā, tā nepilnā stundā būs pārvērtusies par melnu punktu apvāršņa bezgalībā.

Neatrāvis acis no salas, Persels manīja, ka laiva novirzījusies no kursa, pagrieza stūri uz kreiso bortu, paskatījās uz priekšgalu un pagrieza stūri uz pretējo pusi. Vējš bija kļuvis spirgtāks, viļņu atstarpe samazinājusies, un paši viļņi bangoja augstāk.

Tetahiti pagriezās atpakaļ. Taču nepagriezās pavisam. Viņš pavērsa pret Perselu vienīgi profilu un kreisās acs kaktiņu.

— Ivoa man teica, ka tu nožēlojot.

Viņš vējā plati vārstīja muti un runāja skaļā balsī, tomēr Persels viņu tikko sadzirdēja.

— Nožēloju ko?

— Ka neesi nācis pie mums.

Tā viņš nebija sacījis. Vismaz ne gluži tā. Viņš bija teicis: «Es nezinu.» Bet būtībā pareizi vien bija. Viņš nožēloja. Mirklī, kad Tetahiti izteica savu jautājumu, viņš zināja, ka nožēlo.

— Jā, — viņš teica, — tas tiesa.

Viņš palika nekustīgi stāvam, roku uzlicis uz stūres, un raudzījās Tetahiti profilā. Ivoa, kas parasti bija tik atturīga ... Ko viņa cerēja? Kam tas viss bija vajadzīgs? Sie jautājumi par pagātni? Sis izbrauciens divatā, lai izmēģinātu laivu? Tas bija muļķīgi. Kopš vakar vakara viss bija kļuvis neparasts, savāds. Viss notika kā sapnī, bez secības, bez pārejas, bez jebkādas sakarības.

Pagāja daži mirkļi, Tetahiti sakustējās. Sakustējās nosvērti, lēni, un Persels savaldzināts vēroja viņa rosīšanos. Vispirms viņš pārcēla solam pāri kājas, it kā gribēdams pavērsties pret peiitāni, un patiešām arī pavērsās tam pretim, tikai galva mazliet pavilcinājās, jo šķiet, nelabprāt sekoja virzienam, kādā pagriezās rumpis. Viņu tūlīt ap-šļāca ūdens, un Tetahiti vēl vairāk savieba grumbaino, izvagoto seju. Pievērto plakstu spraugās tumšie redzokļi mirdzēja netīkami skaudri, asi iešķeldami acu baltumus. Smago galvu atbalstījis rokās, elkoņus atspiedis pret garajiem, muskuļotajiem lieliem, tik gludiem un nespodriem,

ka tie likās ietērpti melnā apvalkā, viņš nekustīgi sēdēja Perselam pretim un ar acīm urbās tā acīs.

— Adāmo, — viņš nopietni vaicāja, — ja liela peritāņu piroga ierodas salā. Un dara mums pāri. Ko tu domā iesākt?

— Dara pāri kā? — Persels pārjautāja.

— Kā Ģindenis, — Tetahiti neskanīgi paskaidroja.

Persels klusībā pārlika, tad atbildēja:

— Es pret to cīnos.

— Ar ieročiem?

— Jā, — Persels bez minstināšanās apstiprināja.

Un piebilda:

— Bet mums ir tikai viena šautene.

— Ir divas šautenes, — Tetahiti atzinās.

Acīs uzplaiksnīja tumšs zibens, un viņš piebilda gavi-Jainā balsī:

— Es noslēpu Mehani ieroci.

Tad atkal turpināja dobji un savaldīgi, tikai ar pūlēm pārvarēdams satraukumu:

— Vai tu ņemsi Mehani šauteni?

— Ja viņi mums darīs pāri, jā.

— Tu uz viņiem šausi ar Mehani šauteni?

— Jā.

— Tu, peritānis, šausi uz peritāņiem?

— Jā.

Iestājās klusums, un, tā kā Tetahiti vairs neko nepiebilda, Persels jautāja:

— Kāpēc tu ar mani gribēji izbraukt pirogā?

Kā likās, šis pārāk tiešais jautājums Tetahiti neaizvainoja. Viņš atbildēja bez vilcināšanās:

— Lai pārliecinātos, vai tā ir laba.

— Un ja tā ir slikta?

— Tā nav slikta, — Tetahiti aprauti atbildēja.

Persels norija siekalas un meklēja tahitieša acis. Bet tās

nebija redzamas. Tāpat kā aizver durvis, Tetahiti bija nolaidis plakstus.

Pēc brīža viņš sēdus pagriezās, atkal pārlika kājas pāri solam, pievērsa Perselam muguru un pār plecu noteica:

— Pirogā ir daudz ūdens.

Persels uzmeta skatienu tilaudām. Laivā jau labu laiku

sitās ūdens. Nekas -vēl nedraudēja, raizēties bija lieki, tomēr vajadzēja ķerties pie liekšķeres.

— Pārņem stūri, — Persels teica.

Nebildis ne vārda, Tetahiti cēlās kājās. Satverdams stūri, tas nejauši pieskārās Persela rokai, taču uz viņu nepaskatījās.

Persels atāķēja spaini, kas karājās zem kokpita sola, izņēma tilaudas un no laivas dibena sāka smelt laukā ūdeni. Lai uzspētu ātrāk, viņš gandrīz nepacēla galvu, taču pēc takelāžas svilpšanas nosprieda, ka vējš k[uvis vēl spēcīgāks.

Viņš juta, ka Tetahiti pieskaras viņam pie pleca. Viņš izslēja muguru.

— Redzi!

Sala pie apvāršņa vairs nelikās daudz lielāka par klints bluķi, un aiz tās līdz ūdens līmenim, aizklādams visu dienvidu pusi, pletās garš mākonis tintes melnumā. Persels pameta skatienu visapkārt. Jūra bija augsta un savandīta. Un viļņus, kas vēlās uz ziemeļiem, tagad sāniski apsteidza citas bangas, nākušas no dienvidrietumiem, un tie sašķīda kā ūdenskritums.

— The Southwester! — Persels iekliedzās, ļaudams spainim izkrist no rokām.

Viņš apķērās, ka runājis angliski. Viņš izņēma stūri Tetahiti no rokām un vējā viņam uzsauca: «Foku!» —un, tā kā Tetahiti metās uz priekšu, palaida grotburas šotes un sagrieza stūri uz kreiso bortu. Laiva pavērsās, izgriezās ārā no vēja, un Persels ļāva to nest, lai samazinātu vēja triecienu pa burām, pirms sāka kreicēt pret vēju.

Tā bija pirmā reize kopš «Blosoma» piestāšanas salā, kad Persels pieredzēja, ka briesmīgais dienvidrietenis bez jebkāda brīdinājuma nomaina dienvidrīteni. Tetahiti cīnījās ar foka šotēm. Persels uzkliedza: «Novelc stingrāk!» Tetahiti paklausīja un atceļā vēl paspēja atlikt vietā tilaudas un paāķēt smeļamo spaini zem sola.

Laiva krietni turēja kursu uz salu, bet savandītajā jūrā spēcīgi zvalstījās un pat ar tik mazu buru laukumu galvu reibinoši svērās uz sāniem. Persels apsēdās vēja pusē, un Tetahiti viņam sekoja, it kā pietiktu ar abu svaru, lai laivu iztaisnotu. Aizvēja pusē margapmale pilnīgi pazuda zem ūdens un, paliecies atpakaļ, Persels zem iegrimes līnijas varēja saskatīt pusi no laivas korpusa un ķīļa pamatni, bet brīžiem pelēkzaļajā, dzidrajā ūdenī pazibēja pat īsais ķīlis. Perselam radās iespaids, ka laiva, gandrīz līmeniski pieglaudušies okeānam, tikai, kā par brīnumu, noturas līdzsvarā un vēl kāds, pat visniecīgākais grūdiens to apsviedīs viļņos apkārt.

Viņš par dažiem grādiem pastiepa roku uz starborta pusi, lai mazliet atslogotu buru no vēja, padeva stūri Tetahiti, vētras auros uzkliedza: «Turi tā!» — un pazuda kajītē, lai tūlīt atkal izlīstu laukā ar diviem virves galiem. Vienu viņš apsēja Tetahiti ap vidu, otru pats sev, bet galus piemezgloja pie sola kājas.

Viņš no jauna satvēra stūri, iegrieza buru vējā, un laiva atkal nosvērās uz sāniem. Tā lieliski rāpās bangās, bet tajā sviedās iekšā milzīgas šļakatu gāzmas. Viļņi bez mitas vēlās pāri priekšējam klājam, ap masta pēdu vērpās putas, uzšļākdamas līdz grotbomim, un, par spīti rufes aizsardzībai, ūdens kokpitā jau sniedzās līdz smejamajam spainim.

Bangas ik bridi, kļuva nevaldāmākas. Tās juceklīgi plīsa un lūza visos virzienos, it kā vārītos pārāk mazā kallā. Par laimi, tās nebija pārāk augstas, debess vēl joprojām bija skaidra, un, kad laiva uz mirkli nozvārojās viļņa galā, Persels katrreiz paspēja saskatīt salu. Tad viņu atkal gāšus iegāza ieplakā, pret laivas sāniem irstošais vilnis piešķieda acis, kreisā roka krampjaini turēja stūri, labā bija ieķērusies margapmalē.

Bet negaiss vēl tikai sākās! Dienvidrietenis! Ziemsvētkos tas brāza trīs nedēļas no vietas, atnesa īstus ūdens plūdus, rāva ar saknēm laukā kokus, atšķēla no krasta klints bluķus! Kad uznāks melnais mākonis, kas slēpās aiz salas, tad gan sāksies dancis!

Persels divu plīstošo viļņu starplaikā bez mitas kampa elpu. Slapjš no galvas līdz kājām, drebēdams aiz aukstuma, vēja pātagotu seju, sazilējušām un sastingušām rokām. Šādā mazā kuģītī viņš vēl nekad nebija piedzīvojis tik augstu jūru. Protams, pārdzīvot šādu nelaiķu uz «Blosoma» komandtiltiņa bija pavisam citādi nekā tupēt šeit vienā līmenī ar jūru, starp bangām, kas brīžiem vairāk gāzās pāri galvai nekā paslīdēja zem laivas.

Tetahiti pieliecās, piespieda lūpas viņam gandrīz pie auss un norēca, skaidri atdalīdams vārdus:

— Pirogai... pārāk smagi! ...

Un ar roku rādīja, ka vajag nolaist buras. Persels palocīja galvu. Tas tiesa. Kā apdullis viņš mēģināja izdabūt no laivas visu, ko tā spēja dot. Bija neprāts laisties pa vējam ar visām šīm burām. Taču izvēles nebija.

Viņš atrēca pretim:

— Nonākt salā ... pirms mākoņa!

Un atkārtoja, aurodams tikpat skali:

— Pirms mākoņa!

Šajā mirklī viņam sejā atkal iesitās plīstošs un nikns vilnis, piešķieda acis un muti un nogāza viņu augšpēdus. Beidzot viņš spļaudīdamies, klepodams, pa pusei noslīcis, iznira no ūdens, taču roka nebija palaidusi vajā stūri, un pret plecu viņš juta sakustamies Tetahiti plecu.

Viņš atkal ieraudzīja salu. Viņi burāja kā neprātīgi, taču, kopš viņš bija mainījis kursu, sala bija kļuvusi tikai mazliet lielāka. Pūles bija izmisīgas. Lai kā arī triektu laivu, vajadzēja vismaz stundu, lai sasniegtu krastu. Viņi to nesasniegs! Debesis jau apmācās, ūdens kļuva zaļš, negaiss tuvojās.

Šorīt pamodies, viņš bija vērojis debesis un ošņājis vēju. Skaidrs laiks, jauks dienvidrītenis. Viņš bija aizgājis līdz Virves līcim: jūras viļņošanās likās rātna. Drošības labad viņš pat bija aizstaigājis līdz Mazona barometram un uzmetis tam acis: pastāvīgs, skaidrs laiks. Visi vajadzīgie priekšnoteikumi, lai dotos mazā izbraukumā! Bet tagad viņi bija nokļuvuši sprostugunī, un pār viņu galvām savilkās īsta pekle! Viņš drebēja aiz aukstuma un tikai ar pūlēm spēja domāt. Kā apsēstam no prāta neizgāja doma: ja viņš būtu griezis atpakaļ divdesmit minūtes agrāk, tad jau peldētu salas aizvējā, mierīgā ūdenī, kur nav neviena atstraumē lūstoša viļņa, kas traucētu nokļūšanu krastā.

Pretim vēlās milzu banga, un viņš nodomāja: «Ja tā neplīsīs, es redzēšu salu.» Laivas priekšgals tūdaļ uzrāpās vilnī, parādījās apvārsnis, visa apkārtne tinās melnajā mākonī: sala bija nozudusi.

— Sala! — Persels ierēcās, krampjaini satverdams Tetahiti roku.

Viņi bija izbraukuši okeānā bez kartes, bez kompasa, bez sekstanta! Ja tumsā aizbrauktu garām salai, nebūtu vairs nekādas iespējas to atrast! To meklējot, viņi klīstu miglā dienu no dienas. Bez ūdens, bez pārtikas, bez drēbēm! Vienīgā sala piecsimt jūras jūdžu apkaimē!

— Sala! — viņš no jauna iekaucās.

Acis iepletis, Tetahiti viņu uzlūkoja. Pāris mirkļu viņi vērās viens otrā apstulbuši, plecu pie pleca, gandrīz piespieduši seju pie sejas. Trosēs iesvilpās spalga brāzma. Persels borta labajā pusē pamanīja gāžamies virsū veselu ūdens kalnu un pat neapdomājis strauji pagrieza stūri. Masts sastinga metru virs ūdens, tad bezgala lēnām atkal izslējās taisni. Iegriezušās vēja virzienā, buras sāka neganti plandīties, un Persels trīcēdams, nespēdams pakustināt ne muskuli, truli tajās noraudzījās. Viss bija norisis tik ātri. Viņš pat lāgā neapjēdza, ka daudz netrūka, un viņi būtu apgāzušies.

— Buras! — Tetahiti iekliedza viņam ausī.

Un atkal rādīja, ka jānolaiž buras. Viņam bija taisnība. Bija muļķīgi nogaidīt tik ilgi! Persels atdeva stūri Tetahiti, četrrāpus nokļuva līdz priekšgalam, tā ka aiz jostas aizmetinātā drošības virve izstiepās visā garumā.

Laivai briesmīgi zvalstoties, viņš iemeta jūrā peldošo enkuru un plīstošajos viļņos cīnījās veselas desmit minūtes, ierēvēdams un pie reflīnes nostiprinādams grotburu. Viņš tomēr darbojās, viss bija skaidrs, tās visas bija gandrīz ierastas kustības. Laiva tagad peldēja bez burām un dreifēja kā noenkurots korķis, viņi bija drošībā. Uzšļāca spēcīgs, plīstošs vilnis, Persels saturējās, cik spēka, nospraustajās un piepeši iedomājās: «Dreifēt!» Viņi nedrīkstēja dreifēt! Dienvidrietenis varēja trakot vairākas dienas. Un pat tad, ja tas viņus tikai dažas stundas nestu uz ziemeļrītiem, viņi nekad vairs neatrastu salu. Vajadzēja turpināt ceļu, lai maksā ko maksādams, vai vismaz aizkavēt dreifēšanu un palikt uz vietas.

Persels rāpus ieremsās kajītē, atgriezās ar klīveri un pasauca Tetahiti. Tetahiti vajadzēja pieķerties pie masta un viņu stingri turēt aiz drošības virves, kamēr viņš nolaiž foku, atbrīvo fales un piestiprina klīveri pie foka stagas. Tas bija neprāts — veikt to visu šādā vētrā, taču Perselam izdevās. Kad viņš beidzot nostiepa audeklu un atgriezās pie stūres, rokas bija sapluskātas un galva, nerimtīgo šļakatu sapluinīta, tukša un sāpoša.

Apdullis, ausīs svilpjot vējam, Persels raudzījās uz laivas priekšgalu un to neredzēja. Stūres pretestība viņam lika atjēgties. Viņš paskatījās uz klīveri. Tas bija uzblīdis līdz plīšanai. Taču turēja! Tas pat sasvēra laivu! Viņi burāja tālāk, viņi vēl apsteidza bangas!

Viņš apķērās, ka sēž uz fokburas, ko nule bija noņēmis, un iedomājās, ka vajadzētu tajā ietīties. Viņš pamāja Tetahiti, un kopīgiem spēkiem, cīnīdamies ar dienvidrie-teni, kas rāva buru ārā no rokām, viņi no tās beidzot izlocīja apmetni, apsedza galvu, plecus un muguru. Lielākas drošības labad viņi izvēra caur rēvcaurumiem virvi, savilka to un piesēja pie sola. Bija jāparedz, ka Perselam būs jāstūrē, tāpēc acīm un kreisajai rokai vajadzēja palikt neaizklātām. Tetahiti turpretim pilnīgi pazuda audekla būrī, kurā abi bija patvērušies kā suņi būdā, izmirkuši, trīcēdami aiz aukstuma, piespiedušies viens pie otra.

Pēc brīža Tetahiti aplika roku Perselam ap kaklu, piespieda plaukstu pie kreisā pleca un vaigu — pie viņa vaiga.

— Labs! — ausī ieskanējās Tetahiti balss.

— Kas? — Persels atkliedza.

Laivas priekšgalā izšāvās spulgojošs zibens kūlis un apžilbināja acis.

— Klīveris! Labs!

Tetahiti droši vien kliedza visā spēkā, taču balss satrakotajā stihijā izklausījās sīka un tāla.

Persels paskatījās uz klīveri. Tiesa, tas bija «labs»! Vētra to nebija nedz norāvusi, nedz saplēsusi. Viņu abu dzīvības karājās šajā mutautiņā, un tas turēja, ko spēja. Laiva cirtās pretim dienvidrieteņa zobiem. Perselā uzvilnīja cerība.

— Tas turas! — viņš auroja, pagriezies pret Tetahiti.

Un Tetahiti izdarīja kaut ko pārsteidzošu. Viņš pasmaidīja. Pakrēslī zem audekla kapuces, kas sedza tahitieša galvu, Persels šo smaidu redzēja pavisam skaidri. «Cik viņš ir drošsirdīgs!» Persels nodomāja ar pateicību sirdī* Un tajā pašā brīdī apjēdza kaut ko gaužām saprotamu; tikai kreicēt vien pret vēju bija par maz. Citādi nemaz nevarēja būt. Mazs buru laukums, mazs ķīlis. Laiva gan kustējās, bet vilkās vēža gaitā, un to nesa tikpat sānis, cik uz priekšu. Turpinot tādā pašā garā, viņš austrumos pabrauks salai garām. Kā tas viņam agrāk nebija ienācis prātā? Tā kā laiva bija aiznesta uz austrumiem, zaudēto attālumu vajadzēja atgūt rietumos, vajadzēja mainīt halzes ... Turklāt mainīt diezgan bieži. Jo halzes būs īsākas, jo mazāks risks novirzīties no salas.

— Tetahiti! — viņš uzsauca.

Tetahiti atrāva vaigu no viņa vaiga un pagriezās viņam pretim.

— Vajag darīt... tā! — Persels kliedza.

Atbalstījis stūri pret ceļgalu, viņš atbrīvoja kreiso roku un ar žestu parādīja, ka jāmaina halzes. Tetahiti pamāja ar galvu un atkliedza:

— Es eju!

Tūlīt, it kā darbošanās sagādātu prieku, viņš izslīdēja no audekla būra un aizrāpās atbrīvot klīvera šoti. Persels pagrieza stūri, laiva, viņam par lielu apmierinājumu, paklausīja un izgriezās laukā no vēja. Lieliski! Tagad tā rāvās uz priekšu, jo ātrums pagriezienam bija pietiekams.

Atmirdzēja žilbinoša gaismas lāma, un Persels ieraudzīja Tetahiti. Viņš tikai ar pūlēm spēja novaldīt klīveri. Persels bažīgi nodomāja: «Ka tikai šoti viņš nenovelk pārāk stingri!» Lai palīdzētu Tetahiti, viņš mazliet pagrieza stūri un pāris sekunžu atslogoja buru no vēja.

Tetahiti atgriezās, pagalam izmircis, neskaidrajā gaismā spokaini vizēdams, dīvaini fosforescējošu galvvidu.

Persels izvilka pulksteni un gaidīja jaunu zibens uzliesmojumu, lai saskatītu ciparnīcu. Neko nevarēja saredzēt, tāpēc vajadzēja aptuveni noteikt, cik ilgi vilksies viena halze. Desmit minūtes uz rietumiem. Sešas uz austrumiem. Rietumu halzei vajadzēja būt garākai, jo tā nedraudēja aiznest viņus garām salai.

Halžu ilgums nostabilizējās, laiks aiztecēja, negaiss vairs nepieņēmās spēkā, viņi jutās nožēlojami, tas bija viss. Aukstums, plīstoši viļņi, kas sitās sejā, žilbinoši zibeņi, laivas trakā svaidīšanās... Neatlika nekas cits kā nogaidīt un pārdzīvot. Laivā bija daudz ūdens, un Persels nosprieda, ka tas jāizsmej. Viņi smēla pa kārtai, un pēc pusstundas neatlaidīga darba ūdens vairs nesniedzās augstāk par līmeni, kāds bija pirms vētras. Persels piesēja spaini, paslīdēja zem audekla blakus Tetahiti, tas aplika viņam roku ap plecu un pieklāva vaigu pie viņa vaiga»

Persels izvilka pulksteni. Bija pagajušas četras stundas, kopš laiva atīrās no salas.

Abi drausmīgi sala. Perselam bija zilas rokas, un viņš manīja sev pie vaiga klabam Tetahiti zobus.

Viņš pagriezās un uzsauca:

— Lien ... pirogā ... zem jumta!

Tetahiti papurināja galvu. Zibeņošana mitējās, un viņi ar neizsakāmu atvieglojumu atpūtināja dzirdi no pērkona grāvieniem. Kaut arī dienvidrietenis kauca, kā kaucis, un bangas gāzās bez mitas, Perselam uz brīdi šķita, ka iestājies neparasts miers un klusums. Tad šis iespaids pagaisa, un viņš atkal dzirdēja vēja aurus.

Tetahiti piespieda lūpas viņam pie auss:

— Vai nav ... nekā ēdama?

— Nē! — Persels atrēca pretim.

Padebešos pavērās plaisa, un redzamība uzlabojās, taču nepārsniedza vienu kabeļtauvu. Persels sasprindzināja redzi, lai miglā mēģinātu saskatīt kādu apveidu, kas atgādinātu salu.

Piepeši viņu sagrāba briesmīgas bailes. Ja nu viņi jau aizburājuši salai garām? Ja sala palikusi aizmugurē? Ja viņi ar katru jaunu halzi no tās attālinās? Krūtīs sirds sāka neganti dauzīties, un, kaut arī viņš bija nosalis gluži stīvs, piere norasoja sviedriem.

— Tetahiti!

Sejā ietriecās šļakatu vērpete un notecēja gar audekla iekšpusi. Kad atkal varēja atvērt acis, viņš redzēja, ka Tetahiti viņu uzlūko. Aukstums bija pārvērtis un padarījis gluži bālu viņa seju, tomēr tās vaibsti joprojām bija tikpat skarbi.

— Vai sala ... priekšā?

— Priekšā! — Tetahiti nevilcinājies atsaucās.

— Kāpēc?

— Priekšā!

Tetahiti atkal pavēra muti, bet spēja brāzma izsvaidīja vārdus, un Persels saklausīja tikai:

— Daudz ... rūpes ... galvā ... dzīvi!

Persela skatiens atkal pievērsās klīverim, viņš izlaboja kursu un atkal cieši vērās pustumsā. Kaut varētu redzēt, redzēt cauri miglai! Cilvēkam taču vajadzēja būt apveltītam ar īpašu jutekli, kas ļauj uzminēt sirdij dārgu vietu

tuvumu! Tas bija drausmīgi! Viņi varbūt kabeļtauvas attālumā pabrauks salai garām un to pazaudēs!

Viņa roka cieši sažņaudza Tetahiti roku. Viņam taisnība! Mēs esam dzīvi! «Ar to man vajadzētu pietikt.» Sīs mūžīgās balto cilvēku domas par nākotni! Nedomāt neko. dzīvot tagadnei, atbrīvoties no raizēm!

Viss satumsa. Persels skaidri redzēja slīdam virsū melno mākoni, bet jau pirms tam biezum biezās pilnīgi taisnās strūklās kā uzbrūkošas armijas pīķi sāka atkal gāzt lietus. Ar neticamu spēku tas triecās pret laivu, debesis atvērās kā slūžas, un lāses, durstīdamas galvu tūkstoš adatām, nikni kapāja arī klāju un rufi. Apkārtne ienira piķa melnā, biezā un drūmā tumsā, bet tikai uz brīdi. Tad melno mākoņu velve kļuva gaišāka, viss ietinās it kā pelēcīgā vatē, un redzamība atkal uzlabojās līdz puskabeļtauvai. Tajā pašā laikā pār jūru izlējās nespodra, nežēlīga gaisma, un bangu pelēkzaļās ieplakas ieguva pretīgu nokrāsu, kas Perselu stindzināja. Galvai uzgūlušie griesti, kas šķita tik zemi, ka gandrīz vai skāra priekšvadni, kurš tagad lēnām rāpās bangā, sadalījās atsevišķos pelēcīgi zaļganos, indīgos mākoņos. Masta gals sāka spīguļot, un negaiss plosījās pilnā sparā.

Neiedomājami skaļi dārdēdami un rībēdami, visapkārt šķīlās zibeņi, mezdami uz laivu baltu, nepārtrauktu, skaudru gaismu, līdz trāpīja viļņus, uz melnā fona pēkšņi apspīdēdami to Zaļganās, velnišķās šūpas. Zibeņi šāvās simtiem, līdzīgi lietus gāzmai, bezgalīgi mainīdami veidu: gan kā lauztas bultas, gan zigzagi, gan līkumainas svēd-ras, gan šņīpas, gan zirnekļa tīkli, gan kā milzīgas uguns bumbas, atstādami uz ūdens liesmainas lāmas un asiņainus, ugunīgus plankumus. Persels vairs nedrebēja aiz aukstuma vien, bet arī aiz bailēm, un dažus centimetrus attālu redzēja tahitieša pārvērsto seju, kas vairs nebija pelēcīga, bet jau gluži bāla.

Dārdoņa bija apdullinoša un tālu pārsniedza skaļuma robežu, kādu spēj izturēt cilvēka dzirde. Pēc katras pērkona zalves, kas nogranda un pēc tam atbalsojās ar briesmīgu niknumu, Persels salēcās un nodrebēja, it kā jau troksnis vien spētu viņu saplosīt gabalos. Viņš sēdēja stūrmaņa vietā, kā galeras vergs ar virvi piesējies pie laivas, bet mocībām nebija paredzams gals. Apkārt valdīja drausmas, viss plosīja nervus: dienvidvakars, kurš grieza sejā, lietus, kas durstīja kā ar adatām, plīstošie viļņi, kas smacēja elpu, un troksnis, galvenais — troksnis, šī briesmīgā grandoņa, kas radīja pasaules bojā ejai līdzīgu juceklību.

Nelaiks mirkli pierima, tad auka sasniedza vēl neredzētu spēku. Persels' juta, ka nemitīgi apskalotajā sejā vaibsti kļūst stingi, un sāka vaidēt. Kādreiz jau pārciestās mokas bija nieks pret šo briesmīgo kakofoniju. Vējš vairs nebija pieņēmies, varbūt tas pūta pat mazliet rāmāk, it kā smagā lietus gāzma to gausinātu. Bet troksnis! Troksnis! Tas jauca prātu! Zibeņi šķīda no visām pusēm reizē, it kā debess un jūra būtu aizsvilušās, un Perselu pārņēma baismi skaidra un tieša sajūta, ka pasaule iet bojā. Pērkona dārdi sekoja cits citam biedīgā crescendo. Tie atgādināja grūstošus kalnus, milzīgus zemes noslīdējumus, izžuvušas upes un atvāzušās plaisas, kas pāršķeļ veselas pilsētas. Persels vairs nespēja paciest zibeņu balto un salto žilboņu, viņš juta, ka saprāts sāk grīļoties, pabāza galvu zem audekla un aizvēra acis. Taču arī tur viņu vajāja neticamas vīzijas. Viņš redzēja zvaigžņājos iesviestu zemeslodi, un, kamēr tā griezās, satrakots okeāns pārplūdināja līdzenumus, atrāvās veseli kontinentu gabali, uz plānās dubļu garozas aiznesdami līdz pārbiedētos iedzīvotājus. Planēta izjuka kā slapja smilšu bumba, kas saplaisā saulē. Tā sadalījās gabalos un kā lietus nolija izplatījumā, juku jukām izkaisīdama kokus, cilvēkus, mājas. Tad zvaigznes cita pēc citas apdzisa. Saule paslēpās, un, sarukusi līdz ugunīgam kodolam, Zeme eksplodēja ar varenu troksni.

Cauri audeklam Persels juta, kā lietus kapā galvu, un viņam radās muļķīga sajūta, ka galvaskauss neizturēs ... Acu priekšā visu laiku rēgojās pārsprāgusi, atvāzusies, putekļos sabirzusi Zeme. Bet nedrīkstēja neko redzēt, neko dzirdēt, vajadzēja būt un palikt tikai mašīnai. Samiedzis acis, lai paglābtos no negantās zibeņu mirgas, viņš ar visu gribas spēku mēģināja skatīties fokā. Viņš izvilka pulksteni. Pēc minūtes vajadzēja mainīt halzi... Viņš pavērās ciparnīcā, tad fokā, tad atkal pulkstenī...

— Tetahiti, klīveri! ...

Nekādas atbildes. Persels pacēla audekla ieloku un paskatījās: Tetahiti kā neredzīgais bija aizvēris acis, pelēkā seja pauda mokas.

— Klīveri! — Persels ierēca viņam ausī.

Mirkli nebija nekādas kustības, tad Tetahiti kā robots izlīda no apvalka un, pastiepis uz priekšu rokas, plīstošajos viļņos taustījās uz priekšu, lai atsietu klīveršoti. Viņš atgriezās, saliecies divos līkumos, brizdams pa kokpita ūdeni, matos sprēgājot dzirkstelēm. Tad apsēdās savā vietā. Pie katra zibens spēriena viņš strauji salēcās.

Perselam aizvien grūtāk bija iekampt elpu. Padebeši gāzās virsū toveriem, likās, viņš stāv zem ūdenskrituma. Tad lietus mazliet pierima, Persels atģidās, ka vēro plīstošu vilni. Pretīgā zaļganā nokrāsa viņu stindzināja šausmās. Viņš novērsa acis. Ar pārdabisku grāvienu labajā pusē noplanda zibeņu kūlis, un viņam abās kājās iedzēla tāda sāpe, ka viņš jau nodomāja — zibens tās atrāvis no ķermeņa.

Tetahiti sāka kliegt, un brīdi Perselam šķita, ka to trāpījis zibens. Abām rokām abpus ceļgaliem ieķēries solā, sakumpis uz priekšu, atspiedis pieri pret Persela plecu, viņš rēca no visa spēka. Persels viņa balsi tikko sadzirdēja, tomēr uz pleca juta tahitieša elpu. «Viņš zaudē prātu!» Persels nodomāja, nodrebēdams briesmīgās bailēs, un krietnu brīdi cīnījās ar sevi, lai nesāktu kaukt tahitietim līdzi. Viņš pārlika stūrei pāri kāju un, atliecis Tetahiti rokas uz muguras, pliķēja tam pa vaigiem. Lietus gāzās ar tādu sparu, ka Tetahiti vaibsti likās izplūduši un zaudējuši apveidu. Persels sāka sist stiprāk. Galvu atgāzis, acis aizvēris, tahitietis nepretojās.

«Viņš nebija nodarbināts,» Persels piepeši iedomājās. Nervi neizturēja, jo viņam nekā nebija ko darīt. Viņš abām rokām satvēra Tetahiti galvu, piespieda lūpas viņam pie auss un kliedza:

— Nem stūri!

Nekādas atbildes. Ne mazākās dzīvības zīmes. Tetahiti seja bija tukša, trula. Tās bija beigas. Troksnis bija uzveicis viņa nervus. Viņš gaidīja nāvi.

— Ņem stūri! — Persels rēca mežonīgā enerģijas uzplūdā.

Viņš abām rokām kratīja Tetahiti ļengano galvu, lūdzās, berzēja savu vaigu pret viņa vaigu, turpat vai raudāja. Beidzot viņš izlīda no audekla apvalka, saņēma Tetahiti roku un uzlika to uz stūres koka.

Viņš nepamanīja plīstošo vilni, kas brāzās pāri, nogāzās no kājām, galva pakļuva zem ūdens, un viņš jau nodomāja: «Esmu iesviests jūrā,» — tad pavilka drošības virvi, piere atsitās pret kaut ko cietu, viņš abām rokām taustījās visapkārt. Tas bija kokpita sols. Nometies uz ceļgaliem, viņš mēģināja atgūt elpu. Zibens apspīdēja laivu, un viņš satriekts sastinga. Ūdens jau skalojās pāri solam. Ja briesmīgā lietus gāzma nerimsies, pēc nepilnas pusstundas laiva būs pilna. Tās būs beigas ...

Viņš apsēdās otrpus stūres. No audekla rēgojās ārā Tetahiti galva. Pievērtās acis kā taustīdamās apstājās pie Persela, un viņš papleta muti. Tomēr šoreiz nekliedza. Viņš runāja. Izbrēca vārdus. Persels nedzirdēja ne skaņu, tikai pēc lūpu kustībām noprata, ka Tetahiti sauc to vārdā. Viņš pieliecās tuvāk un saklausīja vārgu, tālīnu balsi, kas teica:

— Ar ... mani...

— Ko? — Persels rēca.

— Ar ... mani.

Beidzot viņš saprata. Tetahiti lūdza, lai viņš lien atpakaļ zem audekla.

Persels uzlika roku uz stūres blakus Tetahiti rokai un ar kustību rādīja, ka stūrē. Tahitieša skatienā pavīdēja it kā saprašana. Acis palūkojās uz roku, aizklīda līdz klīve-ram un atgriezās pie Persela. Šajā brīdī drifte novirzīja laivu no kursa un, pat nepaskatījies uz priekšgalu, Tetahiti izlaboja virzienu.

Persels palīda zem audekla. Tetahiti tūlīt aplika viņam roku ap pleciem un piespieda vaigu pie viņa vaiga.

Persels atskārta, ka, sēdēdams tahitietim labajā pusē kā tagad, viņš ar stūri neko nevar iesākt. «Pat tad, ja tas sāk braukt aplamā virzienā!» viņš noteica un paraustīja plecus. Ikreiz, kad uzliesmoja zibens, viņš paskatījās uz ūdens līmeni kokpitā. Pēc desmit minūtēm laiva vairs būs tikai vraks.

Vēl pirms īsa brīža viņu bija briesmīgi biedējusi doma, ka var pazaudēt salu. Bet, ja sala zaudēta, domas par nāvi kļuva vienaldzīgas. Viņš paskatījās uz Tetahiti. Tahitietis stūrēja lieliski. Varbūt tas bija dabūjis triecienu no zibens? Lietus brāzmās tā vaibsti tagad izskatījās mierīgi un spraigi.

Persels jutās vārgs un truls. Viens aiz otra viņu sasku-rināja divi plīstoši viļņi. Viņš saknieba lūpas. Darboties, darboties līdz galam! Viņš izvilka pulksteni. Vēl trīs minūtes, tad jāmaina halze. Viņš pavīpsnāja: pēdējā halze! Tad atrāva skatienu no ciparnīcas, smadzenēs kaut kas it kā iebelza, viņš sajuta vēso metālu pie auss un saprata, ko dara. Tas bija bērnišķīgi, tā jau bija galīga aušība. Un tomēr, par spīti šai atziņai, viņš ieklausījās.

Trakojošo dabas spēku vidū nenogurdināmais tikšķis pārsteidzoši skaļi un skaidri steidza tālāk, sadalot laiku mazos, noteiktos posmiņos, it kā laiks piederētu cilvēkam. Perselu pārņēma ārkārtīga drošības sajūta. Mazais tikšķis pie auss bija tik muļķīgs un tik brīnišķīgs. Tā bija dzīvība. Viņš nodomāja: «Es zaudēju prātu.» Un tomēr, acis pievēris, klausījās, lai gan roka, kas žņaudza pulksteni, mirka ūdenī un troksnis bija padzinis no smadzenēm jebkuru domu.

Lietus aprāvās. Persels tūlīt izlīda no audekla un sāka liekšķerēt ūdeni. Viņš nejuta nedz atslogojumu, nedz cerību. Kaut kas bija jādara. Un viņš darīja.

Tetahiti viņu nomainīja, un viens pēc otra viņi pusstundu pūlējās, smeldami laukā no laivas ūdeni. Viņi bija pārāk noguruši, lai pārmītu kaut vārdu. Lai nepārmestu spaini pār bortu, viņi ar auklu to piesēja pie plaukstas locītavas. Ne vienreiz vien plīstošs vilnis iznīcināja piecu minūšu ilgu darbu. Viņi tam nepievērsa uzmanību. Pamazām ūdens līmenis sāka kristies.

Redzamība uzlabojās — viņi atkal bija iepeldējuši pie-nainā, vatainā jomā. Perselam radās iespaids, ka šādu brīdi viņš mūžā jau kaut kad pārdzīvojis. Atmiņas par dzīvi salā bija pagaisušas. Likās, viņš jau gadiem ilgi burā šajā laivā izsalcis, drebēdams aiz aukstuma, viļņu mētāts.

Viņš sēdēja pie stūres un vēroja, kā Tetahiti smeļ ūdeni. Tahitietis rosījās turpat priekšā, kājas iepletis, paceles atspiedis pret solu, drošības virve ūdenī izlocījās kā čūska. Lielais augums pieliecās, garās rokas izstiepās, un ar to pašu noapaļoto kustību, ar kādu iesmēla kokpita ūdeni spainī, viņš aizvēja pusē pārmeta tā saturu pār bortu. Laiku pa laikam viņš pacēla acis un paskatījās uz Perselu, lai pārliecinātos, ka tas vēl joprojām ir tepat.

Tetahiti izlēja spaini pār kreiso bortu un palika mierā. Persels sekoja viņa skatienam. Blāvajā mākonī, kas ietina visu apkārtni, tik tikko virs ūdens iezīmējās apaļš plankums, kura vidus bija baltāks un spožāks nekā malas. Tāda varbūt izskatītos saule, nespēdama izlauzties cauri biezajai miglai. Bet saule nevarēja būt tik zemu pie apvāršņa. Tā nupat bija pārslīdējusi pāri zenītam.

Persels piecēlās un uzlika celi uz stūrmaņa sola. Gaišais plankums balsnīja ieslīpi aiz kreisā borta, tur, kur, spriežot pēc viļņiem, vajadzētu būt dienvidiem. Tas vairs nebija apaļš, kā likās sākumā, bet iegarens. Vai, pareizāk sakot, tas lāgiem it kā pieņēmās augstumā un atkal noplaka. Debesīs negaisa laikā bieži var vērot neparastas optiskas parādības, taču tās ir kustīgas, nenoturīgas un drīz vien atkal pagaist. Šis plankums palika un nekustējās.

Tetahiti atsāka smelt ūdeni, un Persels apsēdās. Viņš drebēja aiz aukstuma, jutās gluži notrulis un kāvās ar dīvainām domām.

— Uguns! — Tetahiti ierēcās.

Persels uzlēca kājās un, nekā nesaprazdams, sirdij drebot, raudzījās apkārt.

Tetahiti metās viņam klāt, nemaz nemanīdams, ka plaukstai piesietais spainis lēkā aiz muguras un sitas pret laivas bortiem.

— Uguns!

Viņš sagrāba Perselu aiz pleciem un sapurināja. Spainis dauzīja Perselam pa kājām, viņš to satvēra aiz stīpas. Piepeši nezin kāpēc likās ļoti svarīgi savaldīt spaiņa bezjēdzīgo mētāšanos.

— Uguns! — Tetahiti kliedza, viņu spēcīgi purinādams.

Plīstošs vilnis abus nogāza no sola. Persels uzrausās

kājās, izklepojās, atvēra acis. Gaišais plankums! No acīm nokrita kā zvīņas. Sievietes pludmalē bija sakūrušas ugunskuru! Sala bija klāt!

— Ņem stūri! — Persels uzkliedza, mezdamies uz rufi. Ass rāviens viņu apturēja uz vietas. Tas bija spainis. Viņš vēl vienmēr turēja to rokā, aizmirsis, ka tas piesiets Tetahiti pie plaukstas.

Viņš netērēja laiku, lai atraisītu grotburas reflīni. Viņš to pārgrieza. Garšļaukus guļot uz audekla, ko vējš rāva ārā no rokām, viņam izdevās sadabūt fali, pacelt grotburu un nostiprināt fali pie masta. Laiva nosvērās uz sāniem, ūdens vēlās pāri bortam, vajadzēja riskēt, vajadzēja skrieties ar nāvi! Ja atkal uznāks negaiss, gaišo plankumu kreisajā pusē apris piķa melnā nakts.

Persels piesēdās pie stūres, un pēkšņi viņu sagrāba drausmīgas šaubas. Vai tikai viņi nepārskatījās? Kā gan vahinas tik trakā lietus gāzmā būtu varējušas aizkurt un uzturēt ugunskuru?

-— Tetahiti ...

Kaut arī plīstošie viļņi nemitīgi sitās laivā, Tetahiti tomēr smēla ūdeni. Viņš smēla ar tādu kā niknumu. Vaibsti bija noslēgti, saspringti.

— Tetahiti...

Tahitietis pacēla galvu, raudzījās uz Perselu, un Persels no šī skatiena saprata, ka arī viņš vairs netic. Ugunskurs grēku plūdos! Bet gaišais plankums turpat, tikai mazliet virs ūdens, spīdēja, kā spīdējis.

Un tad, zobus atklājis platā smaidā, Tetahiti jau sēdēja tam blakus, seja laistījās, aiz satraukuma viņš tikko valdījās.

— Adāmo! — viņš kliedza. — Pirogas! Peritāņu pi-rogas!

Persels pavērās viņā un sāka smieties saraustītiem smiekliem, kas negribēja rimties. Grota sievietēm bija noderējusi par dūmeni. Viņas bija aizdedzinājušas laivas!

Bura plandījās. Persels noskatījās, kā Tetahiti ieliek airi dullī. Kā pēc burvju mājiena dienvidrietenis bija norimis, bangas noplakušas, viņi bija iebraukuši salas aizvējā. Bet migla sabiezēja vēl vairāk. Viņi samanīja tikai gaišo plankumiņu.

Persels no Tetahiti pārņēma briķēšanu un dzirdēja, kā tas aizmugurē nolaiž buras. Laiva slīdēja pa ūdeni bez zvalstīšanās un šūpošanās, un tās vienmērīgajā gaitā Perselam gandrīz vai sāka reibt galva. Viņš neredzēja neko, pat aira lāpstiņu ne. Viss bija balts, viss bija apklusis. Likās, viņš ienirst vatē, palsā, vieglā, līganā vatē, kas atkal sakļaujas viņam aiz muguras. Viņš briķēja abām rokam, atskatīdamies pār plecu, lai vaditos pēc gaišā plankuma. Tetahiti laikam bija priekšgalā. Viņš to neredzēja.

Pēc kāda laika Tetahiti viņu atkal nomainīja pie aira,

un laiva sāka slīdēt ātrāk. Persels aizgāja uz priekšgalu un, ar vienu roku satvēris foka fali, otru atspiedis pret mastu, uzelpoja. Krūtis cilājās rāvieniem. Viņš neko neredzēja. Pat ūdens, pa kuru slīdēja laiva, nebija saskatāms. Apritēja daži mirkļi, nāsīs iesitās koku un degošu pagaļu smarža, kaklā iespriedās kamols, un viņam gribējās raudāt.

Ķīlis iegriezās smiltī, laiva nosvērās uz kreisajiem sāniem un apstājās. Viņš izmeta enkuru, ielēca ūdenī un pa liedagu sāka skriet pretim ugunij. Pēc dažiem soļiem kājas sapinās. Rokas papletās sānis, viņš nokrita ar seju smiltīs un iespieda tajās lūpas.

— Adāmo!

Tā bija Tetahiti balss. Tā skanēja apslāpēti, satraukti. Viņš to meklēja.

— Adāmo!

Varbūt viņš bija dzirdējis šļakstu, kad Persels pēc piebraukšanas krastā ielēca ūdenī.

— Tetahiti! — Persels atsaucās vārgā balsī.

Viņš piecēlās kājās un gaidīja tahitieša atbildi, lai dotos balss virzienā.

— Adāmo!

Rokas izstiepis uz priekšu, Persels sāka iet. Viņš pat neredzēja savus pirkstus. Viss bija balts un vatains.

— Adāmo!

Viņu pārsteidza, ka balss skan aizmugurē. Bet varbūt tā bija kraujas atsviestā atbalss. Vai arī migla visu jauca juku jukām.

— Tetahiti!

Aizritēja gari mirkļi. Viņi nekādi nespēja satikties. Abi droši vien dažu metru attālumā gāja aplī viens otram apkārt. Nevajadzēja saukt tik skaļi. Atbalss maldināja. Viņš atsāka pusbalsī:

— Tetahiti!

Un piepeši tik tuvu, tik tuvu, ka viņš salēcās, atskanēja:

— Nekusties vairs.

Viņš pagriezās. Taču neko neredzēja. Viņš sastinga un atkal dzirdēja Tetahiti nosvērto, dobjo balsi:

— Runā...

— Tetahiti...

— Vēl!

— Tetahiti...

— Vēl!

Balss skanēja pa labi, tomēr Persels novaldījās un nemetās turp.

— Tetahiti...

Uz pleca uzgūla roka. Viņš atskatījās. Miglā pelēcīgi iezīmējās Tetahiti garais, atlētiskais stāvs. Persels diezgan labi atšķīra roku uz sava pleca, bet līdz ar elkoni tā kļuva neskaidra, un augstāk galva baltajā miglas vālā bija tikai tumšs plankums.

— Ak, Adāmo! — Tetahiti teica. — Es tevi atradu!

Hobčrs Mēris SALA

Redaktore L. Rambeka.

Maksi, redaktors V. Grants.

Tebn. redaktore Dz. Reigase,

Korektore I. Kopiņa.

Nodota salikšanai 1968. g, 31.; oktobrī. Parakstīta iespiešanai 1969. g. 20. janvāri. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 15,79 fiz. iespiedi.; 20.09 uzsk. iespiedi.; 27.17i izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksa 1 rbU 51 kap. izdevniecība «Liesma» Rigā, Padomju bnlv. 24. Izdevn, Nr. 22370-Dol09. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīga, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 618.

PASKAIDROJUMI

1

Dievība.

2

Sim vārdam saglabājam pieņemto rakstību, lai gan patiesībā labāk vajadzētu rakstīt «tapū», jo burta «b» tahitiešiem nav. Aut. piez.

3

2 km garš un 1 km plats.

4

Ve(iem.

5

Viņš nav egoists ...

6

Pilnīgi piekritu.

7

Mazā žurka.

8

Angļu valstsvīrs (1759—1806), dedzīgs franču revolūcijas pretinieks.

9

s Viens angļu akrs ir 4046 m2 liels.

10

Elefantu slimība.

11

Putns — miera sūtnis, arī pati miera piedāvāšanas ceremonija.

Content

Merls Robērs Sala

Robērs Merls Sala

PRIEKSVĀRDS

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

ceturtā nodaļa

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

septītā nodaļa

ASTOTA NODAĻA

Devītā nodaļa

DESMITA NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRISPADSMITA NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITA NODAĻA

SEŠPADSMITA NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

PASKAIDROJUMI