Bengtsons Franss G.

Sarkanais pūķis

Franss G. Bengtsons

SARKANAIS PŪĶIS

.

..

Pirmā grāmata JŪRASBRAUCĒJS RIETUMU CEĻĀ

.

IEVADS

Kā konunga Haralda Zilzobja* laikā Skoiiē* klājās skūlajiem* viriem.

Daudz nemierīgu vīru no Skones aizbrauca Buem un Vagnam līdz, bet cieta neveiksmi Jērunga līcī; citi sekoja Stīrbjernam uz Upsalu un krita tur. Kad mājas kļuva zināms, ka maz bija to,- kas gaidāmi atpakaļ, tika sacerētas sēru vārsmas un uzcelti piemiņas akmeņi, pēc kam visi prātīgi cilvēki bija vienās domās, ka labi vien bija tā, kā bija noticis, jo nu varēja cerēt, ka turpmāk vairāk valdīs » miers un retāk dalīs mantu ar asiem ieročiem. Nu nāca raženi gadi, bagāti kā ar rudziem, .tā ar siļķēm; un lielākā daļa jutās apmierināti; bet tie, kuriem šķita, ka uz ražu jāgaida pārāk ilgi, brauca uz Angliju un Triju sekmīgos sirojumos, un daudzi tur apmetās uz dzīvi.

Bet tad braukt uz Skoni bija pasākuši skūti vīri, kā no sakšu zemes, tā no Anglijas, lai sludinātu kristīgo mācību. Viņiem daudz bija, ko stāstīt, un ļaudis sākumā bija ziņkārīgi un klausījās labprāt; tāpat arī sievietēm sākumā gluži labi patika ļaut svešiniekiem sevi kristīt, saņemot baltu kreklu par dāvanu. Bet drīz vien svešiniekiem kreklu sāka pietrūkt; un ļaudis vairs neklausījās viņu sludināšanā, kas likās apnicīga un maz ticama; turklāt skūtie viri runāja stostīgā valodā, kādu bija ieklausījušies Hēdebijā* vai rietumu salās, un tādēļ likās esam bērna prātā.

Ar kristīšanu tādēļ diez ko neveicās; un skūtos vīrus, kuri daudz runāja par mieru, bet galvenā kārtā bija iedegušies niknumā pret dieviem, reizēm sagrāba ticīgi pagānu vīri, tos uzkārdami svētajos oša kokos, apšaudīdami bultām un atdodami Odina* putniem. Bet citi. kas bija aizkļuvuši uz ziemeļiem līdz Jēinges mežiem, kur ticības bijā maz, tika apsveikti ar prieku: tos saistītus aizveda uz tirgiem Smolandē un izmainīja pret vēršiem un bebrādām. Kā smolan- diešu vergi daži ataudzēja matus un, juzdamies neapmierināti ar Jehovu, darīja, ko viņiem lika; bet lielākā daļa joprojām labāk gribēja gāzt dievus un kristīt sievas un bērnus nekā lauzt akmeņus un malt labību, tā saviem maizestēviem sagādādami tādus sirdsēstus, ka jēingieši par pilnvērtīgu priesteri bez sāls vai vadmalas piedevām drīz vien nevarēja dabūt pat pāri trīsgadīgu Smolandes vēršu. Tādēļ robežnovados skūtie vīri lāgā netika ieredzēti.

Vienā vasarā pa visu dāņu zemi bija izgājusi ziņa. ka konungs Haralds Ziizobis pieņēmis jauno mācību. Savās jaunības dienās viņš jau reiz bija izdarījis šādu mēģinājumu, to drīz vien nožēlodams; bet nu konungs Haralds nopietni bija pārgājis jaunajā ticībā, jo bija jau vecs un ilgi bija mocījies ar niknām sāpēm mugurā, no sava alus un savām sievām gūdams maz prieka; tad nu gudri bīskapi, ķeizara sūtīti, bija iezieduši viņu ar lāča taukiem, tos apustuļu vārdiem iespēcinādami. Viņu ietinuši jērādās, tie viņam bija devuši uz saknēm nostādinātu svētītu ūdeni alus vietā; bija metuši krusta zīmi viņam starp pleciem un izvārdojuši daudz velnu no viņa, līdz sāpes bija pārgājušas un konungs bija kļuvis kristīgs.

Pie tam Dieva vīri viņam bija galvojuši, ka viņu piemeklēs vēl lielāka nelaime, ja viņš atkal nesīs asinsupurus vai izrādīsies remdens ticībā. Tādēļ, kļuvis atkal kustīgs un spējīgs ņemt sev klāt jauno arābu verdzeni, kuru Korkas konungs Oiofs ar Dārgakmeņiem viņam bija atsūtījis kā drauga dāvanu, Haralds pavēlēja, ka visiem ļaudīm jākristījas. Lai gan tāda valoda šķita savāda no tā, kurš pats bija cēlies no Odina, daudzi paklausīja viņa aicinājumam, jo viņš bija valdījis ilgi un laimīgi un viņam zemē bija liels vārds. Viņš uzlika visbargākos sodus tiem, kas pacēla roku pret priesteriem, un nu Skonē viņu skaits pieņēmās; līdzenumā tika uzceltas baznīcas, un vecie dievi sāka iziet no apgrozības, tos pielūdza vienīgi lopu sērgu gadījumos un tad, kad uznāca briesmas uz jūras.

Jēingē tomēr ļaudis par to tikai smējās. Jo ļaudīm robežu mežos vieglāk bija smieties nekā prātīgajiem cilvēkiem uz māla zemes; bet visvairāk smieklu viņiem sagādāja konunga pavēles. Sais novados maz bija to vīru, kuru vara sniegtos tālāk kā viņu labā roka, un ceļš no Jelinges* līdz Jēingei bija tāls pat vislielākajiem konungiem. Vecos laikos, Haralda Hildetanda* un Ivara Vīdfamnes* dienās un pirms tam, konungi Jēingē bija ieradušies uz meža vēršu medībām lielajos mežos, bet reti kad citā nolūkā. Tad meža vērši bija izbeigušies un konungu apciemojumi līdz ar tiem; un, ja tagad kāds konungs dusmojās par nepaklausību un trūcīgā,m nodevām, draudēdams ar savu ierašanos, viņš mēdza saņemt atbildi, ka meža vērši novadā nav manīti, bet, ja tā notiktu, tad laidīs ziņu un laipni saņems viņu. Tā robežnovados jau sen bija radies sakāmvārds, ka neviens konungs tur nerādīsies, kamēr nebūs atgriezušies meža vērši.

Tā Jēingē viss palika, kā bijis, un nekāda kristietība tur neievie- sās. Tos priesterus, kas tur mēģināja rādīties, joprojām pārdeva pierobežā; dažiem jēingiešiem pat likās, ka viņus vajadzētu nosist turpat uz vietas, bet pret mantkārīgajiem Sunncrbuas un Albuas ļaudīm iesākt karu, jo smolandiešu cenas esot tādas, ka no tirgošanās neatlecot ne mazākā peļņa.

Pirmā daļa

GARAIS CEĻOJUMS

Pirmā nodaļa

Par zemnieku Tosti un viņa saimniecību.

Piekrastē ļaudis dzīvoja ciematos kā savas nodarbošanās, tā lielākas drošības labad, jo no kuģiem, kas brauca apkārt Skonei, bieži izdarīja uzbrukumus — pavasaros vīri, kas devās projām un gribēja lēti apgādāties ar svaigu barību, gan rudeņos tie no viņiem, kas tukšām rokām atgriezās mājās no neveiksmīga sirojuma. Naktīs atskanēja raga pūtieni, aicinot kaimiņus palīgā, kad bija dzirdamas malā izkāpušas bandas; un mājinieki labā ciemā reizēm paši varēja iegūt vienu vai pāra kuģu no svešiniekiem, kas bija neuzmanīgi, un tad parādīt krietno laupījumu pārbraucējiem ciema vīriem, kad garās laivas atgriezās mājās uz ziemas atpūtu.

Bet bagāti un lepni vīri, kam bija pašiem savi kuģi, lāgā necieta kaimiņu savā tuvumā un labāk dzīvoja paši par sevi, jo, pat atrazdamies uz jūras, savu māju apsargāšanai mēdza turēt krietnus vīrus, kurus atstāja mājās. Kūliena novadā bija daudz tādu lielmaņu; turienes bagātos zemniekus daudzināja esam augstprātīgākus nekā jebkur citur. Mājās būdami, viņi labprāt mēdza naidoties viens ar otru, lai gan mājas šķīra prāvi attālumi; bet viņi bieži bija projām, jo no pašas bērnības raudzījās uz jūru it kā uz savu āra lauku, kur visi tie, kurus viņi tur sastapa, varēja vainot paši sevi.

Tur dzīvoja zemnieks, vārdā Toste, cienīts vīrs un liels jūrasbraucējs; lai gan jau labi gados, viņš vēl aizvien vadīja pats savu kuģi un ik vasaras brauca uz svešām zemēm. Viņam bija radi Limērikā, Īrijā, tais vikingos, kas tur bija apmetušies uz dzīvi, un turp viņš mēdza braukt tirgo- lirs un palīdzēt virsaitim, kurš bija no Lūdbrūka* pēcnācējiem, ņemt nodevas no īriem un no viņu klosteriem un baznīcām. Tad vikingiem labie laiki Īrijā bija sākuši noziedēt, bet Konotas karalis Muirkjartačs ar Adas Vamžiem bija apgājis salai apkārt ar vairogu uz jūras pusi, jo iedzimtie nu aizstāvējās labāk nekā agrāk un labprā- tak sekoja saviem karaļiem, kādēļ meslu piedzīšana no viņiem prasīja lielas pulēs; un pat agrāk tik viegli izlaupāmie klosteri un baznīcas nu bija uzcēluši augstus akmens torņus, kur priesteri paglabās ar visu savu mantu un ne ar uguni, ne ar ieročiem nebija sasniedzami. Tādēļ daudzi no Tostes vīriem domaja, ka labāk būtu virzīt braucienus uz Angliju vai Franciju, kur laiki bija labi un kur ar mazāk pūlēm varēja iegūt vairāk; bet Tostem patika labāk tas, pie kā viņš bija pieradis; viņam likās, ka viņš ir par vecu, lai izmēģinātu roku zemēs, kas viņam bija svešas.

Viņa sieva, kurai bija Āsa vārdā, bija cēlusies no mežu novada. Viņai bija veikla mele un mazliet iecirtīga daba, un Toste reizēm mēdza teikt, ka nemaz nevarot manīt, ka viņa ar gadiem kļūtu lēnaka, kā tas esot ar vīriem. Bet viņa bija krietna saimniece un labi valdīja mājas, kamēr Toste bija projām. Viņa bija dzemdējusi Tostem piecus dēlus un trīs meitas; tik ar dēliem viņiem diez kā nebija laimējies. Vecākais, vēl jauneklis būdams, bija ņēmis galu kādās kāzās, kad, no alus iesilis, bija gribējis parādīt, ka var jāt uz vērša; otru jau pirmajā braucienā vētra bija pārskalojusi pār kuģa malu. Bet visnelaimīgāk bija izgājis ceturtajam, kuram bija Are vārdā; jo vasarā, kad viņam bija deviņpadsmit gadu, viņš divām kaimiņu sievām bija pagādājis bērnus, kamēr vīri atradās svešās zemēs, tā kļūdams par cēloni lielam sajukumam un izsmieklam, kā arī lieliem izdevumiem no Tostes puses, kad vīri atgriezās mājās. Kļuvis no tā grūtsirdīgs un bīdamies no cilvēkiem, viņš bija nositis vīru, kurš par daudz bija izsmej is viņu par viņa steidzību, un pēc tam bija aizbēdzis no savas zemes. Runāja, ka viņš piebiedrojies zviedru tirgotājiem un devies viņiem līdz uz austrumiem, lai izbēgtu cilvēkiem, kam bija zināmas viņa neveiksmes; bet pēc tam neviens vairāk nekā par viņu nebija dzirdējis. Asai sapnī bija parādījies melns zirgs ar asiņainiem gurniem, un tā domājās zinām, ka viņš ir miris.

Asai un Tostem nu vēl bija palikuši divi dēli. Vecākais, Uds vārdā, bija neliela auguma drukns vīrs kleinām kājām, stiprs, cietas dabas un apdomīgs valodā; viņš jau agri bija sācis pavadīt Tosti braucienos un prata rīkoties ar kuģi un ieročiem. Mājās viņš drīz vien kļuva iecirtīgs, jo viņam grūti nācās aizvadīt ziemas; un tad viņam bieži iznāca saskrieties ar Asu. Viņš mēdza teikt, ka tāds viņš nu reiz esot, ka viņam sasūrējušā sālītā barība uz kuģa garšojot lab'āk nekā Ziemsvētku cepeši uz sauszemes; bet Asa atbildēja, ka nekad neesot manījusi, ka viņš mazāk nekā citi ņemtu no labā ēdiena, ko viņa ceļot galdā. Viņš dienu gulēja tik daudz, ka bieži žēlojās, ka viņam nakti nenākot miegs; pat ja viņš kādu meitu noguldot sev blakus gultas salmos, tas nekā daudz nelīdzot. Asai nepatika, ka viņš gulēja ar viņas meitām: tās viegli varēja tapt iedomīgas 'un savai maizesmātei nepaklausīgas, labāk būtu, ja Uds apprecētos. Bet Uds atrunājās, ka ar to neesot ko steigties: sievietes, kas viņam vislabāk patikušas, viņš esot sastapis Īrijā, bet no tās sugas viņš nevienas lāgā nevarot mājās vest, jo tad, tā viņam šķietot, viņas abas ar Asu drīz mestos viena otrai virsū ar zobiem un nagiem. Asa saskaitās un jautāja, vai tad viņš sēdot un gaidot, kad viņa mirs? Uds tādās reizēs mēdza atbildēt, lai viņa darot, kā viņai labāk tīkot: šinī ziņā viņš nekādus padomus viņai dot negribot, bet, ja tā notiktu, viņš jau gan to jaudātu panest.

Lai gan valoda viņam bija lēna. Asai ne ik reizes nācās viegli paturēt pēdējo vārdu sarunā ar Udu; viņa tad mēdza teikt, ka tiešām esot grūti, ka viņai nācies pazaudēt trīs krietnus dēlus un paturēt to, bez kura viņa vislabāk varētu iztikt.

Uds iztika labāk ar Tosti; un, tiklīdz atnāca pavasaris un ap laivu pajumtēm un kuģu steķiem sāka smaržot darva, prāts viņam kļuva vieglāks. Tad viņš reizēm mēģināja sacerēt vārsmas, kas viņam tomēr negribēja veikties: par to, kā jūras gaigalas lauks nu jau ir arams vai kā jūras zirgi viņu drīz nu nesīs uz vasaras zemi.

Bet liela skalda vārdu viņš nekad neieguva, vismazāk gan pie sava novada zemnieku meitām precību gados. Viņu reti kad redzēja atskatāmies atpakaļ, kad viņš bu- rāja projām.

Viņa brālis bija jaunākais no visiem Tostes bērniem un savas mātes acuraugs; viņam bija Pūķis vārdā. Viņš auga ātri un bija garš un izstīdzējis. Asa vaimanāja par viņa vājo miesu; tikko viņš neēda krietni vairāk nekā jebkurš no pieaugušajiem, viņai aizvien šķita, ka tā viņu pazaudēs; tā teica, ka viņa vājā ēstgriba novedīšot viņu postā. Pūķim garšoja ēdiens, un viņš reti kad sūdzējās par to, ka māte tā rūpējās par viņa barību; tikai Toste un Uds reizēm kurnēja dēļ labajiem kumosiem, kuri tika glabāti viņam. Kā bērns viņš pāris reižu bija slimojis, un pēc tam Asa nekad vairs neticēja viņa labajai veselībai, pastāvīgi nelikdama viņam mieru ar savām bailēm un aizrādījumiem un reizēm novezdama viņu tik tālu, ka viņš sev šķita pilns grūtu vainu un juta lielu vajadzību pēc svētītiem sīpoliem, dziedīgām zālēm un siltiem māla traukiem, kad īstenībā viņa vienīgā grūtā kaite bija tā, ka viņš bija pārēdies miežu biezputru ar speķi.

Kad viņš sāka pieaugt, Asas rūpes vairojās. Viņas cerība bija, ka viņš taps ievērojams vīrs un virsaitis. Viņa bieži apmierināta aizrādīja Tostern, ka Pūķis taisās izaugt liels un stiprs un valodā ir tik gudrs, ka pilnīgi šķiet atsities savā mātē; bet viņai iedvesa bailes visas tās briesmas, kas viņu gaidīja vīru gaitās. Tā bieži runāja ar dēlu par brāļu nelaimēm un lika viņam solīties, ka viņš sargāsies no vēršiem, būs uzmanīgs uz kuģa un nekad negulēs ar citu vīru sievām; bet, atskaitot visu to, biia vēl tik daudz kā cita, kas viņam varēja draudēt, ka viņa nesaprata, ko iesākt. Kad Pūķim palika sešpadsmit gadu un viņam būtu jābrauc citiem līdz, Asa to aizliedza, jo viņš vēl esot daudz par jaunu un ar vāju veselību. Un, kad Toste jautāja, vai viņa joprojām domājot audzināt viņu par virtuves virsaiti un sieviešu varoni, Asa tā sāka plosīties, ka Tostem sametās bail un viņš atļāva viņai darīties, kā viņa grib, pats būdams priecīgs, ka, jo ātrāk, jo labāk, var taisīties projām.

Tai rudenī Toste un Uds atgriezās vēlu, pazaudējuši tik daudz vīru, ka viņiem tikko bija pieticis airētāju; tomēr viņi bija apmierināti un viņiem bija daudz ko stāstīt. Li- merikā ieguvums bija bijis mazs, jo īru karaļi Munsterā nu bija kļuvuši tik vareni, ka turienes vikingi bija aizņemti gandrīz vai tikai ar aizstāvēšanos vien; bet Tostes draugi, kuri tur bijuši ieradušies ar saviem kuģiem, viņam jautājuši, vai viņš gribot piedalīties uzbrukumā kādam lielam Jāņu. tirgum, kurš notiekot Alerionetā Velsā, kur vikingi vēl nekad neesot bijuši, bet nu varot nokļūt ar pāris drošu, Tostes draugiem zināmu ceļa vadoņu palīdzību. Uds bijis pierunājis Tosti, lai viņš piedalās, to vēlējušies arī viņu kuģu ļaudis; un ar septiņiem kuģiem visi viņi bija piestājušies Merionetā, kur pēc tam pa grūtu ceļu devušies zemes iekšienē, nepamanīti nonākdami līdz tirgum. Ciņa bijusi sīva, un daļa vīru bija krituši, bet vikingi uzvarējuši un ieguvuši lielu laupījumu kā mantās, tā gūstekņos. Pēc tam viņi burājuši pāri uz Korķu, kur pārdevuši savus gūstekņus, jo Korkā jau no laika gala sapulcējoties vergu tirgotāji no visām pasaules malām izvēlēties lomus; ko vikingi novedot turp. Bet turienes konungs Olofs ar Dārgakmeņiem, kurš esot kristīgs un ļoti vecs un gudrs, pats nopērkot tos, par kuriem domājot, ka vēlāk, ar labu peļņu sev, varētu likt tos izpirkt viņu piederīgiem. No Korkas viņi burājuši mājup lielā pūlī, lai viņiem neuzbruktu juras laupītāji tādā reizē, kad viņiem nebija ne mazākās patikšanas kauties, jo klājā bija maz kuģa ļaužu un lieia bagātība; un tā viņi laimīgi apbraukuši apkārt Skāgenam, kur līču* ļaudis un vest- foldingieši mēdzot uzglūnēt kuģiem, kas ar laupījumu atgriežas mājās.

Kad visiem kuģa ļaudīm bija izdota viņu laupījuma daļa, Tostem daudz palika pāri; un, nosvēris sidrabu savā kambarī, viņš sev teica, ka šis varētu būt labs nobeigums braucienam un ka turpmāk viņš varētu palikt mājās, jo vairāk tādēļ, ka augums sāka tapt stīvs un Uds nu varēja visu izrīkot tikpat labi kā viņš pats, turklāt vēl Pūķis būs viņam par palīgu. Uds piekrita, ka, viņa prātam, tas esot gudri runāts. Bet Asa tūliņ pretojās, ka tas nebūt nebūtu gudri darīts, jo sidraba jau gan esot daudz iegūts, bet ilgi tā nepieiikšot, kur viņiem ziemā tik daudz ļaužu esot maizē; un kas to varot galvot, ka Uds visu peļņu neizšķiedīšot ar savām īru meitām, ja viņš vispār domāšot atgriezties mājās. Tostem vajadzētu saprast, ka stīvums mugurā viņam rodas no tā, ka viņš pa ziemām bezdarbīgi sēd pie uguns, nevis no atrašanās uz jūras. Viņa nevarot saprast, kas tas esot ar šā laika dēliešiem, jo viņas pnšas mātestēva brālis Svens Zurkdegunis, liels jēingiešu varonis, esot kritis kā vīrs ķildā ar smolandiešiem trīs gadus pēc tam, kad nodzēris zem galda visus citus sava vecāku dēladēla kāzās. Un tagad esot jādzird pasakas par visādām vainām no vīriem, kas esot pašos labākajos ga- <l ). un kam neesot kauna gribēt nobeigties uz salmiem k;i govīm. Bet tagad nu Toste un Uds un visi pārbraucēji uz atgriešanos varēšot iebaudīt krietnu alu no darījuma, kas viņiem labi garšošot. Tomēr Toste lai metot muļķības no galvas ārā un lai uzdzerot tādam pašam veiksmīgam ceļojumam nākošajā gadā, pēc kam viņi kopīgi pavadīšot labu ziemu, ja tik neviens nekaitināšot viņu ar tadam blēņu valodām.

Kad viņa bija aizgājusi parūpēties par alu, Uds teica, ka Svens Zurkdegunis laikam būšot izvēlējies smolandie- šus kā labāko daļu, jo varbūt visas sievas šai cilti tā ārdoties kā šī; lai gan Tosle gluži tam nepiekrist nevarēja, viņš tomēr atrunājās, ka Āsa daudzējādā ziņā tomēr esot braša sieva un vairāk, kā nepieciešams, viņš kaitināt viņu negribot, to lai nedarot arī Uds.

Tai ziemā visi ievēroja, ka Asa savās gaitās bieži staigāja bāla un nomākta un ka viņas mēle nelocījās tik veikli kā parasti. Par Pūķi viņa rūpējās vairāk kā jebkad, reizēm apstādamās un viņā it kā parādībā noraudzīdamās. Pūķis nu bija izaudzis liels un spēkā varēja sacensties ar visiem vecumā līdzīgiem, kā arī daudziem par sevi vecākiem. Viņš bija sarkanmatis, gaišu plutu, platu atstarpi starp acīm; deguns viņam bija strups, mute liela, rokas garas un mugura mazliet uzlīkuši; viņš bija kustīgs un žigls un ar loku un šķēpu rīkojās izveicīgāk nekā lielākā daļa citu vru. Būdams ātras dabas, viņš aklās dusmās metās vi. oii tam, kurš viņu bija sakaitinājis; un pat Uds, kam āgrak bija bijis prieks redzēt viņu bālu un satracinātu, tagad izturējās uzmanīgi, kopš Pūķa spēks padarīja viņu bīstamu. Citādi viņš bija mierīgs un padevīgs, vēl aizvien visās lietās radis pakļausit Asai, ja arī reizēm šķendējās ar viņu, kad viņas rūpiba tam šķita netīkama.

Toste nu deva viņam vīru ieročus, zobenu, plato cirvi un labu bruņucepuri, un Pūķis pats pataisīja sev vairogu; bet ar bruņukreklu tā lieta bija grūtāka, jo neviens visā mājā viņam nederēja, bet pašreiz visā zemē bija liels trūkums labu bruņukreklu kalēju, jo lielākā daļa bija aizbraukuši uz svešām zemēm, uz Angliju vai pie Ruānas jārla*, kur tiem labāk tika samaksāts. Tostem šķita, ka Pūķis pagaidām varētu apmierināties ar ādas vamzi, lidz viņš varēs iegādāties sev labu kreklu Īrijā: tur aizvien visās ostās par lētu maksu esot dabūjami kritušu vīru bruņutērpi.

Kad viņi vienā dienā, pie ēdiena sēdēdami, par to runāja, Asa, seju uz rokām noliekusi, sāka raudāt. Visi apklusa un skatījās uz viņu, jo tas negadījās bieži, ka viņai ritētu asaras. Uds jautāja, vai viņai sāpot zobi. Asa, .seju noslaucījusi, griezās pie Tostes, teikdama, ka valodas par kritušu vīru bruņutērpiem viņai šķietot ļauna zīme; viņa esot droši pārliecināta, ka Pūķis aiziešot bojā, tiklīdz došoties citiem līdz jūrā, jo viņa nu jau trīs reizes sapnī esot redzējusi, kā viņš asiņains gulējis pie kāda kuģa sola; un visi zinot, ka uz viņas sapņiem varēja palaisties. TādēJ viņa nu gribot lūgt Tosti, lai viņš ir tik labs un nevajadzīgā kārtā nelaupa Pūķim dzīvību, bet lai ļauj viņam palikt mājās šovasar, jo viņai šķietot, ka briesmas viņam draudot visā drīzumā, un, ja viņš pārdzīvotu šis, viņš varbūt mazāk būtu apdraudēts turpmāk.

Pūķis jautāja, vai viņa sapnī varējusi redzēt, kur viņš bijis ievainots. Asa atbildēja, ka viņa bailēs no parādības ik reizes tūliņ atkal uztrūkusies, bet to gan viņa redzējusi, ka mati viņam bijuši asiņaini un seja bāla; šis sapnis viņu ļoti nospiedis, pie tam ar katru reizi vairāk, kad tas atkārtojies, kaut gan viņa neko nav gribējusi teikt, tikai nule pateikusi.

Toste domīgs sēdēja un tad teica, ka viņš no sapņiem nekā daudz nezinot un nekad no tiem neesot baidījies.

— Jo veci ļaudis mēdza sacīt: kā Vērpējas vērpj, tā arī notiek*. Bet, ja nu tu, Asa, trīs reizes esi sapņojusi vienu un to pašu sapni, tad varbūt tas tomēr ir biedinājums, un mēs jau vairākus dēlus esam zaudējuši. Tādēļ tev šai lietā nepretošos, un Pūķis šovasar var palikt mājās, ja viņš pats tā ir ar mieru. Man ir tāda sajūta, ka es gluži labi varu vēl vienreiz braukt; un tā varbūt visiem būs labāk.

Uds piekrita Tostem, jo vairākkārt bija ievērojis, ka Asas sapņi mēdza piepildīties. Pūķis ar lēmumu nebija apmierināts, bet bija radis svarīgās lietās padoties Asai; un pēc tam vairāk par to netika runāts.

Kad bija atnācis pavasaris un diezgan daudz vīru no tālākiem novadiem zemes iekšienē bija vienojušies ar Tosti par vietām viņa kuģa ļaužu pulkā, viņi ar Udu, kā parasts, devās projām, bet Pūķis palika mājās. Viņš dusmoja Asai un lāgiem izlikās slims, lai viņu sabiedētu; bet, kad viņa steidzīgi sāka viņu kopt un ārstēt, viņš pats sāka ticēt tam, ko bija gribējis tēlot, un viņam 110 spēles bija maz prieka. Asa nevarēja aizmirst sava sapņa un, neskatoties uz visām rūpēm, ko viņš tai sagādāja, bija priecīga, ka viņš bija pie tās mājā.

Bet tanī vasarā viņam tomēr iznāca doties savā pirmajā ceļojumā, pie tam Asai atļaujas neprasot.

Otra nodaļa

Par Krūka izbraukumu un kā sākās Pūķa pirmais ceļojums.

Konunga Haralda Zilzobja četrdesmitā valdīšanas gadā, sešas vasaras pirms jomsvikingu* brauciena uz Norvēģiju, trīs kuģi atstāja Listeres novadu ar jaunām burām un prāvu skaitu vīru, kas virzījās uz dienvidiem laupīt vendu* zemē. Viņu vadonim bija Krāks vārdā; tas bija vīrs tumšu sejas krāsu, garš, kalsens un ļoti stiprs. Novadā viņš bija cienīts, jo viņam viegli nācās izdomāt pārdrošus pasākumus, un viņš mēdza ķircināt ļaudis, kas bija cietuši neveiksmi, pie tam paskaidrodams, kā viņš pats viņu vietā būtu izdarījis labāk. Pats viņš nekad neko daudz nebija paveicis, vislabprātāk stāstīdams, ko drīzumā domāja darīt; bet nu viņš tik ilgi bija kūdījis novada jaunekļus ar valodām par laupījumu, kāds veikliem vīriem iegūstams īsā braucienā pie vendiem, ka bija salasījušies vīri, izrīkoti kuģi un viņš pats ievēlēts par brauciena vadoni. Pie vendiem daudz ko varot mantot, viņš bija teicis; galvenā kārtā droši bija iegūstams sidrabs, dzintars un vergi.

Krūks un viņa vīri tuvojās vendu krastam un, sasnieguši kādu upes grīvu, airēja augšup pret stipro straumi, līdz nonāca pie koka pils ar pāļu aizsprostu pāri upei. 5e viņi izkāpa malā rītausmā un devās pret vendiem, apiedami pāļu aizsprostu. Bet vendu bija prāvs skaits, viņi čakli raidīja bultas, un Krūka vīri bija noguruši no smagās airēšanas; cīņa bija sīva, pirms vendi bēga. Krūks bija pazaudējis brašus vīrus, un, kad saskaitīja laupījumu, tas izrādījās sastāvam no dažiem dzelzs katliem un vairākiem aitādas kažokiem. Viņi īrās atpakaļ lejup pa upi un izmēģinājās kādā citā vietā vairāk uz rietumiem; bet arī šis ciems bija labi aizsargāts; un pēc niknas cīņas, kur viņiem atka! bija zaudējumi, Krūka vīri ieguva pāris žāvētu cūkas sānu, saplēstu bruņukreklu un kaklarotu no mazām, nodilušām sidraba naudiņām.

Viņi apraka savus mirušos krastmalā un noturēja padomi. Krūkām grūti nācās izskaidrot, kādēļ brauciens nebija izdevies tā, kā viņš teicis. Viņam tomēr laimējās apmierināt savus vīrus gudriem vārdiem. Nejaušības un neveiksmes aizvien varot gadīties; īsts vikings viena otra sīkuma dēļ roku nenolaižot; vendi sākot kļūt sīkstāki nekā agrāk; un viņš nu tagad gribot nākt ar izdevīgu priekšlikumu, no kā visiem celšoties labums. Vajagot pamēģināt uz Bornholmas salas, jo, ka tā esot bagāta, tas visiem esot zināms, turklāt salā trūkstot cīņas spējīgu vīru, jo pēdējā laikā daudzi no turienes aizbraukuši uz Angliju. Uzbrukums turienes piekrastei ar pavisam mazu piepūli ienestu bagātu zelta, sienas segu un skaistu ieroču ieguvumu.

Visiem šķita, ka runāts bija labi; viņi atguva atkal paļāvību. Uzcēluši buras, viņi virzījās uz Bornhoimu un, piebraukuši tur agrā rītā, īrās gar austrumu krastu bezvēja laikā, miglai uz augšu kāpjot, lai uzmeklētu labu piestāšanās vietu. Airējot viņi turējās cieši kopā un bija labā omā, bet izturējās klusu, lai lūkotu nepamanīti izkāpt malā. Te viņi izdzirda sev priekšā airu du||u klaudzēšanu un vienmērīgi iemērcamu airu šļakstus un pamanīja miglā kādu vientuļu, garu kuģi, kurš patlaban apbrauca apkāri zemesragam un nāca taisni viņiem pretim, airēšanas ātruma nesamazinādams. Visi, acis ieplētuši, raudzījās kuģī, kurš bija liels un skaists, ar sarkanu pūķa gaivu un divdesmit pāriem airu, priecādamies, ka tas bija viens pats. Krūks pavēlēja, lai visi vīri, kas nesēdēja pie airiem, paņemtu savus ieročus un turētos gatavi, jo še ieguvums varēja būt liels.

Bet vientuļais kuģis tuvojās, it kā nekā nebūtu manījis; un kāds drukns vīrs tā priekšgalā, ar platu bārdu zem apaļīgās bruņucepures, kad viņi bija pienākuši viens otram tuvumā, roku pie mutes pielicis, sauca rupjā balsī:

—   Grieziet ceļu vai kauj ieties!

Krūks smējās un viņa vīri līdz ar viņu; viņš sauca atpakaļ:

—   Vai tu esi redzējis trīs kuģus vienam griežam ceļu?

—   Esmu redzējis vairāk" nekā to vien, — resnais vīrs nepacietīgi kliedza, — jo lielais vairums griež ceļu Stīr- bjernam. Bet nu izvēlies ātri, ko tu gribil

Tad Krūks nesacīja vairāk nekā, bet turējās nostāk ievilktiem airiem, kamēr svešais kuģis aizīrās garām; un neviens zobens netika izvilkts ne uz viena no Krūka kuģiem. Viņi redzēja, ka uz svešā kuģa slaida auguma jauns vīrs, zilā apmetnī, gaišām pūkām ap zodu, piecēlies no savas atpūtas vietas līdzās stūrmanim, stāvēja ar šķēpu rokā, piemiegtām acīm vērodams viņus, un tad, plati nožāvādamies, atkal nolika šķēpu un atgūlās atpūtas vietā. Krūka vīri saprata, ka tas bija Bjerns Olofa dēls, saukts Stīrbjerns, Upsalas konunga padzītais brāļadēls, kas reti baidījās vētras, bet nekad cīņas un ko tikai retais vīrs labprāt sastapa uz jūras. Viņa kuģis turpināja savu gaitu un pazuda miglā dienvidu virzienā. Bet Krūkām un viņa vīriem labā oma tik ātri neatgriezās.

Viņi aizīrās līdz austrumu šērām, kur nebija cilvēku. Izkāpuši tur malā, viņi izvārīja sev ēdienu un ilgi apspriedās. 'Daudziem tagad šķita, ka labāk būtu būrāt atkal uz māju, ja jau neveiksme viņus pavadījusi līdz pat Bomholmai. Jo, ja Stīrbjerns bija šais ūdeņos, tad sala droši vien bija pilna jomsvikingu un citiem tad tur nekas vairs nebija darāms. Daži teica, ka uz jūras varbūt daudz nekas neesot meklējams, ja neesot vadoņa no tās pašas sugas kā Stīrbjerns, kas bez vajadzības neraujoties pie malas.

Krūks no sākuma bija mazrunīgāks kā parasti, bet lika iznest malā alu visiem un, kad vīri bija dzēruši, sāka tos uzmundrināt. Savā ziņā tas esot negadījums, ka viņi satikuši Stirbjernu, tas viņam jāatzīstot; bet, no otras puses, tā esot liela laime, ka tie sastapušies ar viņu tā, kā las noticis; ja viņi pagūtu izkāpt malā un sastaptu viņa ļaudis vai citus jomsvikingus, viņiem no tā nāktos smagi ciest. Visi jomsvikingi, bet jo sevišķi Stīrbjerna paša vīri kaujoties kā neprātīgi; reizēm dzelzs viņiem nekaitējot, un cirst viņi cērtot ar abām rokām tikpat labi kā vislabākie Listeres cīnītāji. Viņš negribējis uzbrukt Stīrbjerna kuģim, un tas varot izlikties savādi tiem. kas nekā neapdomājot; bet viņam šķietot, ka viņam bijis pilnīgs iemesls atturēties un tā bijusi laime, ka viņš pie laika apķēries. Jo jūras laupītājam bez savas zemes nevarot būt diez kas sakrāts, kas būtu sīvas cīņas vērts; paši viņi neesot devušies jūrā gūt tukšu slavu, bet gan laupījumu. Tādēļ viņš ieskatījis par labāku vairāk domāt par kopējo labumu nekā par savu godu, un pārdomājot viņiem visiem būšot jāatzīst, ka viņš šai ziņā rīkojies, kā vadonim klājas.

Kad Krūks tādā kārtā bija sācis izklaidēt savu vīru īgnumu, viņš arī pats jutās savu vārdu stiprināts un joprojām deva viņiem padomu negriezties tagad atpakaļ mājās. Jo pašu ļaudīm Listerē, tā viņš teica, esot asas mēles; bet jo grūta būšot atkalredzēšanās ar sievām ar visiem viņu jautājumiem par padarītiem darbiem, ieguvumiem un ātro mājās atgriešanos. Neviens godājams vīrs nevēlētos dzirdēt tādu kladzināšanu, tādēļ atpakaļ braukšana jāatiiekot, kamēr būs iegūts kaut kas, ko būtu vērts pārvest mājās. Tagad atliekot tikai vienoties par turpmāko ceļa mērķi; un, pirms pašam vēl ko teikt, viņš labprāt vēlētos dzirdēt prātīgu vīru ieskatus šai lietā.

Viens lika priekšā braukt uz kūru* un līvu* zemi, kur esot rodams vērtīgs laupījums, bet nerada piekrišanas, jo vīri, kam šī lieta labāk bija zināma, stāstīja, ka zviedri ik vasaras lielos pūlos laupot šais zemēs un ne labprāt redzot svešiniekus ierodamies tādā pašā nolūkā. Kāds cits bija dzirdējis, ka visvairāk sidraba kā jebkur citur pasaulē esot Gotlandē, un domāja, ka derētu pamēģināt tur; bet citi, labāki zinātāji, teica, ka gūti*, kamēr bagāti kļuvuši, dzīvojot stipros ciemos, kurus varot ieņemt tikai ar lielu karaspēku.

Pēc tam trešais vārdu ņēma vīrs, vārdā Bcrse, kurš mēdza runāt apdomīgi un vispār tika uzskatīts par gudru. Viņš teica, ka Baltijas jūra sākot kļūt par šauru un par skopu tagad, kad pārāk daudzi tur nodarbojoties ar siro- šanu un pat vendi sākuši turēties pretim. Tā kā lāgā nevarot braukt mājās — jo šai ziņā viņš domājot tāpat kā Krūks — būtu jāpārliek, vai nevajadzētu būrāt uz rietumiem. Pats viņš nekad tai pusē neesot bijis, bet vīri no Skoncs, ar kuriem viņš runājis kādā tirgū pagājušā vasarā, bija bijuši Anglijā un Bretlandē* ar Tūki Gorma dēlu un Sigvaldu Jārlu, un tie par šo braucienu stāstījuši daudz laba. Viņi dižojušies dārgās drānās, ar zelta gredzeniem pirkstos, un pēc viņu izteicieniem tiem vikingiem, kas uz ilgāku laiku apmetušies pie franku upju grīvām, lai laupītu zemes iekšienē, grāfu meitas esot par klātgulētājām izpriecai gultā un pilskungi un abati par apkalpotājiem. Cik tālu skonieši savos apgalvojumos turējušies pie patiesības, to viņš zināt nevarot, bet, ņemot vērā to, cik patiesi skonieši vispār mēdzot būt, tad gudrāk būtu pusi atlaist nost. Dro^s turpretim esot tas. ka šie pārbraucēji atstājuši vislielākās pārticības iespaidu, tā ka tie viņu, svešu blēkingieti, pat ļoti devīgi pacienājuši ar stipralu, nenozagdami neviena viņa piederuma, kad viņš bijis iemidzis; un tādēļ viss nevarot būt meli, kā tas arī jau no citas puses esot zināms. Kur skoniešiem klājies tik labi, varētu veikties ar blēkingiešiem; un tādēļ, tā Berse nobeidza, pats viņš labprāt gribētu .piedalīties mēģinājuma braucienā uz rietumiem, ja vairākums domātu tāpat kā viņš.

Daudzi ar saucieniem izteica piekrišanu, bet citi cēla Iebildumus, ka pārtikas krājumi esot par maziem, lai to pietiktu, līdz viņi nonāks treknajās rietumu zemēs.

Tad Krūks no jauna ņēma vārdu, teikdams, ka arī viņš pats gribējis nākt tieši ar to pašu priekšlikumu. Pie tā, ko Berse teicis par grāfu meitām un bagātiem abatiem, par kuriem varot dabūt lielas izpirkšanas naudas, viņš gribot piebilst vienu lietu, labi zināmu daudz ceļojušiem vīriem, proti, ka Īrijā pavisam kopā esot ne mazāk par simt sešdesmit mazāku un lielāku karaļu, kuriem esot dārgumi un skaistas sievas un kuru karavīri cīnoties, tērpušies vienīgi linu drānās, kādē] nevarētu būt grūti tikt ar viņiem galā. Vienīgā grūtība būtu izbraukt cauri Hre- s'mdatn, kur bieži varot uzdurties uzbāzīgiem ļaudīm. Bet trīs labi apbruņoti kuģi, kuriem uzbrukt neuzdrošināties paf Stīrbjerns, gan atstāšot iespaidu arī tur; turklāt lielākā daļa vietējo vikingu šinī gadalaikā jau esot projām rie'umos; tad vēl — nule iestāšoties tumšas naktis bez mēness. Barības iztrūkums būšot viegli sagādājams, tik* Ik! '/ viņi laimīgi būšot izkļuvuši cauri šaurumam.

Visi nu atkal bija labā omā, nodoms visiem šķita labs un Krūks tas pārākais kā prātā, tā zināšanās; turklāt visi bija lepni, ka viņiem netrūkst drosmes braucienam uz rietumiem, jo no viņu novada, cik tie. kas tagad bija dzīvi, v^ēja atcerēties, neviens kuģis nebija mēģinājis izdarīt tādu braucienu.

Paceltām burām viņi nokļuva līdz Mēenai, kur palika vienu diennakti, izlūkodami un izdevīga vēja gaidīdami. Pēc tam viņi vētrainā laikā laidās cauri šaurumam un vakarā izbrauca caur tā kaklu, ienaidnieka nesatikuši. Nokļuvuši nakti aizvējā zem Kūliena, viņi nolēma apskatīts pēc pārtikas. Trīs pūlos viņi, katrs uz savu pusi, devās augšup zemes iekšienē. Krūka pulciņam laimējās uziet aitu aploku kādu lielu māiu tuvumā un nogalināt aitu sargu un viņa suni, iekām tie paguva sacelt troksni. Tad viņi saķēra un pārgrieza kaklus tik daudzām aitām, cik paši spēja panest; pie. tam sacēlās liela blēšana, un Krūks lika saviem vīriem pasteigties. Pa teku, pa kuru biia atnākuši, viņi, cik vien ātri varēdami, devās lejup atnakaļ uz kuģiem katrs ar savu aitu pār plecu. Aiz muguras viņi dzirdēja saucam ļaudis, kas biia pamodušies, un drīz atskanēja rupjas suņu reias, kuri bija palaisti viņiem uz pēdām. Tad kaut kur tālāk bija dzirdama sievietes balss griezīgi kliedzam suņu un vīru balsu jūklī: «Pagaidi! Paliec!» — un vairāk reižu saucam: «Pūķi!» — bet pēc tam spaigi un izmisīgi iekliedzamies: «Nē-eb Krūka viri ar savām nastām nevarēja ātri paiet, jo akmeņainā teka nu stāvus veda lejup, bet nakts bija mākoņaina un vēl pilnīgi tumša. Krūks pats pēdējais iegāja ailē, nesdams savu aitu pār pleciem, otrā rokā turēdams cirvi. Viņš labprāt negribēja kauties aitas dēj, jo neatmaksājās tādas mazvērtīgas lietas dēj likt dzīvību un locekļus uz spēles; cietiem vārdiem viņš skubināja savus vīrus, kad tie klupa vai gāja pārāk lēnām.

Kuģi, airu balstīti, stāvēja pie dažām akmens plātnēm; tie bija gatavi doties projām, kad Krūks bus atgriezies, jo citi pulciņi jau bija pārnākuši, nekā neatraduši; daži vīri stāvēja malā, gatavi palīdzēt Krūkām, jā tas izrādītos nepieciešams. Līdz kuģiem bija vairs tikai nedaudz soļu, kad trīs lieli suņi drāzās lejā pa teku. Viens lēca Krūkām klāt, bet viņš atrāvās sāņus un iecirta sunim ar cirvi; otrs lielā lēcienā aizdrāzās viņam garām, tam vīram virsū, kurš gāja priekšpēdējais, un iekodās viņam kaklā. Daži no gaidītājiem piesteigušies nogalināja suni, bet, kad viņi un Krūks noliecās pār sakosto vīru, tie redzēja, ka viņš bija stipri saplosīts un ātri noasiņoja.

Tai pašā acumirklī kāds šķēps aizlidoja Krūkām garām, un divi viri pa stāvumu nosteidzās lejā uz akmens plātnēm; viņi bija skrējuši tik ātri, ka visus savus pavadoņus bija atstājuši aizmugurē. Pirmais, kailu galvu un bez vairoga, īsu zobenu rokā, klupa un uz mutes nogāzās uz akmens; divi šķēpi sastapās virs viņa, ķerdami to, kurš viņam sekoja, un tas krita un palika guļam. Bet kailgalvis tūliņ atkal uzlēca kājās; kaukdams kā vilks, viņš metās virsū vīram, kurš ar paceltu zobenu bija piesteidzies, kad viņš krita, un, tam pa deniņiem iezvēlis, nogāza viņu. Tad viņš metās virsū Krūkām, kurš stāvēja tuvāk; tas viss norisinājās ļoti ātri. Atri un spēcīgi viņš cirta Krūkām; bet Krūks vēl turēja savu aitu un to pagrieza pretim; tad viņš pats sita ar cirvja pietu un ķēra pretinieku pierē, tā ka tas apdullis nogāzās. Krūks noliecās pār viņu un redzēja, ka tas bija jauneklis, sarkanmatains strupdegunis bālu plutu; pataustījis vietu, ko bija ķēris cirvja piets, viņš atrada, ka kauls bija vesels.

— Ņemšu līdz kā aitu, tā teļu, — Krūks teica, — lai viņš airē nosistā vīra vietā.

Viņš uzcēla viņu un uznesa uz klāja, kur noguldīja zem airētāju sola; un ar visiem klājā, izņemot divus vīrus, kas bijia atstāti miruši, kuģis aizpeldēja tai pašā brīdī, kad liels pulks vajātāju sasniedza krastu. Jau bija sākusi aust gaisma, un daži šķēpi aizlidoja pret kuģi, nekā Jauna tomēr nenodarīdami. Airētāji spēcīgi vilka airus, priecīgT, ka klājā bija svaiga barība; bet, atrazdamies jau labu gabalu no zemes, viņi starp vīriem krastā ieraudzīja sievu garā, zilā kreklā, vaļējiem matiem, kura, pieskrējusi pie gludās akmens malas, izstiepa rokas un sauca. Viņas sauciens aizsniedza viņus pār ūdeni tikai kā vāja skaņa, bet viņa ilgi stāvēja vēl pēc tam, kad vairs nekā nevarēja dzirdēt.

Tā Pūķis Tostes dēls, kurš vēlāk kļuva pazīstams ar Sarkanā Pūķa vai Pūķa Tālbraucēja vārdu, «zsāka savu pirmo ceļojumu.

Trešā nodala

Kā viņi burāja uz dienvidiem un atrada labu ceļvedi.

Krūka vīri izsalkuši sasniedza Vēdera salu, pēc tam kad visu ceļu līdz turienei bija airējuši. Tur viņi piestājās un izkāpa malā savākt kurināmo un izvārīt sev labu mielastu. Tur dzīvoja tikai daži veci zvejnieki, kuriem savas nabadzības dēļ nebija jābaidās no sirotājiem. Sadalīdami aitu, viņi slavēja tās treknumu un labās pavasara ganības; kādām vajadzēja būt Kūlienā; uzsprauduši gabalus uz šķēpiem, viņi turēja tos ugunī, smakšķinādami lūpām, kad tauki sāka čurkstēt, jo jau sen nebija jutuši tik labu smaržu. Daudzi stāstīja, kad viņi pēdējo reizi baudījuši tik gardus kumosus; visi bija tais domās, ka brauciens uz rietumiem sācies labi. Tad sākās ēšana, tā ka tauki pilēja no bārdām.

Pūķis nu jau bija atguvis samaņu, bet diezin kas no viņa nebija; kad viņš līdz ar citiem bija izkāpis malā, viņam grūti nācās nostāvēt uz kājām. Zemē nosēdies, viņš turēja galvu rokās, neatbildēdams uz citu uzrunām. Bet pēc kāda laiciņa, kad bija vēmis un dzēris ūdeni, viņam kļuva labāk; un, kad sāka izplatīties cepeša smarža, viņš, it kā tikko būtu pamodies, pacēla galvu un noraudzījās uz vīriem sev apkārt. Tas, kurš sēdēja viņam tuvāk, draudzīgi atņirdza zobus pret viņu un, nogriezis gabalu no gaļas, sniedza to viņam.

—   Ņem un ēd, — viņš teica. — Labāka cepeša tu nebūsi baudījis.

—   To es zinu, — Pūķis atbildēja. — Tas jau esmu es pats, no kā tas nāk.

Viņš paņēma gabalu un turēja to pirkstos, bet neēda; vērīgi noskatījis visus apkārtsēdētājus, viru paka] vīram, viņš teica:

—   Kur ir tas, kam es iecirtu? Vai viņš ir miris?

—  Viņš ir miris, — viņa kaimiņš atbildēja, — bet nevienam še nav atriebības pienākuma, un tu airēsi viņa vietā. Viņa airis ir pirms manējā, un tādēļ labāk būs, ja mēs abi topam draugi. Mani sauc Tūke, bet kā sauc tevi?

Pūķis pateica savu vārdu un pēc tam jautāja:

—   Vai tas, ko es nogalināju, bija krietns vīrs?

—   Viņš bija mazliet gauss, kā tu jau manīji, — Tūke teica, — un ar ieročiem viņš neprata tik labi rīkoties kā es, jo es še esmu viens no pārākajiem. Bet viņš bija stiprs un apzinīgs vīrs un tika labi ieredzēts. Viņam bija Ole vārdā; viņa tēvs izsēj divpadsmit mucu rudzu, un jau divas reizes viņš bija piedalījies jūras braucienos. Ja tu airēsi tikpat labi kā viņš, tas nebūs slikti airēts.

To dzirdot, Pūķis acīmredzot jutās labāk un sāka ēst. Bet pēc brīža viņš jautāja:

—   Kurš bija tas, kurš nogāza mani?

Krūks, pa gabaliņu sēdēdams, dzirdēja jautājumu. Viņš smiedamies pacēla cirvi un, kumosu sagremojis, teica-

—   Šī te cirvja piets noskūpstīja tevi, būtu tas iekodis, tad tu vairs nejautātu.

Pūķis platām acīm, nepamirkšķinājis noraudzījās Krūkā un nopūzdamies teica:

—   Man nebija bruņucepures, un es biju aizkusis; ja tā nebūtu, iznākums varbūt būtu citāds.

—   Tu, skonieti, esi iedomīgs, — Krūks teica, — tu domā, ka tu jau esi varens cīnītājs. Bet tu vēl esi par jaunu, un tev nav karavīra saprašanas. Jo neviens prātigs vīrs neskries bez bruņucepures nieka aitas dēļ; nē, pat ne tad, ja nozagta būtu viņa paša sieva. Bet manas domas ir tās, ka tevi pavada laime un tavas laimes varbūt pietiks mums visiem. Tavu laimi mēs jau esam' redzējuši trejādā ziņā. Tu paklupi uz akmeņiem, kad divi šķēpi bija izmesti pret tevi; bet pēc Oles, kuru tu nogalināji, nevienam no mums nav atriebības pienākuma; un es tev necirtu, jo man vajadzēja airētāju. Tādēļ es domāju, ka tava laime ir lieia un var mums būt noderīga, un tagad es tev solu mieru no mums visiem, kamēr tu valdīsi Oles airi.

Visiem vīriem šķita, ka to Krūks bija labi teicis. Pūķis ēda apdomādamies un tad teica:

— Pieņemu tavu mieru. Domāju, ka man tādēļ nav ko kaunēties, lai gan jūs man esat nozaguši aitas. Bet kā vergs es negribu airēt, jo esmu no labas cilts; un, lai gan esmu jauns, es uzskatu sevi par krietnu vīru, pēc tam kad esmu uzveicis tādu brašu vīru kā Oli. Tādēļ es gribu savu zobenu atpakaļ.

Par to nu bija liela runāšana. Dažiem šķita, ka Pūķa prasībā bija maz jēgas un ka viņš varētu apmierināties ar to, ka viņam dāvāta dzīvība; citi turpretim teica, ka lepnums jaunam cilvēkam neesot nekāda vājība un ka vajadzētu parādīt ievērību vīram, kuru pavadīja laime; bet Tūke smiedamies jautāja, cik tad esot tādu vīru starp treju kuģu ļaudīm, kas baidoties jauna cilvēka ar zobenu. Kāds vīrs, vārdā Teļš, kurš bija pretojies Pūķa prasībai, gribēja kauties ar Tūki šo vārdu dēļ; un Tūke teicās esam gatavs to darīt, tiklīdz būs notiesājis gardo nieres gabaliņu, ko patlaban esot iesācis. Bet Krūks aizliedza jebkādu kaušanos tādas lietas dēļ. Viss beidzās ar to, ka Pūķis dabūja atpakaļ savu zobenu ar norunu, ka viņa turpmākā izturēšanās rādīs, vai viņu uzskatīs par gūstekni vai par biedru. Bet samaksa par zobenu Pūķim jā- dodot Krūkām, kolīdz tāda ceļā būs gūta.

Nu sāka pūst mazs vējiņš, un Krūks teica, ka laiks esot doties projām. Visi sakāpa klājā, un kuģi pilnām burām peldēja augšup pa Kategatu. Noraudzījies atpakaļ pār jūru. Pūķis teica, ka tā esot Krūka laime, ka novadā šinī gadalaikā esot tik maz kuģu mājā; jo, tā kā viņš pazīstot savu māti, tad pretējā gadījumā viņa tagad dzītos viņiem paka] ar pusnovadu uz klāja.

Pēc tam viņš izmazgāja savu vāti pierē un izskaloja sarecējušās asinis no matiem; bet Krūks teica, ka rētu pierē varēšot rādīt sieviešiem. Tad pienāca Tūke ar vecu, dzelzs stīpām sastīpotu bruņucepuri, teikdams, ka diezin kāda bruņucepure tā nceesot šinīs laikos, bet ka viņš to atradis pie vendiem un ka labākas viņam neesot. Pret cirvi tā diez ko noderēt nevarot, bet esot labāka nekā itin nekas.

Pūķis to uzlaikoja, un izrādījās, ka tā derēs, kad būs atslābts uztūkums. Viņš pateicās Tūkern, un viņi zināja nu abi, ka būs draugi.

Viņi apbrauca apkārt Skāgenam ar labu vēju un pēc vecas paražas upurēja Egīram* un visai viņa ciltij kā aitas, tā cūkas gaļu un dzērienu. Viņus ilgi brēkdamas pavadīja kaijas, kas tika uzskatīts par labu zīmi. Braukdami viņi turējās gar Jitlandes krastu, kur zeme bija neauglīga un smiltī daudzreiz bija redzamas bojā gājušo kuģu atliekas. Tālāk uz dienvidiem viņi •Mestāja pie pāris mazākām salām, kur atrada ūdeni un barību, bet cita nekā. Viņi turpināja braukt gar krastu; vējš pa lielākai daļai viņiem bija labvēlīgs, tā ka nebija jānomokās ar airēšanu un vīri joprojām bija pie laba prāta. Tūke teica, ka Pūķim bez visa cita esot arī laba laika laime, bet laika laime esot labākais, kas vīram varot būt, un Pūķis tādā gadījumā tiešām varot cerēt uz laimīgu nākotni. Pūķim šķita, ka Tūkern tiešām varēja būt taisnība, bet Krūks tam negribēja piekrist.

—    Laika laime ir mana, — viņš sacīja, — jo laika un vēja ziņā mums jau no paša sākuma ir bijusi vislielākā laime, jau ilgi, pirms Pūķis atnāca pie mums; ja es neticētu savai laika laimei, es nemaz neuzdrošinātos iesākt šo braucienu. Bet arī Pūķim ir laba laime, ja arī ne tik laba kā mana; un, jo vairāk laimīgu vīru mums uz kuģa, jo labāk mums visiem.

Gudrais Bersc tam piekrita, teikdams, ka visgrūtāk esot vīriem, kam neesot nekādas laimes:

—   Jo pret vīriem var stāvēt vīri un pret ieročiem ieroči; pret dieviem palīdz upuri un pret burvību burvība, bet nav nekā tāda, ko varētu stādīt pretim laimes trūkumam.

Tūke teica, ka viņš tiešām nezinot, vai viņam esot kāda sevišķi liela laime, izņemot to, ka viņam aizvien bijusi laba zivju laime. Ar ^vīriem, ar kuriem viņam iznākusi kāda nesaprašanās, viņš aizvien labi esot ticis galā, bet par to viņš varbūt vairāk varot pateikties spēkam un izveicībai nekā laimei.

—   Bet nu es esmu ziņkārīgs, — viņš teica, — vai man šai ceļojumā būs laba zelta laime un sievu laime, jo esmu dzirdējis daudz runājam, cik daudz skaistuma varot atrast še rietumos, bet nu jau ir pagājis ilgs laiks, kamēr es savās rokās esmu turējis zelta gredzenu vai sievieti. Ja arī lielum lielā daļa zelta izrādītos sidrabs un es nekādas grāfa meitas neatrastu, kā Berse domā atrast, bet tikai tās pašas jaunās franku meitas, es nekurnēšu, jo neesmu nekāds augstprātis.

Krūks teica, ka Tūkem, lai cik kārs viņš ari būtu, jā- paciešoties kādu laiku kā pēc viena, tā pēc otra; un Tūkem tas šķita ticams, jo, kā '-arot redzēt, tad zeltu un sievietes šais novados nemaz tā visur nevarēja atrast.

Viņi brauca gar zemām piekrastēm, kur cita nekā neredzēja kā smiltis, purvus un vienu otru zvejas būdu; viņi brauca apkārt zemesragiem, kur bija uzcelti augsti krusti, un saprata, ka nu ir sasnieguši kristiešu zemi un franku piekrasti. Jo gudrie vīri uz klāja zināja stāstīt, ka pirmo reizi šos krustus uzcēlis lielais ķeizars Kārlis*, visu ķeizaru ciltstēvs, lai atturētu ziemeļu jūrasbraucējus no savas zemes; ziemeļnieku dievi tomēr izrādījušies stiprāki nekā viņa dievi. Viņi iegriezās šaurumos un līčos, vētras grūdieniem draudot, vai lai pārnakšņotu; redzēja ūdeņus, sāļākus un zaļākus nekā līdz šim redzētie, ceļamies un plokam paisuma un bēguma laikā. Neredzēja ne kuģu, ne cilvēku, tikai reizēm agrāk apdzīvotu vietu pēdas, jo agrāk še ciemu bija bijis diezgan, pirms ziemeļnieku ierašanās. Bet viss jau sen bija izlaupīts un stāvēja pamests: tikai daudz tālāk dienvidos jūrasbraucēji tagad varēja cerēt uz ieguvumu.

Nonākot tur, kur jūra sašaurinās starp Angliju un cietzemi, sākās sarunas, vai nelaisties pāri uz Angliju. Jo bija zināms, ka karalis Edgars* nesen miris un viņa vietā nākuši viņa mazgadīgie dēli; tas zemei bija sagādājis labu slavu starp vikingiem. Bet Krūks, Bersc un citi gudrākie turējās pie tā, ka franku zeme tomēr esot tā labākā, ja vien nonākot pietiekami tālu uz dienvidiem, jo starp Francijas karali un Vācijas ķeizaru pastāvot nesaprašanās robežu apgabalu dēļ, un tādos gadījumos jau no veciem laikiem piekrastes esot brīnišķīga zeme ziemeļniekiem.

Tā viņi palika franku pusē, bet turējās tagad tālāk ārā jūrā nekā agrāk, vērīgi paturēdami acīs visas puses, jo nu viņi bija nonākuši līdz zemei, kuru ziemeļnieki bija atkarojuši no Francijas karaļa; un tiešām, vēl gan aizvien te bija redzams viens otrs vecs krusts pie zemesragiem un upju grīvām, bet biežāk gan mieti, kuros bija uzdurtas bārdainas galvas par zīmi, ka zemeskungi ne labprāt redzēja jūrasbraucējus no dzimtās zemes pie šiem krastiem. Krūks un viņa viri domāja, ka tāda nenovīdība pret cilts radiniekiem esot par lielu kaunu vīriem, kam tagad piederot šis zemes bagātības; bet nekā cita jau arī nevarot gaidīt, tā viņi teica, no ļaudīm, kas nākuši no Skones un no Šēlandes; bet Pūķim viņi jautāja, vai šim esot radi šai zemē. Pūķis teica, ka to viņš nedomājot, jo viņa cilts ļaudis aizvien burājuši uz Triju; bet galvas uzdnršana uz mieta esot iieta, ko viņš atcerēšoties, mājās atgriezies, jo tā varot izrādīties izdevīga aitkopības veicināšanai. Par to visi smējās un domāja, ka viņš prot labi atbildēt.

Viņi noslēpās kādā upes grīvā un saņēma dažas zvejnieku laivas, bet īpaši vērtīgas tās nebija; un no vīriem laivās viņi nevarēia izdabūt nekādu atbildi uz saviem jautājumiem, kur aņkīrtnē atrodami bagāti ciemi. Kad viņi dažus no vīriem bija nogalinājuši, bet pārējie tomēr nevarēja saprotami atbildēt, viņi palaida tos, lai iet, jo tie izskatījās nonīkuši un nederēja ne kā airētāji, ne pārdošanai. Vairāk nekā vienreiz viņi nakti izkāpa malā, bet nekā daudz neieguva, jo ļaudis dzīvoja pārāk lielos un labi aizsargātos ciematos un vīriem vajadzēja steigties a'r>akaļ uz kuģiem, lai ar pārspēku viņus neielenktu. Viņi cerēja, ka ziemeļnieku apdzīvotā zeme drīz beigsies.

Vienā vakarā viņi sastapa četrus garus kuģus, kuri īrās augšup no dienvidiem. Tie izskatījās tā, it kā tiem būtu smaga krava, un Krūks laida savus kuģus tiem tuvu garām, lai redzētu, kā tie apbruņoti. Vakars bija mierīgs; viņi lēnām tuvojās viens otram; svešinieki uzkāra garu vairogu priekšējā kuģa mastā ar smaili uz augšu par zīmi, ka tuvojas kā draugi; un Krūka vīri sarunājās ar viņiem šķēpa sviediena attālumā, pie kam viņi mēģināja anlēst viens otra spēku. Svešinieki teicās esam no Jitlan- des, atpakaļceļā no tāla brauciena. Ar septiņiem kuģiem viņi pagājušā vasarā bija laupījuši pirms Bretaņā, tad tālu dienvidos; pēc tam viņi bija pārziemojuši kādā salā netālu no Luāras grīvas un braukuši augšup pa upi; bet tad viņu vidū bija izcēlusies nikna sērga, un nu viņi b'auca uz māju ar tiem kuģiem, kuriem bija pieticis vīru. Zīmējoties uz laupījumu, viņi atbildēja, ka gudrs jūrasbraucējs nekad nelieloties ar savu laupījumu, iekām neesot nogādājis to savā zemē drošībā, bet tādā sastapšanās brīdī kā šis, juzdamies spējīgi aizstāvēt savu ieguvumu, viņi varot teikt, ka nevarot par to žēloties. Aplēsēs aizvien esot jāņem vērā neizdevīgie laiki, lai cik tālu projām arī aizbrauktu; bet, kam laimējoties uziet neiz- laupītu novadu Bretaņā vai tālāk uz dienvidiem, tas aizvien varot iegūt algu par savām pūlēm.

Krūks nu jautāja, vai viņiem neesot vīns vai labs alus, ko iemainīt pret cūkgaļu un kaltētām zivīm; pie tās pašas reizes viņš mēģināja tikt viņiem tuvāk, jo stipri jutās kārdināts izdarīt mēģinājumu pret viņiem un tā uzreiz saņemt labu algu par visu ceļojumu. Bet jitu virsaitis tūliņ sagrieza savus kuģus ar priekšgaliem pret Krūku un atbildēja, ka savu vīnu un savu alu viņi domājot paturēt pašu vajadzībai.

—   Bet, lūdzu, nāc vien tuvāk, ja gribi nogaršot ko citu.

Krūks svārstīja šķēpu rokā, acīmredzot būdams neziņā, ko darīt; bet te pēkšņi uz viena no svešajiem kuģiem izcēlās troksnis. Varēja redzēt divus vīrus cīnāmies pie kuģa malas un pēc tam kopā saķērušos iekrītam ūdenī. Viņi abi nogrima, un viens vairs neparādījās, bet otrs uzpeldēja pa gabaliņu no kuģiem un atkal ienira, kad uz viņu sāka raidīt šķēpus tie, kurus viņš bija atstājis. Uz jitu kuģiem atskanēja saucieni, bet, kad Krūka vīri jautāja, kas noticis, viņi nesaņēma atbildes. Sāka mesties krēsla, un pēc vārdu maiņas, kas laiciņu turpinājās, svešinieki sāka irties tālāk, iekams Krūks bija varējis izšķirties par cīņu. Tūke, kurš sēdēja pie sava kreisā sānu aira tūliņ līdzās Pūķim uz Krūka paša kuģa, sauca Krūkām:

—   Nāc šurp skaties, mana zvejas laime kļūst jo dienas jo labāka.

Pie Tūkes aira turējās viena roka un pie Pūķa otra, bet starp rokām uz ūdens virsmas kāda galva raudzījās augšup uz kuģi. Tā bija ļoti bāla, platām acīm, melniem matiem un melnu bārdu.

—   Tam vajag būt izveicīgam vīram un "labam peldē'ā- jam, — viens no vīriem teica, — viņš ir paniris zem kuģa, lai izbēgtu jitiem.

—   Viņš, kā redzams, ir arī gudrs vīrs, ja griežas pie mums, domādams mūs esam labākus vīrus nekā viņi.

—   Viņš ir melns kā trollis un dzeltenbāls kā mironis, — teica kāds trešais, — viņš neizskatās pēc tāda, kam ir laime; tādu uzņemt var izrādīties bīstami.

Nu tika runāts par un pret to, un daži sauca jautājumus vīram ūdenī; bet viņš nekustīgi gulēja, turēdamies pie airiem, un, acis mirkšķinādams, cilājās līdzi jūrai. Beidzot Krūks pavēlēja uzņemt viņu klājā; viņu jau varot nogalināt vēlāk, viņš teica neapmierinātajiem, ja izrādītos, ka tā ir labāk.

Tūke un Pūķis ievilka savus airus un uzvilka vīru klājā; viņam bija dzeltena āda un spēcīga miesas būve; viņš bija kails līdz vidum, un viņa apsegs bija tikai dažas skrandas. Viņš grīļojās un tikko varēja nostāvēt uz kājām, bet, sažņaudzis dūri un pacēlis to pret aizbraucošajiem jitu kuģiem, spļāva uz to pusi, zobus griezdams un kaut ko kliegdams, līdz nogāzās, kādam vilnim izliecoties, bet tūliņ atkal bija uz kājām un, sev pie krūtīm sizdams un rokas pret debesīm izstiepdams, sauca pārvērstā balsī, bet tādiem vārdiem, kurus neviens nesaprata.

Viņš likās savāds viņiem visiem; vīri daudz izjautāja viņu, kas viņš tāds esot un kas viņam noticis. Kaut ko viņš saprata un varēja atbildēt lauzītiem vārdiem ziemeļnieku valodā; to viņi domājās saprotam, ka viņš, būdams jits, nav gribējis airēt pa sestdienām, kas devis iemeslu niknumam tiem, no kuriem viņš nule bija aizbēdzis; bet tur nevarēja saskatīt nekādas jēgas, un dažiem šķita, ka viņu pārņēmis neprāts. Kad viņam deva ēst un dzert, viņš rijīgi ēda pupas un zivis, bet no sālītas cūkgaļas ar bailēm atteicās. Krūks domāja, ka viņš varētu būt derīgs kā airētājs un ceļojuma beigās viņu varētu pārdot par labu naudu. Berse, tā Krūks turpināja, ar savu gudrību varbūt varot mēģināt viņu saprast un izvilkt no viņa, ja viņam kaut kas noderīgs būtu zināms par novadiem, no kuriem viņš bija.

Nākošajās dienās Berse bieži sēdēja kopā ar svešinieku, viņiem sarunājoties, cik nu labi tas bija iespējams. Berse bija mierīgs un pacietīgs vīrs, liels izēdājs un spējīgs skalds, kurš bija devies citiem līdz uz jūras, lai izbēgtu savai ķildīgajai sievai; viņam bija laba saprašana un daudz zināšanu, un pamazām viņam izdevās nojēgt aizvien vairāk ņo tā, kas svešiniekam bija sakāms. To viņš pastāstīja Krūkām un citiem.

— Viņš nav traks, lai gan tā varētu likties, — Berse teica, — viņš nav arī jits, kas jau arī ir skaidri redzams. Viņš turpretim teicās esam jūds. Tā ir kāda tauta no austrumiem, kas nogalinājusi to vīru, ko kristieši tur par Dievu. §ī slepkavība notikusi jau sen, bet kristīgie šīs lietas dēļ vēl aizvien nāvīgi ienīst jūdus, kurus labprāt nogalina, neielaizdamies ne uz kādu izlīgšanu vai soda naudām. Lielākā dala jūdu tādēļ dzīvojot pie Kordovas kalifa, jo tur nokautais vīrs netiekot uzskatīts par Dievu.

Berse piebilda, ka viņš pats jau agrāk dzirdējis kaut ko līdzīgu stāstām; arī vairāki citi vīri teicās esam dzirdējuši tādas valodas; Pūķis teicās dzirdējis, ka mirušais vīrs pienaglots pie koka, tāpat kā Lūdbrūka dēli vecos laikos izdarījuši ar augsto priesteri Anglijā. Bet, kā viņu varējuši turēt par Dievu pēc tam, kad jūdi-viņu nogalinājuši, to neviens nevarēja saprast, jo īstu Dievu cilvēki nogalināt nevarēja. Tad Bers'e stāstīja tālāk, ko bija sapratis no svešinieka valodām;

— Viņš jitiem bijis par vergu vienu gadu, tikmēr viņam daudz nācies ciest, tādēļ ka viņš pa sestdienām nav gribējis airēt; jo jūdu dievs dusmo katram jūdam, kas šai dienā kaut ko dara. Bet to jiti nav gribējuši saprast, lai gan viņš "daudzreiz gribējis viņiem to izskaidrot; tie situši viņu un likuši viņam badoties, kad viņš negribējis airēt. Pie viņiem viņš iemācījies to mazumu, ko viņš zina no mūsu valodas; bet, par viņiem stāstīdams, viņš lād viņus pats savā valodā, jo nezina pietiekami daudz vārdu mūsu valodā. Viņš saka, ka daudz raudājis pie viņiem, piesaukdams savu dievu, lai tas viņam palīdz; viņš sapratis, ka viņa saucieni ir uzklausīti, kad ieraudzījis mūsu kuģus tuvojamies. Sev līdzi pār kuģa malu viņš norāvis kādu vīru, kas viņu daudz sitis. Viņš lūdzis savu dievu, lai tas ir viņa vairogs un liek tam otram aiziet bojā; tādēļ neķēris neviens šķēps un viņam radies spēks panirt zem mūsu kuģa. Viņa dieva vārdam esot tāds spēks, ka viņš negrib man to nosaukt, lai kā arī es viņu lūdzu. To viņš stāsta par jitiem un savu aiz- begšanu no viņiem; bet viņš zina stāstīt arī daudz ko citu, kas, pēc viņa domām, mums varētu noderēt. Bet tur tomēr ir daudz kā tāda, ko es skaidri nesaprotu.

Krūks iebilda, ka šis gan nevarot ticēt, ka kāds dievs gribētu uzņemties pūles palīdzēt tādam skrandainim, lai kā arī šis viņu piesauktu; jūdu vīrs tikai esot bijis ātrs un izveicīgs. Bet vīri gribēja zināt, kāpēc šis savādais vīrs ar riebumu atteicoties no cūkgaļas, rīšus norīdams daudz vājāku barību. Berse atbildēja, ka ar cūkgaļu laikam esot tāpat kā ar airēšanu pa sestdienām: jūdu dievs dusmojot, redzēdams jūdu ēdam cūkgaļu. Bet, kādēļ viņš par šādu lietu iedegoties dusmās, to Berse neesot varējis izprast. Varētu domāt, tā viņš teica, ka šim dievam pašam tik labi patīk tāda barība, ka viņš to nenovēl savai tautai. Sis vīriem šķita esam ticams izskaidrojums, un viņi teicās esam laimīgi, ka viņu dievi tādās lietās iekšā nejaucas.

Visi nu gribēja zināt, kas jūdam vēl esot sakāms, kas viņiem varētu noderēt; un beidzot Berse bija ticis tik tālu, ka lielāko daļu saprata.

— Viņš sakās esam bagāts vīrs pats savā zemē, pie Kordovas kalifa. Viņu sauc Zālamans, un viņš ir sidrab- kalis; viņš sakās arī esam liels skalds. Viņu saņēmis gūstā kāds kristīgs lielmanis no ziemeļiem, kas atnācis sirot viņa zemē. Tas viņam licis sagādāt lielu izpirkšanas naudu, bet pēc tam pārdevis viņu vergu tirgotājam, jo krustā sistā Dieva dēļ kristīgie nemēdzot turēt jūdiem doto vārdu. Vergu tirgotājs pārdevis viņu jūrasbraucējiem tirgotājiem, un jiti viņu atņēmuši tiem, un, kā par nelaimi, viņš tūliņ sestdienā pielikts pie aira. Viņš nu gan ienīstot jitus ar lielu naidu, bet tas vēl neesot nekas, salīdzinot ar to ienaidu, kādu viņš jūtot pret kristīgo kungu, kas viņu pievīlis. Sis lielkungs esot ļoti bagāts un dzīvojot vienas dienas gājumu no jūras. Viņš sakās labprāt aizvest mūs turp, lai mēs nolaupām šim kungam visu viņa īpašumu, nodedzinām viņa māju, izduram viņam acis un pašu viņu kailu stiepjam pār krūmiem un akmeņiem. Viņš saka, ka tur esot tik daudz bagātību, ka pietikšot mums visiem.

Visiem šķita, ka tādas labas ziņas viņi sen nebija dzir- "dējuši. Bet Zālamans, kurš, Bersem stāstot, bija sēdējis viņam līdzās, uzmanīgi sekodams visam, ko viņš varēja saprast, kliegdams uzlēca kājās. Viņš izskatījās ļoti prie- cigs; plaudeniski nometies Krūkām priekšā, viņš iebāza bārdas vīkšķi mutē un gremoja to; tad, sagrābis vienu no Krūka kājām, viņš uzlika to sev uz pakauša, dedzīgi kaut ko runādams, taču neviens nevarēja saprast. Kaut cik nomierinājies, viņš sāka meklēt vārdus, ko zināja; viņš teica, ka uzticīgi gribot kalpot Krūkām un viua vīriem, līdz viņi būs ieguvuši šīs bagātības, bet viņš pats būs atriebies; viņš prasot tikai to, lai viņam droši apsola, ka viņš pats varēs izdurt acis šim kristīgajam kungam. Kā Krūks, tā Berse piekrita šai taisnīgajai prasībai.

Uz visiem trim kuģiem nu daudz par to tika runāts, un vīri bija vislabākajā omā. Viņi teica, ka svešiniekam varbūt neesot daudz paša laimes, spriežot pēc tā, ko visu viņš bija piedzīvojis, bet ka viņš varbūt jo vairāk laimes atnesīšot viņiem; Tūkem šķita, ka šis bija labākais loms, kāds viņam jebkad bija ķēries. Viņi bija laipni pret jūdu, sameklēja viņam dažus drānu gabalus un deva viņam dzert alu, lai gan viņiem tā vairs necik daudz nebija atlicies. Zemi, kurp viņš tos gribēja vest, sauca par Leonu*,

un tās atrašanās vieta apmēram bija zināma: pa labi ro- ki starp franku un Kordovas kalifa zemi; varbūt savas piecas labas burājamās dienas no Bretaņas raga, kuru viņi tagad redzēja. Viņi upurēja =atkal jūras saimei, sacē- lās viņiem labvēlīgs vējš, un viņi stūrēja projām pāri atklātai jūrai.

Ceturta nodaļa

Kā Krūka vīri aizsniedza Raniiro valsti un apciemoja kādu ienesīgu vietu.

Vecumdienās, stāstīdams par savām gaitām, Pūķis mēdza teikt, ka nevarot daudz sūdzēties par laiku, ko pavadījis pie Krūka, lai cik arī nelabprāt šis ceļojums sākts. Sitiens pa galvu viņam bija sāpējis tikai īsu laiku; un ar vīriem viņš satika tik labi, ka drīz vien neviens nedomāja, ka patiesībā viņš bija viņu gūsteknis. Viņi ar labpatiku atcerējās treknās pie viņa dabūtās aitas, un arī citādā ziņā viņiem sakrita ar viņu. Viņš zināja tikpat daudz skaldu vārsmu kā Berse un no savas mātes bija iemācījies noskaitīt tās ar skaldu uzsvaru; viņš prata arī paticami stāstīt melu stāstus, kaut gan pats atzina, ka Tūke šai mākslā pārspēja viņu. Viņu tādēļ uzskatīja par labu un izveicīgu biedru, kurš prata atrast tīkamu laika kavēkli garajās vienmērīga vēja dienās, kad visi bija brīvi no airēšanas.

Daži uz kuģiem žēlojās, ka Krūks devies projām no Bretaņas, nemēģinādams pirms sagādāt svaigu barību, jo tā barība, kas atradās klājā, sāka jau mudēt. Speķis bija sasūrējis, kaltētās zivis sapelējušas, milti rūgti, maize tārpaina un ūdens sasmacis; bet Krūkām un vairāk piedzīvojušiem vīriem tā šķita tā labākā barība, par kuru neviens jūrasbraucējs nevarēja sūdzēties. Pūķis ēda savus gabalus ar labu garšu, pie tam bieži pieminēdams gardos kumosus, pie kādiem bija pieradis mājās. Berse teica, ka, pēc viņa domām, tā esot gudra un dievišķīga kārtība, ka uz jūras ar labu garšu un ar baudu varēja ēst tādu barību, ko mājā uz sauszemes nevarētu celt priekšā ne vergiem, ne suņiem, tikai cūkām; jo, ja tā nebūtu iekārtots, tad gari braucieni uz jūras izradītos pārāk grūti.

Tūke atzina, ka viņš vissmagāk sajūtot to, ka tagad esot izbeidzies alus. Viņš neesot nekāds izlepis virs, tā viņš teica, tomēr viņam šķietot, ka daudz tādu lietu nebūtu, ko viņš vajadzības gadījumā nevarētu ēst, pat savus roņādas apavus notiesātu, ja tikai viņam būtu labs alus, ko uzdzert. Dzīvi bez alus viņš nevarētu iedomāties ne uz ūdens, ne uz sauszemes; viņš nelika mieru jūdam ar mūžīgiem jautājumiem par alu tai zemē, kurp viņi nonāks, bet nekādu skaidrību nevarēja izdabūt. Viņš stāstīja par lieliem mielastiem un dzeršanām, kādās bija piedalījies,* sērodams, ka toreiz nebija pamanījies sadzerties vēl vairāk.

Otrā naktī uz jūras sacēlās stiprs vējš un augsti viļņi, bet viņi priecājās, ka debesis palika skaidras, jo stūrēja tagad pēc zvaigznēm. Krūkām sāka mesties bail, ka viņi nenokļūst vaļējā jūrā; bet lielākie lietpratēji jūrniecībā apgalvoja, ka, turot dienvidu kursu, varot būrāt, kā grib, aizvien kreisā pusē atradīšoties zeme, izņemot pie Njervas šauruma, kur burājamais ceļš nogriežas uz Romu, kas atrodas pasaules vidū. Tiem vīriem, tā Berse teica, kas burajot no Norvēģijas uz Islandi, stāvoklis esot daudz grūtāks, jo, ja gadoties aizbraukt garām Islandei, tad citu zemi vairs nevarot gaidīt, tikai tukšu jūru bez gala.

Jūds pazina zvaigznes un teicās varam ieturēt pareizo kursu; bet daudz nekas no viņa palīdzības neiznāca, jo viņa zvaigznēm bija sveši vārdi un viņam pašam uznāca juras slimība. Tā uznāca arī Pūķim; un viņi abi ar Zālamanu viens otram līdzās karājās pār kuģa malu un, galīgā postā būdami, domāja, ka viņiem gals klāt. Jūds daudz kliedza pats savā valodā, kad nevēma, un Pūķis sauca viņam, lai viņš cieš klusu, ja ari nejūtas labi; bet viņš aizbildinājās, ka piesauc savu dievu, kurš atrodoties vētrā. Pūķis nu sagrāba viņu aiz skausta un teica, lai arī cik slims viņš būtu, tik daudz vīra spēka viņam tomēr vēl būšot, lai jūdu pārmestu pār malu, ja viņš vēl vienreiz saukšot, jo viņam šķietot, ka jau tagad pūšot pietiekami stipri un aicināt viņa dievu vēl tuvāk neesot vajadzīgs.

Zālamans apklusa; un pret rītu laiks norima, un viņiem abiem kļuva vieglāk. Zālamans bija gluži zaļš sejā, bet laipni uzsmaidīja Pūķim un, it kā pret viņu nekādu dusmu nejuzdams, norādīja pār jūru uz saules lēktu. Meklēdams vārdus, ko zināja, viņš teica, ka tie tur tālu jūrā esot sārtie rīta spārni un ka tur esot viņa dievs. Pūķis atteica, ka, pēc viņa domām, labi esot zināt dievu tādā atstatumā.

Tai pašā rītā vēlāk viņi tālumā ieraudzīja kalnus sev priekšā. Pie krasta piebraukušiem, viņiem grūti nācās atrast aizsargātu līci kuģiem; jūds teica, ka šis novads viņam ir svešs. Malā izkāpušiem viņiem tūliņ iznāca cīņa ar vietējiem iedzīvotājiem, kuri še dzīvoja diezgan biezi viens otram līdzās; tie drīz aizbēga, un Krūka vīri, pārmeklējuši viņu būdas, drīz vien atgriezās ar kazām un citu barību, kā arī ar dažiem gūstekņiem. Tika iekurtas ugunis; visi bija priecīgi, ka atkal atrodas uz drošas zemes un var nogaršot ceptu gaļu. Tūke visur izmeklējās alu, bet atrada tikai dažus ādas maisiņus ar vīnu, kurš bija tik skābs, ka viņš, kā pats teica, juta vēderu sarau- joties, jau to norijot. Tādēļ viņš nejaudāja pats visu izdzert, bet atdeva citiem to, kas bija palicis pāri; pēc kam viņš visu vakaru viens pats sēdēja un skumīgi dziedāja, asarām bārdā ritot. Berse ieteica neaiztikt viņu, jo viņš esot bīstams virs, kad bija dzēris tik daudz, ka raudāja.

Zālamans runāja ar gūstekņiem un pēc tam teica, ka viņi atrodoties Kastīlijas grāfa zemē un ka tā zeme, kurp viņš gribot viņus vest, esot tālu rietumos. Krūks teica, ka viņiem jāgaidot cits vējš, lai nčkļūtu tai pusē, un ka pa to laiku viņi varot labi paēst un atpūsties; bet viņiem varot grūti klāties, tā viņš domāja, ja viņiem še uzbruktu lielāki bari iedzimto, kamēr vējš pūta uz krastu, vai ja ienaidnieka kuģi ieslēgtu viņus līcī, kur viņi atradās. Zālamans nu, cik labi prazdams, paskaidroja, ka tādas briesmas maz esot iespējamas, jo Kastīlijas grāfam nezin vai pavisam esot kāds kuģis jūrā un, pulcējot tik daudz ļaužu, kas viņiem varētu kaitēt, paietu ilgs laiks. Agrāk, tā viņš teica, Kastīlijas grāfs esot bijis varens, bet tagad viņu stipri apspiežot kalifs, kuram jāmaksājot nodokļi; jo, atskaitot Vācijas ķeizaru Oto* un ķeizaru Basiliju* Kon- stantinopolē, neviens valdnieks pasaulē neesot tik varens kā Kordovas kalifs. Par to vīri daudz smējās un teica, ka jūds runājot, kā jau nu viņš saprotot, kaut gan neliekoties, ka viņš būtu liels zinātājs šinīs lietās.

Viņi jautāja, vai tad viņš nekā neesot dzirdējis par Dānijas konungu Haraldu? Un vai tad viņš nezinot, ka par visiem varenāks esot konungs Haralds?

Pūķis vēl jutās nespēcīgs pēc jūras slimības; viņam nebija nekādas lāga ēstgribas; un viņam šķita, ka viņš nopietni paliks slims, jo parasti bieži bija norūpējies par savu veselību. Viņš drīz vien iemiga pie kāda no ugunskuriem un gulēja labi; bet vēlāk naktī, kad nometnē viss bija apklusis, pie viņa pienāca Tūke un pamodināja viņu. Viņš raudāja un teica, ka Pūķis ir viņa vienīgais draugs un ka viņš padziedās dziesmiņu, kas viņam nule ienākusi prātā. Tanī esot runa par diviem lācēniem, tā viņš ieica, un viņš to kā mazs bērns iemācījies no savas mātes; tā esot skaistākā dziesmiņa, kādu viņš zinot. To teicis, viņš apsēdās Pūķim līdzās un, asaras noslaucījis, sāka dziedāt. Pūķim bija tāds netikums, ka viņam grūti nācās būt laipnam, kad bija izmodināts no salda miega; viņš tomēr nekā neteica, bet, uz otriem sāniem pagriezies, no jauna mēģināja aizmigt.

Tūke no savas dziesmiņas daudz nekā neatcerējās un atkal kļuva bēdīgs; viņš sūdzējās, ka visu vakaru viens pats sēdējis un ka neviens nenācis viņam biedros. Ka Pūķis nepienācis pie viņa bēdās, sāpējis viņam visvairāk, jo viņš aizvien domājis, ka Pūķis viņam esot draugs jau no pirmās stundas, bet nu viņš saprot, ka viņš esot bal- baks un kaslis tāpat kā visi citi skonieši; bet, ja tāds kucēns kā viņš neprotot uzvesties, tad vienīgais pareizais līdzeklis esot krietns pēriens.

To teicis, viņš piecēlās apskatīties pēc kāda sitamā, bet Pūķis nu bija pilnīgi pamodies un piecēlās sēdus. To redzēdams, Tūke taisījās spert viņam ar kāju, bet tai pašā acumirklī Pūķis paķēra pagali no ugunskura un iesvieda viņam sejā. Tūke atrāvās, kāju spērienam pacēlis, un nokrita uz muguras, bet tūliņ atkal uzlēca kājās, nu jau gluži balts sejā un galīgi kā bez prāta. Arī Pūķis ātri uzšāvās kājās. Mēness gaiši spīdēja; bet Pūķim trakumā sarkans vien ņirbēja priekš acīm, kad viņš gāzās virsū Tūkem, kurš pūlējās izvilkt zobenu. Pūķis savu bija nolicis un nebija paspējis paķert. Tūke bija liels, stiprs vīrs platām krūtīm, varenām rokām. Pūķis vēl nebija nobriedis pilnā spēkā, bet bija jau spēcīgs diezgan, salīdzinot ar citiem. Viņam izdevās vienu roku apķert Tūkem ap skaustu, ar otru tas satvēra viņa labās rokas plaukstu tā, lai šis nevarētu izvilkt zobenu. Bet Tūke cieši ieķērās viņam drānās un, spēji izslējies, ar vienu rāvienu pārmeta viņu ar kājām gaisā sev pār plecu. Pliķis tomēr neatlaidās no tvēriena, lai gan sajūta bija tāda, ka viņu salauzīs; apsviedies apkārt un, vienu celi Tūkem mugurā iespiedis, viņš nogāzās atmuguriski, viņu sev virsū uzraudams. Tad, visus spēkus saņēmis, viņš vēlās apkārt, līdz Tūke palika apakšā, seju zemē iespiedis. Daudzi tagad bija pamodušies. Piesteidzies ar virvi, Berse teica, ka tas jau bijis gaidāms pēc tam, kad Tūke tik daudz bijis dzēris. Viņu nu kārtīgi sasēja pie rokām un kājām, lai gan viņš nikni pretojās. Viņš drīz apmierinājās un pēc brīža sauca I'līķim, ka nu atceroties visu dziesmiņu. Viņš sāka dziedat, bet Berse uzlēja viņam ūdeni, un viņš beidzot aizmiga.

Otrā rītā pamodies, viņš žēlojās, ka ir sasiets, un nekā vairs neatcerējās. Dabūjis dzirdēt, kas bija noticis, viņš jutās vainīgs Pūķa priekšā un teica, ka tā esot viņa ne- lainie — sacelt traci, kad viņš esot dzēris, jo alus viņu pārvēršot par gluži citu cilvēku un tāpat varbūt vīns. Viņš gribēja zināt, vai Pūķis esot uz viņu dusmīgs notikušā dēj. Pūķis atteica, ka viņš neesot dusmīgs un ka arī. turpmāk labprāt esot ar mieru izcīnīt mazu kautiņu, ja Tūkem prāts uz to nestos; bet viena lieta Tūkem jā- apsolot, proti, nedziedāt, jo lēja dziesma vai vecas vārnas ķērkšana uz kūts jumta esot daudz skaistāka nekā viņa naktsdziesmas. Tūke par to smējās un apsolījās šai ziņā laboties, jo bija labsirdīgs vīrs, ja vien alus vai vīns viņu nepārvērta.

Visiem šķita, ka Pūķis šai lietā necerēti labi bija ticis cauri — tik jauns, kā viņš bija. Parasti tie, kas bija tikuši Tūkem rokās, pēc tam kad viņš bija nonācis līdz asarām, iemantoja pamatīgas zīmes. Pūķis tādēļ stipri bija cēlies kā pats savās, ta citu acīs. Viņu sāka saukt par Sarkano Pūķi pēc šī gadījuma, ne tikai viņa sarkano matu deļ, bet arī tādē|, ka bija izrādījies, ka viņš kā vīrs var stādīt asumu pret asumu un ka nav ieteicams viņu tīši kaitinat.

Pēc dažām dienām pūta izdevīgs vējš un kuģi izbrauca no līča ārā. Viņi turējās tālu no malas, lai izvairītos no bīstamām straumēm, un stūrēja uz rietumiem gar Ramīro valsti, apbraukdami apkārt vistālākajam ragam rietumos. Tad viņi īrās uz dienvidiem gar stāvu, izrobotu krastu, bet pēc tam caur daudzām salām, kas vīriem atgādināja lādu pašu šēru dārzu Blēkingē, līdz sasniedza upes grīvu, kuru jūds visu laiku bija gaidījis. Tur viņi līdz ar paisumu iebrauca iekšā un īrās augšup pa upi, kamēr viņus apturēja ūdenskritumi. Izkāpuši malā, viņi apspriedās, un Zālamanam vajadzēja aprakstīt ceļu, kas viņiem vēl bija atlicis. Viņš teica, ka žigli vīri ātrāk nekā vienā dienā varot aizkļūt no šejienes līdz vīram, kuram viņš gribēja atriebties, karaļa Ramīro markgrāfam, vārdā Ordono, lielāka ain laupītājam un nelietim gar visu kristīgo robežu, ta viņš teica.

Krūks un Bcrse sīki izjautāja viņu par cietoksni, tā stiprumu, atrašanās vietu, kā ari to, cik daudz vīr-u markgrāfs pie sevis mēdza turēt. Tas atrodoties tik klinšainā un grūti pieejamā vietā, tā Zālamans teica, ka kalifa karaspēks, kurš pa lielākajai daļai sastāvot no jātniekiem, vēl nekad tam tuvumā neesot nonācis. Tādēļ tur esot laba vieta laupītājiem un tur slēpjoties lielas bagātības. Cietoksnis esot celts no ozola baļķiem, un to sargājot zemes valnis ar pāļu sētu, bet sargu tur varot būt, augstākais, divi simti vīru. Tā kā tas atrodoties tik nomaļus, tad Zālamans domāja, ka apsargāšana nevarot būt sevišķi rūpīga, turklāt sardzes vīru lielākā daļa bieži vien atrodoties sirojumos uz dienvidiem.

Krūks teica, ka sardzes vīru skaits viņam darot mazāk raižu nekā valnis un pāļu sēta, kas ātru iekšā iekļūšanu varot diezgan traucēt. Daži no vīriem sprieda, ka pielikt uguni pāļu sētai nevarētu būt grūti, bet Berse iebilda, ka, ja viss sāktu degt, no bagātībām liela prieka nebūtu. Beidzot tika nolemts paļauties uz laimi un par labāko rīcības veidu izšķirties, galā nonākot; četrdesmit vīriem vajadzēja palikt pie kuģiem un pārējiem doties projām, vakara vēsumam iestājoties. Tika laimēts, kuriem jāpaliek, jo visi labāk gribēja būt tur, kur iegūstamas bagātības.

Apskatījuši ieročus, viņi karstākās stundas nogulēja ozolu mežiņā; tad viņi iestiprinājās ar barību, un, uznākot vakaram, bars devās projām. Pavisam viņu bija simt trīsdesmit seši viri. Krūks ar jūdu un Berse gāja pirmie; viņiem sekoja vīrs aiz vīra; dažiem bija bruņas, citiem ādas vamži, lielakajai daļai bija zobeni un šķēpi, bet dažiem cirvji; un visi nesa vairogus un bruņucepures. Pūķis gāja kopā ar Tuki, kurš teica, ka esot labi izlocīt stilbus pēc lielās sēdēšanas uz airu sola.

Viņi gāja pa neapdzīvotu apvidu, kur neviens cilvēku mājoklis nebija redzams, jo robežnovadi starp kristīgajiem un andaluziešiem jau sen gulēja atstāti. Viņi gāja gar upes ziemeļu krastu, daudziem strautiem pāri pār- brizdami. Tumsai aizvien vairāk sabiezējot, viņi apmetās atpūsties un sagaidīt mēnesi uzlecam. Tad viņi nogriezās uz ziemeļiem caur kādu ieleju un pa līdzenu vietu ātri tika uz priekšu. Izrādījās, ka Zālamans bija labs ceļvedis, jo pirms rītausmas viņi atradās cietokšņa tuvumā. Tur viņi atpūzdamies laiciņu gulēja krūmos un, uz priekšu raudzīdamies, mēģināja kaut ko saskatīt bālajā mēnes- gaismā. Pāļu sētas aplūkojot, viņiem saplaka drosme, jo tās bija no resniem stumbriem vairāk nekā divu vīru augstumā; bet uz vārtiem bija virsbūve, un tie izskatījās visai izturīgi.

Krūks teica, ka tādus bajķus aizdedzināt nevarot būt viegli un ka viņš labāk gribētu ieņemt cietoksni bez uguns, bet laikam jau citas izejas neesot: jānesot un jā- kraujot žagaru klēpji pie pāļu sētas un jāaizdedzinot cerībā, ka viss nesadegs. Viņš jautāja Bersem, vai šim esot kas labāks ko likt priekšā; bet Berse kasīja galvu un nopūzdamies teica, ka nekā labāka šis izdomāt nevarot, lai arī uguns viņam nepatīkot. Arī Zālamans nezināja nekāda labāka padoma, tikai teica, ka viņam jāapmierinoties ar to, ka viltnieku redzēs degam, kaut arī viņš cerējis uz labāku atriebību.

Tūke nu pierāpoja Krūkām un Bersem klāt, brīnīdamies, ko tad vēl gaidot: viņš jūtoties izslāpis, un, jo ātrāk ieņemšot cietoksni, jo ātrāk tikšot pie dzeramā. Krūks domāja, ka grūtības būšot ar iekšā tikšanu. Tūke atbildēja: ja viņam dotu piecus šķēpus, viņš domājot, ka tad viņš varētu parādīt, ka viņš var arī ko citu, ne tikai airēt un dzert alu. Viri gribēja zināt, ko viņš domājot darīt; viņš tikai atteica, ka domājot iztaisīt viņiem ce|u cietoksnī tikšanai, ja viss labi izdošoties; lai tikai šķēpu īpašnieki sagatavojoties saviem aizdotajiem šķēpiem ielikt jaunus kātus, kad saņemšot tos atpakaļ. Berse, kurš viņu pazina jau no agrākiem laikiem, teica, ka vajagot dot viņam šķēpus. Tā notika; Tūke nu nocirta kātus augšpus dzelzs iekavām, tā ka līdz smailei palika olekti gari turekļi. Tad viņš teicās esam gatavs; viņi abi ar Krūku nu uzmanīgi sāka rāpties valnim klāt krūmu un akmeņu aizsegā, izvēlētiem vīriem viņiem sekojot. Cietoksnī varēja dzirdēt pāris gaiļu nodziedam, bet citādi viss bija kluss un mierīgs.

Kādā vietā vārtu tuvumā viņi uzlīda uz vaļņa. Tūke piecēlās kājās pie pāļu sētas; labu olekti no zemes viņš iesprauda vienu šķēpa asmeni starp diviem baļķiem, ar visu spēku piespiezdams, lai tas labi turētos. Augstāk, otrā tuvākajā spraugā, viņš iestiprināja otru asmeni; un, kad viņš beidzot bez trokšņa tos bija iespiedis, tā ka tie cieši turējās, viņš uzmanīgi uzkāpa uz kātiem un iebīdīja trešo asmeni nākošajā spraugā. Bet iestiprināt trešo cieši, tā kā viņš tagad stāvēja un pie tam bez trokšņa, viņam nebija iespējams. Un Krūks, kurš nu redzēja, kāds bija viņa nodoms, meta viņam ar roku, lai viņš nāk zemē, teikdams, ka bez āmura tālāk tā lieta vairs neejot, pat jia ļaudis tiktu iztraucēti no miega. Dabūjis atlikušos šķēpu galus, viņš ieņēma Tūkes vietu uz abiem pakāpieniem, kas jau cieši turējās, un iedzina trešo ar pāris sava cirvja pieta sitieniem, tādā pašā kārtā iestiprinādams ceturto un piekto ieslīpni augstāk. Smailes iestiprinādams, viņš pamazām kāpa uz augšu, un tā viņam izdevās nokļūt sētas virsotnē.

Tai pašā acumirklī cietoksnī atskanēja kliedzieni, troksnis un skaļi taures pūtieni, bet citi vīri sekoja Krūkām pa Tūkes kāpnēm tik atri, cik vien ātri bija iespējams rāpties, un arī pārkļuva otrā pusē. Iekšpusē gar pāļu sētu veda laipas loka šāvējiem. Krūks un tie, kas viņam sekoja, nokļuva uz tām un nogalināja dažus apmiegojušos vīrus, kas skrēja šurp ar šķēpiem un lokiem. Nu uz viņiem sāka raidīt bultas, kas ķēra kādus pāris vīrus; bet Krūks un citi skrēja pa laipām projām uz vārtiem, kur nolēca zemē, lai tos ātrāk atvērtu un viss pūlis varētu iekļūt iekšā. Še nu norisinājās nikna cīņa, jo daudzi no aizstāvjiem jau bija atsteigušies šurp un vēl citi steidzās klāt ik acumirkļa. Viens no tiem divdesmit vīriem, kas bija sekojuši Krūkām, bija palicis karājamies uz sētas ar bultu acī, un trīs citi bija krituši no bultām, skriedami pa laipām, bet tie, kas bija nolēkuši zemē, cieši kopā sastājušies, kara saucienus izkliegdami, ar šķēpiem un zobeniem rokā devās iekšā vārtu ejā, kur bija tumšs un liela spaidīšanās; un nu ienaidnieki viņiem jau bija priekšā un aiz muguras.

Uz saviem kara saucieniem viņi saņēma atbildi no ārienes, jo vīri, redzēdami, ka mēģinājums izdevies, bija pieskrējuši pie vaļņa. Daudzi sāka lauzties vārtos ar cirvjiem, kamēr citi rāpās iekšā pa Tukes kāpnēm, dodamies palīga tiem, kas atradās vārtu ejā. Ciņa tur bija neizšķirta, draugi un ienaidnieki jaucās cits caur citu. Krūks nogāza vairāk vīru ar cirvi, bet viņam pašam ar vāli pa skaustu iesita kāds liels vīrs, kuram bija melna, pīta bārda un kurš izskatījās pēc virsaiša; sitiens ķēra bruņucepuri, un Krūks grīļodamies nokrita ceļos. Vairogu un vīru jūklī, kur šķēpus vairs nevarēja cilāt un kur kājas slīdēja asinīs, Tūke un Pūķis, un pāris citu beidzot nokļuva līdz vārtiem un dabūja atgrūst aizbīdņus, bet tie ienaidnieki, kas nepaguva aizbēgt no ejas, tūliņ tika nobeigti.

Nu kristīgos pārņēma lielas izbailes, un viņi bēga, bet nāve dzinās viņiem pakaļ. Zālamans, kurš kā viens no pirmajiem bija ienācis pa vārtiem, kā negudrs metās uz priekšu, klupdams pār kritušajiem. Pacēlis no zemes kādu zobenu, viņš, to sev virs galvas vicinādams, kliedza, lai visi steidzas uz pili. Arī Krūks, kurš vēl aizvien bija apdullis no sitiena un nevarēja kājās nostāvēt, kliedza to pašu, vārtu ejā gulēdams. Daudzi no vīriem skrēja iekšā badās, kas atradās iekšpusē pie vaļņa, lai dzēstu slāpes un meklētu sievietes, bet lielākā daļa dzinās pakaļ bēdzējiem uz lielo pili sētas vidū, kuras durvis bija pilnas bēgļu. Vajātāji iekļuva tur kopā ar bēgļiem, pirms tās varēja pagūt noslēgt; un nu arī ēkas iekšienē norisinājās ciņa, kad bēgļi atģidās, ka ir spiesti pretoties. Lielais vīrs ar pīto bārdu cīnījās drošsirdīgi un nogāza divus vīrus, kas viņam uzmācās; bet viņu iespieda kādā stūri un uz viņu krita cirtieni, līdz viņš, smagi ievainots, pakrita.

Zālamans, kurš bija piesteidzies, viņam krītot, metās viņam virsū, sagrāba viņu aiz bārdas, spļāva viņam virsū un dedzīgi kliedza; bet otrs, kā varēja redzēt, daudz nekā vairs nesaprata, tikai notrīsēja un, acis pavirājis, nomira.

Zālamans sāka vaimanāt, ka nav varējis pilnā mērā atriebties un pats ar savu roku nogalināt savu ienaidnieku. Bet vēl atlikušie kristīgie beidza aizstāvēties, redzēdami, ka viņu vadonis kritis. Dažiem tika dāvāta dzīvība, tādēļ ka no tiem vēl varēja būt kāds labums. Bet uzvarētāji bagātīgi baudīja ēdienus un dzērienus — kā alu, tā vīnu. Tad cietoksnis tika pārmeklēts pēc laupījuma; izcēlās ķildas dēļ tām sievietēm, kas tika atrastas paslēptuvēs, jo vīri nu jau ilgu laiku bija dzīvojuši bez sievām. Viss laupījums tika sanests kopā — nauda, rotas, ieroči, drānas, sienassegas, bruņas, mājsaimniecības rīki, zirglietas, sidraba bļodas un daudz kas cits; un, kad tas viss bija savākts, izrādījās, ka visa bija vairāk, nekā jebkāds būtu varējis iedomāties, jo še, kā Zālamans teica, bija viss pa ilgiem gadiem no audalūziešiein iegūtais laupījums. Krūks, kurš nu jau atkal varēja stāvēt uz kājām un kuram ap galvu bija apsiets vīnā samērcēts auts, priecājās to redzēt, bet baidījās, ka būs grūti aizvākt to visu uz kuģiem; bet Bersem šķita, ka visu varēs paņemt līdz.

— Jo, — tā viņš teica, — neviens nesūdzas par kravas smagumu, ja klājā ir laupījums.

Todien viņi, ļoti apmierināti, izpriecājās ap ieguvumu un pēc tam gulēja. Nakti viņi devās atpakaļ uz kuģiem. Visi gūstekņi bija smagi apkrauti, un arī vīriem pašiem bija daudz ko nest. Daži andalūziešu gūstekņi bija atrasti cietokšņa pagrabā; tie raudāja no laimes par savu atsvabināšanu, bet izskatījās nožēlojami un daudz nekā nespēja panest. Tiem dāvāja brīvību, un viņi pavadīja vīrus atpakaļcejā, lai tālāk kopā ar Zālamanu turpinātu ceļu uz dienvidiem līdz saviem novadiem. Bija paņemti daži ēzeļi, un Krūks, uzsēdināts uz viena no tiem, jāja gājiena priekšgalā, kājas gar zemi vilkdams. Aiz viņa veda pārējos ar barības un alus nastām; to kravas ātri kļuva vieglākas, jo vīri bieži gribēja atpūsties un spirdzināties.

Berse mēģināja viņus paskubināt, lai ātrāk tiktu uz kuģiem. Viņš baidījās no pakaļdzīšanas, jo daži no cietokšņa ļaudīm bija aizbēguši; viņi varēja būt aizkļuvuši tik tālu, ka varēja pieaicināt palīgus; bet lielākā daļa vīru, priecīgi un ieskurbuši, maz bēdāja par to, ko viņš teica. Pūķis nesa gabalu zīda drānas, bronzas spoguli un lielu stikla kausu, ar kuru viņam bija lielas grūtības. Tūke nesa uz pleca lielu koka lādi ar skaistiem apkalumiem, pilnu dažādām lietām, un veda pie rokas jaunu meitu, kura viņam bija iepatikusies un kuru viņš gribēja paturēt sev, cik ilgi vien iespējams. Viņš daudz smējās un teica Pūķim, viņš cerot, ka jaunā meita esot paša markgrāfa meita, bet tad kļuva sērīgs, iedomājoties, ka viņai neatradīsies vieta uz kuģa. Viņš nebija gluži drošs uz kājām no visa tā, ko bija dzēris, bet acīmredzot meita jau par viņu bija norūpējusies un atbalstīja viņu, kad viņš klupa. Viņa bija slaidi noaugusi un vēl ļoti jauna; un Pūķis teica, ka viņš reti kad esot redzējis tik skaistu meitu kā šo un ka tādu sievu laimi, kāda esot Tūkem, ikviens sev varētu vēlēties. Bet Tūke atbildēja: lai kādi labi draugi viņi arī esot, viņš nevarot dalīties viņā ar Pūķi, jo viņa tik )oti viņam patīkot, ka viņš gribētu paturēt viņu sev, ja tas būtu iespējams.

Kad viņi atgriezās pie kuģiem, liels prieks par bagāto laupījumu bija tiem, kas tur bija palikuši, jo tas bija dalāms starp visiem. Zālamans saņēma daudz pateicību un bagātas dāvanas un devās tad tālāk kopā ar atsvabinātajiem gūstekņiem; viņš, jo ātrāk, jo labāk, vēlējās tikt projām no kristīgo robežām. Tūke, kurš dzēra visu laiku, sāka raudāt, kad dabūja dzirdēt, ka Zālamans aizgājis, jo viņam neesot neviena, kas viņam varētu palīdzēt sarunāties ar jauno meitu; zobenu izvilcis, viņš taisījās mesties viņam pakaļ. Bet Pūķim un pārējiem laimējās viņu apmierināt tāpat bez kādām varmācībām; un viņš aizmiga pie meitas, piesejis viņu sev klat, lai viņa neaizbēgtu vai netiktu nozagta, viņam guļot.

Nākošā ritā sākās laupījuma dalīšana, kas nebija viegla lieta. Visiem vajadzēja saņemt līdzīgas dajas; bet Krūkām, Bersem, stūrmaņiem un dažiem citiem pienācās trīskārtīgas devas, salīdzinot ar pārējiem; un, lai gan tie saprātīgākie tika iecelti visu pēc taisnības sadalīt, tomēr nācās grūti visus apmierināt. Berse teica, ka, tā kā tas pa lielākai daļai esot Tūkes nopelns, ka cietoksnis ieņemts, tad arī viņam pienāktos trīskārtīga daļa, kas arī citiem šķita taisnīgi. Bet Tūke pats teicās apmierināties ar vienkāršu da|u, ja viņam ļautu ņemt klājā līdzi jauno meitu un viņu mierīgi paturēt sev.

—   Es labprāt gribētu ņemt viņu uz māju līdz, lai gan neesmu drošs, ka viņa ir grāfa meita. Es jau tagad labi iztieku ar viņu, un vēl labāk būs, kad mēs viens otru varēsim saprast un viņa būs iemācījusies runāt mūsu valodā.

Berse teica, ka pēdējais no šiem apstākļiem Tūkem varbūt nemaz tāda prieka nedarīšot, kā viņš tagad domājot; bet Kruks uz to atteica, ka kuģi jau tā būšot pārslogoti ar lielo laupījumu, lai gan varot atskaitīt vienpadsmit kritušus vīrus, tā ka viņš maz ticot, ka meitai atradīšoties vieta uz klāja: drīzāk nākšoties atstāt kādu daļu no mazāk vērtīgā laupījuma.

Tūke nu piecēlās kājās un, uzcēlis meitu sev uz pleca, lūdza visus tuvāk apskatīties, cik viņa skaista un labi noaugusi.

—   Viņa, tā man šķiet, var modināt iekāri kurā katrā, — viņš teica. — Ja nu še ir kāds, kas iekāro viņu diezgan stipri, ar to es tūliņ uz vietas esmu gatavs kauties, kā viņain pašam labāk patīk, ar zobenu vai ar cirvi. Tam, kurš uzvarēs, paliek meita; bet ar to, kurš tiks nogalināts, kuģa smagums atvieglosies vairāk nekā par viņas svaru; un tādā kārtā es varbūt tomēr varētu paņemt viņu sev līdz uz māju.

Jaunā meita ar vienu roku cieši turējās Tūkes vaiga- bārdā; pietvīkusi viņa ķepurojās kājām, otru roku aizlikusi acīm priekšā, bet tūliņ atņēma to atkal nost, acīmredzot priecādamās, ka tik daudz tiek apbrīnota. Visiem šķita, ka Tūkes priekšlikums bija labi izdomāts. Bet neviens negribēja ar viņu kauties, jo visi viņu labi ieredzēja un turklāt baidījās no viņa spēka un ieroču veiklības.

Kad viss laupījums bija izdalīts un sakrauts kuģos, tika nolemts, ka Tūke var ņemt līdz savu meitu uz Krūka kuģa, lai gan tas bija smagi piekrauts, jo tādas algas vērts viņš gan esot pēc visa tā, ko bija pastrādājis pie cietokšņa. Nu noturēja apspriedi par mājās braukšanu; nolēma doties augšup gar piekrasti, ja to darīt spiestu laiks, bet labāk gan, ja iespējams, lūkot nokļūt Iri i ā, lai ceļā uz mājām apbrauktu apkārt skotu salām, jo būtu visai pārdroši ar tik bagātu kravu būrāt mājup caur šauriem ūdeņiem, kur varēja būt gaidāmas nepatīkamas sastapšanās.

Visi nu ēda un dzēra, cik jaudāja, jo ēdiena un dzēriena tagad bija pārpārēm, un kādu mazu daļu pārtikas pat vajadzēja atstāt. Pilni prieka un jautrības, vīri cits citam stāstīja, ko mājās par savām bagātībām sev nopirkšot. Tad viņi īrās lejup pa upi. Krūks jau bija labi atspirdzis, bet kāda cita kuģa vadonis bija kritis pie cietokšņa, un Berse uzņēmās vadību uz šī kuģa, Tūke un Pūķis sēdēja pie airiem uz Krūka kuģa tāpat kā agrāk; un lejup pa straumi gāja viegli. Tūke jauno meitu, kura pa lielākajai daļai sēdēja viņam pie ceļiem, neizlaida no acīm, raudzīdamies uz to, lai neviens bez vajadzības nenāktu viņai par tuvu.

Piektā nodaļa

Kā Krūka laime divreiz mainījās un kā Pūķis kļuva kreilis.

Viņi nonāca līcī pie upes grīvas paisuma un bēguma maiņā un upurēja maisu vīna un katlu gaļas laimīgai mājās pārbraukšanai. Tad, buras pacēluši un airus ievilkusi, viņi lēnā vējā virzījās gar garo līci. Smagi piekrautie kuģi dziļi gulēja ūdenī un tikai lēnām slīdēja uz priekšu; Krūks teica, ka laikam gan nākšoties airēt tā, ka lai rokas mana, pirms viņi atkal ieraudzīšot dzimtenes krastus. Sie, tā Pūķis mēdza teikt vecumdienās, bijuši tie nelaimīgākie vārdi, kādus viņš jebkad dzirdējis, jo līdz ar tiem zudusi Krūka laime, kas līdz šim bijusi tā labākā, kādu vien var vēlēties; itin kā kāds dievs tos būtu dzirdējis un gribējis darīt tā, lai tie piepildītos.

Septiņi sveši kuģi, rnile kā apbraukuši apkārt dienvidu ragam, virzījās uz ziemeļiem, bet, tikko ieraudzīja Krūka kuģus, iegriezās līcī un steidzīgi tuvojās ātriem airu vēzieniem. Tie bija citāda veida kuģi, nekā Krūks un viņa vīri līdz šim bija redzējuši: gari, zemi, viegli uz ūdens. Tie bija pilni bruņotu vīru melnām bārdām, autiem un pakariem ap bruņucepurēm. Vīri pie airiem, pa divi pie katra, bija kaili; viņu melnbrūnā āda spīdēja. Viņi īras tuvāk, izgrūzdami aizsmakušus kliedzienus un ar mazām bundžiņām saceldami asu troksni.

Krūka kuģi tūliņ sastājās sāniski viens otram līdzās un turējās pie viena krasta, cik vien tuvu bija iespējams, lai viņus pilnīgi neielenktu. Bet buras noņemt Krūks negribēja, jo, ja vējš pieņemtos, tā viņš teica, tās viņiem varētu būt par palīgu. Tūke savu sievišķi steidzās nobāzt starp laupījuma vīstokļiem un labi apsegt, lai viņa droši būtu pasargāta no bultām un šķēpiem. Pūķis viņam palīdzēja, pēc kam viņi ieņēma vietas pie kuģa malas līdzās visiem citiem. Pūķis tagad bija labi apbruņots; cietoksnī viņš bija apgādājies ar važu bruņukreklu, vairogu un labu bru- ņucepuri. Kāds vīrs viņiem līdzās brīnījās, vai šie svešinieki esot kristīgie, kas nākot atriebties; Pūķim tomēr šķita, ka tie drīzāk bija kalifa ļaudis, tādēļ ka uz viņu vairogiem un vēlavām neredzēja krusta. Tūke teicās priecājamies, ka cīņa nebūs jāiesāk izslāpušam, jo rādījās, ka tā būs karsta.

— Tiem, kas to pārdzīvos, — tā viņš teica, — būs ko stāstīt, jo šie vīri liekas dedzīgi un viņu ir daudz pret mums.

Svešinieki ātri tuvojās, raidīdami bultas veselām strūklām; izveicīgi irdamies, viņi nokļuva aiz kuģiem un uzbruka no visām pusēm, kur vien varēja pietikt. Kuģis, kuru vadīja Berse, turējās krastam vistuvāk, tam tikt garām viņi nevarēja; bet Krūka paša kuģis atradās vistālāk pa labi, un tur tūliņ iedegās sīva cīņa. Divi no svešinieku kuģiem piestājās pie tā ārmalas, viens aiz otra; tie sasaistījās ķēdēm un dzelzs āķiem, un to vīri brēkdami lēca pāri no tālākā uz tuvāko un visi kopā devās uzbrukumā. Viņi gāzās virsū ar lielu pārspēku un niknumu, veikli lietodami ieročus; bet Krūka kuģis, kurš nu bija stipri pārslogots, netika diviem pārējiem līdz. Kāds trešais ienaidnieka kuģis piestājās tā iekšmalā un arī paguva pieāķēties. Cīņa nu izkārtojās tā, ka Berses un arī trešais kuģis peldēja ārā no līča, četru ienaidnieka kuģu pavadīti, kuriem viņi tikko spēja pretoties, kamēr Krūka kuģis palika uz vietas, viens pats cīnīdamies pret trim. Vējš pieņēmās, un abi Berscs kuģi ar lielu cīņas troksni klājā izkļuva aizvien tālāk, atstādami platas asins svītras ūdenī.

Vīriem uz Krūka kuģa maz atlika laika domāt par Berscs kuģiem un skatīties, kā tiem klājas, jo katram pašam bija diezgan ko noņemties ar ienaidniekiem, kas tam stājās pretim. Pār vienu no kuģa malām pēkšņi pārlēca pāri tik daudz ienaidnieku, ka kuģis nozvēlās uz sāniem un gandrīz būtu nogrimis; un, lai gan daudzus nokāva ar zobeniem un citi sakrita ūdenī vai atpakaļ savā kuģī, vēl aizvien palika daudzi vīri, kuriem sekoja jauni no abām malām. Krūks cīnījās varonīgi, un tiem, kuriem' viņš iezvēla, vairāk nekā nebija, ko sacīt; bet viņš drīz ieskatīja, ka ienaidnieka pārspēks bija pārāk liels. Viņš tad, vairogu nometišT skrēja gar kuģa margām; abām rokām cirvi vicinādams, viņš pārcirta divas no važām, kas kuģus turēja vienu pie otra; bet kāds pakritis ienaidnieks sagrāba viņu aiz kājas; tai pašā acumirklī kāds šķēps iedūrās viņam starp pleciem, un viņš uz mutes nokrita ienaidnieku kuģī, kur daudzi sakrita viņam virsū un viņu sagūstīja un sasēja.

Nu krita daudz Krūka vīru, kas bija pretojušies visā spēkā. Beidzot viss kuģis bija notīrīts, izņemot dažus, kas bija atspiesti atpakaļ priekšgalā; Tūke un Pūķis bija starp tiem. Tūki bija ķērusi bulta gūžā, bet viņš vēl varēja nostāvēt kājās. Pūķis bija saņēmis cirtienu pierē un lāgā neredzēja, jo asinis tecēja viņam acīs. Abi bija ļoti noguruši. Tūkes zobens salūza pret kādu vairoga saktu; atpakaļ raudamies, viņš uzgrūdās enkurītim ar alu, kurš bija paņemts cietoksnī un novietots kuģa priekšgalā. Nometis zobena galu, viņš abām rokām satvēra enkurīti un pacēla to sev pār galvu.

— No tā vēl var būt labums, — viņš teica un meta to tuvākajiem ienaidniekiem virsū, dažus ievainodams un daudzus zemē nogāzdams.

Uzsaucis Pūķim un pārējiem, ka še vairs nekas nav darāms, viņš uz galvas ielēca jūrā, lai mēģinātu izpeldēt malā. Pūķis un citi pārējie lēca paka], kur vien varēja atbrīvoties no ienaidniekiem. Viņiem raidīja pakaļ šķēpus un bultas, un dažus ievainoja. Pūķis ienira un atkal iznira un peldēja kā spēdams. Vecumdienās viņš mēdza teikt, ka maz esot tādu lietu, kas esot tik grūtas kā peldēt važu bruņukreklā, ja esi ļoti piekusis un krekls ir par šauru. Drīz vien kā Tūke, tā Pūķis bija gluži bez spēka un jau sāka grimt; viens no ienaidnieku kuģiem Irās viņiem pakaļ; un viņi nekā tur nevarēja darīt, ka viņus uzvilka augšā un sasēja.

Svešinieki nu bija uzvarētāji un īrās uz malu apskatīt savu ieguvumu un apbedīt savus kritušos. Viņi sakopa iegūto kuģi, pārmeta kritušos pār malu un sāka pārmeklēt tā kravu. Gūstekņus noveda malā, kur viņiem ļāva apsēsties, sasietām rokām, ciešā apsardzībā. Pavisam viņu bija deviņi, un visi viņi bija ievainoti. Viņi gaidīja, ka viņus nogalinās, un klusu sēdēja, raudzīdamies pār jūru; ne no Berses, ne no tiem ienaidnieku kuģiem, kas līdz ar viņiem bija pazuduši, nekā nemanīja,

Tūke nopūtās un sāka murmināt pie sevis; tad viņš teica:

—   Izslāpis ļāvu es alum mudēt; drīz Ūdma miestu galdā man liks.

Pūķis gulēja uz muguras un, padebešos raudzīdamies, teica:

—  Tēva sētā,

kur piedzimis esmu, rūgušpiens gards bij un maizes riks.

Krūk's bija visvairāk noskumis, jo visu ceļu bija juties kā laimes luteklis un varonis un nu viņa laime pilnīgi bija satriekta; noraudzīdamies, kā kritušos pārmet pār kuģa malu, viņš teica:

—  Jūras arāja pūlēm par algu neveiksmes ceļš un agra nāve tiks.

Tūke teica, ka gandrīz nevarot ticēt, ka še trīs skaldi saradušies kopā.

— Un, ja ari tā būtu, — viņš teica Pūķim un Krūkām, — ka jums abiem vārsmu sacerēšanā nav tik lielu spēju kā man, jums tomēr paliek apmierinājums, ka dievu mielastā skaldi dzer no lielākajiem ragiem.

Nu atskanēja kliedzieni un uz kuģa sacēlās liela brēka, jo svešie bija uzgājuši jauno meitu viņas paslēptuvē. Viņi noveda viņu malā, un rādījās, ka izceisies ciņa par to, kuram viņa piederēs, jo vairāki vīri viņas dēļ plēsās, skaļi ķērkdami un melnās bārdas skurinādami. Tūke teica:

— Nu vārnas plūcas vistas dēļ, kamēr vanags tup ar salauztu spārnu.

Jauno meitu aizveda pie svešinieku virsaiša. Tas bija tukls virs iesirmu bārdu, zelta gredzeniem ausīs. Viņš valkāja sarkanu mēteli, un rokā viņam bija sidraba āmurs ar garu, baltu kātu. šis nolūkojās viņā, bārdu braucīdams, tad sāka ar viņu runāt, un varēja redzēt, ka viņi viens otru saprata. Jaunajai meitai bija daudz, ko sacīt, pie kam viņa vairākas reizes norādīja uz gūstekņiem; bet uz dažiem virsnieka jautājumiem, kad ari viņš norādīja uz viņiem, viņa tikai ieplēta rokas un purināja galvu. Svešinieku virsaitis palocīja galvu, pēc tam dodams viņai pavēli, kurai tā, kā varēja redzēt, ne iabprāt gribēja paklausīt, jo iesaukdamās izstiepa rokas pret debesīm. Bet, kad viņš asā balsi no jauna viņai kaut ko teica, viņa padevās un, noģērbusies kaila, nostājās viņam priekšā. Visi viņa vīri, bārdas plucinādami, nopūtās un sajūsmināti murmināja — tik ļoti skaista viņa bija no galvas līdz pat kājain. Virsnieks lika viņai apgriezties, rūpīgi viņu apskatīdams; aptaustījis viņas matus, kas bija gari un brūni, un aplūkojis ādu, viņš piecēlās un uzspieda zīmoggredzenu, ko valkāja vienas rokas garajā pirkstā, viņai uz vēdera, krūtīm un lūpām un, kaut ko saviem vīriem teikdams, noņēma savu sarkano mēteli un aplika to viņai. Viņa vārdus dzirdot, visi viņa vīri pielika rokas pie pieres un, padevīgi murminādami, palocījās Jaunā meita nu no jauna apģērbās, bet paturēja sarkano mēteli; viņai pasniedza ēdienu un dzērienu, un visi rādījās noraugā- mies uz viņu ar cienību.

Gūstekņi klusu sēdēja, visā noskatīdamies, bet, kad nonāca tik tālu, ka meitenei aplika mēteli un pasniedza ēdienu un dzērienu, Pūķis teica, ka viņai acīmredzot esot labāka laime nekā jebkuram, kas bijuši uz Krūka kuģa. Tūke tam piekrita, piebilzdams, ka tas viņam esot smags pārbaudījums — redzēt viņu visā viņas skaistumā tikai tagad, kad tā jau cita varā, jo viņam laika bijis par maz un daudz kas cits bijis steidzams; bet tagad, tā viņš teica, viņam gandrīz vai esot jāraud, iedomājoties, ka viņš nekad nevarēs pāršķelt galvu šim resnvēderainajam sirm- bārdim, kurš viņu aptaustījis.

—   Mana cerība tomēr ir tā, — viņš teica, — ka vecim būs maz prieka no viņas, jo no paša pirmā brīža redzēju, ka viņai ir laba daba, lai gan sarunāties viens ar otru nevarējām; tādēļ viņa gan zinās iegrūst nazi ribās tādam vecam āzim.

Krūks, sava likteņa nomākts, bija klusu sēdējis, pret juru pagriezies, nelikdamies zinis par to, kas notika uz sauszemes. Te viņš iesaucās, un līdz ar to svešinieki sacēla skaļu troksni, jo līcī parādījās četri kuģi, kas īrās iekšup; tie bija tie, kas bija uzbrukuši Berses kuģiem. Viņi īrās lēni, un drīz varēja redzēt, ka viens no tiem dziļi gulēja ūdenī un bija cietis: viena no kuģa malām bija iespiesta uz iekšu un daudz airu salauzti.

Savas nelaimes nomāktie, vāšu novājinātie un slāpju nomocītie gūstekņi visi tomēr sāka skaļi smieties pie šī skala. Jo tūliņ saprata, ka vienam no Berses kuģiem bija izdevies šo satriekt, vējam vaļējā jūrā pieņemoties, un ka ienaidnieki bija bijuši spiesti atteikties no tālākas cīņas, pēc tam kad viņiem bija atlikuši tikai trīs vērtīgi kuģi, un ka tādēļ viņi ar bojāto kuģi bija griezušies atpakaļ. Daži izteica cerības, ka Berse atgriezīsies un izglābs viņus.

Bet Kruks teica:

—   Viņš ir zaudējis daudz vīru, jo uz viņa kuģa bija ienaidnieki un viņam bija gana, ko darīt, kad viņu pēdējo reizi redzēju. Un to viņš gan saprot, ka tagad tikai nedaudzi no mums vēl var būt pie dzīvības, ja jau viņš neredzēja mūsu kuģi iznākam no līča. Tādēļ viņš drīzāk mēģinās aizkļūt uz mājām ar to, kas viņam ir, vai nu ar abiem, vai tikai ar vienu kuģi, ja viņam abiem nepietiks vīru. Un, ja arī viņš pārbrauks mājās tikai ar vienu, par Krūka sirojumu stāstīs, un tas Listerē paliks labā piemiņā. Bet mūs nu viņi droši vien nogalinās dusmās par to, ka divi mūsu kuģi izglābušies.

Sis pēdējais Krūka pareģojums tomēr nepiepildījās, jo beidzot viņiem pasniedza ūdeni un barību un kāds vīrs pienāca un apskatījās viņu vātis. Tad viņi saprata, ka viņus padarīs par vergiem; dažiem tas šķita labāk nekā mirt, kamēr citi šaubījās par to, kas būtu labāk. Svešinieku virsnieks lika airu vergiem izkāpt malā un runāt ar viņiem. Tie rādījās esam no visādām tautām un izmēģinājās visādās valodās, bet neviens nerunāja tādu valodu, ko gūstekņi saprastu. Svešinieki šai vietā uzturējās dažas dienas, savezdami atkal kārtībā bojāto kuģi.

Uz šī kuģa daudz airētāju bija nogalināti, kad tam virsū bija uztriecies Berses kuģis, un viņu vietā nu lika gūstekņus. Airēt radušiem, viņiem šis darbs no sākuma nelikās grūts, jo katru airi še vilka divi airētāji. Bet viņiem bija jāairē gandrīz kailiem, kas viņiem no sākuma likās esam liels kauns; turklāt viena kāja visiem bija piesaistīta ar važu. Salīdzinot ar citiem, sākumā āda viņiem bija Joti balta; saule viņiem nosvilināja muguras, un katru saules lēktu viņi gaidīja kā savu moku vairotāju. Bet pēc kāda laika āda viņiem kļuva raupja; viņi aizmirsa skaitīt dienas un cita nekā nezināja kā airēt, gulēt, just badu un slāpes, dzert un apmierināt ēstgribu — un tad atkal no jauna airēt. Beidzot viņi nonāca tik tālu, kad bija nopūlējušies vairāk nekā parasti, ka uz brīdi varēja iegrimt miegā pie aira un tomēr airēt tāpat kā citi, nejaucot raksta, uzrauga pātagas nemodināti. Tad viņi bija kļuvuši pilnvērtīgi airu vergi.

Viņi airēja tveicē un lietus gāzēs, reizēm patīkamā vēsumā, bet nekad aukstumā. Viņi bija kalifa vergi, bet maz ko zināja par to, kurp airēja un kam viņu pūles bija vajadzīgas. Viņi brauca gan gar stāviem krastiem, gan gar auglīgiem līdzenumiem un ar mokām īrās augšup pa platām, straujām upēm. Redzēja piekrastēs brūnus un melnus vīrus un reizēm notālēm aizplīvurotas sievietes. Brauca Njervas šaurumam cauri, nonakdami līdz robežai, kur beidzās kalifa vara; skatīja bagātas salas un skaistas pilsētas, kufām nezināja vārda. Piestājās lielās ostās, kur viņus ieslēdza vergu namos, līdz pienāca laiks atkal irties projām. Svešiem kuģiem pakaļ dzīdamies, viņi īrās ar tādu sparu, ka sirdis viņiem vai pušu plīsa; un elsdami gulēja uz vēdera uzbrukumos, kuros neuzdrošinājās noraudzīties.

Ne viņi juta kādas bēdas, ne cerību, ne piesauca kādus dievus; viņiem pietika cilāt airus un paturēt acīs vīru ar pātagu, kas uzmanīja airēšanu. To viņi nikni ienīda, kad viņš tos mudināja ar savu pātagu; bet vēl jo vairāk, kad viņš, viņiem spēcīgi airējot, gāja apkārt ar lieliem, vīnā samērcētiem maizes kumosiem, bāzdams tos viņiem mutē; jo tad viņi zināja, ka viņiem bez atpūtas būs jāairē, kamēr vien viņi jaudās. Viņa vārdus viņi nesaprata, bet drīz vien mācījās saprast no viņa balss skaņas, cik daudz sitienu viņš vainīgajam domā dot; un laimīgi viņi bija, kad varēja izdomāt grūtu nāvi, kādā viņam mirt, vai nu ar pārgrieztu rīkli, vai pātagas sakapātu muguru, tā ka skriemeļus varēs redzēt caur asinīm.

Pūķis vecumdienās mēdza teikt par šo laiku, ka tas gan bijis garš dzīvojot, bet esot īsi izstāstāms, jo viena diena bijusi līdzīga otrai; savā ziņā laiks it kā stāvējis uz vietas. Dažas zīmes viņam tomēr rādīja, ka laiks aiziet; tā viena bija viņa bārda. Viņš vienīgais pie aira bija pielikts kā jauneklis bez bārdas, bet drīz viņam sāka augt bārda, kļūdama vēl sarkanāka nekā viņa mati, un drīz tā bija tik gara, ka slaucīja airi, kad viņš sēdēja, pār to noliecies. Pēc tam tā vairs garāka nekļuva, jo aira vēziens turēja to šinī garumā noberztu; šis bārdas kopšanas līdzeklis, tā viņš mēdza teikt, tomēr esot tas nelāgākais no visiem.

Otra zīme bija viņa spēku pieaugums. Viņš bija spēcīgs, kad viņu pielika pie airiem, un jau uz Krūka kuģa radis airēt; bet vergu darbs bija grūtāks nekā brīvu vīru darbs, un sākumā no ilgas airēšanas, kas stipri nokausēja, viņš juta reiboni un nespēku. Viņam gadījās redzēt vīrus, kam sirds bija pārplīsusi, asiņainām putām bārdā atmuguriski nogāžamies un, miesām raustoties, nomirstam, pēc kam tos pārmeta pār malu. Bet viņš zināja, ka ir tikai divas lietas, ko izvēlēties: vai nu airēt tik ilgi kā visi pārējie, ja arī no tā var dabūt galu, vai baudīt uzrauga pātagu. Viņš mēdza teikt, ka aizvien izvēlējies pirmo, lai gan nekas ievērojams tas nebijis, jo, kad viņš vienreiz sākumā dabūjis baudīt pātagu, tad zinājis, ka, ja tas atgadītos vēlreiz, viņu pārņemtu trakums, un tad gals viņam būtu neizbēgams.

Tādēļ viņš airēja cik spēdams, ja ari uznāca reibonis un rokas un mugura sāpēja, bet pēc kāda laika viņš liela noguruma vairs nemanīja. Aizvien vairāk viņš pieņēmās spēkā; un viņam vajadzēja uzmanīties, lai neņemtu pārāk spēcīgi un nesalauztu aira, ko tagad rokās sajuta kā skalu, jo pēc aira salaušanas nāca barga pātagas pārmācība. Visu laiku kā kalifa airu vergs viņš airēja vienu no kreisās puses airiem; sekas bija tā savādiba, ka pie aira viņš bija pielikts kā labiķis, bet to atstāja kā kreilis. Visā sava mūža pārējā laikā viņš karoti, tāpat kā zobenu, labāk cilāja ar kreiso roku; tikai šķēpu viņš arī turpmāk vadīja ar labo roku.

Tas spēks, ko viņš še ieguva un kas bija lielāks nekā citiem vīriem, viņam palika arī vēlāk, un vēl vecumā viņam bija saglabājusies lielākā daļa no tā.

Bet bija arī vēl kāda trešā zīme bez bārdas un spēka pieauguma, kas viņam lika manīt laika ritumu, pūloties pie aira, — tas, ka viņš pamazām sāka saprast svešinieku valodu, pirms vienu otru vārdu, pēc tam aizvien vairāk. Daži vergi bija no tālām zemēm dienvidos un austrumos un runāja valodas, kas bija līdzīgas suņu rejām un ko neviens nesaprata, izņemot viņus pašus; citi bija kristīgi gūstekņi no ziemeļiem un runāja savu īpašu valodu; bet daudz bija arī andalūziešu, kas bija pielikti pie airiem kā laupītāji un dumpinieki vai arī tādēļ, ka kalifu bija apkaitinājuši ar jaunām mācībām par Dievu un viņa pravieti; tie runāja arābiski tāpat kā viņu kungi. Arī uzraugs ar pātagu runāja to pašu valodu; un, tā kā katram airētājam aizvien bija izdevīgi mēģināt saprast, ko šis vīrs vēlējās, tad viņš Pūķim kļuva labs valodas skolotājs, nemaz par to nedomādams.

Tā bija grūti saprotama valoda, vēl grūtāk izrunājama, ar dziļām kakla skaņām, vairāk līdzīga kraukļa ķērkšanai un varžu kurkstēšanai. Pūķim un viņa biedriem likās savādi, ka šie svešinieki varēja vēlēties ar tādām pūlēm izgrūst tik grūtas skaņas, nevis runāt kā cilvēki, kā to darīja ziemeļnieki. Izrādījās, ka Pūķis šo valodu varēja iemācīties vieglāk nekā citi, varbūt tādēļ, ka bija jaunākais no viņiem, vai arī tādēļ, ka viņam aizvien viegli bija nācies iemācīties tos grūtos vārdus, kas bija vecās skaldu vārsmās, ja arī viņš nesaprata to nozīmi.

Tā iznāca, ka Pūķis pirmais sāka saprast vārdus, kas viņiem tika teikti, un viņš vienīgais spēja atbildēt ar vienu vai otru vārdu. Tā viņš kļuva par savu biedru tulku un domu izteicēju, un pavēles tikai teiktas viņam. Viņain arī bija jānoskaidro dažādas lietas citu uzdevumā, griežoties ar jautājumiem, cik nu labi tas viņam bija iespējams, pie tiem airētājiem, kas runāja arābiski un zināja atbildēt. Lai gan viņš bija jaunākais no ziemeļniekiem un vergs tāpat kā citi, tas viņam piešķīra it kā vadoņa paskatu, jo ne Krūks, ne Tūke nekā no svešās valodas nevarēja iemācīties. Pūķis tādēļ vēlāk aizvien mēdza sacīt, ka, atskaitot laimi, spēku un ieroču veiklību, vīram svešos ļaudīs nekas neesot tik noderīgs kā zināšanas.

Kuģis bija apbruņots ar piecdesmit karavīriem, un airētāju pavisam kopā bija septiņdesmit divi pie astoņpadsmit pāriem airu. No sola uz solu daudz tika murmināts par iespējām atsvabināties no važām, pārvarēt karavīrus un iegūt brīvību; bet kāju važas bija stipras un rūpīgi tika pārbaudītas, un, kad kuģis bija noenkurojies, aizvien bija izlikta sardze. Pat norisinoties cīņai ar ienaidnieku, aizvien daži karavīri bija nodalīti uzraudzīt vergus un nogalināt katru, kas kļūtu nemierīgs. Kad viņus veda malā tādā no kalifa lielajām kara ostām un ieslodzīja vergu namā, līdz kuģim atkal būs jādodas projām, viņus turēja fciešā uzraudzībā, un nekad viņi nedrīkstēja sapulcēties b-trā. Visu šo iemeslu pēc viņiem šķita, ka cits nekas viņiem neatlika kā tikai airēt visu mūžu vai arī tik ilgi, līdz viņus sagūstīs kāds ienaidnieka kuģis un varbūt atsvabinās. Bet kalifam kuģu bija daudz un tiem aizvien bija p Msvars, kādēļ arī uz šo iespēju daudz nebija ko cerēt. Tos, l.uri mēģināja šķendēties un runāt pretim, nopātagoja līdz tinvei vai ari dzīvus pārmeta pār kuģa malu, bet reizēm, ja airētāji bija spēcīgi, viņus izrāmīja, un viņiem joprojām bija jāairē. Un, lai gan vergus nekad nepielaida pie sievietēm, šis sods viņiem šķita ļaunāks par visiem.

Vēl vecumā, kad Pūķis stāstīja par savu airu verga laiku, viņš atcerējās visu savu tautiešu vietas uz kuģa, l<ā arī lielākoties visu citu vietas. Savā stāstā viņš varēja iet no aira uz airi un stāstīt, kādi vīri tur sēdējuši un kuri visvairāk dabūjuši baudīt pātagu. Viņš teica, ka viņam nenākoties grūti visu to atcerēties, jo sapņos viņš bieži atrodoties atkal uz šī kuģa, redzot sev priekšā nolikušas muguras ar pātagas rētām un dzirdot vīru nopū- I;! -, smagi airējot, tāpat aizvien arī uzrauga tuvojošos soļus. Viņa gultai vajagot būt taisītai no stipra koka, lai la neizjuktu, kad viņš šinī sapnī atsperoties airu vilcienam; neesot lielākas laimes kā, no tā atmostoties, atrast, ka tas tikai sapnis.

Trīs airi bija Pūķim priekšā, kreisajā pusē, tāpat kā viņš, sēdēja arī Krūks, kurš tā bija pārvērties, ka bija gluži cits vīrs. Pūķis un pārējie skaidri redzēja, ka viņam airu verga liktenis bija vēl grūtāk panesams nekā viņiem, jo viņš bija vīrs, kurš bija radis pavēlēt un ilgi bija ticējis savai laimei. Viņš tagad sēdēja klusēdams un tikai reti atbildēja tuvāk sēdošajiem tautiešiem, kas viņu uzrunāja; un, lai gan viņš ar savu lielo spēku viegli varēja cilāt airi, viņš airēja it kā miegā un, kā likās, aizvien bija nogrimis kādās citās domās. Reizēm viņš kļuva tik gauss, ka viņa airis izgāja no raksta, tad viņš saņēma asus pātagas cirtienus. Neviens pie tam nedzirdēja viņu žēlojamies vai pat tikai lāstus murminām: cieši airi sagrābis, viņš atkal iekļāvās rakstā; bet viņa skats domīgi pavadīja uzraugu, kad šis devās tālāk, cits vīrs tā noraudzī- *os uz uzbāzīgu lapseni, no kuras nevar atkratīties.

Krūka aira biedrs bija vīrs, vārdā Gьnne. Tas žēlojās, ka Krūka dēj arī viņu daudzreiz ķerot cirtieni, bet no Krūka uz savām žēlabām viņš tikpat kā nesaņēma atbildes; līdz beidzot reiz, kad uzraugs nežēlīgi bija piekāvis viņus abus un Gьnnes niknums un žēlabas bija stiprāki nekā parasti, Krūks paskatījās viņā, it kā tikai nule pamanījis viņu, un teica:

— Pacieties, Gьnne, ilgi tev vairs nebūs jācieš pārestības manis dēj. Esmu virsaitis un neesmu radīts tādai dzīvei, man tikai vēl stāv priekšā viena lieta, ja vit-n man tai pietiks laimes.

Vairāk nekā viņš neteica, un, kas tā bija par lietu, ko viņš domāja izdarīt, to Gьnne nevarēja no viņa izdabūt.

Vistuvāk Pūķim sēdēja divi vīri, vārdā Halle un Eg- munds. Tie daudz runāja, kādas labas dienas viņiem bijušas agrāk, kā arī par ēdienu, alu un meitām savā dzimtajā novadā, pie tam izdomādami dažādus nāves veidus uzraugam; tikai, kā viņam piekļūt, to viņi nekad nevarēja izgudrot. Pūķis sēdēja līdzās tumšbrūnam svešiniekam, kuram kaut kāda pārkāpuma pēc bija izgriezta mēle; viņš bija veikls airētājs, un viņu reti kad skāra pātaga, bet Pūķis labāk būtu vēlējies kādu savu tautieti sev līdzas vai vismaz cilvēku, kurš varēja runāt. Jo ļaunāk Pūķiin šķita tas, ka mēmais, kurš nevarēja runāt, toties jo labak varēja kāsēt, pie tam tā, kā Pūķis vēl nekad agrāk nebija dzirdējis kāsējam; seja viņam tādās reizēs kļuva gluži pelēka un viņš plātīja muti kā no ūdens izvilkta zivs, pie iam izskats viņam bija tik nožēlojams, it kā dzīvotājs no viņa nebūtu. Pūķim tādēļ uzmācās bailes pašam par savu veselību. Airu verga dzīve viņam nelikās daudz vērta, bet no kāsa mirt viņš negribēja, to viņš zināja pēc tam, kad bija dzirdējis mēmo. Šis domas viņu nomāca, un viņš vēlējās, kaut Tūke butu viņam tuvāk.

Tuke sēdēja tālāk aiz Pūķa, un viņi reti varēja sarunāties, tikai kad viņus veda malā vai atpakaļ uz kuģa, jo vergu namā visi saistīti sēdēja pa četri mazās cellēs pēc savām vietām pie airiem. Tūkem vēl bija viņa agrākā oma, un vēl aizvien atradās lietas, par kurām viņš varēja smieties. Viņam bieži iznāca nesaskaņas ar savu sola biedru, Tumi vārdā, kurš, pēc Tūkes domām, pie aira pildīja mazāk nekā savu daļu, bet no ēdiena devas piesavinājās vairāk, nekā viņam pienācās. Viņš sacereja zobgalīgas vārsmas gan par Tumi, gan par uzraugu un dzie- <lāja tās kā airējamās dziesmiņas, lai Pūķis tin citi viņu dzirdētu. >

Bet visvairāk viņu nodarbināja domas, kā atrast iespēju atsvabināties, un, kad viņš ar Pūķi pirmoreiz varēja sarunāties, viņš teica, ka viņam labs plāns gandrīz esot gatavs; viss, kā viņam vajagot, esot pienācīgs dzelzs gabals. Ar to tad varētu izlauzt ārā vienu posmu kāju važā. Tas varētu notikt kādā tumšā naktī, kuģim ostā stāvot, kad visi gulēja, izņemot naktssargus. Dzelzi tad varētu padot vīrs vīram un visi varētu atbrīvoties no važām. Kad visi ziemeļnieki būtu brīvi, viņiem atliktu vēl vienīgi nožņaugt naktssargus, nesaceļot trokšņa, un paņemt viņu ieročus. Izkāpuši malā, viņi gan atrastu kādu izeju.

Pūķis piekrita, ka plāns būtu labs, ja vien to varētu veikt; un pie sargu nožņaugšanas, ja viņi gluži necerot tik tālu tikt, viņš gan varētu būt noderīgs, tā viņam šķita. Bet kur lai viņi ņem dzelzi? Un kā lai kaili vīri, kuri aizvien tika uzmanīti, varētu nepamanīti uznest to klājā? Tūke atbildēja, ka tās esot tādas grūtības, par kurām vēl laiks esot padomāt. Bet nekāds labāks pasākums neesot iedomājams, atliekot tikai nogaidīt laiku un cerēt uz laimīgu gadījumu.

Viņam iznāca arī sarunāties ar Krūku un pastāstīt viņam par savu nodomu, bet Krūks klausījās izklaidīgi un daudz nekā neatbildēja.

Kādu laiku vēlāk kuģi uzvilka krastā pie kalifa kuģu būvētavas, lai to noskrāpētu un nodarvotu; daudz vergu, pa divi kopā saķēdēti, tika pielikti pie šī darba; un ziemeļnieki, labi lietpratēji kuģu būvēšanā, arī bija starp tiem. Apbruņoti sargi stāvēja viņiem apkārt, un uzraugs gāja apkārt ar pātagu, mudinādams strādāt; viņu visur pavadīja apbruņoti vīri. Kuģa tuvumā lielā katlā karsējās piķis, bet tam līdzās stāvēja muca ar dzeramo ūdeni vergiem.

Krūks un Gunne, pie mucas stāvēdami, dzēra, kad viens no vergiem pienāca, nesdams savu biedru, kas strādājot bija paslīdējis, savainodams vienu kāju tā, ka uz tās nevarēja atspiesties. Viņu nolika zemē un deva viņam dzert; un uzraugs piegāja apskatīties, kas bija noticis. Savainotais vaimanāja, uz zemes gulēdams, un uzraugs, kurš, kā parasts, neuzticējās, iepēra viņu, lai redzētu, vai viņš nevar lēkt kājās. Bet ievainotais tomēr palika guļam, un visi tuvumā esošie noraudzījās uz viņu.

Krūks stāvēja dažus soļus iepakaļ; viņš virzījās tuvāk, vilkdams Gunni sev līdz, viņa vienaldzība pēkšņi bija zudusi. Kad viņš atradās pietiekami tuvu un redzēja, ka važas garuma pietiks, viņš palēcās un, uzraugu aiz jostas un skausta sagrābis, pacēla viņu gaisā. Tas skaļi iebau- rojās, un tuvāk stāvošais sargs-iedūra zobenu Krūkā. Krūks tomēr to it kā nemaz nemanīja, bet, pāris soļu sāņu paspēris, iebāza uzraugu ar galvu uz leju vārošajā piķī; tai pašā acumirklī otrs sargs iecirta viņam pa galvu. Krūks sagrīļojās, tomēr, nenovērsdams acu no tā, kas no uzrauga bija redzams, smiedamies teica:

— Nu mana laime ir atgriezusies.

To teicis, viņš pakrita un bija beigts; bet visi vergi, kas to redzēja, skaļi iekliedzās no prieka par to, ka uzraugs ņēmis tādu galu. Krūka vīri juta tomēr arī skumjas; vēlāk viņi bieži savā starpā runāja par Krūka darbu un viņa pēdējiem vārdiem. Viņi bija vienis prātis, ka viņa riciba bijusi virsaiša cienīga; turklāt viņi izteica cerības, ka uzraugs, katlā mirkdams, vēl pietiekami ilgi bijis dzīvs, iai labi sajustu piķi. Tuke sacerēja vārsmas Krūkām par godu:-

Asāk par pīckām pērējam cirta, kad galvu tam iemērca jūras kumeļu piķa verdošā baļļā. Krūks, kuru nelaimīgs liktens bij licis par vergu pie irkļa, atriebi guva un brīvi: nu viņam labāka laime.

Kari viņi atkal īrās ārā, viņiem bija jauns uzraugs. Bet visiem šķita, ka viņš no notikušā smēlies mācību un ar pātagu rīkojas uzmanīgāk.

Sestā nodaļa

Par jūdu Zālamanu un valdnieci Siibajīdu un kā Pūķim tika zobens Ziimēle.

Bezmēlis, kurš airēja to pašu airi, ko Pūķis, sanika aizvien vairāk un pēdīgi vispār maz vairs ko iespēja; kad kuģis reiz atradās vienā no kalifa kara ostām dienvidos, sauktā par Malagu, viņu noveda malā, un viņa vietā vajadzēja nākt kādam citam. Pūķim pēdējā laikā pie sava aira bija vajadzējis veikt lielāko daļu darba, un nu viņš bija ziņkārīgs, vai dabūs labāku biedru; nākošā rītā tas uznāca klājā. Viņu atvilka līdz kuģim četri karavīri, kuriem bija diezgan ko darīt, lai dabūtu viņu augšā pa uzejamo tiltiņu, un jau pa lielu gabalu varēja manīt, ka mēles viņam netrūka. Tas bija jauns, skaists vīrs bez bārdas, smalkiem locekļiem; viņš kliedza un lamājās tā, kā vēl nekad uz kuģa nebija dzirdēts.

Viņu iecēla viņa vietā un turēja ciet, kamēr viņam aplika kājas važu. Dažas asaras tad noritēja viņam pār vaigiem, kā likās, vairāk gan no dusmām. Kā kuģa kapteinis, tā uzraugs atnāca viņu apskatīties; viņš tūliņ apbēra viņus ar draudiem un izsmieklu, saukdams viņus daudzos tādos vārdos, kādus Pūķis nekad vēl nebija dzirdējis; visi airētāji gaidīja, ka viņu tūliņ bargi sodīs ar pātagu. Bet kapteinis un uzraugs tikai domīgi braucīja bārdu, kā arī rūpīgi izlasīja rakstu, kas karavīriem bija iedots līdz, dažās vietās pamādami, dažās galvu papurinādami, kamēr atvestais svešinieks kliedza uz viņiem, saukdams viņus par maukas dēliem, cūkgaļas ēdējiem un par tādiem, kas kopojas ar ēzeļu mātēm. Beidzot, kad uzraugs viņam bija piedraudējis ar pātagu un piekodinājis būt mierīgam, viņš aizgāja kopā ar kapteini, un svešais tad patiesi sāka raudāt, pie visas miesas kratīdamies.

Pūķim tas viss likās savādi; viņam šķita, ka no šī viņam gan nebūs diezin kāds palīgs pie aira, ja šim neliks baudīt pātagu; tomēr viņš bija priecīgs, ka bezmēļa vietā viņam tagad būs biedrs, kurš varēja runāt. Sākumā tomēr jaunajam pienācējam daudz nekā nebija, ko Pūķim sacīt, neskatoties uz šā laipno uzrunu; tāpat arī ar viņa airēšanu bija diezgan bēdīgi. Ar visu viņam nācās grūti samierināties; un sākumā viņš daudz šķendējās par pasniegto barību, kaut arī, pēc Pūķa domām, tā tiešām biia laba, tikai pārāk skopi iedalīta. Bet Pūķis bija pacietīgs ar viņu, cilāja airi par abiem; runāja, viņu uzmundrinādams, cik vien pats zināja, vairāk nekā vienreiz jautādams viņam, kas viņš tāds un kā nokļuvis še. Otrs, augstprātīgi uz viņu noraudzīdamies, raustīja plecus; bet beidzot atbildēja, ka viņš esot no ievērojamas cilts un neesot radis, ka viņu izjautā vergi, kuri pat neprotot runāt. Tad Pūķis teica:

— Par to, ko tu nupat teici, es tevi varētu saņemt aiz skausta tā, lai tu jūti; labāk tomēr būs, ja savā starpā satiksim un viens ar otru iepazīsimies. Vergi mēs še esam visi, tāpat tu, kā mēs citi. Se uz kuģa ir vairāk tādu, kas ir no labas dzimtas, un pie tādiem piederu arī es. Man ir Pūķis vārdā, un esmu virsaiša dēls. Tas tiesa, ka neprotu tavu valodu, bet tu vēl mazāk proti manu, no kuras tu nezini ne vārda. Tādēļ man šķiet, mēs abi esam vienlīdz labi, bet, ja kāds no mums ir pārāks, tad droši Vien tas neesi tu.

— Runāt tu neproti, — jaunpienākušais teica, — bet prāta tev, kā liekas, netrūkst. Var būt, ka tu esi no labas dzimtas savā ciltī, bet ar mani tu nevari sacensties, jo no mātes puses esmu no tās pašas cilts kā pravietis — lai viņam miers! Un tev jāzina, ka mana valoda ir paša Allāba valoda, kamēr citas ir izgudrojuši velni, lai aizkavētu īstās mācības izplatīšanos. Tādēļ mēs ar tevi neesam līdzīgi. Esmu Kalīds Jazīda dēls, mans tēvs bija augstā dienestā pie kalifa; man pieder lielas bagātības, un es nodarbojos vienīgi ar savu košuma dārzu, ar viesu uzņemšanu, mūziku un dzejas mākslu. Tas tiesa, ka tagad esmu pielikts pie cita darba, bet tas nevilksies ilgi, lai tārpi izēd acis tam, kas mani šurp atsūtījis! Esmu sacerējis dziesmas, kuras dzied visa Malaga, un starp tiem, kas tagad dzīvo, maz ir tādu skaldu kā es.

Pūķis teica, ka kalifa zemē laikam esot daudz skaldu, jo vienu tādu viņš esot saticis jau agrāk. Kalīds teica, ka savā ziņā tādu tiešām esot daudz, jo daudzi mēģinoties skaldu mākslā, tomēr īsto skaldu esot maz.

Viņi nu sāka saprasties, lai gan Kalīds joprojām bija vājš airētājs; bet lāgiem no viņa nebija tikpat kā nekāda labuma, jo airis viņam noberza ādu rokām. Drīz vien viņš Pūķim izstāstīja, kādēļ bija pielikts pie airiem. Daudz kas viņam bija jāsaka divas reizes un jāizskaidro citiem vārdiem, jo grūti bija viņu saprast, bet beidzot Pūķis lielāko daļu tomēr noģida.

Kalīds teica, viņa nelaime nākot no tā, ka skaistākā meitene visā Malagā esot šīs kalifa pilsētas pārvaldnieka meita, bet pārvaldnieks esot ļaunprātīgs, zema dzimuma vīrs. Bet viņa meitas skaistums esot tik liels, ka pat dzejnieks nevarot izsapņot neko skaistāku; viņu tad nu Kalī- dain reiz kādos pļaujas svētkos laimējies ieraudzīt nea"iz- plīvurotu. Pēc tam viņš mīlējis viņu vairāk par visām citām sievietēm, viņai par godu sacerēdams dziesmas, kas mutē kusa. Un, uzturoties uz kāda nama jumta viņas nama tuvumā, viņš varējis redzēt viņu, kad viņa pati atradusies uz sava nama jumta. Viņš tad dedzīgi viņu sveicinājis, izstiepdams rokas pret viņu, un panācis to, ka viņa atkal pacēlusi šķidrautu. Tā bija zīme, ka ari viņa mīlēja viņu, un viņas lielā skaistuma dēļ viņš juties sajūsmināts.

Kad viņš tā bijis pārliecinājies, ka meitene vēl viņam labu, viņš devis bagātas dāvanas viņas kalponei un tā saņēmis vēstis caur viņu. Tad pārvaldnieks aizceļojis pie kalifa nodot aplēsi par savu darbību, bet meitene Kalīdam atsūtījusi sarkanu ziedu. Kalīds tad, pārģērbies par vecu sievu, ar verdzenes palīdzību iekļuvis pie meitenes un vairāk reižu baudījis mīlestības saldumu ar viņu. Te vienā dienā pilsētā viņas brālis meties viņam virsū ar zobenu, bet Kalīds, pateicoties savai prasmei apieties ar ieročiem, viņu ievainojis.

Pēc tam kad pārvaldnieks atgriezies mājās, Kalīds sagūstīts un vests pie viņa.

Te Kalīds tapa gluži melns aiz trakuma; viņš nikni spļaudījās, izkliegdams lāstus par pārvaldnieku. Tad viņš turpināja: '

—   Pēc likuma viņš neko pret mani iesākt nevarēja. Es gan biju mīlējis viņa meitu, bet par to es viņu biju ap- dziedājis skaistās dziesmās; un, ka vīrs no tādas cilts kā es nevarēja precēt zema dzimuma berbera meitu, to pat viņas tēvs ieskatīja. Viņa dēlu es biju ievainojis, bet viņš bija uzbrucis man, un tikai manai lēnībai viņš varēja pateikties, ka bija palicis pie dzīvības. Par to pārvaldniekam būtu vajadzējis man pateikties, ja viņš būtu taisns cilvēks, bet viņš tomēr paklausīja savai ļaunprātībai, kas ir pati lielākā visā Malagā, un nu nāks tas, ko viņš izdomāja. Klausies un brīnies, pagān!

Pūķis labprāt klausījās, lai gan daudzi vārdi viņam bija nesaprotami. Klausījās arī vīri tuvākajos solos, jo Kalīds savu stāstu stāstīja skaļā balsī.

—   Viņš lika nolasīt vienu no maniem skaistākajiem dzejoļiem un jautāja, vai es to esmu sacerējis. Atbildēju, ka katrs cilvēks Malagā zina šo dzeju, tāpat arī, ka to sacerējis esmu es, jo šī dzeja ir labākā, kāda jebkad rakstīta par godu Malagai. Bet šai dzejā bija šādas vārsmas!

Un vienu gan noteikti zinu: ja pravietis būtu reiz garšojis ražu, ko vācam vīnaudzētavā, tas nebūtu laikam nemūžam akli kā tagad vīnogu sulu dzert aizliedzis grāmatā savā.

Nē, laimīgs, ar sulā pilošu bārdu un pildītu kausu,

tas savā mācībā vīnu paceltu godā un slavā.

To noskaitījis, Kalīds sāka raudāt un teica, ka šo vārsmu dēļ viņš notiesāts airēt. Jo kalifs, kurš esot īstās mācības aizstāvis un pravieša vietnieks zemes virsū, esot noteicis, ka ikviens, kas zaimo pravieti vai nopeļ viņa mācību, ir bargi sodāms. Bet atriebības kārais pārvaldnieks bija atradis šo veidu par labāko, kā ar taisnības iemeslu piekļūt viņam.

—  Mans apmierinājums ir vienīgi tas, ka tas nevilksies ilgi, jo mana cilts ir varenāka nekā viņa un ir godā pie kalifa, un tādēļ drīz nāks atsvabināšana. Tādēļ arī neviens še uz kuģa neuzdrošinās man pieskarties ar pātagu, jo zina, ka nesodīts nevar pacelt roku pret dzimtu, kas rada pravietim.

Pūķis jautāja, kad pravietis dzīvojis, un Kalīds atbildēja, ka tas bijis vairāk nekā priekš trīs simt piecdesmit gadiem. Pūķis piekrita, ka šis pravietis tiešām esot bijis varens vīrs, ja vēl tagad varot aizsargāt savus piederīgos un vēl tagad noteikt, kas viņa tautai dzerams. Nevienam vīram viņa zemē Skonē neesot bijis tādas varas, pat ne pašam valdniekam Ivaram Vīdfamnem, kurš esot bijis tas varenākais no visiem tur dzīvojušiem.

—   Kaut gan — ir jau tiesa, pie mums mājā neviens nedomā par to, ko otrs dzer, ne ķēniņš, ne citi.

Pūķa arābu valodas zināšanas ātri tapa pilnīgākas, pēc tam kad Kalīdu bija dabūjis par biedru, jo šis runāja pastāvīgi un viņam aizvien bija ko stāstīt. Bet pēc kāda laika viņš gribēja zināt, kur atradās Pūķa zeme un kā viņš še bija atkļuvis. Pūķis tad viņam pastāstīja par Krūka braucienu sirojumā un par to, kas pēc tam bija noticis. Izstāstījis visu, cik nu labi biia varējis, viņš teica:

—   Daudz kas no tā izskaidrojams ar mūsu sastapšanos ar šo jūdu Zālamanu. Varbūt šo vīru pavadīja laime, jo viņš izkļuva no gūsta, un, kamēr viņš bija pie mums, mums klājās labi. Viņš teicās esam liels vīrs kādā Toledo pilsētā, kur viņš esot sidrabkalis un pats lielākais skalds.

Kalīds teicās viņu labi zinām, jo viņa sidraba kalumi esot tālu pazīstami, un, ja aprobežojoties ar Toledo, arī skalds viņš esot diezgan labs.

—   Vēl nesen, — tā Kalīds teica, — dzirdēju, kā kāds apkārtceļojošs dziedātājs dziedāja vienu no viņa dziesmām, kurā viņš apraksta, ka viņš kritis rokās kadam

Astūrij.as markgrāfam, kurš viņu visādi mocījis; kā viņ5 beidzot atbrīvojies un aizvedis mežonīgus laupītājus uz viņa cietoksni, iebrucis tanī, nogalinājis markgrāfu, uzdūris viņa galvu uz mieta vārnām par barību un ar viņa dārgumiem devies uz mājām. Savā ziņā tas ir diezgan labi sacerēts gabals, kaut gan bez tās mīkstās pieskaņas, kāda parasta pie labākajiem dzejniekiem Malagā.

— Viņš neskopojas ar saviem varoņdarbiem, — Pūķis teica. — Bet, ja viņš tik daudz ir spējis paveikt, lai atriebtos ienaidniekam, viņam vajadzētu arī iespēt kaut ko darīt, lai atmaksātu draugiem, kas viņam bijuši palīdzīgi. Mēs atsvabinājām viņu no gūsta, ieņēmām cietoksni un līdzējām viņam atriebties; un, ja viņš savā zemē ir varens vīrs, viņš varētu izdarīt pretpakalpojumu mums, kas še sēdam. Jo, kā lai citādi atgūstam brīvību, to nezinu.

Kalīds teica, ka Zālamanam piederot lielas bagātības un ka kalifs viņu labi ieredzot, kaut gan viņš nepiederot pie īstenticīgajiem. Pūķim nu sāka rasties cerība, bet saviem tautas brāļiem viņš nekā par to neminēja, ko no Kalīda bija dzirdējis. Beigās Kalīds apsolījās nosūtīt ziņu un sveicienus Zālamanam Toledo pilsētā, tiklīdz pats būs atbrīvots.

Kad dienas pagāja un par Kalīda atsvabināšanu nekas nebija dzirdams, šis kļuva aizvien nemierīgāks un daudz sodījās par saviem vienaldzīgajiem piederīgiem. Viņš uzsāka arī lielu poēmu par vīna kaitīgumu, kuru cerēja norakstīt kādā ostā un pēc tam nosūtīt kalifam, lai kļūtu zināmas viņa patiesās domas šai lietā; bet, kad viņam bija jāapdzied ūdens un citrona sula un jācildina tie pārāki par vīnu, viņam nevedās vārsmu sacerēšana. Lai gan viņš savos tumšajos brīžos joprojām lamāja un lādēja kuģa pavēlniecību, viņu nekad neķēra neviens pātagas cirtiens, kas Pūķim šķita esam zīme, ka viņam ilgi še nebūs jāpaliek.

Kādā rītā vienā no austrumu ostām, pēc tam kad kuģis reizē ar daudziem citiem bija atgriezies no straujas pakaļdzīšanās jūras laupītājiem, uz klāja uznāca četri vīri, kurus ieraudzījis Kalīds kļuva kā bez prāta no prieka un neklausījās Pūķa jautājumos. Tas viens bija ierēdnis lielā galvsegā un garā mētelī. Viņš nodeva kuģa kapteinim vēstuli, kuru šis aizskāra ar pieri un pēc tam godbijīgi izlasīja. Otrs rādījās esam Kalīda radinieks, jo, tikko šis bija atsvabināts no savas kājas važas, viņi metās viens otram rokās, raudāja, skūpstījās un daudz runāja viens caur otru. Abi pārējie viri bija kalpotāji, kas nesa drānas un grozus; tie ieģērba Kalīdu skaistā tērpā un deva viņam ēst un dzert. Pūķis sauca viņu, lai atgādinātu viņam solijumu, bet Kalīds jau rājās ar savu radinieku, ka šis aizmirsis atvest bārddzini, un nekā nedzirdēja. Kalīds ar pavadoņiem izkāpa malā, un kapteinis un kuģa ļaudis viņu godbijīgi sveicināja, viņam aizejot. Viņš māja ar galvu, nevienam vērības nepiegriezdams, un pazuda roku rokā ar savu radinieku.

Pūķis kļuva skumīgs, to redzot, jo Kalids bija bijis viņa vienīgā sabiedrība; varēja arī notikt, ka, ticis brīvībā, viņš jutīsies pārāk dižens, lai atcerētos, ko solījies. Pūķim piesēdināja klāt kādu citu vīru, tuklu tirgotāju, kurš bija lietojis viltotus svarus. Tas ātri nogura un maz bija derīgs un, kad reizēm dabūja baudīt pātagu, daudz vaimanāja un skaitīja svētus pantiņus pie sevis. No viņa Pūķim bija maz prieka; vispār šis laiks uz kuģa bija viņam tas smagākais. Laikam aizejot, viņš aizvien mazāk cerēja uz Kalīdu un Zālamanu.

Bet beidzot Kadisā viņiem pienāca laimes diena. Klājā uzkāpa kāds virsnieks ar pulciņu karavīru, un visi ziemeļnieki tika atsvabināti no kāju važām. Viņi dabūja drānas un kurpes un tika aizvesti uz citu kuģi, kurš devās augšup pa lielo upi uz Kordovu. Viņiem bija jāpalīdz irties augšup pa upi, bet bez dzelžiem un pātagas un kārtīgās maiņās. Pirmoreiz pēc ilga laika viņi netraucēti varēja sēdēt kopā un sarunāties. Airu vergi viņi bija bijuši nu jau divi gadi un lielāko daļu no trešā. Tūkc, kurš daudz dziedāja un smējās, teica, ka to, kas tagad ar viņiem notikšot, viņš nezinot, bet vienu lietu viņš zinot, ka nu viņam esot pēdējais laiks dzert tā, ka vairs neslāpst. Bet Pūķis ieteica viņam labāk pagaidīt izdevīgāku gadījumu, jo nebūtu labi, ja tagad notiktu varmācības, kādas, ja viņš atceroties, mēdzot notikt, kad viņš dzēsis slāpes. Arī Tūke atzina, ka viņam jāgaida, bet teica, ka gaidīt nākšoties grūti. Viņi visi prātoja, kas nu tagad notikšot, un Pūķis nu izstāstīja, kā viņš ar Kalīdu runājis par jūdu. Tad viņi visi cildināja jūdu un Pūķi, un, lai gan Pūķis bija jaunākais no viņiem, visi viņā redzēja virsaiti.

Pūķis jautāja virsniekam, kas ar viņiem notiks un vai viņš pazīst jūdu Zālamanu. Bet viss, ko virsnieks zināja, bija tas, ka viņam pavēlēts aizvest viņus uz Kordovu; un jūdu viņš nepazina.

Kad viņi nonāca kalifa pilsētā, viņi redzēja, kā tā izplētās gar abiem upes krastiem, māja pie mājas, ar baļļām pilīm, palmu dārziem un torņiem. Viņi brīnījās par tās lielumu un skaistumu, kas pārspēja visu, ko viņi varētu iedomāties. Tās bagātības viņiem likās diezgan lielas, lai to pietiktu bagātam laupījumam visiem jūrasbraucējiem no dāņu valsts.

Viņus veda augšā caur pilsētu, viņiem ziņkārīgi noraugoties uz cilvēku drūzmu. Vīri žēlojās, ka neesot necik sieviešu un ka arī no tām, kas kaut kur parādolies, maz kas esot redzams, jo tās aizvien esot apsegušās un aizplīvurojušās.

—   Tur tiešām vajadzētu daudz kā, — tā Tūke teica, — lai man neliktos skaista katra sieviete, kurai es varētu tikt klāt, jo nu j.au būs trīs gadi, ko pavadām pie šīs tautas, bet nevienai neesam bijuši tuvumā.

—   Ja atgūsim brīvību, — teica Egmunds, — gan jau tad, tāpat kā jebkurš cits, varēsim dabūt sievietes, cik patīk, jo viņu vīrus acīmredzot nevar salīdzināt ar mums.

—   Katram vīram šai zemē, — tā Pūķis stāstīja, — var būt četras sievas, kad tas atzinis pravieti un viņa mācības. Bet, to darījis, viņš nekad nedrīkst dzert vīnu.

—   Izvēle nav viegla, — Tūke teica, — jo viņu alus manai mēlei ir par plānu. Bet varbūt mēs no viņu labākā darījuma vēl neesam dabūjuši baudīt. Bet četras sievas man tā vien būtu.

Viņi pienāca pie lielas sētas, kur atradās daudz ka- reivju; tur viņi pārgulēja nakti. Nākošā rītā atnāca kāds svešinieks, kurš viņus aizveda uz kādu namu turpat tuvuma. Tur viņus labi apkopa mazgātāji un bārddziņi un viņiem pasniedza vēsu dzērienu mazos, skaistos kausiņos. Tad viņiem iedeva mīkstākas drānas, kas tā negrauza; jo pēc tam, kad viņi tik ilgu laiku bija bijuši kaili, drānas uz ādas likās asas. Noraudzīdamies viens otrā, viņi smējās, ka izskatījās pilnīgi pārvērtušies. Un, brīnumu pilnus par to visu, viņus ieveda ēdamā telpā, kur kāds vīrs nāca viņiem pretim, apsveikdams viņus. Viņi tūlīt pazina Zālamanu, lai gan viņš tagad izskatījās citāds nekā tad, kad tie viņu pēdējo reizi bija redzējuši; tagad viss rādīja, ka viņš bija bagāts un varens vīrs.

Viņš bija laipns pret viņiem, skubināja viņus ēst un dzert un justies kā savās mājās, bet bija aizmirsis gandrīz visu, ko bija zinājis no ziemeļnieku valodas, un tādēļ sarunāties varēja tikai viņi abi ar Pūķi. Viņš stāstīja, ka darījis viņu labā visu, ko iespējis, kad dabūjis zināt, cik grūti viņiem klājas; jo par to, ka viņi reiz bija izdarījuši viņam vislielāko pakalpojumu, viņam nu bijis prieks viņi. to atlīdzināt. Pūķis pateicās viņam cik spēdams; bet visvairāk, tā viņš teica, viņi gribētu zināt, vai viņi nu bija brīvi vīri vai vēl aizvien vergi.

Zāiamans teica, ka kalifa vergi viņi paliekot joprojām, tur viņš nekā nevarot grozīt; bet tagad viņi kalpošot mi' sassardzē, kas sastāvot 110 kalifa labākajiem karagūs- tekņiem un svešās zemēs pirktiem vergiem. Tāda rniesas- sai dze, tā viņš teica, Kordovas kalifiem aizvien esot bijusi, jo iā viņi savā namā jūtoties drošāki nekā ar apbruņotiem pašu pavalstniekiem, kurus radi un draugi vieglāk varot pamudināt pacelt pret viņiem roku, kad zemē valdīja nemiers.

r>et, pirms iestāsies miesassardzē, viņi būšot viņa viesi, kamēr mazliet atspirgšot no visām pūlēm. Tā viņa piecas dienas palika pie viņa, un viņiem klājās tikpat labi kā varoņiem pie Ūdina galda. Viņi ēda daudz gardu ēdienu; dzērienus viņiem pienesa, kad vien viņi vēlējās; spēlmaņi spēlēja viņiem, un ik vakara viņi bija jautri no vīna, jo Zālamanam neviens pravietis šo dzērienu nebija aizliedzis. Pūķis un visi pārējie tomēr aizvien paturēja acīs Tūki, iai viņš nedzertu par daudz, nesāktu raudāt un nek|ūtu bīstams. Viņu saimnieks katram no viņiem deva jaunu verdzeni klātgulēšanai, kas viņiem darīja visvairāk prieka. Viņi visi cildināja viņu par augstsirdīgu vīru un lielu virsaiti, tikpat labu, it kā viņš būtu 110 ziemeļnieku cilts. Un Tūke teica, ka maz zivju lomi viņam bijuši tik labi kā toreiz, kad viņš no ūdens izvilcis šo veco, cildeno jūdu. Rītos viņi ilgi jo ilgi gulēja uz mīkstiem pēļiem, un pie galda viņi parasti ķildojās par to, kurš no viņiem dabūjis labāko verdzeni, un neviens negribēja mainīt savu pret otra.

Trešā vakarā Zālamans lika Pūķim un Tūkem nākt viņam līdz, jo vēl esot kāds cilvēks, kuram viņiem jāpa- teicoties par atbrīvošanu un kurš viņu labā varbūt esot darījis vairāk nekā viņš. Viņš veda viņus pa daudzām šaurām ieliņām; un Pūķis jautāja, vai lielais skalds Ka- līds no Malagas ieradies Kordovā un vai viņi tagad sastapšot viņu; bet Zālamans atteica, ka tas, ko viņi sastaps, būs augstākas kārtas nekā Kalīds.

— Un tikai svešinieks, — tā viņš noteikti piebilda, — var ticēt, ka šis Kalīds ir liels skalds, kaut arī viņš pats par tadu uzdodas. Ja es tagad saskaitu visus tiešām lielos

skaldus, kas dzīvo zem kalifa varas, tad mēs esam pavisam pieci, un Kalīds nekad nekļūs viens no mums, lai cik veikli viņš ari rotaļātos ar atskaņām. Bet tas no tevis, Puķi, ir pareizi, ka esi draudzīgās domās par viņu, jo, ja es nesaņemtu vēsti 110 viņa, es nekā nezinātu par tevi 1111 taviem vīriem; tādēļ, ja tu viņu satiec un viņš sevi dēvē par skaldu, tev nevajag runāt viņam pretim.

Pūķis atteica, ka tik daudz prāta viņam gan esot, lai nerunātu pretim skaldiem, zīmējoties uz viņu lielumu. Bet Tūke nu gribēja zināt, kādēļ viņš ņemts līdz šai gājienā, reiz viņš nevarēja saprast, kas tika runāts, un viņš mājās jutās tik labi. Zālamans teica, ka viņam nepieciešams nākt līdz, jo tā esot pavēlēts.

Viņi pienāca pie maziem vārtiņiem kādā dārza sētā, kurus viņiem atvēra. Iekšā iegājuši, viņi caur skaistiem kokiem, gar raibām puķēm nonāca līdz kādai vietai, kur strāvoja strūklaka un dzidrs ūdens mazos strautiņos aizplūda pa ziedainu zāli. No pretējās puses, četru vergu nests, tuvojās nesamais krēsls; bet aiz tā nāca divas verdzenes un divi melni vīri ar zobeniem.

Zālamans apstājās; Pūķis un Tūke līdz ar viņu. Nesamo krēslu nolika zemē, un verdzenes piesteidzās, godbijīgi nostādamās līdzās, kad kāda aizplīvurojusies sieviete izkāpa ārā. Zālamans trīs reizes viņu dziļi sveicināja, rokas pie pieres pielikdams, un Pūķis un Tūke saprata, ka viņai vajadzēja būt no valdnieka cilts, bet viņi stāvēja taisni, jo viņiem likās vira necienīgi liekt muguru sievietes priekšā.

Viņa cienīgi pamāja Zālamanam un, uz Pūķi un Tūki noraudzīdamās, kaut ko nomurmināja zem šķidrauta; acis viņai bija laipnas. No jauna viņas priekšā palocījies, Zālamans teica:

—   Karavīri no ziemeļiem, pateicieties viņas augstībai Subajīdai: viņas vara ir tā, kas jūs atsvabinājusi.

Pūķis tad viņai teica:

—   Ja tu esi līdzējusi mūs atsvabināt, esam tev vislielāko pateicību parādā. Bet mēs nezinām, kas tu esi un kādēļ tu mums tādu labvēlību esi parādījusi.

—   Un tomēr mēs jau agrāk esam sastapušies, — viņa teica, — un varbūt jūs abi pēc tam mani gluži nebūsit aizmirsuši.

To teikusi, viņa pavilka šķidrautu nost, un Zālamans no jauna palocījās. Bet Tūke, bārdu saņēmis, teica Pūķim:

—   Tā jau ir mana cietoksni iegūtā meitene, turklāt skaistāka kā toreiz. Viņai tiešām bijusi laime, ja viņa vēlāk ir kļuvusi ķēniņiene. Nekaitētu zināt, vai viņa mani vēl atceras.

Viņa teica, uz Tūki raudzīdamās:

—   Kādēļ tu runā ar savu draugu un ne ar mani?

Pūķis atbildēja, ka Tūke neprotot arābiski, bet viņu

viņš atceroties un viņa tam liekoties vēl skaistāka nekā tad, kad viņš pirmo reizi viņu redzejis.

—   Mēs abi priecājamies, — Pūķis teica, — ka tev ir laime un vara, jo mums šķiet, ka tu to esi vērta.

Smaidot uz Pūķi noraudzīdamās, viņa teica:

—   Bet tu, sarkanais vīrs, esi iemācījies šo valodu tāpat kā es. Kurš no jums ir pārāks karavīrs — tu vai tavs dnaugs, kurš bija mans kungs?

—   Mūs abus domā esam krietnus vīrus, — Pūķis atbildēja, — bet es vēl esmu jauns un neesmu tik piedzīvojis kā viņš. Lielu slavu viņš ieguva toreiz, kad ieņēmām cietoksni, kurā tu atradies. Manas domas tādēļ ir tās, ka viņš tomēr ir pārākais no mums abiem, lai gan nevar pats tev to pateikt šīs zemes valodā. Bet pārāks par mums bija Krūks, mūsu virsaitis, kurš tagad ir miris.

Viņa teica, ka atceroties Krūku un ka labi virsaiši reti kad dzīvojot ilgi. Pūķis izstāstīja, kā viņš bija miris, un, galvu palocījusi, viņa teica:

—   Mani ar jums liktenis ir sasaistījis savādām saitēm. Jūs ieņēmāt mana tēva cietoksni un nogalinājāt viņu un lielāko daļu no tiem, kas tur atradās, un tādēļ man vajadzētu tīkot pēc jūsu dzīvībām. Bet mans tēvs bija nežēlīgs vīrs, visnežēlīgāks pret manu māti; es viņu ienīdu un no viņa baidījos, it kā viņš būtu spalvains velns. Kad viņš bija pagalam, man bija labi; es nebaidījos nonākt starp svešiniekiem, ne arī no tā, ka tavs draugs mani mīlēs, kaut gan man žēl bija, ka nevarējām runāt viens ar otru. Man ne visai patika viņa bārdas smaka, bet viņam bija dzīvas acis un laipni smiekli, kas man patika. Viņš man pieskārās saudzīgām rokām, arī kad bija iereibis un pilns iekāres. Nevienas zilas zīmes nepalika uz manas miesas, kamēr atrados pie viņa, un viņš man dāvāja vieglu nastu ceļā. Tādēļ es labprāt būtu devusies viņam līdzi uz jūsu zemi. Saki viņam to!

Pūķis atkārtoja Tūkem, ko viņa bija teikusi. Viņš apmierināts noklausījās un tad teica:

—   Nu tu redzi, kāda man ir laime pie sievietēm. Bet tādas kā viņa otras vairs nav, saki to viņai no nianis. Vai tev šķiet, ka viņa domā iecelt mani par lielmani šai zemē?

Pūķis atbildēja, ka nekā tāda viņa neesot teikusi; un, nodevis viņai Tūkes sveicienu, viņš lūdza viņu izstāstīt, kas ar viņu bija noticis pēc tam, kad viņi bija šķīrušies.

—    Kuģa virspavēlnieks atveda mani še uz Kordovu, — viņa teica, — pats viņš mani neaizskāra, lai gan man kailai bija vajadzējis stāvēt viņam priekšā. Viņš bija sapratis, ka būšu laba dāvana viņa kungam vezīram. Tagad es piederu Almansuram, kalifa vezīram, varenākajam vīram visā zemē, kurš, licis mani iepazīstināt ar pravieša mācībām, no verdzenes mani padarīja par pirmo no savām sievām, jo es viņam šķitu skaistāka par visām citām. Lai Allāhs par to slavēts! Tā man, pateicoties jums, ir klājies labi, jo, ja jūs neatnāktu uz mana tēva cietoksni, es vēl tagad tur sēdētu, bīdamās sava tēva, un dabūtu nelāga vīru, kaut esmu skaista. Tādēļ gribēju jums palīdzēt, cik tas man bija iespējams, kad Zālamans, kurš ka| manas skaistākās rotas, man pastāstīja, ka jūs vēl esat pie dzīvības.

—    Trijiem mēs esam pateicību parādā, — Pūķis teica, — par to, ka viņi mums palīdzējuši atstāt kuģa solu: tev, Zālamanam, un kādam vīram no Malagas, vārdā Kalīds. Bet tagad mēs zinām, ka tava vara ir tā lielākā, tādēļ visvairāk pateicamies tev. Tā mūsu laime, ka esam satikuši tādus kā tevi un tie abi, jo citādi mēs vēl tagad sēdētu pie airiem un cits nekas mums nebūtu gaidāms kā nāve. Nu mēs labprāt gribam stāties tava kunga kalpībā un palīdzēt viņam pret viņa ienaidniekiem. Bet, neskatoties uz visu tavu varu, tomēr savādi tas ir, ka tu varēji viņu pierunāt mūs atbrīvot, jo mūs, jūrasbraucējus no ziemeļiem, taču še uzskata par ienaidniekiem no Lūdbrūka dēlu laikiem.

—    Manam kungam Almansuram jūs esat izdarījuši pakalpojumu, ieņemdami mana tēva cietoksni un atgādādami mani viņa rokās. Un tas pie mums ir zināms, ka jūs, ziemeļnieki, turat vārdu un esat krietni karavīri. Jo tikpat kalifam Abdcrahmanam Lietajam, kā viņa tēvam emīram Abdallaham miesassardzē ir bijuši daudz ziemeļnieku. Toreiz viņi bija arī lieli spāņu krastu postītāji, bet pēc tam nav daudz tādu, kas līdz šejienei būtu atkļuvuši, un pirms jums miesasardzē nu vairs nav bijis neviena.

Ja jūs uzticīgi kalposit manam kungam Almansuram, jūsu alga būs laba; jūs un jūsu vīri saņemsit no miesassardze virsnieka pilnu apbruņojumu un labus ieročus. Bet jums abiem man ir kāda dāvana.

Viņa piesauca vienu no vergiem pie nesamā krēsla; tas pienāca ar diviem zobeniem. Tiem bija skaisti izgreznotas makstis un turklāt jostas ar smagiem sidraba apkalumiem. Vienu viņa pasniedza Tūkem, otru — Pūķim, kas tos saņēma ar lielu prieku, jo viņiem bija licies tik tukši iet bez ieroča, kā tas viņiem līdz šim bija bijis jādara. Zobenus izvilkuši, viņi rūpīgi apskatīja asmeņus un izmēģināja, kā rokturi iekļaujas plaukstā. Apskatījis zobenus, Zālamans teica:

—   Šie ir kalti Toledo, kur ir vislabākie kā sidraba, tā ieroču kalēji. Tur zobenus vēl kaļ taisnus, kā to darīja gotu valdnieku laikā, pirms pravieša kalpi atnāca šai zemē. Labākus zobenus kā šos mūsu dienās nekaļ vairs neviens.

Tūke skaļi iesmējās aiz labpatikas un murmināja pats pie sevis, teikdams:

—   Ilgi kareivja rokas taustīja aira koku: tīkami atkal kādreiz zibošu asmeni celt.

Pūķis labprāt negribēja palikt viņam pakaļ vārsmu sacerēšanā; padomājis viņš, zobenu sev priekšā izstiepis, teica:

—   Daiļavas zobenu sniegto ceļu ar kreiso roku

tāpat kā Tīrs* starp dieviem: atkal spēj Pūķis dzelt.

Subajīda smiedamās teica:

—    Iedod vīram zobenu vai sievietei spoguli — viņi tad cita nekā vairs neredz. Bet ir jauki redzēt dāvanas tik labi saņemtas; lietojiet tos laimīgi.

Pūķis teica viņai:

—   Nu mēs ar Tūki jūtamies kā virsaiši — tik labus zobenus kā šos vēl nekad neesam redzējuši. Un, ja tavs kungs Almansurs ir līdzīgs tev, tad ir vērts viņam kalpot.

Tad šī satikšanās izbeidzās, jo Subajīda teica, ka viņai laiks atvadīties no viņiem un ka viņi varbūt vēl kādreiz redzēšot viņu; to teikusi, viņa iekāpa nestuvēs, un viņu «iznesa projām.

Kopā ar Zālamanu tie atgriezās viņa mājā. Visiem viņiem daudz bija, ko teikt, cildinot Subajīdu un viņas skaistās dāvanas. Zālamans teicās viņu pazīstam jau vairāk kā gadu, jo viņš jau vairākkārt bija pārdevis viņai rotas; viņš tūliņ redzējis, ka tā ir tā pati meitene, kuru Tūke bija ieguvis Jaunā markgrāfa cietoksnī, lai gan viņa 110 tā laika bija kļuvusi daudz skaistāka. Tūke teica:

— Viņa ir skaista un laba; viņa atceras tos, kuri viņai patikuši. Man tagad, kad viņu atkal esmu redzējis, būs grūti, zinot, ka viņa ir augstmaņa sieva. Tomēr labi, ka viņa nepieder tam resnvēderim vecim ar sidraba āmuru, viņš mūs saņēma gūstā; to zināt būtu grūtāk.

Pūķis nu apjautājās par Almansuru, Subajidas kungu, kā viņš varēja būt tas varenākais vīrs zemē, jo tādam taču vajadzēja būt kalifam; Zālamans izskaidroja, kā tas bija. Agrākais Kordovas kalifs Hahans Gudrais, Abdc- rahmana Lielā dēls, bijis varens valdnieks, lai gan lielāko tiesu laika pavadījis, lasīdams grāmatas un sarunādamies ar mācītiem vīriem; nomirstot viņš atstājis mazu dēliņu, vārdā Hišamu, tagadējo kalifu. Bet valdīt valsti, kamēr viņš vēl bija bērns, Hahams novēlējis spējīgākajam no saviem valstsvīriem un savai mīļākajai sievai, bērna mātei. Tiem nu vara bija likusies tik jauka, ka viņi jauno kalifu bija iatstājuši ieslodzītu kādā pilī, izskaidrodami to tā, ka viņš ir tik dievbijīgs, ka nevar nodarboties ar zemes lietām. Bet šis valstsvīrs, būdams valsts galva, bija ieguvis daudz uzvaru pār kristīgajiem ziemeļos, iemantodams pavārdu Almansurs — «uzvarām bagātais». Ķēniņiene, kalifa māte, ilgi bija mīlējusi Almansuru vairāk par visu virs zemes, bet bija Almansuram apnikusi, jo bija vecāka nekā viņš un reizēm nesaticīga varas dēj; tādēļ arī viņa tagad sēdēja ieslodzīta, tāpat kā viņas dēls kalifs, un Almansurs viens pats valdīja zemi kā pavald- nieks kalifa vārdā. Bet par to, ko viņš bija darījis kalifam un viņa mātei, daudzi viņu ienīda; bet daudzi viņu mīlēja viņa uzvaru dēļ pār kristīgajiem; un savai sveštautiešu miesassardzei viņš bija labs kungs, jo paļāvās uz tās aizsardzību pret visiem, kam bija naids un greizsirdība uz viņu. Tādēļ Pūķim un viņa vīriem bija gaidāmas labas dienas Almansura pilī, kamēr valdīs miers, kā arī savs cīņas kāres apmierinājums, jo Almansurs ik pavasari ar lielu karaspēku mēdza doties uzbrukumā vai nu Astūrijas karalim un Kastīlijas grāfam, vai ari Nava- ras karalim un Aragonijas grāfam tālu augšā uz ziemeļiem pie franku robežām. Visiem tiem viņš iedvesa lielas bailes, un daudzreiz viņi labāk bija ar mieru maksāt nodevas, lai tikai izbēgtu viņa apciemojumam.

—    Bet grūti viņiem nākas atpirkties no viņa, — Zālamans turpināja. — Tas nāk no tā, ka viņš ir nelaimīgs virs. Viņš ir varens un uzvarām vainagots, un visi viņa pasākumi viņam izdodas; tomēr visi zina, ka viņu pastāvīgi moka lielas bailes. Viņš ir pacēlis roku pret kalifu, kurš ir pravieša ēna, un nolaupījis viņa varu, tādēļ, lūk, viņš baidās Allāha dusmu un viņam nav miera dvēselē. Ik gadu viņš mēģina Allāhu apmierināt ar jaunu kara- gajienu pret kristīgajiem; tāpēc viņš nekad neņem nodevas 110 visiem kristīgajiem valdniekiem vienā reizē un tikai īsu laiku 110 katra, jo grib, lai viņam aizvien būtu kāds, ko centības brīdī piemeklēt ar zobenu. No visiem karotājiem, kas šai zemē dzimuši, viņš ir tas varenākais. Viņš arī ir zvērējis mirt karalaukā ar seju pret daudzdievības piekritējiem, kas tic, ka Jāzepa dēls ir bijis Dievs. No dzejas un mūzikas viņš netur lielas lietas, un skaldiem nu ir skumīgas dienas, salīdzinot ar to, kā tas bija Ha- hama Gudrā laikā; bet atpūtas brīžos viņam prieku sagādā zelta un sidraba kalumi un dārgi akmeņi, kādēļ es nepiederu pie viņa aprējējiem. So namu še Kordovā esmu nopircis, lai labāk ar viņu varētu tirgoties; tādēļ lai viņam ziedu laiki un lai viņš ilgi bauda visus dzīves labumus, jo sidrabkalim viņš tiešām ir labs kungs.

Tādas un tamlīdzīgas lietas Zālamans pastāstīja Pūķim, bet Pūķis pastāstīja tās tālāk Tūkem un pārējiem. Visi viņi bija vienās domās, ka šim Almansuram vajadzēja būt ievērojamam valdniekam. Tomēr viņa bailes no Allāha viņiem grūti nācās saprast, jo — just bailes no dieviem — tā ziemeļniekiem bija sveša lieta.

Pirms viņiem pienāca laiks atstāt jūda namu, viņš deva viņiem labus padomus daudzās lietās; tā Tūkem viņš ieteica turpmāk nelikt manīt, ka viņam reiz piederējusi Subajīda.

—   Jo valdniekiem tāpat netīk redzēt tos, kam piederējušas viņu sievas, kā mums citiem, — viņš teica. — Tā no viņas bija liela drosme — sastapties ar jums, kaut arī liecinieku klātbūtnē, kas redzēja, ka viss notika, kā pienākas. Alinansurs ir gudrs kungs šinī lietā tāpat kā citās; tādēļ Tūkem šai ziņā jābūt uzmanīgam.

Tūke atbildēja, ka neesot ko bīties; patlaban viņu visvairāk nodarbinot domas, kādu vārdu dot savam zobenam. Jo viņa zobens droši vien esot tikpat labs kā Si- gurda zobens Grāms vai Didrika Mimmings, vai Skof- uungs, kuru nesis Rolfs Krāke; tādēj arī šā zobenam vajagot sava vārda tāpat kā tiem. Tomēr nekā tāda, kas viņam liktos diezgan labs, viņš nevarēja atrast, lai gan bieži par to domāja. Pūķis gan savu tūliņ nosauca par Zilmēli.

Viņi aizgāja no Zālamana ar lielām pateicībām; viņus aizveda uz Almansura pili, kur viņus saņēma kāds virsnieks. Viņus ietērpa kara drānās un pilnā apbruņojumā, un viņi iesāka savu kalpību miesassardzē. Bet Pūķis kļuva savu septiņu tautiešu virsaitis.

Septītā nodaļa

Par Puķa kalpību p!e Almansura un kā viņš burāja, vezdams svētā Jēkaba zvanu.

Pūķis savu kalpību miesassardzē Kordovā sāka tai gadā, kurš skaitījās astoņpadsmitais kalifam Hišamam; tas bija trīs gadus pirms Bues Digres un Vagna Okesona karabrauciena uz Norvēģiju. Sai kalpībā viņš palika četrus gadus.

AAiesassardzes vīri baudīja vispārēju cieņu un bija krāšņāk apģērbti nekā citi. Viņu važu bruņukrekli bija viegli un plāni, bet smalkāk izstrādāti un labāk rūdīti nekā jebkurš bruņu kalums, ko Pūķis un viņa vīri agrāk bija redzējuši. Viņu bruņucepures bija spožas kā sidrabs, un virs bruņām viņi reizēm nēsāja šarlaka sarkanus mēteļus, bet viņu vairogu malas bija izrotātas ar skaistu rakstu zīmju viju. Tās pašas zīmes bija izrakstītas Almansura lielajā karogā, kuru karagājienos aizvien nesa viņam pa priekšu, bet to nozīme bija šāda: uzvar vienīgi Ailāhs.

Kad Pūķi un viņa vīrus miesassardzes virsnieks pirmoreiz stādīja Almansuram priekšā, viņus pārsteidza viņa izskats, jo viņi Almansuru bija iedomājušies varoņu apmērā. Viņš bija neizskatīgs vīrs, kalsens, gandrīz plikgalvis, zaļģanīgi dzeltenu «eju, smagiem acu plakstie- nicm. Viņš sēdēja starp spilveniem uz platas gultas un, laiski bārdu kasīdams, kaut ko ātri teica diviem ierēdņiem, kuri, uz grīdas viņam priekšā sēdēdami, pierakstīja viņa pavēles. Uz galda pie gultas atradās vara lādīte un tai līdzās trauks ar aug|iein un liels pīts būris, kurā daži mazi mērkaķīši rotājās un lēkāja pa ratu. Kamēr Ierēdņi pierakstīja, ko viņš nupat kā bija teicis, viņš ņēma augļus un bāza tos būrī caur spraišļiem, noraudzī- damies, kā pērtiķi plēsās dāvanas dēļ un izstiepj savas mazās rociņas, lai viņiem dod vēl. Bet viņš nesmējās par viņu izdarībām, tikai skumīgi noraudzījās viņos un, iebāzis vēl vairāk augļu būrī, no jauna sāka runāt ar rakstvežiem.

Pēc brīža, novērsies no rakstvežiem, viņš savain virsniekam lika, lai tas ar saviem vīriem nāk tuvāk; pacēlis acis no būra, viņš noraudzījās uz Pūķi un pārējiem. Acis viņam bija melnas un skumīgas, bet to dzelmē kaut kas dega un dzirkstīja, kādēļ visiem nācās grūti izturēt viņa skatienu ilgāk nekā tikai īsu brīdi. Apskatījis vīrus tuvāk, vienu pēc otra, viņš palocīja galvu.

—   Tiem ir karavīru izskats, — viņš teica savam virsniekam. — Vai viņi saprot mūsu valodu?

Virsnieks norādīja uz Pūķi un tcica, ka viņš saprotot arābiski, bet pārējie ļoti maz jeb tikpat kā nekā un ka viņi uzskatot Puķi par savu virsaiti.

Almansurs teica Pūķim:

—   Kāds ir tavs vārds?

Pūķis pateica savu vārdu un ko tas nozīmē. Almansurs jautāja: — Kurš ir tavs konungs?

—   Haralds Gormsons, kurš ir konungs pār visu dāņu valsti.

—   Viņa vārda es nekad neesmu dzirdējis, — Almansurs teica.

—   Par to tu, kungs, vari būt priecīgs, — Pūķis atteica, — jo, cik vien tālu brauc viņa kuģi, ķēniņi nobāl pie šī vārda.

Almansurs paskatījās uz Pūķi, tad viņš teica:

—   Tev, man šķiet, ir žigla mēle, un tu varbūt ar pilnu tiesību valkā savu vārdu. Vai tavs konungs ir franku draugs?

Pūķis pasmiedamies atteica:

—  Viņu draugs viņš bija, kamēr viņam klājās grūti pašam savā zemē. Bet, ja viņam ir laime, viņš dedzina viņu pilsētas — kā franku, tā sakšu zemē. Un viņš ir Valdnieks, kuram netrūkst laimes.

—   Varbūt viņš ir labs ķēniņš, — Almansurs teica, k Kurš ir tavs dievs?

— Šis jautājums ir grūtāks, kungs, — Pūķis atbildēja. — Mani dievi ir manas tautas dievi, un tos domā esam spēcīgus, tāpat kā mēs paši. Viņu ir daudz, bet daži no viņiem ir veci, un maz ir to, kas par viņiem liekas zinis, izņemot skaldus. Tas spēcīgākais ir Tūrs*; viņš ir sarkans kā es, un par viņu domā, ka viņš ir draugs visiem cilvēkiem. Bet gudrākajam ir Odins vārdā, viņš ir karavīru dievs; viņam mēs, ziemeļnieki, varot pateikties par to, ka esam labākie karotāji. Vai kāds no viņiem kaut ko ir darījis manis labā, to nezinu, bet, ka es viņu labā maz ko esmu darījis, tas gan tiesa. Man viņi šķiet esam tālu projām no šīs zemes.

—   Uzklausies nu, pagān, uzmanīgi, ko teikšu, — Almansurs teica. — Nav cita dieva kā vien Allāhs. Nesaki, ka to ir daudz; nesaki arī, ka viņu ir trīs; tev klāsies labi tiesas dienā, ja tā neteiksi. Allāhs ir viens, viņš ir mūžīgs un stāv pāri visam, un Muhameds ir viņa pravietis. Tā ir patiesība, kurai tev jātic. Kad es eju karā pret kristīgajiem, es to daru Allāha un pravieša dēj; un tas ^iedrīkst būt, ka vīri manos karapulkos viņiem neparādītu godu. Tādēļ tu un tavi vīri no šī brīža nedrīkstat piesaukt nevienu citu kā vien patieso dievu.

Pūķis atbildēja:

—   Mēs, ziemeļnieki, bez vajadzības nemēdzam pie- saukt savus dievus, jo negribam tiem apnikt ar kliedzieniem. Šinī zemē mēs neviena neesam piesaukuši — tik toreiz, kad upurējām jūras dievam, izlūgdamies laimīgu mājās atgriešanos; un toreiz tas nekā nepalīdzēja, jo drīz pēc tam nāca tavi kuģi un mūs, kas še stāvam, sagūstīja. Varbūt mūsu dieviem ir maz varas šai zemē, un tādēļ, kungs, es labprāt gribu pildīt tavu gribu un turēties pie tava dieva še, tavā zemē. Tiem citiem, ja ta gribi, es jautāšu, kādas ir viņu domas šai lietā.

Almansurs palocīja galvu, un Pūķis teica saviem vīriem:

—   Viņš saka, ka mums jāturoties pie viņa dieva. Viņam ir tikai viens, un to sauc Allāhs, bet citi viņam netik. Manas domas tās, ka viņa dievs ir stiprs šai zemē, bet mūsu vāji tik tālu projām no tēvzemas. Mūs labāk ieredzēs, ja šai ziņā darīsim tā, kā še parasts; nebūtu gudri pretoties Almansura gribai.

Vīriem šķita, ka diez ko izvēlēties viņi nevarot, jo muļķīgi būtu sakaitināt tādu kungu kā Almaņsuru. Un gala iznākums bija tāds, ka Pūķis no jauna griezās pie Almansura, teikdams, ka visi viņi esot ar mieru turēties pie Allāha un nevienu citu nepiesaukt.

Alinansurs nu lika iesaukt divus priesterus un vienu tiesnesi, un šo klātbūtnē Pūķim un viņa vīriem vajadzēja norunāt Muhameda piekritēju svētos vārdus, tos pašus, ko Almansurs bija teicis Pūķim, — ka ir tikai viens dievs Allāhs un ka Muhameds ir viņa pravietis. Visiem viņiem, izņemot Pūķi, bija grūti izrunāt vārdus, lai gan tie ļoti cītīgi tika priekšā sacīti.

Kad tas bija galā, Almansurs izskatījās apmierināts. Saviem priesteriem viņš teica, viņam šķietot, ka ar šo viņš izdarījis lielu pakalpojumu Allāham, kam viņi visi piekrita. Iebāzis roku vara lādē, kas stāvēja uz viņa galda, viņš izņēma no tās zelta naudu un iedeva ikvienam no vīriem piecpadsmit naudas gabalu, bet Pūķim divreiz vairāk. Kad viņi bija pateikušies, virsnieks aizveda viņus atpakaļ uz mītni.

Tūke teica:

— Nu mēs esam atteikušies no tiem dieviem, kas bija mūsu, un svešā zemē tā varbūt arī ir pareizi. Bet, kad es atkal reiz nokļūšu mājās, man viņi būs tuvāki nekā šis Allāhs. Bet še man viņš šķiet esam tas labākais; pateicoties viņam, mēs jau arī esam dabūjuši zeltu. Bet vēl augstāk es viņu stādīšu, ja viņš mums dos arī sievietes.

Drīz pēc tam Almansurs izsludināja karagājienu pret kristīgajiem un ar savu miesassardzi un lielu karaspēku devās uz ziemeļiem. Trīs mēnešus viņš laupīja Navarā un Aragonas grāfistēs. Pūķis un viņa vīri guva tur laupījumu un sievietes un jutās visai apmierināti ar savu kalpību. Turpmāk pavasaros un rudeņos viņi kopā ar Almaņsuru aizvien atradās karalaukā, bet Kordovā mita pašās karstākajās vasaras dienās un tai gadalaikā, kuru dienvidnieki dēvēja par ziemu. Viņi centās pielāgoties tās zemes paražām un nevarēja daudz sūdzēties par Almaņsuru, kurš bieži deva viņiem bagātas dāvanas, lai viņu padevība neatslābtu; bet to, ko viņi ieguva uzbrukumos un citos laupīšanas gadījumos, viņi varēja paturēt sev, pēc tam kad piektā daļa bija atskaitīta viņam.

Bet kalpot Allāham un pildīt pravieša likumus viņiem reizēm nācās grūti. Kad viņi karagājienos pie kristīgajiem atrada vīnu un cūkgaju, viņiem bija aizliegts baudīt no šīm lietām, lai gan viņu ilgas pēc abām bija lielas. Šo aizliegumu, kurš viņiem šķita vientiesīgāks par visu, kas jebkad dzirdēts, viņi reti kad uzdrošinājās pārkāpt, jo Almansura bardzība šais lietās bija liela. Allāha pielūgšana un klanīšanās pravietim, pēc viņu domām, atkārtojās pārāk bieži, jo rītos un vakaros, kad Almansurs ntradās karalaukā, viss viņa karaspēks metās ccjos ar seju uz to pusi, kur, kā tika teikts, atradās pravieša pilsēta, un ikvienam vairākkārt vajadzēja nolocīties, ar pieri gandrīz zemi skarot. Tas, pēc viņu domām, nebija vīru cienīgi, par to varēja tikai pasmieties; un pilnīgi pie tā ļiierast viņi gandrīz nekad nevarēja; bet visi viņi atzina, ka ar to pēc iespējas vajadzēja samierināties un darīt, kā visi citi darīja.

Kā karavīri viņi izpelnījās ievērību un lielu atzinību visā miesassardzē. Paši viņi uzskatīja sevi par krietnākajiem vīriem tanī, un, kad laupījums bija jādala, neviens viņu tiesības neapstrīdēja. Pavisam viņu bija astoņi: Pūķis un Tūke, Halle un Egmunds; Tume, kurš bija airējis kopā ar Tūki; Gunne, kurš bija airējis kopā ar Krūku; vienacis Raps un Ulfs, vecākais no viņiem, kuram senāk, kādās Ziemsvētku svinībās, bija ieplēsts mutes kaktiņš un kuru tādēļ sauca par Ņirgas Ulfu, jo mute viņam bija greiza un platāka nekā citiem. Viņu laime tagad bija tik liela, ka tikai viens no viņiem zaudēja dzīvību, kamēr viņi atradās pie Almansura.

Viņi daudz dabūja klaiņāt apkārt šai laikā, jo, kad Al- mansurain bārda sāka nosirmot, viņš kļuva aizvien ne- rimtāks pret kristīgajiem un aizvien īsāku laiku mierīgi mita Kordovā. Lidz ar viņu viņi nokļuva līdz Pam- plonai Navaras valstī, tālākajai vietai ziemeļos, kādu Almansurs jebkad sasniedza. Divas reizes viņi veltīgi centās ieņemt šo pilsētu, trešajā reizē tanī ielauzdamies un to nopostīdami. Še Tumi, kurš bija airējis kopā ar Tūku, nogalināja no metamās mašīnas izsviests akmens. Uz Almansura paša kuģa viņi bija aizburājuši līdz Major- kai, kad pārvaldnieks turienes salās bija kļuvis dumpīgs; un bija stāvējuši sardzē, kad uz Almansura pavēli pārvaldniekam un trīsdesmit tā dzimtas piederīgiem tika nocirstas galvas. Putekļos un briesmīgā karstumā viņi bija piedalījušies lielā .kaujā pie Hanaresas, kur Kastīlijas grāfa ļaudis mācās virsū, bet tika ielenkti un nogalināti

un kur kritušie kristīgie vakarā tika sanesti kopā lielā ! kaudzē, no kuras virsotnes viens no Aimansura prieste- vieni aicināja pravieša kalpus uz lūgšanu. Pēc tam viņi j piedalījās lieltts karagājienos uz Leona valsti, kur kara- ] Iis Sančo Resnais tā tika spaidīts, ka beidzot viņa paša ļ vīri, atzīdami viņu par nederīgu, kad viņš sava lielā tuk- i luma dēļ vairs nevarēja sēdēt zirgā, atcēla viņu un iera ] dās pie Aimansura ar nodevām.

Visos šinīs karagājienos Pūķis un viņa vīri apbrīnoja ] Aimansura gudrību, viņa lielo varu, kā arī viņa lielo j laimi visos pasākumos; bet visvairāk viņus pārsteidza bailes, kādas viņam bija no Allāha, kā arī veids, kādā viņš domāja iegūt sava dieva labvēlību. Tos putekļus, kas apklāja viņa drānas un kurpes, kad viņš atradās karalaukā, ik vakara viņa kalpotāji savāca zīda drānas maisiņā, un no katra karagājiena šie putekļi tika pārnesti mājās uz : Kordovu. Almansurs bija pavēlējis, ka viņš aprokams kopā ar visiem putekļiem no viņa karagājieniem pret kristīgajiem; jo pravietis bija teicis: «Svētīgi ir tie, kas minuši putekļainus ceļus karā ar kristīgajiem.»

Tomēr, neskatoties uz visiem šiem putekļiem, Aimansura bailes no Allāha negribēja rimties. Beidzot viņš nolēma pastrādāt lielāku varoņdarbu nekā visus līdzšinējos un izpostīt kristīgo svēto pilsētu Astūrijā, kur gulēja apbedīts apustulis Jēkabs, lielais brīnumdaris. Kalifa Hi- , šama valdīšanas divpadsmitajā gadā, kas bija Pūķa un viņa vīru ceturtais kalpības gads pie Aimansura, viņš ru denī sapulcēja lielāku karaspēku nekā jebkad un devās uz ziemeļrietumiem caur Tukšo* zemi, kas bija veca robežu zeme starp andalūziešiem un Astūrijas kristīgajiem.

Viņš sasniedza kristīgo novadus otrpus tuksnesim, kurp vēl nekad neviens andalūziešu karaspēks nebija nonācis, cik cilvēki varēja atcerēties. Un katru dienu norisinājās cīņas, jo kristīgie aizstāvējās labi starp kalniem un ceļu spraugās. Vienā vakarā, kad karaspēks bija apmeties nometnē un Almansurs pēc vakara lūgšanas atpūtās savā lielajā teltī, kristīgie izdarīja uzbrukumu, kas sākumā bija sekmīgs; viens bars ielauzās nometnē, un kara saucieni un kliedzieni pēc palīdzības saplūda skaļā kņadā. Almansurs, ar bruņucepuri un zobenu, bet bez bruņām, steidzīgi iznāca no telts, lai redzētu, kas notiek. Tovakar sardzē pie telts stāvēja Pūķis un divi no viņa vīriem — Halle un Raps Vienacis. Tai pašā brīdī teltij pilnā sparā tuvojās daži ienaidnieka jātnieki. Ieraudzījuši Almansuru, tie pazina

Inu no viņa zaļā bruņucepures šķidrauta (jo viņš vieni- nis visā karaspēkā nesa šo krāsu) un, no satraukuma likdami, meta šķēpus uz viņu. Pustumsā Almansurs, kurš liija jau vecs, nevarēja izvairīties no šķēpiem; bet Pūķis, kurš stāvēja vistuvāk, palēcās uz priekšu un, nogrūdis viņu zemē, uztvēra divus šķēpus ar savu vairogu, bet viens vi- ņ;un iedūrās plecā. Ceturtais tā ieskrambāja Alniansuru linos, viņam uz zemes guļot, ka sāka tecēt asinis. Halle un kaps metās ienaidniekam pretim un, šķēpus mezdami, nogāza kādu vīru, bet nu no visām pusēm sāka plūst kopā j.iudis, un kristīgie tika nogalināti vai aizdzīti.

Pūķis izvilka šķēpu, kas viņu bija ķēris, un palīdzēja piecelties Almansuram; viņš nebija drošs par to, kā Almansurs uzņems to, ka bija nogāzts pie zemes. Bet Almansurs bija apmierināts ar savu vāti, pirmo, ko jebkad bija guvis, jo uzskatīja par lielu laimi izliet asinis par Allāhu, j;i nelaime nebija lielāka. Viņš lika ataicināt trīs no saviem jātnieku virsniekiem un visu sapulcēto virsnieku nriekšā pārmeta viņiem, ka viņi vāji apsargājuši nometni. Viņa priekšā plaudeniski zemē nometušies, viņi raudādami atzina savu vainu. Un Almansurs, kā tas bija viņa paradums, kad viņam bija labs prāts, deva viņiem laiku noskaitīt lūgšanas un atsiet uz augšu bārdas, iekām viņiem nocirta galvas.

Hallēm un Rapam viņš iedeva katram pa saujai zelta; bet pēc tam, kamēr visi virsnieki vēl bija kopā, viņš pasauca Pūķi priekšā un, uz viņu noraudzīdarnies, teica:

—    Tu, sarkanbārdi, esi pacēlis roku pret savu kungu, ko neviens karavīrs nedrīkst darīt. Un manam godam tu esi kaitējis, mani pie zemes nogāzdams. Ko tu par to vari teikt?

—   Daudz šķēpu nāca pa gaisu, un cits nekas nebija darāms, — Pūķis teica. — Bet tavs gods, mans kungs, man domāt, ir tik liels^ka tam šī lieta nevar kaitēt. Turklāt tu nogāzies kņūpus ienaidniekam pretim, tā ka neviens nevar teikt, ka tu būtu bēdzis.

Almansurs klusu sēdēja, bārdu braucīdams, un tad, galvu palocījis, teica:

—   Manuprāt, tava aizstāvēšanās ir laba. Un manu dzīvību tu esi izglābis, bet tai varbūt vēl ir sava vērtība.

Nu viņš no savas dārgumu lādes lika atnest smagu zelta kaklarotu:

—    Redzu, ka tev plecu ir ķēris šķēps, kas droši vien ir jūtams. Bet še būs sāpju alga.

Viņš aplika Pūķim kaklarotu, kas bija sevišķs gods. Pē tam Pūķis un viņa vīri baudīja Almansura labvēlību v lielākā mērā nekā agrāk. Tūke, rotu apskatījis, priecājās ka Pūķis ieguvis tādu dārgumu.

— Ir tiesa, — viņš teica, — ka Almansurs ir varenā kais no valdniekiem, kam kalpot. Tomēr, Pūķi, man domāti tā ir liela laime kā tev, tā mums citiem, ka tu nenogāzi viņu uz muguras.

Nu karaspēks devās tālāk, beidzot viņi nonāca līdz kristīgo svētajai pilsētai, kur bija apbedīts apustulis Jēkabs un kur virs viņa kapa bija uzcelta liela svētnīca. Tur norisinājās cīņa, jo kristīgie domāja, ka viņu apustulis viņiem palīdzēs, un pretojās, cik ilgi vien spēja, bet beidzot Almansurs viņus uzveica, un pilsēta tika ieņemta un nodedzināta.

Se kristīgie bija savākuši lielas bagātības no visas zemes, jo pilsētu nekad nebija apdraudējis neviens ienaid nieks, un še tika iegūts liels laupījums un daudz gūstekņu. Almansurs vairāk par visu būtu vēlējies izpostīt lielo baznīcu virs pravieša kapa, bet tā bija no akmens un to nevarēja nodedzināt. Viņš tādēļ norīkoja gūstekņus un pats savus vīrus to nojaukt. Tās tornī karājās divpadsmit lieli apustuļu vārdos nosaukti zvani; tiem bija skaista skaņa, un kristīgajiem tie šķita brīnišķīgi, sevišķi pats lielakais, kuru sauca par Jēkabu.

Almansurs pavēlēja, ka zvani kristīgajiem gūstekņiem jāpārnes mājās uz Kordovu, kur tie lielajā mošejā uzstā dāmi ar mutēm uz augšu un piepildāmi ar smaržīgu eļļu, lai tie kā lielas spuldzes degtu Allāham un pravietim par godu. Tos bija smagi nest, un tiem tika izgatavotas lielas nestuves; sešdesmit gūstekņiem vajadzēja mainīties katra zvana nešanai. Bet Jēkaba zvans bija tik smags, ka tam nekādas nestuves izgatavot nebija iespējams, ne arī to varēja vēršu iejūgā aizvest pa kalnu tekārn. Tomēr Almansurs nekādā ziņā negribēja atstāt šo zvanu, ko uzskatīja par savu skaistāko laupījumu.

Viņš lika uztaisīt grīdu, uz kuras zvans bija jāuzliek; tad to uz bomjiem vajadzēja nolaist turpat lejā līdz upei, lai to ar kuģiem aizvestu uz Kordovu. Kad grīda ar bomjiem zem tās bija gatava, caur zvana līksti izmauca kārtis, un daudzi izmēģinājās uzcelt zvanu uz grīdas, bet dienvidniekiem nebija ne pieliekama auguma, ne spēka, un, kad viņi ņēma garākas kārtis, lai cēlāju būtu vairāk, tās saDza, un zvans palika uz zemes. Pūķis un viņa vīri pienāca n noraudzījušies sāka smieties. Tūke teica:

—   Sešiem pieaugušiem vīriem to pacelt nenāktos grūti.

—    Manas domas ir tās, — Pūķis teica, — ka pietiktu Ectru.

Tad viņš ar Tūki, Egmundu un Rapu Vienaci piegāja le zvana un, iebāzuši zvana acī īsu kārti, uzcēla zvanu 11/. grīdas.

Almansurs, kurš piejādams to bija redzējis, piesauca >ūķi un teica:

— Tev un taviem vīriem Allāhs ir dāvinājis lielu spēku — lai slavēts viņa vārds! Man šķiet, jūs esat kā radīti, lai zvanu nogādātu uz viena no kuģiem un to aizvestu uz Kordovu, jo neviens cits nespēja to kustināt.

Pūķis palocījās viņa priekšā un teica, ka šis uzdevums viņam neliekoties grūts.

Tad Almansurs lika viņam izraudzīties no gūstekņiem pulciņu brašu vergu, kuriem vajadzēja aizvilkt zvanu lejā līdz upei, uzcelt to uz kāda kuģa, kurš tur stāvēja un bija atņemts astūriešiem, un to aizairēt uz Kordovu. Divi ierēdņi no Almansura kancelejas tika sūtīti līdz uzraudzīt braucienu.

Nu pie grīdiņas piestiprināja virves, un ar visu zvanu un vilcējiem Pūķis un viņa vīri devās projām; daži no vergiem vilka, citi uzraudzīja paliekamos bomjus. Brauciens bija grūts, jo ce]š visu laiku gāja lejup un zvans reizēm slīdēja nost, tā ka sākumā daži vergi, kuri pārmainīja bomjus, tika nosisti. Tad Pūķis lika piestiprināt virves arī grīdiņas pakaļgalā, lai to stāvās vietās varētu saturēt; tā gāja labāk, un viņi nonāca pie upes, kur gaidīja kuģis.

Tas bija tirdzniecības kuģis, ne liels, bet labi būvēts un ar virsklāju; tam bija desmit pāru airu un arī masts un buras. Pūķis un viņa vīri uzcēla zvanu uz kuģa un to cieši nostiprināja ar virvēm un sprūdiem. Tad, vergus nosēdinājuši katru savā vietā pie airiem, viņi sāka braukt pa upi uz leju. Tā tecēja uz rietumiem, ziemeļos no tās upes, pa kuru reiz Krūka ļaudis bija īrušies uz markgrāfa cietoksni; ziemeļniekiem ļoti patika atkal reiz būt kungiem uz kuģa.

Pūķis un viņa vīri mainījās, uzraugot airētājus, kuri izrādījās spītīgi un nevarīgi. Viņi noskuma, neatraduši kāju važu, jo caurām naktīm nācās uzmanīt airētājus; un tomēr dažiem no tiem, kas bija sodīti ar rīkstēm, izdevās izbēgt. Visi bija vienis prātis, ka tik nemākulīgi airētāji nekad nebija redzēti un ka tādā kārtā braukt līdz Kordo- vai viņi nevarēja.

Kad viņi nonāca līdz upes grīvai, tur stāvēja daudzi no Altnansura lielajiem karakuģiem, kas nebija varējuši uzbraukt augšā pa upi; tie lielāko da|u savu kuģa ļaužu bija izsūtījuši malā palīdzēt izlaupīt astūriešus. Pūķa vīri priecājās, kuģus ieraugot; Pūķis tūliņ aizsūtīja abus rakstvežus lūkot aizņemties kāju važas no kapteiņiem, līdz bija dabūjis, kā viņam vajadzēja. Vergus nu pieslēdza ar važām; un še Pūķis dabūja arī pārtiku savam braucienam, jo ceļš līdz Kordovai bija tāls. Pēc tam viņš labi aizsargātajā līcī palika pie karakuģiem stāvam, nogaidot labāku ceļavēju.

Vakarā Pūķis izkāpa malā kopā ar Tūki un Gunni, atstādams citus vīrus sargāt kuģi. Gar krastu viņi nogāja uz leju līdz dažām zvejas būdām, kur bija apmetušies tirgotāji, kas uzpirka laupījumu un pārdeva kuģa ļaudīm, ko viņiem vajadzēja. Atrazdamies vienas tādas būdas tuvumā, viņi ieraudzīja sešus kāda kuģa vīrus tanī ieejam, un Gunne pēkšņi apstājās.

—   Tur iegāja vīri, ar kuriem mums ir kas runājams, — viņš teica. — Vai redzējāt abus pirmos?

Ne Pūķis, ne Tūke viņus nebija ievērojuši.

—   Tie bija tie vīri, kas nogalināja Krūku, — Gunne teica.

Pūķis nobāla, un viņu pārņēma trīsas.

—   Tad viņu dienas ir skaitītas, — viņš teica.

Viņi izvilka zobenus. Pūķis un Tūke nesa valdnieces Subajīdas dāvātos ieročus. Tūke savam zobenam nebija atradis tik laba vārda, kāds bija Zilmēlis.

—   Krūks stāv pirmā vietā, Aimansurs nāk pēc tam, — Pūķis teica. — Krūks mums visiem ir atriebjams, bet vis vairāk man, jo esmu virsaitis pēc viņa. Steidzieties aiz būdas jūs abi, lai neviens nevar izbēgt pa to ceļu.

Būdai bija durvis abos galos. Pūķis devās iekšā pa tuvāko un atrada tur priekšā šos sešus vīrus un tirgotāju. Sis nolīda starp dažiem maisiem, ieraudzījis Pūķi ar kailu zobenu, bet seši kuģinieki izvilka ieročus, izkliegdami jautājumus. Būda bija šaura un tumša, bet Pūķis tūliņ ieraudzīja vienu no tiem, kas bija nogalinājuši Krūku.

—   Vai tu esi noskaitījis vakara lūgšanu? — viņš jautāja un cirta viņam pa kaklu tā, ka galva atdalījās nost.

Divi no vīriem nu cirta Pūķim, tā ka viņam diezgan bija ko darīt. Trīs pārējie metās uz pakaļdurvīm, bet tur nāca Tūke un Gunne. Tūke tūliņ nogāza vienu un, kliegdams Krūka vārdu, ātri cirta nākošajam. Nu būdā starp precēm izcēlās liela kņada. Viens no vīriem uzlēca uz sola un cirta Pūķim, bet zobens iestrēga jumta baļķī, un Pūķis savu vairogu iegrūda viņam sejā; vairoga smaile iedūrās acīs, vīrs nokrita un palika guļot. Nu cīņa bija īsa. Otru Krūka slepkavu nogāza Gunne. Bet tirgotājs, no kura vienā no kaktiem pavisam maz kas bija redzams, palika neaizskarts, jo viņam ar šo lietu nebija nekāda sakara.

Viņiem ar asiņainiem ieročiem no būdas izejot, daži vīri nāca viņiem pretim, bet, viņus ieraugot, metās bēgt. Tūke turēja sev priekšā savu zobenu, no kura biezas asinis tecēja gar asmeni, lielām lāsēm pilēdamas no smailes.

—   Nu es tev došu vārdu, Zilmēļa brāli, — viņš teica.

—  Turpmāk tavs vārds būs Sarkanknābis.

Pūķis noraudzījās aizbēgošajiem vīriem pakaļ.

—   Labāk būs, ka arī mēs pasteidzamies, — viņš teica,

—  jo nu mēs šai zemē būsim vajāti bēgļi. Bet atriebība to bija vērta.

Viņi steidzās uz kuģi un pastāstīja citiem, kas bija noticis; kuģis tūliņ atstāja līci, lai gan nu jau bija tumšs. Visi bija priecīgi, ka Krūks atriebts, un saprata, ka nu viņiem steidzīgi bija jālūko atstāt šī zeme; cits par citu viņi mudināja airētājus. Pūķis pats vadīja stūres airi, vērīgi lūkodamies tumsā. Abi Almansura rakstveži, nezinādami, kas bija noticis, uzmācās viņam ar jautājumiem, bet nekādas īstas atbildes nesaņēma. Beidzot kuģis laimīgi izkļuva ārā no līča, un vējš iegriezās no dienvidiem, tā ka nu varēja uzcelt buru. Viņi turējās ziemeļu virzienā, atstatu no zemes, līdz atausa rīts un nebija redzams neviens kuģis, kas dzītos pakaļ.

Viņi ieraudzīja pāris salu pa labai rokai; pie vienas no tām Pūķis piestājās. Viņš izcēla malā abus rakstvežus, likdams nonest viņiem sveicienu Almansuram.

—    No tāda kunga kā viņš negribas bēgt, neko nepaskaidrojušiem. Tādēļ sakiet viņam no mums visiem, ka liktenis mums bija lēmis nogalināt sešus no viņa vīriem, jo mums bija jāatriebj mūsu virsaitis Krūks, bet sešu vīru dzīvības par viņu nebija par daudz. Paņemam kuģi un tā vergus; šo zaudējumu jau gan Almansurs daudz nemanīs; ari zvanu paņemam līdz, jo tas neļauj kuģim svārstīties, un mums priekšā ir bīstamas jūras. Mēs visi atrodam, ka viņš mums ir bijis labs kungs, un, ja nenāktu šis gadījums, mēs labprāt kalpotu viņam vēl ilgāk. Bet nu šis ir vienigais ceļš, kā sveikiem atstāt viņu.

Rakstveži apsolījās vārdu pa vārdam atkārtot, ko Pūķis bija teicis, un viņš piebilda:

—   Būtu arī labi, ja jūs abi, kad nonāksit atpakaJ Kor- dovā, nodotu sveicienus no mums kādam jūdam, Zālamanam vārdā, skaldam un sidraba kalējam, izteikdami viņam mušu pateicību par to, ka viņš mums bijis labs draugs, jo viņu, kā rādās, mēs nu nekad vairs neredzēsim.

—   Un valdniecei Subajīdai sakiet, — tā Tūke teica,

—    ka divi ziemeļnieki, kurus viņa pazīst, liek viņai pateikties un sūta sveicienus. Sakiet viņai ari, ka viņas dotie zobeni mums ir bijuši visai noderīgi un ka asmeņos nav neviena roba, lai gan tie daudz ir lietoti. Bet tas jāsaka tā, lai Almansurs to nedzirdētu.

Rakstveži izņēma savus rakstāmos piederumus un to visu atzīmēja; pēc tam viņi tika izlikti uz salas, atstājot viņiem tik daudz pārtikas, cik varēja būt vajadzīgs, līdz viņus atradīs kāds kuģis vai viņi paši kaut kā varēs aizkļūt uz sauszemes.

Visi airu vergi nu kļuva nemierīgi un skaļi vaimanāja, kad kuģis devās atklātā jūrā un izrādījās, ka viņi netiks izlikti malā tāpat kā rakstveži. Pūķa vīriem nācās iet apkārt ar rīkstēm un virves galiem, lai tos nomierinātu un piespiestu airēt, jo valdīja klusums un viņiem steigšus bija jālūko izkļūt no šiem ūdeņiem.

—   Labi, ka mums viņi ir kāju važās, — Gtinne teica,

—    jo citādi tie visi pārlēktu pār malu, neskatoties uz mūsu zobeniem. Bet labi nav tas, ka ncaizņēmamies pātagu toreiz, kad dabūjām dzelžus, jo rīkstes un virves gali, kā es redzu, nekož diezgan tik spītīgiem vīriem.

—   Savādi, ka tev tomēr ir taisnība, — Tūke teica, — jo, kad paši sēdējām uz airējamā sola, mēs nezin vai ticētu, ka reiz cildināsim vergu pātagas derīgumu.

—   Paša mugura ir visjūtīgākā, tas tiesa, — Gunne teica,

—    bet šo vīru mugurām jādod just pātaga vairāk nekā tagad, ja gribam izbēgt.

Tūke tam piekrita, un viņi gāja apkārt un, kā vien prazdami, dauzīja airētājus, lai paātrinātu kuģa gaitu. Tomēr airēšana negribēja veikties, jo airētāji nevarēja ieturēt rakstu airu vilcienos. Pūķis, to redzēdams, teica:

—   Tikai ar dauzīšanu mēs viņus neiemācīsim airēt, ja viņi pie tā nav raduši, bet varbūt zvans varēs palīdzēt.

Ar cirvi pie zvana nostājies, viņš sita pa to airu rakstā; zvans tad izdeva stipru skaņu, kurā airētāji klausījās, līdz ar airu vēzieniem sāka veikties labāk. Pūķis lika saviem vīriem mainīties lakts sišanā; tie atrada, ka, sitot ar koka vāli, kura bija aptīta ar ādu, no zvana varēja izdabūt vislabāko skaņu, kas viņiem darīja lielu prieku.

Bet drīz atkal sacēlās vējš un vairs nevajadzēja airēt. Vējš pieauga aizvien vairāk un pārvērtās vētrā; stāvoklis jau sāka likties draudīgs. Grīnulfs teica, ka cits nekas nebijis gaidāms, pēc tam kad viņi uzsākuši ceļojumu, neupurējuši jūras gariem. Daži tomēr runāja viņam pretim, atgādādamies reiz nesto upuri, pēc kura Almansura kuģi tūliņ atnesuši viņiem nelaimi. Gunne atrada, ka drošāk būtu upurēt Allāham, un daži viņam piekrita; bet Tūke teicās neticam, ka Allāham būtu kāda liela noteikšana uz jūras. Pūķis tad teica:

— Manas domas ir tās, ka neviens tik skaidri nevar zināt, cik varens katrs dievs ir un kādu labumu viņš mums var darīt, labāk tādēļ būs neaizmirst neviena no viņiem. Bet ir viens, no kura mums nenoliedzami jau ir bijis labums šinī braucienā, tas ir svētais Jēkabs, kura zvans neļauj kuģim zvalstīties un arī airējot mums ir bijis par palīgu. Viņu mēs tādēļ nedrīkstam aizmirst.

Vīriem tas šķita labi runāts, un viņi nu upurēja gaļu un dzērienu Egīram, Allāham un svētajam Jēkabam, pēc tam juzdamies drošāki.

Kur viņi tagad atradās, to viņi tā īsti nezināja, izņemot to, ka atradās pa labu gabalu no Astūrijas. Bet to viņi zināja, ka, turoties ziemeļu virzienā, kurp vētra viņus tagad dzina, ja viņi nenogriezīsies par tālu uz rietumiem, viņi beidzot aizvien uzies vai nu Īriju, vai Angliju, vai arī Bretaņu. Viņi tādēļ centās nezaudēt drosmi un, vētru pārcietuši un pāris reižu ieraudzījuši zvaigznes, domāja, ka nokļūs pareizā vietā.

Visgrūtāk viņiem klājās ar vergiem, jo, lai gan tiem nu nebija nekāda darba pie airiem, viņi panīka no bailēm, no jūrassiimības un no slapjuma un aukstuma; visi viņi bija gluži zaļi un klabināja zobus, bet kādi pāris no viņiem nomira. Siltu drānu uz kuģa bija maz, un ar katru dienu kļuva aukstāks, jo bija jau vēls rudens. Pūķis un viņa vīri bija norūpējušies par vergu bēdīgo stāvokli un kopa tos kā varēdami un, ja tie varēja ēst, deva viņiem no labākās barības, jo, ja vien izdotos šos vergus laimīgi aizvest uz savu zemi, viņu vērtība būtu licia.

Beidzot vētra norima, un vienu dienu atkal bija labs laiks. Viņi turējās uz ziemeļaustrumiem; un vergi atžirga saules gaismā. Bet vakarā vējš noritna pilnīgi, un pār viņiem klājās migla, kas kļuva aizvien biezāka. Tā bija auksta un piloša; visi sala, bet visvairāk vergi. Nebija ne mazākās vēja pūsmas; kuģis stāvēja uz vietas, garajās bangās cilādamies. Pūķis teica:

—   Nu mūsu stāvoklis ir grūts, jo, ja paliksim uz vietas, vēja gaidīdami, vergi nomirs no aukstuma, bet, ja liksim viņiem airēt, viņi droši vien tāpat nomirs — tik nonīkuši, kā viņi ir. Nav mums arī tikpat kā nekāda virziena, kādā turēties, kamēr neredz ne saules, ne zvaigžņu.

—   Man šķiet, ka labāk būs, ja liksim viņiem airēt, — Raps teica, — no tā viņiem būs siltāk. Un stūrēsim tā, kā veļas bangas, jo vētra nāca no dienvidiem; nekā cita, pie kā turēties, mums nav, kamēr ir migla.

Rapa padoms atrada piekrišanu, un vergiem vajadzēja ķerties pie airiem, lai gan viņi stipri žēlojās un spēka viņiem bija maz. Vīri atkal mainījās takts sišanā pa zvanu, tin nu viņiem šķita, ka tas skanēja vēl skaistāk nekā agrāk, gari dunēdams pēc katra piesitiena, tā miglā aizstādams viņiem sabiedrību. Reizēm viņi vergiem ļāva laiciņu atpūsties un gulēt, bet pa lielākajai daļai airēja cauru nakti, turēdami virzienu pēc bangām; bet migla gulēja tikpat bieza.

0(rā rītā Egmunds stāvēja pie stūres aira, bet Raps sita pa zvanu; pārējie vīri gulēja. Pēkšņi viņi abi sāka klausīties, viens otrā raudzīdamies un tad atkal no jauna klausīdamies: no tālienes nāca vāja skaņa. Izbrīnījušies viņi pamodināja pārējos, un nu klausījās visi. Zvaņas vēl aizvien bija dzirdamas un likās nākam kaut kur no priekšas.

—   Izklausās, it kā bez mums vēl kāds vestu zvanu, — Tūke teica.

—   Mums tagad jābrauc uzmanīgi, — Grīnulfs teica, — jo varbūt tur Rāna! ar savām meitām vilina jūrniekus ar dziesmām un spēli.

—   Man tas drīzāk izklausās pēc rūķu kalšanas, — teica Halle, — bet arī tiem tuvoties var būt bistami. Varbūt mēs atrodamies pie kādas šēras, kur mīt troļļi.

Klusās skaņas tālumā joprojām nenorima, un visi viņi nu bija izbijušies un gaidīja, ko Pūķis sacīs. Arī vergi klausījās, sākdami dedzīgi runāt, bet viņu valoda Pūķim un viņa vīriem bija sveša.

—   Kas tas ir, to neviens nevar zināt, — Pūķis teica,

—  bet nebūtu labi no mums tādu nieku dēļ izbīties. Airēsim tādē] tālāk, kā līdz šim esam darījuši, un būsim cik vien iespējams uzmanīgi. Bet es nu gan nekad neesmu dzirdējis, ka mānekļi rādītos arī no rītiem.

Tam visi piekrita, un airēšana turpinājās; svešās skaņas nu kļuva stiprākas. Lēnas vēja pūsmas vēda viņiem pretim; migla sāka izklīst; un pēkšņi visi sāka saukt, ka redz zemi. Tas bija akmeņains krasts, kurš izskatījās pēc salas vai zemesraga; skaņas visādā ziņā nāca no turienes, bet nu tās apklusa. Viņi redzēja zaļu zāli, kurā ganījās dažas kazas. Tālāk varēja redzēt dažas būdas, pie kurām stāvēja vīri, raudzīdamies uz kuģi.

—   Tie, kā man šķiet, nelīdzinās ne troļļiem, ne Rānas meitām, — Pūķis teica. — Še mēs izkāpsim malā, lai redzētu, kur esam nonākuši.

Tā viņi darīja. Vīri uz salas neizrādīja nekādu baiļu, kad ieraudzīja kara drānās tērptus vīrus izkāpjam krastā, bet nāca draudzīgi pretim, tos apsveikdami. To bija seši gabali, visi veci, baltām bārdām, garos, brūnos mēteļos; bet, ko viņi teica, to neviens nevarēja saprast.

—   Kādā zemē mēs esam nonākuši, — Pūķis jautāja,

—  un kā vīri jūs esat?

Viens no vecajiem vīriem saprata viņa vārdus un sauca pārējiem: Lohlannah, Lohlannah! — un tad atbildēja viņam viņa valodā:

—   Tu atrodies pie Īrijas, un mēs esam svētā Finniana kalpi.

To izdzirduši, Pūķis un viņa vīri juta lielu prieku, it kā viņi jau būtu mājās. Nu viņi redzēja, ka bija piestāi jušies pie mazas saliņas, aiz kuras tie varēja noģist Īrijas krastu. Uz saliņas atradās vienīgi vecie vīri un viņu kazas.

Veči dedzīgi sarunājās savā starpā; varēja redzēt, ka viņi bija izbrīnījušies. Tas, kurš saprata ziemeļnieku valodu, teica Pūķim:

—   Tu runā ziemeļnieku valodu, un to valodu es saprotu, jo ar ziemeļniekiem daudz esmu sastapies savās jaunības dienās, iekām ierados uz šīs salas. Bet nekad gan es vīrus no Lohlannas neesmu redzējis tā tērptus kā tu un tavi vīri. No kurienes jūs nākat? Vai esat baltie vai melnie Iohlannahi? Un kā tas nākas, ka burājat pie zvana skaņām? Šodien ir svētā Brandāna diena; mēs zvanījām savu zvanu, viņa piemiņu godinādami, kad izdzirdām jūsu zvanu atbildam no jūras. Mums šķita, ka varbūt pats svētais Brandāns atbild mums, jo viņš bija liels jūrasbraucējs. Bet, Jēzus Kristus vārdā, jūs taču visi būsit kristīti, ja tuvojāties, burādārni pie svētām skaņām?

—   Vecais ir liels runātājs, — Tūke teica, — te tev, Pūķi, būs daudz ko atbildēt.

Pūķis vecajam vīram atbildēja:

—    Esam melnie lohlannahi, vīri no konunga Haralda valsts, kaut gan to, vai konungs Haralds vēl ir dzīvs, es nezinu, jo ilgi esam bijuši projām no mājām. Bet mūsu apmetņi un drānas ir spāņu, jo nākam no Andalūzijas, kur kalpojām kādam lielam kungam Almansuram. Mūsu zvanu sauc Jēkabu; tas ir no tās baznīcas Astūrijā, kur svētais Jēkabs gu| apbedīts, un ir tas lielākais no visiem turienes zvaniem, bet, kā tas nokļuvis ceļojumā kopā ar mums, būtu par garu tagad stāstīt. Kristus mums ir zināms, bet tur, no kurienes mēs nākam, viņš netiek turēts lielā godā, un kristīti mēs neesam. Bet, tā kā paši jūs esat kristīti, varbūt jums derēs dzirdēt, ka mums kristīti vīri ir pie airiem. Viņi ir mūsu vergi un nāk no tās pašas vietas kā zvans, bet nu viņi ceļā ir nomocījušies un daudz nekam neder. Tādēļ būtu labi izcelt viņus še malā, lai viņi dabū atpūsties, iekām turpinām ceļojumu. Bet no mums jums nevajag baidīties, jo jūs liekaties labi vīri; un mēs neesam nekādi varmākas pret tiem, kas mums nestājas pretim. Dažas no jūsu kazām jums gan būs jāzaudē, bet tas ari būs tas ļaunākais, kas jums būs jāpanes, jo ilgi palikt mēs nedomājam.

Kad veči to bija sapratuši, viņi, galvas mādami, laipni smaidīja; bet viņu runātājs teica, ka viņi nereti savā salā uzņēmuši jūrasbraucējus un ka gandrīz nekad neviens no tiem viņiem nekā ļauna neesot darījis.

—   Jo arī mēs paši nevienam nekādu netaisnību nedarām, — tā viņš teica, — arī citas nekādas mantas mums nav kā mūsu kazas, mūsu rāceņu tīrums un mūsu būdas. Turklāt ari visa sala ir svētā Finniana sala, kurš ir varens Dieva priekšā un tur savu roku pār mums. Mūsu kazas viņš šogad ir bagātīgi svētījis, tā ka pārtikas mums netrūks. Lūdzam tādēļ ņemt par labu to mazumu, ko spējam dot. Mums, večiem, kas pa lielākai daļai vientuļi mītam šeit, būs prieks dzirdēt tālbraucējus vīrus.

Vergus nu izveda malā un kuģi uzvilka krastā. Pūķis un viņa vīri baudīja atpūtu svētā Finniana salā, labi satikdami ar mūkiem. Viņi zvejoja kopā ar viņiem, gūdarni bagātus lomus, un ēdināja vergus, līdz tie vairs neizskatījās tik panīkuši. Pūķim un visiem pārējiem bija daudz

Bjjhtāsta mūkiem par saviem piedzīvojumiem, jo, lai gan ļpaitulkošana sagādāja grūtības, vecie vīri labprāt gribēja Id/irdēt jaunas vēstis no svešām zemēm. Bet visvairāk viņi apbrīnoja zvanu, kurš izrādījās lielāks par jebkuru Īrijā, Ipnr ko bija dzirdēts. Viņi teica, ka tas esot varens brīnum- darbs, ka svētais Jēkabs un svētais Finnians sasaukušies Isaviem zvaniem no tālienes. Un reizēm savos dievkalpojuiikis viņi sita pa Jēkaba zvanu, priecādamies, kad tā varenās skaņas izplūda pār jūru.

Astotā nodaļa

Par Puķa viesošanos pie svētā Finniana mūkiem un kā Jelingē notika brīnums.

Kamēr viņi atradās pie svētā Finniana mūkiem, Pūķis ur saviem vīriem daudz apspriedās par to, kā labāk darīt, kad vergi tik tālu būs atspirguši, ka būs iespējams turpināt ceļojumu. Visi gribēja uz mājām, kā Pūķis, tā visi citi, un lielu briesmu no jūras laupītājiem šai gadalaikā nebija, jo jūrā bija maz kuģu. Bet ziemas dēļ brauciens varēja izvērsties tik grūts, ka vergi viņiem varēja nonīkt, un tādēļ gudrāk būtu bijis mēģināt tos pārdod pēc iespējas ātrāk. Šai nolūkā viņi varēja braukt vai nu uz Limeriku, kur Pūķa tēvu labi pazina, vai arī būrāt uz Korķu, kur (Jlofs ar Dārgakmeņiem jau no veciem laikiem bija pasācis visplašāko tirdzniecību ar vergiem. Viņi apjautājās mūkiem, kā būtu labāk.

Kad mūki bija sapratuši, ko viņi gribēja zināt, viņi smaidīdami sarunājās savā starpā, pēc kam viņu runātājs teica:

—   Var redzēt, ka nākat no tālienes un daudz par to nezināt, kā tagad klājas Īrijā. Ne Limerikā, ne Korkā jums nebūs viegli tirgoties. Briānam Borliumhain tagad pieder vara Īrijā; un, lai gan jūs esat sveši tāla ceļa braucēji, varbūt jūs tomēr būsit dzirdējuši runājam par viņu.

Pūķis teicās bieži dzirdējis savu tēvu stāstām par kādu karali Briānu, kurš karojot pret vikingiem Limerikā.

—   Viņš vairs nekaro pret viņiem, — mūks teica. — Sākumā viņš bija dalkasiešu virsaitis, toreiz vikingi karoja pret viņu. Tad viņš kļuva par Tomondas karali, bet pēc tam par visas Munsteras karali. Nu viņš uzbruka Lime- rikai un nogalināja tur gandrīz visus vikingus, bet dzīvi palikušie aizbēga. Un nu viņš ir lielākais varonis Īrijā, Munsteras karalis, Leinsteras kungs, kungs pār nodevām no visiem svešiniekiem, kas mīt piekrastes pilsētās, bet tagad viņš vada karu pret Īrijas virskarali Malahu, lai iegūtu viņa sievu un viņa valsti. Olofs ar Dārgakmeņiem maksā viņam nodevas un ir spiests sūtīt karavīrus viņa karagājienos pret karali Malahu; pat Sigtrigs Zīdbārdis* no Dublinas, varenākais no svešiniekiem Īrijā, divas reizes ir maksājis viņam nodevas.

—   Tās ir svarīgas jaunas ziņas, — Pūķis teica, — šis karalis Briāns liekas esam varens kungs, kaut gan mēs varbūt esam redzējuši varenākus. Bet, ja nu arī viss, ko tu stāsti, ir taisnība, kādēļ gan lai mēs nevarētu pārdot viņam savus vergus?

—   Karalis Briāns nekad nepērk vergus, — mūks teica, — viņš paņem pats, cik viņam vajag, kā no kaimiņiem, tā no Lohlannas vīriem. Turklāt visi zina, ka ir trīs lietas, ko viņš mīl par visu vairāk, un trīs, ko viņš ienīst, bet šīs pēdējās nerunā jums par labu. Trīs lietas, ko viņš mīl, ir šīs: vislielākā vara, kas viņam jau ir; visvairāk zelta, kas viņam arī jau ir; un visskaistākā sieviete, bet visa pasaule zina, ka tā ir Gormlaita, Leinsteras karaļa Mael- mora māsa, kuru viņš vēl nav ieguvis. Tā vispirms bija precējusies ar karali Olofu Kvaranu no Dublinas, kurš viņu atstāja viņas asās mēles dēļ. Nu viņa ir precējusies ar virskarali Malahu, un viņš nu tagad pinkšķ pa viņas kambari un gandrīz vairs nejaudā iet cīņā. Bet, kad Briāns būs uzvarējis Malahu, viņš iegūs Gormlaitu, jo, ko viņš reiz apņēmies, to izdara. Bet trīs lietas, ko viņš ienīst, ir šīs: nekristīgie, vīri no Lohlannas un dzejnieki, kas cildina citus karaļus. Viņa naids ir tikpat liels kā viņa mīlestība, un nekas nevar padarīt viņu piekāpīgu šais lietās; bet, tā kā jūs esat ne vien nekristīgi, bet ari nākat no Lohlannas, mēs jums neieteiktu viņam tuvoties, jo nevēlamies jūsu bojāeju.

Vīri noklausījās visu uzmanīgi un atrada I a tirgošanās ar karali Briānu neatmaksātos. Pūķis teica.

—   Man šķiet, ka zvans Jēkabs mūs ir vadījis pareizi, atvezdams mūs uz šo salu, nevis uz karaļa Briāna valsti.

—- Palīdzīgs bija ari svētā Finniana zvans, — mūks teica — un. kad nu jūs esat redzējuši, ko svētie spēj iz- iliuīt pat nekristīgu vīru labā, vai tad nebūtu gudri darīts, Jn jūs sāktu ticēt Dievam un kļūtu kristīgie?

Pūķis atteica, ka daudz nekā par šo lietu neesot domājis un ka tā viņam neliekoties steidzama, ļ — Tā varbūt ir steidzamāka, nekā tev šķiet, — mūks teica, — jo atlikuši ir vairs tikai vienpadsmit gadu līdz ļum laikam, kad pasaule ies boiā un Kristus parādīsies mākoņos un tiesās visus cilvēkus. Līdz tam laikam visiem pagāniem ir jātop kristītiem, un nebūtu gudri atrasties starp tiem. Nekristīgie nu pāriet pie Dieva biežāk, nekā tie agrāk mēdza darīt, tā ka drīz maz vairs būs to, kas »ēdēs tumsā; tas tiešām tiesa, ka Kristus atnākšana ir tuvu klāt, kamēr pats niknākais no visiem pagāniem, Dānijas konungs Haralds, pieņēmis kristību. Tādēļ arī jums vajadzētu atteikties no saviem viltus dieviem un pāriet patiesajā ticībā.

Visi vīri pārsteigti noraudzījās viņā, un kādi pāris sāka smieties, sizdami sev pa ceļiem.

—   Tikpat labi tu varētu sacīt, ka viņš kļuvis par mūku kā tu pats, — Tūke teica, — un nodzinis sev matus.

—   Mēs esam bijuši tālu pasaulē, — Pūķis teica, — un tu ar saviem brāļiem sēdi še uz vientuļas salas, un tomēr tev ir tās jaunākās vēstis, ko stāstīt. Bet viegli tev nenāksies mūs pārliecināt, ka konungs Haralds kļuvis kristīgais, man drīzāk liekas ticams, ka kāds jūrasbraucējs tev to iestāstījis, lai papriecātos par tavu lētticību.

Bet mūks palika pie tā, ka stāstījis taisnību, nevis kādus kuģinieku melus. Jo šo svarīgo jauno ziņu viņi bija dzir dējuši paši no sava bīskapa, kad tas pirms diviem gadiem viņus apmeklējis. Un septiņas svētdienas viņi Dievam bija i/.teikuši pateicību par šo ieguvumu visu ziemeļnieku pie meklēto kristīgo labā.

Pēc šī apstiprinājuma vīri ticēja mūka vārdiem, kaut arī viņiem grūti nācās saprast šo svarīgo jauno vēsti.

—   Viņš taču pats ir cēlies no Odina, — viņi teica, viens otrā raudzīdamies, — kā tad viņš var pāriet pie kāda cita?

—   Un visu mūžu viņam ir bijusi laime, — viņi teica, — ko viņam ir devuši āsi*; un viņa flotes ir braukušas pret kristīgajiem, atgriezdamās mājās bagātas. Kāda tad viņam ir vajadzība pēc kristīgo dieva?

Galvas purinādami, viņi sēdēja un brīnījās.

—   Viņš tagad ir vecs, — Grīnulfs teica, — un var jau būt, ka viņš no jauna ir kļuvis bērnišķīgs, tāpat kā vecos laikos konungs Ane* Upsalā. Konungi jau dzer stiprāku alu nekā citi vīri, un viņiem ir daudz sievu; tas ar laiku var viņus novājināt, tā ka prāts viņiem aptumšojas un viņi vairs nezina, ko dara. Bet, tā kā viņi ir konungi, viņi tomēr dara, kā paši grib, ari tad, kad prāts viņus ir atstājis. Var jau būt, ka konungs Haralds tādā kārtā ir sapinies kristīgo mācībās.

Vīri, ar galvu mādami, sāka stāstīt stāstus par veciem cilvēkiem viņu mājās uz laukiem, kas uz mūža galu kļuvuši savādi un ar visādiem muļķīgiem izdomājumiem apgrūtinājuši savas saimes. Visi viņi atrada, ka nebija nekāda labuma dzīvot, kamēr izkrīt zobi un prāts sāk izplēnēt. Mūks teica, ka viņus gaidot ļaunākas lietas, jo pastarā dienā pēc vienpadsmit gadiem viņi pēkšņi tikšot aizrauti no zemes. Bet vīri atbildēja, ka viņiem šis laiks būšot gluži piemērots un ka tādēļ viņi nedomājot pāriet pie Kristus.

Pūķim nu daudz bija, ko domāt, jo vajadzēja izlemt, ko tagad darīt, ja viņi nevarēja uzdrošināties doties uz tirgu Īrijā. Beidzot viņš teica saviem vīriem:

— Ir labi būt virsaitim, kad ir dalāms laupījums un kad sniedz apkārt alu, ļaunāk ir tad, kad tas jāizplāno; es tagad nekā daudz nevaru izdomāt. Bet būrāt mums nu ir jāburā, jo vergi nu ir tik spirgti, cik vien spirgti tie no atpūtas un no ēdiena "ar kļūt. Jo ilgāk mēs vilcināsimies, jo grūtāks kļūs ceļoju ns. Tas labākais būs, tā man šķiet, ja burāsim pie konunga Haralda; pie viņa ir daudz bagātu lielmaņu, kuri varbūt dos labu cenu par vergiem, un, ja nu viņš pats tagad ir kļuvis kristīgais, tad, man šķiet, mums ir laba dāvana viņam, ar kuru mēs tūliņ varam iegūt viņa labvēlību. Es labāk gribētu kļūt viņa vīrs nekā sēdēt sava tēva mājās kā jaunākais, ja vēl dzīvs ir vecais un Uds, mans brālis. Otrkārt, ja jūs gribat uz mājām, būs viegli nokļūt uz Blēkingi, pēc tam kad veikals būs noslēgts un peļņa izdalīta. Bet visgrūtāk mums nāksies pasargāt vergus, lai viņi mums nenobeidzas, kad nokļūsim aukstumā.

Mūkiem viņš tad teica, ka gribot ar viņiem noslēgt veikalu. Lai šie atdodot viņam visas kazādas, cik viņiem to esot, tāpat visas drānas, bez kurām viņi varot iztikt. Par to viņš došot viņiem divus no nespēcīgākajiem vergiem, jo tie citādi ceļā nobeigšoties, bet varot būt noderīgi mūkiem, kad atspirgšot, un turklāt dažus andalūziešu sidraba naudas gabalus. Mūki smaidīdami teica, ka šis būšot la- nks veikals, nekā īriem parasti bijis ar Lohlanriaha vīlēm, bet ka vislabāk viņi gribētu zvanu Jēkabu. Pūķis ļfica, ka bez zvana viņš nevarot palikt. Bet ar veikalu ulika tā, kā viņš bija teicis, tā ka vergus nu varēja ap- erbt kaut cik ziemai piemēroti.

Tad viņi sažāvēja zivis un kazas gaļu ceļa pārtikai, kā liri no mūkiem dabūja rāceņus. Mūki viņiem palīdzēja visas lietās, bija aizvien laipni un nežēlojās, ka viņu kazu pulciņš bija sarucis pa apciemojuma laiku. Viņu vienīgās bēdas bija tās, ka svētais zvans nu paliks pagānu rokās mii ka Pūķis un viņa vīri nesaprata, kāds labums viņiem celtos, ja viņi kļūtu kristīgie. Šķiroties viņi vēl pēdējo reizi runāja par Kristu, svēto Finnianu, pastardienu un visu to, tas notiks ar aizbraucējiem, ja viņi vilcināsies pāriet īs- lajā ticībā. Pūķis viņiem atbildēja, ka patlaban viņiem esot maz laika klausīties uz tādām lietām, bet pēc tam piebilda, ka viņš nebūtu nekāds virsaitis, ja izrādītos skops pret tādiem saimniekiem, kādi šie bijuši viņam un viņa vīriem. Pie šiem vārdiem viņš iebāza roku jostā un, izvilcis trīs zelta gabalus, iedeva tos viņiem.

Kad Tūke to redzēja, viņš smējās par tādu pārmērību, bet pēc tam teica, ka viņam tāpat netrūkstot mantas kā Pūķim, jo ar laiku viņš domājot ieprecēties kādās no lielākajām mājām Listerē un kļūt par lielmani uz laukiem. Pie tam arī viņš iedeva trīs zelta gabalus mūkiem, kuri stāvēja pārsteigti par tādu devību. Citiem vīriem, kā varēja redzēt, tas ne visai patika, tomēr izskata dēļ arī viņi deva kaut kO; visi, izņemot Grīnulfu. So nu tagad visi citi izzoboja par viņa skopumu, bet viņš tikai šķobīja savu greizo muti, zoda bārdu kasīdams, pats ar sevi ļoti apmierināts.

— Neesmu nekāds virsaitis, turklāt sāku tapt vecs. Manis neprecēs neviena meita, kam uz laukiem mājas, pat neviena veca vecene. Man ir pilnīgas tiesības būt skopam.

Kad nu vergi atkal bija uzvesti klājā un pievažoti, Pūķis burāja projām no Svētā Finniana salas, dodamies lejup apkārt Īrijai labā ceļavējā. Visi cieta no rudens aukstuma, kaut arī tinās kazādās, jo Pūķis un viņa vīri nu jau tik ilgi bija mituši dienvidos, ka aukstu gaisu uz savas ādas sajuta stiprāk nekā agrāk. Tomēr visi bija pie labas omas, dzimteni tik tuvu zinot. Baidīja viņus vienīgi jūrasbraucēji tautieši, kurus viņi aizvien centās saskatīt. Jo mūki bija teikuši, ka dāņu vikingi tagad vairāk kā jebkad drūzmējoties gar Anglijas krastiem, pēc tam kad karaļa Briāna vara lielāko daļu no Īrijas padarījusi viņiem nepieejamu un tās vietā Anglija iedaudzināta kā labākā zeme laupīšanai. Aiz bailēm no tautiešu vajāšanām Pūķis turēja kuģi pa labu gabalu no zemes, viņiem caur jūras šaurumu augšup stūrējot. Viņiem bija laime, un nekādas sastapšanās ne ar vienu neiznāca. Izbraukuši atklātā jūrā, viņi juta ūdens šļakstus kļūstam aukstākus un burāja, līdz ieraudzīja Jitlandes krastus. Visi viņi smējās no prieka — tik labi bija atkal ieraudzīt zemi, kas piederēja pie dāņu valsts. Viņi rādīja uz zīmēm krastā, kuras bija redzējuši pirms ilga laika, kad ar Krūku burāja projām.

Apbraukuši apkārt Skāgenam un uz dienvidiem turēdamies, viņi iekļuva krastu aizvējā; un nu vergiem atkal vajadzēja airēt, cik vien tie spēja, zvanam Jēkabam rakstā dziedot. Še viņi sarunājās ar vīriem zveju laivās, ko sastapa, tā dabūdami zināt, cik tālu vēl viņiem bija līdz Je- lirigei, kur mita konungs Haralds. Nu viņi nospodrināja savus ieročus un apskatījās savas drānas, lai kā izskatīgi vīri varētu stāties konungam Haraldam priekšā.

Vienā rītā agri, pieīrušies pie Jelinges, viņi piestājās pie kādiem steķiem. Viņi varēja redzēt konunga pili, kas atradās pakalnā, gabaliņu tālāk zemē iekšā, ar zemes valni un pāļu sētu apkārt. No dažām būdām, kas atradās pie steķiem, iznāca ļaudis un, acis ieplētuši, noraudzījās uz Pūķi un viņa vīriem, kuri izskatījās kā svešinieki. Tad viņi izcēla zvanu krastā ar visu grīdiņu un bomjiem, ko bija lietojuši Astūrijā. No tuvākajām būdām salasījās vēl vairāk ziņkārīgo, lai redzētu savādo lietu un dzirdētu, no kurienes nāca svešinieki. Pūķim un viņa vīriem likās savādi dzirdēt atkal visus runājam viņu pašu valodā, pēc tam kad tik ilgs laiks bija pavadīts starp svešiniekiem. Atraisījuši vergus, viņi piejūdza tos zvanam priekšā, lai uzvilktu to augšā pie konunga.

Te pēkšņi augšā konunga pilī atskanēja kliedzieni un kņada, un viņi ieraudzīja resnu vīru garā mētelī skrienot sev pretim pa kalnu. Viņš bija noskūts, uz krūtīm bija sidraba krusts un seja pilna izbaiļu. Bez elpas pieskrējis pie būdām, viņš plātīja rokas.

— Dēles! Dēles! — viņš sauca. — Vai nav neviena žēlsirdīga cilvēka, kam būtu dēles. Man tūliņ ir vajadzīgas dēles, svaigas un spēcīgasl

Varēja dzirdēt, ka viņš bija ārzemnieks, bet viņš veikli runāja dāņu mēlē, lai gan kampa gaisu.

, — Mūsu dēlēm tur augšā ir piesitusies kāda slimība, his vairs negrib piezīsties. Un dēles ir tas vienīgais, kas palīdz, kad viņam ir zobu sāpes. Tēva, Dēla un Svētā Gara vfirdā, vai tad nav neviena cilvēka, kam ir dēles?

Nevienam no būdelniekiem nebija mājā dēļu. Resnais mācītājs vaidēja, izskatīdamies nelaimīgs. Viņš nu bija nonācis pie steķiem, kur stāvēja Pūķa kuģis, un ieraudzīja zvanu un vīrus tam apkārt. Pārsteigts viņš skatījās un tad steigšus piegāja tuvāk.

—   Kas tas ir? — viņš sauca. — Zvans, svēts zvans! Vai man tas rādās sapnī? Vai tas ir sātana acu māns vai patiesss zvans? Kā tas ir atkļuvis šurp uz šo tumsas un velnu zemi? Nekad savā mūžā es vēl neesmu redzējis tik lielu zvanu, pat ne paša konunga baznīcā Vormsā.

—   To sauc par Jēkabu, pēc kāda apustuļa, — Pūķis teica, — un mēs to atvedām šurp no šī apustuļa baznīcas Astūrijā. Mēs dzirdējām, ka konungs Haralds licies kristīties, un domājām, ka tāda dāvana viņu iepriecinās.

—   Brīnums, brīnums! — priesteris kliedza šņukstēdams, rokas pret debesīm izstiepis. — Dieva eņģeļi ir ieraudzījuši, kādā mēs nu esam postā, kad mūsu dēles ir saslimušas. Tas ir labāks līdzeklis nekā dēles. Bet steidzieties nu, steidzieties, steidzieties! Kavēties ir bīstami, jo viņam ir stipras sāpes.

Vergi nu vilka zvanu augšā uz konunga pili, priesterim mudinot vīrus, cik vien iespējams, pasteigties. Viņš runāja vienā laidā, it kā prātu pazaudējis, un, acis slaucīdams, grieza seju pret debesīm, tās piesaukdams priesteru va lodā. Pūķis un visi pārējie saprata, ka konungam bija zobu sāpes, bet to viņi nevarēja apjēgt, ko viņu zvans varēja līdzēt šai lietā. Bet mācītājs muldēja no laimes, dēvēdams viņus par debess vēstnešiem un teikdams, ka viss nu būšot labi.

—   Daudz zobu viņam vairs nav mutē, lai slavēts Visuvarenais, — viņš teica, — bet tie, kas viņam vēl ir, sagādā mums tikpat daudz rūpju kā visas citas velnišķības šai zemē. Jo, neskatoties uz viņa vecumu, tie viņam vēl bieži sāp, izņemot abus zilos. Bet, kad sāpe iemetas, ir bīstami viņam tuvoties un viņš lādas bez mitas. Reiz vakarā, kad viņam kāds acu zobs bija sācis sāpēt, viņš brāli Vilibaldu tikko nepadarīja par mocekli, jo toreiz iesita brālim Vilibaldam pa galvu ar mūsu lielo krucifiksu, kam bija jālīdz remdēt sāpes. Brālis Vilibalds nu ir atkat vesels, paldies Dievam, bet dabūja nogulēt sāpēs un smagā

reibonī. Mēs ar brāli Vilibaldu abi savu dzīvi novēlējām Dievam, kad sekojām bīskapam Popo še uz tumsības zemi ar evaņģēliju un mūsu ārstniecības mākslu, tomēr ne-1 glīti liekas esam mocekļa nāves draudi dažu vecu zobu ļ dēļ. Arī ārā raut mēs nedrīkstam neviena zoba; to viņš! mums ir aizliedzis, piedraudēdams ar nāves sodu, jo saka,! ka negribot tapt tāds kā viens vecs zviedru konungs, kurš uz vecumu zīdis pienu "no radziņa. Tādās grūtībās un ap-ļ spiestībā mēs dzīvojam pie šī konunga, lai līdzētu DieviH valstībai izplatīties: brālis Vilibalds, kurš ir vislabākais ļi ārsts visā Brēmenes arhibīskapijā, un es, kas esmu kan-ļ tors un ārsts un saucos brālis Matejs.

Ievilcis elpu un noslaucījis sviedrus no pieres, viņš uz- i kliedza vergiem, lai viņi pasteidzas. Tad viņš turpinājās»

—   Tā lielākā nelaime mums, ārstiem, šai zemē ir tā, ! ka mums nav relikviju, kuras mums palīdzētu un kuru ir tik daudz dažādās kristīgās zemēs; nav mums pat neviena vienīga svētā Lācara zoba, kas tik labi palīdz pret zobu j sāpēm. Jo mums, kas aizejam pie pagāniem, nekādas relik-1 vijas netiek dotas līdz, lai tās nenokļūtu pagānu rokās un | netiktu apgānītas. Mums ir jāpaļaujas uz savām lūgša-fl nām, uz krustu un uz laicīgiem ārstniecības līdzekļiem, ļ bet reizēm ar to vien nepietiek. Neviens tādēļ nevar dzie- 1 dināt ar brīnumdarītājiem līdzekļiem še dāņu zemē, līdz i šai zemē nebūs dabūjamas relikvijas, bet uz to vēl kādu laiku būs jāgaida. Trīs bīskapus un trīs parastos spredi I kotājus ļaudis šai zemē jau gan ir nosituši, un daži šo ! mocekļu līķi ir izglābti un kristīgi apbedīti, tā ka mēs zi- ļ nām, kur tie atrodas. Bet svētā Baznīca ir pavēlējusi, ka < nekādus bīskapu un mocekļu kaulus nevar izrakt lieloša- ļ nai ārstniecībā, kamēr nav pagājuši trīsdesmit seši gadi no viņu nāves. Bet līdz tam mums, ārstiem, klājas grūti šai zemē.

Galvu purinādams, viņš skumīgi purpināja pats pie se- 1 vis; bet tad viņš no jauna atplauka.

—   Bet, kamēr Dievs nu ir licis notikt šim lielajam brī- t numam, brālim Viiibaldam un man būs labāk. Es gan nekad agrāk mācīto vīru rakstos nekur neesmu atradis, ka svētais Jēkabs būtu minēts kā brīnumdaris zobu sāpju gadījumos. Bet viņa zvanā, kurš tikko nāk no viņa svētā kapa, taču vajag mājot lielam spēkam pret visu ļauno, tātad arī pret nelāga zobiem. Tādēļ tu, virsaiti, visādā ziņā esi paša Dieva sūtīts pie manis un pie brāļa Vilibalda, kā arī visādu kristīgu darbu veikšanai.

—   Gudrais meistar, — Pūķis teica, — kā tu vari dziedēt zobu sāpes ar zvanu? Es un mani vīri esam bijuši tālas zemēs un redzējuši visādus brīnumus, bet tas man liekas pārspējam visu citu.

—   Mums, priesteriem, ir pazīstami divi dažādi veidi, — brālis Matejs atbildēja, — abi tie ir labi. Bet manas domas ir — un brālis Vilibalds droši vien būs ar mani vienis pratis šai ziņā —, ka vecais svētā Gregorija priekšraksts ir tas labākais. To tu drīz dabūsi redzēt.

Pa to laiku viņi bija nok|uvuši līdz valnim un pā|u sētai, un vecs vārtusargs atvēra viņiem lielos āra vārtus, kamēr otrs, taurē pūzdams, vēstīja, ka tuvojas svešinieki. Brālis Matejs nu stājās gājiena priekšgalā, spēcīgā balsī uzņemdams kādu svētu dziesmu: Vexilla regis prodeunt; aiz viņa gāja Pūķis un Tūke, bet pēc tam nāca vergi ar zvanu, kurus dzina pārējie vīri.

Aiz pāļu sētas atradās daudz koka ēku, kas visas bija konunga saimniecības ēkas, jo konunga Haralda bagātība un vara bija daudz lielāka nekā viņa senčiem. Konunga Gorma* dižo viesistabu viņš bija licis izbūvēt lielāku un krāšņāku, un saviem vīriem un kalpotājiem viņš bija licis uzcelt garas ēkas. Viņa vārāmo namu un alus darītavu bija apdziedājuši skaldi, kad tie tikko kā bija uzcelti, un no zinīgiem vīriem tie tika uzskatīti par lielākiem neka Upsalas konungam. Brālis Matejs veda viņus projām pa ce|u uz to namu, kurš bija paša konunga guļamais nams, kur konungs Haralds tagad savās vecumdienās pa lielākai daļai aizvien uzturējās pie savām sievām un savām naudas lādēm.

Tā bija augsta baļķu ēka ar plašām telpām, bet parasti tur vairs nebija tik daudz iemītnieku kā agrāk. Jo, kamēr bīskaps Popo konungam Haraldam aizvien bija atgādinājis, ka viņam visādā ziņā jācenšas dzīvot kristīga dzīve, konungs bija atteicies no daudz,im savām sievām, paturēdams tikai dažas no jaunākajām; tās no vecākajām, kas viņam bija dzemdējušas bērnus, dzīvoja tagad otrā mājā. Bet šorīt ap namu bija liela rosība. Daudz ļaužu skraidīja tur apkārt bailēs un steigā — gan vīri, gan sievas. Daudzi apstājās un, uz pienācējiem noraudzīdamies, jautāja, kas tie varētu būt. Bet brālis Matejs pārtrauca savu dziedāšanu un steidzīgi visiem garam metās iekšā karaļa kambarī. Pūķis un Tūke sekoja viņam.

—   Brāli Vilibald, brāli Vilibald, — viņš sauca, — vēl balzams ir atrodams Gileadāl Kungs konung, priecājies un slavē Dievu, jo tevis dēj ir noticis brīnums un drīz tavas sāpes tiks remdētas. Es esmu kā Zauls Kīsa dēls, jo biju izgājis meklēt dēles un atradu svētu lietu.

Un, kad Pūķa vīri ar lielām grūtībām bija ienesuši zvanu kambarī, brālis Matejs sāka stāstīt, kā viss bija.

Pūķis un viņa vīri sveicināja konungu Haraldu ar lielu cieņu, noraudzidainies uz viņu ar lielu ziņkārību, jo par viņu bija dzirdējuši stāstām, cik vien tālu atpakaļ sniedzās atmiņa, un likās savādi redzēt viņu nožēlojamu, ar sāpēm mokāmies.

Viņa gulta stāvēja pie gala sienas iepretim durvīm. Tā bija taisīta no resniem baļķiem un pilna pēļiem un ādas segām. Tā bija tik plata, ka tanī gluži ērti trīs vai četri varēja gulēt viens otram līdzās. Konungs Haralds sēdēja uz gultas malas ar spilveniem sev visapkārt. Galvā viņam bija dzeltena adīta vilnas mice, pats viņš bija ietinies garā bebrādas kažokā. Uz grīdas viņam pie kājām tupēja divas jaunas sievas ar kvēlošu ogļu pannu sev vidū, katra sev uz ceļiem turēdama vienu no viņa kājām un to berzēdamas, lai turētu siltu.

Ikviens varēja redzēt, ka konungs Haralds bija liels konungs — tā kā viņš tur sēdēja, lai gan viņam nebija ko- nunga tērpa un acīs bija lasāmas bailes. Ar vēsu, skumīgu jautājumu lielajās, apaļajās acīs viņš noraudzījās uz ļaudīm kambarī un uz zvanu, kuru ienesa iekšā, kā likās, ne visai domādams par to, ko redzēja. Viņš elpoja īsiem grūdieniem, it kā viņam trūktu elpas, jo sāpes uz brīdi patlaban bija pārgājušas, un viņš sēdēja un gaidīja, kad tās no jauna sāks dzelt. Viņš bija liela auguma, spēcīgs, platām krūtīm un resnu vēderu. Seja bija liela un sarkana, gludu ādu un bez grumbām. Mati viņam bija balti, bet bārda, kas bija plata un bieza un nokarājās uz krūtīm strēlēs, dzeltenīgi sirma. Tikai priekšā, pašā vidū, no apakšlūpas uz leju nokarājās šaura strēle, kas bija gaiši dzeltena, bez sirmuma. Mute visapkārt bija slapja no visa, ko viņš bija ieņēmis pret sāpēm, tā ka abi zilie acuzobi, kā veca kuiļa ilkņi, kas tika daudzināti ne vien savas krāsas, bet ari sava garuma dēļ, bija labāk redzami nekā parasti. Acis viņam bija izspiedušās, sarkanām dzīsliņām svītrotas; tanīs varēja noģist varas apziņu un draudus, tāpat kā viņa platajā pierē un kuplajās, sirmajās uzacīs.

Tāds izskatījās konungs Haralds Zilzobis, kad Pūķis un viņa vīri redzēja viņu pirmo reizi. Tūke vēlāk teica, ka,

vii,ia domām, maz vecu konungu ar zobu sāpēm būtu izskatījušies tikpat karaliski kā viņš.

Bīskaps Popo nebija istabā, jo viņš visu nakti bija nomodā pavadījis pie konunga, aizlūgdams par viņu un no klausīdamies lamās tin draudu vārdos, kad sāpes bija lielas. Bet brālis Vilibalds, kurš kopā ar brāli Mateju cauru nakti bija izmēģinājis dažādu ārstniecības līdzekļu iedarbību, vēl aizvien bija kustīgs un garā mundrs. Tas bija vecs, izkaltis vīriņš, pilnīgi kailu galvasvirsu, lielu de- ,guņu, sakniebtām lūpām; pār galvvidu viņam stiepās sarkana rēta. Brāļa Mateja stāstā viņš noklausījās, dzīvi ar galvu mādams, izstiepdams rokas gaisā, kad ienesa zvanu.

—  Tas patiesi ir brīnums, — viņš teica skarbā, dedzīgā balsī. — Tā, kā kraukļi no debesīm atnesa barību vientulim pravietim Elijam tuksnesī, tā šie jūrasbraucēji ir atveduši svētu spēku mums par palīgu. Ar pasaulīgiem līdzekļiem mēs sāpes esam varējuši apturēt tikai uz īsu brīdi, jo, kolīdz mūsu kungs un konungs nepacietībā atdarīja muti, sāpes tūliņ atgriezās; tā tas ir gājis cauru nakti. Bet tagad izdziedēšana būs droša. Nu tev, brāli Matcj, jānomazgā zvans ar svētīto ūdeni; pie tam, man šķiet, tas labākais būs, ja to pagāzīsi uz sāniem un izmazgāsi tā iekšpusi, jo ārpusē es neredzu nekā no putekļiem, kādi mums vajadzīgi. Pa to laiku es samaisīšu pārējo.

Zvanu nu apgāza, un brālis Matejs izmazgāja to ar lupatu, kuru pirms samērcēja svētītā ūdenī, pēc tam to izgriezdams kādā traukā. Zvanā bija tik daudz vecu putekļu, ka izgrieztais ūdens kļuva melns, par ko brālis Matejs ļoti priecājās. Pa to laiku brālis Vilibalds sāka darboties ap saviem ārstniecības līdzekļiem, kas viņam stāvēja lielā ādas lādē, kamēr viņš pamācīdams runāja uz visiem kambarī, kas gribēja klausīties.

—   Vecais Gregorija priekšraksts ir labākais tādos gadījumos kā šis, un zobu sāpēm tas ir vienkāršs un bez kāda noslēpuma. Meža plūmju sula, cūkas žults, salpetris un vērša asinis, pirksta gals mārrutku un daži pilieni kadiķu eļļas: viss sajaucams ar tikpat lielu daļu svētīta ūdens, kurā nomazgāta svēta relikvija. Tas viss jātur mutē, kamēr noskaitīti trīs dziesmu pantiņi, kas trīsreiz atkārtojami. Tas ir drošākais līdzeklis, kādu ārstniecības māksla pazīst pret zobu sāpēm; ja vien relikvija ir pietiekami spēcīga, tas katrreiz palīdz. Vecā ķeizara Oto apustuliskie doktori labprāt ņēma varžu asinis vērša asiņu vietā, bet tagad viņu domas šinī lietā ir atmestas; un ir labi, ka tfl ir noticis.

Viņš izņēma no savas lādes pāris mazas pudelītes un, aizbāžņus izvilcis, paostīja tās; pēc tam, galvu papurinājis, viņš aizsūtīja uz virtuvi pēc svaigām vērša asinīm un svaigas žults.

—   Jo tikai pats labākais ir labs diezgan-tādā gadījumā kā šis, — viņš teica, — lai arī cik stipra būtu relikvija, tomēr arī piedevām ir jāpievērš liela uzmanība.

Pēc kāda laiciņa konungs Haralds izskatījās tā, it kā viņa bailes no zobu sāpēm būtu mazinājušās. Viņš pievērsa skatienu Pūķim un Tūkem, un, kā rādījās, viņam likās savādi redzēt svešiniekus svešos karatērpos, jo viņi nesa sarkanos apmetņus un izrotātos Almansura vairogus, bet bruņucepurēm bija deguna sliede un tās zemu apsedza vaigus un skaustu. Viņš ar rokas mājienu pieaicināja viņus tuvāk:

—   Kā vīri jūs esat? — viņš jautāja.

—   Mēs esam tavi vīri, kungs konung, — Pūķis atbildēja. — Bet še esam ieradušies no Andalūzijas. Tur kalpojām Kordovas Almansuram, varenam kungam, līdz viņu un mūs šķira asinis. Vispirms mūsu virsaitis bija Krūks no Listeres, ar viņu mēs bijām devušies izbraukumā ar trīs kuģiem. Bet viņš ir miris un līdz ar viņu daudz citu. Bs esmu Pūķis Tostes dēls 110 Kūliena Skonē, virsaitis vēl atlikušajiem vīriem. Bet pie tevis mēs nākam ar šo zvanu. Domājām, ka tā būs laba dāvana tev, kungs konung, kad dabūjām dzirdēt, ka tu esot pieņēmis kristīgo ticību. Par to, ka tas ko iespētu pret zobu sāpēni, man nekas nav zināms, bet uz jūras tas mums bija par lielu palīgu. Šis bija arī tas lielākais zvans pie svētā Jēkaba kapa Astūrijā, kur bija daudz ievērojamu lietu. Tur mēs nonācām kopā ar mūsu kungu Alrnansuru; un viņš to uzskalija par lielu dārgumu.

Konungs palocīja galvu, nekā neteikdams. Bet viena no abām jaunajām sievietēm, kas tupēja viņam pie kājām, pagrieza galvu un, uz Pūķi un Tūki paskatījusies, ļoti ātri teica arābiski:

—   Allāh, tā Visžēlīgā, vārdā! Vai jūs esat Almansura vīri?

Viņi abi noraudzījās uz jauno sievieti, pārsteigti, ka dzird šo valodu pie konunga Haralda galma. Viņa izskatījās skaista — lielām, brūnām, platām acīm bālajā sejā. Melnie mati divās garās bizēs nokarājās viņai no deniņiem. Tūke nekad nebija varējis lāgā iemācīties arābiski; bet nu viņš jau tik sen nebija runājis ne ar vienu sievieti, ka viņam atbilde drīz bija gatava.

' — Tu laikam esi no Andalūzijas. Tur esmu redzējis tev līdzīgas sievietes, lai gan maz tik skaistu kā tu.

Tā ātri pasmējās pret viņu, baltos zobus blisinādama, bet tūliņ atkal izskats viņai kļuva skumīgs.

—   Tu redzi, svešiniek, runādams manā valodā, ko mans skaistums man ir devis, — viņa teica savā mīkstajā balsī. — Es, andalūziete no kelbitu cilts, sēdu še kā verdzene galējā tumsībā pie pagāniem, nekautrīgi atplīvurota, un berzēju šī Zilzobja vecos, satrupējušos kāju pirkstus. Šai zemē nav nekā cita kā vienīgi tumsa un aukstums, ādas segas, utis un tāda barība, ko izvemtu Seviljas suņi. Tiešām, še mans vienīgais patvērums no tā, ko man devig mans skaistums, ir Allāhs.

—   Tam darbam, ko tu tagad dari, tu man liecies daudi par labu, — Tūke laipni teica, — tu nu gan varētu atrast vīru, kam ir kas vairāk nekā kāju pirksti.

Viņa atkal saulaini uzsmaidīja viņam, lai gan tikko vi' ņai acīs bija saskrējušas asaras. Bet nu konungs Haraldi sakustējās un dusmīgi teica:

—   Kas tu tāds esi, ka tu sāc pļāpāt ar manām sievām krauk|u valodā?

—   Esmu Tūke, Pelēkā Gulies dēls, no I.isteres, — viņš atbildēja, — un mans zobens un mana veiklā mēle ir viss, kas man pieder. Nekādas necienības pret tevi, kungs ko- nung, nebija manā runā ar tavu sievu. Viņa jautāja man par zvanu, un es viņai atbildēju. Viņa teica, ka zvans tai šķietot esam tikpat laba dāvana kā viņa pati un ka tas tev būšot tikpat labs kā viņa.

Konungs Haralds nu atkal atvēra muti, lai atbildētu, bet tai pašā acumirklī viņa seja aptumšojās; viņš iesaucās un atgāzās atpakaļ spilvenos, bet abas jaunās sievietes viņam pie kājām pakrita uz grīdas, jo nu no jauna asi bija iesāpējies viņa slimais zobs.

Kambarī izcēlās nemiers. Tie, kas stāvēja konunga gultai tuvāk, atkāpās, viņa varmācības bīdamies.

Bet brālis Vilibalds nu bija pagatavojis savu maisījumu un droši nāca klāt, dedzīgu seju un mundriem vārdiem.

—   Nu, kungs konung! Nu, kungs konungl — viņš drošinādams teica, pārmezdams krusta zīmi vispirms pār ko- nungu, pēc tam pār trauku ar maisījumu, ko turēja vienā rokā. Otrā rokā paņēmis mazu kaula karotīti, viņš svinīgi turpināja:

—  Mokas, ko juti dedzinām muti, dziedinot veldze dzēsīs un raisīs, sāpju smeldze zudīs un gaisīs.

Konungs noraudzījās uz viņu un viņa trauku; nikni nosēcies, viņš papurināja galvu un ievaidējās. Tad viņš sāpēs sita ar roku un sauca varenā balsī:

—   Nost, mācītāji Pazudi ar visu savu viru un savu karoti! Halbjern, staļļmeistar, Arnkel, Grim! Surp ar cirvi, nobeidziet šo uti mācītāju!

Bet viņa vīri, kas bieži viņu tādu bija dzirdējuši, nebēdāja par viņa saucieniem, un brālis Vilibalds neļāvās iebiedēties, bet ska|ā balsī turpināja:

—   Esi pacietīgs, kungs konung, piecelies sēdus un ieņem šo mutē. Se ir daudz svēta spēka un viss, kas tur klāt piederas. Tikai trīs karotes, kungs, un tev tās nav jānorij. Dziedi, brāli Mateji

Brālis Matejs, kurš ar lielo krucifiksu rokās turējās aiz brā|a Vilibalda, uzņēma kādu svētu dziesmu:

—  Solve vincla reis, Profer lumen caecis, Mala nostra pelle, Bona cuncta posce!

Konungu šī dziesma, kā rādījās, savaldīja, jo viņš nu pacietīgi ļāva sevi piecelt. Brālis Vilibalds veicīgi iebāza karoti, ar maisījumu viņam mutē, tūliņ ari pats sākdams dziedāt līdz brālim Matejam, kamēr visi citi kambarī nogaidot noraudzījās. Konungs metās zils sejā no stiprajām zālēm, tomēr turēja muti ciet. Un, kad trīs pantiņi bija nodziedāti, viņš paklausīgi izspļāva to, kas viņam bija iedots, pēc kam brālis Vilibalds, turpinot dziedāt, ielēja viņam mutē jaunu devu.

Visi, kas noskatījās, vēlāk bija vienis prātis, ka tikai īsu brīdi pēc tam, kad konungam mutē bija ielieta otra karote, pirms vēl bija varēts izdziedāt veselu pantiņu, konungs pēkšņi aizvēra acis un sastinga. Tad viņš atkal atvēra acis un izspļāva to, kas viņam bija mutē. Dziļi nopūties, viņš sauca pēc alus. Brālis Vilibalds pārtrauca dziedāšanu un steidzīgi noliecās pār viņu.

—   Vai ir labāk, kungs? Vai sāpes atlaidušās?

—   Ir atlaidušās, — konungs teica, no jauna nospļaudamies. — Tava dzira bija sūra, bet palīdzēja.

Brālis Vilibalds pacēla rokas aiz laimes.

—   Osianna! — viņš sauca. — Tas ir piepildīts! Svētais Jēkabs no Hispānijas mums ir palīdzējis! Teic Dievu, kungs konung, jo nu sāksies gaišāki laiki. Zobu sāpes nu vairs neaptumšos tavu garu, ne arī sacels bailes tava kalpa krūtīs.

Konungs Haralds palocīja galvu un atbraucīja savas ūsas sāņus. Abām rokām viņš satvēra prāvu kannu, ko kāds galma kalpotājs bija pienesis klāt, un pacēla to pie mutes. Varēja redzēt, ka no sākuma viņš malkus ieņēma uzmanīgi, bailēs, ka sāpes no jauna varētu atgriezties, bet pēc tam viņš dzēra droši, līdz kanna bija iztukšota. Licis to tūliņ no jauna piepildīt, viņš sniedza to Pūķim.

—   Esi sveicināts! — viņš teica. — Un paldies par palīdzību!

Pūķis paņēma kannu un dzēra. Tas bija labākais alus, kādu viņš jebkad bija baudījis, stiprs un labi norūdzis; viņš dzēra, slāpes dzesēdams. Tūke tikai noskatījās un nopūties beidzot teica:

—   Izkaltis kakls un mēle ir tālīnam viesim: ai, viedo un vareno valdniek, jel vēli, vienu kannu Tūkem lai ziedo!

—   Ja tu esi skalds, tad varēsi dzert, — konungs Haralds teica, — bet tev ir jādzejo, kad būsi dzēris.

Kannu nu piepildīja Tūkem; to pie mutes pielicis, viņš dzēra, galvu tālu atpakaļ atgāzis. Konunga kambarī visi bija tāls domās, ka nebija daudz tādu kannu, kas būtu iztukšotas ātrāk par šo. Tad viņš apdomājās, putas no bārdas slaucīdams, un pēc tam teica stiprākā balsī nekā pirms tam:

—  Smagi esmu rāvies bez alus, īries un kāvies bez alus:

sveiks, Gorma varenais dēls, kas laipnīgs man neļāvi kvernēt bez alus.

Vīriem kambarī Tūkes vārsmas likās esam teicami sacerētas, un konungs Haralds teica;

— Maz vairs sāk palikt skaldu; vismazāk šoslaikus redz tādus, kas var sacerēt vārsmas, ilgi negudrojot. Pie manis daudzi ir nākuši ar dziesmām, un dusmas bija redzēt tos cauru ziemu sēdot ar degunu alū, bez kā no viņiem būtu bijis kāds labums, pēc tam kad noskaitītas bija tās vārsmas, kas viņiem bija-atnestas līdz. Man labāk patīk tie, kam viegli rit vārsmas un kas ik dienas dižajā istabā var gādāt prieku. Var jau būt, ka tu, Tūke ņo Listeres, esi izveicīgāks nekā citi, ko esmu dzirdējis, pēc tam kad Einars Skolaglams un Vigfūss Viga-Glumsons bija viesojušies pie manis. Jūs abi nu tagad palieciet pie manis pa Ziemsvētkiem un līdz ar jums jūsu vīri. Alu jums dos to labāko, jo jūsu dāvana man šķiet esam to vērta.

Tad konungs Haralds plati nožāvājās, jo bija noguris pēc grūtās nakts. Ietinies kažokā, viņš dziļāk ierāpās gultā un apgūlās atpūsties ar abām jaunajām sievām sev līdzās; tika pārsegtas ādas, un brālis Matejs un brālis Vilibalds parmeta viņam krustu un nomurmināja lūgšanu. Visi nu izgāja ārā no kambara, un konunga staļļmeistars, nostājies pagalmā ar zobenu rokā, trīs reizes nosaucās skaļā balsī: «Dāņu konungs guļ!» — lai nekāda kņada netraucētu konunga Haralda mieru.

Devītā nodaļa

Kā svētīja Ziemsvētkus pie konunga Haralda Zilzobja.

Lielmaņi brauca 110 visām pusēm uz Jelingi svinēt Ziemsvētkus pie konunga Haralda; un kā guļamkambaros, tā pie galda vaidija liela šaurība. Taču Pūķis un viņa vīri nesūrojās par jūkli, jo nu viņu vergiem bija labs noiets un tos varēja pārdot visus, pirms vēl svētku laiks bija pāri. Kad Pūķis bija izdalījis ieņemto naudu, viņa vīri šķita sev bagāti un apmierināti; taču viņi ilgojās nokļūt mājās uz Listcri, lai rādītu, ko guvuši, un dabūtu zināt, vai arī abi Berses kuģi jebkad atgriezušies mājās. Tomēr svētku laiku viņi labprāt gribēja pavadīt Jelingē, jo bija liels gods un uz visiem laikiem baudīja lielāku cieņu, ja kāds bija dzēris Ziemsvētkus pie dāņu karaļa.

Diženākais starp viesiem bija konunga Haralda dēls, konungs Svens Divbārdis*, kas bija uzbraucis augšā no llēdcbijas ar lielu pavadoņu pulku. Viņš bija draugaļas bērns, kā visi konunga Haralda pēcteči, un saticības viņam ar tēvu nebija, tā ka abiem šķita labāk vienam otra neredzēt. Taču pa Ziemsvētkiem konungs Svens aizvien mēdza ierasties Jelingē, pie kam visiem bija zināms, kādēļ viņš nāca. Jo pa Ziemsvētkiem, kad ēdiens un dzēriens bija bagātīgāks un stiprāks, bieži gadījās, ka veci vīri pēkšņi mira gultā vai uz dzeramā sola; tā tas bija noticis ar veco konungu Gormu, kurš, krietni iebaudījis cūkgaļu, divas dienas bija gulējis bez valodas un pēc tam nomiris; un konungs Svens gribēja būt tur, kur bija mantu lādes, kad tēvs būs nogāzies. Daudz Ziemsvētku viņš nu bija nācis veltīgi, un viņa nepacietība kļuva ar katru gadu lielāka. Viņa vīri bija vareni karavīri, dzedri un neiecietīgi, un viņiem grūti nācās sadzīvot mierā ar konunga Haralda ļaudīm; turklāt tagad šai ziņā bija vēl ļaunāk nekā agrāk, kamēr konungs Haralds bija licies kristīties un daudzi no viņa vīriem līdz ar viņu. Jo konungs Svens turējās pie vecās ticības un sīvi smējās par sava tēva atgriešanos; viņš teica, ka dāņi būtu pasargāti no tādiem ērmiem, ja vecais būtu praties agrāk nomirt.

Bet to viņš neteica skaļi, kamēr viņš bija Jelingē, jo konungs Haralds bija ātrs dusmās un tādās reizēs bīstams visiem. Nevienam no viņiem nebija ko otram teikt pēc apsveicināšanās; un no savām goda vietām lielajā istabā viņi neuzdzēra viens otram vairāk, kā bija nepieciešams. Dienu pirms Ziemsvētkiem sacēlās sniegputenis, bet pēc tam pārstāja un iestājās sals. Bet Ziemsvētku rītā, kad mācītāji noturēja svētku dievkalpojumu un visa konunga sēta bija pilna gardas smaržas no gatavošanās namā, no dienvidiem pienāca un piestāja pie steķiem garš kuģis vētras saplosītām burām un noledojušiem airiem. Konungs Haralds sēdēja dievnamā, kur viņu pamodināja ziņnesis; viņš nevarēja saprast, kas tie tādi viesi varēja būt, un uzkāpa lievenī paraudzīties uz kuģi. Kuģis bija augstām malām, un sarkanā pūķa galva priekšgalā slējās augšup uz līkā kakla, bet žokļi bija pilni ledus pēc pārciestās vētras. Vīrus apledojušās drānās redzēja kāpjam malā un starp tiem virsaiti zilā apmetnī un vēl otru sarkanā; sarkanais šķita tāda paša garuma kā zilais. Konungs Haralds noskatījās visā, cik vien notālēm varēja saredzēt, un teica:

— Tas šķiet jomsvikingu kuģis, vai ari tas nāk no

Svcas* puses; lepni ļaudis tur ir uz klāja, ja nāk pie dāņu konunga ar vienu pašu kuģi, nepacēluši miera vairogu. Zinu tikai trīs vīrus, kam nepietrūktu drosmes to darīt: Skug- laru Tosti, Vagnu Okes dēlu un Stīrbjernu. Turklāt kuģis ir ieairējis, nenoņēmis pūķa galvas, kaut gan katram vīram ir zināms, ka sauszeinniekiem tāds skats derdzas, bet es zinu tikai divus, kam maz bēdas par to, kas tīk saus- zemniekiem: tie ir Vagns un Stīrbjerns. Cik no kuģa var redzēt, tas nav meklējis patvēruma vētras laikā, taču zinu tikai vienu, kas nevairās tāda laika, kāds bija šonakt. Tādēļ domāju, ka tas ir Stīrbjerns, mans znots, kura neesmu redzējis četrus gadus. To rāda zilais apmetnis, jo zilu apmetni viņš nēsā no tā laika, kopš ir ieguvis atpakaļ sava tēva mantojumu no konunga Ērika. Kas tas otrs, kurš rādās tikpat slaidi noaudzis kā viņš, nevaru droši pateikt, bet visi trīs Strutharalda dēli ir garāka auguma nekā citi un ir Stīrbjerna draugi. Sigvalds Jāris tas nevar būt, jo tam nu vairs netīk Ziemsvētku dzīres tā kauna dēļ, ko tas sev uzkrāvis, atkāpdamies no Jērungavogas,' un Hemings, viņa brālis, mīt Anglijā. Bet tas būs trešais no viņiem — Torkels Hēge.

Tā teica konungs Haralds, kura gudrība bija liela. Un, kad svešie uznāca konunga sētā un izrādījās, ka viņam bija taisnība, viņš kļuva mundrāks nekā visu laiku pēc konunga Svena ierašanās. Apsveicis Torkeiu un Stīrbjernu, viņš tūliņ lika izkurināt pirti un atnest siltalu viņiem visiem.

—   Tas var noderēt pēc tāda brauciena pat visbrašākajiem karavīriem; un ir liesa, kā vecie mēdza teikt:

Siltalus vīriem salušiem, siltalus tiem, kas gura; jo alus silts ir miesas draugs un stipru dūšu tura.

Daži no Stīrbjerna vīriem tā bija pārņemti no brauciena, ka drebēja, uz vietas stāvēdami; bet, kad viņiem pasniedza kannas ar siltalu, rokas viņiem tūliņ kļuva drošas un neviens piliens neizlaistījās.

—   Un nu, kad būsit bijuši pirtī un atpūtušies, sāksies Ziemsvētku dzīres; uz to man tagad ir lielāks prieks, nekā ja man tikai uz manu dēlu būtu jālūkojas pār galdu.

—  Vai tad Divbārdis ir še pie tevis? — Stīrbjerns vaicāja, aplaizdams acis apkārt. — Ar viņu es labprāt gribētu runāt.

—   Viņš cer redzēt mani nomirstam alus nāvē, — konungs Haralds teica, — un tādēļ ir še. Man šķiet — ja Inu reiz miršu Ziemsvētku dzīrēs, tad galvenokārt tādēļ, Ka būšu par daudz atskatījies viņa greizajā sejā. Gan jau Irv būs laiks ar viņu izrunāties, bet vienu lietu es gribētu zināt: vai starp tevi un viņu ir asinsnaids?

—   Nē, asinsnaids nav, — Stīrbjerns teica, — bet tāds varētu rasties. Viņš man bija apsolījis kuģus un ļaudis palīgā pret manu radu Upsalā, bet es nekā nesagaidīju.

—   Tagad, — konungs Haralds teica, — pie manis ir l īda kārtība, ka pa svētku laiku nedrīkst celt nekādu ķildu, las bija tas, ko gribēju, lai tu tūliņ zinātu, ja arī tev tādu klusumu grūti nāktos panest. Jo es tagad turos pie Kristus, kas man daudzējādā ziņā ir palīdzējis; un Kristus necieš nekāda nemiera Ziemsvētku dienā, kas ir viņa dzimšanas diena, ne arī svētku dienās pēc tam.

—   Esmu trimdinieks, — Stīrbjerns teica, — un nevaru piekopt miera, jo ar mani ir tā, ka labāk gribu būt krauklis nekā tas, ko krauklis knābā. Bet, ja esmu viesos pie tevis, domājos varam turēt mieru tikpat labi kā jebkurš cits, lai kādiem dieviem būtu veltīti svētki, jo tu man esi bijis labs sievastēvs un ar tevi man nekad nav bijis ķildu. Bet, tiesa kas tiesa, man tev nu jāvēstī, ka tava meita Tīra ir mirusi, lai gan man labāk būtu paticies atvest tīkamākas ziņas.

—   Tā ir sēru vēsts, — konungs Haralds teica. — No kā viņa mira?

—   Viņa pārskaitās, kad paņēmu sev vendu draugaļu, un dusmās sāka spļaut asinis; tad tā sāka dēdēt un nomira. Citādi viņa bija laba sieva.

—   To es jau esmu ievērojis, — konungs Haralds tcica, — ka jauni ļaudis mirst ātrāk nekā veci. Bet nu neļausim tam pārāk nomākt mūsu prātus, kad mums svinami Ziemsvētki; vēl jau man ir meitas, ar kurām nezinu, ko iesākt. Visas viņas ir stūrgalves un grib precēt tikai augstas kārtas vīrus, kam liela slava; un tev nebūs ilgi jāsēd atraitņos, ja kāda tiks prātam. Tu redzēsi viņas visas; un var notikt, ka tādēļ nekāda lāga Ziemsvētku miera viņu starpā nebūs.

—   Man gan tagad cits kas vairāk stāv prātā nekā precības, bet par to mēs varam runāt vēlāk.-

Pa durvīm un no bēniņu lieveņiem daudz acu lūkojās uz Stīrbjernu, kad viņš ar saviem vīriem gāja uz pirti; jo viņš bija rets viesis un lielākais no visiem karavīriem Zie- me|os pēc Ludbrūka dēliem. Viņam bija gaiša bārda, kas bija īsi apcirpta, un bāli zilas acis; un tie, kas viņu nekad agrāk nebija redzējuši, izbrīnījušies murmināja, redzēdami viņu esam tievu un slaidi noaugušu vīru. Jo visi zināja esam viņu tik spēcīgu, ka viņš ar savu zobenu, sauktu Sūpuļdziesmā, šķēla vairogus kā plāceņus un apbruņotus vīrus no pleca līdz šekumam. Gudri vīri zināja teikt, ka viņam esot vecās Upsalas cilts laime un ķa tā dod viņam spēku un sekmes visos viņa pārdrošajos pasākumos. Taču labi zināms bija arī tas, ka daļa no cilts vecā lāsta un nelaimīgā likteņa bija pārgājusi uz viņu; tādēļ viņš bija no sava? zemes izdzīts; ar to arī izskaidrojams, ka nogurums un liela grūtsirdība reizēm uzmācās viņam. Tādās reizēs viņš mēdza viens pats noslēgties un gulēt dienu dienā, nopūzdamies un tumši murminādams, neciezdams neviena cilvēka savā tuvumā, izņemot sievu, kas sukāja viņa matus, un vecu koklētāju, kas viņam ielēja alu un spēlēja skumjas meldijas. Bet, tikko grūtsirdība bija pārgājusi, viņš steigšus devās sirojumos pa jūru un savus norūdītākos vīrus tad varēja novest līdz nogurumam un bailēm ar savu pārdrošību un nelāgo braucamo laimi.

Tā ap viņu valdīja bailes, kas bija lielākas kā ap citiem virsaišiem, it kā kaut kas no pašu dievu spēka un bīstamības mājotu viņā; un dažiem šķita, ka viņš tiešām kādreiz savā spēka pārpilnībā aizbrauks uz Miklagordu* un tur paliks par ķeizaru un apbrauks pasaulei apkārt ar varenām flotēm.

Bet citi teicās redzam viņam no acīm, ka viņš mirs jauns un nelaimē.

Nu viss bija sagatavots Ziemsvētku svinībām konunga Haralda dižajā istabā, un visus vīriešus nosēdināja tur. Neviena sieviete nesēdēja tādā lielā dzeršanā, jo bija grūti diezgan, tā šķita konungam Haraldam, uzturēt mieru starp vīriem, kas bija paši vien savā starpā, un daudz grūtāk tas nāktos, ja reibumā pie viņiem būtu sievietes, kam rādīt savu brašumu. Kad visi bija ieņēmuši vietas, konunga ziņnesis pasludināja, ka dižajā istabā valda Kristus un konunga Haralda miers un ka neviens asmens nav lietojams nekam citam kā tikai barības sagriešanai: cirstas un durtas brūces, kā arī katru asiņojošu brūci, ko kāds vīrs nodarīs otram vai nu ar alus stopu, vai gaļas kaulu, koka šķīvi, pavārnīcu vai dūri, uzskatīs kā pilnu slepkavību, necienību pret Kristu un par neizpērkamu vainu un vainīgajam uzsies akmeni kaklā un noslīcinās dziļā ūdenī. Visi

Ieroči, izņemot ēdamos nažus, bija atstāti priekštelpās, un tikai tiem godājamiem vīriem, kas sēdēja pie konunga Ha- [raida paša galda, bija zobeni līdz, jo par viņiem domāja, ka tie spēs savaldīties arī dzēruši.

Lielā istaba bija celta, lai tanī ērti varētu ietilpināt sens lielsimtus, un tās vidū bija konunga Haralda paša galds, pie kura sēdēja trīsdesmit visvairāk godājamo vīru. C.itu galdi atradās šķērsu istabai, tās abos galos. Pa labi no konunga Haralda sēdēja Stīrbjerns un pa kreisi bīskaps l'opo; tieši iepretim konungam Svenam, labajā pusē, atradās Torkels Hēge un kreisajā kāds vecs, sarkans plikgalvis jāris no Mazajām salām, Sibe vārdā; tālāk sēdēja pārējie pēc savas cieņas, pie šī galda konungs Haralds pats bija noteicis katram viņa vietu. Pūķi nevarēja skaitīt pie lielajiem virsaišiem, bet viņš bija dabūjis labāku vietu, nekā varēja gaidīt, un Tūke līdz ar viņu, jo konungs Haralds bija viņiem pateicīgs par lielo zvanu un viņam tika Tūkes dziesminieka dāvanas. Pūķis sēdēja trešais no bīskapa un Tūke ceturtais, jo Pūķis bija teicis konungam Haraldam, ka labprāt negribētu šķirties no Tūkes, kurš no alus varot kļūt grūti savaldāms. Viņiem iepretim, galda otrā pusē, sēdēja virsaiši no konunga Svena pavadonības. Bīskaps nu noskaitīja lūgšanu, uz konunga Svena vēlēšanos pēc iespējas īsu, un tad tika trīs reizes sadzerts: Kristum par godu, uz konunga Haralda laimi un uz saules atgriešanos. Arī nekristītie dzēra Kristum par godu, jo tā bija pirmā sadzeršana un viņiem slāpa alus; bet daži no viņiem uzmeta āmura zīmi uz kannas un nomurmināja Tūra vārdu pirms dzeršanas*. Kad uzdzēra konunga Haralda laimei, konungam Svenam alus ieskrēja nepareizā rīklē, un viņš tā kāsēja, ka Stīrbjerns viņam jautāja, vai malks bijis viņam par stipru.

Nu ienesa cūkgaļu; karavīri un virsaiši apklusa, ieraudzījuši to nesam, un dziļi ievilka elpu, priecīgi viebdamies; daudzi atlaida jostas vaļīgāk, lai jau sākumā būtu gatavi. Jo, lai gan bija ļaudis, kas apgalvoja, ka pie konunga Haralda tagad uz vecumdienām varot manīt zināmu skopumu attiecībā uz sidrabu un zeltu, tomēr neviens nekā tamlīdzīga nebija teicis par viņu, zīmējoties uz ēdienu un dzērienu, bet vismazāk gan tie, kas pie viņa bija baudījuši Ziemsvētku mielastu.

Četrdesmit astoņas labi barotas cūkas konungs Haralds parasti lika kaut uz Ziemsvētkiem; pie tam viņš mēdza teikt — ja ar to arī nepietiekot visiem Ziemsvētkiem, tomēr pa gardam kumosam iznākot katram, un pēc tam esot jābūt mierā ar aitām un vēršiem. Virtuves ļaudis nāca pa divi, cits aiz cita garā virtenē, ar kūpošiem katliem vidū, citi nesa muldas ar asinsdesām. Virtuves puiši ar ga-1 rām dakšām nāca līdz; un, kad katli bija nolikti zemē pie galdiem, viņi, iegrūduši dakšas virumā, izzvejoja lielus gabalus, tos pēc kārtas nolikdami viesiem priekšā, lai nevienam nenotiktu pārestība; katram tika dota laba olekts asinsdesas vai vēl vairāk, ja kāds vēlējās. Plāceņi un cepti rāceņi māla bļodās stāvēja uz galda un galdu galos toveri ar alu, lai ragus un kannas aizvien no jauna varētu piepildīt.

Kad cūkgaļu pienesa pie Pūķa un Tūkes, viņi sēdēja nekustīgi, pagriezušies pret katlu, un vērīgi lūkojās, kā puisis zvejoja ar iesmu. Viņi no prieka nopūtās, kad viņš izcēla viņiem labus sāna gabalus. Atgādinādami viens otram, cik sen viņi nebija sēdējuši pie tāda mielasta, viņi brīnījās, kā tik daudz gadu bija varējuši izturēt zemē, kur nebija cūkgaļas. Bet, kad nāca asinsdesa, abiem saskrēja asaras acīs, jo viņiem šķita, ka nebija dabūjuši lāgā paēst, kamēr bija izbraukuši no mājas kopā ar Krūku.

—   Labākas smaržas vairs nav, — Pūķis klusu teica.

—   Tur ir ķimenes klāt, — Tūke teica lauztā balsī.

Viņš iebāza desu mutē, cik tālu tā gāja iekšā, un nokodis sāka gremot; tad, atkal ātri atpakaļ pagriezies, viņš tvēra pēc apkalpotāja, kurš gribēja iet tālāk ar muldu; nogrābis viņu aiz svārkiem, Tūke teica:

—   Dod man tūliņ pie viena vairāk desas, ja tas nav pret konunga Haralda rīkojumu, jo man ilgi ir klājies grūti andalūziešu zemē, kur nav vīru ēdiena; esmu noilgojies pēc septiņu Ziemsvētku asinsdesām, ko līdz šim neesmu dabūjis baudīt.

—   Ar mani ir gluži tas pats, — Pūķis iesaucās.

Kalps smējās un teica, ka konungam Haraldam esot

desu diezgan. Viņš uzlika viņiem katram pa luņģim no pašām resnākajām, un viņi nu jutās mierīgi un sāka visā nopietnībā ēst.

Nu labu laiku netika runāts ne pie konunga galda, ne pie citiem, izņemot, ja vīri prasīja vēl alus vai pastarpām slavēja konunga Haralda ēdienu.

Pa labi no Pūķa sēdēja jauns vīrs, kurš grieza ēdienu ar nazi, kā spals bij sidrabu izrotāts; viņam bija gaiša āda un gari, skaisti mati, kas bija rūpīgi izsukāti. Viņš piederēja pie Torkela Hēges pavadonības un acīmredzot

bija no labas cilts, ja sčdēja tik augstā vietā pie konunga ļfalda, lai gan viņam vēl nebija bārdas; to varēja redzēt nu no viņa smalkajām drānām un viņa sidraba šķēpa joslas. Kad pirmā ēstgriba bija apmierināta, viņš griezās pie l'tiķa un teica:

—   Dzīrēs ir labi sēdēt līdzās tālu braukušiem vīriem; un es šķitos dzirdējis, ka tu un tavs kaimiņš esat bijuši t/ilāk par dažu labu.

Pūķis atteica, ka tas esot taisnība un ka viņi ar Tūki septiņus gadus bijuši spāņu zemē.

—   Jo daudzu iemeslu pēc, — tā viņš teica, — mūsu ceļojums iznāca garāks, nekā bijām domājuši; un daudzi, kas tanī bija ņēmuši dalību, vairs nekad neatgriezās atpakaļ.

—  Tad jums ir daudz kas, ko stāstīt, — otrs teica, — bet, lai gan neesmu bijis tik tālu kā jūs abi, arī es esmu ņēmis dalību ceļojumā, no kura daudzi nav atgriezušies atpakaļ.

Pūķis jautāja viņam, kas viņš esot un kāds bijis viņa ceļojums.

—   Esmu no Bornholmas, — otrs atbildēja, — un mani sauc Sigurdu; man tēvs bija Bue Digre*. Par viņu tu varbūt būsi dzirdējis runājam, lai gan ilgi esi bijis svešās zemēs. Es biju līdz Jērungavogā, kur viņš krita, un tur mani sagūstīja kopā ar Vagnu un citiem. Es tagad nesēdētu še un ar tevi nerunātu, ja man nebūtu manu garo matu, jo mani izglāba mani garie mati, kad gūstekņi bija nogalināmi.

Nu pie galda jau vairāki bija apmierinājuši izsalkumu un kļuvuši runīgi; arī Tūke iejaucās sarunā, teikdams, ka bornholmieša vārdi izklausoties savādi un ka viņa stāstu būtu vērts dzirdēt, jo pašam viņam aizvien esot licies, ka gari mati karavīram drīzāk var kaitēt nekā nākt par labu. Torkels Hēge sēdēja un badīja zobus tai smalkajā veidā, kāds bija sācis ieviesties starp lielmaņiem, — sānis pagriezies, plaukstu mutei priekšā aizlicis. Viņš dzirdēja šo sarunu un teica, ka gari mati ne vienreiz vien ieveduši karavīrus nelaimē un ka gudri vīri tāpēc aizvien uzsienot matus uz augšu zem bruņucepures. Taču no Sigurda Bues dēla stāsta, tā viņš teica, varot mācīties, ka arī gari mati gudram vīram varot noderēt, un viņš cerot, ka visi lielajā istabā sapulcētie dabūšot stāstu dzirdēt.

Konungs Svens patlaban bija labā omā, lai gan sākumā, Stīrbjernu ieraudzījis, bija bijis drūms. Viņš sēdēja, atpakaļ atzvēlies, savā goda vietā un grauza cūkas kāju, spļau- dams kaulus grīdas salmos un ar patikšanu noraudzīda- mies, kā konungs Haralds, kurš sarunājās ar Stīrbjernu par sievām, vēl aizvien ēda un dzēra vairāk nekā jebkurš cits. Noklausījies, kas tika teikts par gariem matiem, arī viņš izteica savas domas, ka gudram karavīram vajagot domāt arī par savu bārdu, jo cīņā vētras laikā paša bārda varot aizsegt acis taisni tad, kad jānotēmējot cirtiens vai metiens; tādēļ, tā viņš teica, viņš jau agri piesavinājies paradumu karagājienos valkāt bārdu pīnēs. Taču nu viņš labprāt gribētu dzirdēt, kāds Sigurdam Bues dēlam bijis labums no paša matiem, jo vīriem, kas bijuši līdz Jērunga- vogā, parasti mēdzot būt stāstāmas labas lietas.

Bīskaps Popo nebija jaudājis ņemt pretim visu, kas viņam bija celts priekšā, un nu sēdēja, žegodamies no alus, tomēr arī viņš gribēja runāt. Viņš teica, ka labprāt gribētu pastāstīt viņiem visiem par ķēniņa dēlu Absalomu, kas kritis nelaimē savu garo matu dēļ; šis, tā viņš teica, esot labs un pamācīgs stāsts, kas stāvot rakstīts Dieva paša svētajā grāmatā. Bet konungs Svens tūliņ atsaucās, ka tādas lietas viņš varot stāstīt sieviešiem un bērniem, ja tie gribot dzirdēt; tā starp viņiem abiem nu izcēlās vārdu maiņa par to. Tad konungs Haralds teica:

— Laika stāstīt pietiks gana visiem tādās svinībās kā šīs, kas ilgst sešas dienas; un kas gan var būt labāks par krietniem nostāstiem, kad cilvēks ir paēdis un tam vēl ir alus kannā. Jo tā laiks starp ēdienu reizēm paiet ātri un ir mazāk ķildu pie galdiem. Bet tas man ir jāsaka bīskapam par godu, ka viņš zina labus stāstus; jo es pats ar patikšanu esmu noklausījies daudzus no tiem. kā par svētajiem, tā par apustuļiem un par vecajiem Austrumzemes ķēniņiem. Viņš man daudz ir stāstījis par Zālamanu, kuru Dievs mīlējis un kurš bijis līdzīgs man, lai gan, tiesa kas tiesa, viņam bijušas vairākas sievas. Un nu manas domas ir tās, ka bīskapam jāstāsta pirmajam, iekām viņš sāk pagurt no ēdiena un alus; iedzeršana Ziemsvētkos viņam nesokas tā kā mums, jo viņš pie tā nav laikus pieradis. Bet pēc viņa stāstīs citi savus stāstus, piemēram tie, kas ir bijuši Jērungavogā, kopā ar Stīrbjernu pie vendiem vai kaut kur citur. Un še sēd arī vīri, kas ir bijuši pat Spānijā un ar kuģi atveduši man svētu zvanu, kas man bijis loti noderīgs; arī viņus mēs labprāt gribam dzirdēt šo svinību laikā.

Visiem šķita, ka karalis Haralds ir runājis gudri, un tā notika, kā viņš bija teicis; tanī vakarā, pēc tam kad bija

Ienestas lāpas, bīskaps stāstīja par ķēniņu Dāvidu un viņa dēlu Absalomu. Viņš runāja stiprā balsī, tā ka visi varēja viņu dzirdēt, un ar lielu gudrību; visiem, izņemot konungu Svenu, patika viņa stāsts. Kad bīskaps bija beidzis stās- lit, konungs Haralds teica, ka šo stāstu tiešām esot vērts paturēt prātā dažā labā ziņā, bet Stīrbjerns smējās un, uzdzerdams konungam Svenam, teica:

— Tas būtu labs padoms tev, lai tu turpmāk nocērp tik isus matus kā bīskapam.

Konungam Haraldam patika šis teiciens, un, sizdams sev pa gūžām, viņš tā smējās, ka viņa augstais sēdamais sols drebēja; bet, kad viņa un Stīrbjerna vīri redzēja savus kungus smejamies, viņi sekoja piemēram, arī ja nekā nebija dzirdējuši. Tikai konunga Svena vīriem tas nepatika; pats viņš nobāla no dusmām un, kaut ko murminādams, kodīja ūsas draudīgā skatā, it kā gatavodamies lēkt augšā un lietot varu. Stīrbjerns sēdēja, atpakaļ atgāzies, raudzīdamies viņā savām izbalējušām acīm, un smaidīja, ir acu nepamirkšķinājis; svētku telpā nu jau bija liels satraukums, un tā vien rādījās, ka Ziemsvētku mieram būs pienācis gals. Bīskaps, rokas izstiepis, kliedza kaut ko, ko neviens nedzirdēja; vīri raudzījās viens otrā pāri galdam, ar roku taustīdami pēc tuvākā metamā. Bet abi konunga Haralda nerri, divi mazi īru vīriņi, kuru veiklība bija tālu izdaudzināta, uzlēca nu uz konunga galda, raibos kamzoļos, ar spalvām matos. Platās piedurknes vicinādami, viņi, krūtis izgāzuši, lēca uz augšu un dziedāja viens pret otru kā gaiļi tik labi, kā neviens neatcerējās dzirdējis gaili dziedam; drīz vien visi bija aizmirsuši dusmas un sēdēja gluži bez spēka no smiekliem par yiņu mākslām. Ar to beidzās pirmā svētku diena.

Nākošā dienā, kad mielasts bija pāri un lāpas ienestas, Sigurds Bues dēls stāstīja, ko bija piedzīvojis Jērunga- vogā un kāds labums viņam bija bijis no viņa garajiem matiem. Visiem šis kara brauciens bija labi zināms: kā jomsvikingi un vīri no Bornholmas un Skones bija izbraukuši ar lielu floti, Strutharalda dēlu, Bues Digres un Vagna Okes dēla vadībā, lai atgūtu Norvēģiju no Hokona Jārla*, un kā tikai nedaudzi bija atgriezušies atpakaļ no šī mēģinājuma; nekā daudz par to Sigurds neteica, ne arī par to, kā Sigvalds ar saviem kuģiem bija atstājis kauju. Jo nebūtu labi runāt ļaunu par Sigvaldu, kad Torkels Hēge sēdēja starp klausītājiem, lai gan visi zināja, ka Torkels ir drošsirdīgs vīrs un ka viņš cīņā ar lielu akmeni bija dabūjis pa galvu, kad abas flotes piestājās viena pie otras, un nebija bijis pie samaņas, kad viņa brālis airēja projām.

Sigurds bija atradies uz sava tēva kuģa un turējās pie tā, ko pats bija piedzīvojis. Viņš stāstīja par sava tēva nāvi: kā Bue pēc niknas cīņas, kad norvēģu drūzmēšanās uz viņa kuģa kļuvusi liela, bija dabūjis zobena cirtienu sejā, kas nošķēlis degunu un lielāko daju no zoda, un kā viņš tad bija pacēlis savu lielo mantas lādi un pārlēcis pār kuģa malu ar to; un kā Bues rads Aslaks Holmskalle neprātā kā berserks* bija devies cīņā bez bruņucepures un vairoga, ko tagad vairs tikai reti dabū redzēt, cirzdams ar abām rokām un pats būdams dzelzij neievainojams, līdz kamēr kāds skalds no Islandes, kas pavadīja Hokona Jārla dēlu Ēriku, bija pacēlis laktu no klāja un ielauzis viņam galvaskausu.

—   Mēs, kas vēl bijām palikušies dzīvi uz mana tēva kuģa, — Sigurds teica, — daudz nekā vairs nespējām darīt, jo mūsu bija maz un bijām pārguruši; un visi mūsu kuģi nu jau bija novākti, izņemot vienīgi paša Vagna kuģi, uz kura vēl notika cīņa. Mūs saspieda kopā priekšgalā, un drīz mēs vairs nevarējām pakustināt ne roku, ne kāju; beidzot mūsu bija atlicis deviņi, visi ievainoti; tad mūs iespieda starp vairogiem un sagūstīja. Mūs atbruņotus noveda krastā; bet drīz pienāca arī pēdējie no^Vagna kuģa un līdz ar tiem arī Vagns pats. Viņu nesa divi vīri, viņam bija zobena un šķēpa vātis, viņš bija bāls un pārguris un neteica nekā. Mums atļāva apsēsties uz kāda baļķa krastmalā, kājas mums sasēja ar garu virvi, bet rokas atstāja brīvas; un tā nu mēs sēdējām un gaidījām, kamēr ļaudis jautāja par mums Hokonam Jārlam, ko ar mums lai dara. Viņa lēmums bija, ka mēs tūliņ nogalināmi; jāris Ēriks, viņa dēls, pienāca skatīties un līdz ar viņu daudz citu; jo norvēģi gribēja redzēt, kā turēsies jomsvikingi, kad tiem jāmirst. Bijām trīsdesmit vīru uz baļķa, deviņi no Bues kuģa, astoņi no Vagna, pārējie no citiem; Vagns pats sēdēja pēdējais pa labi. Tos, kurus es pazinu no tiem, kas tur sēdēja, es tagad minēšu.

Tad viņš uzskaitīja visus, kuru vārdus viņš zināja, tādā kārtībā, kādā viņi bija sēdējuši uz baļķa, un visi lielajā istabā vērīgi klausījās, jo daudzi no tiem, kurus viņš minēja, bija pazīstami vīri, kam bija radinieki starp klausītājiem. -

—       Nu pienāca kāds vīrs ar cirvi, — Sigurds Bues dēls turpināja, — un, Vagnam priekšā nostājies, teica: «Vai tu zini, kas es esmu?» Vagns paskatījās uz viņu, bet nelikās par viņu zinis un nekā neatbildēja, jo bija gluži pārguris. Otrs teica: «Esmu Torkels Leija, bet tu varbūt atcerēsies savu solījumu, ka nogalināsi mani un gulēsi ar manu meitu lngeborgu.» Tas bija taisnība, ko viņš teica; tā Vagns bija solījies, pirms devās sirojumā, jo bija dzirdējis, ka Torkela meita esot skaistākā meitene Norvēģijā un bagātākā arī. «Bet nu,» Torkels Leira teica, plati atņirdzis zobus, «drīzāk liekas, ka es nogalināšu tevi.» Vagns savieba lūpas un teica: «Vēl visi jomsvikingi nav miruši.» — «Bet tādi viņi drīz būs,» Torkels atsaucās, «un par to parūpēšos es pats, lai nebūtu nekāda niekošanās; tu redzēsi visus savus vīrus mirstam no manas rokas un pēc tam pats drīz sekosi viņiem.» To teicis, Torkels aizgāja uz otru baļķa galu un sāka cirst nost galvas gūstekņiem, vienam pēc otra — tā kā viņi sēdēja; viņam bija labs cirvis, un viņš dedzīgi ķērās pie lietas, nekad viņai nevajadzēja cirst divreiz vienam un tam pašam vīram. Man šķiet, ka tie, kas to redzēja, citu nevarēja teikt kā vien to, ka Vagna un Bues vīri zināja turēties varonīgi nāves priekšā. Divi, kas sēdēja netālu no manis, runāja par to. vai var vēl ko just, kad galva jau nost, un bija vienis prā- tis tai ziņā, ka tā kaut ko iepriekš zināt esot grūti. Viens teica: «Te man rokā ir sprādze, un, ja ko jutīšu vēl pēc tam, kad man būs noņemta galva, iespraudīšu to zemē.» Torkels pienāca pie viņa, un pēc viņa cirtiena sprādze tūliņ izkrita no rokas. Tad vairs bija atlikuši tikai divi, līdz Torkels pienāca pie manis.

Sigurds Bues dēls smējās, raudzīdamies uz dzīrotājiem, kas sēdēja klusu un vērīgi klausījās, un, pacēlis savu alus kannu, dziļi ievilka malku. Konungs Haralds teica:

—   Redzu, ka tev vēl ir tava galva, un no klunkšķēšanas varu dzirdēt, ka tavam kaklam nav nekādas vainas; bet, tā kā jums bijis tur uz baļķa, tad ir grūti saprast, kā tu esi varējis paglābt šīs lietas, lai tavi mati būtu cik gari būdami. Tas, man jāsaka, ir labs stāsts, tikai neliec nu mums ilgi gaidīt beigu.

Visi domāja tāpat kā konungs Haralds, un Sigurds Bues dēls turpināja:

—   Kamēr sēdēju tur uz baļķa, nejutu baiļu vairāk par citiem, tikai man šķita nožēlojami mirt nepaveikušam nekā, par ko būtu vērts stāstīt. Tādēļ teicu Torkelam, kad viņš pienāca: «Baidos savu matu dēļ, man negribētos tos no- šķiest ar asinīm.» Pie tam atglaudu tos pār galvu uz priekšu; un kāds vīrs, kurš sekoja Torkelam — man vēlāk tika teikts, tas esot bijis viņa svainis, — panācās uz priekšu un, aptinis manus matus sev ap rokām, teica Torkelam: «Cērt nu!» To viņš arī darīja, bet es atrāvu galvu atpaka], cik ātri spēdams, tā ka cirvis krita starp mani un viņa svaini un nogrieza abas viņa rokas. Tā viena palika karājamies manos matos.

Visi lielajā istabā sāka skaļi smieties, ari Sigurds pats smējās un turpināja:

—   Srnejieties vien, bet tas vēl nav nekas pret to, kā norvēģi smējās, kad redzēja Torkela svaini noveļamies zemē un Torkelu stāvam un blenžam uz viņu; daži apvēlās no smiekliem. Jāris Ēriks pienāca pie manis un teica: «Kas tu esi?» Es teicu: «Mani sauc Sigurdu, mans tēvs bija Buc, bet vēl visi jomsvikingi nav miruši.» Jāris teica: «Var redzēt, ka tu esi Buem rada; vai gribi pieņemt dzīvību no manis?» — «No tāda vīra kā tu pieņemu to,» atteicu. Un mani atraisīja no virves. Bet Torkelam tas nepatika, un viņš kliedza: «Vai tagad sākas tādas lietas? Tad labāk nekavēšos ar Vagnu.» To teicis, viņš, cirvi pacēlis, skriešus devās pie viņa uz baļķa galu, kur šis sēdēja. Bet vienam no Vagna vīriem, Skardein, kurš sēdēja ceturtais no Vagna, šķita netaisni, ka Vagnam cirtīs, iekām vēl būs bijusi viņa kārta. Tādēļ viņš metās uz priekšu pāri kāju virvei, kad Torkels skriešus tuvojās, un Torkels nogāzās pār viņu, taisni Vagnam priekšā. Vagns noliecās un paguva paķert cirvi; nekāds nogurums viņā nebija manāms, kad viņš to iemēja Torkelam galvā. «Tā bija puse no solījuma, bet vēl visi jomsvikingi nav miruši.» Norvēģi smējās nu vēl vairāk kā nupat, un jāris Ēriks teica: «Vai gribi pieņemt dzīvību, Vagn?» — «To gribu,» Vagns atteica, «ja to dod visiem.» — «Lai tā notiek,» jāris teica; un tā visus atraisīja. Tā mēs divpadsmit no tiem, kas sēdēja uz baļķa, palikām dzīvi.

Sigurdu Bues dēlu ļoti cildināja par viņa stāstu, un visi uzteica viņa prasmi gūt labumu no saviem matiem. Nu daudz tika runāts pie galda par to, ko viņš bija stāstījis, par viņa paša lielo laimi un par Vagnu; bet Pūķis teica Sigurdam:

—   Daudz no tā, ko visi citi zina, nav zināms ne man, ne Tūkem, tādēļ ka tik ilgi esam bijuši projām no savas zemes. Kur tagad ir Vagns, un kā viņam klājies no tā laika, kamēr viņš dzīvs tika projām no baļķa? No tava stāsta man liekas, it kā viņa laime būtu lielāka, nekā es jebkad par kādu cilvēku esmu dzirdējis.

—   Pareizi domāts, — Sigurds atbildēja, — un viņa laime nav palikusi pusceļā. Viņš lielā mērā ieguva jārla Ērika labvēlību un pēc kāda laiciņa, uzmeklējis Torkela Leira meitu, atrada viņu vēl daiļāku, nekā bija domājis. Viņai nekas nebija pretim palīdzēt viņam turēt otru solījuma pusi, un nu viņi ir precējušies, un viņiem klājas labi. Viņš domā braukt ar viņu mājās uz Bornholmu, kolīdz būs pienācis laiks, bet, cik pēdējo reizi par viņu dzirdēts, tad viņš vēl esot Norvēģijā un esot sūdzējies, ka viņš tik ātri netiekot projām no turienes. Jo meitai līdz nākot tik daudz māju un kustamas mantas, ka nav tik ātri iespējams pārdot visu par labu naudu; bet Vagns nav paradis pārdot nelaikā par lētu maksu.

—   Tavā stāstā ir kāda lieta, kas man neliek miera, — Tūke teica Sigurdam, — un tā ir tava tēva mantas lāde, ko tas paņēma sev līdz, nolēkdams no kuģa. Vai tu izcēli to pirms savas aizbraukšanas no Norvēģijas, jeb vai to ir izcēlis kāds cits? Ja tā vēl guļ jūras dibenā, zinu, ko es darītu, ja nokļūtu Norvēģijā, — es mēģinātu izcelt lādi, jo Bues sidrabs ir to vērts.

—   Pēc tās lādes ir daudz zvejots, — Sigurds teica, — to ir darījuši kā novērģi, tā mēs, kas bijām palikuši pāri no Bues vīriem. Daudzi zvejoja ar dzelzs grābekļiem, bet nekas neķērās; kāds vīrs no Vīkas ienira ar virvi, bet vairs augšā neuznāca. Pēc tam visiem šķita, ka Bue ir vīrs, kas pratīs savu lādi noturēt lejā un cieši saņemt tos, kas mēģinās tai ķerties klāt, jo viņš bija spēcīgs vīrs un ļoti pieķēries savam sidrabam, bet gudri vīri ir vienis pratis, ka augšējo spēks ir lielāks nekā dzīvo; un tā tas būs arī ar Bui, lai gan viņš nesēd augšā, bet gan jūras dibenā blakām savai lādei.

—   Zēl sidraba, — Tūke teica, — bet, tiesa kas tiesa, pats brašākais vīrs vēlētos sev drīzāk visu ko citu, nekā atrasties Bues Digrcs skāvienos zem ūdens.

Ar to šis vakars bija galā; un nākošā vakarā konungs Haralds gribēja zināt par Stīrbjerna dēkām pie vendiem un kūriem. Stīrbjerns teica, ka viņš pats neesot diezin kāds stāstītājs, bet kāds islandietis viņa pavadoņu pulkā ņēma vārdu.

Viņu sauca Bjernu Osbranda dēlu, viņš bija labs karavīrs un ari slavens skalds, kā visi ceļojošie islandieši; un, lai gan tagad bija drusku iereibis, viņš ar ārkārtīgu veiklību noskaitīja vārsmas konungam Haraldam pantmērā, kas islandiešu skaldiem patlaban bija jaunākais un grūtākais, un vārsmas bija tik mākslīgi darinātas, ka tikai retais spēja saprast to saturu. Visi klausījās gudriem ģīmjiem, jo tas ne pēc kā neizskatījās, ja nesaprata dzeju; bet konungs Haralds slavēja vārsmas un pasniedza skal- dam zelta gredzenu. Tūke sēdēja, galvu rokās atspiedis, un nopūtās; viņš noskumis murmināja, ka tā tiešām esot īsta dzejas māka, tikai tagad viņš saprotot, tā viņš teica, ka pats viņš nekad nespēšot darināt tādas vārsmas, par kurām pasniedzot zelta gredzenus.

Vīrs no Islandes, kuru daži dēvēja par Bjernu Brēdvi- kingakapu un kurš divas vasaras bija bijis pie Stīrbjerna, stāstīja nu tālāk par Stīrbjerna sirojumiem un ievērojamām lietām, kas pie tam bija notikušas; viņš runāja veikli un gari, un neviens nenogura klausīties. Visi zināja, ka tas, ko viņš teica, bija patiesība, jo Stīrbjerns pats sēdēja un klausījās. Viņam bija daudz ko stāstīt par pārdrošiem pasākumiem un par Stīrbjerna lielo laimi, kā arī par bagātību, ko bija ieguvuši viņa vīri. Beigās viņš noskaitīja vecu dzeju par Stīrbjerna senčiem, no dieviem sākot līdz viņa tēvabrālim Ērikam, kas tagad mita Upsalā; bet pēdējo pantu viņš pats bija piedzejojis klāt:

Uz ziemeju pusi mantojumu prasīt Stīrbjerns airē ar simtu kuģiem; veikli vīri un uzvarā droši vēlāk Ērika kambaros dzīvo.

Tas tika apsveikts ar skaļām gavilēm; un daudzi, uzlēkuši no soliem augšā, uzdzēra uz Stīrbjerna laimi.

— Tā nav pilna dzejnieka alga tev; tu dabūsi vairāk, kad sēdēšu Upsalā. Tur atradīsies labs atalgojums ikvienam manā pavadoņu pulkā, jo mans tēvocis Ēriks ir taupīgs vīrs un ir sakrājis daudz ko, kas var noderēt. Pavasarī braukšu turp un atvēršu viņa lādes, lai brauc līdz visi, kas vēlas.

Tas satrauca daudzus kā starp konunga Haralda, tā starp konunga Svena vīriem, un tie tūliņ sauca, ka grib doties līdz, jo konunga Ērika bagātība visur tika daudzināta, bet Upsala nebija tikusi izlaupīta kopš Ivara

Vīdfamnes laikiem. Jāris Sibe no Mazajām salām bija sadzēries, un viņam nācās grūti valdīt savu galvu un alus kannu, bet viņš tomēr sauca skalā balsī, ka viņš brauks līdz Stīrbjernam ar pieciem kuģiem, jo viņš tagad sākot justies sanīcis un noguris un labāk esot mirt kā karavīram un nevis kā govij uz salmiem. Konungs Haralds teica, ka viņš jau esot par vecu. lai dotos kara gaitās, un paša vīri viņam esot vajadzīgi mājās nemierīgu ļaužu sa valdīšanai; bet viņam nekas neesot, ko iebilst, tā viņš teica, ja Svens ar vīriem un kuģiem gribētu iet Stīrbjernam palīgā.

Konungs Svens domīgi nospļāvās un, ieņēmis malku, bārdu glaudīdams, teica, ka viņam grūti nākoties dot ļaudis, kuri viņam esot vajadzīgi pret sakšiem un obotrī- tiem*.

—   Un man šķiet pareizāk, — tā viņš teica, — ka šo palīdzību sniedz mans tēvs, jo tagad viņa vecumdienās viņa vīriem cits nekas vairāk nav jādara kā jāievēro ēdienreizes un jāklausās priesteru pļāpāšanā.

Konungs Haralds sašuta par to; mielasta telpās izcēlās satraukums, un konungs teica, varot skaidri redzēt, ka Svens labprāt būtu gribējis, lai viņš neapbruņots paliek sēdam savā zemē.

—   Bet tagad būs tā, kā es teicu, — viņš kliedza gluži sarkans sejā, — jo es esmu dāņu konungs un neviens cits; un tu, Sven, dosi Stīrbjernam kuģus un vīrus.

Konungs Svens pa tam sēdēja un klusēja, jo viņam bija bail no tēva dusmām; turklāt varēja redzēt, ka daudzi 110 viņa vīriem labprāt būtu gribējuši braukt līdz uz Up- salu. Tad Stīrbjerns teica:

—   Man prieks redzēt, cik dedzīgi jūs abi man cenšaties sagādāt palīgus; un man būtu labāk, ja tu, Harald, nolem, kas Svenam jāsūta, bet tu, Sven, pasaki, kādai ir jābūt tava tēva palīdzībai.

Pie šiem vārdiem daudzi sāka smieties, un saskaņa atkal kļuva labāka; beidzot tika nolemts, ka Haralds un Svens ies palīgā Stīrbjernam katrs ar divpadsmit kuģiem un prāvu vīru skaitu, vēl bez tiem kuģiem un kuģa ļaudīm, kurus viņš varēs dabūt no skoniešiem; bet par to Haralds un Svens gūs daļu no konunga Ērika mantas. Un tā beidzās šis vakars.

Nākošā dienā Ziemsvētku cūkgaļas vairs nebija, bet galdā nāca kāpostu vira ar aitas gaļu, kas visiem šķita laba pārmaiņa. Tai vakarā kāds vīrs no Halandes stāstīja par lielām kāzām, kurās viņš bija bijis Finvēdē pie mežonīgajiem smolandiešiem. Tur bija izcēlies naids, zirgu pērkot, un tūliņ bija laisti naži darbā; bet līgava un līgavas māsas, smiedamās un rokas plaukšķinādamas, bija uz- uzmudrinājušas ķildniekus. Taču, kad līgava, kura bijusi no cienījamas dzimtas, redzējusi, ka viņas tēvabrālim izdur vienu aci kāds no līgavaiņa radiniekiem, viņa paķērusi lāpu no sienas un situsi ar to līgavainim pa galvu, līdz viņam mati sākuši uzliesmot, taču kāda apķērīga meita uzmetusi viņam savus brunčus uz galvas un tā, uguni nodzēsdama, glābusi viņam dzīvību, lai gan viņš stipri kliedzis un bijis gluži melns apdedzis. No tā uguns iekļuvusi grīdas salmos, un piecpadsmit piedzērušu un ievainotu bija sadeguši līdz. Bet ļaudīm Finvēdē licies, ka tās bijušas īsti lielas kāzas, vērtas, lai par tām runā. Līgava vēl tagad dzīvojot laimīgi ar savu līgavaini, lai gan viņam vairs nekad neesot atauguši jauni mati.

Kad šis stāsts bija galā, konungs Haralds teica, ka viņam tīkot dzirdēt tādas jautras lietas kā par smolandiešu dzīvi, tie pēc savas dabas esot šķelmji un nedarbji. Bet bīskaps Popo, kad vien viņam atliekot laika, lai pateicoties Dievam, ka viņš nokļuvis pie godigiem cilvēkiem Dānijā un nevis pie ļaunajiem laupītājiem Finvēdē vai Vē- rendā.

—   Bet nu, — konungs Haralds turpināja, — rit es gribu dzirdēt par andalūziešu zemi un visām tām vērā liekamajām lietām, ko Pūķis Tostes dēls un Tūke Grogulles dēls piedzīvojuši savā ceļojumā. — Ar to nobeidzās šis vakars; bet nākošā rītā Pūķis un Tūke pārlika, kurš no viņiem lai stāsta.

—   Tu esi mūsu virsaitis, — Tūke teica, — un tādēļ tev ir jārunā.

—   Tu biji ceļā jau pirms manis, — Pūķis teica, — un tev ir veiklāka valoda nekā man. Turklāt ir laiks, ka tu apmierini savu' runāšanas kāri, jo šķietos esam manījis, ka tev grūti nācās klusēt šinīs vakaros, kad citi stāstīja.

—   No runāšanas es nebaidos, — Tūke teica, — un mēle, tā rnan liekas, man ir tikpat izturīga kā dažam labam. Tomēr ir savs grūtums visā šai lietā. Nevaru runāt bez lielāka daudzuma alus, jo man kakls paliek sauss. Četrus vakarus nu es laimīgā kārtā esmu varējis aiziet no ko- nunga galda nepiedzēries un mierīgs, tomēr viegli tas nav nācies, lai gan man daudz nekas nebija sakāms. Taču nebūtu labi, ja man uznāktu mana nejaukā oma un par mani tiktu teikts, ka esmu bijis izlaidīgs, sēdēdams pie konunga galda.

Tanī vakarā nu Tūke stāstīja par Krūka sirojumu un kā tas viss bijis: kā Pūķis bija aizvests līdz ceļā; kā viņi bija izzvejojuši žīdu no jūras un par lielo cietokšņa izlaupīšanu Ramīro valstī; bet pēc tam par cīņām ar andalūzie- šiein un kā viņiem bija klājies kā airētājiem vergiem; un par žīda draudzību un kā viņi no Subajīdas bija dabūjuši zobenus.

Kad viņš bija ticis tik tālu, kā konungs Haralds, tā Stīrbjerns labprāt gribēja redzēt zobenus; un Pūķis un Tūke laida Zilmēli un Sarkanbārdi apkārt galdam. Konungs Haralds un Stīrbjerns izvilka tos no makstīm, svārstīja tos rokā un apskatīja tos rūpīgi; un abi viņi bija tais domās, ka labāku zobenu par šiem viņi vēl nekad neesot redzējuši. Pēc tam zobeni gāja visam galdam apkārt, jo daudzi gribēja redzēt tādus ieročus kā šos; un Pūķis uztraukts sēdēja un gaidīja, kad tie atnāks atpakaļ, jo jutās vientulis un puskails bez Zilmēļa.

Šķērsu iepretim Pūķim un Tūkem sēdēja divi brāļi, vārdā Sigtrigs un Dīre, tie bija konunga Svena vīri; Sigtrigs bija no konunga Svena paša kuģa. Viņš bija liels vīrs rupjiem locekļiem un pinkainu bārdu, kas auga viņam līdz pašām acīm. Dīre, viņa brālis, bija jaunāks un arī skaitījās pie konunga Svena labākajiem vīriem. Pūķis bija ievērojis, ka Sigtrigs nu jau labu brīdi drūmi raudzījās uz viņiem ar Tūki, un pāris reižu bija licies tā, it kā viņš gribētu kaut ko teikt; kad nu zobeni pienāca pie viņa, viņš tos rūpīgi apskatīja, galvu klanīdams, pie kam izskatījās tā, it kā viņam būtu grūti no tiem šķirties.

Konungs Svens, kuram tika klausīties stāstos par svešām zemēm, mudināja nu Tūki, lai viņš stāsta tālāk. Un Tūke, kurš čakli bija baudījis alu pa atpūtas laiku, teicās esam gatavs turpināt, kolīdz vīri iepretim būs beiguši blenzt uz viņa un Pūķa zobeniem. Sigtrigs un Dīre tad atdeva zobenus, nekā neteikdami, un Tūke sāka atkal stāstīt.

Viņš stāstīja nu par Almansuru un viņa varu un bagātību; kā viņi kalpojuši viņa miesassardzē; kā viņiem vajadzējis pielūgt viņa pravieti, klanīties un gavēt; kā ari par karagājieniem, kuros viņi bija ņēmuši dalību, un par laupījumu, kādu bija guvuši. Viņš bija ticis līdz gājienam caur Tukšo Zemi uz svētā Jēkaba kapu un stāstīja, kā

Pūķis izglābis Almansuram dzīvību un dabūjis lielo zelta kaklarotu par pateicību. Tad konungs Haralds teica:

—   Ja tev vēl tā rota ir, Pūķi, tad es labprāt gribētu, lai tu to parādi, jo, ja tā ir tikpat laba rotaslieta, cik jūsu eobeni ir labi ieroči, tad ir vērts to redzēt.

—   Man tā vēl ir, — Pūķis teica, — domāju to arī aizvien paturēt; tikai man aizvien ir licies gudrāk pēc iespējas mazāk rādīt to, jo tā ir tik skaista, ka var modināt iekārošanu visos, izņemot konungus un pašus varenākos lielmaņus. Taču nebūtu labi, ja es liegtos to rādīt tev, kungs konung, un koniingam Svenam, un Stīrbjernam, un jār liem; bet labāk būtu nelaist to apkārt pie visiem citiem.

To teicis, Pūķis attaisīja kamzoli un, noņēmis rotu, kas viņam bija ap kaklu apkārt, sniedza to Sigurdam Bues dēlam. Sigurds sniedza to Halbjernam, kurš sēdēja pa labi no viņa; un Halbjerns, bīskapa Popo vietai garām, konungam Haraldam. Bīskapa vieta stāvēja tukša, jo viņš nu no Ziemsvētku dzērieniem bija kļuvis gurds un gulēja gultā, bet brālis Vilibalds viņu kopa.

Konungs Haralds pētīja rotu, to pret gaismu turēdams, lai labāk redzētu tās skaistumu. Viņš teicās krājis rotas un dārglietas visu savu mūžu, tomēr neapzinoties redzējis skaistāku lietu par šo. Rota bija taisīta no biezām tīra zelta plāksnēm; katra plāksne bija iegarena, laba sprīža garumā; visplatāka tā bija pa vidu, kur tā bija īkšķa naga platumā, un kļuva šaurāka uz galiem; tur mazi gredzeni to saistīja ar nākošo plāksni. Pavisam kaklarota sastāvēja no trīsdesmit sešām plāksnēm, kurām vidū atradās pārmaiņus te sarkans dārgakmenis, te zaļš.

Kad kaklarota nāca Stīrbjernam rokās, šis teica, ka tas tiešām esot īsts Volunda kalums, bet viņš domājot, ka tikpat skaistas rotas atrodoties viņa tēvoča lādēs; un konungam Svenam šķita, kad tā bija nonākusi līdz viņam, ka tā esot tāda manta, par kuru karavīri labprāt atdodot savas asinis un konunga meitas savu jaunavību.

Kad Torkels Hēge bija apskatījis kaklarotu un to uzteicis tāpat kā citi, viņš šķērsu pāri galdam sniedza to Pūķim. Taču Sigtrigs paliecās uz priekšu un tvēra pēc tās, bet Pūķis bija veiklāks un paņēma to.

—   Ko tu ķersties? — viņš Sigtrigam teica. — Cik zinu, tu neesi ne konungs, ne jāris, un citiem tā nav aiztiekama.

—   Gribu ar tevi kauties rotas dēļ, — Sigtrigs teica.

—      Var jau būt, ka tu to gribi, — Pūķis atteica, — jo fti man liecies gribīgs vīrs, kuram nav daudz prāta. Mans padoms tev būtu, lai tu savaldi pirkstus un liec mieru prā ilgiem cilvēkiem.

—   Tev ir bail ar mani kauties, — Sigtrigs kliedza, — bet tev tomēr būs jākaujas vai jāatdod rota; man ar tevi ir veca lieta, un es prasu rotu par atlīdzību!

—   Tu varbūt lāgā nepanes alu un runā reibumā, — Pūķis teica, — jo neesmu tevis nekad agrāk redzējis kā vien šais dzīrēs, un tādēļ tev ar mani nevar būt nekāda veca lieta. Bet tagad, — viņš turpināja, kļūdams nepacietīgs, — tu darītu gudrāk, ja tu paliktu mierā un sēdētu klusu, lai man nav jālūdz konungam Haraldam atļauja apgriezt tev degunu turpat, kur tu sēdi. Esmu miermīlīgs cilvēks un nelabprāt ķēros tādā purnā kā tavā; bet tu, man šķiet, spēj izpelnīties pārmācību pat no vispacietīgākā vīra.

Sigtrigs bija varens cīnītājs, no kura baidījās viņa spēka un viņa nesavaldības dēļ, un pie tādas valodas viņš nebija pieradis. No sola uzlēcis, viņš, kā vērsis baurodams, izkliedza lamu vārdus; bet vēl varenāk skanēja konunga Haralda balss, kad viņš dusmīgi pavēlēja klusēt un jautāja pēc nemiera cēloņa.

—    Sis vīrs te, kungs konung, — Pūķis teica, — ir kļuvis traks no tava labā alus un pats no savas mantkārības, jo brēc pēc manas kaklarotas, apgalvodams, ka viņam ir lieta pret mani, lai gan neesmu viņa nekad agrāk redzējis.

Konungs Haralds nogaudās, ka Svena vīri aizvien ceļot nekārtības, un cietā balsī jautāja Sigtrigam, kādēļ viņš nevaldoties, jo taču esot dzirdējis, ka dižajā istabā izsludināts Kristus un konunga Haralda miers.

—    Kungs konung, — Sigtrigs teica, — teikšu, kā viss ir, un tu redzēsi, ka man ir taisnība. Pirms septiņiem gadiem cietu zaudējumu un tagad dzirdēju, ka abi šie vīri ir bijuši vainīgi pie tā. Tai vasarā mēs ar četriem kuģiem braucām uz mājām no dienvidu zemēm. Borks Venskis, Silverpalle un Faravīds Svena dēls, un es; toreiz mēs sastapām trīs prombraucējus kuģus, bet no šī Tūkes stāsta es tagad zinu, kas tie ir bijuši par kuģiem. Uz mana kuģa bija kāds vergs no spāņu zemes — melnmatains, ar dzeltenu ādu; viņš pa sarunas laiku pārlēca pār kuģa malu un norāva sev līdz manu svaini Oskelu, krietnu vīru, kuru neviens pēc tam vairs nav redzējis. Taču tagad mēs visi dzirdējām, ka šo vergu uzņēmis viņu kuģis un ka tas, kuru viņi dēvē par jūdu Zālamanu, ir viņš un, ka viņiem liels labums no viņa. Šie abi vīri, kas tagad sēd še, Pūķis un Tūke, ir tie, kas izvilka viņu no ūdens, to viens no viņiem apliecināja ar savu paša muti. No tāda verga man būtu liela pe]ņa; bet Pūķis ir tagad virsaitis tiem, kas vēl palikuši no Krūka kuģa, un tādēļ viņam pēc taisnības ir jāatlīdzina zaudējums, kādu esmu cietis. Es tagad prasu no tevis, Pūķi, lai tu man atdod kaklarotu kā atlīdzību par vergu un par manu svaini, vai nu tu dod man to labprātīgi, vai nāc tagad tūliņ ar mani divcīņā ārā, uz nomīdīta lauka, ar vairogu un šķēpu. Nogalināt man tevi tā vai tā būs jānogalina, pēc tam kad tu esi teicies nogriezt man degunu, jo neviens vēl nav sagaidījis vakaru, kas mani, Sigtrigu Stiganda dēlu, konunga Svena kuģinieku, ir nonievājis.

—   Divas lietas man ir par apmierinājumu, kad dzirdu tevi runājam, — Pūķis teica. — Viena ir tā, ka rota ir un paliks mana, lai kas arī būtu nolēcis no tava kuģa pirms septiņiem gadiem. Un otra ir tā, ka arī man un Zilmelim ir sakāms kaut kas par to, kurš no mums abiem dzīvos ilgāk. Bet nu vispirms paklausīsimies, ko konungs Haralds saka par to.

Visi dižajā istabā bija priecīgi, ka gatavojās divkauja, jo bija gaidāms, ka cīņu starp diviem tādiem vīriem kā Pūķis un Sigtrigs būs vērts noskatīties. Arī konungam Svenam un Štīrbjcrnam šķita, ka tā varētu būt visai vēlama pārmaiņa Ziemsvētku dzeršanā; bet konungs Haralds domīgi sēdēja un glaudīja bārdu, izskatīdamies šaubīgs. Beidzot viņš teica:

—   Tā ir grūta lieta, lai to varētu pareizi izspriest; un es tiešām nezinu, vai Sigtrigs pēc taisnības var prasīt atlīdzību no Pūķa par zaudējumu, ko viņš cietis bez Pūķa gribas. Bet tiesa gan, ka neviens labprāt neies zaudēt labu vergu un svaini, nevēlēdamies saņemt atlīdzību par tādu zaudējumu. Bet, tā kā jau notikusi nonievāšanās, starp abiem aizvien izcelsies ķilda, kolīdz viņi būs nost no manām acīm. Kaklarota, ko Pūķis nēsā, droši vien jau būs bijusi par cēloni daudzām slepkavībām un būs vēl. Tādēļ lai viņi labāk cīnās divkaujā še, mums visiem par patikšanu; bet tu, Halbjern, pieraugi, ka cīņas lauks tiek nomīdīts un nozīmēts šepat ārā, kur zeme ir līdzenāka. Noliec lāpas visapkārt un nāc pateikt, kad viss būs gatavs.

—   Kungs konung — Pūķis teica bēdīgā balsī, — negribu ņemt dalību tādā divkaujā.

Visi skatījās uz viņu, un daudzi no konunga Svena vīriem smējās. Konungs Haralds purināja galvu un teicas

—   Ja tev bail ar viņu kauties, neredzu citas izejas: tev jāatdod viņam kaklarota. Man vēl nesen no tavas valodas tu šķities esam brašāks vīrs.

—   Nedomāju par divkauju, — Pūķis teica, — bet par aukstumu. Man aizvien ir bijusi vārga veselība, bet vismazāk es varu panest aukstumu; un nekas man nav bīstamāks kā no alus un siltuma iet ārā vakara vēsumā, sevišķi tagad, kad ilgi esmu bijis projām siltās zemēs un neeesmu pieradis pie ziemas saltuma. Es tur neredzu nekādas jēgas, ka Sigtriga dēļ man būs jākāsē visu atlikušo ziemas daļu, jo tādas lietas man tik ātri nemēdz pāriet, un mana māte bieži mēdza sacīt, ka kāss un slimiba būs mana nāve, ja labi neuzmanīšos. Ja nu es drīkstētu dot padomu, kungs konung, labāk būtu, ja cīņa notiktu še iekšā, tava galda priekšā, kur vietas ir diezgan. Un tad tu varētu noskatīties cīņā bez kādām neērtībām.

Daudzi smējās par Pūķa bailēm, taču Sigtrigs vairs nesmējās, bet pārskaities kliedza, ka viņš aiztaupīšot Pūķim jebkādas rūpes kāsa dēļ. Pūķis tomēr nelikās par viņu ne zinis, bet, pagriezies pret konungu Haraldu, gaidīja viņa lēmumu. Konungs Haralds teica:

—   Nav labi, ka jaunie kļūst mīkstčaulīgi un nav vairs tādi kā agrāk. Lūdbrūka dēli nedomāja par veselību un laiku, ne arī es pats savās jaunības dienās; bet starp jaunajiem es nu nezinu vairs neviena, izņemot Stīrbjernu, kas būtu no mūsu sugas. Taču tas tiesa, ka man manos gados tas labākais būtu noskatīties cīņā no vietas, kur es sēdu. Labi arī tas, ka bīskaps guļ gultā, jo viņš būtu tam pretim. Manas domas tomēr ir tādas, ka miers, ko pasludinājām dižajā telpā, netiek pārkāpts ar to, ko tagad atļauju; man šķiet, ka Kristum nevar nepatikt divkauja, ja viss notiek pēc likuma un paražām. Lai tad Pūķis un Sigtrigs kaujas brīvajā telpā mana galda priekšā, ar zobenu un vairogu, bruņās un bruņucepurē; taču neviens nedrīkst palīdzēt viņiem citādi kā pie ietērpšanās karatērpā. Un, ja viens būtu beigts, tad viss ir labi; bet, ja viens ilgāk nevar nostāvēt uz kājām vai nomet zobenu, vai pabēg zem galdiem, otrs nedrīkst vairs viņam cirst; tikai cīņu viņš tad ir pazaudējis un līdz ar to kaklarotu. Bet mēs ar Stīrbjernu un Halbjernu skatīsimies, lai viss notiek pareizi.

Nu vīri aizgāja atnest kaujastērpu Pūķim un Sigtrigam; un dižajā telpā nu valdīja liela kņada, un daudzi sauca viens caur otru. Konunga Haralda vīri uzskatīja Pūķi par labāko no abiem, bet konunga Svena vīri uzteica Sigtrigu un stāstīja, ka viņš nogāzis deviņus vīrus divkaujā, pats nedabūdams nevienas brūces, kas būtu jāpārsien. Valodīgākais no visiem bija Dīre; viņš jautāja Pūķim, vai šis baidoties kāsēt kapā, bet pēc tam griezās pie brāja, lūgdams viņu apmierināties ar kaklarotu un atstāt viņam, Dīrem, Pūķa zobenu.

Tūke bija sēdējis skumīgs, kamēr bija pārtraukts viņa stāsts, un dzēris, pie sevis murminādams; bet, kad viņš izdzirda, ko Dīre teica, viņā radās dzīvība. Viņš iecirta savu ēdamo nazi galda virsū, Dīrem priekšā, tā ka tas palika dziji kokā iedūries, un nometa savu zobenu neiz- vilktu nazim līdzās; tad, pārliecies galdam pāri tik ātri, ka Dīre nepaguva no viņa izvairīties, Tūke sagrāba viņu aiz ausīm un vaigubārdas un, noliecis viņa seju uz zemes pie ieročiem, teica:

—   Te tu redzi tikpat labus ieročus, bet tev pašam tie jāiegūst cīņā, ja tos vēlies, nevis jānabago no citiem.

Dīre bija spēcīgs vīrs un, sagrābis Tūkes plaukstas, cieši spieda tās, bet no tā sāpēja bārda un ausis, viņš vaidēja, bet vaļā netika.

—   Se es ar tevi draudzīgi sarunājos, — Tūke teica, — jo karaļa miera še iekšā es negribu traucēt. Bet es tevis nepalaidīšu, kamēr tu nesolīsies ar mani kauties, jo Sarkan- knābis bezdarbībā nejūtas labi, ja viņa brālis ir laukā.

—   Laid mani vaļā, — Dīre teica ar muti pret galdu, — tad es tevi nokaušu, kolīdz tev piekļūšu.

—   Nu tu esi solījies, — Tūke teica, pie tam palaizdams viņu vaļā un izpūzdams no plaukstām daļu bārdas, kas bija izplēsta.

Dīre bija sarkans ap ausīm, bet citādi pilnīgi bāls no dusmām un no sākuma tādā skatā, it kā viņš vairs nespētu parunāt. Piecēlies viņš teica:

—   Par to es ar tevi tūliņ izdarīšos; tā ari būs labāk, jo tad mēs ar brāli dabūsim katrs savu spāņu zobenu. Bet nu iesim abi reizē ārā ūdeni nolaist, pie kam neaizmirsīsim zobenus paņemt līdz.

—   Pareizi runāts, — Tūke teica, — jo mūsu starpā nav vajadzīgi nekādi augsti vārdi. Par to es tev būšu pateicīgs, kamēr tu dzīvosi, bet, cik ilgi tas būs, to mēs tūliņ redzēsim.

Viņi aizgāja katrs gar savu pusi konunga galdam, bet pēc tam abi līdzās pa eju aiz šķērsgaldiem un ārā pa vienām no durvīm gala sienā. Konungs Svens smaidīdams noraudzījās viņiem paka], jo viņam šķita, ka viņa vīri turas priekšzīmīgi un vairo savu slavu un bailes, kādas tie ap sevi izplatīja.

Nu Pūķis un Sigtrigs sāka ietērpties cīņai; bet tur, kur viņiem vajadzēja cīnīties, izslaucīja grīdu, lai viņi ne- kluptu salmos vai uz kauliem, kas bija nomesti konunga Haralda suņiem. Vīri no abiem telpas galiem spiedās uz priekšu un sastājās cits pie cita uz šķērsgaldiem un soliem abpus brīvajai vietai, kā arī aiz konunga Haralda galda un gar sienu ceturtajā pusē. Konungs Haralds nu bija vismožākā omā un dedzīgi gribēja redzēt cīņu; un, kad viņam gadījās pagriezties atpakaļ un viņš ieraudzīja da žas no savām sievām stāvam pie durvju spraugas un ziņkārīgi raugāmies iekšā, viņš savām sievām un meitām pavēlēja nākt iekšā noskatīties, jo būtu nežēlīgi, tā viņš teica, liegt viņām tādu skatu. Viņš atbrīvoja vietu dažām no viņām goda vietā sev līdzās un bīskapa tukšajā vietā. Bet divām no skaistākajām meitām tika ļauts nosēsties Stīrbjernam līdzās, viņas tomēr nežēlojās par šauro vietu, bet smējās glaimīgi, kad viņš tām piedāvāja alu, un dzēra braši. Tām sievām, kurām neiznāca vietas goda sēdeklī, nolika solu aiz galda, kur goda sēdeklis nestāvēja priekšā.

Halbjerns lika pūst taurē un, pavēlējis klusēt, pavēstīja, ka visiem jāizturas klusu cīņas laikā un neviens nedrīkstot saukt padomus cīnītājiem vai mest priekšmetus cīņas vietā. Abi nu bija gatavi un devās viens otram pretim, un, kad kļuva redzams, ka Pūķis cilā zobenu ar kreiso roku, bija dzirdama dedzīga murmināšana, jo cīņa starp labroci un kreili bija grūta abiem, tādēļ ka cirtieni tad nāca no nepareizās puses un vairogs nesedza tik labi.

Varēja redzēt, ka abi viņi bija cīnītāji, kādus rets kāds būtu vēlējies sastapt brīvprātīgi, un ne pie viena nebija manāmas ne mazākās bailes par iznākumu. Pūķis bija pusgalvas garāks par Sigtrigu, un rokas viņam bija garākas, bet Sigtrigs bija rupjākiem locekļiem un rādījās esam stiprāks. Viņi turēja vairogus krūtīm priekšā tik augstu, lai ātri varētu aizsegt kaklu. Neizlaizdami no acīm viens otra zobenu, viņi bija gatavi uztvert katru sitienu. Tiklīdz viņi piegāja viens otram tuvāk, Pūķis cirta Sigtrigam pa kājām, bet tas ātri atlēca atpakaļ un deva pretim spēcīgu cirtienu, kas ķēra bruņucepuri, tā ka tā nošķindēja. Pēc tam abi kļuva uzmanīgāki un uzķēra visus cirtienus ar vairogiem. Bet konungs Haralds paskaidroja savām sievām, ka tā ir pavisam cita lieta ar piedzīvojušiem cīnītājiem, kas nepārsteidzas un neatklāj savas vājās puses, jo tā baudījuma pietiek ilgākam laikam.

Konungs Svens, kas, tāpat kā abi jārli, biia uzmeties uz savas galda malas, lai sēdētu, pagriezies pret cīņu, nicīgi smaidīja un teica, ka nevienam, kas pazīstot Sigtrigu, neesot ko baidīties tādā ziņā.

—   Un, lai gan mani vīri nebīstas no cīņas, — viņš teica, — tas tomēr negadās bieži, ka man tādā kārtā būtu jāzaudē kāds no viņiem, izņemot, ja viņi cīnās savā starpā.

Tūke nu ienāca atpakaļ. Viņš kliboja, un varēja dzirdēt viņu murminām kādu vārsmu; un, kad viņš kāpa pār solu savā vietā, varēja redzēt, ka viņam sūcās asinis no gūžas uz leju.

—   Kas bija ar Dīri? — Sigurds Bues dēls jautāja.

—   Tas prasīja laiku, — Tūke teica, — bet nu viņš jau ir nolaidis ūdeni.

Visi nu lūkojās tikai uz cīņu, kur Sigtrigs, kā rādījās, gribēja panākt ātru galu. Viņš strauji uzbruka, mēģinādams piekļūt Pūķa kājām, sejai un pirkstiem uz zobena roktura. Pūķis labi aizsargājās pret cirtieniem, bet pats rādījās neko lielu nevaram izdarīt, un varēja redzēt, ka viņam radīja grūtības Sigtriga vairogs. Tas bija lielāks nekā viņa paša un no sīksta koka, biezu ādu apvilkts, vienīgi tikai sakta vidū bija dzelzs. Būtu bīstami, ja zobens iestrēgtu vairoga malā, jo tad tas varētu pārlūzt vai to varētu izgriezt no rokas. Pūķa vairogs viss bija no dzelzs, ar asu vairoga smaili.

Sigtrigs ņirdzīgi jautāja Pūķim, vai viņam esot silti diezgan. Pūķim pa vaigu tecēja asinis pēc pirmā cirtiena pa bruņucepuri, kājā viņš bija dabūjis dūrienu un rokā skrambu; Sigtrigs vēl bija neievainots. Pūķis nekā neatbildēja, bet atkāpās pēdu pa pēdai atpakaļ gar vienu no šķērsgaldiem. Sigtrigs saliecās aiz sava vairoga un mācās virsū no priekšas un no sāniem aizvien niknāk, un lielākai daļai jau šķita, ka viņa uzvara vairs nav tālu.

Pēkšņi Pūķis metās uz priekšu un, uztvēris Sigtriga cirtienu ar zobenu, grūda ar visu spēku savu vairogu pret viņa, tā ka vairoga smaile izdūrās cauri ādai un kokam un palika cieti iestrēgusi. Viņš spieda vairogus tik cieši uz zemi, ka abu vairogu tverokļi pārlūza, un abi nu atrāvās atpakaļ un, atsvabinājuši zobenus, cirta uzreiz. Sigtriga cirtiens ķēra sānus un, izdūries Pūķa bruņām cauri, atstāja dziļu vāti, bet Pūķa cirtiens ķēra kaklu, un telpā atskanēja kliedziens, kad galva nolidoja nost un, atsitusies pret galda malu, iekrita alus toveri galda galā.

Pūķis grīļojās un atspiedās pret galdu; noslaucījis zobenu pret celi, viņš iebāza to makstī un, noraudzīdamies uz bezgalvaino augumu pie savām kājām, teica: — Nu tu redzi, kam pieder kaklarota.

Desmita nodaļa

Kā Pūķis pazaudēja savu kaklarotu.

Divcīņa par kaklarotu sacēla daudz runu konunga pilī, kā dižajā istabā, tā virtuvē un sievu kambaros. Kas cīņā bija noskatījušies, pūlējās atcerēties visu, kas bija teikts un noticis, lai būtu kas labs, ko turpmāk pastāstīt citiem. Pūķa vairoga grūdiens daudz tika cildināts; un Stīrbjerna islandietis nākošā vakarā noskaitīja jūdhatra vārsmas par to, cik nelaimīgi ir pazaudēt galvu alus kublā. Visi bija tais domās, ka ne ik gadus pat pie konunga Haralda varēja piedzīvot tik labus Ziemsvētkus.

Bet Pūķis un Tūke dabūja nogulēt gultā ar savām vātīm, un kādu laiku viņiem nemaz neklājās labi, lai gan brālis Vilibalds ārstēja viņus ar savām labākajām ziedēm. Tūkes vāts sāka strutot. Viņš lāgiem murgoja un kļuva bīstams, tā ka četriem vīriem vajadzēja viņu turēt, kad vāts bija apkopjama. Pūķis, kuram bija pārcirstas divas ribas un kurš bija zaudējis daudz asiņu, jutās vārgs un pilns gurdenuma; viņam nebija ēstgribas kā parasti.

Konungs Haralds bija licis ierādīt viņiem labu kambari, kur gulēt, ar mūrētu siltuma pavardu, bet gultās salmu vietā bija siens. Daudz konunga un Stīrbjerna vīri pirmajā dienā nāca uz turieni runāt par cīņu un zoboties par konunga Svena dusmām. Kambaris bija pilns vīru un trokšņa, līdz brālis Vilibalds bargā balsī izdzina visus ārā; bet Pūķis un Tūke nevarēja saprast, vai viņiem klājās grūtāk sabiedrībā vai kad viņi bija vieni paši. Nu viņus atstāja arī viņu pašu vīri, vēlēdamies atgriezties mājās tagad, kad Ziemsvētki bija nosvinēti; visi, izņemot Rapu, kurš savā dzimtajā novadā tika vajāts un tādēļ palikās. Jau pēc nedaudzām dienām, kad sacēlusies vētra bija izdzenājusi ledu un konungs Svens drūms bija devies jūrā, daudz nekā ne ar vienu nerunājis, ari Stīrbjerns atvadījās no konunga Haralda, tādēļ ka steidzās braukāt apkārt un līgt cilvēkus savam sirojumam; un Pūķa vīri varēja aizbraukt ar viņa kuģiem, ja bija ar mieru airēt. Stīrbjerns labprāt būtu gribējis redzēt Pūķi un Tūki starp saviem ļaudīm. Pats uzmeklējis viņus viņu kambarī, viņš teica, ka viņi stipri palīdzējuši vairot svētku sajūtu un lai viņiem tagad neesot ilgi jāmokās ar savām skrambām.

— Parādieties nu Bornholmā, kad dzērves sāks pārnākt, — viņš teica. — Jo tādiem brašiem vīriem man ir vieta mana paša kuģa priekšgalā.

Viņš aizgāja, atbildes nenogaidījis, aizņemts ar steidzamām lietām; tāda bija viņu saruna ar Stīrbjernu. Viņi klusēja brīdi, pēc kam Tūke teica:

—   Sveikta tā diena, kad es no klāja skatīšos, kur

zoss, dzērve un svētelis balts lido uz ziemeļu pusi.

Bet Pūķis skumīgi atteica, brīdi apdomājies:

—   Klusē par dzērvēm, jo es pirms tam būšu aizgājis tur, pele un kurmis kur salts mirušo apošņā klusi.

Kad lielākā daļa viesu bija aizbraukuši un virtuvē nebija tādas steigas, brālis Vilibalds divreiz dienā lika vārīt gaļas viru abiem ievainotajiem, lai stiprinātu viņu spēkus, un aiz ziņkārības tad dažas no konunga sievām atrada izdevību ierasties kambarī ar viru. To viņas netraucētas varēja darīt, jo konungs Haralds tagad gulēja uz gultas,' saēdies svētku ēdienus, un brālim Vilibaldam un brālim Matejam nu pa lielākajai daļai vajadzēja uzturēties pie viņa kopā ar bīskapu, lai skaitītu lūgšanas un dotu viņam tīrītājus līdzekļus asinīm un zarnām.

Pirmā galvu pabāza iekšā mauru sieva, kuru viņi bija redzējuši, pirmoreiz stādamies konungam Haraldam priekšā. Tūke skaļi iekliedzās, viņu ieraudzījis, un lūdza viņu nākt tuvāk. Viņa ienāca ar krūzi un karoti un, pie Tūkes apsēdusies, sāka viņu barot; bet kopā ar viņu ienāca vēl viena, kura apsēdās pie Pūķa. Tā bija jauna meitene, slaidi noaugusi, bālu plutu, pelēkām acīm, skaistu muti. Viņai bija tumši mati, kuros bija dzintara mataukla. Pū

ķis agrāk viņu nebija redzējis, bet pie kalpotājiem viņa, kā rādījās, nepiederēja.

Pūķim bija grūti ieēst viru, jo ievainojums neļāva viņam piecelties sēdus; no vienas karotes viņš aizrijās un sāka kāsēt. Tad vāts iesūrkstējās; viņam kļuva nelabi, un viņš ievaidējās. Meitene savieba muti, Pūķis drūmi paskatījās viņā. Kad kāss bija pārgājis, viņš teica:

—   Negulu še, lai par mani smietos. Kas tu tāda esi?

—   Mani sauc Ilvu, — viņa atbildēja, — bet, ka par tevi var smieties, to dabūju zināt tikai nule. Kā tu vari vaidēt par karoti siltas zupas — tu, kas nogāzi mana brāļa Svena labāko cīnītāju?

—   Tas nebija viras dēļ, — Pūķis teica, — pat sievietei vajadzētu varēt saprast, ka tāds ievainojums dara sāpes. Bet, ja tu esi konunga Svena māsa, tad varbūt esi atnesusi nelabu viru, jo man netīk tās garša. Vai tu esi atnākusi atriebt zaudējumu, ko nodarīju tavam brālim?

Meitene piecēlās un aizsvieda projām krūzi un karoti uz pavarda pusi, tā ka vira iztašķījās visapkārt. Viņa stāvēja, dusmīgi noraudzīdamās uz Pūķi, bet pēc tam atmaiga un smiedamās apsēdās atkal uz gultas malas.

—   Tu nebaidies izrādīt bailes, — viņa teica, — to uzslavu nevaru tev liegt, bet, kuram no mums mazāk prāta, to grūti būs pateikt. Redzēju, kā tu cīnījies ar Sigtrigu, tā bija laba cīņa. Turklāt tas tev ir jāzina — neviens nekļūst mans ienaidnieks tādēļ, ka kaitē manam brālim Svenam. Sigtrigs jau par ilgu bija dzīvojis nenokauts. No viņa mutes jau pa gabalu nāca nelaba smaka, un viņi ar Svenu bija runājuši, ka viņš dabūs mani par sievu. Ja notiktos tik ļauni, daudz nakšu viņš šais laulībās nepiedzīvotu, jo kurš katrs man nav labs diezgan. Bet tagad esmu tev daudz pateicības parādā par palīdzību šai lietā.

—   Tu esi ietiepīga un nekaunīga un varbūt vairāk uz plēšanos nekā lielākā daļa citu, — Pūķis teica, — bet tādas jau konunga meitas laikam mēdz būt. Negribu liegt, ka tu man liecies par labu tādam kā Sigtrigs. Bet pats es šai cīņā esmu stipri cietis un nu nezinu, kādu galu tas viss ņems.

Ilva iekoda mēli zobos un, galvu klanīdama, domīgi skatījās.

—   Tādu, kas šai cīņā cietuši, varbūt ir vairāk nekā tu, Sigtrigs un Svens, — viņa teica. — Esmu dzirdējusi par tavu kaklarotu, ko Sigtrigs gribēja dabūt. Stāsta, ka to tev devis Dienvidzemes karalis un ka tā ir skaistāka par visām rotām. Gribu nu, lai tu man to parādi, nebaidies, ka to paņemšu un aizskriešu, kaut ari tā kļūtu mana, ja Sigtrigs uzvarētu.

—   Nelaimīgs, kam pieder tāda lieta, ko visi grib aptaustīt, — Pūķis sērīgi teica.

—   Kādēļ tad tu to neatdevi Sigtriga.m? — Ilva jautāja. — Tad tu no tām rūpēm būtu brīvs.

—   Vienu lietu es jau zinu, — Pūķis teica, — kaut arī nav ilgi, kamēr tevi pazīstu: tas, kurš tevi apprecēs, nevarēs vis bieži paturēt pēdējo vārdu.

—   Nedomāju, ka tevi kāds lūgs izmēģināt, vai tavs minējums ir pareizs, — Ilva teica. — Tāds tu neizskaties, kaut arī tev būtu piecas kaklarotas. Kādēļ neesi kādam lūdzis izmazgāt sev matus un bārdu? Tu jau izskaties slimāks nekā kāds smolandietis. Bet saki nu — kā tad īsti būs, vai rādīsi man kaklarotu vai ne?

—   Nav labi slimu vīru pielīdzināt smolandietim, — Pūķis teica. — Esmu no labas cilts kā no tēva, tā no mātes puses. Svens Zurkdegunis Jēingē bija manas mātesmātes tēva pusbrālis, bet no mātesmātes puses viņš bija no Vid- famnes cilts. Tikai manai slimībai tu vari pateikties, ka paciešos un nedzenu tevi projām. Bet tas tiesa, ka gribu, lai mani nomazgā, lai gan jūtos nožēlojami. Ja tu izdarītu man šo pakalpojumu, es redzētu, vai to tu vari labāk nekā pasniegt manu viru. Bet var jau būt, ka konunga meitas neprot tik derīgas lietas.

—   Tu uzdod man kalpones darbu, — Ilva teica, — bet vēl neviens pirms tevis nav uzdrošinājies to darīt; tas laikam ir tādēļ, ka tu esi no Vīdfamnes cilts. Bet es tiešām gribētu redzēt, kāds tu izskaties nomazgāts. Nākšu rit agri, tad redzēsi, ka šim darbam deru tikpat labi kā jebkurš cits.

—   Gribu ari, lai mani sasukā, — Pūķis teica, — un, ja viss būs padarīts tā, ka būšu apmierināts, parādīšu tev kaklarotu.

Tūkes pusē juta nemieru. Viņš varēja sēdēt gultā sēdus un no viras un sievietes tuvuma bija pie labas omas. Viņi sarunājās viņas valodā, kaut gan Tūkem gāja kā pa celmiem, toties izveicīgākas bija viņa rokas, ar kurām viņš mēģināja pievilkt viņu sev klāt. Tā vairījās no viņa un sita viņam ar karoti pa pirkstiem, bet vairāk, kā bija nepieciešams, viņa nepretojās un neizskatījās dusmīga; bet

Tūke slavēja viņas skaistumu kā vien spēdams, nolādēdams savu slimo kāju, kas viņu saistīja.

Pūķis un Ilva pagriezās pret viņiem, kad viņu rotaļa kļuva pārāk skaļa. Ilva savilka muti, bet Pūķis sapīka un kliedza Tūkcm, lai viņš ir prātīgs un liek sievietei mieru.

—   Ko, pēc tavām domām, teiks konungs Haralds, — viņš teica, — dabūjis dzirdēt, ka esi glaudījis viņa sievu augšpus ceļiem?

—   Viņš varbūt teiks tāpat kā tu, Pūķi, — Ilva iejaucās, — nelaimīgs, kam pieder tāda lieta, ko visi grib aptaustīt. Bet no manis viņš nekā nedabūs dzirdēt, jo viņam ir vairāk sievu, nekā viņam vajag viņa vecumā; bet viņai, nabadzītei, vis diez kā neklājas še starp mums. Viņa bieži raud un ir grūti apmierināma, jo neko daudz nesaprot no tā, ko viņai saka. Ļauj viņai pajokoties ar cilvēku, ar kuru viņa var runāt un kurš rādās esam veikls vīrs.

Bet Pūķis palika pie sava, ka Tūkcm jābūt apdomīgam tādās lietās, kamēr viņi ir konunga Haralda viesi.

Tūke jau bija apmierinājies un nu tikai turēja sievieti ciet aiz vienas bizes. Viņam šķita, ka Pūķis uztraucas bez vajadzības.

—   Jo, kamēr man kāja ir tāda kā tagad, tikmēr nekas liels nevar būt ko stāstīt, — viņš teica. — Tu, Pūķi, taču pats esi dzirdējis mazo priesteri sakām, ka konungs Haralds pavēlējis darīt visu, lai jūtamies labi par tiem sirds- ēstiem, ko sagādājām konungarn Svenam. Bet ar mani, kā to visi zina, ir tā, ka bez sievietēm nejūtos labi; un šī te man šķiet brīnišķīga, neskatoties uz manu slimību; vislabākais palīgs, lai es atdabūtu veselību, tā ka jau tagad jūtos labāk. Teicu viņai, lai viņa nāk šurp, cik vien bieži iespējams, un palīdz man tikt uz kājām. Nedomāju arī, ka viņai bail no manis tādēļ, ka viņu paplikšķināju.

Pūķis rūca saīdzis, bet galu galā abas sievietes apsolījās nākt otrā rītā izmazgāt viņiem matus un bārdu. Tad ļoti steidzīgi atnāca brālis Vilibaids apkopt viņu vātis; bargi izkliedzies par izlaistīto viru, viņš abas sievietes izdzina ārā, un pat Ilva neuzdrošinājās runāt viņam pretim, jo visiem bija bail no tā, kam bija vara pār dzīvību un veselību.

Kad Pūķis un Tūke bija palikuši vieni, viņi klusu gulēja, šo to pārdomādami. Tad Tūke teica:

—   Tā mūsu laime, ka sievietes ir sākušas nākt pie mums. Sajūta ir labāka.

Bet Pūķis teica:

—   Drīz mums nelaime būs uz kakla, ja tu, Tūke, nesavaldīsi savu kaislību. Būtu tiešām labi, ja es varētu ticēt, ka tu to iespēj.

Tūke teicās ceram to labāko šai lietā, pie nopietnas centības.

—   Bet, tiesa kas tiesa, — viņš teica, — viņai nezin vai būtu liela patikšana pretoties, ja es būtu vesels un neatlaidīgs. Vecs konungs nav nekas liels tādai sievietei kā viņa; viņa arī ir turēta ciešā uzraudzībā, kamēr viņa ir še. Viņai ir Mīra vārdā; viņa ir no Rondas un no labas dzimtas. Viņu nozaguši ziemeļnieki, atnākdami nakti un aizraudami viņu un daudzas citas projām, pēc kam viņa pārdota Korkas konungam. Bet tas viņas skaistuma deļ viņu atdevis konungam Haraldam kā drauga dāvanu. Viņa saka, ka gods būtu lielāks, ja viņa būtu iedāvināta kādam jaunākam un tādam, ar kuru viņa varētu runāt. Neesmu redzējis daudz tādas tik krāšņas sievietes kā viņa, tik skaisti noaugušu, ar tik maigu ādu. Bet par to, kura bija pie tevis apsēdusies, arī var teikt tikai visu labu, kaut gan tev varbūt liekas, ka viņa ir drusku par daudz izstīdzējusi un miesās nepiebriedusi. Tu viņai, kā var redzēt, pa- tīci. Arī tas rāda, kas mēs esam par vīriem, ja varam iegūt tādu sieviešu labvēlību, slimi gulēdami.

Pūķis turpretim teica, ka viņš par sieviešu mīlestību nemaz nedomājot, jo jūtoties aizvien noguris un slims un viņam varbūt necik ilgi neesot atlicis ko dzīvot.

Nākošā rītā, tiklīdz bija kļuvis gaišs, ieradās sievietes, kā bija solījušās, atnesdamas līdz siltu sārmu, ūdeni un dvieļus. Pūķim un Tūkem nu mati un bārda tika izmazgāti ar lielu rūpību. Ar Puķi bija grūti, jo viņš nevarēja celties sēdus. Bet Ilva uzstutēja viņu un apgājās ar viņu saudzīgi, godam veikdama savu uzdevumu, tā ka sārms viņam neiekļuva ne acīs, ne mutē un viņš tomēr tapa tīrs un glīts; pēc tam viņa nosēdās galvgalī un, viņa galvu uz ceļiem nolikusi, sāka viņam sukāt matus. Ilva jautāja, vai viņam neesot neērta gulēšana, bet Pūķis apgalvoja, ka viņam esot labi. Ilvai bija grūti izvilkt skāti viņam caur matiem, kas bija biezi un pēc mazgāšanas pinkaini, bet viņa veica to ar pacietību, tā. ka Pūķim šķita, ka labāk izsukāti mati viņam nekad nav bijuši. Viņa tagad draudzīgi runaja ar viņu, it kā viņi jau sen būtu pazīstami, un Pūķis juta, ka tam viņas klātiene bija tīkama.

—   Gan jau jums vēlreiz slapēs galvas, iekāin jūs tiksit uz kājām, — viņa teica, — jo bīskapam un viņa vīriem tik kristīt tos, kas guļ slimi, brīnums, ka viņi jau nav bijuši še. Tā viņi darīja ar manu tēvu, kad viņš gulēja grūti slims un gandrīz necerēja celties. Lielākā daļa cilvēku jau arī atrod, ka ir labāk tikt kristītam ziemu slimības gultā, kad priesteri lej ūdeni tikai uz galvas, kamēr citādi kristāmo iemērcē jūrā galīgi visu, un nav daudz tādu, kam tas patiktos, kad ūdens ir ledaini auksts. Arī priesteriem tad nav viegli — tie top zili sejā, ūdenī līdz ceļiem stāvēdami, un zobi viņiem tā klab, ka viņi tikko var izteikt svētīšanas vārdus. Tādēļ ziemas laikā viņi labāk kristī tos, kas guļ uz gultas; mani gan bīskaps kristīja vasaras vidusdienā, viņu tā saucamajā Jāņa Kristītāja dienā; tad tas nebija grūti. Es un manas māsas kreklos tupējām viņam apkārt, kamēr viņš skaitīja savas lūgšanas; un, kad viņš pacēla roku, mēs, degunus aizturējušas, ienirām; bet es zem ūdens paliku visilgāk no mums visām, tādēļ manas kristības tiek pieskaitītas pie labākajām. Pēc t&m d-abūjām apsvētītas drānas un katra mazu krustiņu, ko nēsāt ap kaklu; un nekas ļauns nevienai no mums no tā necēlās.

Pūķis atbildēja, ka labi pazīstot dažādus svešādus paradumus, jo esot bijis Dienvidzemē, kur nevienam nav atļauts ēst cūkgaļu, un pie mūkiem Īrijā, kas viņam uzmākušies, lai viņš ļaujas kristīties.

—   Man tomēr grūti nākas saprast, — viņš teica, — kāds labums no tā var būt cilvēkiem vai prieks dieviem. Es gribētu redzēt to bīskapu vai citu kādu Dieva vīru, kas mani piedabūs tupties aukstā ūdenī pāri ausīm, lai tā būtu vasara vai ziema. Nav man arī ne mazākā prieka ļaut viņiem liet ūdeni man uz galvas, viņiem lūgsnas skaitot. Jo mana pārliecība ir tā, ka ļoti jāsargās no visādām apvārdošanām un burvestībām.

Ilva teica, ka daži no konunga Haralda vīriem sūdzējušies par kriku mugurā pēc kristībām un šīs lietas dēļ gribējuši no bīskapa dabūt sāpju naudu, bet ka citādi nekas kaitīgs nebija manīts un ka tagad, gluži otrādi, daudzi atrodot, ka kristība esot veselībai derīga. Pret cūkgaļu šejienes bīskapiem nekas neesot pretim, kā jau Pūķis pats pa Ziemsvētkiem droši vien būšot ievērojis; vispār par to, ko cilvēki ēdot, viņi daudz neko neliekoties zinis. Vienīgi ja viņiem solot zirga gaļu, viņi spļaudoties un melot krustus, tāpat arī reizēm varot dzirdēt viņus murminām, ka būtu labāk, ja ļaudis piektdienās neēstu ga|u; bet viņas tēvs teicis, ka tādas valodas viņš vairs ilgāk negribot dzirdēt. Pati viņa nevarot teikties manījusi jebkādu nelādzību no jaunās mācības. Daži tomēr pastāvot, ka ražas vairs neesot tādas kā agrāk un ka govīm piens kļuvis plānāks, kamēr sākuši aizmirst vecos dievus.

Viņa lēnām vilka skāti caur kādu matu šķipsnu, ko bija atšķīrusi, un to, pret dienas gaismu turēdama, uzmanīgi apskatīja.

—   Nesaprotu, kā tas var nākties, — viņa teica, — bet neliekas, ka tev matos būtu kaut vai viena uts.

—   Tas nevar būt, — Pūķis teica, — tad skāte nav laba. Velc ciešāk.

Viņa atbildēja, ka skāte esot laba utu skāte, un vilka nu tik cicši, ka āda sūrstēja. Bet neviena uts nebija atrodama.

—   Tad ar mani vairs nav labi, — Pūķis teica, — patiesība ir ļaunāka, nekā biju domājis. Jo tad slimība ir pārgājusi asinīs.

Ilvai šķita, ka tik bīstami varbūt neesot, bet Pūķim tas stipri ķērās klāt. Viņš klusu gulēja pa visu atlikušo sukāšanas laiku, kaut ko sērīgi atrūkdams uz viņas runu. Bet Tūkem un Mīrai toties bija jo vairāk, ko vienam otram sacīt, un, kā varēja redzēt, viņiem jo ilgāk jo labāk sakrita vienam ar otru.

Beidzot Pūķim bija sasukāti ir mati, ir bārda, un Ilva apmierināta noraudzījās uz savu darbu.

—   Nu tu vairs tā neizskaties pēc tīrumu budēļa, bet vairāk pēc virsaiša, — viņa teica. — Maz būs tādu sieviešu, kas tagad bēgtu no tevis, un par to tu vari pateikties man.

Pacēlusi viņa vairogu, Ilva paberzēja to tur, kur tas bija mazāk cirtienu sakapāts, un turēja to viņam priekšā. Apskatījis tanī sevi, Pūķis palocīja galvu.

—   Sasukāts ir labi, labāk, nekā es no konunga meitas būtu sagaidījis. Bet var jau būt, ka tu esi pārāka nekā lielākā daļa no viņām. Nu tu esi nopelnījusi, ka rotas lietā daru tev pa prātam.

Attaisījis kamzoli pie kakla, viņš izvilka rotu un sniedza to viņai. Ilva iesaucās, to savās rokās svārstīdama un tās skaistumu redzēdama. Arī Mīra pameta Tūki un ātri piesteidzās, tāpat iesaukdamās, kad bija apskatījusi rotu. Pūķis teica Ilvai:

—   Apliec to sev ap kaklu.

Ilva darīja, kā viņš bija teicis. Kaklarota bija gara un nokarājās uz leju viņai pār ņiebura krūšu rotu; steidzīgi uzstutējusi vairogu uz sienassola, viņa spogu|ojās tanī.

—   Tā ir tik gara, ka apies divreiz ap kaklu, — viņa teica, nevarēdama atraut no tās acu un pirkstu. — Kā tā ir nēsājama?

—   Almansuram tā stāvēja lādē, kur neviens to nedabūja redzēt, — Pūķis teica. — Un, kamēr tā ir mana, nēsāju to zem kamzoļa, līdz tā man noberza ādu; neesmu to bez vajadzības nevienam rādījis, kamēr nule pa Ziemsvētkiem. Un tā man tūliņ atnesa nelaimi. Neviens cits nekā nevar teikt kā tikai to, ka patlaban tā atrodas vislabākajā vietā. Un tagad, Ilva, tā ir tava, un tu vari to nēsāt, kā tev pašai labāk tīk.

Viņa turēja kaklarotu abām rokām un lielām acīm noraudzījās viņā.

—   Vai tu esi bez prāta? — viņa teica. — Ko es esmu darījusi, lai tu man dotu tādu dāvanu? Visdiženākā karaliene gulētu ar berserku par nevērtīgāku rotu kā šī.

—   Tu mani labi sasukāji, — Pūķis pasmiedamies teica. — Mēs, kas esam no Vīdfamnes cilts, dodam labas drauga dāvanas vai nemaz.

Arī Mīra gribēja uzlaikot kaklarotu, bet Tūke pavēlēja viņai nākt atpakaļ pie viņa un atstāt rotu. Viņam jau bija tāda vara pār viņu, ka Mīra paklausīja. Ilva teica:

—   Varbūt man tā if jāpaslēpj zem tērpa tāpat kā tev, jo manas māsas un citas sievietes pilī gribēs tās dēļ man izskrāpēt acis. Bet kādēļ tu man to dod, to es nesaprotu, lai tu arī būtu no Vīdfamnes cilts.

Pūķis nopūties atteica:

—   Kam gan man tā, kad zāle augs pār mani? Es tagad zinu, ka man ir jāmirst, kad jau pat ne utij nav labi pie manis; tāda nojauta man bija arī jau agrāk. Var jau būt, ka tu to dabūtu, arī ja nāve mani nebūtu apzīmējusi, bet tad es no tevis par to prasītu kaut ko pretim. Tu liecies tādas rotas vērta; manas domas ir tās, ka tu gan pratīsi aizstāvēties, ja arī kāds ar tevi tās dēļ gribēs plēsties. Labāk jau es gan būtu gribējis dzīvot un redzēt tevi to valkājam.

Vienpadsmitā nodaļa

Par brāļa Villbalda dusmām un kā Pūķim veicās bildinājums.

Nepagāja necik iigi, kad, kā jau Ilva bija teikusi, pie viņiem sāka nākt bīskaps un gribēja kristīt abus ievainotos, bet ne pie viena viņiem nebija nekādu panākumu. Pūķis ātri kļuva nepacietīgs un teica, ka par tādām lietām negribot dzirdēt, jo viņam tā vai tā drīz būšot jāmirst; un Tūke atrunājās, ka viņam nekas tamlīdzīgs neesot vajadzīgs, jo viņš tā vai tā drīz būšot vesels. Bīskaps uzdeva brālim Matejam ar pacietību pierunāt viņus un iepazīstināt viņus ar mācību. Un, kad šis kādas reizes bija centies iemācīt viņiem ticības apliecinājumu, neklausīdamies uz viņu ierunām, lai liek viņus mierā, Tūke lika ienest krietnu šķēpu ar šauru un asu smaili un, uz elkoņa atspiedies, svārstīja to rokā nākošajā reizē, kad brālis Matejs ieradās viņus mācīt.

—   Nav labi konunga pilī lauzt mieru, — Tūke teica, — bet neviens nekā nevar sacīt, ja to slimnieki dara aizsargādamies. Nav arī labi pietašķīt kambari ar tādu tauku vīru, kāds esi tu, kuram acīmredzot vajag būt daudz asiņu. Manas domas nu ir tādas — ja tevi ar šo šķēpu pienaglošu pie sienas, tad asinis varbūt neplūdīs tik pārmērīgi. Tā nav viegla lieta gultā gulošam vīram, bet darīšu, kas manos spēkos stāvēs, un pie tam tūliņ, tiklīdz tu atvērsi muti un sāksi muldēt blēņas, ar kurām lūdzu tevi likt mani mierā.

Brālis Matejs nobālis stāvēja, plaukstas sev priekšā pacēlis, izskatīdamies tā, it kā gribētu ko sacīt. Tad viņš nodrebēja un, atmuguriski atkāpdamies, atstāja kambari, aiztaisīdams durvis. Pēc tam viņš vairs netraucēja viņus. Bet brālis Vilibalds, kurš nekad neizrādīja nekādas baiļu zīmes, kā parasts, nāca apkopt viņu vātis, bargi pārmezdams viņiem, ka viņi pārbiedējuši brāli Mateju.

—   Tu esi īsts vīrs, kaut arī mazs no auguma, — Tūke teica, — ir tiešām savādi, ka tu man patīci labāk nekā tie citi no tavas sugas, lai gan tu esi nepieklājīgs un nikns. Bet tas varbūt ir tādēļ, ka tu nemēģini inūs pierunāt, lai pieņemam kristīgo ticību, bet apmierinies ar to, ka apkop mūsu vātis.

Brālis Vilibalds atteica, ka ilgāk nekā tie .citi jau esot mitis šai tumsības zemē, tā atsvabinādamies no bērnišķibām.

—   Sākumā, — tā viņš teica, — es tikpat dedzīgi kā jebkurš no svētā Benedikta brālības centos kristīt visus pagānus. Bet tagad es zinu, kas ir derīgs un kas ir tikai lūkšas iedomas. Bērni šai zemē ir jākristī, tāpat arī sievietes, kas nav pārāk nodevušās grēkam, ja tādas ir atrodamas, bet pieaugušie vīrieši šai zemē pieder velnam, un Dieva taisnības labad viņiem ir jādeg elles ugunīs, lai cik viņus arī kristītu, jo nekāda atpestīšana viņiem nevar būt pietiekama. Tādas ir manas domas, jo es tagad viņus pazīstu. Un tādēļ es velti nešķiežu laiku, mēģinādams jūs abus pierunāt.

Viņš runāja aizvien dedzīgāk, nikni noraudzīdamies no viena uz otru, līdz beidzot, rokām mētādamies, sāka kliegt:

—   Jūs asinskārīgie vilki, cilvēku slepkavas un noziedznieki, maucinieki un velna apsēstās cūkas, Belcebula acuraugi, sātana nezāles, odžu un bazilisku izdzimums, jūs lai kristība nomazgātu tīrus, tā ka jūs balti kā sniegs stāvētu starp Dieva svētajiem? Nē, es saku: nekad. Esmu vecs kļuvis še pilī, esmu pārāk daudz redzējis, es pazīstu jūs; neviens bīskaps, neviens baznīcas tēvs man to neiestāstīs. Kas tad notiktu, ja jūs, ziemeļniekus, ielaistu debesu valstībā? Jūs ar neķītriem vārdiem sagrābtu svētās jaunavas, izkliegtu kara saucienus pret zēraviem un ercenģeļiem un brēktu pēc alus paša Dieva vaiga priekšā. Nē, nē, es zinu, ko es runāju: elle ir vienīgā vieta jums, vai jūs kristī vai ne, lai slavēts Visvarenais mūžīgi mūžos, āmen!

Viņš sarūgtināts rāva vaļā savas cibas un saites un gāja uzlikt ziedi Tūkes vātij.

—   Kādēļ tu cik spēdams dari visu, lai mūs izdziedētu, — Pūķis teica, — ja tavs niknums pret mums ir tik liels?

—   To daru tādēļ, ka esmu kristīgais un protu ļaunu atmaksāt ar labu, — viņš atbildēja. — Bet tas ir kaut kas tāds, ko jūs nekad neiemācīsities. Vai man uz galvas vēl nav zīme, kur konungs Haralds man iesita ar svēto krucifiksu? — Un tomēr es ik dienas kopju viņa veco, samaitāto miesu ar vislielāko rūpību. Turklāt varbūt ir labi, ka tādi lieli cīnītāji kā jūs tiek uzturēti pie dzīvības šai zemē; jo jūs daudzus no savas sugas aizraidīsit uz elli, iekām paši noiesit turp, kā jau redzēju jūs darām nupat Ziemsvētku svinībās. Lai vilks saplosa vilku, tad Dieva jēriem būs vieglāk.

Kad viņš bija atstājis viņus vienus, Tūke teica, ka, pēc viņa domām, mazais vīriņš bija jucis prātā no sitiena pa galvaskausu toreiz, kad konungs viņam bija iezvēlis ar krustu, jo lielāko da|u no viņa kliedzieniem neesot iespējams saprast; un Pūķis viņam piekrita. Bet abi atzina viņa centību dziedniecības mākslā un rūpību, ar kādu viņš kopa viņus.

Tūke tagad sāka atlabt un drīz vien varēja klibot apkārt pa kambari un pat ārpus tā. Un Pūķis tad gulēja garlaikodamies, izņemot, kad atnāca Ilva. Kamēr Uva sēdēja pie viņa gultas, viņš mazāk domāja par miršanu, jo viņa aizvien bija valodīga, dedzīga un mundra un Pūķim patika viņā klausīties. Bet viņš saīga, ja viņa teica, ka viņš izskatoties labāk un drīz būs vesels. To viņš pats zinot labāk, tā viņš teica. Bet drīz viņš jau gultā varēja piecelties sēdus bez kādām lielām sāpēm. Un, kad Ilva nākošā reizē, viņu sukādama, atrada uti, kas bija liela, veselīga un pilna asiņu, viņš kļuva domīgs un teica, ka nu viņš vairs nezinot, kam ticēt.

—   Nebēdājies tagad kaklarotas dēļ, — Ilva teica. — To tu man devi, kad domāji, ka mirsi, un tas tagad nospiež tevi, kad tu sāc manīt, ka būsi dzīvotājs. Es labprāt atdošu to tev atpakaļ, ja arī tā ir skaistāka kā viss, kas šai zemē ir redzēts. Negribu, lai ļaudis runā, ka esmu izvīlusi tev tavu zeltu, kamēr gulēji no vātīm vārgs, ko jau tā vai tā vairākkārt esmu dabūjusi dzirdēt.

—   Tiesa gan, labi būtu paturēt tādu rotu dzimtā, — Pūķis teica. — Bet visizdevīgākais darījums man būtu paturēt kā tevi, tā rotu; citādā kārtā negribu saņemt to atpakaļ. Bet, pirms runāšu ar tavu tēvu par šo lietu, es labprāt gribētu zināt, ko tu pati saki. Jo, kad pirmo reizi runājāmies, tu teicies, ka līgavas gultā Sigtrigu būtu nodūrusi ar nazi, ja tevi atdotu viņam; tādēļ es labprāt gribētu zināt, vai uz mani tu turētu labāku prātu.

Ilva stipri smējās un teica, ka pārāk drošs lai viņš neesot.

—   Jo no dabas esmu niknāka, nekā tu domā, un man pa prātam izdarīt nav viegli. Un uz konunga meitām jau mazāk varot palaisties kā uz citām, kad tās izprecinot, jo pat konungiem tās laupot dzīvību, ja pie tiem nejūtoties labi. Vai esi dzirdējis, kā izgājis zviedru konungam Agnem vecumdienās, kad viņš ieguvis negribīgu karaļmeitu austrumos aiz jūras? Viņš gulējis ar viņu pirmajā naktī zem koka, un, kad viņš cieši aizmidzis, viņa piesējusi virvi viņam pie kakla gredzena, kurš bijis ļoti ^tiprs, un pakārusi viņu kokā, lai gan viņš bijis liels konungs, un tikai viena kalpone viņai palīdzējusi vilkt virvi. Tādēļ apdomājies labi, pirms iesāc ar mani.

Noliekusies pār viņu, tā noglauda viņam pieri un, iekniebusi viņam ausī, smiedamās raudzījās viņam acīs. Pūķis pie tam jutās tik labi, kā sen nebija juties.

Bet pēc tam viņa kļuva nopietna un domīgi teica, ka tā esot tukša valoda, pirms viņas tēvs neesot teicis savu vārdu šai lielā; viņai liekoties, ka grūti būšot dabūt viņa piekrišanu, ja Pūķa īpašumi nebūtu lielāki un viņam mājlopu un zelta nebūtu vairāk kā lielākajai daļai citu.

—   Viņš bieži sūrojas par savām daudzajām neprecētajām meitām, — viņa teica, — bet viņam neveicas atrast mums vīrus, kas, pēc viņa domām, būtu pietiekami bagāti un ievērojami. Nav nemaz tik labi būt konunga meitai, kā ļaudis domā, jo daudz ir brašu, jaunu vīru, kas slepeni sasmaidās ar mums un tvarsta mūs aiz svārku jostas, bet maz ir to, kas uzdrošinās runāt ar tēvu, bet, kas to dara, pēc sarunas iznāk nolaidušies. Nelaime, ka viņš visādā ziņā grib mūs tik bagāti izprecināt, kaut gan nabaga vīrs man tiešām nederētu. Bet tu, Pūķi, kas vari atdāvināt tādu kaklarotu un kas esi no Vīdfamnes cilts, — tu laikam gan piederi pie bagātākajiem lielmaņiem Skonē?

Pūķis atbildēja, ka cerot panākt vienošanos ar konungu Haraldu, jo stāvot cieņā pie viņa kā zvana Jēkaba, tā divkaujas dēļ.

—   Bet, cik man ir mantas mājā Skonē, — viņš teica, — to es pats nezinu, jo nu jau ir septītais gads, kamēr esmu no mājas projām; tā es arī nekā nezinu par saviem radiem. Varbūt tagad viņu ir mazāk pie dzīvības nekā tad, kad tos pēdējo reizi redzēju, un mana mantojuma daļa pēc tam ir palielinājusies. Bet no Dienvidzemes man līdz ir vairāk zelta nekā tikai kaklarota; pat ja man piederētu vien tas, kas man ir no turienes, es nebūtu nekāds nabaga vīrs. Un, kā ir iegūts tas, tā .var iegūt vēl vairāk.

Ilva skumīgi papurināja galvu un teica, ka diezin cik labi tas neizklausoties, ņemot vērā viņas tēva prasības. Ari Tūkem, kurš viņu sarunas laikā bija ienācis iekšā, šķita tāpat, un viņš izteicās, ka še būtu vajadzīgs labs padoms.

—   Par laimi, — tā viņš tcica, — izrādās, ka varu jums pastāstīt, kā vislabāk iegūt bagātu augstas kārtas līgavu, kad tēvs nepiekrīt, bet viņa pati gan. Manu mātestēvu sauca Tcnni no Nēscs, un viņa nodarbība bija tirgošanās ar smolandiešiem; viņam piederēja nelielas lauku mājas ar divpadsmit govīm, un viņš bija gudrs vīrs. Un, kad viņš reiz kādā tirdzniecības braucienā uz Vērendu tur bija ieraudzījis jaunu meiteni, vārdā Jīdu, kāda lielmaņa meitu, viņš apņēmās viņu iegūt, lai viņam būtu lielāks gods, kā arī tādēļ, ka viņam patika viņas raženais augums un resnās, sarkanās bizes. Bet viņas tēvs, kuram bija Glums vārdā, bija augstprātīgs vīrs, kurš teica, ka Tenne nav diezgan labs znots viņam, lai gan meiča pati domāja citādi. Jīda un Tenne tomēr daudz vis nesēroja par veča neprātību, bet drīz atrada padomu, kā sastapties mežā, kad viņa ar kalponēm bija riekstus lasīt. No tā viņa palika ar bērnu, bet Tenne divas reizes sitās ar viņas brāli, no kā viņiem abiem palika zīmes uz visu mūžu. Kad viņai piedzima dvīnīši, vecis ieskatīja, ka nav nozīmes vēl ilgāk pretoties. Viņi apprecējās, aizvien labi satika un piedzīvoja vēl septiņus bērnus. Visi turienes lauku ļaudis daudzināja viņa laimi un gudrību, viņa cieņa pieauga, sevišķi, kad viņš pēc vecā Gluma nāves saņēma prāvu mantojumu. Ja mans mātestēvs neatrastu tādu gudru izeju savā precību lietā, tad es vis tagad te nesēdētu un nedotu jums derīgus padomus, jo mana māte bija viens no dvīņu bērniem, kas bija radušies zem lazdu krūma.

— Ja tiem visādā ziņā ir jābūt dvīnīšiem, lai no tā celtos kāds labums, — Uva teica, — tad šim padomam vieglāk ir piekrist nekā to paveikt. Turklāt ir starpība starp Vērendas zemnieku un dāņu konungu, un tādēļ nav teikts, ka tāds mēģinājums mums izdotos tikpat labi.

Pūķim šķita, ka var daudz ko teikt kā par, tā pret Tū kes padomu, kaut gan slims un nespēcīgs vīrs daudz uz to klausīties nevarot. Viņš nu vispirms gribot mēģināt tikt uz kājām un runāt ar konungu Haraldu.

Uz to vēl kādu laiku bija jāgaida. Beidzot viņš bija atveseļojies; vāts bija aizaugusi, un spēki viņam sāka atgriezties. Ziema tad jau gāja uz beigām. Konungs Haralds nu bija mundrs un pie labas omas, un viņam bija daudz, ko darīt, kuģus sagatavojot, jo viņš taisījās doties uz Skanēru piedzīt siļķu nodevas, kā arī sūtīt Stīrbjernam viņam apsolītos kuģus. Pūķis aizgāja pie viņa un izstāstīja viņam savu lietu. Konungs Haralds nelikās nelaipns, izdzirdis viņa prasību, tikai tūliņ jautāja, kāds ir viņa stāvoklis, ja viņš uzdrošinās domāt par tik dižām precībām. Pūķis izstāstīja, kāda bija viņa dzimta un izcelšanās, kādi viņa tēva īpašumi un kas viņam pašam bija līdz no ārzemēm.

—   Turklāt arī Jēingē bija zeme, ko mana māte cerēja mantot, — viņš teica, — bet par to es maz ko zinu. Tāpat arī nezinu, kā manai dzimtai tagad klājas un kuri no viņiem ir vēl pie dzīvības. Jo pa septiņiem gadiem mājā daudz kas var būt noticis.

—   Rota, ko tu meitenei esi iedevis, ir lielmaņa dāvana, — konungs Haralds teica, — un man tu esi izdarījis krietnus pakalpojumus, ko tev neaizmirsīšu. Bet precības ar dāņu konunga meitu ir augstākais, pēc kā kāds vīrs var censties, un tādā nolūkā pie manis vēl nav nācis neviens, kam nepiederētu vairāk, nekā.tu te uzskaitīji. Turklāt starp tevi un tavām tēva mājām stāv tavs brālis. Ja viņš vēl dzīvo un viņam ir dēli, kā tad tu apgādāsi manu meitu? Es pamazām sāku palikt vecs, kaut gan to no manis daudz nevar redzēt, un es labprāt savas meitas gribu redzēt apprecētas, kamēr vēl spēju par viņām parūpēties. Jo Svens nekā liela viņu labā nedarīs, kad mans laiks būs beidzies.

Pūķim vajadzēja atzīt, ka viņam nebija nekā daudz, ar ko nākt klajā tādā bildinājumā kā šis.

—   Ļoti var būt, ka viss mantojums piekritīs man, kad atgriezīšos mājās, — viņš teica. — Mans tēvs sāka novecot jau pirms septiņiem gadiem; un mans brālis Uds ik vasaras mita Īrijā, un viņam nebija nekādas patikšanas palikt mājā uz dzīvi. Turklāt esmu dzirdējis, ka mūsu tautas brā|iem Īrijā pēdējos gados bijušas grūtas dienas, kamēr tur sācis valdīt karalis Briāns.

Konungs Haralds māja ar galvu, teikdams, ka karalis Briāns nobeidzis daudz dāņu Īrijā, kā arī daudz jūrasbraucēju visgarām tās krastiem, pie tam reizēm izrādīdamies gluži noderīgs, jo starp tiem bijis diezgan daudz vīru, kas savās mājās Dānijā bijuši tikai par nelaimi.

—    Bet šim Briānam, Munsteras karalim, nu no lieliem panākumiem tā ir izaugusi sekste, — konungs Haralds teica, — ka viņš sāk prasīt nodevas ne vien no Korkas konunga Olofa, kurš ir mans draugs, bet arī no Dublinas karaļa Sigtriga, mana radinieka. Tāda uzpūtība nepieklājas īru karalim, un, kad būs pienācis laiks, es sūtīšu flotes uz salu, lai tādu pārdrošību savaldītu. Būtu labs darbs sagūstītu atvest viņu šurp un saistītu nostādīt viņu pie durvīm dižajā istabā — ne vien par izpriecu maniem vīriem pie alus, bet arī par mācību viņam pašam kristīgā paze mībā un par biedinājumu pārējiem karaļiem. Jo manas domas aizvien ir bijušas tās, ka dāņu konungs turams augstākā godā par visiem karaļiem.

—   Manas domas ir tās, ka tu esi lielākais no kara ļiem, — Pūķis teica, — un pat starp andalūziešiem un melnajiem ir vīri, kuriem ir zināms tavs vārds un tavi darbi.

—   Šoreiz tavi vārdi bija labi izvēlēti, — konungs Ha ralds teica, — bet vispār tu man parādi maz cieņas, ja nāc un izlūdzies man vienu no manām skaistākajām mei tām, nemaz vēl nezinādams, kāds ir tavs mantojums un tavi īpašumi. To es tev tomēr neņemšu ļaunā tavas jau nības un neapdomības dēļ. Bet uz to, ko tu man tagad lūdzi, es tev neatbildēšu ne jā, ne nē. Mans lēmums ir šis atgriezies atkal rudenī, kad ari es būšu še un tu labāk zināsi, kādas tavas izredzes. Un, ja es tad atradīšu, ka tava bagātība ir pietiekama, tu dabūsi meitu tās drau dzības dēļ, kādu pret tevi jūtu; vispār tu katrā laikā vari iestāties labā dienestā starp maniem vīriem. Bet līdz tam laikam tev ir jāpaciešas.

Uva tapa bēdīga, kad Pūķis izstāstīja, kā saruna bija norisinājusies; asarām acīs viņa kliedza, ka izplūkšot vecim bārdu viņa skopuma un stūrgalvības dēļ un tad tūliņ ņemšot vērā Tūkes padomu. Bet apmierinājusies viņa atrada par labāku atteikties no šī nodoma.

—   Man nav bail no viņa dusmām, — viņa teica, — arī tad ne, kad viņš bauro kā vērsis un sviež ar alus kannu man pakaļ, jo esmu žiglāka nekā viņš, un vēl nekad viņš man nav ķēris, turklāt tādas dusmas ātri pāriet. Bet viņš ir tāds, ka, ja viņam nopietni pretojas kādā lietā, ko viņš reiz izlēmis, viņš to ilgi atceras un nekad neaizmirst atriebties. Tādēļ labāk ir nekaitināt viņu šai ziņā, jo tad viņš varētu noskaisties uz mums abiem un izprecināt mani pirmajam labākajam no saviem vīriem, tikai lai sariebtu un parādītu, kurš ir tas noteicējs. Bet tas tev ir jāzina, Pūķi, ka neviena cita es negribu kā tikai tevi; man tu esi to vērts, lai es gaidītu līdz rudenim, kaut arī laiks liksies garš. Bet, ja viņš arī tad nebūs ar mieru, tad vairs ilgāk negaidīšu, bet sekošu tev, kurp tu gribēsi.

—   Nu, kad tu esi man to pateikusi, es jūtos labāk, — Pūķis teica.

Divpadsmitā nodaļa

Kā Pūķis atgriezās mājās no sava garā ce|ojuma.

Konungs Haralds apbruņoja divdesmit kuģu savam ceļojumam. No tiem divpadsmit bija domāti Stīrbjernam, un iir pārējiem viņš taisījās doties uz Skanēru, kur bija va- adzīga krietna pavadonība siļķu nodevu piedzīšanai. Ar ielu rūpību viņš izraudzījās kuģa ļaudis. Visi labāk gribēja tikt uz Stīrbjerna kuģiem, jo tur varēja cerēt uz lielu laupījumu.

Jelingē saradās daudz vīru, kas visi gribēja iestāties konunga Haralda flotē. Pūķis un Tūke raudzīja, vai starp tiem, kas palika pāri, nevarēs salīgt airētājus braucienam uz māju pašiem ar savu kuģi, bet airētāji bija dārgi, un viņiem maksa likās pārāk augsta, jo tik tuvu mājai viņiem nebija nekādas vēlēšanās uzņemties liekus ceļa izdevumus. Lai viņiem vispār nekas nebūtu jāizdod, viņi beidzot sarunāja kādu vīru no Fīnes, vārdā Oke, ka viņš nopirks no viņiem kuģi un par atlīdzību sagādās kuģa ļaudis un aizvedīs viņus abus — Pūķi līdz Kūlienam un Tūki līdz Lis- terei, kā arī gādās par pārtiku ceļojuma laikā. Par to tika turētas garas sarunas, kas gandrīz beidzās ar kautiņu starp Tūki un Oki, jo Tūke turklāt vēl gribēja dabūt maksu naudā, tādēļ ka kuģis, pēc viņa domām, bija tikpat kā jauns, drošs un labi burājams, kaut arī mazs; Oke turpretim nekā negribēja dot, jo tas esot ārzemju kuģis, nolaidīgi salaists un mazvērtīgs, tā ka viņš pat baidījās, vai tikai viņam šis darījums nebūs neizdevīgs. Beidzot viņi par šķīrēju pieaicināja staļļmeistaru Halbjernu, un darījums tika noslēgts bez ķildas, kaut arī nekādas peļņas Pūķim un Tūkem no tā nebija.

Nevienam no viņiem nebija vēlēšanās doties pie Stīrbjerna, jo abiem prātā stāvēja kaut kas cits. Pūķim spēki atgriezās tikai pamazām, tā ka viņam šķita, ka uz visu mūžu būs jāpaliek vārgulim. Viņu nospieda arī šķiršanās no Ilvas; konungs Haralds tagad bija pielicis pāris vecu sievu viņu uzraudzīt, lai viņi priekšlaicīgi pārāk bieži nesastaptos. Bet, lai gan veiklas, vecenes tomēr žēlojās, ka konungs uzdevis viņām darbu, kas viņu vecām kājām esot par grūtu.

Kad flote bija gatava burāšanai, konungs Haralds lika visus kuģus nosvētīt bīskapam, bet ceļojumā ņemt viņu līdz negribēja, jo priesteriem, kā zināms, nav laba laika laimes. Bīskaps gribēja braukt uz Skoni apraudzīt tur savus mācītājus un baznīcas un izskaitīt atgrieztos, bet konungs Haralds teica, ka tas jāatliek līdz nākamajai reizei, kad kuģi dosies turp: pats viņš nekādā gadījumā neviena bīskapa nedomājot ņemt līdz iļz kuģa, pat ne vienkāršu priesteri.

—   Esmu jau par vecu rotājāties ar nelaimi, — viņš teica, — bet to zina visi jūrasbraucēji, ka ūdensmeitām, jūras troļļiem un visām jūras varām ne pret vienu nav tik liela naida kā pret skūtajiem; tos tie cenšas noslīcināt, tiklīdz viņi ir uz jūras. Zelta Haralds, mans brāļadēls, reiz burāja mājup no Bretaņas ar daudz sagūstītiem vergiem pie airiem; sacēlās vētra un putenis un tāda jūra kā vēl nekad, kaut gan vēl bija agrs rudens; un, kad jau viņa kuģis taisījās grimt, viņš apskatījās un atrada divus skūtus vīrus starp airētājiem; pēc tam kad tie bija pār mesti pār malu, pārējā ceļojumā viņam bijis tik labs laiks, ka labāku nevar vēlēties. Tā varēja rīkoties viņš, kurš bija pagāns, bet man nepieklātos mest bīskapu pār malu, lai apklusinātu jūru, un tādēļ viņam ir jāpaliek še.

Tai rītā, kad flotei vajadzēja sākt būrāt un Pūķim un Tūkem reizē ar to, konungs Haralds baltā apmetnī, ar sidraba bruņucepuri galvā nāca lejup gar kuģu steķiem ceļā uz savu kuģi, ar lielu pavadonību un savu karogu, kuru viņam nesa pa priekšu. Pienācis tur, kur atradās Pūķis, viņš apstājās un, savu pavadonību atstājis, viens pats uzkāpa pie viņa uz kuģa pateikt dažus vārdus.

—   Šo godu gribēju tev parādīt, — viņš teica, — lai neviens neiedomātos, ka starp mums ir kas ļauns, tādēļ ka vēl neesmu tev devis savu meitu Uvu. Viņa sēd tagad ieslēgta pie sievām un šņāc uz viņām; jo tāda, kāda viņa ir, viņai viegli varētu ienāk prātā skriet šurp še uz kuģi, tiklīdz es būšu pagriezis muguru, un pavedināt tevi, lai tu ņem viņu līdz, bet tas ne tev, ne viņai nenāktu par labu. Nu mēs šķiramies uz kādu laiku, un man nav nevienas dāvanas, ar ko tev atlīdzināt par zvanu, bet rudens tai ziņā atnesīs ko labāku.

Bija skaists pavasara rīts; debesis bija skaidras un vējš lēns, un konungam Haraldam bija mundrs prāts. Tuvāk apskatījis kuģi, viņš ievēroja tā svešzemniecisko būvi. Viņš visu saprata un planku salaišanu un airu duļļus pārzināja tikpat labi kā jebkurš kuģubūvētājs; viņš atrada dažas lietas, kuras bija vērts pieminēt. Pa tam Tūke ieradās uz kuģa, zem lielas lādes salīcis. Viņš bija pārsteigts, ieraudzījis konungu Haraldu, un, lādi nolicis, sveicināja viņu.

—   Ko tu tur tik daudz nes? — konungs teica. — Kas tev tur ir?

—   Šis un tas, ko esmu iemainījis, lai pārvestu savai vecajai mātei mājās, ja viņa vēl ir pie dzīvības, — Tūke teica. — Ir taču jāpārved viņai kaut kas, kad tik ilgi ir būts projām, kā es esmu bijis.

Konungs Haralds palocīja galvu, piekrizdams, ka tā tiešām ir laba lieta, ja jauni vīrieši draudzīgi iedomā savus vecākus; pats par sevi viņš nevarot teikt, ka daudz ko no tā būtu manījis.

—   Bet nu, — tā viņš teica, uz lādes apsēzdamies,

—   esmu izslāpis un vēlos iedzert malku, pirms šķiramies.

Lāde krakšķēja no viņa smaguma, un Tūke, izskatīdamies nemierīgs, piegāja soli tuvāk, bet lāde tomēr turēja. Pūķis ielaida alu no enkura un pasniedza konungam, kurš uzdzēra labam ceļojumam. Izslaucījis putas no bārdas, viņš teica, ka alus savādā kārtā labāk garšojot uz jūras; tādēļ viņš gribot, lai viņam vēlreiz piepilda kausu. Tas notika, un viņš to lēnām iztukšoja; pēc tam viņš atvadīda mies pameta ar galvu un, krastā izkāpis, aizgāja uz savu lielo konunga kuģi, kur nu tika uzcelts viņa karogs, kas bija sarkana zīda, ar diviem melniem, izrakstītiem kraukļiem ar izplestiem spārniem.

Pūķis noraudzījās uz Tūki.

—   Kādēļ tu esi tik bāls? — viņš teica.

—   Man, tāpat kā citiem, ir savas rūpes, — Tūke teica.

—  Tu jau arī pats neizskaties visai ziedošs.

—   Es zinu, no kā es aizbraucu, — Pūķis teica, — bet nekāda gudrība man nevar pateikt, kas mani sagaidīs, kad atgriezīšos atpakaļ, vai tā būs, kā esmu domājis.

Nu visi kuģi devās jūrā dažādos virzienos. Konungs Haralds ar savu floti stūrēja lejup starp salām, bet Pūķa kuģis īrās augšup gar krastu, lai ziemeļos apbrauktu Šē- landei apkārt. Vējš konunga kuģiem bija labs; tie drīz bija tālu projām. Tūke stāvēja, noraudzidamies tiem pakaļ, līdz buras bija kļuvušas mazas; tad viņš teica:

— Smagi likās, kad dāņu konungs sēdēja plats ui trauslā lādes vāka.

Ticēt man grūti, ka vedamais iekšā nebija cietis no Zilzobja svara.

Viņš piegāja pie lādes un, atvēris to, izcēla no tās savu saini — mauru sievu. Viņa bija vārga un nespēcīga, jo lādē bija šaurs un smacīgs un viņa tanī bija gulējusi labu laiku. Kad Tūke viņu nolika zemē, viņa nespēkā sabruka; elsdama un trīsēdama viņa gulēja, izskatīdamās mirusi, līdz viņš tai atkal palīdzēja piecelties. Apkārt skatīdamās, viņa sāka raudāt.

—   Tev vairs nav jābaidās, — Tūke teica, — viņš tagad ir tālu projām.

Viņa sēdēja bāla, lielām acīm noraudzīdamās uz kuģi un uz vīriem, nekā neteicot; arī vīri pie airiem lielām acīm skatījās, viens otram jautādami, ko tas varēja nozīmēt. Bet tas, kurš bija visbālāks un noraudzījās vislielākām acīm, bija Pūķis, it kā lielu nelaimi piedzīvojis.

Kuģinieks Oke domīgi stāvēja, bārdu plucinādams.

—   Par to tu nekā netiki minējis, kad slēdzām mūsu darījumu, — viņš teica, — ka arī kāda sieviete tiks ņemta līdz. Vismaz to es tagad no tevis prasu, lai tu saki, kas viņa tāda ir un kādēļ tā uz kuģa uznesta lādē.

—   Gar to tev nav nekādas dajas, — Pūķis drūmi atbildēja. — Valdi tu savu kuģi un ļauj mums pašiem zināt par mūsu lietām.

—   Tam, kas negrib atbildēt, varbūt ir slēpjamas bīstamas lietas, — Oke teica. — Esmu Jelingē svešinieks un daudz nekā par turienes lietām nezinu. Bet to jau kurš katrs var redzēt, ka te kaut kas nav kārtībā un ka tas man var kaitēt. Kam viņa ir nozagta?

Pūķis sēdēja uz virves rituļa, plaukstas ap ceļiem ap- žņaudzis, ar muguru pret Oki. Viņš atbildēja mierīgā balsī, galvu nepagriezdams.

—   Tu vari izvēlēties vienu no diviem. Vai nu tu klusēsi, vai arī es tevi ar galvu pa priekšu iesviedīšu jūrā. Izvēlies, ko gribi, un pie tam tūliņ, jo tu jau rej kā suns un traucē mani.

Oke novērsās, kaut ko murminādams, un nospļāvās pār malu. Varēja redzēt, kā, pie stūres aira stāvot, viņš nomocījās ar drūmām domām un bija saīdzis. Bet Pūķis sēdēja, kā sēdējis, un, kaut ko domādams, noraudzījās sev priekšā.

Tikko Tūkes sieviete mazliet bija atguvusies no sava noguruma un kaut ko iebaudījusi, lai iestiprinātos, kad jau viņai uznāca jūrasslimība, un viņa vaimanādama karājās pāri malai, nepiegriezdama nekādas vērības Tūkes mierinošajiem vārdiem, ar kādiem viņš griezās pie viņas. Beidzot viņš lika viņai mieru un, viņu ar virvi piesējis, aizgāja un apsēdās pie Pūķa.

—   Nu pats ļaunākais ir pāri, bet katrā ziņā sievas iegūšana tādā kārtā sagādā bailes un grūtības. Nav daudz tādu, kas tādu lietu uzdrošinātos. Bet var būt, ka man ir labāka laime nekā dažam labam citam.

—   Labāka nekā man, tur es tev piekrītu, — Pūķis teica.

—   Tas nav zināms, — Tūke atteica, — jo tev aizvien ir bijusi laba laime. Un konunga meita ir kaut kas vairāk nekā tā, ko esmu ieguvis es. Neskumsti, ka šai lietā neesi varējis izdarīt tā kā es, tas nāktos pārāk grūti, ievērojot to, ka meiča tik labi bija apsargāta.

Pūķis pasmējās caur zobiem. Klusu pasēdējis, viņš pavēlēja Rapam pārņemt stūres airi no Okes, lai šim pārāk nesaceltos sekste.

—   Biju domājis, — viņš Tūkem teica, — ka draudzība mūsu starpā ir cieša, pēc tam kad tik ilgi bijām turējušies kopā. Bet ir taisnība veciem ļaudīm, kas mēdz teikt, ka vīrs ilgi ir jāpārbauda; un, šo trako lietu pastrādādams, tu esi rīkojies tā, it kā manis nemaz nebūtu vai arī ka es nebūtu piedomāšanas vērts.

—   Viena lieta ir pie tevis, kas virsaitim nepiederas, — Tūke teica, — un tā ir tava jūtelība. Daudzi mani uzteiktu, ka esmu nozadzis sievu pats uz savu roku, neviena cita šai lietā neiejaukdams, bet tu iedomājies, ka tev parādīta necienība, tādēļ ka tu no paša sākuma neesi visu zinājis. Es tādu draudzību uzskatu par labāku, kas par tādām lietām velti nedusmo.

Pūķis noraudzījās viņā, no dusmām balts.

—   Ir grūti saprasties ar tādu vientiesi kā tu, — viņš teica. — Kāda man tur daļa, kā tu esi rīkojies, lai nozagtu sev sievu, vai cik slepenu tu esi turējis šo lietu? Bet viena lieta gan man rūp, tas ir, ka tu konungu Haraldu esi padarījis par mūsu niknāko ienaidnieku un mūs par vajātiem bēgļiem viņa valstī. Nolaupīdams sev sievu, tu man esi' ņēmis iespēju iegūt manu. Nav vajadzīga nekāda jūtelība, lai tādā draudzībā atrastu vainu.

Tūke daudz nekā nevarēja aizstāvēties, jo viņam bija jāatzīst, ka par to viņš nebija domājis. Viņš mēģināja

Pūķi mierināt ar to, ka konungs Haralds ir vājulīgs un ilgi vairs nedzīvos. Bet tas Pūķim bija vājš mierinājums, un, jo ilgāk, jo vairāk nošķirts no Ilvas viņš jutās un jo niknākas kļuva viņa dusmas.

Kad viņi nakts pavadīšanai bija izkāpuši malā kādā nomaļā līcī, tika aizdedzināti ugunskuri. Pie viena rio tiem sēdēja Pūķis un viņa sabiedrība, pie otra — Oke ar saviem kuģa ļaudīm. Neviens nebija runigs pie Pūķa ugunskura, bet pie otra Okem un viņa vīriem bija daudz kas cits citam, ko sacīt. Viņi klusu sarunājās savā starpā, lai to pie Pūķa ugunskura nevarētu dzirdēt.

Kad viņi bija paēduši, sieviete aizmiga pie ugunskura, ar apmetni apsegusies. Pūķis un Tūke klusu sēdēja pa gabaliņu viens no otra, kamēr iestājās tumsa. Jūru vērta pelēku auksts vējš, un rietumos cēlās augšā lieli mākoņi. Pūķis vairākkārt nopūtās, cieši saņēmis savu bārdu; Tūke badīja zobus. Abi bija pilni dusmu.

—   Būtu labi izbeigt to, — Pūķis teica.

—   Saki tikai, kā tu to gribi darīt, — Tūke atsaucās.

Raps bija bijis lasīt kurināmo ugunskuram; atgriezies atpakaļ, viņš izdzirda viņu vārdus. Viņš bija kluss vīrs, kurš reti kad iejaucās citu darīšanās. Bet šoreiz viņš teica:

—   Būtu labi, ja jūs abi kaušanos atliktu, jo še cits kas būs darāms. Kuģinieku ir četrpadsmit, un mēs esam trīs, tā ir diezgan liela starpība.

Viņam jautāja, kādas jaunas ziņas viņš atnesis.

—   Viņi domā mums uzbrukt šīs sievietes dēļ, — Raps atbildēja, — no tās viņi sagaida lielas lietas. Dzirdēju to, kad, starp kokiem staigādams, lasīju malku.

Pūķis iesmējās.

—   Tas, ko tu esi pastrādājis, kļūst aizvien labāks un labāks, — viņš teica Tūkem.

Tūke, galvu purinādams, norūpējies noraudzījās uz gulošo sievieti.

—   Tas nu ir tā, kā tas nu reiz ir, — viņš teica. — Nepieciešams tagad ir atrast labu padomu. Man tas gudrākais šķiet iet viņiem tūliņ virsū, kamēr viņi mierīgi sēd un prāto, kā mūs pieveikt. Viņu ir daudz, bet viņi ne tuvu nav tādi vīri kā mēs.

—   Liekas, ka būs nelāga laiks, — Raps teica, — nogalināt daudzus no viņiem mēs tādēļ nevaram atļauties, jo mums viņu vajag uz kuģa, ja negribam palikt še sēdam. Bet tas labākais ir tūliņ izdarīt to, kas darāms, jo citādi mums nekāda naktsmiera nebūs.

—   Tie ir vientiesīgi ļaudis no Fines, — Tīike teica,

—   un, kad vien būsim nobeiguši Oki un vēl dažus citus, tad gan tie pārējie būs ar mieru paklausīt. Bet tu, Pūķi, esi tas, kam tagad jāsaka, kas darāms, jo varbūt labāk būtu pārsteigt viņus miegā.

Pūķim prāts nu bija vieglāks, kad kaut kas bija darāms. Viņš piecēlās un nostājās nolaist ūdeni, lai neievērots varētu apskatīt otru ugunskuru.

—   Pie uguns viņu ir divpadsmit, — viņš teica, atkal apsēdies. — Tas droši vien nozīmē to, ka divi, mums nemanot, ir aizsūtīti tālāk zemē iekšā pēc palīdzības. Tad jau mums drīz vien uzmāksies lielāks pūlis, un tādēj labākais būs tūliņ izdarīties ar šiem te.. Tie ir vīri, kuriem ir maz apdoma un uzņēmības, jo citādi jau viņi būtu mēģinājuši nogādāt pie malas tevi, Rap, kad tu nupat viens pats staigāji apkārt. Bet tagad mēs viņiem mācīsim uzmanīties, kad viņiem ar mums ir darīšana. Gribu, lai jūs klusām atnākat man paka|, kad, pie viņiem piegājis, ar viņiem runāšu un viņi uz mani skatīsies. Bet cērtiet ātri un spēcīgi, lai viss labi beigtos. Man ir jāiet bez vairoga, bet tur nekā nevar darīt.

Viņš paņēma rokā kausu, kurā bija bijis vakariņu alus, un devās pie Okes ugunskura to piepildīt no enkurīša, kas tur bija izcelts krastā. Daži no vīriem pie ugunskura jau bija nolikušies gulēt, bet lielākā daļa sēdēja nomodā un noraudzījās uz Pūķi. Piepildījis kausu, viņš aizpūta putas un ieņēma malku.

—   Tavs enkurītis nav no laba koka, — viņš teica Okem.

—  Tavam alum jau ir koka garša.

—   Tas alus, kas bija labs diezgan konungam Haraldam, būs diezgan labs arī tev, — Oke dusmīgi atbildēja.

—   Bet varu tev solīt, ka no šī darījuma tev vairs nebūs jādzer.

Vīri pie šiem vārdiem sāka smieties, bet Pūķis sniedza viņam kausu, nelikdamies par to zinis.

—   Palūko pats, vai man nav taisnība, — viņš teica.

Oke saņēma kausu turpat no vietas, kur sēdēja. Kad

viņš to bija pielicis pie mutes, Pūķis iespēra tam pa dibenu, tā ka Okem žokļi pāršķīrās un zods atkrita uz krūtīm.

—   Vai jūti koka garšu? — Pūķis teica. Tai pašā acumirklī viņš izrāva zobenu un cirta kādam vīram, kurš bija sēdējis vistuvāk un nu bija uzlēcis kājās.

Vīrus pie ugunskura tas tā pārsteidza, ka viņi tikko paguva izvilkt ieročus, kad jau Tūke un Raps viņiem uzbruka no muguras. Pēc tam viņiem nebija vairs ilgi laika rādīt, ko viņi spēj. Četri tika nogalināti, neskaitot Oki; divi aizbēga mežā, bet pārējos piecus uzdzina uz kuģa, kur tie gatavojās aizstāvēties. Pūķis sauca viņiem, lai viņi nomet ieročus, ja grib, lai žēlo viņu dzīvības. Viņi stāvēja šaubīdamies.

—   Mēs nevaram zināt, vai tu turēsi vārdu, — viņi teica.

—- Var jau būt, — viņš teica, — bet jūs varat cerēt, ka es neesmu tikpat nodevīgs kā jūs paši.

Savā starpā aprunājušies, viņi atrada, ka tas nedod viņiem nekādu lielu drošību; viņi labāk gribot iet savu ceļu ar visiem saviem ieročiem, tā viņi teica, un atstāt Pūķim kuģi un visu citu.

—   Tādā gadījumā es jums došu tādu drošību, — Pūķis teica, — ka jūs visus nokaus turpat uz vietas, ja tūliņ nepaklausīsit. Varbūt tas jums labāk patiks.

To teicis, viņš uzkāpa uz kuģa un devās viņiem virsū, uz Tūki un Rapu negaidīdams. Galva viņam bija kaila no kada akmens sviediena, acis dusmu pilnas un rokā asiņainais Zilrnēlis; tā viņš gāja viņiem virsū, lai viņus pārmācītu kā suņus;' un nu viņi paklausīja viņam un nometa ieročus, sodīdamies par Oki, jo bija kļuvuši mazdūšīgi, tādēļ ka viss bija iznācis citādi, nekā viņš bija viņiem teicis.

Nu jau bija tumšs un pūta diezgan stiprs vējš. Pūķis tomēr atrada par prātīgāku nekavēties šai vietā. Jo citādi viņiem drīz vien uzbrukšot daudz šēlandiešu, lai atņemtu konunga Haralda piederumu. Tādēļ viņiem nu jāizmēģinot sava laime uz jūras, tumsā un vētrainā laikā, kaut arī ar maz airētājiem, tās lietas dēļ, kuras sekas viņi vēi ilgi manīšot.

Steidzīgi viņi nu uznesa uz kuģa ēdiena lādi un alus mucu. Sieviete klusu raudāja, zobus klabinādama aiz bailēm par tādu ceļojumu, bet gāja nežēlodamās. Pūķis ar zobenu rokā uzraudzīja gūstekņus, kas bija pielikti pie airiem, kamēr Tūke un Raps iecēla alu. Tūke neizveicīgi meimuroja, un Pūķis sauca viņiem, lai viņi pasteidzas.

—   Lai kur es arī pieķertos, paliek glums un pirksti slīd, — Tūke teica, — jo man roka ir pušu.

Tik mazdūšīgu Pūķis vēl nekad viņu nebija redzējis. Viņam bija pāršķelta zobena roka pie garā pirksta, tā ka pirksti pa divi šķīrās nost vieni no otriem.

—       Asiņu man netrūkst, — Tūke teica, — bet airēšanai šī roka šovakar lāgā nederēs; un tā ir nelaime, jo še butu jāķeras klāt, lai tiekam ārā no līča.

Viņš noskaloja roku ūdenī un griezās pie sievietes.

—   Tu, nabadzīte, man jau esi palīdzējusi iekļūt daudzās ķezās, kaut gan tava vaina varbūt ir mazāka nekā mana; tad nu rādi, vai tu arī še man ko varēsi palīdzēt.

Noslaucījusi asaras, sieviete piegāja viņam klāt. Viņa klusu vaimanāja, ieraudzījusi, cik liela bija vaina, bet to sakopt viņa tomēr zināja. Vislabāk viņa būtu gribējusi vīnu apmazgāšanai un zirnekļa tīklus uzlikšanai uz vāts, bet, šīm lietām trūkstot, viņa iztika ar ūdeni, zāli un sa kodītu maizi, pēc kam viņa roku cieti notina ar saitēm, ko noplēsa no sava krekla.

—   Pat tas nederīgākais var būt derīgs, — Pūķis teica, — un nu mēs abi esam kreiļi.

No viņa balss varēja dzirdēt, ka viņa dusmas uz Tūki bija mazinājušās.

Viņi nu īrās projām ar septiņiem airētājiem un Tūki pie stūres aira. Brauciens ārā no līča un apkārt ragam, lai izkļūtu no aizvēja, prasīja grūtāko piepūli, kādu Pūķim jebkad bija nācies piedzīvot pēc tam, kad viņš kā vergs bija sēdējis pie aira. Viņam bija nolikts šķēps, ar ko apzīmēt pirmo no gūstekņiem, kas nedarīs savu pienākumu; un tādēļ, kad kāds airis izslīdēja un tā īpašnieks atkrita atpakaļ uz muguras, viņš tūliņ atkal rāvās augšā un steidzīgi no jauna ķērās pie aira. Sieviete sarāvusies sēdēja Tūkem pie kājām, no briesmām un bailēm acis ar roku aizsegusi. Tūke piegrūda viņai ar kāju un pavēlēja ņemt laišķi un kaut ko palīdzēt. Bet, lai gan tā mēģināja viņam paklausīt, viņa nekā neiespēja; un kuģis bija līdz pusei pilns ūdens, kad viņi beidzot apbrauca apkārt ragam un, buru uzcēluši, varēja sākt liet ārā ūdeni.

Nu viņus cauru nakti dzina vētra, Pūķim pašam pie stūres aira stāvot. Viss, ko viņš varēja darīt, bija turēties ziemeļaustrumu virzienā un cerēt, ka kuģi neizmetīs krastā, iekām nebūs kļuvis gaišs. Neviens daudz necerēja pārdzīvot negaisu, kas bija briesmīgāks par to, kuru viņi bija pārdzīvojuši ceļā uz Īriju. Un Raps teica:

—   Mums te klājā ir pieci gūstekņi bez ieročiem un pilnīgi mūsu varā. Vai mums pie airiem no viņiem būs kāds lielāks labums, tas nav zināms, bet viņi mums varētu noderēt vētras noklusināšanai, ja tos atdosim jūras gariem.

Tūke atbildēja, ka viņam šis nodoms liekoties labs un pareizs, bet varbūt varētu pamēģināt vispirms iemest ūdeni vienu vai divus, lai redzētu, vai tas palīdzēs.

Pūķis atbildēja, ka neko tamlīdzīgu ar šiem pieciem gūstekņiem nevarot darīt, tādēļ ka viņš tiem apsolījis dzīvību.

—   Bet, ja tu, Tūke, gribi kādu upurēt jūras gariem, — viņš teica, — tad varu tev tikai ieteikt darīt to ar savu sievišķi. Tas mums visiem varētu nākt tikai par labu, ja mēs atsvabinātos no kāda, kas atnesis tik daudz nelaimes.

Bet Tūke atbildēja, ka tas nekad nenotikšot, kamēr viņš būšot pie dzīvības un viņam zobena cilāšanai būšot vēl viena derīga roka.

Par to nu vairāk nekas netika runāts. Gaismai austot, uznāca liels lietus, kas kā dūmi apņēma viņus, un vētra sāka norimt. Kad sāka noskaidroties, viņi ieraudzīja Ha- iandes piekrasti un pārguruši iebrauca kādā upes grīvā savu kuģi, kurš bija pilns ūdens un ar saplēstu buru.

—   Sīs plankas nu ir atnesušas mani no svētā Jēkaba kapa līdz šejienei, — Pūķis teica, — un līdz mājai nu vairs nav visai tālu. Bet es atgriežos mājā bez kaklarotas un bez Jēkaba zvana; un nekā liela es neesmu ieguvis, pa ceļam aizdodams tos projām.

—   Zobenu un kuģi tu pārved mājā no sava ceļojuma, — Tūke teica, — un man ir zobens un sieva. Tik labi nav klājies daudziem no tiem, kas aizbrauca kopā ar Krūku.

—   Arī karaļa dusmas mēs pārvedam līdz mājās, — Pūķis teica, — bet nekā ļaunāka neviens līdz paņemt nevar.

Nu ceļa grūtības bija pārciestas. Savus piecus gūstekņus viņi izlika malā un ļāva, lai tie skrien. Un, kad bija atpūtušies un saveduši kārtībā kuģi un buru, viņi skaistā laikā, pie lēna vēja burāja gar krastu uz leju. Pat sieviete tagad jutās labi un varēja šur tur palīdzēt, tā ka Pūķis viņu jau varēja labāk paciest n<*kā līdz šim.

Bija vakars, kad viņi piestājās pie akmens plāksnēm lejpus Tostēm, kur bija stāvējuši Krūka kuģi, kad viņi šo vietu pēdējo reizi bija redzējuši; pa teku viņi uzkāpa augšā līdz mājām. Pūķis gāja pirmais. Gabalu augstāk teka-veda pār strautu; tur bija laipa no trim kārtīm. Pūķis teica:

—   Uzmanieties, tā, kas ir kreisajā pusē, ir satrupējusi un slidena.

Tad viņš, uz kārti noraudzīdamies, teica:

—   Tā bija satrupējusi jau ilgi pirms manas aizbraukšanas, un katrreiz, kad mans tevs še gāja, viņš teica, ka tā ātri vien jāsalabo. Vēl nekas še tomēr nav salabots, bet arī zemē nokritusi tā vēl nav, lai gan man šķiet, ka ilgi esmu bijis projām. Tad jau varbūt arī vecais ir vēl dzīvs.

Gabaliņu tālāk augstā kokā varēja redzēt stārķa ligzdu. Pūķis apstājās un sāka svilpot, un stārķis, spārnus plivinādams, ar knābi atparkšķināja pretim.

—   Viņš mani pazīst, — Pūķis teica, — tas ir tas pats stārķis. Un man nu šķiet, it kā mēs vēl nule vakar būtu runājuši viens ar otru.

Tad viņi izgāja caur kādiem vārtiņiem. Pūķis teica;

—   Aiztaisiet vārtiņus labi. Mana māte dusmojas, ja aitas pa tiem iztiek ārā, bet, ja viņa dusmojas, tad vakariņas nav tik labas.

Sāka riet suņi, un, viņiem tuvojoties, durvīs stāvēja mājas jaudis un skatījās. Vīriem cauri izspiedās kāda sieviete, kura nāca viņiem pretim. Tā bija Asa. Viņa bija bāla, bet citādi izskatījās tikpat žirgta kā agrāk.

—   Nu es atkal esmu še, — Pūķis teica.

—   Pūķis! — viņa iesaucās, un balss viņai drebēja. Tad viņa piebilda: — Dievs mani ir paklausījis, kaut gan tas prasīja ilgu laiku.

—   Nu jau sāk rasties daudz tādu, uz kuriem viņam ir jāklausās, — Pūķis teica, — bet to gan es nebūtu domājis, ka tu būsi kļuvusi kristīgā.

—   Esmu viena pati, bet nu viss ir atkal labi.

—   Vai tad tavi vīri jau ir aizbraukuši projām? — Pūķis jautāja.

—   Man nav vairs neviena, — viņa teica. — Uds, kā aizbrauca gadu pēc tevis, tā vairs nav atgriezies; un Toste nomira priekš trim gadiem, tai pašā gadā, kad plosījās lielā lopu sērga. Es tomēr vēl spēju dzīvot, kad biju iemācījusies kristīgo patiesību, jo zināju, ka tu atgriezīsies manu lūgšanu dēļ.

—   Ir daudz, par ko runāt, — Pūķis teica, — bet būtu labi vispirms paēst. Sie ir mani vīri, bet tā sieviete ir ārzemniece un nav mana.

Asa teica, ka Pūķis nu esot mājas kungs, ka visi viņa draugi esot arī viņas draugi, un pacienāja viņus visus loti labi. Viņai bija asaras acīs, kad viņa nāca, nesdama kādu ēdienu, par kuru zināja, ka tas Pūķim garšoja vislabāk. Ko stāstīt bija daudz, vielas pietika daudz vakariem. Tikai par to, kā Tūke bija ieguvis savu sievišķi, nekas netika teikts, jo Pūķis, tikko mājās atgriezies, negribēja aptumšot savas mātes prieku. Asai tūliņ patika Tūke; viņa ar lielu rūpību kopa viņa sacirsto roku, kas drīz sāka sadzīt, un pret Mīru bija mīļa kā māte, kaut gan neko daudz viņas sarunāties nevarēja. Tā slavēja viņas skaistumu un melnos matus. Viņai bija žēl, ka Pūķis un viņa draugi nevelējās pateikties Dievam par laimīgo mājās atgriešanos, bet viņa bija pārāk priecīga, lai tādēļ saīgtu, un tikai teica, ka Pūķis un pārējie sapratīšot viņu labāk, kad būšot kļuvuši vecāki.

Sākumā Asa ar savu prieku un savu lēnību Pūķim likās mazliet sveša. Un tikai sestajā dienā viņš dabūja dzirdēt, kā viņa asi uzbruka kalponēm; un viņam šķita, ka nu viņa jau ir tāda pati kā agrāk.

Pūķis un Tūke mierīgi sadzīvoja_ viens ar otru, un Uva nemaz netika pieminēta. Stāstot Asai, ko visu viņi bija piedzīvojuši, sākot ar Krūka izcelšanos krastā, Pūķis juta veco draudzību pret Tūki, un viņam bija daudz laba, ko par viņu sacīt; bet, Ilvu iedomājot, prāts viņam pārvērtās, un vismazāk gan tad Tūkes un viņa sievišķa paskats darīja viņam prieku. Mīra tagad kļuva skaistāka ar katru dienu un smējās un dziedāja. Tūke ar Mīru abi kopā jutās tik labi, ka maz manīja citu rūpes. Asai šķita, ka viņu abu bērniem vajadzētu būt skaistiem, un Mīra, saldi smiedamās, teica, ka šīs lietas veicināšanai viņi abi darot, ko varot. Asa teicās drīzāk apskatīties Pūķim pēc sievas, bet Pūķis drūmi atbildēja, ka neesot nekāda iemesla steigties.

Tā, kā lietas bija tagad, Tūke nevarēja atgriezties mājās pa jūru, kad konungs Haralds atradās pie Skanēras. Viņš nolēma doties pa zemesceļu līdz Listerei viens pats ar savu sievišķi (jo Raps palika pie Pūķa) un nopirka jājamos zirgus. Vienā rītā agri viņi devās projām, sirsnīgi pateikušies Asai par viesmīlību. Pūķis pavadīja viņus kādu gabalu, lai viņiem parādītu pareizo vietu, kur nogriezās ceļš.

—   Te nu mums ir jāšķiras, — Pūķis teica, — varu tev novēlēt laimīgu ceļu. Bet par to, kas nāks pēc tam, grūti pareģot ko labu, jo konungs Haralds meklēs tevi, lai kur tu atrastos.

—   Tas ir mūsu liktenis, — Tūke teica, — ka ar konun- gicm mums nav laimes, lai gan esam padevīgāki kā citi. Ar Almansuru, konungu Svenu un konungu Haraldu — ar visiem viņiem iznākums ir bijis viens un tas pats, un tas, kurš viņiem aiznestu mūsu abu galvas, tiktu bagāti atalgots. Bet es tomēr lūkošu paturēt to, kas ir mans.

Tā viņi izšķīrās. Tūke un Mīra aizjāja austrumu virzienā un drīz nozuda starp kokiem; un Pūķis jāja atpakaļ uz sētu pastāstīt Asai. ka viņiem draud konunga Haralda dusmas.

Otra daļa

KARAĻA ETELREDA* VALSTĪ

Pirmā nodaļa

Par cīņu pie Meldunas un kas no lā izcēlās.

1

Tai pavasari gar Ziemeļu piekrastēm tika būvēts daudz kuģu un darvoti ķīļi, kas ilgi bija gulējuši sausi. Līči un Šaurumi izspļāva flotes ar karaļiem un viņu dusmām klājā, un tai vasarā liels nemiers valdīja jūrās.

Stīrbjerns jau agri aizīrās augšup pa Baltijas jūru ar daudziem kuģiem un kuģu ļaudīm no Jomsborgas, Born- liolmas un Skones un, Mēlarā iegriezies, nonāca līdz Up- salas līdzenumam. Tur norisinājās kauja starp viņu un konungu Ēriku. Tur viņš bija kritis pašā cīņas sākumā un, kā tika stāstīts, bija kritis smiedamies. Jo, ieraudzījis zviedru karaspēku nākam veclaicīgajā, ķīļveidīgajā sakārtojumā, aiz zirgu galvām, kuras tika nestas garu kāršu galā, un konungu Ēriku pašu vecos, svēto vēršu vilktos ratos ķīļa vidū, viņš, galvu atmetis, pilnā kaklā bija sācis smieties, bet tai brīdī nācis kāds šķēps, kurš starp bārdu un vairoga malu iedūries viņam kaklā. Tas viņa vīriem bija atņēmis drosmi; un konungs Ēriks tur bija ieguvis lielu uzvaru.

Pēc tam konungs Svens Divbārdis ar kuģiem no Fīnes un Jitlandes nobrauca lejā starp dāņu salām gūstīt konungu Haraldu, kur šis Skanērā sēdēja, skaitīdams sidraba naudu; jo konungam Svenam nu bija galīgi apnicis, ka viņa tēvs nemaz negribēja mirt. Bet konungs Haralds aizbēga uz Bornholmu un tur sapulcēja kuģus, un starp viņiem abiem notika niknas kaujas, līdz konungs Haralds ievainots aizbēga uz Jomsborgu. Tad daudzos dāņu zemes novados izcēlās ķildas, jo vieni turējās pie konunga Haralda, citi piekrita konungam Svenam, bet daži gribēja meklēt paši savu laimi, kamēr zeme, nesaticīgajiem ko- nungiem ķildojoties, bija bez kunga.

Bet, kad vasara bija pašā plaukumā, konungs Ēriks

«

burāja lejup no Upsalas ar tik lielu karaspēku, ar kādu zviedri jau sen nebija devušies jūrā, dzīdams sev pa priekšu Stīrbjerna flotes paliekas, kas bija nodarbojušās ar viņa piekrastu laupīšanu, lai atriebtu sava kunga galu. Viņš gribēja atriebties kā konungam Haraldam, tā konun- gam Svenam par palīdzību, ko šie bija snieguši Stīrbjer- nam. Un daudziem šķita, ka būtu velti pretoties tam, kurš bija uzveicis Stīrbjernu un kuru nu jau sāka saukt par Uzvarētāju. Viņš sekoja konungam Svenam, kurš nu atkāpās atpakaļ līdz salām un līdz Jitlandei, ieceldams pats savus jārlus tur, kur nonāca. Drīz kļuva zināms, ka ko- nungs Haralds ārpus savas zemes kā bēglis miris Joms- borgā no ievainojumiem, tās laimes pamests, kas viņu agrāk aizvien bija pavadījusi; bet starp abiem pārējiem turpinājās cīņa. Konungam Ērikam bija pārsvars, bet ko- nungs Svens stūrgalvīgi pretojās. Stāstīja, ka konunga pils Jelingē lāgiem atradusies rokās vienam, lāgiem — otram; tomēr to uzskatīja par ticamāku, ka konungs Svens pirmais piekļuvis pie konunga Haralda sidraba lādēm.

Skonē dzīvoja lielmaņi, kuriem nebija nekādas patikšanas jaukties visā šai kņadā iekšā un kuri labāk gribēja atļaut konungiem izdarīties uz savu roku, kamēr viņi paši nodarbojās ar ienesīgākām lietām. Starp tiem bija Torkels Ilēge, kurš nelabprāt vēlējās būt konunga Svena vīrs, bet vēl mazāk gribēja ar mazinātu varu atrasties zem konunga Ērika. Viņš izsūtīja vēsti virsaišiem un lielzernnie- kiern, jautādams, kas gribētu būrāt ārpus valsts uz Frizu salām un uz Angliju, ja rastos labi līdzbraucēji. Daudz bija to, kas uz šo priekšlikumu atsaucās, jo Torkels bija labi ieredzēts virsaitis, un, kamēr viņš dzīvs bija atgriezies no Jērungavogas, uzskats bija tāds, ka viņam ir laba laime. Bez kunga palikušie Stīrbjerna vīri, kas bija izbēguši konungam Ērikam, arī pievienojās viņam, un drīz vien viņš ar divdesmit diviem kuģiem stāvēja šaurumā pie Vēna salas, bet vēl viņš sev nešķita diezgan spēcīgs, lai burātu projām.

Viens no tiem, kas viņam piebiedrojās, bija Tostes dēls Sarkanais Pūķis no Kūliena ar lielu, labi apbruņotu kuģi; viņu Torkels pazina no Ziemsvētku svinībām pie konunga Haralda un apsveica viņu ar prieku.

Ar Pūķi bija tā, ka viņš drīz vien atrada, ka bija nāvīgi garlaicīgi sēdēt mājās un zināt par govīm un kalpiem; grūti arī bija ilgāku laiku labi sadzīvot ar Asu, lai gan viņa aizvien gribēja viņam labu. Viņai vēl aizvien viņš bija pusaudzis zēns, un viņa aizvien uzmācās viņam ar labiem padomiem, it kā viņam trūktu pašam savas saprašanas. Nekā daudz nelīdzēja teikt viņai, ka viņš jau sen ir radis noteikt kā pats par sevi, tā par citiem; un viņas dedzīgā cenšanās panākt to, lai viņš liktos kristīties un apprecētos, nepadarīja dzīvi tīkamāku.

Ziņa par konunga Haralda nāvi viņiem abiem bija bijusi par lielu atvieglojumu. Jo, tikko Asa bija dabūjusi dzirdēt, kā viss bija ar Tūki un viņa sievišķi, viņu bija pārņēmušas bailes un viņai bija licies, ka viņiem jāpārdod mājas un jāpārceļas uz viņas tēva mantojumu augšā mežos pie Smolandes robežas, lai viņi tā nebūtu sasniedzami konunga Haralda rokai. Šīs bažas ņēma galu līdz ar ko- nungu Haraldu, bet no domām par Ilvu Pūķis nebija varējis atsvabināties, un no tā cēlās viņa lielākās bēdas. Viņš bieži domāja par to, kā viņai klājās pēc konunga Haralda nāves: vai konungs Svens nu lēma par viņu, lai atdotu viņu kādam no saviem berserkiem, jeb vai vioa bija kritusi zviedriem rokās, kas viņam nelikās esam labāk. Konungam Svenam viņa ienaidniekam esot, viņš nekādas izejas neredzēja, kā viņu atkal iegūt, vismaz tik ilgi ne, kamēr ap salām valdīja nemiers.

Asai viņš par Ilvu nekā nebija teicis, lai izbēgtu veltīgām sarunām, kas tādā gadījumā bija gaidāmas. Bet liels ieguvums viņam no tā nebija, jo Asai bija zināmas vairākas jaunas meitas novadā, kuras viņam būtu piemērotas un kuru mātes, būdamas tādās pašās domās, ieradās ciemoties līdz ar savām meitām, lai tās izrādītu — nule kā nomazgātas, sarkanām zīda matauklām bizēs. Viņas nāca labprāt un sēdēja — lielkrūtainas, šķindošās rotās paslepšus lielām acīm viņā noraudzīdamās. Bet Pūķis nekādas dedzības neizrādīja, jo neviena nelīdzinājās Ilvai un nevienai nebija tik ražena valoda kā viņai. Asa drīz kļuva nepacietīga, un viņai šķita, ka nezin vai pat Udam bijis grūtāk izdabāt kā viņam.

Tad, kad pienāca ziņa, ka Torkels gatavo lielu bruņotu braucienu uz ārzemēm, Pūķis, par Asas asarām daudz nebēdādams, tūliņ bija iegādājies labu kuģi un salīdzis vīrus novadā. Visi zināja, ka viņš bija vīrs, kas bija tālu braucis, pārvezdams diezgan daudz zelta mājās, un viņam tādēļ nenācās grūti dabūt izmeklētus kuģa ļaudis. Asai viņš teica, ka šoreiz viņš droši vien nepalikšot tik ilgi projām, kā tas noticis pagājušo reizi, bet ka pēc tam viņš mierīgi apmetīšoties mājās un visā nopietnībā kļūšot par zemnieku. Asa raudāja un teica, ka viņa nevarot dzīvot tādās bēdās un atstātībā, bet Pūķis atrunājās, ka viņa dzīvošot vēl daudz ilgāk nekā viņš un palīdzēšot pērt viņa bērnubērnus. Tad viņa raudāja vēl vairāk, un tā viņi izšķīrās, Pūķim aizburājot pie Torkela.

Kamēr Torkels nu kavējās un gaidīja vēju, no dienvidiem tuvojās flote, kas sastāvēja no divdesmit astoņiem kuģiem, un no karogiem un kuģu priekšgaliem varēja redzēt, ka tie bija zviedri. Laiks bija mierīgs, izdevīgs cīņai, un abas puses sataisījās gatavas. Bet Torkels, sasaucies ar svešiniekiem, pateica, kas viņš bija un ka viņš grib runāt ar viņu virsaiti. Virsaiši bija divi, abi vienlīdz labi; tas, kuru sauca Josteinu, bija no Uplandes; otrs, kuru sauca Gudmundu, bija austrumjēts. Viņi bija ieradušies palīdzēt konungam Ērikam un laupīt Dānijā; Torke- lam viņi jautāja, ko tad īsti viņš vēl gribot zināt.

—   Ja kausirnies, — tā Torkels teica, — uzvarētājam ieguvums nebūs liels, bet cilvēku zaudējums mums visiem gan būs liels, kaut gan ticams, ka virsroku gūšu es.

—   Mums ir pieci kuģi vairāk nekā tev, — jaunpienākušie teica.

—   Mani jaudis ir atpūtušies un tikko ir iebaudījuši rī- tišķi, — Torkels teica, — bet jūsu vīri ir noguruši airējot, un tad tā neveicas ne ar šķēpu, ne ar zobenu. Bet mēs varētu rīkoties citādi, kas būtu par labu abām pusēm, jo ir vietas, kur laupīšana atmaksājas labāk nekā Dānija.

—   Mēs esam nākuši palīgā konungam Ērikam, — up- landieši teica.

—   Lai nu tā būtu, — Torkels teica, — tāpat, ja es ar jums kautos, es būtu tikpat labs palīgs konungam Svenam. Bet, ja mēs nekautos nemaz, bet kopīgi burātu turp, kur daudz kas ir iegūstams, mēs saviem konungiem izdarītu tikpat daudz labuma, kā kad mēs viens otru nogāztu šepat; jo projām mēs būtu tā vai tā; tomēr starpība būs tā, ka būsim pie dzīvības un mūs gaidīs bagātība.

—   Tu proti labi runāt, — Gudmunds teica, — un sava da|a taisnības ir tavos vārdos; būtu tiešām vēlams, ka mēs par to aprunājamies tuvāk.

—   Jūs abus esmu dzirdējis pieminam kā lielus virsaišus un godīgus vīrus, — Torkels teica, — un tādēļ es nebaidos.no viltības, ja mēs sastaptos sarunām.

—   Pazīstu tavu brāli Sigvaldu, — Josteins teica, — bet no daudziem esmu dzirdējis, ka tu neesot tāds kā viņš.

Nu tika nolemts, ka viņi sastapsies sarunās, salā, liedaga malā zem kraujas, kur viņus no kuģiem varēja redzēt: Josteins un Gudmunds ikviens ar trim vīriem un Torkels ar pieciem; visi ar zobeniem, bet bez metamiem ieročiem. Tā notika; un no kuģiem varēja redzēt, kā viņi sākumā stāvēja pa gabaliņu viens no otra, ar visiem saviem vīriem cieši sev aiz muguras. Bet tad Torkels lika apnēsāt apkārt alu, cūkgaļu un maizi; un drīz viņus varēja redzēt kopā sēdam un draudzīgi sarunājamies. Jo vairāk Josteins un Gudmunds apsvēra Torkela priekšlikumu, jo labāks tas viņiem šķita, un Gudmunds drīz vien tam piekrita. Josteins sākumā pretojās, aizrādīdams, ka konungs Ēriks neturēja labu prātu uz tiem, kas viņam bija nepaklausīgi, bet Torkelam bija daudz kas, ko stāstīt, kādi tagad esot labi laiki jūrasbraucējiem rietumu ceļā, un Gudmundam šķita, ka uztraukties par konunga Ērika dusmām būs laika diezgan tad, kad tas izrādīsies vajadzīgs. Viņi nu vienojās, kā sadalīt varu brauciena laikā un kā dalīties laupījumā, lai neizceltos nekādas ķildas; bet Gudmunds teica, ka cūkgaļa un runāšana radot slāpes un slavēja Torkela alu. Torkels, galvu purinādams, atbildēja, ka patlaban tas gan esot labākais, ko viņš varot celt priekšā, tomēr tas neesot nekas pret Anglijas alu, kur esot vislabākie iesala mieži; un Josteinam nu viņam bija jāpiekrīt, ka tā bija zeme, kuru bija vērts apmeklēt. Pēc tam viņi sasniedzās rokām, ka kopīgi dosies braucienā un ka turēs vārdu. Un, kad viņi atkal bija uzkāpuši klājā, uz virsaiša kuģa sāniem tika nokautas trīs aitas par upuri jūras gariem, labai ceļa laimei un veiksmīgam braucienam. Visa flote bija ļoti apmierināta ar to, kas bija nolemts; un cieņa pret Torkelu, kas pie viņa vīriem jau tā bija liela, kļuva vēl lielāka dēļ tās gudrības, kādu viņš bija parādījis. Torkelam piebiedrojās vēl daži skoniešu un haiandiešu kuģi; un, kad iestājās labvēlīgs vējš, flote burāja projām, trīsdesmit buru liela, toruden laupīdama Frīžu salās un tur pārziemodama.

Pūķis apjautājās Torkelam un citiem, vai viņiem bija zināms, kas bija noticis ar konunga Haralda mājiniekiem. Daži teicās dzirdējuši, ka Jelinge degusi, citi, ka bīskaps Popo apklusinājis jūru ar Dieva dziesmām un aizbēdzis pa jūru, lai gan konungs Svens visai vēlējies viņir"sagūs- tīt; tik par konunga sievām neviens nekā nezināja.

2

Anglijā jau atkal viss bija gandrīz tāpat kā Lūdbrūka dēlu laikā, kamēr karalis Etelreds bija nācis pie varas. Kad viņš bija pieaudzis un pats uzņēmies valdīšanu, viņš kļuva pazīstams ar vārdu Ncapņēmīgais vai Neapķērīgais, un ziemeļnieku jūrasbraucēji drūzmējās gar viņa krastiem, lai palīdzētu viņam attaisnot viņa vārdu.

Sākumā viņi ieradās vienīgi nelielā skaitā un drīz tika aizdzīti. Jo, kad bija aizdedzināti brīdinājuma ugunskuri tajās piekrastēs, kur viņi parādījās, drīz saradās kopā krietni aizstāvji, kas cirtās ar viņiem aiz platiem vairogiem. Bet karalis Etelreds žāvādamies sēdēja pie sava galda un, licis noturēt aizlūgšanas pret ziemeļniekiem, čakli gulēja ar savu lielmaņu sievām. Viņš dusmīgi rēca savā kambarī, kad dzirdēja, ka garie kuģi nākot atpakaļ, neskatoties uz lūgšanām. Apnicis viņš klausījās daudzajos padomos, žēlodamies, kādas lielas pūles viņam nu esot, un vairāk nekā nedarīdams. Tad sirotāju pulciņi kļuva aizvien prāvāki un nāca aizvien biežāk, līdz sāka trūkt iesaucamo. Un nu reizēm jau prāvāki bari iekļuva labi patālu zemes iekšienē un, zem laupījuma nastas salīkuši, atgriezās atpakaļ uz kuģiem. Visapkārt izgāja baumas, ka drošiem jūrasbraucējiem, kas ierodoties pietiekamā skaitā, neviena valsts audzelības un sidraba ziņā nevar būt tik laba kā karaļa Etelreda valsts; un daudzi bija, kas tās dzirdēja. Jo nu jau bija pagājis ilgs laiks, kamēr Anglijā nebija laupīts citādi kā tikai gar krastiem.

Vēl neviena liela flote nebija ieradusies, un virsaiši vēl nebija iemācījušies pieprasīt nodevas kaltā sidrabā no karaļa Etelreda lādēm; bet Tā Kunga 991. gadā šī stunda bija pienākusi, un pēc tam nevienam nekādas pamācības šai ziņā vairs nevajadzēja, kamēr vien karalim Etelredam kaut kas bija ar ko maksāt.

Drīz pēc Lieldienām tai gadā, kurš karalim bija piektais kā pilntiesīgam valdniekam, brīdinājuma ugunskuri iedegās gar Kentas piekrasti; cilvēki bāli rīta ausmā vēroja jūru un tad skriešus metās slēpt, ko varēja, dzīt lopus mežā un līdz ar tiem nobēgt paslēptuvēs. Un vēstneši jāja, cik vien ātri zirgi jaudāja skriet, vēstīt karalim Etelredam un viņa jārliem, ka lielākā flote, kāda jau ilgus gadus nebija redzēta, patlaban ir piestājusies pie krasta un ka pagāni jau sākuši brist malā.

Kad bija saziņoti aizstāvji, tie nekā neiespēja pret svešiniekiem, kas klīda apkārt prāvos pūļos, laupīdami un dzīdami uz piekrasti visu, ko apkārtnē atrada. .Nu valdīja lielas bailes, ka viņi dosies zemes iekšienē, tā ka Kenterberijas arhibīskaps pat aizbrauca pie karaļa lūgt palīdzību savai pilsētai. Bet, kad svešinieki piekrastes apgabalos kādu laiku bija darījušies, kā viņiem patika, un nonesusi uz saviem kuģiem, kas viņiem bija šķitis piesavināšanās vērts, viņi burāja atkal tālāk gar piekrasti. Pēc tam viņi izkāpa malā pie austruinsakšiem un tur rīkojās tāpat.

Karalis Ētelreds un viņa arhibīskaps, Sigeriks vārdā, pavēlēja nu skaitīt garākas lūgšanas nekā jebkad agrāk. Un, kad viņi drīz pēc tam dabūja dzirdēt, ka pagāni, izlaupījuši vienu daļu ciemu, atkal bija devušies jūrā, viņi lika izdalīt dāvanas tiem priesteriem, kas bija čaklāk lū- gušies, tai pārliecībā, ka nu šis pārbaudījums bija pāri. Drīz pēc tam ziemeļnieki pieīrās pie Meldunas pilsētas, pie pašas Pantas upes grīvas un, apmetušies uz kādas salas upes vidū, gatavojās uzbrukt pilsētai.

Austrumsakšu jārlain bija Bertnots vārdā. Viņu zemē pazina; lielāka auguma nekā citi, viņš bija lepns un bezbailīgs vīrs. Savācis stipru aizstāvju pulku, viņš nāca mēģināt pretoties ar ko citu, nevis ar lūgšanām. Pagājis pilsētai garām, viņš tuvojās viņu nometnei, līdz vairs tikai upes zari šķīra abus karaspēkus. Bet viņam bija grūti piekļūt ziemeļniekiem, tāpat kā šiem viņam. Paisuma ūdens piepildīja upes atteku līdz pat malām. Tā bija tieši tik plata, ka bija iespējams apmainīties metamiem šķēpiem un uzsaucieniem, bet cits nekas, kā rādījās, nevarēja notikt, un karapulki nogaidīdami stāvēja viens otram pretim visskaistākajā pavasara laikā.

Kāds herolds no Torkela Hēges ļaudīm, vīrs, kas prata valodu, piegāja pie ūdens malas un, vairogu pacēlis, sauca ūdenim pāri:

— Mani sūta bezbailīgie jūrasbraucēji jums tā pateikt: dodiet mums sidrabu un zeltu, tad mēs jums dosim mieru. Jūs esat bagātāki nekā mēs. Jums būs labāk, ja nopirksit mieru ar dārgumiem, nekā ar šķēpu un zobenu stāties pretim tādiem kā mēs. Ja jūs esat diezgan bagāti, tad mums vienam otru nav jānogalina. Bet, kad jūs būsit atpirkušies brīvi un nodrošinājuši mieru sev, saviem tuviniekiem, savām mājām un visam, kas ir jūsu, mēs būsim jūsu draugi; ar izpirkšanas naudu mēs kāpsim savos kuģos un burā- sim projām, turēdami savu solījumu.

Bet Bertnots pats pagājās uz priekšu un, šķēpu kratīdams, sauca atpakaļ:

—   Klausieties, jūras laupītāji, mūsu atbildi. Mantas, ko jums gribam dot, ir mūsu šķēpu smailes un mūsu asie zobeni. Būtu bēdīgi, ja es, Bertnots Berthelma dēls, ar neaptraipītu vārdu, neaizstāvētu savu un sava karaļa zemi. Mūs var šķirt vienīgi smaile un asmens, un jums spīvi būs jācērt, iekām jūs še atradīsit ko citu.

Tā viņi stāvēja viens otram pretim, līdz paisuma ūdeņi sāka plūst atpakaļ. Tad vikingu herolds no jauna sauca pāri upei:

—   Nu mēs diezgan ilgi esam stāvējuši, nekā nedarīdami. Nāciet pāri pie mums, tad mēs jums ierādīsim cīņas vietu šeit, jeb arī dodiet mums vietu savā krastā, tad mēs dosimies pāri uz turieni. ,

Jārlam Bertnotam likās negudri brist pāri, jo upes ūdens ritēja auksts; viņa vīri varēja sastingt no aukstuma, un viņu karatērps taptu smags. Viņš tomēr dedzīgi gribēja sākt cīņu, kamēr viņa vīri vēl nebija sākuši just nogurumu un izsalkumu. Tādēļ viņš atbildēdams sauca:

—   Dodu jums vietu še: nāciet tūliņ pāri cīņā. Vienīgi Dievs var zināt, kam paliks kaujaslauks.

Un tā saka Bertnota skalds, kurš gan piedalījās cīņā, bet izglāba savu dzīvību:

— Samirka ūdenī kuģinieku vīri, asins vilki brida Pantai viņā pusē: pāri pār upes līmeni spožo liepu vairogus iznesot malā.

Bertnota vīri stāvēja aiz vairogu žoga. Viņš bija viņiem piesacījis pirms mest šķēpus un pēc tam ar zobeniem doties uz priekšu un dzīt pagānus atmuguriski atpakaļ upē. Bet ziemeļnieki gar upes krastu ātri kārtojās ķīļos tā, kā bija malā izkāpuši, katra kuģa ļaudis savā pulkā, un pēc tam līdz ar visiem saviem kuģu vadītājiem ar kara saucieniem metās uz priekšu. Uz viņiem veseliem pūļiem bira šķēpi, kas daudzus noguldīja pie zemes, tomēr viņi ātri tuvojās, līdz. vairogs pret vairogu, stāvēja pret ienaidnieku. Nu sākās nikna ciršanās un liels troksnis, un pa labi un pa kreisi ziemeļnieki tika apturēti un spaidīti. Bet Torkels Hēge un divi kuģu virsaiši, kas bija viņam vistuvāk, — Pūķis bija viens no tiem, otrs bija Faravids Svena dēls, daudzināts virsaitis no Sēlandes, kuru konungs Haralds bija izsludinājis par vajātu visā dāņu valstī un kurš Stīrbjernu bija pavadījis pie Eirisas, — uzbruka paša Bertnota vairogu aizsegam un to salauza. Torkels sauca saviem vīriem, lai viņi gāž zemē garo vīru ar sidraba bruņuccpuri, ka tad uzvara būs viņu; un tā nu tur izcēlās vissīvākā cīņa, tā ka mazāka auguma vīriem vieta elkoņu izplešanai kļuva par šauru. Faravids izlauzās priekšā un nogāza vīru, kurš nesa Bertnota karogu; viņš cirta Bertnotam un ievainoja viņu, bet pats krita tai pašā brīdī no šķēpa, kas viņam izdūrās caur bārdu. Nu no vienas vietas abās pusēs krita paši labākie vīri; Pūķis paklupa uz pamesta vairoga, kas bija slidens no asinīm, un nogāzās pār vīru, kuru tikko pats bija nogalinājis. Krītot viņš saņēma sitienu ar kaujas vāli pa pakausi, bet viņu tūliņ apklāja vairogs, ko viņa vīri uzmeta viņam virsū, lai aizsargātu viņam muguru.

Kad viņš atkal atžilba un ar Rapa palīdzību piecēlās kājās, cīņa bija pārvietojusies un ziemeļniekiem bija pārsvars. Bertnots bija kritis, un daudzi no viņa vīriem jau bēga, bet citi, aplī sastājušies un ielenkti, joprojām cīnījās. Pāri cīņas troksnim Torkels kliedza viņiem, ka dāvās viņiem dzīvību, ja viņi nometīs ieročus, bet no viņu vidus viņam sauca atpakaļ:

— Jo mazāk mūsu paliek, jo labāk tēmēsim, jo sīvāk un ar lielāku sparu cirtīsim.

Viņi nebeidza cīnīties, līdz visi, līdz ar daudziem ienaidniekiem, gulēja visapkārt sava kunga līķim. Ziemeļnieki visai cildināja viņu vīrišķību. Bet šī cīņa pie Meldunas, trīs nedēļas pirms Vasarsvētkiem tanī 991. gadā, bija liela neveiksme karalim Etelredam un posts viņa valstij, jo nu tālu visapkārt nebija nekā, kas zemi aizsargātu pret ienaidnieka sirojumiem.

3

Ziemeļnieki apraka savus mirušos, dzerdami viņu piemiņai un uzvarai. Viņi izdeva Bertnota līķi noskumušajiem sūtņiem, kas bija ieradušies pēc tā, lai to kristīgi apbedītu, un nosūtīja ziņu uz Meldunu un citām pilsētām, lai tās steidzīgi samaksā izpirkšanas naudu un nodokli pilsētas saudzēšanai no nodedzināšanas, tā izglābdamies no ļaunākām lietām. Viņi priecājās, domādami par bagātībām, ko jau skaitīja par savām; un viņus pārņēma dusmas, kad pagāja diena pēc dienas un neviens nenāca ar padevības apliecinājumu un naudu. Uzīrušies augšā līdz Meldunai, viņi pielaida uguni pāļu sētai upes pusē un, pilsētā iebrukuši, izlaupīja to, pēc tam žēlodamies, ka daudz kas sadedzis un ka maz palicis pāri, ko dalīt. Viņi apņēmās turpmāk ar uguni rīkoties uzmanīgāk, jo ilgojās sidraba, bet ne tādas postīšanas, kurā sidrabs gāja bojā; un nu viņi čakli ņēmās vākt kopā zirgus visā apkārtnē, lai ātri nokļūtu uz novadiem, kur viņus negaidīja. Drīz uz visām pusēm jāja pūļi, daudz ko pārvezdami atpakaļ,uz nometni; bet visā zemē nu valdīja lielas izbailes, ka r»ēc Bertnota nāves nebija neviena virsaiša, kas viņiem būtu gribējis stāties pretim un ar viņiem cīnīties. Gūstekņi stāstīja, ka karalis Etelreds nobālis, sēdot aiz saviem mūriem, murminādams līdz ar visiem saviem priesteriem un nekāda padoma nezinādams.

Meldunas baznīcā, kas bija no akmens, vēl slēpās cilvēki — kā priesteri, tā sievietes un citi, kas uzbrukuma laikā bija uzbēguši augšā tornī un pēc tam uzvilkuši augšā kāpnes, tā ka neviens viņiem nevarēja piekļūt. Ziemeļniekiem šķita, ka augšā tornī savākts daudz mantu, un daudz kas tika izmēģināts, lai no turienes dabūtu lejā cilvēkus un piekļūtu tam, kas viņiem tur bija. Bet ne ar uguni, ne ar ieročiem nekas nebija panākams. Tiem tur tornī bija ēdiens un dzēriens līdz; viņi dziedāja Dieva dziesmas un, cik varēja noģist, nezaudēja drosmi. Kad ziemeļnieki piegāja pie torņa pierunāt viņus, lai viņi kāpj zemē un izdod savas mantas, viņi bēra zemē akmeņus, lāstus un netīrumus viņiem uz galvām, skaļi priecādamies, ja kādam ķēra. Visi ziemeļnieki bija vienis prātis, ka akmens baznīcas un to torņi bija tās nejēdzīgākās lietas, kādas varēja nākt priekšā.

Josteins, kurš bija vecs un ciets vīrs, visai kārs pēc mantas, teica, ka viņš zinot tikai vienu lietu, kas varot līdzēt: vajagot baznīcas priekšā atvest gūstekņus un tos citu pakaļ citam nogalināt, līdz šis skats tos tur augšā spiedīšot padoties. Daži viņam piekrita, jo viņš tika ieskatīts par gudru, bet Torkelam un Gudmundam šķita, ka tas būtu pret karavīra godu, un viņi nevēlējās piedalīties tādā lietā. Labāk, tā Torkels teica, vajagot mēģināt ar viltu: viņš labi pazīstot priesterus un zinot, kā pret viņiem vajagot izturēties, lai panāktu to, ko grib.

Viņš lika noņemt lielo krustu, kas karājās baznīcā virs altāra. Divi vīri nesa to viņam pa priekšu, un, nostājies apakšā pie torņa, viņš sauca uz augšu, ka viņam esot vajadzīgi priesteri ievainoto kopšanai, bet jo vairāk, lai tie viņu pašu iepazīstinātu ar kristīgo mācību. Viņš pēdējā laikā esot sācis izjust stipras ilgas pēc tās, tā viņš teica. Viņš ar viņiem apiešoties tā, it kā viņš jau būtu kristīgais, un visus, kas esot tornī, atstāšot pie dzīvības.

Kad viņš bija ticis tik tālu, no torņa novēlās akmens, ķerot viņa roku, kas turēja vairogu, tā ka viņš ar salauztu stilbu nogāzās zemē. Abi vīri palaida krustu un palīdzēja viņam aizkļūt projām, bet ļaudis tornī dzirdēja gavilējam aiz prieka. Josteins, kurš stāvēja un skatījās, savilka muti un teica, ka ne ikreiz kara viltība palīdzot tik labi, kā jauni, nesapratīgi cilvēki to iedomājoties.

Visus Torkela vīrus sagrāba dusmas, ka viņu virsaitis bija ievainots, un pret torņa lūkām lidoja veseli bultu spieti. Bet no tā bija maz labuma, un stāvoklis likās grūts. Pūķis teica, ka viņš Dienvidzemē lāgiem redzējis Alman- stira ļaudis kristīgos izkvēpinām no baznīcu torņiem; un tas tūliņ tika izmēģināts. Kā baznīcas iekšienē, tā ap torni sakrāva malku un slapjus salmus un tad tos aizdedzināja. Bet tornis bija augsts un vējš lielāko daļu dūmu aizpūta projām. Beidzot visi nogura un nolēma paciesties, līdz tie iur augšā sāks just badu.

Torkels bija noskumis par savu neizdevušos viltību un baidījās, ka viņam tādēļ būs jādzird zobgalības. Turklāt, tā viņš teica, nelaime esot tā, ka viņš nu kādu laiku nevarēšot izjāt kopā ar citiem, bet viņam būšot jāpaliek Mel- dunā sargāt nometni. Viņš tādēļ gribēja, lai vīri, kas ko saprata no ārstēšanas, apskatītu viņa vainu. Arī Pūķis piegāja pie viņa, kur viņš sēdēja, dzerdams siltalu, salauztajai rokai nokarājoties. Daudz bija to, kas aptaustīja roku, bet neviens nevarēja tikt gudrs, kā to labāk vajadzētu nosiet.

Torkels nikni viebās, kad viņam taustīja roku, teikdams, ka nu ārstēšanas pietiekot un lai nu viņam tagad nosienot roku, vai nu ar, vai bez lubiņām.

— Nu jau izrādās, ka esmu teicis taisnību, — viņš piebilda, — visvairāk man nu būtu vajadzīgs priesteris, jo tādas lietas kā šo priesteri prot.

Pūķis piekrizdams pamāja ar galvu un teica, ka priesteri esot vareni ārsti: pēc Ziemsvētku svinībām pie ko- nunga Haralda, kad viņam bijis daudz grūtāks ievainojums nekā tagad Torkelam, viņu izārstējis kāds priesteris.

Un arī tagad viņam tāds būtu derējis, gluži tāpat kā Tor- kelam, tā viņš teica, jo sitiens pa galvu ar apkaltu vāli viņam vēl aizvien darot mokas, tā ka reizēm viņam liekoties, ka galvā viņam kaut kas esot pušu.

—   Tu man liecies esam gudrākais no visiem maniem kuģu vadītājiem, — Torkels teica, kad viņi bija palikuši vieni, — un ari labākais karavīrs, kopš Faravids ir kritis, bet to gan var redzēt, ka tu esi no tiem, kas tūliņ kļūst mazdūšīgi, tiklīdz kas notiek, ja arī vaina nav liela.

—   Ar mani ir tā, — Pūķis teica, — ka esmu vīrs. kas pazaudējis savu laimi. Jo man bija laba laime. Neskarts es pārcietu vairāk nekā dažs labs cits, un man veicās visās lietās. Bet, kamēr atgriezos no Dienvidzemes, viss ir bijis pret mani; esmu zaudēiis savu zelta kaklarotu, līgavu un to vīru, ar kuru vislabāk varēju sadzīvot. Un cīņā nu viss ir iegriezies tā, ka vēl es neesmu ne lāgā izvilcis zobenu, kad jau esmu ķerts. Un, kad dodu padomu izsvēpēt kādu baznīcas torni, tad pat tas negrib izdoties.

Torkelam šķita, ka viņš ir redzējis lielākus nelaimes putnus kā Pūķis, bet Pūķis, galvu purinādams, pavēlēja Rapam, lai tas viņa kuģa ļaudis ved sirot, bet pats palika pilsētā pie Torkela un labprāt viens pats sēdēja, par savām bēdām dorsādams.

Vienā rītā ilgi zvanīja zvani baznīcas tornī un ļaudis tur cītīgi dziedāja Dieva dziesmas, tā ka vīri no lejas pat uzsauca viņiem, jautādami, ko viņi tur bļaustoties. Tiem tur augšā nu vairs nebija akmeņu, ko mest lejā pagāniem virsū, bet viņi atsaucās, atbildēdami, ka tagad esot Vasarsvētki, kas viņiem esot prieka diena.

Visus pārsteidza šī atbilde; daži jautāja, kas tad viņiem esot ko priecāties un cik viņiem esot gaļas un alus.

Viņi atbildēja, ka, lai ar to būtu kā būdams, viņi tomēr priecājoties, jo Kristus esot debesīs un palīdzēšot viņiem.

Torkela vīri cepa taukas aitas uz uguns, un cepeša tvaiki cēlās augšā līdz tornim, kur visi bija izsalkuši. Vīri sauca viņiem, lai jele viņi kā prātīgi cilvēki nākot lejā nogaršot cepeti. Bet uz to viņi nemaz neatbildēja un no jauna sāka dziedāt.

Torkels un Pūķis abi sēdēja un ēda, klausīdamies dziedāšanā, kas skanēja no torņa.

—   Balsis ir vairāk air.smakušas nekā parasti, — Torkels teica, — rīkle viņiem sāk izžūt. Ilgi vairs nebūs jāgaida, kad viņi nonāks lejā, tādēļ ka dzēriens viņiem būs izbeidzies.

— Viņiem klājas ļaunāk kā man, un tomēr viņi dzied, — Pūķis teica, sērīgi apskatīdams gabalu labas aitas gaļas, iekām to bāza mutē.

Torkels teica: — Tu jau nu gan par dziedātāju baznīcas tornī lāgā nederētu.

4

Tai pašā dienā ap pusdienas laiku Gudmunds atgriezās no kāda sirojuma zemes iekšienē. Viņš bija liela auguma, priecīgas dabas vīrs; seja viņam bija pilna vecu, lāča nagu iešņāptu svītru. Tagad viņš iejāja nometnē iereibis un runīgs, ar dārgu šarlaka sarkanu apmetni plecos, divām smagām sidraba jostām ap viduci, plati smaidīdams savā dzeltenajā bārdā.

§ī zeme ar savām neaptveramajām bagātībām, tā viņš sauca, tikko Torkelu ieraudzījis, tik esot viņam pa prātam; visu savu mūžu viņš Torkelam būšot pateicīgs par to, ka šis viņu esot atvedis uz šejieni. Viņš esot izlaupījis deviņus ciemus un vienu tirgus vezumu un zaudējis četrus vīrus. Zirgiem ļodzījās ceļi no nastām, lai gan paņemts līdz bija tikai tas labākais, un tiem sekoja vēršu vilkti vezumi ar stipralu un citām lietām. — Ļoti būtu vajadzīgs, — tā viņš teica, — pie laika apskatīties vēl pēc kādiem kuģiem ar labām kravas telpām, lai varētu pārvest mājā visu, ko ar niecīgām pūlēm varēja savākt šai zemē.

—   Turklāt sastapu pūlīti cilvēku uz ceja, — tā viņš teica, — divus bīskapus ar viņu pavadoņiem. Viņi sakās esam karaļa Etelreda sūtņi; es viņiem piedāvāju alu un atvedu viņus sev līdz uz šejieni. Bīskapi ir veci un jāj lēni, bet viņi drīz būs še; bet, ko viņi no mums var gribēt, to nevar lāgā saprast. Viņi sakās nesam mieru no sava kunga; bet tie jau esam mēs, kas nolemj, kad jābūt mieram, un ne viņš. Var jau būt, ka viņi mums grib mācīt kristietību, bet vai tad mums būs daudz laika klausīties, kad visapkārt ir tik laba laupīšana.

Torkels, priecīgs kļuvis, teica, ka tieši priesteru viņam patlaban visvairāk vajagot, lai būtu kāds, kas apskatās viņa roku; un arī Pūķis labprāt gribot runāt ar kādu priesteri savas sāpīgās galvas dēļ.

—   Bet viņu īstais nolūks varbūt ir izpirkt gūstekņus un ļaudis augšā tornī, — Torkels izteica savas domas.

Bīskapi piejāja laiciņu vēlāk. Tie bija cienīgi vīri ar zižļiem un galvsegām un lielu pavadonību, priekšjājējiem un priesteriem, pārziņiem, dzēriena devējiem un spēlmaņiem; visiem, ko viņi sastapa, viņi novēlēja Dieva mieru. Torkela vīri, cik vien viņu bija pilsētā, nāca apbrīnot viņus, bet daži no viņiem rāvās atpakaļ, kad bīskapi pacēla pret viņiem roku; un ļaudis tornī izgrūda skaļus kliedzienus un no jauna sāka zvanīt savus zvanus.

Torkels un Gudmunds uzņēma viņus ar lielu viesmīlību, un, kad viņi bija atpūtušies un pateikušies Dievam par laimīgo ceļojumu, viņi izteica savu vajadzību.

Bīskaps, kurš izskatījās esam vecākais un kurš dēvēja sevi par bīskapu no svētā Edmunda kapa, ņēma vārdu Torkela, Gudmunda un visu to priekšā, kas bija atnākuši uzklausīties. Viņš teica, ka laiki esot ļauni; Kristum un viņa baznīcai tās esot lielas bēdas, ka cilvēki neprotot mierā sadzīvot viens ar otru, panesībā un mīlestībā. Bet te, Anglijā, par laimi, esot tā, ka šai zemē esot karalis, kurš no visas sirds tā mīlot mieru, ka, neskatoties uz savu lielo varu un tiem karavīru leģioniem, ko viņš varētu sasaukt kopā, labāk miera ceļā gribot izlīgt ar saviem ienaidniekiem nekā iznīcināt tos ar zobenu. Karaļa Etelreda acīs ziemeļnieki esot dedzīgi jauni vīri, kuriem trūkstot skolotāja un kuri paši nezinot sava labuma. Tāpēc, uzklausījies gudrus padomdevējus, viņš esot atradis par pareizāku šoreiz neuzstāties ar bardzību, bet, laipni pamācot, atgriezt tos uz īstā ceļa. Tādēļ viņš nu esot atsūtījis savus sūtņus, lai redzētu, kā cēlie virsaiši no Ziemeļzemes būtu apmierināmi un piedabūjami nogriezties no saviem bīstamajiem ceļiem. Karalis Etelreds vēloties, lai viņi kāpjot atkal savos kuģos, atstājot viņa krastus un mierā un laimē dzīvojot savā zemē paši savās mājās. Bet, lai viņiem to padarītu ;vieglāku un uz visiem laikiem iegūtu viņu draudzību, viņš gribot dot viņiem tādas dāvanas, kas viņiem visiem būšot par lielu prieku un viņus visus darīšot pateicīgus. Varbūt viņu sirdis no tā kļūšot mīkstākas un viņi mācīšoties mīlēt Dieva baušļus un Kristus evaņģēliju. Tad labā karaļa Etelreda prieks tiešām būšot liels un viņa mīlestība uz viņiem vēl vairāk pieaugšot.

Bīskaps bija līks no vecuma un bez zobiem, un tādu nebija daudz,>kas viņu saprata. Bet viņa vārdus iztulkoja kāds zinīgs priesteris viņa pavadonībā, un visi, kas stāvēja un klausījās, noraudzījās viens otrā, šo vēsti dzirdot. Gudmunds sēdēja uz alus mucas, apreibis un apmierināts, berzēdams mazu zelta krustiņu, lai to nospodrinātu.

Sapratis, ko bīskaps teicis, viņš apmierināts sāka šūpoties šurp un turp, uzsaukdams Torkelam, ka šim jāatbildot uz tādu skaistu runu.

Torkels pieklājīgi ņēma vārdu un teica, ka viss, ko viņi dzirdējuši, tiešām esot vērts, ka to pārdomā. Dāņu valstī karalim Etelredam jau tagad esot liela slava, bet nu jau liekoties, ka viņš esot vēl labāks, nekā varēts domāt; un viņa nodoms dot viņiem dāvanas visai labi saskanot ar to, ko jau arī viņi paši jau no paša sākuma esot vēlējušies.

—   Jo jau jārlam Bertnotam, kad pār upi sarunājāmies, mēs teicām, ka jūs šai zemē esat bagāti un ka mēs, nabaga jūrnieki, vēlētos būt jūsu draugi, ja jūs dalītos ar mums savos dārgumos. Ir patīkami dzirdēt, ka arī karalis Etelred.s pats domā tāpat; un, tik bagāts un varens, kāds viņš ir, un pilns gudrības, viņš droši vien izrādīsies devīgs. Cik daudz viņš mums domā dot, to vēl neesam dabūjuši dzirdēt, bet tur vajag daudz, lai mūs pildītu ar prieku, jo esam grūtsirdīgas cilts. Tas labākais būs dot mums visu zeltā un kaltā sidraba naudā, jo tā vieglāk var aplēst un mums būs vieglāk visu aizgādāt mājās. Bet, kamēr viss būs kārtībā, mēs še netraucēti gribam palikt un visā apkārtnē ņemt sev visu, kas mums vajadzīgs iztikai un labklājībai. Bet ir vēl viens, kuram šai ziņā ir tikpat liela noteikšana kā Gudmundam un man, un tas ir Josteins. Viņš ar daudziem saviem vīriem patlaban atrodas sirojumā, un, kamēr viņš nebūs atgriezies, mums ir jāgaida, iekām nolemjam, cik lielai ir jābūt dāvanai. Bet vienu lietu es tomēr tūliņ gribētu zināt — vai jūsu pavadoņos ir kāds priesteris, kurš prot ārstēt, jo šī mana ievainotā roka ir jāsakopj.

Otrs bīskaps atbildēja, ka viņus pavadot divi ārstniecībā mācīti vīri, kuri varot apskatīt Torkela vainu. Bet par atlīdzību viņš tad labprāt gribētu, lai tornī ieslēgtajiem tiek atļauts nākt lejā un neaizskartiem iet, kurp tie vēlas, jo grūti esot apzināties, ka viņi tur mokās badā un slāpēs.

—   Manis dēļ viņi mierīgi var nākt zemē, kad to vēlas, — Torkels teica. — Pie tā mēs viņus esam mēģinājuši piedabūt, jau kamēr šo pilsētu ieņēmām, bet viņi stūrgalvīgi ir pretojušies, neņemdami vērā mūsu padomu; viņi arī ir tie, kas pārsita manu roku. Puse no savām mantām tornī viņiem ir jāatstāj mums; tā nav liela atlīdzība par manu roku un visām tām nepatikšanām, kādas viņi mums ir sagādājuši. Pēc tam viņi var iet, kurp grib.

Nu drīz vien visi nonāca no torņa lejā, bāli un nomocījušies. Daži no viņiem raudādami metās bīskapiem pie kājām; citi sauca pēc ūdens un barības. Torkela vīri sa- iļ,'a, kad izrādījās, ka tornī nekādas lielas vērtības nebija atrodamas, tomēr deva viņiem ēst un dzert un nekā viņiem nedarīja.

Pūķis gāja gar ūdens reni, pie kuras daudzi no tornī bijušajiem stāvēja un dzēra. Starp tiem bija kāds mazs plikpauris vīrs priestera tērpā, ar garu degunu un sarkanu rētu pār galvvidu. Pūķis pārsteigts noraudzījās viņā un, piegājis klāt, satvēra viņu.

—   Tevi man ir prieks redzēt, — viņš teica, — esmu tev pateicību parādā par to, kas bija toreiz, kad pirmoreiz redzējāmies. To gan es nebūtu gaidījis, ka konunga Haralda ārstu satikšu še. Kā tu še esi atkļuvis?

—   Se es atk|uvu no torņa, — brālis Vilibalds dusmīgi atbildēja, — tur man četrpadsmit dienas bija jāsēd ļaundaru un pagānu dēļ.

—   Man daudz kas ar tevi būtu runājams, — Pūķis teica. — Nāc man līdz, tad dabūsi ēst un dzert.

—   Man ar tevi nekā nav, ko runāt, — brālis Vilibalds atbildēja. — Jo es mazāk redzu dāņus, jo labāk, tik daudz es tagad esmu mācījies. Ēdienu un dzērienu es gan dabūšu citur.

Pūķis baidījās, ka mazais priesteris savās dusmās aizbēgs no viņa un pazudīs. Viņš tādēļ pacēla viņu un nesa sev līdz, solīdams, ka viņam nekas ļauns nenotiks. Brālis Vilibalds sīvi pretojās un bargi rēca, lai viņu laiž vaļā un ka spitālība un ļaunas vātis esot tas mazākais sods tādam, kas paceļ roku pret priesteri. Bet Pūķis ienesa viņu kādā namā, kuru sev bija izvēlējies pēc pilsētas ieņemšanas un kur patlaban atradās daži no viņa kuģa ļaudīm, kas bija ievainoti, kā arī pāris vecu sievu.

Varēja redzēt, ka mazais priesteris bija nobadojies; bet, kad gaļa un alus bija nolikti priekšā, viņš laiciņu nekustīgi sēdēja pie bļodām un kannas un sarūgtināts noraudzījās uz barību. Tad viņš nopūtās un, kaut ko pie sevis nomurminājis, pārmeta krusta zīmi pār barību un kāri sāka ēst. Pūķis piepildīja viņa alus kannu un pacietīgi gaidīja, kad viņš būs beidzis ēst. Labais alus nespēja atmīkstināt viņa prātu, un viņa balss nekļuva maigāka, bet viņš tomēr sāka atbildēt uz Pūķa jautājumiem, un drīz viņš runāja dedzīgi.

Viņš bija aizbēdzis no Dānijas kopā ar bīskapu Popo, kad |aunais un nekristīgais konungs Svens bija nācis uz Jelingi, lai tur iznicinātu visus Dieva kalpus; un bīskaps nu vājš un nevarīgs mita pie Vestminsteres abata, sērodams par savu iznicināto darbu pie dāņiem. Bet par to, pēc brāja Vilibalda domām, varbūt nemaz nebija vērts tik daudz sērot, ja labi apdomāja, jo droši vien viss, kas bija noticis, bija Dieva zīme, ka cilvēki Ziemeļzemē nemaz nebija atgriežami, bet drīzāk atstājami mierā, lai viņi paši iznīcina cits citu savā Jaunumā, kuram tiešām nebija robežu. Pats viņš nekad vairs nedomājot piekopt atgriešanas darbu šai tautā, to viņš bija gatavs pie Kristus krusta un mokām skaļi apliecināt kuram katram, kas to gribēja dzirdēt, kaut vai pašam Brēmenes arhibīskapam.

Mirdzošām acīm iztukšojis savu kannu un lūpām no- smakšķinājis, viņš teica, ka alus esot derīgāks kā gaļa tādam, kas ilgi badojies. Pūķis no jauna iepildīja viņam alu, un viņš turpināja savu stāstu.

Kad bīskaps Popo dabūjis zināt, ka zemes austrumu krastā izcēlušies vikingi, viņš bija gribējis iegūt ticamas ziņas no dāņu valsts: cik kristīgo tur vēl bija pie dzīvības un vai patiesas bija baumas, ka konungs Haralds miris, kā arī citas tādas lietas. Bet bīskaps pats bija juties pārāk vājš tādam bīstamam ceļojumam, un ceļot tādēļ bija nācies Vilibaldam.

—   Jo bīskaps man teica, ka man nekādas briesmas pie pagāniem nedraudēšot, pat ja viņi būšot trakuma pārņemti; mani viņi labi uzņemšot kā ārstu, kuru novērtēt varbūt jau būšot mācījies dažs labs no viņiem, kas mani redzējis pie konunga Haralda galma. Es par to biju citādās domās, jo pazīstu jūs labāk nekā viņš, kurš šai pasaulei ir par labu. Bet nebūtu pieklājīgi runāt bīskapam pretim tādā lietā, tādēļ darīju tā, kā viņš gribēja. Vienā vakarā es noguris ierados šai pilsētā un pēc vakara lūgšanas apgūlos baznīcas nakts patversmē. Tur mani pamodināja kliedzieni un biezi ugunsgrēka dūmi; cilvēki puskaili skrēja ugunsgaismā, kliegdami, ka mums uzbrukuši velni. Tie nebija nekādi velni, bet vēl kas ļaunāks; man likās, ka nebija nozīmes iet viņiem pretim ar bīskapa Popo sveicieniem. Kopā ar citiem uzbēgu augšā tornī; un tur es aizietu bojā kopā ar visiem citiem, ja Dievs mūs neizpestītu no nelaimes šinī svētajā Vasarsvētku dienā.

Galvu palocījis, viņš dzēra, gurdām acīm noraudzīda- mies uz Pūķi.

—       No tā laika pagājušas četrpadsmit dienas, un daudz pulējis es pa šo laiku neesmu. Un miesa ir vāja… nē, vāja tā nav, tā ir stipra, tikpat stipra kā gars, bet nebeidzams tās stiprums nav.

—   Gulēt tu varēsi vēlāk, — Pūķis nepacietīgi teica.

—   Vai tu ko zini par Ilvu, konunga Haralda meitu?

—        Tik daudz es par viņu zinu, — brālis Vilibalds nevilcinādamies atbildēja, — ka viņa nonāks ellē par savu stūrgalvību un ačgārnību, ja viņa drīz nelabosies. Un kas gan var gaidīt labošanos no konunga Haralda meitas?

—   Vai tu arī uz sievām esi nikns? — Pūķis jautāja.

—  Kādu Jaunumu viņa tev ir nodarījusi?

—       Nav no svara tas, ko viņa man ir darījusi, — mazais priesteris sarūgtināts teica. — Kaut arī viņa mani sauca par vecu, plikgalvainu ūpi, kad viņai draudēju ar Dieva dusmām.

—        Tu viņai draudēji, priesteri? — Pūķis pieceldamies teica. — Kādē| tu viņai draudēji?

—       Viņa kliedza, ka darīšot, kā gribēšot, un precēšot pagānu, ja ari visi pasaules bīskapi tam pretotos.

Pūķis, bārdu saņēmis, lielām acīm noraudzījās uz viņu un tad atkal apsēdās.

—   Tas esmu es, ko viņa precēs, — viņš mierīgi teica.

—   Kur viņa tagad ir?

Bet uz šo jautājumu Pūķis tovakar atbildes nesaņēma, jo brālis Vilibalds lēnām nolīka pār galdu un, galvu uz rokām noguldījis, aizmiga turpat, kur sēdēja. Pūķis mēģināja viņu atkal uzmodināt, bet tas negribēja izdoties. Beidzot viņš aiznesa viņu uz gujamo solu un, tur noguldījis, apsedza viņu. Viņš pats brīnījās, ka viņam patika šis mazais mācītājs, kurš dusmoja cilvēkiem; bet, kad viņš kādu laiciņu viens pats bija sēdējis pie alus un miegs viņam negribēja nākt, viņam pārāk grūti nācās savaldīt savu nepacietību, un viņš, pie sola piegājis, stipri sakratīja gulētāju.

Bet brālis Vilibalds miegā tikai apgriezās apkārt un nomurmināja čērkstošā balsī:

—   Niknāki par velniem.

5

Kad mazais priesteris nākošā rītā modās, prāts viņam bija mazliet lēnāks, un, kā varēja redzēt, viņš jutās gluži labi tur, kur atradās; un Pūķis nekavējās izjautāt visu, ko šis varēja pastāstīt par Ilvu. Viņa bija aizbēgusi bīskapam līdz, nevis palikusi mājās brāļa Svena varā. Ziemu Ilva bija pavadījusi pie viņa, ar lielu nepacietību taisīdamās atgriezties Dānijā, tiklīdz no turienes būs pienākušas labas vēstis. Bet nule bija saņemta kāda ziņa, ka konungs Haralds bija miris trimdā; un Ilva tad bija sākusi prātot par braukšanu uz ziemeļiem pie savas māsas Gunhildes, kas bija izprecēta dāņu jārlatn Pallingam Nortumberlandē. Bīskaps nebija gribējis ļaut viņai doties tādā bīstamā ceļojumā un labāk ieteicis viņai apprecēt kādu no vietējiem lielmaņiem, kuru izvēlēties viņš Ilvai varētu palīdzēt. Bet, tādas valodas dzirdot, viņa tikai, no dusmām bālēdama, uzbrukusi viņiem nikniem vārdiem, kaut vai tas būtu pats bīskaps.

To mazais priesteris varēja pateikt par Ilvu. Pūķim patika dzirdēt, ka viņa bija izglābusies no konunga Svena un viņa vīriem, bet likās pārāk smagi nezināt nekāda ceļa, kā viņu satikt. Arī pa pakausi saņemtais sitiens un sāpes, kas negribēja rimties, darīja viņam rūpes; bet brālis Vili- balds tikai nicīgi savilka muti un teica, ka tādi pauri spējot panest vairāk nekā tikai to. Tad viņš salika dēles viņam aiz ausīm; un viņš drīz jutās labāk. Domas par Ilvu nu kļuva aizvien uzmācīgākas. Vislabāk viņš būtu vēlējies pierunāt Torkelu un viņa vīrus doties lielā sirojumā uz Londonu un Vestminsteri, lai tā tiktu pie viņas. Bet starp virsaišiem un sūtņiem patlaban norisinājās lielas apspriedes par karaļa Etelreda dāvanu. Viss karaspēks tikai sēdēja un nogaidot ēda un dzēra, daudz prātojot par to, cik tādam lielam karalim īstenībā nāktos maksāt.

Abi vecie bīskapi vīrišķīgi cīnījās par savu lietu,, celdami visādus iebildumus pret tām summām, kas virsaišiem šķita piemērotas; viņi labprāt gribot viņiem mācīt, tā viņi tcica, ka ir vērtīgākas mantas par sidrabu, kuras nav no šīs pasaules, un ka vīram ar lielām bagātībām grūtāk bija iekļūt debesīs, nekā vērsim iziet caur dūmvadu. Virsaiši klausījās un teicās gribam uzņemties zaudējumu līdz ar ieguvumu, bet no prasītās summas neatkāpšoties; un, ja ar debesvalstību un dūmvadu esot tā, kā bīskapi teikuši, tad, pēc viņu domām, viņi karalim Etelredam būšot tikai pakalpojuši, paņemdami daļu no viņa mantas, kas viņam nāktu tikai par ļaunu.

Ar lielām nopūtām bīskapiem vajadzēja palielināt savu piedāvājumu, un beidzot tika panākta vienošanās par summas lielumu. Katram vīram flotē vajadzēja saņemt sešas markas sidrabā, neskaitot to, kas jau bija iegūts sirojumos. Katram stūrmanim pienācās divpadsmit mārkas 11 ii katram kuģa virsaitim — sešdesmit; bet Torkelam, Gud- niundam un Josteinam katram vajadzēja dabūt trīssimt mārku. Bīskapi teica, ka šī viņiem esot bēdu diena un ka viņi tiešām nezinot, ko karalis teikšot par tādu summu, jo vairāk tādēļ, ka tai pašā laikā citi viņa sarunu vedēji atrodoties pie norvēģu virsaiša Ulofa Trigves dēla, kas ar savu floti siroja dienvidu piekrastē. Nevarot zināt, tā viņi teica, vai pat karaļa Etelreda mantas pietikšot.

Pie šīs jaunās ziņas virsaiši nobijās, ka prasījuši pārāk maz un ka norvēģi būs aizsteigušies viņiem priekšā. Savā starpā apspriedušies, viņi teica bīskapiem, ka cieši paliekot pie reiz nolemtā, bet lai bīskapi nu steidzoties pie karaļa pēc sidraba un ka viņi ņemtu ļaunā, ja norvēģi savu saņemtu pirmie.

Londonas bīskaps, laipns un smaidīgs vīrs, piekrizdams palocīja galvu un solījās darīt visu, kas stāvēšot viņa spēkā.

—   Bet ir savādi, ka tādi vareni virsaiši kā jūs uztraucas par šo norvēģu virsaiti, kura flote ir mazāka kā jūsu. Vai tā nebūtu laba lieta, ja jūs aizirtos lejup uz dienvidu piekrasti, kur uzturas šis virsaitis, tur ātri viņam uzbruktu un iegūtu visus viņa dārgumus? Viņš ir uzbraucis augšā no Bretaņas ar lieliem kuģiem; un dzird runājam, ka viņš tur ieguvis varenu laupījumu. Tādā kārtā jūs vēl pavairotu mīlestību, kādu mans kungs un karalis jūt pret jums; un pēc tam viņam viegli nāktos izsniegt jums lielo balvu, ja viņam vairs nebūtu jāapmierina šis norvēģis.

Torkels domīgi palocīja galvu, un Gudmunds smiedamies teica, ka par to derētu padomāt.

—   Vēl nekad man nav iznācis sastapties ar norvēģiem, — viņš teica, — bet visi zina, ka sastapšanās ar viņiem aizvien nozīmē krietnu cīņu, par kuru ir daudz, ko stāstit. Mājās, ap Brūvīku, daudzi saka, ka nezina, vai, izņemot austrumjētus, kāds esot pārāks par viņiem; tiešām būtu labi šo lietu pārbaudīt. Starp maniem ļaudīm man ir tādi berserki no Olandes, kas jau sāk runāt, ka šis brauciens gan devis viņiem lielu laupījumu un labāko alu, bet visai maz cīņas, bet tas, tā viņi saka, viņiem esot kaut kas neparasts.

Torkels teica, ka viņam gan esot bijusi darīšana ar norvēģiem, bet ka viņam nekas neesot pretim tos atkal sastapt, ja vien viņa roka tiktu vesela, jo še būtu iegūstams kā gods, tā bagātība.

Tikai Josteins, skaļi smiedamies, noņēma cepuri un nosvieda to zemē sev priekšā. Viņš aizvien nēsāja vecu, sarkanu cepuri ar platām malām, kad nepiedalījās cīņā, jo bruņucepure viņam noberza ādu.

— Paskatieties manī, — viņš teica, — esmu vecs un plikpaurains, bet, kur ir vecums, tur gudrība, to tagad var manīt. Jūs abus, Torkel un Gudmund, Dieva vīrs ar savu gudrību var pievilt, bet ne mani, jo es tāpat esmu gudrs kā viņš. Viņam un viņa karalim tas tikai nāktu par labu, ja mēs, ar norvēģi kaudamies, cits citu iznīcinātu; tad viņš no mums būtu vaļā un viņam vairs nevajadzētu izšķiest savu sidrabu palicējiem. Bet tas nenotiks, kamēr man būs teikšana.

Kā Gudmundam, tā Torkelam bija jāatzīst, ka par lo viņi nebija domājuši un ka Josteins bija tas gudrākais, bet sūtņi atrada, ka vairāk nekas nebija panākams. Viņi tādēļ gatavojās atgriezties pie karaļa Etelreda izstāstīt viņam, kā viss bija norisinājies, un gādāt, lai pēc iespējas ātrāk tiek samaksāts sidrabs.

Bet pirms tam, ietērpušies savos skaistākajos tērpos un paņēmuši līdz savu pavadonību, viņi aizgāja uz lauku, kur bija norisinājusies cīņa. Tur viņi noturēja aizlūgumu par kritušajiem, kas nu gulēja pa pusei paslēpti zem kupli sazēlušās zāles; bet vārnas un kraukļi neskaitāmos baros griezās pa gaisu, griezīgi ķērkdami, ka bija tikuši iztraucēti.

Otrā nodaļa

Par garīgām lietām.

I

Karaspēkā valdīja lielas gaviles, kad bija kļuvis zināms, ko virsaiši ar sūtņiem nolēmuši. Visi cildināja virsaišus par šo darījumu un slavēja karali Etelredu, ka viņš nabaga jūrasbraucējiem no Ziemeļzemes esot labākais no karaļiem. Tika dzerts un uzdzīvots, un prasība pēc treknām aitām un jaunām sievietēm bija liela; bet gudri vīri domīgi sēdēja pie ugunskuriem, kur cepās aitas, mēģinādami aplēst, cik liela summa iznāks uz katru kuģi un cik tad atkal uz visu floti. Izrādījās, ka to izdarīt nācās grūti; bieži izcēlās vārdu maiņa par to, kuram aplēse izdevusies pareizāk, bet tai ziņā visi bija vienis pratis, ka to nu gan neviens cilvēks nebūtu varējis ticēt, ka pasaulē bija tik daudz sidraba, ja varbūt vēl ķeizaram Miklagordā. Dažiem bija ko piezīmēt pie tā, ka stūrmaņiem bija piešķirta tik liela daļa, lai gan viņu darbs bija viegls un viņiem nekad nevajadzēja sēdēt pie airiem; bet stūrmaņiem pašiem šķita, ka katram vīram, kas prata domāt, vajadzēja atzīt, ka viņiem vienīgajiem pienāktos saņemt vairāk.

Lai gan alus netrūka un tas bija stiprs un troksnis liels, visai bieži nopietnas cīņas par šīm lietām tomēr neizcēlās, jo visi nu jutās bagāti, dzīve visiem šķita laba un neviens tik ātri netvēra pēc ieroča kā parasti.

Bet Pūķis drūmās pārdomās sēdēja mazajam priesterim līdzās, un viņam likās, ka maz būs tādu cilvēku, kam būtu grūtāk kā viņam.

Brālis Vilibalds daudz ko bija paguvis padarīt, jo bija daudz ievainotu vīru, ko apkopt, un tam nu viņš nodevās čakli un nopietni. Viņš apskatījās arī Torkela roku, un te nu viņam bija ko sacīt par bīskapa ārstiem un par to, kā viņi roku bija ārstējuši, jo to viņam grūti nācās ticēt, ka arī vēl kādam citam varētu būt prasme un zināšanas dziedniecības mākslā. Viņš teicās doties līdz bīskapiem, bet Pūķis negribēja laist viņu projām.

—   Ir labi, ja ārsts ir pie rokas, — viņš teica, — un tev varbūt ir taisnība, ja tu domā, ka esi spējīgākais no šīs sugas. Ir tiesa, ka es labprāt būtu gribējis ar tevi sūtīt ziņu Ilvai, konunga Haralda meitai, jo tu esi vienīgais, ar kuru es to varētu sūtīt, bet tad es tevi nekad vairs nedabūtu redzēt tā naida dēļ, kādu tu jūti pret ziemeļniekiem, un nekad es nedabūtu dzirdēt viņas atbildi. Tā nu es sēdu, nekāda padoma nezinādams, tā ka jau sāk zust ēstgriba un miegs.

—   Vai tu domā paturēt mani te kā gūstekni? — brālis Vilibalds dusmīgi jautāja. — Un tomēr jūs bieži mēdzat apgalvot, ka vārda turēšana un vīra drosme esot jūsu visbiežāk sastopamās īpašības. Mēs visi, kas bijām tornī, saņēmām solījumu, ka brīvi varēsim iet, kurp gribēsim. Bet to tu varbūt esi jau aizmirsis.

Drūmi sev priekšā noraudzidamies, Pūķis atbildēja, ka viņam neko nenākoties viegli aizmirst.

—   Bet grūti nākas tevi atlaist, — viņš turpināja, — jo tu man liecies kā palīgs, ja arī tu nekā nevari darīt. Bet tu esi gudrs vīrs, mazo mācītāj, un nu klausies, ko es teikšu: ja tu būtu manā vietā un tev būtu tā kā tagad man, ko tu tad darītu?

—   Tu, kā rādās, esi visai pieķēries šai jaunajai sievietei, neskatoties uz viņas smago dabu, — viņš teica. — Tā jau savā ziņā ir ievērojama lieta, jo jūs, bezdievīgie varmākas, jau labprāt ņemat sievas, kur pagadās, un vienas vienīgas dēļ daudz nemēdzat galvu nokārt. Vai tas tādēļ, ka viņa konunga meita?

—   Pēc tā, kas noticis ar viņas tēvu, viņa nevar gaidīt nekādas mantas, — Pūķis atbildēja. — No tā tu vari saprast, ka negribu bagātību, bet viņu pašu. Bet nekait, ka viņa ir no labas cilts; arī es pats esmu no labas dzimtas.

—   Var jau būt, ka viņa tev iedevusi mīlestības dzērienu, kas tavu patikšanu dara tik pastāvīgu.

—   Vienreiz viņa man deva dzert, — Pūķis teica, — bet pēc tam vairs nekad. Tas bija tad, kad viņu pirmo reizi redzēju; toreiz tā bija gaļas vira. Bet no tās es tikpat kā nekā nedabūju iebaudīt, jo viņa saskaitās un aizsvieda kausu ar viru. Tā bija tā pati vira, ko tu man biji licis izvārīt.

—   Nebiju klāt, kad tā tika vārīta un ienesta iekšā, — brālis Vilibalds domīgi teica. — Un jaunam vīrietim nevajag daudz no tādas viras, kad sieviete pati ir jauna un labi noaugusi. Bet, ja viņa viru ir nobūrusi, tad tur nekā nevar līdzēt, jo pret mīlestības dzērieniem nav nekādu zāļu kā vien mīlestība — to saka visi agrāko laiku ārsti.

—   Tās zāles es meklēju, — Pūķis atbildēja. — Un nu es tev jautāju, vai tu vari dot man kādu padomu šai lietā.

Pamācīgi pacēlis rādāmo pirkstu, brālis Vilibalds runāja ar tēvišķīgu seju:

—   Var darīt tikai vienu lietu, kad cilvēkam ir grūti un viņš nezina nekāda padoma. Bet tev, elku dievu pielūdzējam, tas nelīdzēs. Jo jālūdz ir Dievs, lai viņš nāk palīgā, un to tu nevari.

—   Vai viņš bieži mēdz tev palīdzēt?

—   Viņš palīdz man, ja lūdzu viņam derīgas lietas, — brālis Vilibalds noteikti atbildēja, — un tas ir vairāk, nekā tavi dievi dara tavā labā. Viņš neklausās, ja sūdzos par sīkām lietām, kuras, kā viņam šķiet, es labi varu panest. Un es pats redzēju, ka svētais Dieva vīrs bīskaps Popo, kad bēgām pār jūru, dedzīgi piesauca Dievu un svēto Pēteri, lai palīdz viņam viņa jūras slimībā, bet netika uzklausīts. Bet, kad es pats līdz ar citiem biju še tornī un bads un slāpes un pagānu zobens draudēja mums, un mēs piesaucām Dievu savā postā, tad mēs tikām uzklausīti, lai gan neviens no mums Dieva priekšā nebija tik taisns kā bīskaps Popo. Jo tad ieradās sūtņi mūs glābt. Lai arī tas būtu tiesa, ka tie bija karaļa Etelreda sūtņi, bet viņi bija arī sūtņi, ko Dievs mums bija sūtījis palīgā mūsu lūgšanu dēļ.

Pūķis, galvu palocīji*, atzina, ka tas gan varētu būt tiesa, jo viņš pats bija redzējis, kā viss bija noticis.

—   Nu es saprotu labāk, kādēļ neizdevās izsvēpēt jūs no torņa, — viņš teica. — Tas varēja būt Dievs vai kāds cits, ko piesaucāt, kas sūtīja vēju aizpūst dūmus.

Brālis Vilibalds atbildēja, ka taisni tā esot: tas esot Dieva pirksts, ka novērsta tāda velnišķība. •

Pūķis sēdēja un domīgi plucināja bārdu

—   Mana māte tagad ir kjuvusi kristīga savās vecumdienās, — viņš teica. — Viņa ir iemācījusies divas lūgšanas; tās viņa skaita bieži un atrod, ka tās abas ir labas. Viņa saka, ka, pateicoties šīm lūgšanām, es esot palicis dzīvs un atgriezies mājās pie viņas, daudz briesmu pārcietis, lai gan varbūt Zilmēlis un es pats esam darījuši savu šai lietā — un arī tu, mazais mācītāj. Nu man arī pašam labprāt gribētos izlūgties palīdzību no Dieva, ja jau viņu saka esam tik palīdzīgu. Bet ne es zinu, ko viņš par to prasa, ne kā lai ar viņu runāju.

—   No Dieva lūgt palīdzību tu nevari, pirms neesi pieņēmis kristīgo ticību, — brālis Vilibalds teica. — Bet pāriet kristīgā ticībā tu nevari, kamēr neesi ticis kristīts, un kristīts tu nevari tikt, iekām nebūsi noliedzis savus elku dievus un atzinis Tēvu, Dēlu un Svēto Garu.

—   Tik daudz izdarību nebija vajadzīgs, lai grieztos pie Allāha un viņa pravieša, — Pūķis drūmi noteica.

—   Allāha un viņa pravieša? — mazais priesteris pārsteigts iejautājās.

—   Esmu bijis tālāk projām pasaulē nekā tu, — Pūķis atteica, — un, kad biju pie Almansura Andalūzijā, mēs piesaucām Allāhu un viņa pravieti divreiz dienā, dažreiz pat trīs. Šīs lūgšanas es vēl tagad zinu, ja tu varbūt gribētu tās dzirdēt.

Brālis Vilibalds šausmās pacēla rokas.

—    Dieva Tēva, Dēla un Svētā Gara vārdā! — viņš iesaucās. — Pasargi mūs no velna varas un no nolādētā Muhameda nelietības. Ar tevi stāv ļaunāk nekā ar jebkuru citu, jo klausīt Muhamedu ir ļaunāk par visu. Vai tu vēl arvien esi sapinies viņa mācībā?

—   Turējos pie tās tik ilgi, kamēr atrados pie Almansura, tādēļ ka viņš tā pavēlēja, — Pūķis teica. — Jo viņš bija vīrs, kuram pretim runāt nebija ieteicams. Pēc tam man neviena dieva nav bijis, un tādēļ man varbūt nav labi klājies.

—   Savādi, ka bīskaps Popo to nav dabūjis zināt, kamēr biji pie konunga Haralda, — brālis Vilibalds teica. — Būtu viņš zinājis, ka esi piekritis melnā viltnieka mācībai, viņš tūliņ tevi nokristītu, tāds kā viņš ir, tik dievbijīgs un dedzīgs, kaut vai divpadsmit konunga Haralda varoņiem nāktos tevi turēt. Tas ir labs un svētīgs darbs; vientiesīgas dvēseles glābšana no tumsības un aklības; var būt, ka arī ziemeļnieki ir tur pieskaitāmi, kaut arī man ir grūti to ticēt pēc visa tā, ko esmu piedzīvojis; bet visi svēti vīri tai ziņā ir vienis prātis, ka izglābt kādu, kas ir bijis padevies Muhamedam, ir septiņreiz vairāk. Jo nav nekā, kas velnam darītu tādas dusmas kā tas.

Pūķis nu apjautājās par velnu, un brālis Vilibalds dedzīgi mācīja viņam to pazīt.

—   Nu tad jau izrādās tā, — Pūķis teica, — ka, pats to nezinādams, esmu nokaitinājis velnu ar to, ka vairs ilgāk neturējos pie Allāha pravieša; no tā tad ari ir cēlušās manas nelaimes.

—   Tā tas tiešām arī ir, — mazais priesteris teica. — Labi ir, ka esi nācis pie šī ieskata. Nevienam nevar būt ļaunāk kā tev, jo velns dusmās vajā tevi un tev nav nekādas aizsardzības pie Dieva. Bet, kamēr tu turējies pie Muhameda — lai viņš ir nolādēts! — velns bija tavs draugs, un tādēļ tev toreiz klājās labi.

—   Tā ir, kā es domāju, — Pūķis teica. — Nav daudz tādu, kam klātos tik ļauni kā man. Nevarēt izdabāt ne Dievam, ne velnam, nesaceļot pārāk daudzus pret sevi.

Viņš brīdi sēdēja, domās nogrimis.

—   Nāc man tagad līdz pie sūtņiem, — viņš pēc tam teica. — Gribu runāt ar viņiem, kas ir vareni Dieva priekšā.

2

Bīskapi bija atgriezušies no kaujaslauka, kur bija svētījuši kritušos; un nu viņi taisījās nākošajā dienā doties mājās. Vecākais no viņiem, būdams noguris no gājiena, bija aizgājis atpūsties, bet Londonas bīskaps savā mājvietā bija uzlūdzis pie sevis Gudmundu un nu sēdēja un ēda, un dzēra kopā ar viņu, tā vēl pēdējo reizi mēģinādams piedabūt viņu, lai viņš kristījas.

Kamēr Meldunā ieradušies, abi bīskapi bija darījuši visu, lai virsaišus piegrieztu kristīgai ticībai. Tā karalis Etelreds un viņa arhibīskaps bija viņiem pavēlējis, jo tad karalis lielā mērā celtos godā pie Dieva un pie cilvēkiem. Ar Torkelu viņi nekur tālu nebija tikuši: viņš bija atbildējis, ka viņa ieroču laime esot liela diezgan, vēl labāka nekā kristīgajiem, tādēļ viņam neesot nekādas vēlēšanās pēc jauniem dieviem. Un ar Josteinu viņiem nebija gājis labāk: atspiedis rokas uz āvas, ko aizvien nēsāja sev līdz un dēvēja par Atraitnes Bēdām, viņš mēmi bija sēdējis un, uzacis saraucis, klausījies viņu paskaidrojumos par Kristu un Dieva valstību. Tad viņam bija uznākuši smiekli un viņš, cepuri uz grīdas nometis, viņiem bija jautājis, vai viņi domājot, ka viņam prāta nemaz neesot.

— Divdesmit septiņas ziemas esmu bijis priesteris Up- salā, lielo asinsupuri* nesot, — viņš teica. — Tā ir necienība nākt pie manis ar tādām runām kā šī, kas var derēt sievām un bērniem. Ar šo cirvi, ko jūs te redzat, esmu nocirtis tos, kas tika upurēti labai ražai un pēc tam uzkārti svētajos kokos tempļa priekšā. Un starp tiem, kas, kaili sniegā uz ceļiem tupēdami, vaimanāja, bija kristīgie un arī priesteri; tad nu sakiet man, kāds labums viņiem bija no viņu dieva.

Tad gan abi priesteri, no šausmām drebēdami un krusta zīmes mezdami, bija sapratuši, ka tādam vīram uzmākties neatmaksājas.

Uz Gudmundu viņi cerēja visilgāk, jo viņš bija laipns un vēlīgs un labprāt klausījās, kas viņiem bija ko sacīt. Reizēm, kad viņš pavajrāk bija iebaudījis alu, viņš aizkustināts viņiem pateicās, ka viņi tik skaisti runājot un rūpējoties par viņa labklājību. Vēl viņš tomēr viņiem neko nebija apsolījis; un Londonas bīskaps nu bija licis celt priekšā to labāko, kas viņam bija, kā no sausa, tā no slapja, lai piedabūtu viņu apņemties.

Gudmunds labprāt ņēma no visa, kas tika sniegts; un pēc laiciņa bīskapa spēlmaņi spēlēja viņam priekšā tik skaisti, ka viņam asaras bira bārdā. Pēc tam bīskaps vismīlīgākajā balsī izmeklētiem vārdiem sāka viņu pierunāt. Gudmunds, galvu klanīdams, klausījās, atzīdamies, ka daudz kas pie kristīgajiem viņam patīkot.

—   Tu esi labs cilvēks, — viņš teica bīskapam. — Tu esi viesmīlīgs, prātīgs un dzer alu kā vīrs; un ir patīkami ar tevi runāt. Tādēļ labprāt gribu darīt tev pa prātam, bet tā nav maza lieta, ko tu no manis prasi, jo nebūtu labi, ja mani, mājās atgriezušos, izsmietu kā mani radi, tā kaimiņi, ka esmu noticējis priesteru pļāpām. Tomēr ticu, ka tādam vīram kā tev ir liela vara un ka tu zini daudz noslēpumu; un te nu man ir kaut kas, ko nesen atradu un ko es labprāt gribētu, lai tu apvārdo.

Izņēmis no kamzoļa mazu zelta krustiņu, viņš turēja to bīskapam priekšā.

—   To es atradu kāda bagāta vīra namā, un Šī skaistākā rotaļlietiņa, kādu jebkad esmu redzējis, maksāja diviem vīriem dzīvību. To es došu savam mazajam dēlam, kad atgriezīšos mājās. Viņam ir Folke vārdā, un sievas viņu sauc par Filbīteri. Mazais ir dūšīgs zeņķis, mīl sidrabu un zeltu un labprāt neizlaiž no rokām to, ko reiz ir dabūjis. Pēc šī krusta viņš stiepsies ar abām rokām. Un, ja tu tanī varētu ielikt laimi, tad gan būtu labi. Jo es gribētu, lai viņš kļūst varens un bagāts un, no visiem godāts, dzīvo savās mājās un redz savu ražu briestam un savus ganāmpulkus vairojamies. Lai viņam iztikas dēļ nav jāklaiņo pa jūrām un jāpieredz briesmas no svešiniekiem un viņu ieročiem.

Bīskaps smaidīdams paņēma krustiņu un pār to kaut ko nomurmināja; un Gudmunds apmierināts to atkal noslēpa.

—   Tu atgriezīsies savās mājās kā bagāts vīrs, — bīskaps teica, — karaļa Etelreda lielās devības dēļ. Bet tici man, kad tev saku: tava laime būtu vēl lielāka, ja tu pārietu pie Kristus.

—   Par daudz tās nekad nevar būt, — Gudmunds teica domīgi, sev bārdu plucinādams. — Es jau tagad zinu, kuru kaimiņu zemi es nopirkšu un kādas būs jaunās mājas; celšu tās plašas un no labākajiem ozola baļķiem. Tur izies daudz sidraba, lai viss būtu tā, kā es to gribu. Un, lai kā arī es še rīkotos, varbūt mājās neviens par mani nesmiesies, ja vien būšu bagāts diezgan un man vēl būs sidrabs lādē. Lai tādēļ notiek, kā tu gribi: tu vari mani kristīt, un es turpmāk turēšos pie Kristus, ja tu manai dajai pieliksi vēl simt mārkas sidraba.

—   Tas, — tā bīskaps lēnprātīgi teica, — nav īstais gars tādam, kas uzņemams Kristus draudzē. Bet es tev neko nepārmetīšu, jo tu nevari zināt, ka ir sacīts: svētīgi ir tie trūcīgie; bet šīs patiesības izskaidrošana prasītu pārāk ilgu laiku. Apdomā tomēr, ka tu jau tā vai tā saņemsi lielu bagātību no karaļa Etelreda, lielāku, nekā jebkurš tev būtu varējis iedāvāt; un viņš tiešām ir liels un varens karalis, bet arī viņa lādēm ir dibens; tādēļ viņam nav iespējams dot tev tik daudz, pat ja arī viņš gribētu. Divdesmit mārku kristāmās balvas es tev varu solīt, tādēļ ka tu esi liels virsaitis, bet tas ir augstākais, un pat tas viņam varbūt liksies pārāk daudz. Bet nu tev ir jānogaršo dzēriens, ko patlaban nes un kādu tavā zemē varbūt nemaz nepazīst: tas ir karstvīns, jaukts ar medu, kuram pieliktas retas vircas no Austrumzemes, tā sauktais kanēlis un kardemons. Tie, kas ko saprot no tādām lietām, atrod, ka neviens dzēriens nav tīkamāks mēlei un derīgāks pārdomu un grūtsirdības kliedēšanai.

Gudmundam dzēriens likās labs un veselīgs; bīskapa piedāvājums viņam tomēr šķita daudz par mazu. Par tādu vien summu viņš negribēja likt uz spēles savu labo vārdu savā lauku novadā.

—   Bet dēļ tās lielās draudzības, kādu pret tevi jūtu, — viņš teica, — es to darīšu par sešdesmit mārkām. Par lētāku naudu tu mani nekad nedabūsi.

—   Arī es jūtu lielu draudzību pret tevi, — bīskaps teica. — Mana vēlēšanās kristīt tevi, lai tu iemantotu debesval- stību, ir tik liela, ka es labprāt dotu pats no sava. Bet man šīs zemes mantas nav daudz, un desmit mārkas ir viss, ko es varu pielikt klāt.

Gudmunds uz to purināja galvu, miegaini acis blisinādams. Tik tālu viņi bija tikuši, kad aiz durvīm izcēlās troksnis un iekšā ienāca Pūķis kopā ar brāli Vilibaldu, kuru viņš aiz rokas turēja ciet, un ar diviem durvju sargiem, kuri, viņam drānās karādamies, kliedza, ka bīskapu nedrīkstot traucēt.

—   Svētais bīskap, esmu Pūķis Tostes dēls no Kūliena Skonē, viens no Torkela Hēges kuģu virsaišiem. Gribu kristīties un braukt tev līdz uz Londonu.

Bīskaps pārsteigts noraudzījās viņā, un sākumā, kā likās, viņam sametās bail. Bet, kad viņš redzēja, ka Pūķis nebija piedzēris un ari netrakoja, viņš gribēja zināt, ko tas nozīmēja, jo tas viņam bija kaut kas neierasts, ka ziemeļnieki viņam uzmāktos ar tādām vajadzībām.

—   Gribu, lai Dievs ņem mani savā sargāšanā, — Pūķis teica, — jo mans liktenis ir grūtāks nekā citiem. Sis mācītājs var tev visu to izskaidrot labāk nekā es pats.

Brālis Vilibalds lūdza bīskapam piedošanu, ka viņš ņēmis dalību šai iebrukumā: viņš to neesot gribējis, bet barbariskā dedzībā ar varu aizrauts garām durvju sargiem, lai gan dzirdējis, ka atsevišķajā istabā pārrunātas svarīgas lietas.

Bīskaps laipni lūdza viņu par to nedomāt. Viņš norādīja uz Gudmundu, kurš pēc pēdējā karstvīna kausa bija iemidzis tur, kur sēdēja.

—   Es daudz ar viņu izpūlējos, pierunādams viņu, lai viņš liekas kristīties, — viņš teica, — un tomēr man tas neizdevās, jo viņa dvēsele pilnīgi ir pieķērusies zemes lietām. Un nu Dievs man sūta otru, kurš nāk nesaukts. Esi sveicināts, virsaiti! Vai esi pilnīgi sagatavots?

—   Esmu gan, — Pūķis atbildēja, — jo agrāk es kalpoju pravietim Muhamedam un viņa dievam, bet nu esmu atzinis, ka nekas nav bīstamāks par to.

Bīskaps ieplēta acis un, trīs reizes aizmetis krustu sev priekšā, sauca pēc svētītā ūdens.

—   Muhamedam un viņa dievam? — viņš jautāja brālim Vilibaldam. — Kā tas var būt?

Nu viņi viens par otru centās visu izskaidrot bīskapam, kurš teicās redzējis daudz grēka un tumsības, bet nekad neviena cilvēka, kurš kalpojis Muhamedam. Kad atnesa svētīto ūdeni, viņš paņēma mazu slotiņu un, to ūdenī iemērcis, apslacīja Pūķi, skaitīdams lūgšanas ]aunu garu izdzīšanai. Pūķis pie tam nobālēja; vēlāk viņš teica, ka apslacīšana bijusi grūti panesama, jo visa miesa viņam trīcējusi un sajūta bijusi tāda, it kā viņam mati pakausi celtos stāvus. Labu brīdi apslacīšanu turpinājis, bīskaps to beidzot pārtrauca, teikdams, ka tas vairs neesot vajadzīgs.

—   Tas, ka ne tev rodas putas ap muti, ne tu raustīdamies krīti zemē un pat nekāda nelaba smaka nav jūtama, rāda, ka nelabais gars tevi jau ir atstājis; par to tu vari pateikties Dievam.

Nu viņš mazliet apslacīja arī Gudmundu, kurš tūliņ uztrūkās, rēkdams, lai ievelkot buru, bet pēc tam sabruka atkal uz sola un gulēja tālāk.

Pūķis noslaucīja piles sejā un jautāja, vai apslacīšana esot tikpat derīga kā kristība.

Bīskaps atbildēja, ka starpība esot liela un k"a neesot tik vienkārši tapt kristītam, sevišķi tādam, kas kalpojis Muhamedam.

—   Vispirms tev ir jāapzvēr, ka atsakies no saviem viltus dieviem, — viņš teica, — un jāapliecina sava ticība Tēvam, Dēlam un Svētajam Garam. Un turklāt tev jāmācās pazīt kristīgā ticība.

—   Man nav nekādu dievu, no kā atteikties, — Pūķis atbildēja, — bet tagad es gribu turēties pie Dieva, Viņa Dēla un Viņu Gara. Un pamācībās par kristīgo ticību man bieži ir nācies klausīties: vispirms jau pie mūkiem Īrijā, tad pie konunga Haralda un mājās pie manas vecās mātes, cik jau nu viņa pati labi saprata; un nu ari šis mazais priesteris, kurš ir mans draugs, man daudz ko ir mācījis par velnu. Sai ziņā, man šķiet, es zinu tikpat daudz kā dažsjabs cits.

Bīskaps, galvu palocījis, teica, ka esot prieks to dzirdēt, jo nenākoties bieži sastapt pagānus, kas būtu dzirdējuši tik daudz pamācību svētās lietās.

Tad, domīgi paberzējis degunu, viņš paskatījās uz Gud- mundu un pēc tam atkal uz Pūķi.

—   Tad ir vēl viena lieta, — viņš lēnām un nopietni teica. — Kalpodams viltus pravietim, kas ir vismelnākais velna virsnieks, tu esi nodevies Jaunākām lietām nekā jebkurš cilvēks, ko man gadījies sastapt. Un, kad tu tagad pēc tādas nelietības gribi, lai dzīvais Dievs ņem tevi savā glabāšanā, tad pienāktos, lai tu dotu kādu dāvanu viņam un viņa baznīcai, lai tu rādītu, ka tavs nodoms ir nopietns un ka tava sirds ir labojusies.

Pūķis atteica, ka esot tikai pareizi, ka viņam kaut kas jādod, lai labotos viņa laime un Dievs ņemtu viņu savā sargāšanā. Viņš jautāja, cik lielai vajadzētu būt tādai dāvanai.

—   Tas atkarājas no dzimuma, no bagātības un cik liels grēcinieks ir tas, par kuru ir runa. Reiz es nokristīju kādu dāņu virsaiti, kuram šai zemē bija piekritis mantojums; viņš deva piecus vēršus, enkuru alus un divdesmit mārciņu vaska Dieva baznīcai. Bet vecos rakstos lasāms, ka ir bijuši augstdzimuši vīri, kas devuši desmit mārkas sidrabā, varbūt pat divpadsmit un turklāt uzcēluši baznīcu, bet tad viņi likuši kristīties arī visiem saviem mājas ļaudīm.

—   Negribu būt sliktāks par citiem, — Pūķis teica.

—   Mana dzimta nāk no Vīdfamnes. Uzcelšu baznīcu, kad atgriezīšos mājās; tu varēsi nokristīt visu manu kuģi, un piecpadsmit mārku tu no manis dabūsi sidrabā, bet tad es gribu, lai tu aizrunā par mani pie Dieva.

—   Tu tiešām esi īsts virsaitis, — bīskaps priecīgi teica,

—  un es darīšu visu, ko varēšu, tavā labā.

Abi nu bija visai apmierināti, bet bīskaps jautāja, vai Pūķis tiešām nopietni domājot kristīt visus savus kuģa ļaudis, kā solījies.

—   Kad pats es būšu kristīgais, — Pūķis teica, — man klājā nevar būt pagāni; kā tas gan Dievam patiktu? Visiem ir jābūt vienādiem; un, kā es saviem kuģa ļaudīm teikšu, tā paliks. Man klājā ir daži, kas ir jau kristīti, gan vienu, gan divas reizes; bet vēl viena lieka reize nevar kaitēt.

Viņš nu gribēja, lai abi bīskapi ar visu savu pavado- nību nākošā dienā nāktu viņa kuģa klājā, tad viņš aizvedīšot viņus uz Londonu un Vestminsteri, kur tad viņus visus varēšot kristīt.

—   Man ir liels un labs kuģis, — viņš teica. — Būs mazliet pašauri ar tik daudz viesiem, bet ceļojums būs īss, un laiks ir pastāvīgs un jauks.

Viņš dedzīgi pūlējās pierunāt, bet bīskaps teica, ka tik svarīgu lietu šis nevarot izlemt, iekām neesot runājis ar saviem amata brāļiem un visiem citiem. Pūķim tādēļ nācās paciesties līdz nākamajai dienai. Ar pateicībām šķīries no bīskapiem, viņš atgriezās savā mītnē kopā ar brāli Vilibaldu. Tas, bīskapam dzirdot, neko daudz nebija teicis, bet tagad gāja, pats pie sevis aiz smiekliem gruģi- nādams.

—   Par ko tu tā priecājies? — Pūķis jautāja.

—   Ko visu tu nedari, lai tikai dabūtu konunga Haralda meitu, — mazais priesteris atbildēja. — Un tas, man šķiet, ir labi darīts.

—   Ja viss izdosies labi, tu nepaliksi bez atlīdzības, — Pūķis teica, — j.o man šķiet, ka mana laime ir sākusi atgriezties no tā brīža, kad tevi še satiku.

Viens palicis, bīskaps sēdēja un smaidīja, domās nogrimis, pēc tam saviem kalpiem likdams pamodināt Gud- mundu. Tas pēc brīža arī izdevās, kaut gan šis rūca, ka viņu traucējot.

— Es daudz esmu domājis par to lietu, par kuru nule runājām, un ar Dieva palīgu varu solīt tev četrdesmit mārkas, ja tu liksies kristīties.

Gudmunds tūliņ pilnīgi atmodās no miega, un pēc laiciņa viņi vienojās par četrdesmit piecām mārkām un mārciņu vircu no tās šķirnes, kas bīskapam bija bijusi vīnā.

3

Nākošajā dienā pie Torkela notika apspriedes par Pūķa priekšlikumu un bīskapu aizbraukšanu. Gudmunds teica, ka arī viņš domājot būrāt līdz; jo ar tik drošu pavado- nību, kāda esot sūtņi, un kad nu tā vai tā iestāšoties miers starp viņiem un karali Etelredu, viņš labprāt gribot būt klāt, kad tiks izsvērts kara|a sidrabs, lai viss notiktu kārtīgi un kā pienākas.

Torkels piekrita, ka tā būtu labi, un teica, ka arī pats labprāt brauktu līdz, ja roka viņam būtu veselāka. Bet Josteins atrada, ka pietika, ja viens no trim vadoņiem piedalījās tādā braucienā; jo tas aizvien varēja pamudināt ienaidnieku izdarīt uzbrukumu; un še nometnē viņi nedrīkstēja pavājināt spēkus, kamēr sidrabs nebija viņiem rokā.

Skaistajā laikā bīskapiem nekas nebija pretim doties ceļojumā pa jūru, ja vien viņi varēja justies droši no jūras laupītājiem. Beidzot tika nolemts, ka Gudmunds un Pūķis, katrs ar savu kuģi, uzbrauks augšā līdz Vestmin- sterei ar bīskapiem. Tur viņiem vajadzēja censties paātrināt izmaksu un, ja tur atrastos karalis, patencināt par dāvanu un teikt, ka viņi domājot sākt no jauna laupīt, pie tam ļaunāk nekā iepriekš, ja notiktu kāda vilcināšanās.

Pūķis nu sasauca savus kuģa ļaudis kopā un teica, ka viņi nu burāšot augšup uz Vestminsteri ar miera vairogu un ar vairākiem karaJa Etelreda svētajiem sūtņiem klājā.

Daudzus no viņa vīriem tas padarīja nemierīgus. Viņi cēla ierunas, ka jau priesteri klājā esot bīstami, kā tas visiem jūrasbraucējiem labi esot zināms, bet ar bīskapiem lieta varot izrādīties vēl Jaunāka.

Pūķis viņus apmierināja, teikdams, ka viss būšot labi, jo šie Dieva vīri esot tik svēti, ka tiem nekas nevarot kaitēt, lai ko arī jūras gari pret tiem mēģinātu darīt. Tad viņš turpinājās

—   Kad nonāksim Vestminsterē, likšos kristīties. Jo pēc sarunas ar svētajiem vīriem esmu atradis, ka tas labākais ir turēties pie Kristus, ko es pēc tam arī domāju darīt. Uz kuģa ir labāk, ja valda vienprātība un vienlīdzība daudzās lietās; tādēļ mana vēlēšanās ir, lai liekat kristīties līdz ar mani. Tas būs labāk arī jums pašiem, to jūs man varat ticēt, jo es zinu, ko es saku. Bet, ja kāds ar to nav mierā, lai saka to tūliņ; viņam tad ar saviem piederumiem ir jāatstāj kuģis un viņš vairs nevar piederēt pie maniem kuģa ļaudīm.

Daži no vīriem vilcinājās, domīgi aiz ausīm kasīdamies, bet Vienacis Raps, kuģa stūrmanis, no kura daudzi baidījās, bara priekšgalā stāvēdams, mierīgi māja ar galvu uz Pūķa vārdiem, jo tādas lietas viņam arī jau agrāk bija nākušas priekšā. Pēc tam nevienam nekā nebija, ko iebilst.

—   Zinu, ka starp jums ir vīri, kas jau mājās Skonē ir kristīti, — Pūķis turpināja, — un kas saņēmuši kreklu vai kamzoli par šo apgrūtinājumu vai mazu, lentē pie kakla nēsājamu krustiņu. Gadās šādus vīrus dzirdēt sakām, ka nekāda liela labuma no kristības nevarot manīt. Bet tās ir bijušas lētas kristības, vairāk domātas sievietēm un bērniem. Nu mūs kristīs citādā kārtā svētāki vīri, tā ka Dievs ņems mūs savā aizsardzībā un mums būs labāka laime visu mūžu. Saņemt tādu labumu dāvinātu nebūtu domājams. Pats es par sevi maksāšu daudz, bet no jums katrs lai maksā divas ēras.

Pie šiem vārdiem vīri sāka murmināt. Dažus dzirdēja sakām, ka tas vēl neesot dzirdēts, ka par tādām lietām esot jāmaksā; pie tam divas ēras nemaz neesot tik maza nauda.

—   Es neviena nespiežu, — Pūķis teica. — Katrs, kurš atrod, ka neesmu runājis taisnību, var aiztaupīt savu naudu, izcīnot ar mani divkauju, kolīdz būsim kristīti. Ja viņš uzvarēs, viņam nekas nebūs jāmaksā, ja ne, būs tas pats.

Lielākā daļa atrada, ka runāts bija labi, un taupīgajiem vīriem tika saukts, lai stājas priekšā. Bet uzrunātie tikai kaunīgi viebās, no tādas peļņas atrunādamies.

Gudmunds un Pūķis sadalīja savā starpā Dieva vīrus; vecākais no bīskapiem ar pavadonību iekāpa Gudmunda kuģī, bet Londonas bīskaps — Pūķa kuģī; pie viņa bija arī brālis Vilibalds. Bīskapi svētīja kuģus, izlūgdamies laimīgu ceļojumu, un lika uzcelt savus karogus. Tad kuģi devās ce|ā labā vējā un skaistā laikā, tā ka viri jau sāka noraudzīties ar pieaugošu cieņu uz bīskapiem, kad ar paisuma ūdeņiem iebrauca Temzā. Se viņi pārnakšņoja pie upes grīvas un nākošā rītā, gaišā sauleslēktā, īrās augšup.

Pie būdām krastmalā stāvēja cilvēki, neuzticīgi raudzīdamies, bet zvejnieki uz upes, kuģiem parādoties, steidzīgi taisījās pazust, taču apmierinājās, ieraudzījuši bīskapu karogus. Pāris vietās bija redzami nodedzināti ciemi, kas gulēja atstāti pēc ziemeļnieku apmeklējuma; bet tālāk augšā viņi piebrauca pie kādas vietas upē, kas bija četrkārtīgu pā|u aili nosprostota, vienīgi ar šauru, vaļēju spraugu vidū. Tur stāvēja trīs lieli sardzes kuģi, pilni bruņotu vīru. Un te viņus aizturēja; sardzes kuģi nostājās spraugai priekšā ar visiem saviem vīriem gatavībā.

—   Vai jūs, vīri, esat akli vai negudri? — Gudmunds uzsauca viņiem. — Vai neredzat, ka nākam ar miera vairogu un ka mums klājā ir svēti bīskapi?

—   Jūs mūs nepievilsit, — no sardzes kuģiem skanēja atbilde. — Se nekādi laupītāji netiek laisti garām.

—   Tie ir jūsu pašu karaļa sūtņi, ko vedami — Gudmunds sauca.

—   Mēs jūs pazīstam, — skanēja atbilde. — Jūs esat pilni viltības un velnišķību.

—   Mēs nākam, lai liktos kristīties, — Pūķis nepacietīgi rēca.

Uz to no sardzes kuģiem atbildēja ar smiekliem, un kāda balss sauca:

—   Vai jums velns ir apnicis, jūsu kungs un tēvs?

—   Jā, — Pūķis dusmīgi atbildēja, bet šī atbilde tika saņemta ar vēl lielākiem smiekliem.

Nu taisījās izcelties cīņa, jo Pūķim nepatika smiekli, un viņš Rapam pavēlēja nostāties līdzās tuvākajam kuģim, kur visvairāk smējās. Bet bīskapi nu ar steigu bija paguvuši ietērpties savos tērpos un, zižļus pacēluši, pavēlēja visiem palikt mierā. Pūķis negribēdams paklausīja, un pat Gudmundam šķita, ka to panest jau nācās pārāk grūti. Bīskapi nu uzsāka sarunas ar saviem tautas brāļiem un runāja ar viņiem tik pavēlošu valodu, ka tie drīz vien ieskatīja, ka svētie vīri nebija nekādi gūstekņi, ne pārģērbušies laupītāji, bet gan tas, ko rādīja viņu izskats. Kuģus nu izlaida cauri, un nekas cits starp kuģu ļaudīm neizcēlās kā viena asa vārdu maiņa garāmbraucot.

Pūķis stāvēja ar šķēpu rokā, noraudzīdamies uz sardzes kuģiem, vēl aizvien no dusmām bāls.

—   Tiem es labprāt būtu iemācījis, kā izturēties pret cilvēkiem, — viņš teica brālim Vilibaldam, kurš stāvēja viņam līdzās un nekāda liela nemiera nebija izrādījis, kad taisījās izcelties cīņa.

—   Tam, kas tver pēc zobena, ir jātiek iznīcinātam ar zobenu, — viņš atbildēja. — Tā stāv rakstīts svētajā grāmatā, kur atrodamas visas labās mācības. Kā tu būtu varējis nokjūt pie konunga Haralda meitas, ja būtu iesācis ķildu ar karaļa Etelreda kuģiem? Bet tu esi varmāka un tāds arī paliksi sev pašam par vislielāko ļaunumu.

Pūķis nopūzdamies nolika šķēpu.

—    Kad iegūšu viņu, tad es būšu mierīgs vīrs, — viņš teica.

Bet už to mazais priesteris šaubīdamies kratīja galvu.

—   Vai lūsis var mainīt savus plankumus? — viņš teica. — Vai melnādainais savu ādu? Tā stāv arī rakstīts svētajā grāmatā. Bet pateicies Dievam un svētajiem bīskapiem, kas tev tagad palīdzēja.

Drīz viņi apbrauca apkārt kādam upes līkumam un pa labi roki ieraudzīja Londonu sev priekšā. Šis skats pārsteidza kuģa ļaudis, jo pilsēta bija tik liela, ka no kuģiem tās gala nevarēja saredzēt; un priesteri teica, ka, pēc gudru vīru atzinuma, šai pilsētā dzīvojot vairāk nekā trīsdesmit tūkstoši cilvēku. Daudzi no vīriem nevarēja saprast, kur visi šie cilvēki varēja ņemt, no kā dzīvot, tādā šaurībā, bez tīrumiem un bez govīm. Bet gudrie zināja stāstīt, ka tādi pilsētas iedzīvotāji esot tik nejauks un ļaunprātīgs dzimums, ka protot izvilt sev iztiku no lauku ļaudīm, paši nekad ne pie arkla, ne pie mietiņu sitamās vāles roku nepielikdami. Tādēļ labi vien esot, ja uzņēmīgi jūrasbraucēji reizēm uzmeklējot šīs sugas cilvēkus un atņemot viņiem to, ko šie noblēdījuši. Visi nopietni noraudzījās uz pilsētu, pret straumi augšup irdamies, pie tam domādami, ka še tiešām vajadzēja atrasties daudz kam, ko varētu pievākt.

Bet Pūķis un Vienacis Raps teica, ka viņi esot redzējuši lielākas pilsētas un ka tas vēl neesot nekas, salīdzinot ar Kordovu.

Nu viņi piebrauca pie lielā tilta, kurš bija uzcelts no milzīgiem baļķiem un pa kura apakšu varēja tikt cauri vislielākie kuģi, kad bija nolaiduši mastu. Še, viņus ieraugot, saskrēja kopā daudz ļaužu un daudz bruņotu vīru, kas skaļi kaut ko kliedza par pagāniem un velniem. Bet visi viņi skaļi uzgavilēja, kad viņu bīskaps varenā balsī viņiem uzsauca, ka viss ir labi un ka ir noslēgts miers ar vīriem no jūras. Kuģiem tuvojoties, uz lielā tilta visur drūzmējās ļaudis, lai viņus apskatītu tuvumā. Un, kad kuģinieki ieraudzīja dažas jaunas, skaistas sievietes, tie dedzīgi māja viņām, lai lec lejā, jo klājā gaidot labas precības, sidrabs, jautrība un braši vīri, kā arī netrūkstot priesteru, kas tūliņ varot apvārdot pēc vislabākiem kristīgiem paradumiem. Dažas no jaunajām sievietēm, priecīgi zobus atņirgušas, atbildēja, ka viņas gan labprāt būtu to mēģinājušas, bet ka lēkt esot par augstu; pēc kam viņas tūliņ nogrāba aiz matiem daži nopietni piederīgie, solīdami viņām rīkstes pa pliku miesu par tādu izlaidīgu valodu ar pagāniem.

Brālis Vilibalds, galvu kratīdams, teica, ka šo laiku jaunatne sākot kļūt izlaidīga pat pie kristīgajiem. Arī Raps pie stūres airēs kratīja galvu, kad kuģi izbrauca caur tilta apakšu, drūmi piebilzdams, ka sievietes ar savu nevajadzīgo pļāpāšanu aizvien un visur esot vienādas.

— Būtu viņas turējušas muti un tūliņ lēkušas, kā viņām tika teikts.

Nu viņi tuvojās Vestminsterei un sāka saskatīt slaidus torņus, kas aiz kokiem slējās augšup. Bīskapi no jauna ietērpās pilnā amata tērpā; un priesteri viņu pavadonībā uzņēma vecu himnu, ko svētais Kolumbāns bija mēdzis dziedāt pagānu kristībās:

— Nu izglābto pulks pie tevis brauc — jel saņēmi to, Kungs Dievs! — vēl nule dažs, bēdās un briesmās rauts, grēka upē bij cīnījies.

Pret krustu, kas pār zemes robežām sveikts, tie skatienu griež, un tavs vārds top teikts, velna nedarbs dvēselēs veikts — jel saņēmi to, Kungs Dievs.

Dziesma skaisti plūda pār upi dzidrajā novakarē; un, kad vīri pie airiem bija uztvēruši takti, viņi tanī iekļāvās, un viņiem šķita, ka šai dziesmai tīri labi varēja airēt līdz.

Kad dziesma bija beigusies, viņi nogriezās pa labi un piestājās pie kuģu steķiem zem Vestminsteres sarkanajiem mūriem.

Trešā nodaļa

Par precībām, kristību un karaļa Etelreda sidrabu.

1

Karalis Etelreds Neapņēmīgais skumīgi sēdēja Vest- minsterē, savu daudzo padomdevēju vidū, gaidīdams, kāds iznākums būs viņa sarunām ar ziemeļniekiem. Viņš bija sapulcējis karaspēku ap sevi — kā pats savai aizsardzībai šais grūtajos laikos, tā lai neizlaistu no acīm tautu Londonā, kas pēc neveiksmes pie Meldunas bija kļuvusi nemierīga. Pie viņa atradās viņa arhibīskaps, lai viņam palīdzētu un viņu mierinātu, bet daudz nekā viņš neiespēja. Kamēr sūtņi bija devušies projām, karaļa nemiers bija tik liels, ka viņš vairs negāja uz medībām un ne mises, ne sievas vairs nepriecēja viņu. Pa lielākai daļai viņš sēdēja ar mušu sitamo rokā, ar kuru ļoti izveicīgi prata rīkoties.

Dabūjis dzirdēt, ka sūtņi atgriezušies un ka ar ziemeļniekiem noslēgts miers, viņš uzmodās no savas grūtsirdības. Vēl lielāks kļuva viņa prieks par vēsti, ka viņus pavada virsaiši un karavīri, lai liktos kristīties. Viņš tūliņ pavēlēja zvanīt visiem zvaniem un uzņemt svešiniekus, cik vien labi iespējams. Bet tad viņš tūliņ atkal kļuva nemierīgs, kad dabūja dzirdēt, ka ieradušies veselu divu kuģu ļaudis lielā skaitā, un nesaprata, vai baidīties vai priecāties. Bārdu braucīdams, viņš apklausījās pie saviem priesteriem, galma kungiem un kambarsulaiņiem, kādas ir viņu domas šai lietā. Beidzot tika nolemts, ka ziemeļniekiem jāapmetas kādā pļavā ārpus pilsētas, bet ka pilsētā iekšā viņi nav laižami un ka sardze uz mūriem jāpastiprina; tāpat arī visās baznīcās jādara zināms, ka pagāni pulcējas tādā skaitā, lai pieņemtu kristību un labotos, par ko visiem cilvēkiem jādod pateicība Dievam un savam karalim.

Nākošā rītā, tā viņš pavēstīja, sūtņi varot ierasties pie viņa, kad viņš būšot baudījis mazliet miera un atpūtas un varēšot sastapt virsaišus, kas esot kristījami.

Ziemeļnieki devās uz savu nometni, un karaļa ierēdņiem bija daudz, ko darīt, lai sagādātu viņiem visu, kas viņiem kā karaļa viesiem pienācās. Drīz dega ugunskuri un kaujamie lopi mauroja. Daudz tika prasīts pēc baltas maizes, tauka siera, medus, olu rauša, svaigas cūkgaļas un tāda alus, kādu karaļi un bīskapi mēdza dzert. Pūķa vīri trok

šņoja visvairāk un visgrūtāk bija apmierināmi. Jo viņiem šķita, ka viņi kā kristījamie visvairāk bija aprūpējami.

Bet Pūķim domas bija citur, ne pie savu vīru ēdiena. Viņam steidzami bija jādodas kaut kur citur kopā ar brāli Vilibaldu, no kura viņš negribēja šķirties. Viņu mocīja nemiers Ilvas dēļ, un viņam bija grūti ticēt, ka viņa tiešām atradās šai vietā, neskatoties uz visu, ko Vilibalds bija teicis. Tad jau vieglāk viņam nācās ticēt, ka viņa vai nu ir apprecējusies, aizbēgusi, vai tikusi nolaupīta; vai arī karalis, par kuru stāstīja, ka viņš ļoti pieķeroties sievietēm, bija metis acis uz viņu un pieņēmis viņu pie sevis.

Pa pifeētas vārtiem viņi iegāja brīvi, jo sardze negribēja aizturēt svešinieku, kurš nāca kopā ar priesteri. Brālis Vilibalds devās uz lielo klosteri, kur bīskaps Popo mita kā abata viesis un patlaban atgriezās no vakara dievkalpojuma. Viņš izskatījās vecāks un vājāks nekā toreiz, kad Pūķis bija redzējis viņu pie konunga Haralda, bet, brāli Vilibaldu ieraugot, viņa sejā atspīdēja prieks.

—   Par to es pateikšos Dievam, — viņš teica. — Tu ilgi biji projām, un es jau domāju, ka tev tavā ceļojumā būs uzbrukusi kāda nelaime. Nu man būs daudz ko tev jautāt, bet kas tas tāds, kas tev ir līdz?

—   Mēs sēdējām pie viena galda konunga Haralda namā, — Pūķis teica, — toreiz, kad tu stāstīji par karaļdēlu, kas pakāries pats savos matos. Bet tur sēdēja daudzi, un pēc tam daudz kas ir noticis. Mani sauc par Pūķi Tostes dēlu, un es vadu kuģi šai braucienā. Bet še es esmu ieradies, lai taptu kristīts un aizvestu savu līgavu.

—   Agrāk viņš ir kalpojis Muhamedam, — brālis Vilibalds -dedzīgi teica. — Bet nu viņš no velna grib tikt vaļā. Viņš ir tas, kuru es izārstēju pēc pēdējā Ziemsvētku mielasta pie konunga Haralda — toreiz, kad viņi dižajā istabā bija cirtušies zobeniem piedzērušo konungu priekšā. Tas bija viņš un viņa biedrs, kas brālim Matejam draudēja ar šķēpu, lai viņiem nebūtu jāklausās Kristus mācība. Bet nu viņš grib kristīties.

—   Dieva, Dēla un Svētā Gara vārdā! — bīskaps iesaucās. — Vai viņš ir kalpojis Muhamedam?

—   Londonas bīskaps viņu ir nosvētījis un apslacījis, — mazais priesteris mierinādams teica. — Bet neviena ļauna gara vairs nebija viņā.

—   Tā ir Ilva, konunga Haralda meita, pēc kuras esmu ieradies, — Pūķis teica. — Viņa man ir solījusies pati, un ari konungs Haralds man viņu ir solījis.

—   Bet viņš tagad ir miris, — mazais priesteris teica. — Un pagāni nu kaujas cits ar citu Dānijā.

—   Svētais biskap, — Pūķis teica, — es ļoti gribētu sastapt viņu tūliņ.

—   Jūs nākat ar tik daudz lietām uzreiz, — bīskaps teica un lūdza viņu sēsties.

—   Viņš uzbrauca augšā, lai viņas dēļ kristītos ar visiem saviem kuģa ļaudīm, — brālis Vilibalds teica.

—   Un viņš ir kalpojis Muhamedam! — bīskaps iesaucās. — Tā ir liela un brīnišķīga zīme. Dievs tomēr novēl man vēl kadu prieku, lai gan mītu še kā trimdinieks un viss mans darbs ir izpostīts.

Viņš nu lika ienest alu un sāka izjautāt visu, kas viņiem bija zināms par Dāniju un par to, kas bija nolemts Mel- dunā.

Brālim Vilibaldam bija daudz, ko stāstīt. Un Pūķis kā mācēdams palīdzēja viņam, neskatoties uz visu savu nepacietību, jo bīskaps bija lēns un cienījams vīrs un būtu grūti liegties teikt viņam to, ko viņš tik ļoti gribēja dzirdēt.

Beidzot bīskapam bija izstāstītas visas jaunās vēstis, kādas vien viņi bija atveduši. Viņš nu griezās pie Pūķa:

—   Un tu nāc un gribi atņemt man manu krustbērnu Uvu. Tā nav nieka lieta — tīkot pēc konunga meitas. Bet kaut ko šai lietā esmu dzirdējis arī no viņas pašas; un viņa tiešām ir no tām, kas zina, ko viņa grib, lai Dievs palīdz mums visiem!

Viņš klusu smaidīja, galvu purinādams:

—   Viņa ir no tiem aprūpējamiem, kas vecu vīru var padarīt vecāku par viņa gadiem, — viņš teica. — Ja tu vari viņu valdīt, tad tu vari vairāk nekā nelaiķa konungs Haralds un kā es pats. Bet Dievs Kungs izraugās savādus ceļus; tādēļ, kad vien tu būsi kristīts, es tam pretim nestāšos. Līdz ar viņas apprecēšanos man no maniem vecajiem pleciem būs noņemta smaga nasta.

—   Viņa un es — mēs abi diezgan ilgi esam bijuši šķirti, — Pūķis teica. — Ļauj man tagad viņu redzēt.

Bīskaps acīmredzot šaubījās un teica, ka tāda dedzība piederoties jaunībai, bet ka tagad esot vēls un varbūt labāk būšot atlikt sastapšanos pēc kristībām. Bet viņš tomēr ļāvās pierunāties un, iesaucis kādu diakonu no saviem pavadoņiem, pavēlēja šim, paņemot līdz četrus vīrus, aiznest viņa bīskapa sveicienu Ermentrūdes kundzei un lūgt, lai viņa ļauj atvest konunga Haralda meitu, neskatoties uz vēlo stundu.

—   Esmu centies turēt viņu labā apsardzībā, — viņš teica, kad diakons bija aizgājis. — Tas ir nepieciešams ar tādu jaunavu kā viņa. turklāt vēl tādā vietā kā šī, tagad, kad še ieradies karalis ar visiem saviem galminiekiem un karavīriem. Viņa dzīvo pie karalienes Bertas svētajām mūķenēm, tepat netālu, kur viņa ir diezgan neērta viešņa, kaut arī visas mūķenes viņu mīl. Divas reizes viņa ir mēģinājusi aizbēgt, jo par daudz esot bijusi nogarlaikojusies, kā viņa saka. Un reiz — tas nav visai sen — divus jaunus, augstas kārtas vīriešus, kas viņu bija ieraudzījuši mūķeņu dārzā un pār mūri sarunājušies ar viņu, viņa bija pavedinājusi vienā rītā agri iekāpt dārzā ar visiem saviem kalpotājiem un pavadoņiem un starp mūķeņu sakņu dobēm ar zobeniem cīnīties vienam ar otru par to, kuram viņas precēt, kamēr viņa pati, savā logā sēdēdama, smiedamās noskatījusies, līdz abi aiznesti, no lielām vātīm noasiņojuši. Nav labi tādas lietas sarīkot pie mūķeņu klostera, jo tas lielā mērā var kaitēt dievbijīgo māsu dvēselēm. Bet tas tiesa, ka viņa to dara vairāk aiz neapdomības nekā aiz ļaunas gribas.

—   Vai viņi abi nomira? — Pūķis jautāja.

—   Viņi izturēja, lai gan vātis bija grūtas, — bīskaps teica. — Es pats ar aizlūgšanām palīdzēju viņiem. Pats es toreiz biju noguris un slims, un man grūti bija apzināties, ka man ir tāds aprūpējamais kā viņa. Es viņu visādi pamācīju un mēģināju pierunāt, lai viņa apprec vienu no šiem abiem, kas tik dedzīgi viņas dēj bija cīnījušies un abi bija augsta dzimuma. Teicu viņai, ka mierīgāk varēšu nomirt, kad zināšu, ka viņa ir apprecējusies. Tad, saskaitusies uz mani, viņa teica, ka, tā kā abi jaunie vīrieši esot pie dzīvības, viņu cīņa neesot bijusi nopietna un viņa nekā no viņiem negribot dzirdēt. Tā teica, ka viņai labāk patīkot tās sugas vīrieši, kuriem nevajagot ne saišu, ne aizlūgumu pēc tam, kad tie kāvušies. Un toreiz es kaut ko dabūju dzirdēt par tevi.

Bīskaps laipni pamāja Pūķim un lūdza viņu neaizmirst savu alu.

—   Sī lieta man sagādāja arī vēl citas rūpes, — viņš turpināja, — jo šīs divkaujas dēj abatiene, dievbijīgā Ermentrūdes kundze, gribēja pērt viņu ar rīkstēm pa kailu miesu. Bet, tā kā mana nabaga krustmeita bija tikai viešņa klosterī un turklāt konunga meita, tad man izdevās to novērst, kaut gan ar lielām pūlēm, jo abatiene nelabprāt grib dzirdēt padomus un daudz netic vīru gudrībai, pat ja mēs esam bīskapi. Beidzot tā palika, ka viņai trīs dienas jāpavada, gavējot un Dievu lūdzot; un es esmu pārliecināts, ka tā bija labāk. Jo dievbijīgā Errnentrūdes kundze gan tiešām ir sieviete ar stipru gribu un ļoti spēcīga, platākām krūtīm nekā daža laba. Tomēr vienīgi Dievs zina to, kam sūrkstētu āda, ja viņa paveiktu savu nodomu un izdarītu mēģinājumu ar rīkstēm. Tad jau varētu iznākt otrs — jaunāks nedarbs nekā pirmais.

—   Kad ar viņu pirmo reizi runājām, — Pūķis teica, — man likās, ka viņa nekad nebija dabūjusi baudīt rīkstes, kaut tas tiešām būtu derējis. Bet, kad viņu redzēju vēlāk, man tas nekad vairs neienāca prātā. Man šķiet, ka arī turpmāk varēšu viņu valdīt, ja arī dažreiz būs grūtāk ar viņu.

—  Tā saka gudrais ķēniņš Zālamans: «Sieva bez mācības ir kā cūka ar zelta gredzenu snuķī», — bīskaps teica. — Tas varbūt ir taisniba, jo gudrais ķēniņš Zālamans labi pazina sievas; un lāgiem es ar skumjām apcerēju šos vārdus, kad viņa man darīja rūpes. Bet savādi tomēr ir, ka nekad neesmu jutis dusmu uz viņu. Tādēļ labprāt gribu ticēt, ka viss ir tikai viņas jaunības nebēdība un neapdomība. Var tiešām būt, ka varēsi valdīt viņu nepārmācīdams arī tad, kad būsit apprecējušies.

—   Pie tam vērā ņemama būtu viena lieta, ko bieži esmu novērojis, — brālis Vilibalds teica. — Pēc pirmajiem trim četriem bērniem daudzas sievas kļūst rāmākas pēc dabas. Esmu precētus vīrus dzirdējis sakām, ka grūti nāktos izturēt, ja Dievs to tik gudri nebūtu iekārtojis.

Pūķis un bīskaps palocīja galvu. Te arī bija dzirdami soļi, un ienāca Ilva. Kambarī bija tumšs, jo nekāds gaismeklis vēl nebija iededzināts. Bet viņa tūliņ ieraudzīja Pūķi un iekliegdamās metās viņam klāt. Neskatoties uz savu vecumu, bīskaps steidzīgi uztrūkās kājās un, rokas izplētis, nostājās priekšā.

—   Tā nē, tā nē! — viņš brīdinādams sauca. — Apmierinies, Dieva dēļ! Nekrīti viņam ap kaklu mācītāju klātbūtnē klostera svētajās telpās. Apdomā, ka viņš vēl nav kristīts!

Ilva mēģināja pastumt bīskapu sāņus, bet viņš cieši turējās pretim; arī brālis Vilibalds piesteidzās viņam palīgā un satvēra viņu aiz rokas. Viņa padevās un, laimīgi smaidīdams, lūkojās Pūķī pār bīskapa plecu.

—   Pūķi! — viņa iesaucās. — Redzēju kuģus iramies augšup ar vīriem no dzimtenes. Redzēju arī, ka vienam no stūres vīriem bija sarkana bārda. Tad es sāku raudāt. Jo man šķita, ka tas esi tu, kaut gan tas lāgā nevarēja būt. Bet vecene negribēja laist mani ārā.

Piespiedusi seju pie bīskapa rokas, viņa elsoja raustīdamās.

Pūķis piegāja un glaudīja viņai matus, bet nezināja nekā daudz, ko teikt, jo lāgā nesaprata sieviešu asaras.

—   Es veceni nopēršu, ja tu gribi, — viņš teica, — lai tikai tu nebūtu bēdīga.

Bīskaps mēģināja atstumt viņu nost un apsēdināt Ilvu, runādams mierinošus vārdus.

—   Nabaga bērns, neraudi nu vairs, — viņš teica. — Tu viena pati esi bijusi starp svešiniekiem, fcet Dievs ir bijis labs pret tevi. Apsēsties nu tagad še uz sola, tad tu dabūsi karstvīnu ar medu. Brālis Vilibalds to tūliņ atnesīs un daudz medus klāt, arī skaistas sveces. Tu dabūsi pagaršot arī brīnišķīgus Dienvidzcmes riekstu kodolus, ko sauc par mandelēm; tos es dabūju no sava brāļa abata. Tu vari ēst, cik gribi.

Ilva apsēdās un, piedurknē seju noslaucījusi, sāka skaļi smieties.

—   Vecais vīrs ir tāds pats muļķis kā tu, Pūķi, — viņa teica, — kaut arī viņš ir labākais no visiem svētajiem vīriem. Viņš domā, ka esmu noskumusi, un grib mani iepriecināt ar riekstiem. Bet pat starp svētajiem debesīs nebūs daudz tik priecīgu kā es tagad.

Tika ienestas degošas vaska sveces, ļoti skaistas un mirdzošas; un brālis Vilibalds ienāca ar karstvīnu. Viņš ielēja to zaļos stikla biķeros, nopietnā balsī paziņodams, ka tas jādzer ātri, lai pilnā mērā varētu izbaudīt tā stiprumu un labo garšu; un tādās lietās neviens neuzdrošinājās viņam nepaklausīt.

Pūķis teica:

— Skaists ir spožums aizdegtām svecēm, svešzemju glāzēm un svētnieka smaidam; skaistāks vēl ir spožums, kas šobrīd pēc asarām aizdegts jaunavas acīs.

—   Pēc ilga laika nu atkal esmu sacerējis vārsmās, — viņš piebilda.

—    Ja es tā prastu salikt vārdus, — Ilva teica, — arī es labprat gribētu sacerēt vārsmas šim brīdim. Bet es to nevaru; to es zinu pēc tam, kad reiz biju nosodīta trīs dienas lūgt Dievu un gavēt un visu laiku mēģināju sacerēt izsmējīgas vārsmas par abatieni, bet nevarēju. Kaut gan mans tēvs man reizēm bija mēģinājis to iemācīt, kad bija labā omā. Pats viņš vārsmu sacerēt neprata, bet zināja, kā tas jādara. Visvairāk mani toreiz kaitināja tas, ka neparko nevarēju sacerēt izsmējīgu dziesmiņu. Bet tagad par to vairs nebēdāju, jo nu nekad vairs nebūšu veceņu uzraudzībā.

—   No tā tu būsi brīva, — Pūķis teica.

Viņain nu daudz kas bija, ko vaicāt, un bīskapam un Ilvai, ko stāstīt, kas bija noticis, viņiem vēl pēdējā laikā Dānijā esot un no konunga Svena bēgot.

—   Vienu lietu es tomēr izdarīju, — Ilva teica, — kad Svens bija jau tuvu un es nezināju, vai man izdosies no viņa izbēgt, noglabāju kaklarotu. Jo, lai kas, es negribēju, ka tā kristu viņam rokas. Bet vēlāk vairs nebija laika to paņemt, kad devāmies uz kuģi, Tas tevi, Pūķi, varbūt apbēdinās, bet cita nekā nezināju, ko darīt.

—    ir labāk, ja tu man esi bez kaklarotas, nekā ja man būtu kaklarota bez tevis, — viņš atbildēja, — bet tā ir karaliska rota, un man šķiet, ka tās zaudējums ir smagāk jūtams tev nekā man. Kur tu to noslēpi?

—   Varu to droši teikt, — viņa teica, — jo še nav ne- vi.::a, kas to izpļāpātu. Gabaliņu aiz lielajiem vārtiem ir mazs, paegļiem un viršiem apaudzis uzkalns, pa labi, turpat pie ceļa, kas ved lejā uz tiltu. Tanī kalniņā viršos viens otram līdzās guļ trīs akmeņi. Divi ir lieli un guļ dziļi zemē; no tiem daudz nekas vairs nav redzams bet, tiem pieslējies, guļ trešais akmens, tik vien liels, ka jaudāju to izkustināt. Biju ietinusi rotu drānā un drānu ādā un tad paliku to zem akmens. Grūti bija to tur atstāt, jo tas bija vienīgais, kas man bija no tevis. Domāju tomēr, ka tur tā guļ droši — drošāk, nekā ja tā mani pavadītu svešā mežā, jo tai kalniņā neviens neiet, pat ne govis.

—   Tos akmeņus es zinu, — brālis Vilibalds teica. — Esmu tur lasījis kaķpēdiņas un timiānu, kad vācu zāles pret grēmām kaklā.

—   Tas varbūt ir labi, ka esi paslēpusi to ārpus vaļņa, — Pūķis teica, — kaut gan tā vai tā būs grūti to paņemt tik tuvu vilka midzenim.

Kad Ilva bija izkratījusi sirdi šai lietā, viņa bija vēl laimīgāka. Pēkšņi viņa krita bīskapam ap kaklu, bāza viņam mandeles mutē un sāka viņu lūgties, lai viņš tūliņ notur dievvārdus un salaulā viņus. Bīskaps no izbīļa aizrijās ar mandeli un tikai atgaiņājās ar abām rokām.

—   Es domāju tāpat kā viņa, — Pūķis teica. — Dievs pats mums ir palīdzējis atkal sastapties, un nu mēs vairs nedomājam šķirties.

—   Jūs nesaprotat, ko runājat, — bīskaps teica. — To jums velns ir iedvesis.

—   Pie vecenes es atpakaļ neiešu, — Ilva teica, — un te es palikt nevaru. Iešu līdz Pūķim. Tādēļ labāk būs, ja tu tūliņ par mums noskaitīsi dievvārdus.

—   Viņš jau vēl nav kristīts! — bīskaps izmisumā iesaucās. — Vai es tevi, savu paša krustbērnu, varu pielaulāt pagānam? Ir tiešām kauna lfcta redzēt jaunu meitu tā iedegušos. Vai tu nekad ne mazākā mērā neesi mācījusies kautrēties?

—   Nē, — Ilva noteikti atteica. — Manam tēvam bija daudz kas, ko man mācīt, bet par kautrību viņam nekas daudz nebija zināms. Kas ļauns tur var būt, ka gribu apprecēties?

Pūķis izvilka no jostas sešus zelta naudas gabalus, kas viņam bija bijuši jau Andalūzijā, un nolika tos uz galda bīskapam priekšā.

—   Vienam bīskapam es maksāšu, lai tiktu kristīts, — viņš teica. — Un tik trūcīgs es neesmu, ka es nevarētu otram samaksāt par laulāšanu. Un, ja tu labi aizlūgsi par mani pie Dieva un par to nopirksi sveces viņa baznīcai, kas gan liels tur var būt, ja pirms topu salaulāts un pēc tam kristīts.

—   Viņš ir cēlies no Vīdfamnes, — Ilva lepni teica, — Un, ja tev nākas grūti laulāt nekristītu vīru, tad taču tu pats vari viņu nokristīt. Liec ienest ūdeni un nokristī viņu tā, kā toreiz mājās mēdzi kristīt slimos. Kāda tur vaina, ja viņu tad kopā ar citiem vēlreiz kristīs karalim priekšā? Divas reizes nevar būt ļaunākas kā viena.

—   Sakramentus nedrīkst nelietīgi izlietot, — bīskaps teica. — Un es nezinu, vai viņš ir pilnīgi sagatavots.

—   Viņš ir sagatavots, — brālis Vilibalds teica. — Un viņu varbūt varētu tagad pirmo reizi apsvētīt, lai gan mūsu dienās to vairs tik bieži nemēdz darīt. Ar pirmsignētu viru var kristīgu sievieti salaulāt.

Pūķis un Ilva ar apbrīnu noraudzījās uz brāli Vilibaldu, bet bīskaps salika rokas un izskatījās priecīgāks.

—   Vecums padara mani aizmāršīgu, vai ari to dara šis labais vīns, kaut arī tas daudzējādā ziņā ir tik veselīgs. Agrāk bija parasts iepriekš apsvētīt tos, kas vēl negribēja kristīties, bet kas tomēr Kristu turēja godā. Cik labi mums visiem, ka mums ir tāds palīgs kā brālis Vilibalds.

—   Pret viņu es jau sen esmu jutis draudzību, — Pūķis teica. — Un no tā brīža, kad viņu satiku, man ir bijusi laba laime.

Bīskaps nu aizsūtīja paka) abatam un pāris kanoniķiem, kas labprāt ieradās viņam palīdzēt, lai redzētu svešo virsaiti. Kad bīskaps bija ietērpies savā amata tērpā, viņš iemērca roku svētītā ūdenī un apzīmēja Pūķi ar krusta zīmi uz pieres, krūtīm un rokām, skaitīdams svētījamos vārdus.

—   Es jau sāku pierast, — Pūķis teica, kad tas bija pāri, — tas te nebija tik grūti kā toreiz, kad tas otrs mani apslacīja ar slotiņu.

Visi bija vienis prātis, ka nebija iespējams nekristītu vīru laulāt klostera baznīciņā un ka tas viss varēja notikt bīskapa kambarī. Pūķim un Ilvai vajadzēja nomesties ceļos uz diviem lūdzamiem ķeblīšiem bīskapam priekšā.

—   Pie tādām lietām tu gan neesi pieradis, — Ilva teica.

—   Esmu ilgāk bijis nometies ceļos nekā daudzi citi, — Pūķis teica, — toreiz pie andalūziešiem; labi tomēr, ka man nav jādauza piere pret grīdu.

Kad bīskaps bija ticis līdz pamācībām un vēlēja viņiem vairoties un dzīvot saderībā vienam ar otru, viņi, labo pamācību apstiprinādami, māja ar galvu. Bet, kad viņš Ilvai vēlēja visās lietās paklausīt savam vīram, viņi noraudzījās viens otrā.

—   Es darīšu, ko varēšu, — Ilva teica.

—   Lai nu sākumā būtu kā būdams, — Pūķis teica, — jo ar šo pamācību kā ir, tā ir. Bet es palīdzēšu viņai atcerēties šo bausli, kad tas būs vajadzīgs.

Kad viss bija galā un visi viņiem bija novēlējuši labu laimi un daudz bērnu, bīskaps kļuva nemierīgs viņu kāzu nakts dēļ. Jo klosterī tas nevarēja būt, pat ne klostera patversmē, un nevienas vietas pilsētā viņš nezināja, kur viņiem apmesties.

—   Es iešu Pūķim līdz, — Ilva bezrūpīgi teica. — Kas viņam būs labs, būs labs arī man.

—   Tu nevari gulēt ar viņu starp vīriem pie ugunskuriem nometnē, — bīskaps izbijies teica.

Bet Pūķis atbildēja;

— Tālbraucējam, kas nācis no jūras, arājam krietnam, vikinga līgavai viļņu laukos būs labāka gulta nekā salmu vai pēļu gulta.

Brālis Vilibalds pavadīja viņus līdz pilsētas vārtiem, lai parūpētos, ka viņiem tiek atvērti sānu vārti. Tur tie ar , pateicībām šķīrās no viņa un nogāja lejā līdz kuģu steķiem. Raps bija atstājis divus vīrus uz kuģa sardzē. Tie vientulībā čakli bija dzēruši, un viņu miegs bija dzirdams jau pa lielu gabalu. Pūķis uzcēla viņus un pavēlēja viņiem dabūt kuģi ārā uz upes; kaut arī ar pūlēm, beidzot viņiem tomēr laimējās. Tur nolaida enkuru, un kuģis nu cilājās pret straumi.

—   Un nu man jūsu še vairs nevajag, — viņš teica.

—   Kā lai mēs no šejienes tiekam krastā? — viņi jautāja.

—   Veikliem vīriem te nav tālu ko peldēt, — viņš atteica.

Abi viņi atrunājās ar to, ka ir piedzēruši un ka ūdens ir auksts.

—   Gaidīt tik ilgi, kamēr šīs lietas labosies, es nevaru, — Pūķis teica.

Pie šiem vārdiem, vienu pie pakauša un pie jostas satvēris, viņš to uz galvas iemeta upē; otrs tad šim sekoja, ilgākas pierunāšanas negaidīdams. Tumsā varēja dzirdēt, ka viņi kāsēdami un sprauslodami peldēja uz krastu.

—   Nu mūs neviens vairs netraucē, — Pūķis teica.

—   Tā ir līgavas gulta, par kuru nevaru sūdzēties, — Ilva teica.

Viņi aizmiga vēlu tovakar un gulēja labi.

2

Kad sūtņi, Gudmunda un Pūķa pavadīti, nākošajā dienā stājās karalim Etelredam priekšā, viņš bija vislabākajā omā un draudzīgi saņēma viņus visus. Uzteicis virsaišus par vēlēšanos kristīties, viņš apjautājās, vai viņiem Vest- minstere patīkot. Gudmundam pēc krietna reiboņa mēle vēl lāgā neklausīja. Abiem viņiem šķita, ka viņi uz karaļa jautājumu var atbildēt apstiprinoši.

Abiem bīskapiem bija jāizstāsta savas sūtības ceļojums, visiem dižajā istabā uzmanīgi klausoties stāstā. Karalis sēdēja zem baldahīna ar kroni galvā un zizli rokā. Pūķim tas šķita esam pavisam cits valdnieks nekā Alman- surs un konungs Haralds. Viņš bija liela auguma, stalts vīrs, samta mētelī tērpies, bālu plutu, šķidru, brūnu bārdu un lielām acīm.

Kad bīskapi bija tikuši līdz visam tam sidrabam, kas bija maksājams, karalis Etelreds pēkšņi spēcīgi cirta ar zizli pa krēsla roku balstiem, tā ka dižajā istabā visi satrūkās.

—   Redzi! — viņš teica arhibīskapam, kurš sēdēja viņam līdzās uz zemāka krēsla, — četras mušas uz viena cirtiena, kaut arī šī nav nekāda labā pletne.

Arhibīskaps teica, ka, pēc viņa domām, nebūšot daudz tādu kara]u, kas to varētu atkārtot, un ka tas liecinot kā par roku veiklību, tā par labu laimi. Karalis apmierināts smējās, pēc kam sūtņi turpināja savu stāstu un visi atkal klausījās.

Kad viņi bija beiguši, karalis viņiem pateicās, cildinādams viņu gudrību un centību, un jautāja arhibīskapam, ko sacīt par to, kas nolemts. Arhibīskaps teica, ka nasta jau tā gan esot, bet droši vien tā vieglākā, kāda bijusi iespējama, uz ko karalis pamāja ar galvu.

—   Un laba lieta ir tā, — arhibīskaps teica, — jauka visiem kristīgajiem un augstākā mērā patīkama Dievam, ka mūsu dievbijīgajiem sūtņiem izdevies piegriezt Kristum lielus kara virsaišus un daudz vīru. Par to mums visiem jāpriecājas.

—   Tā ir, — karalis teica.

Tad Londonas bīskaps pačukstēja Gudmundam, ka nu ir viņa kārta runāt, un Gudmunds padevīgi pagājās uz priekšu. Pateicies karalim par viņa viesmīlību un devību, viņš sacīja, ka pēc visa tā karaJa slava būšot liela līdz pat Austruinjētlandei un pat vēl tālāk. Bet vienu lietu viņš labprāt gribētu zināt, lai neizceltos nekādi pārpratumi, proti, cik Ilgs laiks varēja paiet, līdz sidrabs būs viņiem rokās.

Karalis uzmanīgi viņā noraudzījās, viņam runājot, un jautāja, kas tās esot par rētām viņam sejā.

Gudmunds atbildēja, ka šīs rētas tur atstājis lācis, kuram viņš uzbrucis tik neuzmanīgā kārtā, ka lācis nolauzis Šķēpa kātu pēc tam, kad šķēps bija iedūries tam krūtīs, un ķēris viņam ar nagiem, iekām viņš paguvis zvelt tam ar cirvi.

Kara|a Etelreda seja aptumšojās pie šiem vārdiem.

—   Se mūsu zemē lāču nav, — viņš teica, — tiešām žēl. Bet mans brālis, Francijas karalis īgs, man atsūtīja divus lāčus, kas varēja dejot mums par prieku, tos es labprāt būtu gribējis tev parādīt. Bet, par nelaimi, mans labākais lāču vadātājs kā aizgāja līdz Bertnotam, tā arī palika cīņas laukā. Man ar to ir nodarīts ne mazais zaudējums, jo nu tie dejo maz vai nemaz, ja citi mēģinās ar viņiem.

Gudmunds piekrita, ka tā esot liela nelaime.

—   Bet katram ir savas rūpes, — viņš teica. — Un mūs nomāc tas: kad mēs-dabūsim sidrabu?

Karalis Etelreds, bārdu plucinādams, noraudzījās uz arhibīskapu.

—   Tā ir liela summa, — arhibīskaps teica, — un pat varenajam karalim Etelredam patlaban nav tik daudz viņa lādēs. Tādēļ ir jāsūta ziņneši apkārt pa visu zemi, lai ievāc to, kas vajadzīgs. Tas var vilkties divus un pat trīs mēnešus.

Par to Gudmunds purināja galvu.

—   Nu tev, skonieti, man ir jāpalīdz, — viņš teica. — Tāda gaidīšana ir pārāk ilga, un es esmu tik ilgi runājis, ka man kakls ir sauss.

Pūķis stājās priekšā, teikdams, ka viņš esot jauns un neesot radis runāt ar tik augstu kungu un tik gudriem vīriem, bet viņš runāšot, cik labi spēšot.

—   Tā nav nieka lieta, — viņš teica, — likt virsaišiem un vīriem tik ilgi gaidīt uz to, kas viņiem apsolīts. Jo tie ir ātras dabas vīri, kuros maz ir godbijības; varētu notikt, ka viņiem drīz apnīk bezdarbībā sēdēt un gaidīt, pēc tam kad viņiem ir bijuši tādi panākumi un viņi zina, ka labs laupījums ir atrodams visur, kurp tie arī grieztos. Sis Gudmunds, kuru jūs te redzat, ir lādzīgs un jautrs, kamēr viss ir viņam pa prātam, bet dusmās viņš iedveš bailes ari tiem visnebēdīgākajiem gar visu Baltijas jūru; un viņa vīros ir berserki, gandrīz tikpat bīstami kā viņš pats.

Visi noraudzījās uz Gudmundu, kurš pietvīka un nokā sējās. Bet Pūķis turpināja:

—   Arī Torkels un Josteins ir no tās pašas sugas, un viņu vīri ir tikpat nevaldāmi kā Gudmunda vīri. Tādēļ būtu labāk, ja puse summas tiktu izmaksāta tūliņ. Tad pacietības viņiem pietiktu ilgākam laikam, līdz būs ievākts pārējais.

Pēc šiem vārdiem karalis pamāja un, uz arhibīskapu paskatījies, pamāja no jauna.

— Un, tā kā Dievs un tu, kungs karali, priecājaties par tiem, kas uzbraukuši augšā, lai liktos kristīties, varbūt būtu gudri darīts jau tūliņ izmaksāt viņiem visu, kas viņiem pienākas. Tad arī daudzi no pārējiem apdomātos, ka kļūt kristītiem ir laba lieta.

Gudmunds skaļi iesaucās, ka taisni tās ir arī viņa paša domas.

—   Un, ja būs tā, kā te tagad tika teikts, — viņš sacīja, — ikviens vīrs no tiem, kas mani ir pavadījuši uz šejieni, liksies kristīties līdz ar mani.

Arhibīskaps teica, ka esot prieks to dzirdēt un ka labi skolotāji tūliņ došoties viņus sagatavot. Pēc tam tika nolemts, ka visi tie, kas bija uzbraukuši augšā pie karaļa, dabūs savu sidrabu jau pēc kristībām un ka karaspēkam pie Meldunas tūliņ tiks aizsūtīta trešā daļa, bet atlikums pēc sešām nedēļām.

Kad sapulce bija beigusies un vīri devās projām, Gud munds nesaprata, kā Pūķim pateikties par palīdzību.

—   Gudrākus vārdus no tik jauna vīra es vēl nekad neesmu dzirdējis, — viņš teica, — tu acīmredzot esi dzimis virsaitis. Man tas ir liels ieguvums, ka es jau tagad varu dabūt visu savu sidrabu, jo var notikt, ka uz beigām dažam labam jau vairs neiznāks pilna daļa. Tādēļ labprāt gribu tev par to atlīdzināt; un, kad būšu saņēmis savu daļu, tu dabūsi no manis piecas markas.

—   Esmu ievērojis vienu lietu, — Pūķis teica, — ka tu esi pārāk pazemīgs vīrs, kaut esi ļoti gudrs. Ja tu būtu tikai mazs virsaitis ar pieciem vai sešiem kuģiem un bez kādas lielas slavas, tad tu varētu dot man piecas mārkas par tādu pakalpojumu. Bet tagad, kur tava slava sniedzas tālu pāri zviedru valsts robežām, tas tev nepieklājas, tāpat kā man nepieklājas to pieņemt. Jo tas mazinātu tavu cieņu.

—   Varbūt tā ir, kā tu saki, — Gudmunds teica. — Ko tu darītu, manā vietā būdams?

—   Pazīstu tādus, kas par tādu pakalpojumu dotu piecpadsmit mārku, — Pūķis teica. — Tā darītu Stīrbjerns. Un Torkels dotu divpadsmit. Zinu arī tādus, kas itin nekā nedotu. Bet to es tev neieteiktu; tomēr, lai cik tu arī dotu, labi draugi mēs tāpat paliksim.

—   Nav viegli pašam zināt, cik isti ievērojams esi, — Gudmunds norūpējies domīgi teica, projām dodamies.

Nākošajā svētdienā viņus visus kristīja lielajā baznīcā. Lielākā da|a priesteru bija vēlējusies, lai kristības notiktu pie upes, kā no seniem laikiem bijis parasts, pagānus kris- tot, bet kā Gudmunds, tā Pūķis bija pastāvējuši, ka nekāda ūdenī mērcēšana ar viņiem nenotikšot. Viņi abi gāja pirmie, kailām galvām, ietērpti garos, baltos mēteļos ar priekšpusē uzšūtiem sarkaniem krustiem; viņiem sekoja viņu vīri — arī mēteļos, cik to bija pieticis tik lielam baram. Neviens nebija nolicis ieročus, jo Pūķis un Gudmunds teica, ka viņi reti kad šķiroties no sava zobena, bet vismazāk gan svešā zemē. Karalis pats sēdēja korī, un baznīca bija pilna ļaužu; skatītājos atradās arī Ilva. Pūķim bija bail viņu rādīt kādam, jo viņa tam šķita skaistāka nekā jebkad un viņš baidījās, ka viņu varētu no zagt. Bet viņa bija pastāvējusi, ka grib būt baznīcā, lai redzētu, cik dievbijīgs Pūķis izskatīšoties, kad ūdens tecē- šot viņam pa pakausi zemē. Viņa sēdēja līdzās brālim Vi libaldam, kurš viņu uzraudzīja, aizliegdams viņai smieties par baltajiem mēteļiem. Arī bīskaps Popo piedalījās kristīšanā, lai gan jutās vārgs. Viņš kristīja Pūķi un Londonas bīskaps — Gudmundu, pēc kam seši priesteri ņēmās kristīt vīrus, cik vien ātri pagūdami.

Pēc kristībām Gudmunds un Pūķis piegāja pie karaļa. Viņš katram no viņiem iedeva zelta gredzenu ar vēlējumu, lai viņi drīz nākot apskatīt viņa lāčus, kas nu esot sākuši labāk dejot.

Nākošajā dienā karaļa rakstveži un mantziņi kristītajiem izmaksāja sidrabu, un visi bija liela prieka pilni. Vismazāk priecīgi bija Pūķa vīri, kuriem nācās maksāt divas ēras viņam par kristīšanu; neviens tomēr neizvēlējās lētāko izeju — kauties ar viņu.

—   Par to es mājās uzcelšu baznīcu, — Pūķis teica, noglabādams šo naudu savā lādē.

Tad, ielicis piecpadsmit markas kādā kulītē, viņš ar tām aizgāja pie Londonas bīskapa, kurš viņu labi nosvētīja; vēlāk pēcpusdienā Pūķa kuģa klājā uznāca Gudmunds ar to pašu kulīti rokās, stipri iedzēries un ļoti jautrā prātā. Viņš nu visu savu mantu esot saskaitījis un noglabājis, kas bijis diezgan grūts dienas darbs.

—   Esmu pārdomājis tavus vārdus, — viņš teica, — ir tiesa, kā tu saki, ka mana cieņa man neatļauj dāvināt tev piecas markas. Tā es nu tev dodu piecpadsmit, tā būs pieklājlgāk tagad, kad Stlrbjerna vairs nav.

Pūķis teicās to negaidījis, bet ka viņš negribot liegties tādu dāvanu ņemt pretim no tāda vīra. Viņš Gudmundam deva pretim savu andalūziešu vairogu, to pašu, kurš viņam bija bijis cīņā pret Sigtrigu konunga Haralda dižajā istabā.

Uva teicās priecājamies, ka Pūķim ir laimīga roka sidraba savākšanā, jo viņai neliekoties, ka viņa pati būtu visai izveicīga tādā ziņā, un, kā viņai rādoties, tad viņiem laikam gan būšot daudz mantinieku.

Tai vakarā Pūķis un Uva sēdēja pie bīskapa Popo, at vadīdamies no viņa, jo nu steidzīgi vēlējās būrāt uz mā jām. Uva raudāja, ka viņai grūti nākoties šķirties no bīs kapa, kuru viņa dēvēja par savu otro tēvu, un arī viņam pašam saskrēja asaras acīs.

—   Ja es nebūtu tik vārgs, — viņš teica, — brauktu jums līdz, jo Skonē es vēl aizvien varētu kaut kam būt derīgs. Bet šie vecie kauli nu vairs nekā nejaudā.

—   Vilibalds ir krietns vīrs, — Pūķis teica, — ar viņu mēs abi varam labi sadzīvot. Būtu labi, ja tu ļautu viņam braukt mums līdz, tā kā tu pats to nevari, lai stiprinātu kristīgā ticībā mūs un varbūt arī vēl citus. 2ēl, ka viņam nepatīk ziemeļnieki.

Bīskaps teica, ka Vilibalds esot gudrākais no viņa priesteriem un aizvien veiksmīgs visos savos darbos.

—   Un nav vairs otra tāda atgriešanas darbā, — viņš teica, — lai gan viņš ātri īgņājas par grēku un vājību savā lielajā dedzībā un centībā. Tas labākais būs, ja jautāsim viņarn pašam, jo nelabprātīgu priesteri negribu jums dot.

Kad Vilibalds ienāca un dabūja zināt, ap ko lieta gro zījās, viņš neapmierinātā balsī jautāja, kad viņi domājot sākt būrāt. Pūķis atbildēja, ka laikam jau gan tas notik šot nākamajā dienā, ja laiks būšot izdevīgs.

Brālis Vilibalds purināja galvu.

—   Nav labi dot man tik īsu laiku, lai visu nokārtotu, — viņš teica. — Gribu paņemt līdz labi daudz ziežu un ārst niecības līdzekļu, kad man jādodas uz tumsības un varmāku zemi. Bet viss būs gatavs ar Dieva palīgu, ja pa steigšos, jo jums abiem līdz es braucu labprāt.

Ceturta nodaļa

Ka brālis Viiibalds iemācīja konungam Svenam kādu vārdu no svētajiem rakstiem.

Pūķis aizgāja pie Gudmunda un lūdza viņu sveicināt Torkelu un pateikt viņam, ka viņš vairs nevarot atgriezties atpakaļ pie karaspēka, bet domājot tagad būrāt uz mājām. Gudmunds noskuma, to dzirdējis, un mēģināja viņu no tā atrunāt; bet Pūķis aizbildinājās, ka viņa laime pēdējā laikā bijusi pārāk liela, lai vēl ilgāk varētu pastāvēt.

—   Sai zemē man vairāk nekas nav darāms, — viņš teica. — Un, ja tev pašam klājā būtu tāda sieva kā Ilva, tu vis labprāt neizceltu viņu krastā veselā lielā pūlī bezdarbīgu karavīru, kas, mēli izkāruši, skrien pakaļ katrai sievietei, ko ierauga. Man jau kaujoties vien būtu jādzīvo, bet es tagad gribu mierīgi padzīvot ar viņu. Un tāda ir arī viņas vēlēšanās.

Gudmunds piekrita, ka kurš katrs vīrs kļūtu kā bez prāta, uz Ilvu skatoties kaut vai tikai īsu brīdi. Un, taisnību sakot, arī viņš vislabprātāk nu būtu vēlējies būrāt mājup uz Brūvīku, jo viņatn esot bailīga jušana ar tik daudz sidraba klājā. Bet viņam esot jābrauc atpakaļ pie saviem vīriem un pie Torkela un Josteina ar ziņu, kā viss nokārtojies ar sidrabu.

—   Manus vīrus še tagad aptīrīs veiklas sievas, kas še grozās ap viņu bagātībām un meklējas pēc sidraba gan pa biksēm, gan pa kamzoļiem, pēc tam kad tos diezgan apdzirdījušas. Tādēļ labāk būs, ja reizē ar tevi braukšu lejā, ja laikus varēšu savākt vīrus.

Viņi nogāja pie karaļa Etelreda un pie arhibīskapa atvadīties un dabūja redzēt lāčus dīvainā kārtā dejojam uz pakaļkājām. Tad viņi lika pūst taures, un vīri sēdās pie airiem, kur sākumā daudzi bija gluži nevarīgi no noguruma un dzēruma. Viņi ātri nobrauca pa upi lejā. Šoreiz sardzes kuģi nestājās viņiem ceļā, kaut gan kuģu ļaudis rēca viens otram daudz labu padomu. Nakti viņi pavadīja upes lejas galā. Tur Gudmunds un Pūķis izšķīrās un devās katrs uz savu pusi.

Ilva labi panesa braucienu pa jūru, bet vēlējās, kaut tas nevilktos garumā, jo viņai uz kuģa bija par šauru. Pūķis viņu mierināja, ka laiks šais dienās mēdzot būt pats labākais un nezin vai aizkavēšot viņus.

—   Tad mums vēl atliek tikai akmens kalniņš pie Jelinges, — viņš teica, — bet līdz turienei nav liels līkums.

Ilva šaubījās, vai būtu gudri doties pēc kaklarotas tagad, kad nevienam nebija zināms, kā tagad bija Jitlandē, pat ne, kas tagad mita Jelingē. Bet Pūķis atbildēja, ka visas savas lietas gribot nodarīt pie vienas reizes.

—   Lai kas arī tagad būtu valdnieks Jelingē, — tā viņš teica, — vai tas būtu konungs Svens vai konungs Ēriks, nav ticams, ka viņš sēdētu tur šinī gadalaikā, kad visi konungi parasti kaujas.

Brālis Vilibalds labi jutās uz kuģa, kaut gan nevarēja atrast nekādas brūces, ko apkopt. Viņš labprāt sēdēja pie Rapa, kad šis stāvēja pie stūres aira, izjautādams viņu par Dienvidzemi un kādi bijuši viņa piedzīvojumi tur; un, lai gan Rapam nekad nebija daudz vārdu, ko teikt, viņi abi, kā rādījās, pamazām kļuva lieli draugi.

Viņi apbrauca Jitlandes ragam apkārt un virzījās uz dienvidiem gar krastu, nevienu kuģi nesastapdami. Bet iestājās pretvējš un jāairē bija smagi; reiz viņiem pat bija jāpiestājas malā un jānogaida labāks laiks. Nakts tumsā viņi pieīrās pie upes grīvas Jelingē; bet jau mazliet sāka aust gaisma, kad Pūķis lika piebraukt kuģi malā, vēl pa gabalu no turienes. Viņš vēlēja brālim Vilibaldam ar Rapu un diviem krietniem vīriem nākt viņam līdz; bet Ilvai bija jāpaliek klājā. Viņa ar to nebija apmierināta, bet viņš teica, ka tā paliekot.

—   Tādās lietās es esmu tas, kas pavēl, — tā viņš teica, — lai tad ar citu vēlāk būs kā būdams. Brālis Vilibalds zina vietu tikpat labi kā tu; bet, ja mēs sastaptu vīrus un izceltos cīņa, nu, kad sāk svīst gaisma, ir labāk, ka tu esi še. Mēs drīz būsim atpakaļ.

Viņi devās augšup no krastmalas uz konunga pili, pāri tīrumiem tās dienvidu pusē. Brālis Vilibalds teica, ka viņiem esot atlicis vairs tikai mazs gabaliņš līdz kalniņam, kad pēkšņi lejā uz tilta bija dzirdama soļu dipoņa un vīru saucieni.

Tur vairāki vīri dzina lopu baru.

—   Labāk būs tiem padarīt galu, — Raps teica, šķēpu rokā svārstīdams.

Brālis Vilibalds tūliņ satvēra viņu aiz rokas stilba un cieši noliedza viņam tādu varmācību pret vīriem, kuri nekā nebija darījuši. Pūķis teica, ka tas nezin vai būšot vajadzīgs, ja vien viņi pasteigšoties.

Viņi nu skriešus devās uz kalniņu, bet vīri aiz govīm apstājās un pārsteigti viņos noraudzījās.

—   Kā vīri jūs esat? — viņi sauca.

—   Konunga Haralda vīri, — Pūķis atbildēja.

—   Mazais mācītājs! — viens no vēršu dzinējiem iesaucās. — Tas ir mazais mācītājs, kurš bija pie konunga Haralda! Tie ir ienaidnieki! Skrejiet, modiniet ļaudis!

Raps un abi vīri nu metās paka) vēršu dzinējiem; bet lopi bija ceļā, un tiem izdevās ātrāk aizkļūt uz priekšu. Pūķis ar brāli Vilibaldu pieskrēja pie kalniņa, un šis tūliņ parādīja trīs akmeņus. Tur kā nolikta gulēja kaklarota.

—   Nu mums kādu brīdi ir jāskrien, — Pūķis teica, noglabādams to pie sevis.

Konunga pils pagalmā jau bija dzirdams troksnis un kliedzieni; un, kad viņi panāca Rapu un viņa abus vīrus, viņš rūca, ka laikus nebija paguvis uzbrukt vēršu dzinējiem. Savu šķēpu viņš veltīgi bija pazaudējis, dusmās mezdams ar to vienam no viņiem, kurš bija palicis guļam šaipus vārtiem.

—   Bet tas nekā liela nelīdzēja, — viņš teica, — es tikai pazaudēju labu šķēpu.

Viņi nu skrēja, cik jaudas, atpakaļ pār tīrumiem, un drīz viņi izdzirda skaļus saucienus un zirgu pakavu di- poņu. Raps ar savu vienīgo aci bija vērīgs vīrs. Skriedami viņi abi ar Pūķi raudzījās atpakaļ pār plecu.

—   Tur nāk konungs Svens pats, — Pūķis teica, — tas nav mazais gods.

—   Turklāt tas notiek lielā steigā, jo viņam nav bijis laika sapīt bārdu.

Brālis Vilibalds nebija tik jauns kā pārējie, bet viņš knaši skrēja savām īsajām kājām, priestera mēteli augstu uz augšu uzrāvis.

—   Te nu viņi mums būtu! — Pūķis kliedza. — Iezīmējiet viņus ar šķēpiem!

Tai pašā acumirklī viņš pats apstājās un svieda ar šķēpu tuvākajam — vīram uz liela zirga, kurš bija aizsteidzies konungam Svenam priekšā. Vīrs zirgu uzrāva pakaļkājās, kad ieraudzīja šķēpu nākam; tas dziļi iedūrās krūtīs zirgam, kurš klupa uz priekšu un apvēlās apkārt, uzgāzdamies vīram virsū. Rapa vīri tēmēja konungam Svenam, bet neķēra, un nu šis bija cieši viņiem uz pēdām, bet šķēpa nu vairs nebija neviena.

Brālis Vilibaids noliecās un, pacēlis krietnu akmeni, meta to no visa spēka.

—   Mīli savu tuvāko, — viņš mezdams sēca.

Akmens nopaukšķēdams ķēra konungu Svenu pa muti, un ar nejauku dusmu kaucienu viņš sakņupa uz zirga un noslīdēja zemē.

—   Tas tik ir varens mācītājs! — Raps iesaucās.

Pārējie pavadoņi 11u vispirms steigšus metās palīgā

konungam Svenam, un Pūķis un viņa vīri aizsniedza kuģi, gan gluži aizelsušies, bet bez kādas kaites. Pūķis kliedza airētājiem tūliņ būt gataviem irties projām, kamēr viņš ar pārējiem brišus piebrida klāt un tika uzvilkti klājā. Viņi jau bija labu gabalu nost no malas, kad jātnieki parādījās krastā. Rītausmā no jauna bija sacēlies vējš, kas nu pūta no īstās puses, un ar airiem un ar buru viņi ātri lika uz priekšu.

Pūķis atdeva Ilvai kaklarotu un izstāstīja, kā viss bija bijis. Bet Raps, stāstīdams par mazā mācītāja sviedienu, nebija tik mazrunīgs kā parasti.

—   Ceru, ka viņš dabūja tā. ka juta, — Ilva teica.

—   Mute viņam bija asinis, kad viņš nogāzās, — Raps teica. — To es skaidri redzēju.

—   Mazo mācītāj, — Uva teica, — es labprāt tevi noskūpstītu par šo pliķi.

Pūķis smējās.

—   No tā man aizvien visvairāk ir bijis bail, — viņš teica, — ka tu aiz dievbijības sāksi draudzēties ar priesteriem.

Brālis Vilibaids ļoti noteikti paskaidroja, ka negrib tikt skūpstīts; bet par dzirdētajām uzslavām viņš, kā likās, neskuma.

—   To skūpstu, ko konungs Svens saņēma, viņš tik drīz neaizmirsīs, — Pūķis teica. — Bet tādas lietas atstāt neatriebtas nav viņa dabā. Ja laimīgi nonāksim mājās, manai mātei tūliņ steigšus būs jāsakravājas, jo nu mums būs mierīgāka dzīve augšā mežos, kur neviens konungs nenāk. Tur tad arī laikam man būs jāceļ mana baznīca.

Bet par Pūķa vēlākajām gaitām augšā mežainē pie robežas būs turpmāk stāstīts: kā par viņa pieķeršanos kristietībai, tā par brāļa Vilibalda panākumiem pagānu atgriešanā, kā arī par viņu sadursmēm ar smolandiešiem un cīņām ar viņiem un par meža vēršu atgriešanos.

Otrā gramata

MĀJĀS AUSTkUMU CELĀ

.

Pirmā 'daļa

PŪĶIS GRĒNINGE

Pirmā nodaļa

Kā Pūķis cē!a istabu un baznīcu un par viņa sarkanmatainajām meitām.

Nu jau bija trešais gads, kamēr Pūķis, steigā pārdevis tēva mājas, bēgdams no konunga Svena dusmām, bija pārcēlies augšā uz robežnovadu ar visu savu iedzīvi; ar savu sievu, māti un saimes ļaudīm; savu mazo mācītāju, zirgiem, ganāmiem lopiem un visu kustamo mantību, ko bija varējis uzkraut zirgiem mugurā. Asas mantotās mājas sauca par Grēningi; tās bija stāvējušas nolaistas un atstātas, ielikušiem jumtiem un aizaugušiem laukiem. Kāds nevarīgs mājas uzraugs un viņa vecā sieva, kā arī pūlitis izkāmējušu zosu bija visa dzīvā radība, ko redzēja šai vietā. Nekādas patīkamas jūtas šis skats Puķī nebija modinājis; viņam bija licies, ka tās nu gan nav nekādas mājas tādam vīram kā viņš un konunga Haralda meitai. Bet Asa bija skraidījusi apkārt un, raudādama un Dievu piesaukdama par tādu postažu, asiem vārdiem uzbrukusi abiem vecajiem, jo māju viņa nebija redzējusi, tik savās jaunības dienās, kad viņas tēvs tur bija dzīvojis pārticībā, iekām viņš un viņa abi dēli bija krituši cīņā.

Bet Ilvai šķita, ka šī vieta atradās diezgan tālu no konunga Svena un viņa piekritējiem.

— Gan man še patiks dzīvot, — viņa bija teikusi, — ja vien tu, Pūķi, ēku celšanā būsi tikpat spējīgs kā kaujā un kuģa vadībā.

Pirmā ziema viņiem bija trūcīga: vāja pārtika kā ļaudīm, tā lopiem un naidīgi kaimiņi. Pūķis aizsūtīja vīrus nopirkt sienu un iesala miežus no lielzemnieka Uvaberjas Gudmunda, saukta par Gudmundu Ilari, viņš bija pazīstams kā ar savu ķildīgumu, tā ar savu lielo bagātību. Vīri atgriezās atpakaļ ar strupu atbildi un tukšām rokām, jo svešs ienācējs, par kuru stāstīja, ka viņš turoties pie Kristus, tādam vīram kā Gudmunds nelikās nopietni ņemams. Tad Pūķis pats aizgāja turp, Rapa Vienača un treju citu krietnu vīru pavadīts; Uvaberjā viņi ieradās rīta gaismā, istabā viņš iekļuva bez lielām grūtībām un, Gud- mundu no gultas izcēlis, iznesa viņu ārā un aiz kājas turēja virs akas pagalmā, kamēr Raps un pārējie stāvēja, ar mugurām pret durvīm atspiedušies, lai viņus 110 iekšas netraucētu. Un, kad Pūķis un Gudmunds pie akas īsu brīdi bija runājušies, kā siena, tā miežu pirkums tika noslēgts par pieņēmīgu cenu. Pūķis nu apgrieza viņu apkārt un nostādīja uz kājām, kam nekāda vardarbība nesekoja. īla- rcs dusmas nebija lielākas kā tā cieņa, kādu viņš tagad juta pret Pūķi, un ne tuvu tik lielas kā tas pārsteigums, ka viņš atstāts dzīvs.

—   Jo tas tev ir jāzina, — tā viņš teica, — ka esmu bīstams vīrs, ja arī spēka ziņā tu par mani esi pārāks, un kāds laiks vēl var paiet, iekām tu to manīsi. Nav daudz tādu, kas būtu uzdrošinājušies atstāt mani pie dzīvības pēc tam, kad man nodarījuši to, ko tu man esi nodarījis. Nezinu, vai es pats to būtu uzdrīkstējies, tavā ādā būdams. Bet var jau būt, ka spēka tev ir vairāk nekā gudrības.

—   Esmu mācījies ko labāku nekā tu, — Pūķis teica, — jo es turos pie Kristus un labi pazīstu viņa mācību. Bet viņš grib, lai esam lēnprātīgi pret savu kaimiņu, arī ja tas mums dara pāri. Tādēļ pateicies viņam, ja tev ir tik daudz prāta, jo tava aka izskatījās esam dziļa. Bet, ja tu tagad gribi būt mans ienaidnieks, tad arī es gan zināšu, ko darīt; tad gan tu redzēsi, kā tas var beigties, jo esmu sastapies ar varenākiem ienaidniekiem nekā tu, pie kam nevis es esmu bijis tas, kam nodarīta lielākā kaite.

Gudmunds teica, ka nu par viņu daudz smiešoties, kas lielā mērā mazināšot viņa cieņu, turklāt viņam sāpīgi esot izstaipīta kāja, kamēr viņš karājies virs akas. Pie tam Gudmunds nu dabūja dzirdēt, ka vienu no viņa vīriem, kurš piesteidzies ar zobenu, Pūķim Gudmundu ārā nesot, nu sievas kopjot, jo Raps ar kaujas cirvi sadragājis viņam plecu. Viņš nu gribēja zināt Pūķa un Kristus domas šai lietā, vai tiešām tik lielām kaitēm jāpaliekot neatlīdzinātām.

Apdomājies Pūķis atbildēja, ka vīrs ar salauzto plecu pats pie tā esot vainīgs un par viņa kaiti viņš nekā neatlīdzināšot.

—   Viņš var teikties laimīgs ar visu savu muļķību, — Pūķis teica, — jo Raps ir tikpat labs kristīgais kā es pats; citādi tavas sievas ar viņu tagad vis nenodarbotos; ar to lai viņš apmierinās. Bet būs taisnīgi, ja par pārējo došu tev pienācīgu gandarījumu. Tādēļ lieku tev priekšā, lai tu dodies man līdz pie kāda svēta vīra manās mājās. Labāka ārsta par viņu vairs nav; viņš drīz izdziedēs tavu vainu. Viņa svētums ir tik liels, ka tava izstaipītā locītava pēc tam kļūs vēl labāka nekā tā otra. Tas tev būs par lielu godu un lielā mērā vairos tavu cieņu, ka tevi izdziedēs vīrs, kurš ilgu laiku ārstējis visas konunga Haralda kaites, paveikdams brīnumus.

Tas nu labu brīdi tika pārrunāts, un iznākums bija tas, ka Gudmunds pavadīja Pūķi uz mājām. Tēvs Vilibalds uztriepa labu ziedi uz kājas un notina to ar saiti, Gudmun- dam pa to laiku viņu visādi izjautājot par konungu Haraldu. Bet, kad mācītājs ar viņu gribēja runāt par Kristu un kādu labumu deva kristīšanās, viņš izrādīja lielu nemieru, kliegdams, ka nekā par to negrib dzirdēt. Jo tas esot vēl ankaunojošāk nekā karāties virs akas un par to varot tikt vēl vairāk izsmiets. Jau tas bija ļauni diezgan, tā viņam šķita, ka kāds varēja iedomāties, ka viņš būs tik vientiesīgs un ļausies uz to pierunāties.

Kad viņš šķīrās no Pūķa, dabūjis samaksu par pirkumu, viņš teica:

—   Nekāda asinsnaida starp mums nebūs. Bet, ja kādreiz izrādītos, ka varu tev atmaksāt par man nodarīto apsmieklu, tad tas nepaliks nedarīts. Tas varbūt prasīs laiku, bet es esmu vīrs ar labu atmiņu.

Viņā noraudzījies, Pūķis savilka muti.

—   Zinu, ka esi bīstams vīrs, — viņš atbildēja, — ja tu pats tā saki; tomēr neticu, ka šī solījuma dēļ negulēšu miegu. Bet zini, ja tu gribēsi man ko nodarīt, tad tu tiksi kristīts, vai nu man tevi būs jātur aiz ausīm, vai aiz kājām.

Vilibalds bija noskumis, ka viņam šī atgriešana nebija laimējusies, jo viņam šķita, ka no viņa darba ir maz labuma, bet Ilva viņu mierināja, ka viss būšot labāk, kad Pūķis būšot uzcēlis baznīcu. Pūķis teica, ka baznīcu viņš uzcelšot, kā solījies, bet pirms jāuzceļot jaunas mājas un ar to viņš nedomājot vilcināties. Drīz vien viņš ķērās pie tā visā nopietnībā, likdams ļaudīm cītīgi laist zemē kokus un vilkt mājā nošķibītos baļķus, kurus pats ar cirvi apdarināja. Visu viņš izvēlējās rūpīgi, izraudzīdams tikai resnus kokus bez jebkādas vainas. Jo viņa celtnei, tā viņš teica, esot jābūt izturīgai un izskatīgai, nevis kādai parastai meža būdai. Mājas atradās lielā upes līkumā, kur tās ūdens aizsargāja no trim pusēm, uz labas, cietas zemes, kas nekad netika pārplūdināta. Se pietika vietas diezgan visam, ko viņš gribēja celt. Darbs viņam sekmējās tik labi, ka, jo vairāk viņš paveica, jo vairāk viņam gribējās izdarīt. Viņš uzcēla istabu ar mūra pavardu un aizšaujamu dūmu lūku, kā bija redzējis pie konunga Haralda, jumtu segdams nomizotām jaunām apšu kārtīm, klātām tāsīm, virs kurām tika saliktas vissīkstākās velēnas. Tad viņš uzcēla alus darītavu, lopu kūti un klēti — visas plašas un tādas, kādas šai novadā nebija redzētas. Tad viņam likās, ka nu nepieciešamākais bija paveikts un ka drīz būs kārta baznīcai.

Tai pavasarī Ilvai bija laiks dzemdēt, un kā Asa, tā Vilibalda tēvs stāvēja viņai klāt; skriešus savus uzdevumus veikdami, viņi viens otru gandrīz gāza no kājām nost. Uvai bija grūti, viņa daudz kliedza, sodīdamās, ka labāk grib būt mūķene nekā bērnu dzemdētāja, bet tēvs Vili- balds uzlika savu krucifiksu viņai uz vēdera, skaitīdams lūgšanas savā priesteru valodā. Beidzot viss izgāja labi, un viņa dzemdēja dvīnīšus. Tās bija divas meitenes, un i<ā Asa, tā Ilva sākumā ņēma to pie sirds. Bet, kad jaun- piedzimušos bērnus pienesa Pūķim un nolika viņam uz ceļiem, viņš neatrada nekā, par ko žēloties. Visi domāja, ka viņas kliedza un ķepurojās tikpat labi kā jebkurš puika. Un, kad Uva bija ar viņām apradusi, viņa atkal kjuva priecīga un solīja Pūķim, ka nākošajā reizē būšot vīriešu dzimums. Kad drīz vien kļuva redzams, ka abas būs sarkanmatainas, Pūķim šķita, ka tas nabaga mazajiem radījumiem nesola nekā laba. Reiz jau viņām būšot viņa matu krāsa, viņas varbūt arī citādi izskatīšoties pēc viņa, un tas nu nebūtu nekas tāds, ko viņš savām meitām varētu novēlēt. Bet kā Asa, tā Ilva piekodināja viņam tik ļauni nerunāt, jo nemaz vēl nevarot zināt, vai tā maz būšot, un sarkani mati neko nekaitējot.

Kad bija runa par to, kādus vārdus dot viņām, Pūķis nolēma, ka tā viena saucama par Odniju pēc viņa mātesmātes, par ko Asa bija priecīga.

—   Bet to otru sauksim pēc kāda tavas dzimtas piederīgā, — viņš teica Uvai. — Bet tas tev jāizvēlas pašai.

—   Ir grūti izvēlēties laimīgu vārdu, — Uva teica. — Mana māte bija karā nolaupīta sieva; viņa nomira, kad man bija septiņi gadi. Viņai bija Ludmila vārdā; viņa bija kāda obotrītu virsaiša meita. Viņa bija nolaupīta un aiz vesta savās kāzās. Jo to saka visi karavīri, kas tai pusē bijuši, ka tas labākais esot uzbrukt obotrītiem un citiem vendiem, kad tie svin lielas kāzas un ir apdzērušies. Tad vīri maz spēj cilāt ieročus, bet sardzes vīri guj aizmiguši no stiprā medalus, tā ka ar maz pūlēm ir iegūstams liels laupījums — kā mantā, tā jaunos sieviešos. Neesmu redzējusi nevienu tik skaistu sievieti kā viņa. Un mans tēvs aizvien mēdza teikt, ka viņai esot bijusi laime, lai gan viņa nomira jauna, jo trīs gadus viņš turēja viņu pārāku par visām. Bet tas obotrītu sievai esot liels gods, tā viņš teica, gulēt dāņu konunga gultā un dzemdēt viņam meitu. Var jau būt, ka viņa pati domāja citādi. Jo, kad viņa bija mirusi, dzirdēju kalpones čukstam, ka viņa gribējusi pakārties tūliņ pēc tam, kad atvesta pie mums; viņas domāja, ka tas bijis tādēļ, ka viņa redzējusi savu līgavaini nogalinātu, kad pati sagrābta un nesta projām uz kuģiem. Man viņa bija ļoti mīļa, bet es nezinu, vai tas bērnam var atnest laimi, ja to nosauks viņas vārdā.

Asai likās, ka par to neesot ko domāt, jo lielākas nelaimes neesot, kā tikt karavīru nolaupītai; bet, ja bērnam ieliktu tādu vārdu, tad to viegli varētu ķert tāds pats liktenis.

Pūķis atrada, ka neesot viegli tādās lietās izlemt pareizi.

— Mani pašu reiz nolaupīja karavīri, — viņš teica, — bet es tagad nedomāju, ka tā būtu bijusi kāda nelaime, jo, ja tā nenotiktu, es nekad nebūtu tas, kas tagad esmu; nekad es neiegūtu zobenu un zelta kaklarotu, ne arī Ilvu. Un, ja Ludmila netiktu nolaupīta, konungs Haralds nekad nedabūtu meitu, kura tagad sēd še.

Viņiem bija grūti par to vienoties. Un, lai gan Ilva lab prāt būtu gribējusi, lai viņas skaistās, labās mātes vārds dzīvotu tālāk, viņa negribēja vienai no savām meitām novēlēt tādu likteni, lai to nolaupa smolandieši vai kādi citi. Bet, kad brālis Vilibalds ienāca pie viņiem, kur viņi apspriedās, viņš tūliņ teica, ka Ludmila esot labs un laimīgs vārds, kuru nesusi kāda svētā valdniece Morāvijas zemē vecā ķeizara Oto laikā. Tādēļ tad arī palika pie Ludmilas. Bet visi mājas ļaudis pareģoja dīvainus likteņus tai, kas bija nosaukta tādā vārdā, kāds nekad agrāk nebija dzirdēts.

Kad abi bērni bija diezgan spēcīgi, lai to panestu, brālis Vilibalds viņus nokristīja, viņiem stipri brēcot. Viņi auga, bija veseli un drīz viļājās pa grīdu, rotaļādamies ar lielajiem īru suņiem, kurus Pūķis bija atvedis līdz no mājām, vai plēsās par lellēm un dzīvniekiem, ko Raps un tēvs Vilibalds izgrieza viņām no koka. Asa ļoti mīlēja viņas un bija ar viņām pacietīgāka kā ar jebkuru citu; bet Pūķim un Ilvai reizēm grūti nācās pateikt, kura no viņām vēlāk izrādīsies tā niknākā un ietiepīgākā. Ar laiku Ludmila bieži dabūja dzirdēt, ka viņa nes kādas svētās vārdu, lai gan neesot manāms, ka tas uz viņu atstātu kādu sevišķu ietekmi. Abas cieši turējās kopā, kaut arī labprāt klupa viena otrai matos; un, kad viena dabūja baudīt žagarus, otra, līdzās stāvēdama, brēca tikpat skaļi.

Otra gada vasarā Pūķis dabūja gatavu savu baznīcu. Viņš to bija novietojis citu ēku aizsegā pašā zemesraga galā un uzcēlis to tik lielu, lai tur varētu sēdēt sešdesmit cilvēku, lai gan neviens nesaprata, kur lai tik daudz cilvēku rastos. Viņš nu uzcēla arī stipru valni ar divkāršu pāļu sētu virs tā šķērsu pāri visai zemes mēlei, stipriem vārtiem vidū. Jo ilgāks laiks pagāja un jo ilgāk viņš būvējās, jo vairāk baidījās par mājas drošību, gatavodamies, lai spētu atsist kā robežlaupītāju, tā kontinga Svena sūtītu vīru uzbrukumus.

Kad tas viss bija kļuvis gatavs, Uva sev un citiem sagādāja lielu prieku, dzemdēdama dēlu. Asa teica, ka tā esot Dieva svētība Pūķim par baznīcas celšanu, un viņš piekrita, ka tā varot gan būt taisnība.

Jaunpiedzimušajam locekļi un miesa bija bez vainas, un skaļa balss viņam bija jau no sākuma. Visi bija vienis prātis, ka tas tiešām būs nākamais virsaitis, jo bija cēlies kā no konunga Haralda,"tā no Vīdfamnes cilts. Kad viņu pienesa rādīt tēvam, Pūķis noņēma zobenu Zilmēli no sienas vadža un izvilka to no maksts; uz tā smailes tika uzkaisīti milti un daži sāls graudiņi'. Asa tad uzmanīgi tuvināja bērnu zobenam, līdz mēle un lūpas pieskārās sniegtajam. Tēvs Vilibalds noraudzījās drūmu seju un, pārmetis bērnam krusta zīmi, teica, ka tāds nekristīgs paradums, turklāt vēl ar atkailinātu nāves ieroci, esot visai nosodāms, ļauns darbs. Bet tur viņam neviens nepiekrita. Pat Ilva, kura gulēja nogurusi un vāra, dedzīgi uzsauca viņam, ka šai ziņā viņš maldoties.

— Tāds ir paradums pie labdzimtajiem, — viņa teica, — un no tā nāk virsaiša prāts, bezbēdība un ieroču laime, kā arī spēja prast labi sakopot vārdus. Bet pēc visa tā, ko tu esi stāstījis, tas nemaz nelīdzinātos Kristum, ka viņš nenovēlētu tādu dāvanu kādam cilvēku bērnam.

— Tas ir vecu laiku ieradums, — Pūķis teica. — Un vecajiem ļaudīm bija daudz gudrības, kaut arī viņi nekā nezināja par Kristu. Pats es dabūju nolaizīt zobena smaili savā pirmajā mielastā, un mans dēls un konunga Haralda meitas dēls nevar būt necildenāks kā es.

Pie tā arī palika, kaut arī tēvs Vilibalds, galvu purinādams, murmināja pie sevis kaut ko par velna uzmācību šai zemē.

Otra nodaļa

Kā tika vikštas kristību svinības konunga Haralda meitas dēlam.

Tai laikā Pūķis jutās labāk nekā jebkad agrāk, jo viss viņam labi padevās. Viņa tīrumi deva labu ražu; viņa lopi vairojās; viņa klētis un šķūņi pildījās. Viens dēls viņam jau bija, un viņš varēja gaidīt vairākus. Ilva un bērni bija pie labas veselības. Pats viņš cītīgi mācīja saviem vīriem jau no agra rīta nepadoties laiskumam. Asa neizlaida no acīm meitas piena kambarī un aužamajos stāvos. Raps bija izveicīgs kalējs un galdnieks, kā arī slazdu licējs putniem un meža kustoņiem. Un visam tēvs Vilibalds ik vakara izlūdzās Dieva svētību. Vienīgais, par ko Pūķis varēja sērot, bija tas, ka viņš dzīvoja tik tālu nost no jūras, jo, tā viņš teica, tādam vīram kā viņš reizēm liekoties tukši dzirdēt vienīgi meža šalkas sev visapkārt, bet nekad nedzirdēt jūras balsi vasarā un nejust tās sāļo elpu.

Bet reizēm gadījās, ka viņu nomocīja ļauni sapņi. Viņš tad kļuva tik nemierīgs, ka Ilva viņu purināja, jautādama, vai viņu moka lietuvēns jeb vai kas cits. Kad viņš pamodās un iestiprinājās ar alu, viņa dabūja dzirdēt, ka viņš miegā atkal atradies uz arābu kuģa un tur smagi airējis, kamēr visapkārt atskanējuši pātagas cirtieni un vaidi, un rētainas muguras bijušas noliekušās pār airiem. Otrā dienā pēc tāda sapņa viņš labprāt sēdēja pie galdnieka darba kopā ar Rapu (kurš nekad nesapņoja), sa runā cilādams atmiņas no tiem laikiem.

Ļaunāki par to viņam tomēr šķita sapņi, kādus viņš pāris reižu bija nosapņojis par konungu Svenu. Jo mauru kuģis bija vairs tikai atmiņa, bet ar konungu Svenu un ar viņa atriebību bija citādi; sapņi par viņu varēja vēstīt nelaimi, kas bija gaidāma. Tādēļ viņš juta lielas bailes, kad bija redzējis tādu sapni; viņš tad visu sīki izstāstīja Āsai un tēvam Vilibaldam un gribēja, lai viņi palīdz viņam izskaidrot sapni. Reiz viņš bija redzējis konungu Svenu stāvam varena kuģa priekšgalā un ar ļauniem smiekliem aizvien vairāk tuvojamies, kamēr viņš pats, maz vīriem pie airiem sēdot, pūlējies tikt projām. Otro reizi viņš nevarīgs bija gulējis tumsā, klausīdamies Ilvas saucienos un vaimanās, kad viņa nesta projām; tad viņš bija redzējis konungu Svenu uguns gaismā nākam sev klāt ar zobenu Zilmēli rokā, pēc kam viņš bija pamodies.

Asa un tēvs Vilibalds abi bija vienis prātis, ka tādiem sapņiem varēja būt kāda nozīme. Asa sāka raudāt, kad bija dzirdējusi pēdējo. Bet, kad bija apdomājusies, tapa mierīgāka.

—   Var jau būt, ka tu esi mantojis nosapņošanas spējas no manis, — viņa teica, — kaut gan tas man liekas tāds mantojums, pēc kura nebūtu vērts tiekties. Jo pašai man no šīs spējas nekad nav bijis nekāda labuma, vienīgi tikai vairāk moku un baiļu nekā citiem. Bet viena lieta mani padara mierīgāku — pati es nekā neesmu redzējusi, kas mums varētu nozīmēt biedinājumu un nelaimi. Jo tava nelaime tiešām būtu arī mana nelaime, un, ja kas draudētu tev un tavam namam, es to gan miegā būtu noredzējusi.

—   Manas domas ir tās, — tēvs Vilibalds teica, — ka konungam Svenam ir diezgan citu lietu, ar ko nodarboties, un maz laika meklēt pēc tevis šais nomaļajās vietās. Padomā vien, ka uz mani viņam visvairāk vajadzētu turēt dusmas, jo akmeni, kurš viņu ķēra, ir metusi mana roka, tāpat kā Dieva vīrs Dāvids nogāza pagānu Goliātu; un tomēr es nekā neesmu sapņojis. Bet tas ir taisnība, ka ļaunuma ceļi ir līkumaini un gari, un tas labākais ir uz visu būt gatavam.

Pūķis šai ziņā bija ar viņu vienis prātis. Viņš nopietni rūpējās par to, lai viņa pāļu sēta uz vaļņa būtu stipra un izturīga un vārti ar bomjiem labi aiztaisāmi, lai mierīgāk varētu gulēt. Drīz vien arī viņš par šiem sapņiem vairs nedomāja, bet gan par lielo kristību mielastu, ko taisījās vīkšt savam dēlam.

Par to, kādu vārdu dot jaunpiedzimušajarn, viņam galva nebija jālauza — zēnam vajadzēja dot Haralda vārdu.

—   Jo var jau gan būt, — tā viņš teica, — ka nolemju viņam lielu likteni, dodams viņam konunga vārdu. Bet maz ir bijis tādu, kam būtu bijusi tāda laime kā konungam Haraldam un kas būtu ieguvis tik lielu slavu. Starp visiem virsaišiem, kādus man gadījies sastapt, zinu tikai vienu — un tas bija Almansurs no Andalūzijas —, kas viņam va rēja līdzināties gudrībā. Tādēļ nebūtu labi no manis, ja es savam dēlam negribētu dot vārdu, ko nesis viņa mātestēvs.

—   Baidos tikai vienas lietas, ja tu dosi viņam šo vārdu, — Ilva teica, — ka viņš no sievietēm nezinās mēra tāpat kā mans tēvs, kuram nekad viņu nepietika. Tas var piederēties konungam, ne jau kādam citam.

—   Viņš būs spēcīgs un labi noaudzis. — Asa teica, — to es jau tagad domājos varam manīt. Un, ja viņam turklāt būs dzīvs gars, nevajag nekāda konunga vārda, lai sievietes viegli uzvarētu. Tā tas bija ar manu dēlu Āri, kurš tādēļ krita nelaimē; viņam sievietes nekad nespēja pretoties, ja vien viņš tām pameta ar acīm un satvēra aiz bizes; to esmu dzirdējusi no viņām pašām. Viņam bija smaidošas acis un bezrūpīgs prāts, un viņš pēc Pūķa bija labākais no maniem dēliem. Lai Dievs dod, ka tu, Ilva, nekad nejustu tādas bēdas kā es viņa dēļ, kad viņš, sievas mīlēdams, bija kritis nelaimē un, no savas zemes bēgdams, aizbrauca uz Miklagordu un pazuda.

—   Arī es to vēlētos, — Ilva teica. — Bet, taisnību sa kot, kad tā labi apdomāju, es tomēr labāk gribētu, lai ma nam dēlam viegli veiktos ar sievām, kad tas laiks pienāks, nekā kad viņš justos nedrošs un baidītos viņām tuvoties.

—   Tai ziņā tu vari cerēt to labāko, — Pūķis teica, — nekādu nedrošības dīgļu tu viņā neatradīsi.

Uz bērna kristībām nu bija vīkšams liels gods, uz kuru bija nodomāts aicināt visus labiešus no tuvienes un tālienes. Pūķis gribēja, lai nekas netiktu taupīts — ne no cepumiem, ne no dzērieniem, ne no kautiem lopiem, lai, kā viņš teica, mežinieki dabūtu baudīt īstu virsaiša viesmīlību triju dienu godā. Baznīcai vajadzēja būt par dižo vies istabu, jo tur bija visvairāk telpas; un trešajā dienā, kad visi būs priecīgi no bagātās cieņas, tēvam Vilibaldam va jadzēja viņiem sprediķot, pēc kam daudzi varbūt liksies kristīties.

No sākuma tēvs Vilibalds negribēja piekrist tam, ka mielastu rēcošiem pagāniem klās viņa jaunajā baznīcā, kur viņš nule kā bija uzcēlis altāri un uzstādījis skaistu krustu. Bet viņš bija tais domās, ka varbūt šoreiz daudz dvēseļu tiks piegrieztas patiesajai mācībai. Ilvu darīja nemierīgu divas lietas: viņa gribēja, lai alus netiktu darīts pārāk stiprs, tādēļ ka pie viņiem viesos būs mežonīgi ļaudis un kā vīrieši, tā sievietes sēdēs pie galda; turklāt viņa nezināja, ko darīt ar savu kaklarotu, vai viņa drīkstēja to aplikt vai ne.

—   Jo pēdējo reizi, kad to rādīja viesībās, tika laisti darbā zobeni, — viņa teica. — Un še kāre pēc zelta droši vien būs vēl lielāka nekā Jelingē.

—   Es tev dotu padomu to aplikt, — Pūķis teica, — jo gribu, lai būtu redzams, ka tu esi pārāka par citiem. Un tev būs maz prieka no rotas, ja tā aizvien gulēs lādē.

Visiem nu bija daudz darba, godu vīkšot. Tika darīts daudz alus, cepts daudz maizes, un Pūķis ik dienas aptaustīja kaujamos lopus, likdams tos labi barot.

Vienā dienā no meža dienvidu pusē iznāca kāds vīrs ar diviem kravas zirgiem un piejāja pie mājām. Viņu laipni saņēma un lūdza nākt iekšā. Tas bija vecs vīrs, vārdā Ule, kurš jau ilgu laiku plašajos robežnovadu apvidos jāja apkārt no mājas uz māju, tirgodamies ar ādām un sāli, kādēļ bija iesaukts par Sāls Uli un visur bija labi pazīstams. Neviens viņa neaiztika, lai gan viņš aizvien eeļoja viens, jo bija savāds un tika uzskatīts par mazliet jukušu; bet viņš bija labs ādu pazinējs, un viņu pievilt nebija viegli; ar savu sāli viņš aizvien bija gaidīts viesis pie tiem, kas sev varēja atļauties turēt tik dārgu mantu. Lielie suņi rēja, bet tiem viņš daudz vērības nepiegrieza, tāpat viņa vecie zirgi. Bet pie durvīm viņš apstājās un liedzās pārkāpt slieksni, pirms nezinās, vai priesteris atradās mājās, jo no tā viņam bija bail.

—   Mūsu mācītājs nekož, — Asa saskaitusies teica, pati celdama viņam ēdienu priekšā. — Bet šodien viņš ar Rapu ir aizgājis zivis ķert, tā ka viņš tev nebūs jāredz. Tikai tāds kraķis kā tu, kam tik maz saprašanas, var bīties no Dieva priestera. Tomēr būsi viesis mūsu mājā, tādēļ sēsties nu vien un ēd, nabaga veci; ir tiesa, ka tu ar savu sāli nāc īstā laikā. Jo mūsu sāls drīz būs cauri, bet mūsu godā izies ne mazums, ja viss notiks tā, kā Pūķis to grib. Viņš grib, lai katram būtu trijos pirkstos saņemama šķipsna sadauzītas sāls, kur pamērkt kā gaļu, tā desu, kā arī sāls pie putras; kaut gan lielākā daļa ļaužu teiks, ka tā ir pārmērība pat tādiem ļaudīm kā mēs un ka sviests un medus pie putras ir pietiekami pat tai labākajā godā.

Vecis sēdēja un ēda, maizi rūgušpienā mērcēdams. Par Asas vārdiem viņš nopurināja galvu.

—   Sāls ir tas labākais, — viņš teica. — Cilvēkam jāēd sāls, cik vien viņš var; tas dod veselību, spēku un ilgu mūžu. Tā izdzen kaites no miesām un atjauno asinis. Visiem garšo sāls. Paskatieties vieni

Dvīņi stāvēja, rokās turēdamies, un vērīgi noraudzījās viņā. Viņš izņēma divus sāls graudus no jostas un sniedza tos bērniem, mīlīgi klukšķēdams. Tie vilcinādamies pienāca tuvāk un beidzot paņēma graudus un sāka tos sūkāt.

—   Redziet nu, — vecis teica, — kā tas ir. No sāls neviens neatteiksies.

Bet, kad viņš bija beidzis ēst un, alus padzēries, bija izstāstījis jaunākās ziņas un Ilva ar viņu gribēja nodarīt pirkumu, izrādījās, ka viņa kulēs tikpat kā vairs nemaz nebija sāls: baltās, tā sauktās ķeizara sāls, kādu Pūķis gribēja savam godam, viņam nebija nemaz un no brūnās šķirnes tikai kāds nieks.

Asa draudēja.

—   To tev vajadzēja teikt sākumā, — tā viņa teica, — tad es zinātu, kā tevi uzņemt. Bet tā jau es aizvien esmu teikusi: kas gan tiek no tā, ja baro vecus večus, trojļus un vecus buļ|us?

Bet Ule, kurš nu bija paēdis un apmierināts, teica, ka visam varot atrast zāles.

—   Ce|ā uz šejieni ir vēl citi tirgotāji, — viņš teica. — Es pajāju viņiem garām, kad viņi vakar bija apmetušies atpūsties pie Jēklīdcnes, vienpadsmit vīru, viens zēns un četrpadsmit zirgu. Viņiem bija ir naglas, ir vilnas audumi, ir sāls. Viņi teicās uznākuši augšā pār Garajiem Kokiem un gribam doties uz Smolandi. Es viņus nepazinu, lai gan reizēm esmu domājies pazīstam visus cilvēkus. Bet es kļūstu vecs, un nāk jauni ļaudis. Viņi taisījās jāt uz šejieni, to es zinu, jo viņu virsaitis jautāja pēc tevis, Pūķi/

Pūķis tikko kā bija pamodies no pusdienas snaudiena savā. kambarī un nu iznāca ārā pie citiem klausīties vecī.

—   Pēc manis? — Pūķis teica. — Kas viņš tāds bija?

—   Viņu sauca Estēnu no Eres; viņš ir nĢ finvēdeniešu puses, bet šai apvidū viņš nekad neesot bijis. Viņš ilgi esot braukājis pa tālu jūru, bet nu visu savu ieguvumu esot ielicis šai ceļojumā, lai ar labu peļņu varētu atgriezties uz mājām.

—   Kādēļ viņš jautāja pēc manis? — Pūķis jautāja.

—   Viņš par tevi bija dzirdējis runājam kā par bagātu un ievērojamu vīru, vienu no tiem, pie kuriem tirgotāji

labprāt iegriežas. Viņa precēs esot arī sidraba rotas, tā viņš teica, un labas bultas un stopu dzīslas.

—   Vai viņš jautāja tikai pēc manis? — Pūķis teica.

—        Viņš gribēja arī zināt, kādi citi lielmaņi te esot atrodami, kas nepērkot sīkumus kaulēdamies un žēlodamies. Bet visvairāk bija runa par tevi, jo viņš bija dzirdējis, ka tu esot tas bagātākais.

Pūķis brīdi sēdēja, izskatīdamies domīgs.

—   Vienpadsmit vīru? — viņš teica.

—        Un viens zēns, pavisam mazs. Ir vajadzīgi krietni vīri tādas lielas kravas apsargāšanai, bet zēns viņiem bija palīgā pie zirgiem.

—        Viss jau var būt, — Pūķis teica, — tomēr ir labi laikus tikt brīdinātam, kad gaidāmi sveši vīri tik lielā skaitā.

—        Es pekā Jauna pie viņiem nemanīju, — Ule teica. — Bet bezbailīgam vīram viņam ir jābūt, jo es viņam teicu, ka tev mājās ir priesteris, bet par to viņš nelikās zinis.

Visi par to smējās.

—   Kādēļ tu no priestera baidies? — Pūķis teica.

Bet uz to vecajam nekā nebija, ko atbildēt. Viņš tikai

purināja galvu ar viltību sejā, apspiestā balsī murminādams, ka tik dumjš viņš neesot', ka nezinātu, ka tādi Jau- dis esot Jaunāki par trojjiem, pēc kam viņš steidzīgi taisījās doties projām.

—        Pēc septiņām nedējām būs mans gods, — Pūķis teica viņam, kad viņš jāja projām. — Un, ja tu atrastos šai apvidū, būsi gaidīts viesis, jo var izrādīties, ka tu man esi izdarījis labu pakalpojumu.

Trešā nodaļa

Par svešiniekiem ar sāls kravu un kā koniings Svens nedabūja vienu galvu.

Nākošā vakarā svešinieku zirgi pienāca pie Grēninges. Bija sācis līt, un zirgi un vīri apstājās pa gabaliņu no vārtiem, kamēr viens pienāca un jautāja pēc Pūķa, izlūgdamies naktsmājas. Suņi bija rējuši laikus, un Pūķis stāvēja pie vārtiem kopā ar Rapu un mācītāju un pieciem vīriem no mājas ļaudīm, visi apbruņoti, izņemot tēvu Vi- labaldu. Svešinieks, kurš bija pienācis, bija garš, kalsens vīrs, plašā apmetnī ietinies. Ūdeni no acīm izslaucījis, viņš teica:

—   Sis lietus ir nelabs tirgotājiem, jo ne saiņi, ne ādas maisi no tā nevar aizsargāt, bet man ir sāls un vilnas audumi, kas lāgā necieš mitruma. Tādēļ, lai gan esmu svešinieks, lūdzu tev pajumti precēm un naktsmājas sev un saviem vīriem. Mēs tev to lūdzam, un mēs neesam klaidoņi. Es esmu Estēns Uges dēls no Erestādes Finvēdē, no Garā Grima dzimtas; mans mātesbrālis bija Stīrs Gudrais, par kuru visi ir dzirdējuši runājam.

Pūķis vērīgi noraudzījās viņā, viņam runājot.

—   Tev ir daudz vīru, — viņš teica.

—   Un tomēr man reizēm ir licies, ka viņu varbūt ir par maz, — Estēns atbildēja, — jo vedu līdz dārgas mantas un šie novadi tirgotājiem nav no drošākajiem. Bet līdz šim viss ir bijis labi, kaut vien tā paliktu arī turpmāk. Varētu arī izrādīties, ka manos saiņos ir šis tas, ko tu vai tava sieva gribētu nopirkt.

—   Vai tu esi kristīts? — brālis Vilibalds jautāja.

—   Nē, nē, — Estēns ātri atbildēja, — ne es, ne cits kāds no maniem vīriem. Alēs visi esam godīgi vīri.

—   Tu runā, kā tu saproti, — Pūķis cieši noteica. — Se mēs visi esam kristīgie, un tas bija Kristus priesteris, kas tev jautāja.

—   Tas mums, svešiniekiem, nevarēja būt zināms, — Estēns padevīgi atteica, — nu gan atceros, ka kāds ceļa vīrs man stāstīja, ka še mājās esot priesteris. Tas man bija izgājis no prāta, jo visvairāk gan viņš stāstīja par tevi, tavu bagātību un lielo slavu.

Lietus nu pieņēmās aizvien vairāk, un tālumā bija dzirdama pērkona ducināšana. Estēns paskatījās uz savu kravu un likās esam norūpējies. Viņa vīri gaidīja pie zirgiem, muguras pret vēju pagriezuši un mēteļus uz galvām uzrāvuši, bet lietus kā dūmi apņēma viņus..

Raps savilka muti.

—   Nu jau sāli laikam varēs dabūt par lētu maksu, — viņš teica.

Bet Pūķis tagad teica:

—   Tava dzimta varbūt ir laba, smolandieti; negribu art neko ļaunu par tevi domāt, bet vienpadsmit apbruņoti vīri

kā naktsviesi manās mājās man šķiet esam par daudz, kaut ari es labprāt negribētu būt neviesmīlīgs. Domāju ari, ka tu nevari ņemt man |aunā, ka tev to saku. Bet nu tev pašam ir jāizvēlas viena no divām lietām: vai nu doties tālāk un citur meklēt naktsmājas, vai arī apmesties še pirtī ar visiem saviem vīriem un precēm, bet tad jums pirms jānodod man savi ieroči še pie vārtiem.

—   Tie ir smagi noteikumi, — Estēns teica, — jo līdz ar to es sevi un savas bagātības nododu tavās rokās, un to neviens labprāt nedara. Bet tevī, man liekas, ir pārāk daudz virsaiša īpašību, lai tu domātu uz viltu pret mani, un man patlaban nav citas izvēles. Tādē] lai notiek tā, kā tu gribi.

To teicis, viņš nokabināja zobenu un uzsauca saviem vīriem pasteigties, ka var dabūt preces zem jumta. Nu iz cēlās liela steiga, tomēr visiem bija jānodod ieroči, iekām tos ielaida sētā. Zirgus piesēja zālājā pie upes, jo nekādas vilku briesmas šinī gadalaikā tur nedraudēja.

Kad viss bija • kārtībā, Pūķis lika svešiniekiem celt priekšā ēdienu un dzērienu. Pēc tam viņš sarunāja no Estēna kā sāli, tā vilnas drānu, un Estēns viņam likās esam godīgs tirgotājs, kurš par savām precēm neprasīja daudz vairāk, kā tas saprātīgiem ļaudīm varēja likties pieņemami. Darījumam viņi vienprātīgi uzdzēra, bet pēc tam Estēns teica, ka viņa vīri pēc garās dienas esot noguruši; un, par cieņu pateikušies, viņi devās uz savu guļasvietu.

Nu negaiss sāka plosīties aizvien niknāk, un pēc kāda laiciņa bija dzirdama lopu maurošana, kuri nakti bija sadzīti laidarā pie mājām. Raps ar govju veci izgāja ārā paskatīties, vai lopi trakumā nav izlauzušies ārā. Bija pilnīga tumsa, izņemot vienu otru zibeni. Raps ar veci, apgājuši laidaram apkārt, atrada to veselu. Te pēkšņi kāda sīka balss tumsā jautāja:

—   Vai tu tas esi, Sarkanais Pūķi?

—   Ne gluži, — Raps teica, — bet uz to pusi gan. Ko tu no viņa gribi?

Kāda zibšņa gaismā viņš ieraudzīja mazo zēnu, kurš pavadīja tirgotājus.

—   Gribu zināt, cik viņš man dos par savu galvu, — zēns teica.

Raps ātri noliecās un sagrāba viņu aiz rokas.

—   No kādiem tirgotājiem tad tu esi? — viņš teica.

—   Ja es viņam visu izstāstīšu, varbūt viņš man kaut ko dos, — zēns dedzīgi teica. — Estēns ir pārdevis viņa galvu konungam Svenam un tagad ir atnācis tai pakaļ.

—   Nāc! — Raps teica.

Viņi steigšus iegāja iekšā. Pūķis bija apgūlies ar visām drānām negaisa un svešinieku dēļ, bet no tā, ko viņš dabūja dzirdēt, miegs viņam tūliņ pilnīgi pārgāja. Aizliedzis iedegt gaismu, viņš ātri ietērpās bruņās.

—   Vai tiešām esmu pievilts? — viņš teica. — Viņu ieroči taču ir še.

—   Viņiem zobeni un cirvji ir paslēpti saiņos, — zēns teica. — Viņi saka, ka tava galva esot krietnu pūļu vērta. Bet man viņi nekā nedod un izgrūda mani lietū, lai pieskatu zirgus, lai tad arī izput viņu veikals. Es pie viņiem nepiederu. Nu viņi droši vien tūliņ nāks šurp.

Visi Pūķa vīri nu jau bija pamodināti un apbruņoti. Kopā ar Pūķi pašu un Rapu viņi bija pavisam deviņi, bet daži bija jau labi gados, un uz tiem cīņā daudz palaisties nevarēja.

—   Labākais būs, ja tūliņ iesim uz viņu durvīm, — Pūķis teica. — Ja labi izdodas, mēs varam viņus nosvēpēt turpat iekšā.

Raps pavēra durvis un paraudzījās ārā.

—   Muins ir laime, — viņš teica, — sāk skaidrēties. Tad mēs labāk varēsim uzbrukt viņiem ar šķēpiem, kad viņi nāks ārā.

Negaiss bija pārgājis, un bāls mēness spīdēja mākoņos.

Ilva stāvēja aiz vīriem, kad viņi gāja ārā.

—   Esi mierīga, — Pūķis teica, — un uzsildi alu pa to laiku. Vienam otram tā varbūt vajadzēs, kad pārnāksim atpakaļ.

Klusu viņi pāri pagalmam devās uz pirti, garām malkas šķūnim, kurš atradās turpat līdzās. To viņi bija aizsnieguši, kad pirts durvis lēnām pavērās; tur vīri raudzījās ārā, un ieroči bija redzami. No Pūķa puses tūliņ tika mesti šķēpi, bet redzamība nebija laba. Atskanēja cīņas saucieni, un durvīs izcēlās drūzmēšanās, svešiniekiem ātri steidzoties ārā. Pūķis noliecās un satvēra malkas kluci, kas stāvēja pie šķūnīša. Viņam izdevās to pacelt, lai gan rokas viņam krakšķēja; uz priekšu paskrējies, viņš ar visu spēku meta to atvērtajās durvīs. Priekšējiem izdevās izvairīties, bet daži tika ķerti un rēkdami nogāzās.

—   Tas bija derīgi, — Raps teica.

Svešinieki bija droši vīri, lai gan lieta bija iesākusies citādi, nekā viņi to bija domājuši. Visi, kas stāvēja kājās, metās ārā. Nu sākās sīva cīņa, lielā sajukumā, jo, kad mēness pazuda mākoņos, nebija viegli izšķirt draugu no ienaidnieka. Pūķim iznāca cīnīties pret diviem vīriem, no kuriem vienu viņš tūliņ nogāza, bet otrs, neliela auguma plecīgs vīrs rupjiem locekļiem, drāzās viņam virsū, galvu noliecis kā kuilis, un, viņu nogāzis, iedūra viņam gūžā ar garu nazi. Pūķis palaida zobenu un dabūja aplikt roku viņam ap kaklu; nazi viņš no sevis atturēja ar otru roku, visiem spēkiem pretim cīnīdamies; tā viņi labu brīdi valstījās pa lietus ūdeni, jo otrs, ar īso kaklu, bija stiprs kā lācis, ar viņu bija jācīnās kā ar gatavo trolli. Beidzot viņi pievēlās pie pirts sienas. Pūķis dabūja atsperties un labāk pieķerties, un otrs sāka krākt; tad skausts viņam nokrakšķēja, un viņš mierīgi palika guļam. Pūķis nu ujzlēca kājās un sāka meklēt savu zobenu, saīdzis par dabūto naža dūrienu, jo, lāgā nevarēdams kustēties, dzirdēja pāris savu vīru saucam palīgā.

Bet te atskanēja rejas, kas bija skaļākas par visu cīņas troksni. Brālis Vilibalds ar šķēpu rokā atsteidzās gar mājas stūri līdz ar lielajiem suņiem, kurus bija izlaidis no būdas. Tie bija gluži traki visi četri; ar putām ap purniem, milzīgiem lēcieniem tie metās virsū svešiniekiem. Tos tagad sagrāba bailes, jo suņi bija lieli kā četru mēnešu teļi un skats viņiem neredzēts. Viņi metās skriet lejā uz upi, suņiem un Pūķa vīriem viņiem pakaļ dzenoties. Kādi pāris tika panākti un nogalināti, bet trīs izglābās ūdenī. Pūķis kliboja pakaļ, cik labi varēdams, baidīdamies, vai tikai Estēns nebūs starp tiem, kas bija izglābušies. Bet, kad viņš atkal uzgāja augšā sētā, viņš atrada Rapu sēdam uz baļķa un, atspiedušos uz cirvja kāta, vērojam vīru, kurš izstiepies gulēja viņam priekšā.

— Te tev ir pats tirgotājs, — Raps teica, ieraudzījis Pūķi nākam, — bet, vai viņš vēl ir dzīvs vai ne, to es nezinu. Viņš nebija nekāds gļēvs cīnītājs, ja man jāsaka.

Estēns gulēja uz muguras bāls un asiņains; viņa bru- ņucepuri bija pāršķēlis cirtiens. Apsēdies Rapam līdzās, Pūķis noraudzījās uz uzvarēto vīru. No šī skata viņš jutās tik labi, ka aizmirsa savu vāti. Nu skriešus atsteidzās Uva un Asa, abas priecīgas un nobijušās, un tūliņ gribēja Pūķi vest iekšā, lai aprūpētu un pārsietu viņu, bet viņš sēdēja un, uz Estēnu raudzīdamies, pie sevis murmināja. Beidzot viņš teica;

— Tagad es zinu cienīgu velti, svainim Svenam ko dāvanai sūtīt. Preciniek,

saņems viņš galvu: nevis Pūķa, bet tavu paša.

Tēvs Vilibalds pienāca un, apskatījis Pūķa vāti, vēlēja viņam tūliņ iet iekšā vai likt sevi ienest Rapam un sievietēm. Pēc tam viņš, pār Estēnu noliecies, aptaustīja Rapa cirtiena vietu.

—   Viņš vēl ir dzīvs, bet, cik ilgi tas būs, to es nezinu.

—   Viņa galvu dabūs konungs Svens, — Pūķis teica.

Bet brālis Vilibalds bargi atteica, ka tādus trakumus

viņš negrib dzirdēt un ka Estēns ir jānes iekšā tāpat kā pārējie ievainotie.

—   Un te nu man kādu laiku būs daudz, ko darīt, — viņš teica.

Tēvs Vilibalds aizvien bija loti noteikts vīrs, bet nekad tik noteikts kā tad, kad viņam bija darīšana ar slimiem un ievainotiem. Tagad visiem, kas to varēja, tūliņ vajadzēja līdzēt ienest un apkopt ievainotos.

Pūķis zaudēja samaņu, kad viņam bija līdzēts tikt iekšā un vāts bija apkopta, jo viņš bija zaudējis daudz asiņu. Nākošā dienā viņš jutās labāk, nekā būtu varēts gaidīt. Apmierināts viņš atcerējās, kā viss bija noticis, un teica, ka mazais zēns turpmāk varēs palikt pie viņa un ka tam klāsies tik labi, it kā viņš piederētu pie dzimtas. Nu viņš dabūja zināt, ka ir zaudējis divus vīrus un ka otriem diviem bija smagas cirtienu rētas, tāpat kā vienam no suņiem, bet tie ar Dieva palīgu atspirgšot, tā brālis Vilibalds domāja, — kā vīri, tā suns. Pūķim bija žēl zaudēto vīru, bet varēja būt vēl ļaunāk. No svešinieku bara pie dzīvības vēl bija Estēns un citi divi, neskaitot trīs upē ielēkušos. Pirtī bija atrasti divi, ko bija ķēris malkas klucis. Viens bija beigts, ar ielauztām ribām, otram bija lauzta kāja un sadragāta pēda. Tēvs Vilibalds visus ievainotos bija licis ienest baznīcā un noguldīt uz salmiem. Tur viņiem pēc tam bija tā vislabākā kopšana. To ik dienas varēja redzēt, kā mazais mācītājs ar prieku nopūlējās gar viņiem. Jo pēdējā laikā nekādas lielas izdevības nodarboties ar arstēšanas mākslu viņam nebija bijis un laiks viņam tādē] dažreiz bija licies pārāk garš.

Pūķis drīz vien atkal bija uz kājām, jo nekādu lielāku seku naža dūrienam nebija. Un vienā dienā tēvs Vilibalds, ieradies pie pusdienu gaida apmierinātāks nekā parasti, teica, ka pat Estēns, kurš vissmagāk bijis ievainots, nu it kā sākot atlaboties. Paps purināja galvu, to izdzirdīs.

— Tad mans cirtiens nav bijis tik labs, kā es domāju, — viņš teica.

Bet Pūķim šķita, ka par šo jauno ziņu neesot daudz ko priecāties.

Ceturtā nodaļa

Ka Pūķis sprediķoja sāls tirgotājam.

Cīņa Grēningē drīz kļuva zināma novadā. Un Gudmunds no Uvaberjas ar pulciņu tālu kaimiņu, kurus Pūķis vēl nL'kad agrāk nebija redzējis, atjāja ciemā, lai dzirdētu, kā viss pie tam bija noticis. Viņi dziļi dzēra no Pūķa alus, trokšņaini priecādamies par to, ko dabūja dzirdēt par cīņu. Tic tik esot ķērieni, kas novada veco cieņu ceļot godā, tā viņi sauca. Uzteikdami lielos suņus, viņi labprāt gribēja aizrunāt sev to pēcnākamos. Bet, apskatot lielo daudzumu sāls un drānas, k? arī citas labās lietas, ko Pūķis bija ieguvis, viņi nopūtās, ka tāda laime nebija kritusi viņiem. Visā saderībā nu notika arī zirgu pārdošana, jo Pūķim nu bija daudz vairāk zirgu, nekā viņam vajadzēja, un viņam likās arī, ka viņš nevar būt pārāk dārgs, kur lieta grozījās ap kara laupījumu. Pēc tam stiprākie izmēģināja spē kus pie malkas kluča; un, lai gan apkārt stāvošie minēja vārdā mirušus vīrus, kurus bija pazinuši bērnībā un kuri gluži viegli bija izturējuši daudz lielākus spēka pārbaudījumus nekā šo, nevienam tomēr neizdevās pilnā mērā atkārtot Pūķa metienu. Pūķis pie tam bija vislabākajā omā un lūdza viņus pārāk par to nenoskumt.

— Jo neticu, ka arī es pats to vēlreiz varētu veikt, ja liels niknums nenāktu palīgā.

Visi viņi gribēja zināt par Estēnu un nevarēja saprast, ka Pūķis viņu bija atstājis pie dzīvības. Tādam tik nazi kaklā, tā viņi vienprātīgi paskaidroja; tas esot tas labākais līdzeklis pret tādas sugas |audīm. Viņi nopietni deva viņam padomu nesagādāt sev pašam un citiem nepatikšanas, palaižot vīru dzīvu. Tādas lietas vēlāk atriebjoties, par to lai viņš esot drošs, jo viņi pazīstot smolandiešus; tie nekad neaizmirstot to, kas viņiem nodarīts. Kādi pāris no viņiem gribēja tikt baznīcā apskatīties vīru un ar viņu parunāt; viņi teicās gribam viņam jautāt, kādas tagad esot viņa domas par galvu noņemšanu jēingiešos. Bet tēvs Vilibalds turēja durvis aizslēgtas un neļāvās pierunāties. Gan viņi ar Dieva palīgu tikšot baznīcā, kad tas laiks pienākšot, tā viņš teica, bet ne lai dzītu jokus ar ievainotu vīru, kurš nule tikko varēja pacelt galvu uz augšu.

Ar to viņiem vajadzēja apmierināties. Bet pirms aizjā- šanas, pie atvadu kausa, viņi cits caur citu sauca, ka nu visiem esot skaidri redzams, ka Pūķis esot īsts virsaitis še jēingiešos, ka viņam dzīslās tiešām ritot Svena Zurk- deguna asinis, lai gan viņš licies kristīties, un ka viņi labprāt gribot stāvēt viņa pusē tai ķildā, kas varētu izcelties.

Uz atvadībām un labas kaimiņu saticības veicināšanai Pūķis katram no viņiem iedeva mēriņu sāls. Viņi aizjāja no Grēninges ar lielu brašumu un jautrību, seglos līgodamies un kā lēļi brēkdami.

Mazais zēns palika nemierīgs, izdzirdis, ka Estēns atveseļosies. Viņam šķita, ka tas viņam neko labu nevēstīja, jo tad, tā viņš teica, Estēns viņu nogalināšot, kolīdz viņš varēšot. Bet Pūķis viņu mierināja, ka nekas ļauns viņam nenotikšot, par to viņš varot būt drošs, lai ko arī Estēns domātu. Zēnam bija Ulfs vārdā, un sākumā viņu ļoti lutināja Ase un Ilva, kuras pašas nesaprata, kā viņam parādīt pateicību par to, ko viņš viņu visu labā bija izdarījis. Asa pali sēdās pataisīt viņam labākas drānas. Viņa ar tēvu Vilibaldu bija vienās domās, ka tas esot Dieva pirksts, ka zēns viņiem palīdzējis, it kā sūtīts viņu glābšanai no ļaunā varas. Viņas izjautāja viņu, kā viņš ticis pie tirgotājiem. Zēns stāstīja, ka aizbēdzis no kāda neganta radinieka lejā piekrastē, pie kura viņam klājies ļoti grūti, pēc tam kad abi viņa vecāki noslīkuši zvejā, kad viņš bijis gluži mazs. Tirgotāji viņam likuši zirgus sargāt.

— Bet viņi skopojās ar ēdienu; dabūju tikai to, ko nozagu lauku sētās; bet pa naktīm man vajadzēja uzraudzīt zirgus, un mani pēra, ja tiem kas notika. Bet ļaunākais, ka es nekad nedabūju jāt, lai cik piekusis es arī biju, zirgiem līdz iedams. Lai gan man bija labāk pie viņiem nekā tur, kur es pirms tam biju bijis, nekādas mīlestības ne pret Estēnu, ne pret citiem es tomēr nejutu, un ir labi, ka še es no viņiem tiku vaļā. Jo še man ir tas, kas man agrāk nekad nav bijis: esmu paēdis, un man ir gulta, kur gulēt; gribu tādēļ aizvien palikt pie jums, ja vien mani nedzīsit projām. Nebaidos arī no kristības, ja jums šķiet, ka tā vajadzīga.

Tēvs Vilibalds viņam atbildēja, ka vajadzīgs tas esot, par to neesot ne mazāko šaubu, un kristīts viņš kļūšot, kad viņš būšot mazliet iepazīstināts ar Kristus mācību. Ilva lika viņam uzraudzīt Odniju un Ludmilu, kas nu bija kļuvušas ļoti kustīgas, labprāt mēdza pazusf no mājas un pāris reižu visiem par lielām izbailēm bija atrastas lejā pie upes. Zēns šo uzdevumu izpildīja ar godu, visur meitenēm sekodams; tas, viņam šķita, esot labāk nekā uzraudzīt zirgus. Viņš prata visādi svilpot, labāk kā dažs cits, un pat atdarināt putnus, un mazajām meitenēm viņš tūliņ patika. Viņa dzīvās dabas dēļ viņu ar laiku iesauca par Jautro Ulfu.

Estēns un viņa vīri nu bija tik tālu atlabuši, ka varēja sākt kustēties. Viņus pārvietoja uz pirti, kur kāds apbruņots vīrs tika pielikts viņus uzskatīt, un tēvs Vilibalds nu mēģināja runāt ar viņiem par kristīgo ticību. Pie Pūķa aizgājis, viņš tomēr teica, ka šo vīru sirdsprāts žēlastības sēklai tiešām esot visai neauglīga zeme, bet ka cits nekas jau arī nebijis gaidāms.

—   Neesmu nekāds augstprātīgs vīrs, — viņš teica, — un netīkoju pēc goda un slavas, bet es tiešām justos atalgots par savām lielajām pūlēm, ja es pirmais dabūtu nokristīt kādu smolandieti. Jo nav dzirdēts, ka tas jau kādreiz būtu noticis; prieks debesīs par to būtu jo liels. Bet, vai man tas izdosies ar šiem vīriem, par to es šaubos, jo viņu stūrgalvība ir pārāk liela. Būtu labi, ja tu, Pūķi, gribētu man palīdzēt un teikt šim Estēnam kādus brīdinājuma vārdus.

Pūķim priestera domas šķita labas un pareizas, un viņš labprāt gribēja viņam palīdzēt.

—   To es tev apsolu, — tā viņš teica, — ka kristīti viņi tiks visi trīs, iekām viņus izlaidīs no Grēninges.

—   Vispirms viņiem jāuzklausa manas pamācības, kaut gan no tā nekas negrib iznākt.

—   Viņi uzklausīs manas, — Pūķis teica.

Viņi abi devās uz pirti, un Pūķis un Estēns pirmo reizi pēc cīņas redzēja viens otru. Estēns gulēja aizmidzis, bet pamodās, viņiem ienākot. Galva viņam bija aptīta saitēm, kuras tēvs Vilibalds ik dienas mainīja. Viņš piecēlās sēdus un, galvu rokā saņēmis, noraudzījās uz Pūķi.

—   Man šī sastapšanās bija laimīga, — Pūķis teica. — Galva man labāk turas uz pleciem nekā tev, turklāt man tev ir jāpateicas par tām lielajām bagātībām, ko tu esi atgādājis pie manām durvīm. Tā tu gan šo lietu nebiji iedomājies.

—   Viss notiktu citādi, — Estēns teica, — ja zēns mani nenodotu.

Pūķis smējās.

—   Skaisti gan dzirdēt runājam par nodevību tādu vīru kā tevi. Bet vienā lietā es gribētu dzirdēt tavas domas. Tu gribēji noņemt manu galvu — kam tad nu ir tiesības uz tavu?

Estēns brīdi klusēja, tad viņš teica:

—   Man nav bijis laimes šai lietā, vairāk nekā tur nav, ko sacīt.

—   Tev varēja būt vēl mazāk laimes, ja nebūtu šī svētā vīra, kuram tu esi pateicību parādā. Kad dabūju zināt, ka konungs Svens vēlas kādu galvu no šiem apgabaliem, manas domas bija nosūtīt viņam tavu, bet šis Kristus priesteris atrunāja mani. Viņš izglāba tavu dzīvību un izdziedēja tavu vāti, bet ar to viņam nepietiek, tagad viņš grib izglābt arī tavu ļauno smolandieša dvēseli. Tādēļ nolēmām tevi kristīt un tavus vīrus līdz ar tevi. Tev še nekā nav, ko sacīt, jo tava galva ir mana un es daru ar to, ko gribu.

Estēns drūmi noraudzījās uz viņiem abiem.

—   Mana cilts ir liela un varena, — viņš teica, — un neviens nepaliek neatriebts, kas pie tās skaitās. Tādēļ tas tev dārgi maksās, tas tev ir jāzina, bet visdārgāk tad, ja tu spiedīsi mani uz nelietībām.

—   Neviens tevi nespiež, — Pūķis teica. — Tev pašam ir brīv izvēlēties. Vai tu gribi, lai svētais vīrs tavu galvu slaka ar ūdeni, kas tev nāks tikai par labu? Jeb vai tu labāk gribi, lai to iebāž maisā un nosūta konungam Svenam? Apsolu tev, ka to rūpīgi iesaiņosim un ka tā labā izskatā nonāks galā, lai viņš redz, kam tā pieder. Vislabāk būs sūtīt to iesālītu, jo sāls man tagad ir diezgan.

—   Neviens no manas cilts vēl nekad nav ticis kristīts, — Estēns teica. — Tikai starp mūsu vergiem ir kristītie.

—   Tev jāzina, — Pūķis teica, — ka Kristus pats ir teicis, ka visiem ir jātop kristītiem, pat smolandiešiem; tēvs Vilibalds zina šos vārdus.

—   Viņš saka tā, — tēvs Vilibalds teica, — «Ejiet pa visu pasauli, pasludinādami manu mācību visiem cilvēkiem un tos kristīdami.» Arī to viņš ir teicis: «Kas tic un top kristīts, tas taps svēts; bet, kas netic, tas nonāks ellē.»

—   Nu tu dzirdēji, — Pūķis teica, — tā ir, kā tev saku:

Uz elli tu brauksi bez galvas, vai tevi svaidīs ar svētūdeni.

—   Tavs grēks ir liels un tavs ļaunums melns, — tēvs Vilibalds sacīja, — bet tā tas ir ar ļaužu lielāko daļu šai zemē. Bet, ja tu tiksi kristīts, tevi varbūt tomēr pieskaitīs pie labajiem Kristus mīlestības dēļ, kad viņš atnāks mākoņos, lai tiesātu visus cilvēkus. Bet līdz tam brīdim nu vairs nav tālu.

—   Turklāt tev jāzina, — Pūķis teica, — ka Dieva roka būs ar tevi, kad tu būsi kristīts. Un viņa roka ir stipra, kā tu pats būsi manījis, man un manējiem uzbrukdams. Man aizvien visur ir labi sekmējies no tā laika, kad sāku turēties pie Kristus. Vairāk tev nekas nav jādara kā jāatsakās no vecajiem dieviem un tā vietā jāsaka tā: «Nav cita Dieva kā vien Dievs, un Kristus ir viņa pravietis.»

—   Nevis viņa pravietis, bet viņa dēls, — tēvs Vilibalds cieši noteica.

—   Viņa dēls, — Pūķis ātri teica. — Tā tam ir jābūt. To es zinu labi. Es tikai ātrumā pārteicos; man mēle sa- misījās dēļ tās viltus mācības, kurā turējos pie sava kunga, Kordovas Almansura, kad viņam kalpoju andalfl- ziešu zemē. Bet tas jau ir sen, un nu jau ir ceturtais gads, kamēr mani kristīja bīskaps Anglijā; un visu šo laiku Kristus man ir bijis lielākais palīgs. Manus ienaidniekus viņš nodod manā rokā, tā ka ne tikai tādi vīri kā tu neko neiespēj pret mani, bet arī pats konungs Svens. Arī daudz kas cits man ir piešķirts. Man jau piedzimstot ir bijusi laba laime, tomēr var manīt, ka starpība šai ziņā ir bijusi liela.

—   To es nevaru noliegt, ka tev nebūtu vairāk laimes kā man, — Estēns teica.

—   Bet tikai pēc tam, kad likos kristīties, mana laime ir bijusi tik liela kā tagad, — Pūķis teica. — Jo agrāk, kad vecā mācība bija vienīgais, ko zināju, es bieži nonācu lielā postā. Tā es divus gadus kā vergs sēdēju uz Almansura kuģa, dzelžiem pie airējamā sola piesaistīts. Es gan ieguvu šo zobenu, ko tu še redzi, labāko no ieročiem, tā ka pat Stīrbjerns, kurš vislabāk pazina zobenus, šo savā rokā turēdams reiz pie konunga Haralda, teicās labāka par šo neredzējis; nevaru gan teikt, ka tā būtu liela alga par tādām pūlēm. Pēc tam turējos pie andalfiziešu mācības, kā mans kungs Almansurs man pavēlēja; toreiz es ieguvu dārgu kaklarotu. Bet šīs rotas dēļ inani gandrīz nāvīgi ievainoja divkaujā konunga Haralda dižajā istabā, lai gan nesu labas andalūziešu bruņas; un, ja man nepalīdzētu šis priesteris ar savu ārstniecības mākslu, es nomirtu no savām vātīm. Beidzot es tiku kristīts un tagad piederu Kristus valstībai. Toreiz es ieguvu konunga Haralda meitu, kuru skaitu pie saviem lielākajiem dārgumiem. Arī pats tu nu redzēji, kā Kristus nodeva manās rokās visu, ko tu savos zirgos biji atvedis šurp. No tā visa tu vari saprast, ja tu esi prātīgs vīrs, ka tev nekāds zaudējums nebūs, ja liksies kristīties, drīzāk ieguvums, pat ja tu visai augstu nevērtētu to, ka varēsi paturēt savu galvu.

Tas bija garākais sprediķis, kādu jebkurš no Pūķa bija dzirdējis. Tēvs Vilibalds vēlāk teica viņam, ka nebijis nemaz tik slikti, ievērojot to, ka viņš šai darbā bijis iesācējs.

Estēns brīdi sēdēja, domās nogrimis, kad bija visu to noklausījies. Pēc tam viņš teica:

—   Ja tas tiesa, ko saki, tad piekrītu, ka Kristus mācība tev nav bijusi par ļaunu, bet gan drīzāk par labu, jo iegūt konunga Haralda meitu ir daudz; ne mazums tev tika arī no manis. Bet kristīgie vergi pie mums mājās nevarētu nekā tāda sacīt par sevi; un, kā man var klāties, tas vēl ir jautājums. Vienu lietu es tagad gribētu zināt: ja es piekristu tam, ko tu vēlies, ko tu domā darīt ar mani pēc tam?

—   Domāju palaist tevi, lai ej, — Pūķis teica, — un tavus vīrus līdz ar tevi.

Estēns izskatījās neticīgs, beidzot viņš pameta ar galvu.

—   Tā kā tu to saki mums visiem priekšā, man tev jātic, — viņš teica. — Tādēļ lai notiek, kā tu gribi. Bet, kas tev var būt par labumu, mani nokristot, to es nekādi nesaprotu.

—   Ir tikai taisnīgi, — Pūķis teica, — ka Dievam un Viņa Dēlam daru prieku, kad tie tik daudz ir darījuši manā labā.

Piektā nodaļa

Par lielo kristību mielastu un kā nokristīja pirmos smolandiešus.

Kad bites bija izspietojušas un pirmais siens ievākts, bija pienācis laiks Pūķa lielajam kristību godam. Tas vilkās trīs dienas, kā Pūķis to bija gribējis. Jau tūliņ no sākuma to iedaudzināja par savādu godu, kurā visu laiku neviens ierocis nebija kļuvis asiņains, lai gan visi viesi ik vakara tā bija piedzēruši, kā vien lielmaņa godā var vēlēties. Vienīgā notikusī nelaime bija tā, ka divi jauni vīrieši pirmajā vakarā, nule kā iereibuši, bija iegājuši pie lielajiem suņiem pakaitēties. Viens tūliņ iznāca ārā, ticis cauri ar skrambām un saplosītām drānām, bet otru, kas neganti brēca un bija nogāzts zemē un apkārt valstīts, izglāba kādas pāris no mājas sievām, pie kurām suņi bija pieraduši; viņas izvilka vīrus ar sakostiem roku stilbiem un plaukstām, un vienam bija noplēsta auss. Par to visiem bija lieli smiekli, un suņi tika cildināti kā visa novada greznums; tomēr vairāk nekādas rotaļas ar viņiem nenotika.

Asai un Ilvai bija rūpes, kā visiem sagādāt guļasvietas, jo viesu bija sanācis vairāk, nekā bija gaidīts, un arī daudz pieaugušu jauniešu bija atnākuši līdz; un, lai gan daudzi no vecākajiem ik vakara aizmiga uz soliem, kur bija sēdējuši, vai turpat apakšā uz grīdas un turpat palika guļam cauru nakti, nebūdami par apgrūtināšanu, tomēr šaurība visur bija liela. Ar jauniešiem bija viegli, jo jaunajām meitām ierādīja guļu vienā šķūnī un jaunajiem puišiem otrā šķūnī, jaunā, labā sienā; un, kaut gan daudziem nenācās viegli atrast īsto šķūni un tur palikt, tomēr sūdzamies par to nedzirdēja. Rītos jaunās meitas kautrīgi sačukstējās ar savām mātēm par to, kādas pārskatīšanās viņas sienā bija piedzīvojušas, saņemdamas aizrādījumus labi uzmanīties nākošajā naktī, lai kādam citam negadī- tos paklupt uz viņām, jo tas lāgā neizskatītos. Un tad jauno ļaužu vecāki daudzkārt apspriedās savā starpā, tā ka septiņas līdz astoņas precības bija tikpat kā izlemtas, pirms gods bija beidzies. Pūķis un Ilva par to priecājās, jo tas rādīja, ka viesi jutās labi viņu godā, kā vecie, tā jaunie; bet tēvs Vilibalds tikai rāmi rūca, par šo lietu tuvāk neizteikdamies.

Bet vispār tēvam Vilibaldam šai godā bija ko sacīt; un jau tūliņ pirmajā dienā, kad visi baznīcā bija sasēdušies solos im apsveikuma tostam alus pasniegts apkārt, viņš uz altāra, kur bija uzstādīts krusts, aizdedzināja trīs skaistas vaska sveces, kuras viņi abi ar Asu bija izlējuši, viens otram palīdzēdami, pēc kam viņš uz sapulcētajiem runāja par svēto vietu, kur viņi sēdēja.

— Vienīgais patiesais Dievs, kas še valda, — tā viņš teica, — ir gudrības, spēka un laimes Dievs; un viņa nams, kurā jums ir bijis at|auts ienākt, ir miera nams. Jo, kur viņš mīt, tur valda liels miers, kuru viņš dāvina arī tiem, kas pie viņa nāk. Se jūs esat ieradušies no turienes, kur valda māņticība un liela tumsība, lai vienu brīdi atrastos viņa tuvībā. Un māņticībā un tumsībā jūs atkal atgriezīsities, kad no šejienes aiziesit, lai barotos grēkā un dzītu visādas velnišķības, līdz jūsu mūža dienas beigsies un Dievs jūs pieskaitīs pie svešiniekiem. Bet arī ar jums Kristus, Dieva Dēls, jūt draudzību līdz pat pēdējam, lai gan jūs ik dienas gandrīz vai visās vietās darāt viņam pretim; un tādēj arī jums ir.bijis ļauts nākt viņa namā. Jo viņš tiešām novēl visiem cilvēkiem labu, un, kad viņš vēl staigāja virs zemes, viņš ūdeni pārvērta labā mielasta dzērienā, lai saviem draugiem darītu prieku. Nu tomēr ir tā, ka drīz būs pienācis gals viņa draudzības laikam pret tiem, kas no viņa novēršas; un, kad tic jutīs viņa dusmas, viņiem klāsies ļaunāk kā tam augstam karavīram, par kuru dzejnieki stāsta, ka viņš ņēmis galu čūsku bedrē. To jūs saprastīsit, ka labāk būtu, ja jūs pie tiem nepiederētu. Un viņš aicina visus, lai tie nāk viņa aizvējā un tiek pie- pulcēti viņa ļaudīm, likdamies kristīties; bet tie, kas to negrib darīt, lai vaino paši sevi.

Sapulcētie klausījās tēvā Vilibaldā, savā starpā murmi nādami, ka viņa vārdos varot būt daudz patiesības, kaut gan dažs kas esot tāds, ka no tā nevarot tikt īsti gudrs. Varēja vērot, ka vecie klausījās labāk, jo jaunākie, kā vīrieši, tā sievietes, vairāk raudzījās Ilvā. Viņu tiešām bija vērts redzēt, jo viņas daiļums nu bija pilnīgi izplaucis; ar visu viņa bija apmierināta un pilna laipnības pret visiem. Viņa valkāja jaunu tērpu, kura ņieburs bija darināts zīdā un sidrabā, no labākā, kas bija atradies Estēna saiņos, un ap kaklu viņa nesa andalūziešu rotu. No daudzu skatieniem varēja vērot, ka tāda sieva un tāda rota bija lietas, ko tik bieži nedabūja redzēt; Pūķis, to vērodams, jutās jo labāk.

Kad priesteris bija norunājis, Pūķis vairākus no saprātīgākajiem viesiem mēģināja piedabūt, lai viņi atzīst, ka gudri ļaudis darītu labāk, ļaudamies kristīties; bet vienīgais, ko viņš panāca, bija dažu piekrišana, ka par šo lietu derēja padomāt; arī vēlāk dienā, būdami jau iereibuši, viņi vairāk nekā negribēja teikt kā tikai to.

Nākošā diena bija svētdiena, un tēvs Vilibalds sapulcētiem runāja par Dieva darbu un atdusu, kas viņiem likās esam labs stāsts, kā arī par Kristus augšāmcelšanos šai dienā, kas viņiem šķita esam mazāk ticams. Pēc tam Haraldu Pūķa dēlu nokristīja baznīcā. Asa turēja viņu pie kristības, un tēvs Vilibalds darīja visu iespējami svinīgu ar latīņu lūgšanām, kas pārskanēja bērna brēkšanu un sacēla trīsas sapulcētajos. Kad tas bija cauri, tika uzdzerts jaunpiedzimušā laimei un lielo varoņu — Haralda Zil- zobja, Svena Zurkdcguņa un Ivara Vīdfamnes — piemiņai, kuru asinis tecēja šī bērna dzīslās.

Nu viss bars devās ārā no baznīcas, lai noskatītos, kā kristīs smolandiešus lejā pie upes. Estēnu un viņa abus vīrus izlaida ārā no pirts un viņiem lika iebrist ūdenī. Tur viņi kvernēja viens otram līdzās, kailām galvām, drūmām sejām, kamēr tēvs Vilibalds stāvēja viņiem priekšā uz veļas mazgājamās laipas, bet viņam blakām Raps ar diviem šķēpiem rokā uzraudzīja, lai viņi nemēģina aizbēgt. Tēvam Vilibaldam, lūgsnas skaitot, balss drebēja no dedzības un laimes, jo viņam šī bija liela diena. Tad viņš lika viņiem noliekt galvas un citu pakaļ citam nolēja ar ūdeni no smeļamā kausa. Kad tas bija cauri, viņš nosvētīja viņus tādā kārtībā, kā viņi stāvēja, uzlikdams rokas viņiem uz galvas, un noliecies uzspieda ikvienam no viņiem brāļa skūpstu uz pieres.

Viņi ļāvās visam nekustīgām sejām, it kā nemaz nemanītu ne brāļa Vilibalda, ne viņa rīcības, bet jau nepavisam skatītājus krastmalā.

Kad viņi atkal atradās uz sauszemes, Pūķis teica viņiem, ka nu viņi esot brīvi un varot iet, kurp gribot.

— Bet, iekām jūs no manis aizejat, — viņš teica, — jums vēlreiz ir jāredz, kā rīkojas kristīgais, jo mums, kas piederam zem Kristus, ir pavēlēts būt labprātīgiem arī pret mūsu nedraugiem, pat pret tiem, kas ir tīkojuši mums pēc dzīvības. Un es šai ziņā negribu būt sliktāks par citiem.

To teicis, viņš katram no viņiem lika izsniegt labu ceļa maizi no godību ēdiena un katram iedeva pa vienam no viņu pašu kravas zirgiem.

—   Nu jūs mierīgi varat doties projām, tikai neaizmirstiet, ka jūs piederat Kristum.

Estēns noraudzījās viņā, un pirmoreiz šai dienā pār viņa lūpām nāca vārdi.

—   Neesmu aizmāršīgs no dabas, — viņš gausi teica. Un viņa balss skanēja kā ļoti nogurušam cilvēkam.

Viņš uzkāpa zirgā, vairāk nekā neteicis, un līdz ar saviem vīriem, caur vārtiem izjājis, pazuda mežā.

Nu visi atkal sasēda solos, un svinības turpinājās ļoti jautri un trokšņaini; un, kad tēvs Vilibalds vēl gribēja stāstīt par kristīgo mācību, viņam grūti nācās sanākušos piedabūt pie klausīšanās. Nu viņi teicās labāk gribam dzirdēt par Pūķa dēkām svešajās zemēs un par viņa ienaidu ar konungu Svenu; un Pūķis darīja, kā viņi vēlējās. Konungs Svens šai novadā nebija lāgā ieredzēts, jo ļaudis robežnovados gan labprāt cildināja mirušos ko- nungus, bet reti kad atrada ko labu pie dzīvajiem. Kad nu Pūķis tagad stāstīja, kā tēvs Vilibalds reiz iesviedis ar akmeni konungam Svenam sejā, tā ka asinis šķīdušas un izsisti zobi, sacēlās lielas gaviles, un visi steidzīgi pildīja kausus, lai uzdzertu mazajam mācītājam. Daudzi, asarām plūstot, mutes ieplētuši,^šūpojās šurp un turp uz soliem; citi, aiz smiekliem nevarēdami alu norīt, sprūdīja to ārā no mutes; visapkārt skanēja skaļi saucieni, ka tāda izdarība no tik maza kraķa vēl nekad nebija dzirdēta.

—   Dieva gars nāca pār mani, — tēvs Vilibalds teica. — Konungs Svens ir Dieva ienaidnieks, un tādēļ viņam bija jācieš no manas vājās rokas.

—   Esam dzirdējuši sakām, — teica kāds cienījams vīrs, vārdā īvars Kalvis, kurš sēdēja Pūķim blakām, — ka konungs Svens neieredz visus kristīgos, bet visvairāk viņu priesterus un nogalina viņus, kad vien dabū tos rokā. Tas tad arī ir saprotams, ja viņš reiz saņēmis tādu triecienu no šī priestera rokas. Taču jau konungam tas ir vislielākā is apsmiekls, kas tik viegli nav aizmirstams.

—     Sevišķi vēl, ja viņam izsisti zobi, — teica kāds cits krietns zemnieks, Melnais Grims no Fjēles, — taču jau, grauzdams maizes garozu vai aitas cinksli, viņš ikreiz mana, kāda vaina viņam nodarīta.

—   Tas tiesa, — teica kāds trešais, vārdā Ufe Kluča- kāja, — tāpat jau bija arī man, kad zaudēju savu kāju — toreiz, kad mēs ar manu kaimiņu Longalēdas Tūrvaldu sanācām naidā. Viņš cirta, mums vēl runājot, un es nepaguvu palēkties augstu diezgan. Un vēl ilgi pēc tam, kad stumbenis bija sadzijis un es biju iemācījies iet ar koka stumpi, es aizvien jutos nevarīgs un noguris, vienalga, vai stāvēju vai sēdēju un pat kad gulēju gultā; to var apliecināt mana sieva, jo ilgu laiku viņai dzīve bija tikpat skumīga, kā kad viņa būtu atraitne. Bet, kad laime beidzot bija mainījusies — toreiz, kad Tūrvaldu redzēju gu]am zemē sev priekšā ar manu bultu kaklā, es ar lielu lēcienu pārlēcu viņam pāri un gandrīz būtu salauzis savu veselo kāju, tik pilns spēka es tūliņ jutos. Bet no tā laika man vairs nav bijis tādas jušanas, ka man kā trūktu.

—   Tas nav tēva Vilibalda dēļ, ka mans brālis nogalina kristīgos, — Ilva teica, — jo pret tiem viņš jau no laika gala ir jutis lielu naidu, sevišķi no tā laika, kad mans tēvs sāka tos aizstāvēt un oats likās kristīties. Pat bīskapu Popo, to laipnāko no cilvēkiem, viņš nevarēja redzēt, pret viņu nemurminājis, bet nekā vairāk viņš arī nedrīkstēja darīt, kamēr mans tēvs biia pie varas. Nu viņš nogalina gan bīskapus, gan citus, kas viņam krīt rokā; tādas vēstis ir atnākušas arī līdz šejienei. Būtu labi, ja viņš ilgi nedzīvotu.

—   Ļauni cilvēki bieži dzīvo ilgi, — tēvs Vilibalds teica, — bet ir viena lieta, kas pastāv ilgāk, un tas ir Dieva sods.

Nu vienā galda galā bija sākuši sacerēt vārsmas, tur, kur sēdēja jaunatne un valdīja liels troksnis. Sai vakarā tika sacerēta izsmējīga dziesmiņa, kuru pēc tam ilgi dzie dāja mežu novadā kā godos, tā pie kulšanas un linu mīstīšanas un kura ar laiku kļuva pazīstama ar nosaukumu «Vecā dziesma par konungu Svenu». Iesācējs bija kāds jauns pusis, vārdā Jisle, Melnā Grima dēls. Tas bija labi noaudzis jauneklis, tumšs, ar bālu plutu; un, kaut gan viņa prātam nebija nekādas vainas, viņam bija tā savādība, ka viņš kautrējās no jaunām meitām, kaut arī tās uz viņu neraudzījās nelaipnām acīm. Visiem viņa piederīgiem tā likās esam savāda vājība, kurai arī paši gudrākie nezināja zāļu. Un tā arī tagad viņš bija sēdējis kluss un nedrošs, vairāk aizņemts ar ēdieniem un dzērieniem, lai gan bija zināms, ka parasti valoda viņam ritēja tikpat gludi kā citiem. Viņam iepretim sēdēja Ranvija, ziedoša, jauna meita ar strupu deguntiņu un bedrīti zodā, kura viegli jaunus puišus varēja padarīt domīgus; un slepenībā viņš jau no sākuma bieži bija metis acis uz viņu, tomēr neuzdrošinādamies neko sacīt, pilns izbaiļu, kad tā gadījās, ka viņu skatieni sastapās. Pāris reižu viņa bija ķircinājusi viņu par mazrunību, bet tas neko nebija līdzējis. Bet nu labais alus viņam bija iedvesis vairāk drosmes, un, labi izsmējies par to, ko bija dzirdējis par kautiņu starp konungu Svenu un tēvu Vilibaldu, viņš solā sāka šūpoties šurp un turp un pēkšņi teica ska|ā balsī:

— Reiz ar priesteri tikies cīņā un likies uz galvas no zirga lejā, konung Sven.

—   Klausieties ko jaunu! — tuvāk sēdošie sauca. — Jisle ir skalds. Viņš sacer dziesmu par konungu Svenu. Bet tā ir tikai viena puse — kādas būs beigas?

Daudzi nu gribēja palīdzēt dziesmiņu dabūt gatavu, bet nebija viegli panākt to, lai viss saskanētu. Un atkal Jisle bija tas, kurš beidzot atrada, kā tam ir jābūt, lai visu varētu dziedāt pēc kādas vecas, labi pazīstamas meldijas:

Liela ir vara, ko nesi tu, konung Sven. Ar Tīru līdzīgs esi tu, konung Sven.

Bet pret tevi priesteris drāzies, ar akmeni sviežot, līdz gāzies no zirga un apdullis dvesi tu, konung Sven.

—   Viņš ir skaldsl Viņš ir sacerējis īstu dziesmu! — kliedza tie, kuri sēdēja tuvāk, bet skaļāk par visiem sauca Ranvija.

—   Paklausieties jaunajos, — vecie teica. — Viņiem tur tai galā ir savs skalds, Melnā Grima dēls, kurš ir sacerējis dziesmu par konungu Svenu. Kas to būtu varējis iedomāties? Vai viņš tevī, Grim, būtu atsities? Jeb vai varbūt kādā citā?

—   Skaitiet, lai arī mēs dzirdam dainu, — Pūķis teica.

Jislem nu savs sacerējums bija jānes priekšā visiem, un sākumā balss viņam bija nedroša. Bet, kad viņš juta, ka klausītāji atzīst, ko viņš padarījis, un kad pat Pūķis māja viņam ar galvu, viņam pārgāja bailes un viņš riu bez kādas nedrošības varēja sastapt Ranvijas skatienu.

—   Varu sacerēt vēl citas — un vēl labākas nekā šī, — viņš lepni teica viņai apsēzdamies.

Melnais Grims, viņa tēvs, sēdēja, zobus atņirdzis, visai apmierināts. Viņš teica, ka jaunībā reizēm pats jutis dzejnieka tieksmes, kaut arī vēlāk citas lietas nākušas starpā.

—   Tomēr tā ir ievērojama lieta, — viņš teica. — Jo zēns kautrējas no cilvēkiem, bet visvairāk no jaunām meitām, ja tās gadās tuvumā, lai gan viņš pats labprāt gribētu, lai tas būtu citādi.

—   No tām viņam nu vairs nav ko baidīties, tici tu man, Grim, — Ilva teica. — Jo nu, kur viņš ir parādījis, ka ir skalds, viņas ķersies viņam kaklā, cikām vien būs vietas. Vairāk nekā vienreiz savu tēvu, kurš bija pilns gudrības visās lietās, esmu dzirdējusi sakām, ka, tāpat kā mušas aplido visādu barību, labprāt nogaršodamas no visa, bet atstāj visu, saodušas medus krūku, tā tas ir arī ar jaunām meitām, kad tuvojas skalds.

Pūķis sēdēja, norūpējušos seju noraudzīdamies savā alus kannā, neklausīdamies, kas tika runāts. Asa gribēja zināt, kas viņam kait, bet viņš tikai izklaidīgi kaut ko nomurmināja un nemaz neatbildēja.

—   Viņš sacerē vārsmas, ja viņu labi pazīstu, — Ilva teica. — Tad viņš tāds izskatās. Jo ar skaldiem ir tā, ka, ja divi ir kopā un viens kaut ko dabū gatavu, otram nav miera, līdz viņš nav sacerējis kaut ko, kas viņam šķiet vēl labāks.

Pūķis turēja rokas uz ceļiem un šūpojās uz priekšu un atpakaļ solā; smagi nopūzdamies, viņš murmināja pie sevis aizsmakušā balsī. Beidzot tomēr viss viņam saskanēja; viņš atviegloti pameta ar galvu un uzsita ar dūri uz galda, lai troksnī vērstu uz sevi uzmanību. Tad viņš noskaitīja sekojošo:

— Neliekos esam, nudien, draugs-tev, konung Sven. īgnums pret mani daždien augs tev, konung Sven. Tomēr man palīgā ies Asmēlis zobens un Dievs, draudzībā stipri arvien, konung Sven.

Tas tika uzņemts ar lielu piekrišanu no visiem, kas vēl jaudāja saprast, ko viņš teica. Bet Pūķis ieņēma krietnu malku un bija atkal pie vislabākās omas.

—   Še nu mēs esam paveikuši labu darbu, — viņš teica, — sacerējuši dziesmu, kas dara prieku mums visiem, tikai ne konungam Svenam. Tas ir ievērojams notikums, ka šai godā piedalās divi skaldi, jo tādu, kā rādās, šais novados nav daudz. Un, ja arī tā būtu, ka mēs abi neesam vienlīdz spējīgi skaldu mākslā, tu, Jislc, savu uzdevumu tomēr esi labi veicis, un tā dēļ es tev uzdzeru.

Bet, kad Pūķis raudzījās uz otru galda galu caur darvas lāpu dūmiem, Jisle nebija saskatāms; arī starp tiem, kas bija pakrituši zem galda, viņš nebija atrodams. Bet, tā kā arī jaunās Ranvijas vieta bija tukša, viņu vecākiem šķita, ka laikam viņiem abiem reizē bija uznācis miegs un kā labi audzināti jaunieši viņi bija aizgājuši, negribēdami neviena traucēt.

Tai vakarā tēvs Vilibalds ar Asas un Ilvas palīdzību saņēma solījumu no četrām sievām, ka viņš drīz varēs nokristīt viņu kuslos bērnus, ja tas notiks svinīgi un tai pašā traukā, kurā bija kristīts Haralds Pūķa dēls. Bet neviens cits no viesiem vēl neko noteiktu nevēlējās apsolīt, lai cik apmierināti viņi ari bija ar labo cieņu. Ar to viņam bija jāpietiek, kaut arī viņš bija cerējis uz lielākām lietām.

Nākošajā dienā, kas bija pēdējā Pūķa godā, dzerts tika visvairāk. Jo Pūķim vēl bija bagātīgi žāvētas aitas gaļas krājumi, kā arī vēl lielākā daļa no svaiga vērša, tāpat ari divi kubli mielasta alus un mazs kubliņš ar stipru liepu medaļu. Viņš teica, ka tas ne viņam, ne viņa viesiem nedarītu goda, ja, svētkiem beidzoties, kaut kas no tā paliktu pāri. Visiem viesiem rūpēja savs un viņa gods; viņi solījās darīt, kas viņu spēkos stāvēs, un nopietni ķērās klāt jau no pašas agrās rīta stundas. Bet nu doma esot tāda, tā viņi paļāvīgi teica, lai ir saimnieks, ir priesteris atrastos zem galda, pirms pēdējā lāse būs iztukšota.

Pūķis pasauca priesteri sāņus pajautāt viņam padomu. Viņš gribot zināt, tā viņš teica, vai būtu taisnīgi Dieva priekšā kristīt pagānus, kas no dzeršanas nesamaņā.

—   Jo tādā gadījumā, tā man šķiet, daudz laba varētu izdarīt uz vakaru, tā, kā šī diena sola beigties.

Tēvs Vilibalds atbildēja, ka tas esot grūts jautājums, kas bieži radījis šaubas svētos vīros, kas darbojušies atgriešanas darbā.

—   Daži atrod, — viņš teica, — ka tas pielaižams, ja velns ir pārāk stūrgalvīgs. Viņi atsaucas uz to, ka lielais ķeizars Kārlis, kad viņš kristījis mežonīgos sakšus, kas cieti turējušies pie savas vecās velna mācības, reizēm licis pašus ietiepīgākos apdullināt ar vāles sitieniem, kad tos stiepuši kristīt, lai darītu galu viņu trakošanai un nejaukajai bļaušanai. Neviens nevar noliegt, ka velnam lielā mērā tiek kaitēts arī tādā kārtā, un, vai tiepšas apdullināti no vāles vai no alus, tur izšķirība nav liela. Bet svētais bīskaps Piligrims no Zalcburgas vecā ķeizara Oto dienās tomēr domāja citādi šai lietā un ir uzrakstījis par to gudrības pilnu gana vēstuli; un mans labais meistars, bīskaps Popo, aizvien mēdza teikt, ka viņa uzskati esot tie pareizie. Ir jau varbūt tiesa, — viņš teica, — ka velnam aizdod dusmas arī tādu pagānu kristīšana, kas apdullināti, bet tādas dusmas pastāv tikai īsu brīdi, jo, kad viņi atkal atžirgst un dabū zināt, kas ir noticis, tad, neskato ties uz visu sakramenta spēku, neviens pie viņiem nevar manīt ne mazākās mīlestības uz Dievu. Un viņi tūliņ atkal atver savas sirdis velnam daudz plašāk nekā agrāk un trako ļaunāk nekā jebkad pret Kristu un viņa kalpiem. Tā nekāds ieguvums, ne svētība no tā neceļas, un tādēļ svētie vīri, kurus es minēju, un daudz citi līdz ar viņiem saka, ka kristīšana nav izdarāma ar tādiem līdzekļiem.

—   Tā jau gan būs, kā tu saki, ja tev bīskaps Popo to ir teicis, — Pūķis skumīgi teica, — jo viņš šīs lietas saprot vislabāk; tomēr tas ir liels zaudējums, ka tas tā ir.

—   Tā ir Dieva griba, ka tam tā ir jābūt, — tēvs Vili- balds teica, domīgi galvu palocīdams. — Tas jau būtu pārāk viegli, ja mēs pagānus varētu nopirkt ar alu. Tur vajag kaut kā vairāk: pierunāšanas un lielas pacietības, bet visgrūtāk ir ar pēdējo.

—   Mana vēlēšanās ir kalpot Dievam, kā es spēju, — Pūķis teica, — bet, kā lai mēs sekmējam viņa lietu starp šiem maniem kaimiņiem, tas ir pāri manai saprašanai.

Vairāk nu par to vairs netika runāts, un dzeršana turpinājās vienos priekos un troksnī. Vēlāk dienā, kamēr lielākā daļa vēl droši turējās uz kājām, precētās sievas iegāja pie Ilvas dēla, lai pēc vecas paražas aiznestu viņam labus novēlējumus un dāvanas; un vīrieši, kuriem nu šķita, ka viņiem derētu drusku izvēdināties, uzsāka rotaļas un spēku izmēģināšanu ārā kalniņā. Tur vilka krampjus, lauzās un cēla cits citu gaisā ar kliedzieniem, lielu jautrību un skaistiem kūleņiem. Daži no drošākajiem izmēģinājās grūtajā divcīņā ar spēka vīriem, kas nes vārdu «pakša pacelšana», pie kam neviens ne pārrāvās, ne pārstaipījās, ne nolauza sprandu.

Tobrīd tad Grēningē ieradās četri savādi ubagi.

Sestā nodaļa

Par četriem savādajiem ubagiem un kā īru meistari palīdzēja tēvam Vilibaldam.

Izskats viņiem bija kā jau parasti ubagiem; viņi nāca kājām, ar kuli un spieķi un, pie vārtiem pienākuši, lūdza ēdienu un dzerienu. Ilva sēdēja uz sola dzīvojamās mājas priekšā svarīgā sarunā ar Jisles un Ranvijas mātēm, jo abi jaunieši, visai apmierināti, šorīt no rīta bija ieradušies pie viņas un, atzīdamies, ka viens otram labi patīkot, lūguši viņu aizlikt par viņiem kādu labu vārdu pie vecākiem, lai viņi, jo drīzāk, jo labāk, varētu apprecēties; un Ilva labprāt bija apsolījusies viņiem palīdzēt šai lietā. Kad viņai tika sacīts, ka pie vārtiem stāvot ubagi, viņa lika pasaukt Pūķi, jo tā bija viņa pavēle, ka neviena svešinieka nedrīkst ielaist, kamēr viņš to nav atjāvis.

Pūķis apskatīja ceļiniekus, kuri labprāt atbildēja uz viņa jautājumiem, tomēr viņi neizskatījās kā parasti ubagi. Pirmais no viņiem bija liela auguma vīrs platām krūtīm, tukls, iesirmu bārdu, asām acīm zem cepures malas; iedams viņš vilka vienu kāju, kura rādījās esam nelokana cclī. Viņš runāja dobjā balsī, un varēja dzirdēt, ka viņš bija no zviedru puses. Viņš teica, ka viņi nākot no Sēlandes un domājot doties uz ziemeļiem pāri robežai. Kāds zvejnieks viņus bija pārcēlis pāri Eresundam, un no Laudēres viņi ubagodami bija atnākuši līdz šejienei.

—   Bet šodien mēs vēl nekā neesam ēduši, jo te mājas atrodas tālu vienas no otrām; un pēdējā vietā, kur viesojāmies, mums kulēs nekā neiedeva līdz.

—   Tomēr, nabags būdams, tu esi diezgan pilnīgs, — Pūķis teica.

—   Dāņu un skoniešu biezās pankūkas ir spēcīga barība, — vīrs nopūzdamies teica, — turpmāk jau gan tās kļūs liesākas un es līdz ar tām, pirms aizsniegšu Mēlara novadus.

Otrs, kurš viņam stāvēja blakām, bija jaunāks vīrs, slaids, bālu plutu; vaigus un zodu viņam klāja īsa, melna bārda, kas auga ļoti bieza. Pūķis noraudzījās uz viņu.

—   Varētu domāt, ka tu esi bijis skūts par priesteri, — viņš beidzot teica.

Slaidais vīrs skumīgi pasmaidīja.

—   Bārda man nosvila, kādā vējainā vakarā cūkgaļu cepot, — viņš teica, — un tā vēl nav paguvusi ataugt.

Abus pārējos cejiniekus Pūķis tomēr pētīja visvairāk, un no tiem viņš nevarēja tikt gudrs. Likās, ka tie būtu brā|i, jo abi bija maza auguma, kalseni, garām ausīm un lieliem deguniem; un abi viņā noraudzījās gudrām, brūnām vāve- rītes acīm. Lai gan maza auguma, abi tomēr izskatījās esam no spēcīgas un sīkstas sugas. Galvas piešķiebuši, viņi klausījās lielo suņu rejās; te pēkšņi viens no viņiem iebāza pirkstus mutē un izgrūda mīkstu, drebošu, savādi skanošu svilpienu. Suņi tūliņ pārstāja riet, un bija dzirdama tikai viņu parastā ņurdēšana.

—   Vai jūs esat trolli vai tikai burvji? — Pūķis jautāja.

—   Ne tik lieli, kā mēs vēlētos būt; ēdienu uzburt nevaram, lai cik izsalkuši mēs arī būtu.

Pūķis savilka muti.

—   Ēdiens jums netiks liegts, — viņš teica, — un jūsu burvestības nevar būt necik bīstamas gaišā dienā; bet tādus ubagus kā jūs es nekad neesmu redzējis. Apklusināt manus suņus vēl nav varējis neviens svešinieks, reizēm arī es pats to nevaru.

—   Mēs tev šo mākslu iemācīsim, — teica otrs mazais vīriņš, — kad viens azaids mums būs vēderā un divi kulē. Lsam ceļinieki, kuriem nav kunga, un ar suņiem protam apieties labāk nekā dažs labs.

Pūķis teica, ka tukšām kulēm viņiem no šejienes nebūšot jāaiziet, un aicināja viņus iekšā.

—   Se jūs esat atnākuši laimīgā reizē, pašā goda vidū, — viņš teica, — tā ka pietiks jums ir pankūku, ir cita kā. Bet vēl labāk viesiem būtu, ja tu, kas iik labi proti svilpot, varētu arī spēlēt.

Abi vīri paskatījās viens otrā un sablisinājās acīm, bet nekā neteica; un visi četri iegāja viņam līdz sētā. Pūķis pasauca Ilvu.

—   Te tev ir ceļa gājēji, kā lieli, tā mazi, kuriem vajag katram sava trauka 110 tava goda mielasta.

Ilva sarunā pacēla acis un palocīja galvu, pavisam ko citu domādama. Bet, ieraugot mazos vīriņus, viņai pārsteigumā ieplētās acis un viņa uzlēca no sola.

—   Īrijas meistari! — viņa iesaucās. — Felimids un Ferdiads! Mana tēva āksti! Un jūs vēl esat pie dzīvības! Dieva dēļ, nabaga draugi, kādēļ jūs staigājat apkārt kā ubagi? Vai jūs nu savām mākslām jau esat kļuvuši par veciem?

Arī mazos vīreļus acīmredzot bija pārsteigusi šī sastapšanās. Tad viņi pasmaidīja. Palaiduši vaļā savus spieķus un ubagu tarbas, viņi paspēra pāra soju uz Ilvas pusi un apmeta kūleni abi reizē. Viens, uz rokām stāvēdams, lēkāja šurp turp, izlaizdams klusas, priecīgas skaņas; otrs, kamolā saritinājies, aizvēlās viņai pie kājām. Tad viņi ātri uzlēca atkal kājās un, it kā nekas nebūtu noticis, goddevīgi sveicināja viņu.

—   Par veciem mēs neesam kļuvuši, — viens no viņiem teica, — to tu pati redzēji, skaistākā no konunga Haralda meitām. Tev jāzina, ka vecums bēg no tādiem meistariem kā mēs. Kaut arī nu jau būs pagājis visai ilgs laiks, kamēr tu, savam tēvam klēpī sēdēdama, pirmoreiz noskatījies mūsu rotaļās. Tikai tagad mēs esam vairāk izsalkuši, nekā bijām toreiz.

Daudzi no lūgtajiem viesiem nu steidzās klāt, gan vīri, gan sievas, lai redzētu savādos vīrus, kas prata lēkāt uz rokām. Bet Uva teica, ka jaunajiem atnācējiem, tāpat kā visiem citiem goda viesiem, vispirms mierīgi jāpaēdot un jāpadzerot. Viņa pati ieveda viņus istabā un lika celt viņiem priekšā vislabākos ēdienus un dzērienus, pēc kam nekādas skubināšanas vairs nevajadzēja, lai viņi ķertos klāt. Dvīņi un viņu spēļu biedrs iegāja līdz iekšā un klusu stāvēja vienā stūrī, nogaidīdami, kad abi mazie vīriņi sāks atkal rādīt savas mākslas. Bet Pūķis ziņkārīgajiem pastāstīja, kas abi mazie vīriņi tādi bija.

—   Tie ir agrākie konunga Haralda āksti, — viņš teica, — un ir tagad bez kunga. Viņi ir no Īrijas un ir ļoti slaveni. Redzēju viņus toreiz, kad dzēru Ziemsvētkus pie konunga, bet toreiz viņi bija izrotājušies spalvām un visādiem raibumiem, un tādēļ es viņus tagad nevarēju pazīt. Kādēļ viņi tagad klīst apkārt kā ubagi, nevar lāgā zināt; bet, kad atkal sēdīsimies pie alus, tad gan dzirdēsim, kas viņiem būs ko stāstīt.

Kad jaunie pienācēji bija labi paēduši, ākstiem nekas nebija pretim ņemt dalību iedzeršanā, kam nu pēc atpūtas brīža vajadzēja atkal sākties visā nopietnībā; bet abi pārējie mazrunīgi sēdēja pie savām tukšajām bļodām un teicās jūtam lielu nogurumu pēc ceļa grūtībām un labā mielasta. Tēvs Vilibalds aizveda viņus pats uz savu kambari, lai viņi tur netraucēti varētu izgulēties. Pēc tam viņš abus ākstus paveda sāņus un labu brīdi sēdēja ar viņiem nopietnās sarunās, ko neviens negribēja traucēt. Viņš un Šie abi pazina viens otru no konunga Haralda pilī pavadītā laika un priecājās viens otru atkal redzēt.

Kad nu visi atkal bija novietojušies baznīcā, abiem āk- sliem bija jāsēd tēvam Vilibaldam līdzās. Sākumā daudz kas tika jautāts, zīmējoties uz viņiem, un visi dedzīgi vēlējās, jo ātrāk, jo labāk, redzēt kaut ko no viņu mākslām. Bet abi āksti klusu sēdēja, rāmi iebaudīdami no sava alus un neko daudz nelikdamies zinis par to, ko no viņiem prasīja. Tad Pūķis teica:

—   Nebūtu labi jums uzmākties, lai rādāt kaut ko no savas veiklības, jo jūs varbūt esat no ceļa noguruši un še par viesmīlību nekāda atlīdzība netiek prasīta. Bet tas nu gan tomēr ir taisnība, ka mēs visi labprāt gribētu izjust prieku, ka tādi meistari ieradušies mūsu godā. Jo, cik man zināms, tad jūs abi esat visai slaveni, un es aizvien esmu dzirdējis, ka nekādi āksti visā pasaulē nevar sacensties ar tiem, kuri nāk no Īrijas.

—   Virsaiti, — viens no viņiem atbildēja, — tu esi pareizi dzirdējis. Un to es tev varu teikt, ka pat ne Īrijā tagad nav atrodami divi savā mākslā izveicīgāki vīri nekā es, Felimids O'Flāns, un, lūk, še, mans brālis Ferdiads, kurš ir tikpat spējīgs kā es. Mūsu dzimtā mēs esam bijuši karaļu āksti jau no tiem laikiem, kad mūsu ciltstēvs Flāns Garausis vecos laikos ar jokiem iepriecināja karali Kon- hobaru Aleknesu no Ulsteres, kā arī tos Sarkanā Zara varoņus, kas ar viņu kopā bija Emainā Mahā. No tā laika mums visiem no Flāna Garauša cilts kļuva par paradumu un par likumu rādīt jokus tikai tiem, kam karaliskas asinis, no tā brīža, kad pilnīgi bijām piesavinājušies savu mākslu un ieguvuši tiesības saukties par ākstu meistariem. Bet jums jāzina, ka mums, kas rādām jokus karaļiem, ne vien ir grūtākais no amatiem, bet arī tas, no kā cilvēkiem še virs zemes ceļas vislielākais labums. Jo saīdzis karalis un viņa karavīri, kad tos moka garlaicība, ir bīstami visiem cilvēkiem. Bet, kad labi āksti sagādā viņiem izpriecu, viņi smejas, pie alus sēdēdami, apmierināti apguļas un liek mieru kaimiņiem un pavalstniekiem. Tādēļ tūliņ pēc priesteriem vissvarīgākais uzdevums ir mums, jo priesteri dod debesu laimību ar savu varu pie Dieva, bet mēs darām laimīgus še virs zemes ar savu varu pār karaļu prātu. Un, tā kā Īrijā karaļu ir daudz, arī āksti tur ir labākie pasaulē un visdažādākie: kūleņu metēji, nerri un vēderrunātāji, dzīvnieku atdarinātāji, sejas un auguma šķobī' tāji, zobena rijēji, dejotāji un uguns pūtēji caur nāsīm, īsts ākstu meistars tomēr ir tikai tas, kurš zina nevis vienu vai divas no šīm mākslām, bet visas. Un gudri vīri Īrijā atzīst, ka tie labākie starp mums vēl aizvien ir gandrīz tikpat labi kā karaļa Konaires trīs āksti vecos laikos, par kuriem stāsta, ka neviens, kas viņus redzējis, nevarējis palikt nesmējies; pat ne tāds, kas sēdējis pie tēva vai mātes līķa.

Pie galda valdīja klusums, un visi kāri klausījās, ko viņš teica, vai bolīja acis uz viņa brāli, kurš sēdēja un ar vienaldzīgu seju lēni kustināja šurp un turp savas lielās ausis. Visi bija vienis prātis, ka tādi vīri vēl nekad nebija redzēti šai pusē.

—   Tu runā labi, — teica Gudmunds no Uvaberjas, — tomēr nav viegli ticēt visam, ko tu saki. Jo, ja jūs abi esat tik lieli meistari paši savā zemē, kādēļ jūs tad esat atnākuši uz Ziemeļzemi, kur konungi mīt tālu viens no otra?

Felimids smaidīdams palocīja galvu.

—   To tu vari gan jautāt, — viņš teica, — jo Īrija ir zeme, kuru labprātīgi neviens neatstāj. Labprāt pastāstīšu, kā Īriju atstājām, kaut ari tas, ko teikšu, varētu izklausīties pēc pašuzslavas. Jums visiem jāzina, ka es un mans brālis — mēs bēgām no savas zemes dēļ kādas lietas, ko varbūt neviens cits, izņemot mūs, nebūtu varējis izdarīt. Tas bija tā: kad vēl bijām gluži jauni vīri, bet jau pilnīgi savu mākslu piesavinājušies, bijām āksti pie labā karaļa Domnala no Leiglinas. Tas bija vīrs, kuram patika joki un mūzika, Dieva vārds, varoņu teikas, sievu daiļums un vecu ļaužu gudrība. Mums viņš parādīja daudz goda, dāvāja mums sidrabu, govis un varenas ganības. Mēs viņu tādēļ ļoti mīlējām, un mums klājās labi pie viņa. Mūsu vienīgās rūpes bija, kā no labas dzīves nepieņemties miesās, jo tas ir ļaunākais, kas var atgadīties mūsu darbā. Viņa kaimiņš bija karalis Kolla no Kilkcnijas, bīstams vīrs, pilns augstprātības, spējīgs izprātot visādas nelietības par saviem kaimiņiem. Te, pie karaļa Domnala, reiz tuvojās Vasarsvētki ar lielām svinībām un visādiem uzdevumiem viņa priesteriem, skaldiem un mums, jo karalis rīkoja kāzas ar Emeru, Kašelas karaļmeitu. Kā jau īstai karaļmeitai, viņai bija spožas acis, purpursārta mute un gaiša pluta; krūtis viņai bija augstas, viducis slaids, gūžas platas un bizes tik garas, ka viņa uz tām varēja sēdēt; tā kā pat tu, Uva, nezinātu, kura no jums tā skaistākā, ja jūs abas sastaptos. Par to priecājās ne vien karalis, bet arī visi viņa vīri; un svētki bija vieni no jautrākajiem. Bet otrā vakarā, kad visi bijām piedzēruši, mums uzbruka karalis Kolla. Karali Domnalu nogalināja, viņam kailam ar zobenu cēr- toties pie sava kambara durvīm, un daudzus citus līdz ar viņu. Karalieni izcēla no līgavas gultas un aizveda līdz ar citu laupījumu; tāpat arī mani un manu brāli — mūsu lielās slavas dēļ. Ieraudzījis karalieni Emeru, karalis Kolla smakšķināja lūpām, plati atņirdzis zobus, bet mūs viņš lika apsargāt savā pilī, līdz būs pienācis laiks svinēt kāzas ar nolaupīto līgavu. Toreiz viņš lika mums pateikt, ka mums kāzās būs jātaisa joki. To mēs liedzāmies darīt, jo sērojām par savu nogalināto kungu. Bet, kad mums pateica, ka mūs sodīs ar asāin rīkstēm, ja liegsimies, mēs teicām jā un solījāmies rādīt viņam savus labākos jokus. So solījumu arī turējām, to viņš nevarētu noliegt.

Felimids domīgi smaidīja pie sevis, iestiprinādamies no kausa. Visi viņam uzdzēra, saukdami, ka viņš esot labs stāstītājs un ka viņi ar nepacietību gaidot turpinājumu. Galvu palocījis, viņš stāstīja tālāk:

— Viņš sēdēja savā karaļa krēslā, kad pie viņa iegājām, būdams tad jau mazliet iereibis. Nekad neesmu redzējis cilvēka, kurš izskatītos tik apmierināts ar sevi un visu citu kā viņš. Ieraudzījis mūs ienākam, viņš skaļi sauca pār dižo istabu, ka nu abi Leiglinas meistari rādīšot, kādas jautrības un joki viņiem ir zināmi. Arī viņa, kas līgavas rotā sēdēja viņam līdzās, neizskatījās noskumusi, jo jaunas sievas ātri pierod pie citiem vīriem; varbūt karalis Kolla viņai šķita vēl pārāks precinieks nekā mūsu kungs karalis Domnals. Sākām ar vienkāršiem, kaut arī labi teiktiem jokiem un ar mūsu parastajām ikdienišķajām mākslām, bet karalis Kolla bija pie tik labas omas, ka tūliņ sāka smieties. Visa dižā istaba smējās līdz; un, kad Ferdi- ads, uz galvas nostājies, pūta flautu, kamēr es, stipri rūkdams, lēkāju apkārt lāča dejā, troksnis bija milzīgs; bet karalis, muti ieplētis, atkrita krēslā atpakaļ, apšķiezdams karalieni ar medaļu no sava kausa. Pēc elpas rīstīdamies, viņš kliedza, ka tādu ākstu vēl nekad neesot redzējis. Mēs sākām klausīties un klusībā sačukstējāmies viens ar otru, jo, ja viņš nekad nebija dzirdējis tādus ākstus kā mūs, mēs no savas puses nekad nebijām dzirdējuši tādus smieklus par tik vieglām mākslām, ar kādām līdz šim bijām uzstājušies. Mēs nu ķērāmies pie stiprākiem jokiem un grūtākām mākslām, un karalis nu smējās kā žagatu pēr- klis maijā, kad saule pēc lietus iznāk no miglas. Aizvien labāk juzdamies, pārgājām uz savām grūtākajām mākslām un iespaidīgākajiem jokiem, no kuriem vēders kratās un žokļi izšķiebjas pat tiem, kurus nomāc bēdas vai slimība.

Un nu karaļa Kollas smiekli kļuva aizvien skaļāki, līdz dārdēja kā devītais vilnis pie Donegalas krasta, kad nāk uzplūdi. Seja viņam kļuva melna, kaut kas viņam iekšā pārtrūka, viņš nokrita no krēsla un palika zemē guļam. Saskatījušies abi ar Ferdiadu pamājām viens otram, atcerēdamies mūsu kungu karali Domnalu un ka nu esam viņa dēļ darījuši, kas mūsu spēkos stāvējis. Karaliene bailēs skaļi kliedza, un visi dižajā istabā steidzās klāt, kamēr mēs paši virzījāmies uz durvīm; bet vēl mēs nebijām izkļuvuši ārā, kad izdzirdām saucam, ka viņš miris. Tālāk mēs vairs neklausījāmies, bet devāmies projām, bēgdami pār tukšām norām ziemeļu virzienā, tikpat ātri kā bīskaps Asaps pār Mag-Slehtas lauku toreiz, kad viņu vajāja sarkanie rēgi. Nonācām pie Dublinas karaJa Sigtriga un do mājāmies tur esam drošībā. Bet karaliene Emera izsūtīja apbruņotus vīrus mūs meklēt. Karalim Sigtrigam viņa lika teikt, ka mēs esot vīri, kurus viņa mantojusi no sava pirmā vīra, karaļa Domnala, un ka mēs nu ar velnišķīgu viltu esam laupījuši dzīvību viņas otrajam vīram, tā lielā mērā kaitēdami viņai un viņas labajai slavai, un ka tādēļ esam nogalināmi. Mēs aizbēgām ar kādu tirdzniecības kuģi, ar kuru aizbraucām pie Dānijas konunga Haralda. Pie viņa mēs arī palikām, un mums klājās labi. Bet, kamēr viņš vēl bija dzīvs, mēs nevienam nestāstījām, ko bijām izdarījuši ar karali Kollu, lai karalis Haralds to nedabūtu dzirdēt. Jo tad viņam būtu bail, ka nepamudinām arī viņu uz tādiem nāvīgiem smiekliem.

Ap galdu sacēlās liels troksnis, kad Felimids bija beidzis savu stāstu; daudzi, kas jau bija sākuši iereibt, kliedza, ka, lai gan viņš stāstot labi, tomēr viņi nu vairs negribot dzirdēt pļāpas, bet gan redzēt kādas no tām mākslām, par kurām smiedamies karalis Kolla dabūjis galu. Pat Pūķis piekrita tiem, kas tā runāja.

—   To jūs jau dzirdējāt, — viņš teica ākstiem, — ka ziņkārība jau no sākuma bija gaužām liela, un nu šis stāsts to vēl ir pavairojis. Še jums par to nav ko baidīties, ka kāds smiedamies var dabūt galu; lai tas vaino pats sevi, kam tā gadītos; tās tikai būtu labas beigas manam godam, un par to ilgi runātu visā robežnovadā.

—   Un, ja tā ir, kā sakāt, ka varat taisīt jokus tikai tādiem, kas cēlušies no konungiem, — Uva teica, — tad es jau gan būšu tikpat laba kā mazie karaļi Īrijā.

—   Protams, ka tu tāda esi, — Felimids ātri ieteicās, — neviens te nav no tik augstas dzimtas kā tu. Bet ir vēl kāda cita Heta, kas mums stāv ceļā, un, ja jūs esat ar mieru vēl mani uzklausīt, es jums pastāstīšu, kā tas ir. Jums jāzina, ka mans sencis astoņpadsmitā pakāpē, Feli- niids Ažbārdis, pēc kura esmu nosaukts, bija slavenākais no visiem ākstiem tai laikā, kad karalis Finata Viesmīlīgais bija Trijās virskaralis. Viņš pirmais mūsu ciltī bija kristīgais. Reiz, atrazdamies ceļā, viņš naktspatversmē bija sastapis svēto Adamnānu. Viņu pārņēma liela cienība pret šo svēto vīru un liela sajūsma; viņš šķita viņam pārāks par jebkuru karali. Viņš nu taisīja jokus viņam priekšā, tos vislabākos un grūtākos, līdz vispēdīgi pārāk lielā dedzībā lauza sprandu. Tā nu viņš gulēja beigts; bet, tikko svētais saprata, kas bija noticis, viņš piegāja viņam klāt, pieskārās viņam pie kakla un aizlūdza par viņu spēcīgos vārdos, tā ka Felimids atkal atžirga, lai gan turpmāk galva viņam stāvēja greizi uz pleciem. Tā aiz pateicības par to mūsu ciltī turpmāk iesakņojās paradums, ka varam taisīt jokus ne vien karaļiem un tiem, kas no karaJiem cēlušies, bet arī Kašelas un Armāgas arhibīskapiem, kā arī Jonas un Klonmeknoizes abatiem; bet nekad nevaram rādīt savas mācības nevienam nekristīgajam. Tādēļ nevaru jums paklausīt, lai kā arī mēs gribētu.

To izdzirdis, Pūķis platām acīm vērās viņā, jo, ka tie bija meli, to viņš ]oti labi zināja no Ziemsvētkiem pie ko- nunga Haralda. Viņš jau patlaban gribēja viņam to teikt, bet aprāvās no tēva Vilibalda asā skatiena un palika klusu.

—   Var jau būt, ka Dievs pats to tā ir gribējis, — otrs āksts rāmi teica. — Jo bez lielības varam sacīt, ka daudzi no labākajiem konunga Haralda vīriem likās kristīties galvenā kārtā tādēļ, lai viņiem nebūtu jāiet ārā, kad rādījām savas mākslas karalim.

Tagad Ilva gribēja kaut ko sacīt, bet Pūķis, tēvs Vili- balds un abi āksti tūliņ iekrita viņai valodā; un visapkārt galdam nu valdīja tāds reibuma un lielas vilšanās troksnis, ka neviens viņu nedzirdēja.

Pūķis teica:

—   Ceru, ka jūs, meistari, abi nu kādu laiku paliksit šeit, lai mēs še mājās visi varam apmierināt savu lielo kāri noskatīties jūsu mākslās, kad būsim paši vien, jo še mēs visi esam labi kristīgie.

Bet te nu daži no jaunākajiem sāka saukt aizvien skaļāk, ka viņi gribot redzēt ākstus, lai arī kas būtu jādara.

—   Nokristī mūs, ja cits nekas nevar līdzēt, un pie tam tūliņ uz vietas.

—   Jā, jā, — citi sauca, — tas būtu tas labākais, turklāt dariet to ātri!

Daži no vecākajiem smējās, bet citi izskatījās domīgi un šaubīgi noraudzījās viens otrā.

Jisle, Melnā Grima dēls, uz sola uzlēcis, kliedza:

—   Tie, kas tam nepiekrīt, lai tūliņ iet uz siena šķūni gulēt, bet lai nestāv ceļā.

Troksnis un saucieni pieņēmās aizvien vairāk. Tēvs Vili- balds sēdēja un, uz priekšu noliecies, murmināja pats pie sevis, kamēr abi āksti mierīgi baudīja savu alu. Melnais Grims teica:

—    Pašreiz tapt kristītam man šķiet nieka lieta, no kuras nebūtu ko baidīties. Bet tas nāk no tā, ka esmu baudījis krietni daudz stipra alus un esmu iesilis no mielasta un draugu tuvuma. Bet, kad alus prieki būs pārgājuši, viss var izrādīties citādi, kad būs jādomā par kaimiņu izsmieklu un zobgalībām.

—   Tavi kaimiņi ir še, — Pūķis teica. — Kas tad būs tie, kas smiesies un zobosies, ja visi darīs tā kā tu? Drīzāk sagaidāms, ka tu un jūs, visi citi, pēc tam smiesities par nekristītiem ļaudīm, kad kļūs redzams, cik lielā mērā vairojusies jūsu laime pēc tam, kad būsit nokristīti.

—   Var jau būt, ka tev ir taisnība, — Grims teica. — Jo nav noliedzams, ka tāda laime kā tev ir retam.

Nu tēvs Vilibalds piecēlās un, rokas ieplētis, runāja uz viņiem latīniski. Visi klusu un nekustīgi sēdēja, viņam runājot, bet vairākas sievietes nobālēja un sāka drebēt. Divi no visvairāk piedzērušajiem vīriem piecēlās un pavēlēja savām sievām tūliņ doties prom no šīs pesteļošanas. Bet, kad uzrunātās palika sēdam, it kā nekā nebūtu dzirdējušas, jo acis un ausis viņām bija vienīgi priekš tēva Vilibalda, abi vīri atkal apsēdās, it kā nu jau viss iespējamais būtu darīts, un sērīgi atsāka atkal iedzeršanu.

Visi juta lielu atvieglojumu, kad tēvs Vilibalds beidza savas latīņu lūgsnas, kas izklausījās kā briesmīga buršanās. Tad viņš sāka runāt parastā valodā par Kristu un viņa žēlsirdību, par viņa gatavību ņemt savā aizgādībā visus cilvēkus, pat maukas un laupītājus.

—   Un tādēļ, — tā viņš teica, — še nav neviena, kam būtu liegts viss labums, ko viņš dod, jo viņš ir virsaitis, kas lūdz visus savā godā un kam ir bagātas dāvanas visiem.

Dzīrenieki priecīgi klausījās šai runā. Daudzi sāka smieties, jo visiem bija prieks dzirdēt un šķita ļoti pareizi, ka kaimiņus dēvēja par laupītājiem un maukām, pie kam neviens nejuta vajadzību pieskaitīt sevi pie vienas vai otras 110 šīm sugām.

—   Un nu es ceru, — tā tēvs Vilibalds teica, — ka labprātīgi turēsities pie viņa visu savu mūžu un ka jūs tagad saprotat, kas jums ir jādara, lai jūs dzīvotu labāku dzīvi pēc viņa vēlēšanās un nekad vairs nepiegrieztos nevienam citam dievam.

—   Jā, jā, — daudzi nepacietīgi sauca, — mēs saprotam visu. Un nu pasteidzies, lai reiz tiekam galā un varam sākt ko citu.

—   Vienu nu jūs tagad uzņematies uz sevi, un tas jums aizvien jāatceras, — tēvs Vilibalds turpināja. — Jums turpmāk aizvien jānāk pie manis šai Dieva baznīcā, ik pārsvētdienas vai vismaz katru trešo svētdienu, dzirdēt Dieva gribu un ļauties stiprināties Kristus mācībā. Vai gribat man to apsolīt?

—   Mēs to solāmies, — atskanēja dedzīgi saucieni. — Un beidz nu reiz pļāpāt. Laiks aiziet, un drīz sāks satumst.

—   Jūsu dvēselēm būtu labāk, ja jūs visi varētu nākt pārsvētdienām, bet tie, kam ir tāls ceļš, var nākt katru trešo svētdienu.

—   Turi nu muti, mācītāj, un kristī mūs! — rēca nepacietīgākie no vīriem.

—   Klusu! — tēvs Vilibalds iebļāvās varenā balsī. — Tie ir jūsu māņticības vecie, viltīgie velni, kas jūs mudina bļaustīties un krist man valodā, jo tā viņi domā kaitēt Dievam un jūs paturēt par savu īpašumu. Bet tas nav nekas nevajadzīgs, kad ar jums runāju par Kristu un Dieva baušļiem; jums tas ir jāuzklausa klusu un uzmanīgi. Un tagad lai nu visa velnišķība no jums atstājas, lai kļūstat cienīgi saņemt kristību.

Nu viņš no jauna sāka skaitīt latīniski, šoreiz lēnām un ar bardzību balsī, tā ka dažas no vecākajām sievietēm pat sāka vaimanāt un birdināt asaras. Neviens no vīriešiem neuzdrošinājās teikt neviena vārda; visi sēdēja, bailīgi viņā raudzīdamies, platām acīm, vaļējām mutēm. Bet kādus pāris varēja redzēt galvu klanot aizvien zemāk, noliecamies pār alus kannu un beidzot lēnām noslīdam zem galda, pēc kam no turienes tūliņ atskanēja gara krākšana.

Tēvs Vilibalds vēlēja nu visiem nākt klāt pie trauka, kurā bija kristīts Haralds Pūķa dēls, un tur nu tika nokristīti divdesmit trīs vīrieši un deviņpadsmit sievietes, jauni un veci. Pūķis un Raps izvilka no pagaldes abus gulētājus un mēģināja tos atmodināt, bet, kad tas negribēja izdoties, pienesa viņus klāt pie trauka un turēja tos ciet, līdz tie bija apslacīti ar ūdeni tāpat kā visi citi, pēc kam tos noguldīja kādā mierīgā kaktā, lai gu] tālāk. Jautrība nu pie visiem bija liela, kā pie vīriešiem, tā pie sievietēm, kad viņi, ūdeni no matiem izgriezdami, atgriezās atpakaļ savās vietās pie galda. Un, kad tēvs Viīibalds mēģināja nobeigt savu darbu ar lielu svētīšanu, troksnis bija tāds, ka no viņa runas daudz nekā vis nevarēja dzirdēt.

—   Te nevienam no dažām ūdens pilēm nav bail, — viņi, zobus atņirguši, viens otram sauca.

—   Viss nu ir kārtībā!

—   Nu, āksti, Ieciet nu mums priekšā, cik vien labi protat!

Āksti smaidīdami paklausīgi cēlās kājās, un zālē tūliņ iestājās dziļš klusums. Tālāk istabā pagājušies, viņi goddevīgi sveicināja Uvu, it kā viņu par savu vienīgo skatītāju atzīdami, pēc kam viņi labu laiku sapulci darīja gan mēmu no brīnumiem, gan lika tai rēkt no smiekliem. Viņi meta kūleņus, gan uz priekšu, gan atmuguriski, bez roku palīdzības, aizvien atkal uz kājām nostādamies; viņi atdarināja putnus un zvērus, pūta mazas stabulītes, uz rokām dejodami, svaidījās ar alus kausiem, nažiem un zobeniem kā ar bumbām; no savām kulēm viņi izvilka divas lielas lelles, raibi ģērbtas, kokā iegrebtām vecu sievu sejām; Felimids turēja rokā vienu no tām, Ferdiads — otru; pēkšņi tās sāka runāt, pirms gluži draudzīgi, tad galvas klanot un šņācot, beidzot ķērcošās balsīs nenogurstoši apveltīdamas viena otru briesmīgiem lamu vārdiem. Sapulci pārņēma drebuļi, kad lelles sāka runāt; sievietēm klabēja zobi, bet vīrieši nobālēdami tvēra pēc ieročiem; bet Uva un tēvs Viīibalds, kuriem šīs mākslas jau no agrākiem laikiem bija pazīstamas, apmierināja viņus, teikdami, ka viss nāk no ākstu veiklības un ka nekā bīstama tur nav. Pat Pūķis uz acumirkli bija kļuvis domīgs, bet drīz atkal atģidās. Un, kad āksti aizvien vairāk tuvināja savas lelles vienu otrai un tās sāka vicināt rokas, izgrūzdamas aizvien spiedzošākus lamu vārdus, viņš tā smējās, ka Uva, noliekusies pie viņa, lūdza viņu iedomāt, kā bija izgājis karalim Kollam. Pūķis, izslaucījis asaras no acīm, paskatījās viņā.

—       Nav viegli visu atcerēties, kad jūties jautrs, — viņš

teica. — Nedomāju tomēr, ka Dievs Jaus, lai man kaut kas notiek tagad, kur esmu bijis viņam tik noderīgs.

Varēja tomēr manīt, ka Ilvas padomu viņš bija ņēmis nopietni, jo aizvien viegli juta bailes par savu veselību

Beidzot āksti pārtrauca savas mākslas, lai gan skatītāji neatlaidīgi mudināja viņus tās turpināt. Beigu beigās ne viens no smiekliem galu nebija dabūjis. Tēvs Vilibalds pateicās Dievam par visu, kas viņiem bija noticis, kā arī pa: visām dvēselēm, kuras viņam bijis jauts pievērst Kristum Ar to beidzās Pūķa lielais kristību gods. Nākošā rītā, gais mai austot, visi viesi no Grēninges jāja uz māju, sarunā damies par gardumiem, ar kādiem pacienāti, kā arī pai visām jautrajām ākstu mākslām.

Septītā nodaļa

Par vīru, kurš nesa zviedru konunga zobenu, un par maģistru no Āhenas un viņa grēkiem.

Kad viss bija savests kārtībā un klusums atgriezies mājās, kur vēl bija palikuši tikai četri ubagi, Pūķis un visi viņa namā bija tais domās, ka gods bija iznācis la bāks, nekā būtu varēts domāt, un ka Haralda Pūķa dēla kristības bija izdevušās tādas, kas darīja godu ne vier viņam, bet visiem. Vienīgi Asa izskatījās domīga. Viņa teica, ka ēdelīgie viesi iztukšojuši lielāko da]u no māja? krājumiem, kā no dzērieniem, tā no sausās barības, ka: tiešām varot sacelt rūpes.

—   Ceptuve ir iztukšota, izņemot vienu vienīgu maize? lādi, un klētī izskatās bēdīgi, it kā tur būtu mielojies ve sels bars vilku. Un to es saku jums abiem — ja jums dēli būs daudz, tādus kristību godus viņiem nevar rīkot, ja negrib visu bagātību izputināt. Negribu tomēr daudz sūdzēties par to, kas šoreiz izputināts, jo ir pareizi, ka pirm dzimušais dēls jāgodina. Tikai nu gan pie ēdiena būs jā dzer vājalus, līdz būs dabūjami jauni mieži iesalam.

Pūķis teica, ka viņam negriboties dzirdēt gaušanos pai apēstiem kumosiem.

—   Bet tu domā labi, — viņš teica Asai. — Tu gaudies vairāk aiz veca paraduma. Un dzert var arī vājalu, kā esmu dzirdējis.

—   Neaizmirsti, Asa, — tēvs Vilibalds teica, — ka šis gods nebija tāds kā citi. Tas ir veicinājis Kristus lietu, un pagāni ir piegriezti pie kristības. Tādēļ par tā pārmērībām nevar sūdzēties; Dievs desmitkārt atdos visu atpakaļ.

Asa atzina, ka ar to tiešām viss esot attaisnojams. Tēvam Vilibaldam viņa labprāt pretim nerunāja, pat arī tad ne, kad nebija pie laba prāta.

Laimīgāks par visiem bija tēvs Vilibalds, kuram šai godā ne vien bija izdevies izdarīt tādas lielas lietas, bet arī kā pirmajam no visiem Kristus kalpiem bija laimējies nokristīt vīrus no Smolandes.

—    Nu es tiešām varu teikt, — tā viņš teica, — ka mana pacietība ir atmaksājusies un ka velti neesmu atbraucis jums līdz uz šo zemi. Sai godā triju dienu laikā četrdesmit piecas dvēseles ir saņēmušas svētību no manas rokas. Tiesa gan, ka vēl neviens pie manis nav nācis tādēļ, ka viņa sirds būtu ilgojusies pēc Kristus, lai gan tik daudz esmu stāstījis par viņu. Mūsu viesus pievilka īru meistari, un vīri no Smolandes tika ar varu piespiesti kristīties. Bet manas domas ir tās — ja kāds Kristus kalps pie šiem ļaudīm gribētu gaidīt, ka tos skubinās viņu pašu sirds, tad viņam ilgi būtu jāgaida. Bet no tā, kas tagad ir padarīts, var celties daudz laba. Tomēr, ka viss man tik labi padevies, nav mans nopelns, bet gan šo abu Īrijas meistaru nopelns. Patiesībā tas ir īstais Dieva brīnums, ka viņi atsūtīti še īstā laikā, lai palīdzētu šai svētajā darbā.

—   To tūliņ var redzēt, ka tas tā ir, — Asa teica.

—   Nu būtu laiks, — Pūķis teica četriem svešiniekiem, — ka dabūjam dzirdēt vairāk par jums, kas pie mums esat atnākuši ubagu izskatā. Mums gribētos dzirdēt, kādēļ jūs, abi meistari, tādā kārtā klīstat apkārt, kā ari — kas tie otri tādi ir un kāda vajadzība viņus spiež.

Lielais vīrs ar iesirmo bārdu, apskatījies apkārt, gausi palocīja galvu. Pēc tam viņš teica skumīgā balsī:

—   Mani sauc Spjalli, un esmu no Upsalas puses. Pavadīju konungu Ēriku visos viņa karagājienos un sava lielā auguma un spēka dēļ stāvēju viņam vistuvāk — biju viņa vairoga nesējs. Mans vienīgais uzdevums ir: doties mājup uz Upsalu ubaga izskatā ar zobenu, piesietu pie kājas.

Viņš apklusa, un visi pārsteigti raudzījās viņā.

—    Kādēļ tev zobens ir piesiets pie kājas? — Uva jautāja.

—   Daudz kas būtu ko sacīt par šo un arī par citu, — viņš atbildēja, — bet varbūt esmu teicis jau par daudz — nu, kad es zinu, ka tu, mājasmāt, esi konunga Svena māsa. Bet tā visjaunākā un ļaunākā ziņa ir tā, ka konungs Ēriks, saukts Uzvarētājs, ir miris.

Visi atrada, ka šī ziņa tiešām bija jauna un ka viņi labprāt bīitu vēlējušies dzirdēt kaut ko vairāk.

—   Manis tev nevajag bīties, lai gan esmu konunga Svena māsa, — Ilva teica. -«- Mūsu mīlestība vienam uz otru ir tik liela, ka viņš nule mums bija uzsūtījis vīrus, kas tīkoja pēc mūsu dzīvības. Vai viņš ir tas, kurš nogalinājis konungu Ēriku?

—   Nē, nē, — Spjalle īgni teica, — tad es vairs nebūtu pie dzīvības. Viņa nāves cēlonis bija burvestība, tā man liekas, vai nu tā nāca no dieviem, vai no ļaunās rietum- jētu sievas Sigridas Skuglara Tostes meitas, — kaut viņa valstītos elles zaņķī, zobenu asmeņos un indīgās čūskās! Konungs ar lielu floti laupīdams stāvēja kaut kur starp Mazajām salām. Viņa nodoms bija drīzumā sākt uzbrukumu konungam Svenam, kurš atradās ziemeļu Sēlandē. Visi mēs dzīvojām labas dienas un bijām apmierināti ar savu uzdevumu. Bet, mums pie Falsteras kuģu novietnē stāvot, sākās nelaime, jo tur konungu pārņēma tāds apjukums, ka viņš visam karaspēkam lika paziņot, ka domā likties kristīties. Viņš teica, ka tad viņam būšot labāka laime cīņā pret konungu Svenu, ja viņš tā darīšot, un ka tad viņš pilnīgi varēšot viņu iznīcināt. Uz to viņu bija pieda- būjuši no sakšiem atnākušie priesteri, kas viņam bija pierunājuši pilnas ausis. Karaspēkam tas nepatika. Prātīgi vīri atklāti teica viņam, ka zviedru konungam nepieklājas domāt par tādām blēņām, kas varbūt piederējās sakšiem un dāņiem, bet ne viņam. Bet viņš saīdzis noraudzījās uz tiem, kas tā runāja, un asi viņiem atbildēja; un, tā kā visi pie tā bija pieraduši, ka viņš pats visu saprata labāk un darīja, kā pats gribēja, viņa vīri viņam vairs nekā par to neteica. Bet tā trakā rietumjētiete, kura līdz ar mums piedalījās karagājienā ar visiem no sava tēva mantotajiem kuģiem, ienīda Kristu un visus viņa ļaudis un neļāvās konungam apklusināties. Starp viņiem nu izcēlās lielas nesaskaņas, un karaspēkā runāja, ka viņa teikusi, ka nekā nožēlojamāka par kristītu konungu viņa nezinot un ka konungs dzīries viņu pārmācīt, ja viņa vēlreiz atvēršot muti šai lietā. Bet bija jau par vēlu runāt ar viņu par pārmācīšanu; tās viņai būtu vajadzējis agrāk un pie tam bieži. Tā karaspēkā cēlās šķelšanās, un mēs, zviedri, un valdnieces kalpi greizi noraudzijāmies viens otrā, asiem vārdiem aizskardami eits citu; bieži vien darbā tika laisti ari ieroči, kad sastapāmies. Tad konungu sāka pārmākt ļauna burvestība; viņš saslima un gulēja nespēcīgs. Un kādā rītā agri, kad lielākā daļa vēl gulēja, Skuglara Tos- tes trakā meita aizbrauca projām ar visiem saviem kuģiem. Daudzi domāja, ka viņas nodoms ir braukt pie konunga Svena; un tādas bija arī paša konunga domas, kad viņš Jabūja zināt, kas bija noticis. Bet labot šo nelaimi, nekādi nebija iespējams; un konungs bija jau tik vājš, ka daudz nekā pateikt nespēja. Lielas izbailes nu pārņēma novietni, un visi kuģu vadītāji gribēja doties projām, cik ātri vien iespējams. Izcēlās liela plēšanās par konunga mantu lādēm, kā tās sadalīt starp visiem, lai tās nekristu konun- gam Svenam. Bet konungs piesauca mani pie savas gultas un pavēlēja man pārnest mājās viņa zobenu viņa dēlam. Tas bija Upsalas konungu vecais zobens, kurš nāk no Freija* un ir viņu lielākais dārgums. — Pārnes zobenu mājās, Spjalle, — viņš teica, — un neļauj tam noklīst, jo tanī mīt cilts laime. — Pēc tam viņš prasīja, lai viņam dod ūdeni dzert, un es sapratu, ka viņam daudz ^•airs nebija atlicis ko dzīvot. Viņš, kuru tauta sauca par Uzvarētāju, drīz pēc tam nožēlojamā kārtā nomira savā gultā. Mūsu tad vairs bija palicis tikko tik daudz, ka va- ējām sakraut viņa sārtu. Bet mēs darījām, kas mūsu spēkā stāvēja; viņa vergus un divus no priesteriem mēs nonāvējām un nolikām viņam pie kājām uz sārta, lai viņam vientuļam un neievērotam nebūtu jāaiziet pie dieviem. Vēl sārtam degot, mums ar kara saucieniem uzbruka liels salinieku bars. Es tad steigšus aizbēgu šī zobena dēļ un kopā ar šiem trim vīriem zvejnieku laivā pārcēlos uz Skoni. Zobenu es nesu pie kājas piesietu, zem drānām, lai to pēc iespējas paslēptu. Bet, kā nu tagad būs pasaulē pēc tam, kad viņš ir miris, to es nekādi nespēju saprast, jo 110 visiem konungiem viņš bija tas dižākais, lai gan savas ļaunās sievas dēļ ņēma tādu galu, un nu viņš tur Falsteres krastā guļ bez kapu kalna pār saviem pelniem.

Tāds bija Spjalles stāsts, un visiem viņa jaunās ziņas šķita ievērojamas.

— Konungiem tagad ir ļauni laiki, — Pūķis teica. — Vispirms Stīrbjerns, tas spēcīgākais no visiem, tad konungs Haralds, tas gudrākais no visiem, un tagad konungs Ēriks, tas varenākais. Nav arī sen, kā dzirdējām, ka mirusi lielā ķeizariene Teofāna, kas viena pati valdīja )ār sakšiem un lombardiem. Vienīgi mans svainis Svens, kurā ir vairāk ļaunuma nekā citos, nemirst, bet ir stiprs un dzīvo labi. Nevar saprast, kāpēc Dievs nepadara galu viņam un neļauj dzīvot labākiem konungiem.

—   Dievs viņu satrieks, kad tas brīdis būs pienācis, — tēvs Vilibalds teica, — tāpat kā viņš iznīcināja Holo- fernu, kuram nocirta galvu Judīte; vai Sanheribu, asīriešu kungu, kuru nogalināja viņa dēli viņa elka dieva priekšā. Bet reizēm ļaunumam ir sīksta dzīvība, un še ziemeļu zemēs velns ir spēcīgāks nekā citur. To liecina kāda briesmīga zīme, ko nule dzirdējām; jo te sēd šis Spjalle un stāsta, ka viņš palīdzējis nokaut Kristus kalpus pie sava karaļa sārta. Tāda velnišķība nav atrodama nekur citur pasaulē kā vien še un pie negantākajiem vendiem. Man nav viegli zināt, kā man izprast tādus darbus un to darītājus. Es varētu teikt tev, Spjalle, ka tu par to degsi mūžīgās elles ugunīs. Bet ar to maz kas būtu pateikts, jo ellē tu nonāksi tā vai tā.

Spjalle domīgi noraudzījās klātesošajos.

—   Nu es savā neprātā esmu izteicis par daudz, — viņš teica, — tā modinādams dusmas šai priesterī. Bet, ko mēs darījām, bija tikai veca paraža, kas aizvien ir ievērota, zviedru konungiem aizejot. Bet tu, mājasmāt, teici man, ka neatrodos še starp ienaidniekiem.

—   Starp ienaidniekiem tu še neesi, — Pūķis teica, — un nekas Jauns tev še nenotiks. Bet par to tev nav jābrīnās, ka mēs, kas visi turamies pie Kristus, atrodam, ka nokaut priesterus ir ļauns darbs.

—   Viņi ir nu starp svētajiem mocekļiem, — tēvs Vilibalds teica.

—   Vai viņiem tur ir labi? — Spjalle jautāja.

—   Viņi sēd Dieva visskaidrākajā laimībā, un viņiem klājas daudz labāk, nekā cilvēka prāts to spēj aptvert.

—   Tad jau viņiem ir daudz labāks liktenis, — teica Spjalle, — jo pie konunga Ērika viņus skaitīja pie vergiem.

Ilva sāka smieties.

—   Un nu tev liekas, ka drīzāk esi pelnījis uzslavu nekā nievas par to, ka asi līdzējis nosūtīt viņus turp, — viņa teica.

Tēvs Vilibalds, bargi viņā paskatījies, teica, ka tāda vieglprātīga valoda viņu skumdinot.

—   Kad tu vēl būtu gaisīga jauna meita, tad to vēl varētu saprast, — viņš teica. — Bet nu gan tev vajadzēja būt vairāk nopietnības, kur tu jau esi saprātīga mājasmāte ar trim bērniem un daudz esi dzirdējusi pamācību.

—   Man tas ir no mana tēva, — Ilva teica. — Neatrodu, ka viņš daudz būtu labojies, lai cik daudz bērnu viņam arī bija un lai kā arī jūs abi ar bīskapu Popo viņu mācījāt.

Galvu purinādams, tēvs Vilibalds lēnām ar roku noglauda sev galvvidu, ko aizvien mēdza darīt, kad iznāca runa par konungu Haraldu, jo tur vēl bija zīme, ko bija atstājis krucifikss, kuru konungs reiz nepacietībā bija paķēris un ar to iesitis viņam pa galvu.

—   Protams gan, konungs Haralds bija liels grēcinieks, — tēvs Vilibalds teica. — Daudz netrūka, ka es atrastos pie mocek|iern toreiz, kad viņš man iesita. Bet dažā labā ziņā viņš bija līdzīgs ķēniņam Dāvidam, to vislabāk redz tad, ja viņu salīdzina ar konungu Svenu; tas nu gan nezin vai viņam patiktu, ka viņa meita smejas par priesteru nogalināšanu.

—   Grēcinieki esam mēs visi, — Pūķis teica, — un tāds esmu arī es pats, jo ne vienreiz vien esmu pacēlis roku pret priesteriem, kad ieņēmām pilsētas Kastīlijā un Leonā un nodedzinājām viņu baznīcas. Viņi sirdīgi cīnījās pret mums kā ar šķēpu, tā ar zobenu; un mūsu kungs Alman- surs mums bija pavēlējis, ka viņi aizvien nogalināmi paši pirmie. Bet tas bija toreiz, kad vēl nekā labāka nezināju, tādēļ manas domas ir tās, ka Dievs man tik bargi nepielīdzinās, ko toreiz darīju.

—   Esmu nokļuvis labākā sabiedrībā, nekā domāju, — Spjalle teica.

Jaunais, bālais vīrietis ar mazo, melno bārdiņu, ceturtais no svešiniekiem, līdz šim bija klusu sēdējis ar skumīgu seju. Nu viņš nopūtās un sāka runāt.

—   Visi ir grēcinieki, tas tiesa, — viņš teica. — Bet nevienu nespiež tāda grēku nasta kā mani. Esmu Rainalds, necienīgais Dieva priesteris; biju kanoniķis pie bīskapa Ekarda Šlēzvigā. Bet dzimis esmu Cilpihē, Lotringā, un agrāk biju maģistrs doma skolā pie kronēšanas baznīcas Ahcnā.

—   Man gan jāsaka, — Pūķis teica, — ka labākus ubagus grūti būtu atrast, jo ikvienam no jums ir kāds piedzīvojums. Ja tavs stāsts ir labs, tad labprāt to uzklausīsimies.

—   Stāsti par grēkiem aizvien ir labi, — Ilva teica.

—   Tikai ja tajos klausās nopietni un lai mācītos laboties, — tēvs Vilibalds teica.

—       Mans stāsts ir dziļi nopietns, — maģistrs sērīgi teica, — jo, jau sākot ar savu divpadsmito gadu, esmu nelaimīgs cilvēks. Jums jāzina, ka kādā zemes alā pie ceļa starp Cilpihi un Heimbahu dzīvo pareģe Radla, kura var redzēt nākotnē. Pie viņas mani aizveda mana māte, kura gribēja zināt, vai viss man padosies labi, ja iestāšos pries teru skolā, jo man bija liela vēlēšanās tapt Kristus kalpam. Pareģe saņēma manas rokas savās un ilgi sēdēja aizvērtām acīm, šūpodamās un kunkstēdama, tā ka es vai beidzos nost no bailēm. Beidzot viņa sāka runāt un teica, ka es būšot labs priesteris un ka daudz kas man labi padošoties. «Bet vienu nelaimi tu nes sevī,» viņa teica. «Trīs reizes tu izdarīsi smagu grēku, pie kam otrs grēks būs smagāks kā pirmais un trešais vissmagākais. Tas ir tavs liktenis, no kura tu nevari izbēgt.» Tādi bija viņas vārdi; vairāk viņa nekā negribēja sacīt. Mēs raudājām abi, māte un es, iedami mājup no viņas, jo abi gribējām, lai es kļūtu svēts vīrs un nebūtu nekāds grēcinieks. Aizgājām pie mūsu vecā mācītāja prasīt viņam padomu. Viņš teica, ka laimīgs varot teikties tas, kas tiekot cauri tikai ar trim smagiem grēkiem, bet man viņa vārdi nekāda prieka nedarīja. Tā es nokļuvu priesteru skolā Ahenā, un neviens nebija paklausīgāks un čaklāks kā es un vairāk nebaidījās grēka. Kā latīņu valodā, tā liturģijā biju labākais un, kad man bija divdesmit viens gads, zināju evaņģēlijus un dziesmu grāmatu no galvas, kā arī lielāko daļu no vēstu lēm tesaloniķiešiem un galatiešiem, kas daudziem bija par grūtu, tā ka doma prāvests Rumolds mani visai uzteica un pieņēma mani par savu diakonu. Doma prāvests Rumolds bija vecs vīrs ar dārdošu balsi un lielām, izbolītām acīm, un daudzi drebēja viņa priekšā. Visvairāk virs zemes, izņemot Kristus baznīcu, viņš mīlēja divas lietas: vircotu Vīnu un zinības. Viņš piekopa zinības, tik grūtas un svešas, ka tikai retais zināja to nosaukumu, kā, piemēram, astroloģiju, mantiku un algoritmu. Par viņu stāstīja, ka viņš varējis sarunāties ar ķeizarieni Teofānu viņas pašas bizantiešu valodā. Jo savās jaunības dienās viņš bija apmeklējis Austrumzemi kopā ar mācīto bīskapu Liutprandu 110 Kremonas un zināja par to stāstīt savādas lietas. Visu savu mūžu viņš bija vācis kopā grāmatas, un viņam to bija kādas septiņdesmit gabalas. Vakaros, kad ienesu viņam karstvīnu viņa kambarī, viņš iepazīstināja mani ar mācītām lietām vai lika man lasīt priekšā no divu vecu skaldu darbiem, kas viņam piederēja. To vienu sauca Stā- ciju; grūtos vārdos viņš apdziedāja seno karu starp bizan- tiešiem pie kādas pilsētas, vārdā Tēbas. Otru, kuram bija Ermoldus Nigellus vārdā, bija vieglāk saprast; viņš apdziedāja dievbijīgo ķeizaru Ludvigu, lielā ķeizara Kārļa dēlu, un viņa karagājienus pret pagāniem Spānijā. Doma prāvests bieži rēca uz mani vai sita man ar savu spieķi, kad nepareizi lasiju Staciju, teikdams, ka man viņš jāmī- lot un jālasot rūpīgi, jo viņš bijis pirmais dzejnieks Romā, kas licis kristīties. Gribēju doma prāvestam darīt pa prātam, lai izbēgtu viņa spieķim, un tādēļ darīju visu, ko spēju, tomēr neko daudz es šo dzejnieku nevarēju mīlēt, kaut arī centos to darīt. Bet doma prāvestam bija vēl kāda dzejnieka darbi; šī grārnala bija iesieta skaistākos vākos kā citas. Reizēm redzēju viņu, pār to noliekušos, murminām. Tādās reizēs viņš izskatījās apmierināts un sūtīja mani atnest vēl vīnu; bet no šīs grāmatas viņš man nekad nelika priekšā lasīt. Mana ziņkārība tādēļ aizvien pieauga, un vienā vakarā, kad viņš atradās viesībās pie bīskapa, es iegāju viņa kambarī meklēt šo grāmatu, kuru atradu mazā lādītē zem sola pie sienas. Pirmais, kas šai grāmatā stāvēja, bija svētā Benedikta noteikumi dievbijīgai dzīvei; tad nāca kāda dievbijīga angļu vīra, saukta Aldhelmus, slavas dziesma šķīstībai. Pēc tam kāda gara dzeja, skaisti un ar vislielāko rūpību norakstīta. Tā saucās Ars Amandi, kas iztulkojot nozīmētu «māksla mīlēt», to bija rakstījis kāds vecās Romas dzejnieks, vārdā Ovī- dijs, kurš droši vien nekad nebija ticis kristīts.

Maģistrs skumīgi paskatījās uz tēvu Vilibaldu, kad bija tik tālu nokļuvis savā stāstā, un šis domīgi palocīja galvu.

—   Par šo rakstu esmu dzirdējis runājam, — viņš teica, — un zinu, ka to daudzina ģeķīgi mūki un mācītas mūķenes.

—  .Tā ir īsts paša Belcebula brūvējums, — maģistrs teica, — un tomēr saldāka kā medus. Man nācās grūti pilnīgi saprast šo rakstu, jo tas bija pilns tādiem vārdiem, kas nav atrodami ne evaņģēlijos, ne apustuļu vēstulēs, pat ne Stacijā; bet mana dedzība bija tikpat liela. Par tā saturu es nekā negribu sacīt, vienīgi to, ka tas bija pilns glāsainības, smaržas, jauka melodiskuma un visādu kaislu rotaļu, kādas vien iedomājamas starp vīrieti un sievieti. Vispirms es domāju, ka tas droši vien ir grēks — tādas lietas lasīt, bet tad es, velna iečukstējuma pamudināts, ātri apdomājos, un man šķita, ka tas, ko var lasīt kāds zināms doma prāvests, ari man nevar būt nekāds grēks.

Sis nekaunīgais Ovīdijs tiešām bija liels dzejnieks, kaut arī pilnīgi atdevies velna varā; un viņa vārsmas savādā kārtā pašas no sevis palika man prātā, daudz labāk neka vēstule galatiešiem, kaut gan es daudz ar to nopūlējos. Lasīju, kamēr izdzirdu doma prāvesta soļus ārpusē pie mājas; tovakar viņš mani bargi pārmācīja ar savu spieķi, jo biju aizmirsis sagaidīt viņu ar lukturi un atbalstīt viņu ceļā uz māju. Bet par pārmācību es daudz neko nebēdāju, jo man bija cits, par ko domāt. Un vēl divas reizes, kad viņa nebija mājā, devos viņa kambarī un izlasīju dzeju līdz galam. No tā ar mani notika liela pārmaiņa, tā ka, apkārt staigājot, man prāts pastāvīgi bija pilns grēka un skaistu vārsmu. Savu zināšanu dēļ es nu kļuvu par maģistru doma skolā, un viss man izdevās labi, līdz reiz tiku aizsaukts pie bīskapa. Viņš teica, ka bagātais tirgotājs Dudo Alāstričtas pilsētā, kura dievbijība esot vispār pazīstama un kurš baznīcai devis lielas dāvanas, meklējot dievbijīgu un zinīgu priesteri, kas mācītu viņa dēlam kristīgus tikumus, bet vēl jo vairāk iemācītu viņam rakstīt un rēķināt. Tam nu bīskaps bija izraudzījies mani, jo doma prāvests ieskatīja mani par labāko no jaunajiem, kurš vienīgais kaut ko zināja no grūtās skaitļošanas mākslas. Lai es varētu arī vadīt viņu dievlūgšanas, labais bīskaps iecēla mani par prezbiteri ar tiesību uzklausīt grēku sūdzēšanu, pēc kam es tūliņ devos uz Māstričtas pilsētu, kur mani gaidīja velns.

Abām rokām galvu satvēris, viņš skaļi ievaidējās.

—   Līdz šim nekā liela no tava stāsta nav bijis, — Pūķis teica, — bet varbūt tagad nāks kas labāks. Stāsti nu, kāda tad bija tā tava sastapšanās ar velnu.

—   Nesastapos ar viņu miesīgā veidā, — maģistrs turpināja, — bet arī jau tā ļaunuma bija diezgan. Tirgotājam Dudo bija liels nams pie upes. Viņš laipni saņēma mani, un ik rītu un ik vakaru es turēju lūgšanu viņa saimei. Es cītīgi mācīju viņa dēlu; un reizēm arī pats Dudo sēdēja un klausījās mūsos, jo viņš tiešām bija dievbijīgs vīrs un bieži vēlēja man netaupīt rīkstes. Viņa sievai bija Alh- munda vārdā, un mājā atradās arī kāda no viņas māsām, vārdā Apostolika, kura bija atraitne. Abas viņas vēl bija jaunas un skaistas uzskatīt. Viņu izturēšanās bija tikumīga un tikla, gaita lēna, acis nolaistas, un lūgšanas stundās neviens nebūtu varējis izturēties bijīgāk kā viņas. Bet, kaut gan netiklais Ovīdijs man vēl aizvien bija prātā, es neuzdrošinājos daudz uz viņām skatīties un runāt nepavisam. Viss nu gāja labi līdz tam laikam, kad tirgotājs devās projām lielā ceļojumā uz dienvidiem un uz Lombar- diju. Pirms aizbraukšanas viņš izsūdzēja grēkus un apsolīja bagātas dāvanas baznīcai pēc laimīgas mājās atgriešanās. Pieteicis visai savai saimei, viņš lika man apsolīties, ka ik dienas aizlūgšu par viņu. Tad viņš ar vīriem un zirgiem devās projām. Viņa sieva un viņas māsa stipri raudāja pie atvadīšanās. Bet viņu asaras drīz nožuva, un nu viņas sāka citādi izturēties nekā agrāk. Saimes lūgša nas stundās viņas joprojām izlikās dievbijīgas; bet nu viņas labprāt nāca klausīties manī un manā skolniekā. Viņas sačukstējās, manī raudzīdamās, vai lika bērnam iet atpūsties vai pie savām rotaļām, jo gribot jautāt man padomu svarīgās lietās. Viņas brīnījās, ka, neskatoties uz savu jaunību, esmu tik nopietns, un Apostolikas kundze vēlējās zināt, vai tas taisnība, ka visi jauni priesteri baidoties no sievietēm. Viņa teica, ka tagad viņas abas esot uzskatāmas par divām sērojošām atraitnēm, kurām tiešām esot vajadzīgs iepriecinājums un apmierinājums. Viņa teica, ka viņas abas gribot sūdzēt grēkus pirms Lieldienām, un Alhmunda gribēja zināt, vai man esot tiesības piešķirt grēku piedošanu. Atbildēju, ka bīskaps man uz to ir devis atļauju, jo šis nams bija pazīstams ar savu lielo dievbijību un še nekādi lieli grēki nevarēja būt sūdzami. Viņas sasita rokas, par to priecādamās; un velns visā nopietnībā uzsāka savu rotaļu ar mani, tā ka manas domas aizvien vairāk kavējās pie šīm abām sievietēm. Savas la bās slavas dēļ viņas nekad vienas pašas nevarēja iet pa pilsētu; to Dudo cieši bija noliedzis, uzdodams mājas pār valdniekam uz to raudzīties, ka šis noteikums tiek izpildīts; tādēļ viņas bija metušas acis uz mani un vilināja mani uz grēku. Man vajadzēja būt patstāvīgam un pamācīt viņas vai bēgt no viņām, kā Dieva vīrs Jāzeps darīja Potivāra namā; bet Jāzeps jau nekad nebija lasījis Ovīdiju, un tā dēļ viņam bija vieglāk kā man. Kad viņās raudzījos, manos skatienos jau vairs nebija šķīstības un bijības, bet tikai grēks un iekāre. Trīcēju, kad viņas man tuvojās, tomēr neuzdrošinājos neko iesākt savas jaunības un piedzīvojumu trūkuma dēļ. Bet šīs sievietes, kuras, tāpat kā es, bija pilnas grēcīgu domu un daudz uzņēmīgākas, tādēļ nezaudēja drosmi. Un vienā naktī, kad gulēju savā kam bari, pamodos no tā, ka kāda sieviete iegulās manā gultā. Nevarēju nekā izteikt aiz lielām bailēm un prieka; bet viņa čukstēja, ka tuvojoties pērkons un viņai esot ļoti bail. Pie siem vārdiem viņa mani apskāva un dedzīgi sāka skūpstīt. Kāda spoža zibšņa gaismā redzēju, ka tā bija Aposto- lika; un, lai gan man parasti arī pašam bija ļoti bail no pērkona, šoreiz man nebija laika domāt par to. Bet pēc kāda brīža, kad ar viņu biju baudījis mīlestību, kas bija daudz jaukāka nekā viss, par ko Ovīdijs dziedājis, dzirdēju pērkonu nākam aizvien tuvāk. Lielu baiļu pārņemts, gaidīju, ka mani tūliņ ķers Dieva zibens. Tas tomēr nenotika; un nākošā naktī, kad Alhmunda atnāca pie manis, tikpat dedzīga kā māsa, nekāds pērkons nebija manāms. Mani aizvien vairāk pārņēma kaislība, kurai nodevos ar bezbailīgu un priecīgu prātu. Abas sievietes bija draudzīgas un labprātīgas; nekad viņas neķildojās ne ar mani, ne viena ar otru, un nekā ļauna pie viņām nebija, izņemot viņu lielo miesas kārību. Nejuta viņas arī nekādu baiļu, ne nožēlošanas, izņemot lielās bailes, ka kalpones manīs, kas viņām bija ar mani. Bet velns uzticīgi stāvēja viņām klāt, jo vai tad ir vēl kāds, kas viņām darītu vairāk prieka kā likt klupt Kristus kalpam? Kad nu atnāca Lieldienas, visi mājas ļaudis pēc kārtas izsūdzēja man grēkus. Pašas beidzamās atnāca Alhmunda un Apostolika, kuras nopietni izstāstīja visu, kas starp mums bija noticis, un es biju spiests piešķirt viņām pilnīgu Dieva piedošanu. Tā bija briesmīga lieta, jo, lai nu gan viss grēks tagad gulās uz manis, sajūta tomēr bija tāda, ka esmu vēlējies pievilt Dievu.

—   Ceru, ka- tu pēc tam esi paspējis laboties, — tēvs Vilibalds cieši noteica.

—   Tā ir arī mana cerība, — maģistrs atbildēja. — Bet mans liktenis ir pareģes pieminētie trīs grēki. Tomēr pilnīgi velna tīklos sapinies nebiju, jo ik dienas turēju aizlūgšanu par tirgotāju, kā biju solījies, lai nekādas briesmas viņam ceļā nedraudētu un lai viņš laimīgi atgrieztos mājās; beidzot pat divas reizes dienā, lai mazinātu lielās bailes un nožēlošanu, ko jutu. Bet šīs bailes kļuva aizvien grūtāk panesamas. Beidzot, naktī pēc Kristus augšāmcelšanās dienas, es vairs ilgāk nespēju izturēt; slepeni no mājas un no pilsētas aizbēdzis, es, ceļā ubagodams, devos projām, līdz nonācu pie savas mātes. Viņa bija dievbijīga sieva un, kad viņai visu izstāstīju, daudz raudāja. Tad, mani mierinādama, viņa teica, ka neesot jau ko brīnīties, ka sievietes, mani ieraudzījušas, paliekot bez prāta un ka tādas lietas notikušas biežāk, nekā tas ļaudīm esot zināms. Vienīgais, ko es tagad varot darīt, tā viņa teica, esot griezties atpakaļ pie labā doma prāvesta un teikt viņam, kā viss noticis. Viņa svētīja mani, kad devos projām, lai darītu, kā viņa bija teikusi. Noraudzīdamies manī lielām acīm, doma prāvests Rumbolds gribēja zināt, kādēļ esmu atnācis atpakaļ. Un ar asarām es nu izstāstīju viņam visu, patiesīgi no sākuma līdz beigām. Viņš nikni rūca, izdzir- dis, ka esmu lasījis Ovīdiju bez viņa atļaujas; bet, kad tiku pie tā, kas man bija noticis ar abām sievietēm, viņš gandrīz vai gar zemi krita, dārdoši smiedamies. Viņš vē lējās dzirdēt visu visos sīkumos un vai abas sievietes ar mani bijušas apmierinātas. Tad viņš nopūzdamies teica, ka jaunība esot tas labākais laiks un ka nekāda doma prāvestība visā ķeizarvalstī nevarot to atsvērt. Bet, man stāstu turpinot, viņš sadrūma aizvien vairāk un, kad biju nokļuvis līdz beigām, §ita ar dūri galdā, kliegdams, ka esmu smagi noziedzies ūn ka šī lieta ir jāizlemj bīskapam. Kad bijām nogājuši pie bīskapa un viņš bija dabūjis dzir dēt visu, kas noticis, viņš ar doma prāvestu bija vienis pratis, ka esmu smagi noziedzies un divās lietās pārkāpis savus amata pienākumus: biju aizbēdzis no vietas, kurp viņš mani bija nosūtījis, un atklājis grēku sūdzēšanas noslēpumu, izstāstīdams savai mātei, kas bija noticis starp mani un abām sievietēm. Mana maucības lieta, tā viņš teica, esot gan nopietna, bet samērā parasta lieta, par ko nebūtu daudz ko runāt, salīdzinot ar pārējo, ko varēja izlīdzināt vienīgi ar grūtiem grēku nožēlošanas darbiem. Bet, tā kā mani pārkāpumi neesot izdarīti ļaunprātīgā nolūkā, vienīgi aiz nesaprašanas, viņi domājot būt pret mani cik vien iespējams lēnprātīgi un ļāva man izvēlēties starp trim grēku nožēlošanas darbiem: vienu gadu pildīt dvēseles gana pienākumus pie spitālīgajiem lielajā hospitālī pie Jilihes; vai doties kā svētceļniekam uz Svēto zemi un pārnest mājās kronēšanas baznīcai eļļu no Eļļas kalna un ūdeni no Jordānas upes; vai ari doties atgriešanas darbā pie dāņiem, Viņu lēnprātības stiprināts, jutu dedzīgu vēlēšanos izpirkt savu grēku. Tādēļ izvēlējos grūtāko; un tā es tapu nosūtīts pie bīskapa Ekarda Hēdcbijā. Viņš laipni saņēma mani un drīz iecēla mani par kanoniķi manu zināšanu dēļ. Pie viņa paliku divus gadus, cītīgi kalpodams Dievam kā maģistrs tai skolā, ko viņš bija atvēris, līdz atkal liktenis lika man pastrādāt manu otro grēku.

— Esi nu gan tu priesteris, — Pūķis teica, — ar visiem saviem grēkiem un savām trakajām sievām. Bet vēl mēs neesam dzirdējuši, kādēļ tu esi ieradies še.

—   Kādēj tu, kā saprātīgs cilvēks, neapprecējies, — Ilva teica, — ja tava kāre pēc sievietēm ir tik liela?

—   Daži jau pastāv, ka ir labāk, ja priesteris paliek neprecējies, — maģistrs teica. — Te jau ari jūsu pašu mācītājs dzīvo bez sievas, kaut gan viņš varbūt ir svētāks nekā es un stiprāks pret kārdināšanām.

—   Man ir bijušas citas lietas, par ko domāt, — tēvs Vilibalds teica, — un nu, paldies Dievam, esmu jau pietiekami vecs, lai vairs nekristu tādā kārdināšanā. Bet šai lietā pat starp svētajiem apustuļiem ir valdījušas dažādas domas. Pats svētais Pēteris bija precējies vīrs, un pat ceļojumos pie pagāniem viņš ņēmis sievu līdz. Tas tomēr nedarīja prieka svētajam Pāvilam, kurš palika neprecējies un kuram varbūt tādēļ pietika laika gariem ceļojumiem un lielai rakstīšanai. Jau sen svēti vīri ir sākuši domāt, ka svētajam Pāvilam ir bijusi taisnība, un svētā Benedikta abati Francijā nu turas pie tā, ka ikvienam priesterim jādzīvo neprecējušamies un vislabāk pilnīgā šķīstībā. Manas domas tomēr ir tās, ka paies vēl laiks, pirms visi priesteri ar to saradīs.

—   Tā tas ir, — maģistrs teica. — Zinu, ko sludina franku abats Udū un viņa mācekļi, ka laulība Kristus kalpiem ir ļaunums, un man viņu uzskati šķiet pareizi. Bet velnam ir daudz visādu ķērienu, un viņš ir neizsakāmi viltīgs. Tāds, kādu jūs mani še redzat, esmu izstumts tuksneša ceļinieks, tādēļ ka liedzos iestāties laulībā. Tas ir otrais grēks, ko man ragana pareģoja. Un mani pārņem drausmas, domājot par to, kāds var būt trešais.

Visi nu labprāt gribēja dzirdēt, kas viņam bija noticis, un pēc tam, kad Ilva viņam bija ielējusi dzērienu, ko stiprināties, viņš iesāka stāstīt savu otro grēku.

Astotā nodaļa

Par grēcīgā maģistra otro grēku un par grēka izpirkšanu, kāda viņam bija uzlikta.

— Tā lieta ir tāda, — viņš skumjā balsī turpināja, — ka netālu no Hēdebijas dzīvo kāda sieva, vārdā Tordisa. Viņa ir no ievērojamas dzimtas un pieder pie bagātākajiem novadā; viņai pieder plaši lauki un lieli ganāmpulki;

dzimusi un augusi viņa ir pagānismā. Savas bagātības dēļ viņa ir bijusi precējusies trīs reizes, lai gan vēl ir jauna, un visi viņas vīri ir ņēmuši varmācīgu galu karagājienos un ķildās. Kad bija nogalināts trešais, viņa kļuva drūma un pati no sevis atnāca pie bīskapa Ekarda, teikdamās gribam meklēt palīdzību pie Dieva. Viņa nu tapa pamācīta, un bīskaps pats viņu nokristīja. Pēc tam viņa bieži jāšus ieradās uz misi ar lielu pavadonību, troksni un ieroču šķindoņu it kā kāds kara virsaitis. Viņas lepnība bija liela un prāts iedomīgs, un sākumā viņa liedzās nolikt ieročus, pirms iegāja baznīcā, jo tas izskatīšoties no žēlojami, tā viņa teica. Bet bīskaps beidzot viņu pierunāja; viņš vēlējās, lai visās lietās esam pacietīgi ar viņu, jo no viņas Dieva baznīcai varēja celties liels labums. Un viņa tiešām arī, vairāk nekā vienreiz, ieradās pie bīskapa ar lielām dāvanām. Tomēr viegli panesama viņa nebija, un visgrūtāk ar viņu bija man. Jo, mani ieraugot, viņā bija pamodusies kaislība, un reiz pēc mises viņa viena pati stāvēja ieroču priekšnamā, mani gaidīdama, un izlūdzās manu svētību. To no manis saņēmusi, viņa, cieši manī noraudzīdamās, teica, ka, ja es ļautu ataugt matiem un bārdai, kā vīram pieklājas, es derētu kam citam nekā tikai misei. «Bet pie manis tu būsi gaidīts viesis un savu ap meklējumu nenožēlosi,» viņa teica. Tad, mani aiz ausīm saņēmusi, viņa nekautrīgi noskūpstīja mani, lai gan mans diakons stāvēja līdzās, pēc kam atstāja mani lielā kauna un izbailēs. Es tagad, paldies Dievam, tomēr biju stiprs pret sievietēm un apņēmies dzīvot nevainojami; turklāt viņa skaistumā nevarēja sacensties ar tām divām, kas Māstričtā mani bija pavedušas. Tādēļ nebaidījos, ka kri tīšu grēkā ar viņu; bet es bijos viņas trakuma. Par nelaimi, labā bīskapa Ekarda nu nebija mājās, jo viņš bija devies uz baznīcas sanāksmi Maincā. Pierunāju diakonu, kurš savā nesaprašanā daudz smējās, nekā par redzēto nevienam neteikt; bet tai vakarā es dedzīgi izlūdzos Dieva palīdzību šai sievietei. No tā jutos brīnišķīgi stiprināts. Domājos saprotam, ka viņa sūtīta man ceļā, lai es varētu parādīt, cik izturīgs es tagad biju pret miesas vilināju iniem. Bet nākošā reizē, kad viņa ieradās baznīcā, es tomēr atkal jutu lielas bailes; un, cik vien ātri varēdams, vēl dziedāšanai skanot, iebēgu sakristejā, lai no viņas tiktu vaļā. Taču, ne no viena nekautrēdamās, viņa panāca mani, pirms vēl biju paguvis izkļūt ārā, man noprasīdama, kādēļ es pie viņas nebiju rādījies, lai gan viņa mani ielūgusi. Atbildēju, ka visādas svarīgas lietas aizņēmušas manu laiku. «Nekas nav tik svarīgs kā tas,» viņa teica, «jo tu esi vīrs, kuru gribu apprecēt, lai gan tu esi noskūts. Domāju, ka tev pietiks saprašanas nelikt man sēdēt un gaidīt pēc tā, ko tev pēdējo reizi liku manīt.» Es nu biju lielā apmulsumā un zināju tikai atbildēt, ka daudzu lietu dēļ nekādā ziņā nevarēšu atstāt baznīcu, kamēr bīskapa nebija mājā. Tad jutos tomēr drošāk un nopietni teicu viņai, ka Kristus kalpam patiesībā jādzīvo neprecētam un ka visi svētie baznīcas tēvi vienprātīgi nosoda sievieti, kas ceturto reizi grib iestāties laulībā. Viņa no- bāla pie maniem vārdiem un nāca man klāt, neļaudama man līdz galam izrunāt. «Vai tu esi izrāmīts kā jūga vērsis?» viņa jautāja. «Jeb vai tu domā, ka esmu par vecu?» Viņa izskatījās bīstama savās dusmās, un es, krucifiksu satvēris, turēju to viņai priekšā, sākdams skaitīt lūgšanu ļaunu garu atvairīšanai, bet viņa izrāva to man no rokām ar tādu spēku, ka nenoturējās un, atmuguriski nogāzdamās, atsitās ar galvu pret lielo tērpu lādi. Viņa gan tūliņ atkal uzlēca kājās, skaļi saukdama pēc palīdzības; un arī es darīju to pašu, pats to neapzinādamies. Tā piepildījās mans liktenis, kuram izbēgt nebija iespējams. Jo cīņā, kāda nu izcēlās kā baznīcā, tā ieroču priekšnamā un ārpusē starp viņas pavadoņiem, kas gribēja palīdzēt viņai, un starp godavīriem no pilsētas, kas gribēja palīdzēt man, abās pusēs tika nogalināti vīri, starp kuriem bija arī kāds apakšdiakons, kuru sadūra zobeniem, kā arī kanoniķis Andreass, kurš bija atskrējis no bīskapa mājas apmierināt cīnītājus un no akmens sviediena pa galvu nākošā dienā nomira. Beidzot šī sieva tika aizdzīta ar visiem saviem vīriem, kas viņai vēl bija palikuši. Mans izmisums bija liels, kad redzēju, kas bija noticis un ka manis dēļ bija nogalināti priesteri. Kad atgriezās bīskaps Ekards un dabūja zināt visu, kas bija noticis, viņš atrada, ka lielākā dala vainas krīt uz mani, jo viņš bija pavēlējis, ka mums pret Tordisu visiem jāizturas ar pacietību, un šai ziņā es smagi biju grēkojis. Tas pareizākais, tā viņš teica, būtu bijis darīt viņai pa prātam. Lūdzu viņam uzlikt man to bargāko sodu, jo apzinos savu grēku, kaut gan no tā izbēgt man nav bijis iespējams. Izstāstīju viņam raganas pareģojumu, kā arī to, ka nupat notikušais bija otrais no tiem trim grēkiem, kuriem man neizbēgt. Bīskaps teica, ka labprāt negribētu, lai es atrastos Ilēdebijā, kad pienāks kārta manam trešajam grēkam. Beidzot tika izdomāts mans grēka izpirkšanas darbs. Viņš man pavēlēja doties augšā pie mežonīgajiem smolandiešiem izpirkt centīgo Dieva kalpu tēvu Sebastijanu, kurš pirms trim gadiem turp aizsūtīts aiznest viņiem evaņģēliju un no tā laika smok grūtā verdzībā pie viņiem. Tagad atrodos ceļā uz turieni, un šis ir mans uzdevums. Nu jums par manām nelaimēm ir zināms tikpat daudz kā man pašam.

Tā viņš nobeidza savu stāstu, un Ilva smiedamās ielēja viņam alu.

—   Tā rādās, ka tev ar sievietēm neveicas, lai ko tu arī darītu, — viņa teica, — lai gan tu esi lasījis grāmatā, kā viņas jāmīl. Tā vien liekas, ka tev arī šai pusē nebūs la bākas laimes ar viņām.

Bet maģistrs Rainalds lēnprātīgi atbildēja, ka par tādām blēņu lietām viņš nu vairs nedomājot.

—   Tu liecies esam vientiesīgs vīrs ne vien ar sievie tēm, bet arī citās lietās, — Pūķis teica, — tāpat kā tavs svētais biskaps, ja tu domā, ka varēsi atgriezties atpakaļ ar izpirktu priesteri vai kaut tikai dzīvs, ja tu nes sev līdz zeltu un sidrabu pie smolandiešiem.

Maģistrs sērīgi smaidīja, galvu purinādams.

—   Ne zelta, ne sidraba sev līdz nenesu, — viņš teica,

—   jo ne ar tādām lietām tēvs Scbastijans ir izpērkams. Man turpretim jāpaliek verdzībā viņa vietā. Esmu jaunāks un stiprāks, tādēļ apmaiņa varētu viegli notikt. Ar to es kaut cik varētu izlīdzināt grēku, ka esmu bijis vainīgs pie divu priesteru nāves.

Visi par to brīnījās un vispirms negribēja ticēt, ka viņš domā nopietni. Bet maģistrs palika pie tā, ko bija teicis.

—   Domājos esam tikpat labs kristīgais kā citi, — Pūķis teica, — tomēr man šķiet, ka es drīzāk būtu gatavs pastrādāt visus grēkus, nekā pats atdotos verdzībā.

Tēvs Vilibalds teica, ka tāds kristīgs darbs neesot katram pa spēkam, bet ka maģistrs darot pareizi.

—   Un ilga tava verdzība nebūs, — viņš teica viņam,

—   jo nu mēs neskaitām vairāk kā piecus gadus līdz Kristus atnākšanai — pēc tās aplēses, kādu lielākā daļa mācītu vīru uzskata par pareizu. Un, ja nu tu tagad bīsies no sievām un nekritīsi nelaimē ar tām, var notikt, ka tu pagūsi nokristīt daudz smolandiešu, pirms šī diena atnāks. Tad tu mierīgi varēsi stāties tā Kunga soģa krēsla priekšā.

—   Ir taisnība, ko tu saki, — maģistrs teica, — arī es pats esmu domājis par šīm lietām. Tas ļaunākais tomēr ir tas, ka man vēl ir pastrādājams mans trešais grēks, kurš pēc raganas pareģojuma būs tas lielākais.

Neviens še nekāda mierinājuma viņam nezināja, tikai Pūķis izteica cerību, ka uz šo trešo grēku vēl kādu laiku būs jāgaida.

—   Jo es nelabprāt redzētu, — tā viņš teica, — ka tu to (jāstrādā, manās mājās viesodamies. Bet nu man jums visiem ir jāsaka, kā tev, mācītāj, tā tev, Spjaile, un jums. abiem Iru meistariem, ka labprāt varat pie manis palikt, cik ilgi to paši atrodat par labu.

—   To saku ari es, — Ilva teica.

Visi par to pateicās, bet Spjalle teica, ka domājot uzkavēties tikai nedaudz dienu.

—   Jo nevaru ceļā kavēties, — viņš teica, — ar zviedru konungu laimi manā glabāšanā.

Abi āksti teicās gribam turēties kopā ar Spjalli, jo domājot doties uz Upsalu tāpat kā viņš. Un, ja tur viņiem nepatiktu, bija jau vēl citi konungi, ko izvēlēties.

—   Tad mēs varbūt iesim uz Norvēģiju, — viņi teica, — jo tur tagad valda Olofs Trigves dēls*, kurš, kā dzird, esot kļuvis labs kristīgais. Vai arī mēs brauksim uz austrumiem pie karaļa Valdemāra* Gordarlkē, kuram esot liela vara un bagātība un kurš esot devīgs pret vīriem, kas esot zinīgi kādās mākslās.

—   Līdz viņam ir tāls ceļš, — Pūķis teica.

—   Esam še virs zemes ceļinieki, kam nav savas mājas, — viņi teica, — bet tik tālu, kamēr vēl atrodami konungi, ejam labprāt, io pie visiem esam gaidīti viesi. Bet vēl aiz Gordarīkes valda ķeizars Basilijs, kuru dēvē par Bulgāru Nogalinālāju un kurš ir varenākais no pasaules kungiem, pēc tam kad konungs Haralds un konungs Ēriks ir miruši; kaut gan to dzirdēt varbūt nepatiktos jaunajam ķeizaram Vāczemē, ne arī karalim Briānam mājās pie mums. Esam dzirdējuši tālu braukušus vīrus sakām, ka ķeizara ākstiem Mikiagordā tiekot parādita liela cieņa un viņi varot izdarīt lielas lietas; bet sevišķi esam dzirdējuši stāstām par kādu darbu, ko viņi pastrādājuši vecā vācu ķeizara sūtņa priekšā toreiz, kad Mikiagordā valdījis ķei /.ars Nikofors. To viņi izdarījuši, brīnišķīgā kārtā uzrāp damies kādā kārtī, bet to mākslu mēs neprotam, kaut gan citādi domājamies zinām vairāk nekā citi. Tādēļ vērts būtu redzēt, cik īsti izveicīgi viņi ir, un rādīt viņiem, ko iespēj Eires meistari. Protams, liels gods mums būtu arī izrādīt savas mākslas ķeizaram Basilijain, tāpat kā viņam uzņemt mūs pie sevis. Bet vispirms mēs tagad domājam doties uz Upsalu, tādēļ tas labākais būs turēties kopā ar Spjalli. Jo kopā ar viņu ir labi iet ubagu gaitās.

Tā palika. Un pēc dažām dienām, kad bija jutis savus spēkus pieaugam, Spjalle piesēja atkal karaļa zobenu sev pie kājas, un viņš un abi meistari paņēma savas kules un ubagu spieķus. Saņēmuši bagātīgu ceļamaizi no Asas un Ilvas, viņi teica, ka viņiem neesot nekādas cerības vēlreiz sastapt tādu viesmīlību, kāda viņiem parādīta šai vietā.

—   Un, ja mums'vēl gadītos redzēties, — Felimids teica Pūķim pie atvadīšanās, — neaizmirsti, ka aizvien būsim tev labi draugi.

—   Es gan vēlētos jūs vēlreiz redzēt, — Pūķis teica, — bet, ja ceļš jūs aizvedīs uz Miklagordu, tad tā paliks tikai vēlēšanās. Jo še es nu dzīvoju klusībā un redzu bērnus piedzimstam un ražas nobriestam, un droši vien nekad vairs nedošos kādā ceļojumā.

—   Ko var zināt? Ko var zināt? — mazie, garausainie vīriņi teica.

Ar galvas mājienu atsveicinājušies un no tēva Vilibalda svētību saņēmuši, viņi devās ceļā Spjallem līdz.

Bet maģistrs Rainalds vēl kādu laiku palika pie Pūķa, jo tika atzīts, ka tas viņam būs tas labākais. Visi bija vienis prātis, ka viņš viens pats uz savu roku nevar doties augšā pāri robežai, lai meklētu Sebastijana tēvu, jo tad viņš varēja tikt sagūstīts vai nogalināts bez jebkāda labuma, iekām viņš vēl kaut ko būs paspējis izdarīt. Tā tika nolemts, ka viņam jāpaliek Grēningē, līdz pienāks laiks lielajam robežnovadu tingam* pie Krākes akmens — tam drīzumā vajadzēja sākties. Jo tur, tā Pūķis teica, varbūt varēs kaut ko izdarīt, kas sekmēs viņa uzdevumu.

Devītā nodaļa

Kā maģistrs meklēja teles un sēdēja ķiršu kokā.

Palika tā, kā Pūķis bija teicis, un maģistrs Rainalds vasaru varēja pavadīt Grēningē. Viņš palīdzēja tēvam Vi- libaldam, kad tas turēja dievkalpojumus mājas ļaudīm un tiem nule kristītajiem, kuri atrada, ka viņiem jāpilda so- lijums atnākt. Viņš tūliņ kļuva pazīstams ar savu dziedāšanu misē, kas bija skaistāka, nekā jebkad bija dzirdēts. Sākumā jaunkristītajos vēlēšanās ierasties bija pavisam maza, bet, kad izplatījās valodas par maģistra dziedāšanu, nācēji radās aizvien vairāk; un par sievām stāstīja, ka tās sēdējušas asarainām acīm, viņam dziedot. Tēvs Vilibalds bija ļoti apmierināts ar šo palīdzību, jo pats viņš nekāds dziedātājs nebija.

Bet citādi ar maģistra nodevību stāvēja bēdīgi. Pūķis, kurš pa darbdienām gribēja likt viņu pie darba, vēlējās zināt, kam viņš būtu noderīgāks, bet bija ļoti grūti atrast darbu, kas viņam būtu piemērots. Viņš bija nepraša visās lietās un bez jebkādas izveicības darbarīku lietošanā. Pūķis teica:

— Tas ir bēdīgi, jo drīz tev būs jāvergo augšā Smo- landē, un ar dziedāšanu vien tev tur labi neklāsies. Tev pašam būtu labāk, ja tu varētu šo to iemācīties, kamēr tu esi še pie manis, jo tā tu sev aiztaupītu daudz svītru uz muguras.

Maģistrs nopūzdamies atzina, ka Pūķim bija taisnība. Viņam nu bija jāmēģinās visādās vieglās lietās, bet nekas viņam neizdevās. Kad viņu pielika pie zāles pļaušanas, bija žēl skatīties, jo viņš nekādi nevarēja saprast, kā izkapts jāstrīķē. Galdnieka darbā viņam nekādi neveicās, lai gan Paps un Pūķis mācīja viņu ar lielu pacietību. Kad viņam bija jācērt žagari maizes krāsnij, viņš iecirta sev kājā un vaimanādams, asinīm plūstot, gulēja uz zemes, līdz pienāca ļaudis. Un, kad viņš atkal bija vesels un kopā ar kādu vīru bija izsūtīts pārcilāt auklas upē, viņš nobijās no liela zuša, kurš viņam bija aptinies ap roku, un pie tam apgāza bluķeni, tā ka viss loms aizgāja postā un abi viņi tikai ar mokām izglābās krastā. Tā viņš tika ieskatīts kā varonis baznīcā un arī kā labs cilvēks saimes pulkā vakaros, kad visi sēdēja katrs ar savu rokdarbu un viņš stāstīja par svētajiem un par ķeizariem, bet visās citās lietās bija nepārspējams neveiklis, kurš nekā nesa prata no tā, kas katram vīram ir jāzina. Tomēr neieredzēts viņš nebija; un to varēja manīt, ka visas sievietes, sākot ar Asu un Ilvu un beidzot ar visjaunāko no kalponēm, rūpējās par viņu, aizvien atrazdamas viņam kādu aizbildinājumu.

To pavasari agri Raps Vienacis bija apņēmis sievu, kuplu zemnieka meitu, Torgunnu vārdā, kuru viņš, neskatoties uz savu vienu aci, bija ieguvis bez kādām grūti- bām dēļ tās cieņas, kas bija viņam, tālu braukušam vīram un veiklam ieroču nesējam. Uz Rapa pavēli viņa tūliņ bija likusies kristīties un pēc tam nekad nenokavēja neviena dievkalpojuma. Visu labi ieredzēta, viņa bija čakla strādniece. Un ar Rapu viņi labi sadzīvoja, lai gan jautāts viņš dažreiz atņurdēja, ka ir grūti piespiest viņu turēt muti un ka viņa ir laiska dabūt bērnu. Ilvai viņa labi patika, un viņas abas l'ieži draudzīgi sēdēja kopā, pie kam vārdu netrūka nevienai no viņām abām.

Kādā dienā saimes ļaudīm vajadzēja doties uz mežu meklēt noklīdušos jaunlopus; meklēšana ievilkās garumā. Jau pret vakaru, kad Raps, nekā neatradis, atradās ceļā uz māju, viņš izdzirda troksni kādā bērzu pudurī. Tuvāk pienācis, viņš ieraudzīja Torgunnu guļam zālē pie liela akmens un maģistru Rainaldu noliekušos pār viņu. Vairāk viņš krūmu dēļ nekā nesaredzēja; viņi abi arī steidzīgi uzlēca kājās, viņa soļus izdzirduši. Raps stāvēja mēms, bet Torgunnai, kura lēca viņam pretim, tūliņ bija ko sacīt.

—   Laime, ka tu nāc; tu man palīdzēsi pārkļūt mājās, — viņa teica. — Paslīdēju uz saknes un izmežģīju celi, bet viņš te pienāca, izdzirdis saucam palīgā. Viņš nevarēja mani panest, bet noskaitīja lūgšanu ceļa dziedēšanai, un tagad ir jau labāk.

—   Tai acij, kas man vēl atlikusi, nav nekādas vainas, — Raps teica. — Vai viņam, vārdus skaitot, bija jāgulstas tev virsū?

—   Viņš negulēja man virsū, — Torgunna sadusmota teica. — Rap, Rap, ko nu tu atkal esi iedomājies? Viņš gulēja ceļos pie manis un, manu celi turēdams, trīs reizes tā dēļ noskaitīja svētus vārdus.

—   Trīs reizes? — Raps jautāja.

—   Neizliecies lielāks muļķis, nekā tu esi, — Torgumia teica. — Pirms Tēva, tad Dēla, pēc Svētā Gara vārdā — kopā trīs reizes.

Raps noraudzījās mācītājā. Tas bija bāls, un mute viņam mazliet drebēja, citādi nekas pie viņa nebija manāms.

—   Ja tev tagad trūktu elpas, tu mirtu, — Raps domīgi teica.

—   Tāpēc jau šai zemē esmu ieradies, lai kļūtu par mocekli.

—   Tas var diezgan ātri notikt, — Raps teica. — Bet parādi nu, siev, vispirms savu celi, ja tu zini, kurš tas ir.

Torgunna vaimanāja, ka vēl nekad tādā postā_ neesot bijusi kā tagad, tomēr, paklausīgi uz akmens apsēdusies, atsedza kreiso celi. Par to, vai pampums ir manāms, viņiem grūti bija vienoties, bet viņa kliedza, kad viņš spaidīja.

—   Bet bija vēl ļaunāk brīdi iepriekš, — viņa teica. — Pie tevis pieturēdamās, es nu gan varēšu līdz mājai aizklibot.

Raps stāvēja drūms un domāja, tad viņš teica:

—   Vai tavam celim kas ir noticis, to nezinu, jo tava kliegšana nekā nenozīmē. Tomēr negribu, lai Pūķis man pārmet, ka bez vajadzības esmu nogalinājis viņa viesi. Tēvs Vilibalds zinās labāk; lai tad viņš izšķir.

Viņi nu devās mājup, ko tomēr iespēja, lai gan Tor- gunnai nācās atpūsties lielo sāpju dēļ. Pēdējo gabaliņu viņa bija spiesta atbalstīties uz abiem vīriem, abiem viņiem katram savu roku ap kaklu apskaujot.

—   Karāties jau tu karājies smagi, — Raps teica, — tomēr man ir grūti tev ticēt visā šai lietā.

—   Tici, ko tu gribi, — Torgunna teica, — bet es jūtu, ka mans celis pilnīgi labs nekad vairs nekļūs. Viss notika, man no krituša koka stumbra lecot, kad man kāja iesprūda starp divām saknēm. Kāja man nu gan paliks nelokana.

—   Ko tad līdzēja visa vārdošana? — Raps drūmi teica.

Torgunnu aizveda uz gultu, un tēvs Vilibalds iegāja

viņu apskatīties. Raps tūliņ pasauca Pūķi un Ilvu sāņus un pastāstīja, kas bija noticis un ko viņš pats par visu to domāja. Abi viņi bija tais domās, ka atgadījums bija bēdīgs un ka būtu ļoti žēl, ja no tā celtos nesaticība Rapa un Torgunnas starpā.

—   Tev ir laba daba tai ziņā, ka tu aizvien iepriekš ap domājies, — Pūķis teica. — Citādi tu varbūt viņu būtu nogalinājis, kas nebūtu labi, ja viņš ir nevainīgs. Jo par priestera nogalināšanu Dievs sodītu mūs visus.

—   Es par Torgunnu esmu labākās domās nekā tu. Rap, — Uva teica. — Celi ir viegli izmežģīt starp kokiem un akmeņiem. Un tu jau pats saki, ka nekā neesi redzējis.

—   Tas, ko tur dziļi mežā redzēju, bija ļauns diezgan.

—   Gudrāk ir tādās lietās nespriest pārāk ātri, — Pūķis teica. — Tu gan pats atcerēsies, kādu tiesu mana kunga Almansura tiesneši sprieda Kordovā toreiz, kad Tūke Gro-' gulies dēls bija ielavījies sieviešu kambarī pie ēģiptiešu cukurmaiznieka, tā, kurš dzīvoja Grēku Kožēlnieku ieliņā, bet vējš bija atrāvis priekškaru no loga, un četri cukur- maiznieka draugi, kuriem bija gadījies iet pār pagalmu, bija ieraudzījuši Tūki un cukurmaiznieka sievu viņas gultā.

—   To atceros labi, — Raps teica, — bet tas bija starp pagāniem.

—   Cukurmaiznieks ieradās pie tiesneša saplēstās drānās kopā ar saviem četriem lieciniekiem un prasīja, lai Tūki un sievu nomētā akmeņiem kā laulības pārkāpējus. Arī mans kungs Almansurs pats bija pavēlējis, ka šī lieta bargi sodāma pēc likuma, lai gan Tūke piederēja pie miesassargiem. Tad tiesnesis sīki nopratināja lieciniekus par to, ko īsti viņi bija redzējuši, un trīs no viņiem zem zvēresta apliecināja, ka visu skaidri bija redzējuši. Bet ceturtais bija vecs un aeis viņam bija vājas; viņš nebija varējis tik labi visu izšķirt kā tie citi. Tomēr pravieša Muhameda likumā, kas stāv rakstīts ar Allāha paša pirkstu viņu svētajā grāmatā, ir sacīts, ka četriem lieciniekiem visu gaišu un skaidri vajag būt redzējušiem, citādi nevienu nevar nosodīt par laulības pārkāpšanu. Tiesnesis tādēļ Tūki un sievu attaisnoja, bet cukurtnaizniekam piesprieda rīkstes pa kāju pēdām par nepatiesu sūdzību.

—   Tai zemē vajag būt labai dzīvei sievietēm, — Uva teica. — Jo tur tiešām vajag daudz kam notikt, lai kāds ļautu, lai viņu redz četri liecinieki. Tomēr cukurmaiznieka liktenis man šķiet pārāk grūts.

—   Pats viņš tā nedomāja, — Pūķis teica. — Jo pēc tam šis cukurmaiznieks nāca cieņā pie murns, kas piederējām pie miesassardzes; mēs bieži apmeklējām viņa veikalu, lai ar viņu pajokotos, un, dzerdami viņa saldo sīriešu medaļu, lielā mērā pavairojām viņa ienākumus; bet par šādu laimi viņš pateicās Allāham. Bet Tūke, kaut gan atzina, ka šī lieta beigusies labi, tomēr atrada, ka tas nozīmē arī biedinājumu viņam, kādēļ nekad vairs neuzdrošinājās apmeklēt šo sievieti.

Nu pie viņiem ienāca tēvs Vilibalds, kurš teica, ka tā esot, ka Torgunna izmežģījusi celi.

—   Drīz tas tā būs uztūcis, — viņš teica Rapam, — ka to redzēt varēsi arī tu.

Visi cerēja, ka Raps jutīsies atvieglots pēc šīs ziņas, bet viņš sēdēja drūms un domīgs un beidzot teicas

—   Maģistrs taču labu laiku noliecies ir turējis viņas celi abām rokām vai kaut tikai ar vienu. Man grūti nākas ticēt, ka ar to vien jau viņam būs pieticis, jo viņš jau pats mums ir teicis, ka ir traks uz sievietēm un ka viņš romiešu rakstos ir mācījies, kā vislabāk ar tām apieties. Manas domas ir tās, ka viņš vairāk būs nodarbojies ar ko citu nekā skaitījis Dieva vārdus ceļa dēj, jo tad jau pampums nekad neizceltos, ja viņš kā priesteris vispār kaut kam ir derīgs.

Tā bija garākā runa, kāda no Rapa vispār bija dzirdēta; neviens no viņiem nevarēja arī piedabūt viņu grozīt savas domas šinī lietā. Beidzot Ilva teica:

—   Vispirms tev bija aizdomas tādēļ, ka tu nekāda uz tūkuma neredzēji, un nu atkal tādēļ, ka tas parādījies. Bet tur nekā nevar sacīt, jo tādi jūs, vīri, esat, kad ko esat ieņēmuši galvā. Tagad es iešu pie Torgunnas draudzīgi ar viņu aprunāties. Mēs ar viņu labi satiekam, un man viņa izstāstīs, kā viss ir bijis. Bet, ja tad gadītos kaut kaš tāds, ko viņa negribētu sacīt, tad es gan sapratīšu, ko viņa mēģina slēpt. Jo sieviete tūliņ nojauš, vai otra sieviete runā taisnību vai melo. Bet tas, paldies Dievam, ir vairāk, nekā zina vīrieši.

To teikusi, viņa aizgāja, bet, ko viņas abas ar Torgunnu runāja, tas nevienam lieciniekam nav zināms.

—   Nu tu, Rap, vari būt mierīgs, — Pūķis teica, — jo nu tu dabūsi zināt, kā īsti viss ir bijis. Otras tik gudras sievas kā Ilva nav vairs pasaulē, to es tev varu sacīt; to es manīju jau, kad viņu pirmoreiz sastapu.

Raps piekrizdams norūca, un viņi sāka runāt par divām noklīdušajām telēm, kas vēl nebija atrastas, un kur tās nākošajā dienā īsten būtu meklējamas.

Ilva ilgi bija projām. Kad viņa atkal atgriezās, viņa pa bāza dūri Rapam zem deguna.

—   Nu es visu zinu, — viņa teica. — Ir tā, kā jau domāju. Tev, Rap, nav ko uztraukties, jo nekas ļauns, viņiem mežā sastopoties, nav noticis. Vienīgais nepatīkamais ir tas, ko tu pats esi izdarījis. Torgunna gan raud, gan smejas, tavas aizdomas un tavus skarbos vārdus atcerēdamās. Viņa sakās nu gandrīz nožēlojam, ka nav pavedusi priesteri, kad tāds gadījums ir bijis. «Gan mēs pagūtu šo to izdarīt pirms Rapa ierašanās,» viņa man teica, «ja jau man tā vai tā jācieš kauns un pārestības, tad jau es gluži labi būtu varējusi novēlēt sev arī kādu izpriecu.» Tie bija viņas vārdi. Un, ja nu tu, Rap, esi tik gudrs, kā domāju, neliecies vairs ne ar vienu vārdu par šo lietu zinis. Citādi viņa var kļūt bīstama, to es tev saku. Bet, ja tu būsi labs pret viņu, viņa, tā man šķiet, arī no savas puses tev nekā par to vairs neliks dzirdēt. Būtu ari labi, ja tu viņai drīzumā varētu pagādāt bērnu, jo tad tu tiktu vajā no visām bailēm šī nabaga nelaimīgā maģistra dēļ.

Noglaudījis galvvidu, Raps nomurmināja, ka viņš jau gan cenšoties. Varēja manīt, ka Ilvas vārdi viņam bija sagādājuši lielu atvieglojumu, un viņš tai pateicās, ka viņa visu tā bija nokārtojusi.

—   Ir labi, ka arī man ir sava gudrība, — viņš teica, — kaut arī neesmu tik gudrs kā tu, Ilva. Jo, ja es būtu nogalinajis maģistru, es tagad stāvētu ar garu degunu un jūs abi uz mani ļaunotos. Bet nu es iešu pie Torgunnas, lai atkal ar viņu salabtu.

Kad nu Pūķis un Uva, vieni palikuši, bija apgūlušies gultā, viņi pirms aizmigšanas kādu laiciņu pārrunāja šo iietu.

—   Viss ir nobeidzies labāk, kā es būtu domājis, — Pūķis teica, — un par to man ir jāpateicas tev, Ilva. Jo, ja man nāktos izšķirt Šo lietu, es tomēr paliktu pie tā, ka viņiem mežā gan ir bijis cits kas darāms nekā darbošanās ap viņas celi.

—   Pūķi, tavs spriedums pareizs, bet to tu nekad nevienam nedrīksti likt manīt. Apsolīju viņai visu noklusēt un apmierināt Rapu. Tā tam arī ir jābūt, un neviens nekā nedrīkst dabūt zināt, pat ne tēvs Vilibalds, jo tas viegli varētu padarīt nelaimīgu kā Rapu, tā Torgunrm un uz sieviešiem trako nabaga maģistru. Bet tev es teikšu taisnību — tā ir, ka viņi vairāk gan ir nopūlējušies ar ko citu nekā ar dievvārdu skaitīšanu ceļa dziedēšanai. Viņa saka, ka viņš paticis viņai jau no sākta gala savas dziedāšanas un sava nelaimīgā likteņa dēļ un ka viņa tādam svētam vīram nav varējusi pretoties. Viņa saka, ka drebējusi pie visas miesas kā sagūstīts sikspārnis, kad viņš piedūries viņai pie ceļa, viņai zemē guļot, un ka viņš nemaz nav bijis neizveicīgs, bet tūliņ ķēries klāt. Drīz vien viņi abi bijuši vienlīdz dedzīgi, un tur viņi nekā nevarot līdzēt, tā viņa saka. Kad viņi beidzot atjēgušies, viņš vaimanājis, liedams asaras, un beidzot sācis ar dievvārdu skaitīšanu ārstēt viņas celi, bet to viņš nepaguvis darīt necik ilgi, kad jau pienācis Raps; tādēļ tad arī uztūkums nu esot tik liels, jo īstenībā viņam būtu vajadzējis skaitīt trīs reizes. Aizvien gan viņa pateikšoties Dievam, ka Raps neatnācis drusku agrāk. Bet, ja nu tu pateiksi to Rapam vai kādam citam, tu padarīsi nelaimīgu ir mani, ir citus.

Pūķis smējās, to dzirdēdams, un apsolījās nekad nelikt to manīt ne Rapam, ne kādam citam.

—   Ja vien Raps nekad nedabūs zināt, kā viņš piemānīts, — viņš teica, — nelaime nav liela. Bet šis maģistrs man liekas esam ievērojams vīrs. Viņš ir pilnīgi nespējīgs visā, ko var vīri, bet viņa māka apieties ar sievām tiešam liekas esam laba. Nebūtu tomēr labi, ja viņam biežāk iznāktu sastapties ar Torgunnu divatā. Tad tas neņemtu labu galu, jo Raps neļautos vēlreiz piemānīties. Tādēļ man viņam ir jāizdomā kāds pastāvīgs darbs, kas viņu atturētu no Torgunnas un Torgunnu no viņa, jo nevar zināt, kurš no viņiem abiem vairāk ilgojas sastapties no jauna.

—   Bet neesi ciets pret viņu, — Ilva teica. — Gan jau viņam, nabadziņam, pienāks laiks ciest, kad viņš nokļūs pie smolandiešiem. Arī es pati, cik tas manos spēkos stāvēs, centīšos atturēt viņu no Torgunnas.

Otrā rītā Pūķis pasauca maģistru un teica, ka viņam nu esot atradis piemērotu nodarbošanos.

—   Visā, ko līdz šim esam mēģinājuši, tu pavisam maz ko esi varējis, — viņš teica. — Bet nu tu varēsi būt noderīgs. Tas tur ķirsis ir labākais no visiem maniem augļu kokiem. To atzīstu ne vien es, bei arī vārnas. Tur nu tev jāuzrāpjas augšā, un tas labākais būs, ja tu ēdienu un dzērienu paņem līdz, jo tu nedrīksti rāpties zemē, iekām vārnas un žagatas nav aizlaidušās uz nakts guļu. Tur tev jāsēd ik dienas, un savā vietā tev jābūt agri, jo vārnas ierodas, jau rītam austot. Ceru, ka tu tā varēsi saglabāt mums ogas, ja pārāk daudz to neapēdīsi pats.

Maģistrs sērīgi paskatījās kokā. Ogas tanī bija lielākas nekā parastajos ķiršu kokos un sāka jau nogatavoties un kļūt tumšākas. Visi putni bija sevišķi kāri uz šim ogām, un kā Raps, tā tēvs Vilibalds mēģināja aizbaidīt tos ar bultu šāvieniem, tomēr nekāds labums 110 tā nebija manāms.

—   To es esmu nopelnījis, — maģistrs teica, — bet mari ir bail kāpt tik augstu.

—   Tev jāpierod, — Pūķis teica.

—   Man viegli uznāk reibonis.

—   Turies vien cieši, tad reibonis neko nedarīs. Ja tu baidīsies to darīt, visi tevi izsmies, bet visvairāk sievieši.

—   To es tiešām esmu nopelnījis, — maģistrs sērīgi atkārtoja.

Galu galā viņš ar lielām pūlēm uzkļuva kokā, kamēr Pūķis, apakšā stāvēdams, viņu mudināja kāpt augstāk.

Beidzot, lūgšanas skaitīdams, viņš aizsniedza treju zaru šekumu, kas šūpojās zem viņa smaguma; tur Pūķis ieteica viņam palikt, jo tur putni viņu vislabāk varot redzēt.

—   Tur tev ir droša sēdēšana, — viņš teica, — un tur tu esi tuvāk debesim nekā mēs citi; tur tu vari ēst un dzert no tā, kas tev ir līdz paņemts, un runāt ar Dievu par saviem grēkiem.

Tā nu viņš tur palika sēdot. Vārnas steidzīgi laidās šurp no visām pusēm uz labajām ogām, bet pārsteigtas aprāvās, ieraudzījušas, ka kokā bija cilvēks. Dusmīgi ķērkda mas, tās laidelējās virs viņa; bet biezokņos visapkārt šūpojās žagatas, ļauni žadzinādamas.

Tas bija sestajā dienā, kādā ļoti karstā pēcpusdienā, kad viņš nogāzās zemē. Karstumā viņš bija iesnaudies, un kāds bišu spiets bija ielaidies kokā, par atpūtas vietu iz velēdamies viņa galvu. Šausmās no tā atmodies un ar rokām gaiņādamies, viņš nogāzās zemē līdz ar bitēm, ogām un nolauztiem zariem. Dvīņi un viņu rotaļu biedrs pirmie pienāca klāt, troksni izdzirduši; izbrīnījušies viņi noraudzījās viņā, un Ulfs jautāja, kādēļ viņš gāzies zemē. Bet viņš tikai vaimanāja, zemē gulēdams, un teica, ka viņa pēdējā stunda ir klāt. Bērni priecīgi sāka lasīt zemē nokritušās labās ogas, bet, bišu pārbiedēti, drīz sāka kliegt. Visi mājas ļaudis bija lejā pie upes niedru pļaut. Palīgā piesteidzās Ilva un kādas pāris no viņas kalponēm, kuras maģistru iedabūja aužamā kambarī un noguldīja gultā. Izdzirdušas, kā viņam nelaime bija notikusi, meitas tā sāka smieties, ka Ilva, nepacietīga kļuvusi, iepļaukāja viņas pa ausīm un lika tūliņ atsaukt mājās tēvu Vilibaldu, kurš līdz ar citiem atradās pie upes.

Ilvai bija žēl maģistra, un tā viņa labā darīja visu, ko varēja, pasniegdama viņam arī kā stiprinātāju dzērienu savu labāko alu. Bitēm viņš bija izbēdzis neievainots, bet viņam šķita, ka viņš krizdams ir pārlauzis piecu. Ilva domāja, nezin vai tas neesot Dieva sods par to, ko viņš ar Torgunnu bija darījis mežā. Viņš piekrita, ka tā tas gan varētu būt.

—   Bet ko tu zini no tā, ko mēs abi darījām mežā? — viņš teica.

—   Par to lietu man viss ir zināms, — Ilva teica, — jo Torgunna pati man to izstāstīja. Bet tev nav jābaidās, ka kāds cits to dabūs zināt, — viņa tcica, — jo mēs abas, kā viņa, tā es, protam turēt muti, kad tas vajadzīgs. Tev par apmierināšanu varu arī teikt, ka viņai bija daudz laba, ko par tevi teikt, un ka viņa to nenožēlojot, ko jūs abi darījuši, kaut gan tas varējis beigties bēdīgi.

—   Bet es gan to nožēloju, — maģistrs teica, — kaut gan zinu, ka tas daudz neko nevar līdzēt. Jo Dieva lāsts pavada mani un nekad es nevaru būt vienatnē ar jaunu sievieti, tūliņ viņu dedzīgi neiekārojis. Pat šīs kokā pavadītās dienas man neko nav palīdzējušas, jo mazāk esmu domājis par Dievu kā par miesīgiem grēkiem.

Ilva smējās.

—   Bet nu jau tev ir līdzējis bišu spiets un tavs kritiens no koka, — viņa teica. — Jo te nu tu esi vienatnē ar mani, kur mūs labu brīdi neviens nevar traucēt; domāju arī, ka neesmu neglītākā par Torgunnu, tomēr neticu, ka palla- ban tu, nabadziņš spētu grēkot.

—   Tu nezini, cik stiprs ir mans lāsts, — maģistrs drūmi teica, stiepdamies pēc viņas rokas.

Kas nu tālāk notika starp viņiem abiem, neviens nekad droši nedabūja zināt. Kad tēvs Vilibalds atgriezās mājās apskatīt viņa vātis, maģistrs gulēja aizmidzis, miegā mazliet iekunkstēdamies, kamēr Ilva cītīgi sēdēja stellēs.

—   Viņš ir par labu kokā kāpšanai, un to viņam turpmāk vairs nevajag likt darīt, — viņa vakarā teica Pūķim un mājas jaudīm, visiem pie vakariņām sēdot, kur valdīja liela jautrība par to, kā bija beigusies maģistra kokā sēdēšana.

—   Par viņa labumu maz ko zinu sacīt, — Pūķis teica. — Bet, ja tu saki, ka viņš ir par neizveicīgu kāpaļāšanai pa kokiem, es tev labprāt piekritīšu. Kam viņš der, tas ir vairāk, nekā es varu pateikt, to lai izdibina smolandieM. Lielākā da|a ogu nu jau ir nogatavojusies, un tās var nolasīt, kamēr putni vēl nav paguvuši tās nozagt, tādēļ zaudējums nav liels. Tomēr labi ir tas, ka līdz tirgum vairs nav tālu.

—   Bet līdz tam es ņemšu viņu pati savā gādībā, — Ilva cieši noteica. — Negribu, lai viņu izsmej un viņš nejūtas labi pēdējās dienās starp kristīgiem.

—   Lai ko viņš arī darītu, aizvien sievietes būs viņa pusē, — Pūķis teica. — Bet dari, kā gribi, šai lietā.

Visi |audis smējās, pie zemes liekdamies, tiklīdz tika pieminēts maģistrs un viņa bišu spiets. Asa tomēr teica, ka tā viņam esot laba zīme, jo viņa bieži esot dzirdējusi vecus |audis sakām, — ja bites kādam cilvēkam sēstoties uz galvas, tad tas nozīmējot ilgu mūžu un daudz bērnu. Tēvs Vilibalds teicās savās jaunības dienās dzirdējis to pašu no mācītiem ļaudīm pie valdnieka galma Goslarā; tomēr nevarot zināt, tā viņam likās, vai tam varot ticēt pilnos apmēros, ja tas zīmējoties uz priesteri.

Tēvs Vilibalds nekādas lielas vainas maģistra vārīgajā plecā nevarēja atrast; tomēr dažas dienas viņš nogulēja gultā, pēc tam pa lielākajai daļai uzturēdamies kambarī. Ilva uzraudzīja viņu ar lielu rūpību, baroja viņu un uzmanīja, lai neviena no viņas jaunajām kalponēm nenāktu tuvumā. Pūķis par to zoboja Ilvu un jautāja, vai arī viņu maģistrs padarījis traku; turklāt viņu kaitināja, ka kambarī tiek nests tik daudz laba ēdiena. Bet Ilva nopietni atbildēja, ka tā esot tāda liela, kur Pūķim neesot kur jaukties: tam nabadziņam tiešām esot vajadzīgs labs ēdiens, tā viņa teica, lai viņam rastos mazliet miesas uz kauliem, līdz būs jādodas pie pagāniem, un, kas uz meitām zīmējoties, viņas vienīgā vēlēšanās esot pasargāt viņu no kārdināšanas un ļauna izsmiekla.

Tā Ilva darīja, kā viņa gribēja, šai lietā. Laiks aizsteidzās, un drīz pienāca tā diena, kad iedzīvotājiem no abām pusēm robežai vajadzēja jāt uz tingu pie Krākes akmens.

Desmita nodaļa

Par sievu mākslām pie Krākes akmens un kā Zilmētiin tika zīme asmeni.

Ik trešo gadu, vēlīnās vasaras pirmajā pilnajā mēnesī, pēc tam kad bija sākuši virši ziedēt, pēc vecas paražas vīri ņo Skones un Smolandes robežnovadiem sapulcējās pie tā sauktā Krākes akmens vienoties par mieru vai pasludināt viens otram ienaidu līdz nākošās sastapšanās laikam.

Turp devās virsaiši un vēlēti vīri kā no Finvēdes un Vērendas, tā no visiem jēingiešu novadiem, un tika turēts tings, kurš parasti ilga vairāk dienu. Jo, pat ja arī valdīja miers, daudz kas bija izlīdzināms starp robežiēdzīvotā- jiem: ķildas medību un meža ganību dēļ ar visām nogalināšanām, kas 110 tā bija cēlušās; lopu zādzības, sieviešu nolaupīšana un vergu aizbēgšanas pārrobežā. Visas tādas lietas tika tur apsvērtas un izlemtas ar abpusēju gudru viru palīdzību; reizēm pilnīgi ar labu, kad slepkavība bija izlīdzināta ar slepkavību vai laupīšana ar laupīšanu, reizēm ar pieņemamām izpirkšanas maksām. Bet, kad ķilda starp iecirtīgiem vīriem bija kļuvusi sīva un nekāda izlīgšana nebija panākama, lietu izšķīra divkauja starp ķildniekiem uz līdzenās noras akmens priekšā. To uzskatīja par labāko izpriecu; un to neatzina ne par kādu lāga tingu pie Krakes akmens, ja no divkaujas vietas nebija novākti vismaz trīs beigti. Visbiežāk gan šis tings attaisnoja savu labo slavu, tā ka visi apmierināti varēja atstāt to un visiem bija, mājās atgriežoties, ko pastāstīt.

Tur norisinājās arī plaša tirgošanās ar vergiem, ieročiem un vēršiem, kaļamo dzelzi, vilnas audumiem, ādām, vasku un sāli, tā ka reizēm tur ieradās tirgotāji pat no Hēdebijas un Gotlandes. Agrākos laikos bija gadījies, ka še ieradās konungu uzticības vīri, kā no dāņiem, tā no Upsalas konunga, tingā aizstāvēt sava konunga tiesības un meklēt aizbēgušos vīrus; bet šos sūtņus zemnieki bija nosituši, viņu galvas nokūpinādami egļu dūmos un pēc tam nosūtīdami uz mājām par zīmi konungiem, ka robež- nieki vislabāk paši grib lemt par sevi. Bet jārla staļļmeis- tari un kuģu vadītāji no Skones un Rietumjētlandes reizēm tur bija redzami līgstam brašus karavīrus braucieniem uz svešām zemēm.

Tādēļ tings pie Krākes akmens aizvien bija lieli svētki visiem pierobežniekiem, un ļaudis bieži vien laiku skaitīja no tinga līdz tingam.

Stāstīja, ka akmeni vecos laikos uzstatījis Rolfs Krāke, caur šo novadu dodamies; un ne konungi, ne robežnieki pēc tam nebija uzdrošinājušies kustināt zīmi, ko viņš bija uzcēlis starp zviedru un dāņu ārnovadiem. Tas bija milzīgs, augsts akmens, kād;i tikai agrako laiku vīri spēja uzstatīt; tas stāvēja uzkalnā uz klaja lauka, un to aizsedza baltērkšķu krūms, ko uzskatīja par svētu koku, tikpat vecu kā akmens. Vakaru pirms tinga virdi* bija paraduši upurēt divus āžus pie akmens ar savām burvestībām, to asinīm aiztekot pa zemi. Runāja, ka no šīm asinīm kokam rodoties daudz spēka, tāpat kā no tām, kas divkaujās tika izlietas pie akmens, tā ka koks kuploja vēl tagad, neskatoties uz savu vecumu, aizvien ziedēdams viskrāš- ņāk gadā pēc tinga. Bet maz bija to, kas to redzēja ziedam, izņemot putnus tā zaros, ērgli un maitu vanagu, un zvērus, kas klejoja pa noru, jo uz visām pusēm no Krākes akmens jūdzēm tālu stiepās neapdzīvoti mežu novadi.

Kad nu Pūķis tagad taisījās doties uz tingu, Drēningē ieradās daudz zemnieku, kuri visi gribēja piebiedroties viņam, kā Uvaberjas Gudmunds, tā Melnais Grims un daudz citu. Viņš atstāja Rapu mājās uzraudzīt saimniecību un paņēma līdz abus priesterus un divus no saviem vīriem. Visas sievietes ļoti nožēloja maģistru, kuram nu bija jādodas verdzībā, pats gan viņš teica, ka tam tā esot jābūt. Asa un Ilva bija pašuvušas viņam jaunas drānas kamzoli, uzsvārci un ādas bikses, kam Pūķis labprāt bija piekritis, cerēdams, ka viņam vieglāk būs viņu izmainīt, ja tam būs labas drānas mugurā, kuras saimnieks varēs izlietot.

— Jo to jūs neceriet, ka viņš pats ilgi dabūs tās valkāt, — viņš teica.

Torgunna atnesa tāšu vāceli, pilnu labas ce|a pārtikas, ko bija sataisījusi maģistram. Raps par to nikni ņirdza zobus, bet viņa panāca savu gribu, teikdama, ka dodot šo dāvanu par ceļa ārstēšanu, kā arī lai par to saņemtu labu svētību. Maģistrs, kurš gluži bāls sēdēja zirgā, svētīja viņu un visus citus tik skaistiem vārdiem, ka sievietēm apbira asaras. Tēvs Vilibalds, kurš arī sēdēja augstu zirgā, nu noskaitīja lūgšanu laimīgam ceļojumam, pret plēsīgiem zvēriem, laupītājiem un visādām citām ceļavīra briesmām; pēc kam pulciņš jāja projām uz tingu, tas bija labi apbruņots, un tajā bija stipri vīri.

Viņi nokļuva pie akmens īsi pirms tumsas iestāšanās un kopā ar citiem pulkiem apmetās jēingiešu parastajā novietnē pie strauta, kurš caur biezokni un bērziem tecēja akmenim dienvidpusē; tur bija redzamas viņu ugunskuru pēdas no agrākajiem tingiem. Aiz strauta bija apmetušies finvēdenieši, un tur bija dzirdams liels troksnis un bļaustīšanās. Runāja, ka viņiem iztikt bez alus pie Krākes akmens nākoties grūtāk kā citiem, tādēļ tas viņiem bija vecs paradums — ierasties uz tingu piedzērušiem. Kā jēingieši, tā finvēdenieši atradās pa gabaliņu nost no strauta un nāca pie tā tikai padzirdīt zirgus un piepildīt savus katlus. Jo no laika gala tika uzskatīts par labāku, ka viņi nevajadzīgi neberzējās viens gar otru, ja gribēja, lai starp viņiem pastāvētu tinga miers.

Virdi ieradās pēdējie. No tiem varēja redzēt, ka viņi bija sava sevišķa cilts, kas nelīdzinājās citiem ļaudīm. Tie bija stalti vīri sidraba gredzeniem ausīs, garākiem un smagākiem zobeniem nekā citiem. Viņiem bija skūti zodi un garas ūsas, kas nokarājās abpus mutei, aukstas a<is un strupa valoda. Viņu kaimiņi runāja, ka lepnā iznesība viņiem esot no tā, ka par viņiem valdot viņu sievas, ko viņi svešiniekiem negribot rādīt; bet maz bija tādu, kas par to uzdrošinātos apjautāties viņiem pašiem.

Viņu novietne bija pie kāda mežiņa uz austrumiem no akmens, kur strauts bija visplatāks; tur viņi atradās pa gabalu no citiem, kas viņiem bija tas patīkamākais. Viņiem vienīgajiem sievas bija līdz tingā. Jo virdiem tas bija vecs ticējums, ka labākais līdzeklis pret sievu neauglību bija atrodams pie Krākes akmens — tām, kas darīja to, ko vēlēja vecu laužu gudrība; un precētas jaunas sievas, kurām nebija bērnu laulībā ar pilnvērtīgiem vīriem, tādēļ aizvien dedzīgi vēlējās doties līdz uz tingu. Tam, kas viņām bija jādara, vajadzēja notikt tagad, pie jaunā pilnmēness. Šovakar virdi vieni paši darījās pie akmens; cik cieši viņi raudzījās uz to, lai neviens svešinieks neredzētu, kas viņu sievām bija darāms pēc pilna mēness uzlēkšanas, bija labi zināms kā jēingiešiem, tā finvēdeniešiem. Jo. ne vienreiz vien bija gadījies, ka pēdējais redzējiens tiem, kas aiz ziņkārības bija pienākuši pārāk tuvu akmenim, kamēr tur atradās sievas, bija lidojoši šķēpi un pacelti zobeni, pirms viņi vēl ko citu bija paspējuši ieraudzīt. Bet ziņkārīgi jauni jēingieši un pat finvēdcnieši, kas vēl nebija gluži apdzērušies, tomēr drosmīgi gribēja gaidīt to, kas tagad nāks. Tiklīdz mēnesi varēja sākt manīt aiz meža malas, daži uzrāpās kokos, no kuriem labi varēja redzēt, kamēr citi pa krūmu apakšu pielīda akmenim tik tuvu, cik vien tuvu uzdrīkstējās.

Tēvam Vilibaldam tas viss ļoti nepatika. Visvairāk viņam nepatika, ka jauni vīri Pūķa pavadoņos, kas bija saņēmuši kristību lielajā godā un pēc tam reizēm apmeklējuši viņa baznīcu, tikpat dedzīgi kā citi gribēja redzēt buršanos pie akmens.

— Tas ir velna darbs, — viņš teica. — Esmu ari dzirdējis, ka šīs sievas mēdzot skraidīt apkārt pie akmens ne kaunīgi kailas. Ikvienam, kas saņēmis kristību, jābruņojas ar Kristus spēku pret tādām neglītībām. Labāk jūs cits citam būtu palīdzējuši ar cirvjiem uztaisīt krustu, ko uzcelt še pie uguns, tas mūs šonakt pasargātu no velniš ķības. Pats es jau gan esmu par vecu tādām lietām un ari lāgā neredzu starp kokiem.

Bet atbilde, ko viņš saņēma, bija tāda, ka visi krusti un kristību ūdeņi visā pasaulē neaizkavēšot viņus redzēt, ko virdu sievas tagad darīšot.

Maģistrs Rainalds sēdēja Pūķim līdzās, apli ap ēdiena katlu. Sakņupis un galvu nokāris, viņš šūpojās uz priekšu un atpaka|. Viņš bija saņēmis maizi un aitas gaļu tāpat kā visi citi, bet neizrādīja nekādas ēstgribas. Tā tas ar viņu mēdza būt, kad viņš apdomāja savus grēkus. Bet, iz- dzirdis tēva Viiibalda vārdus, viņš piecēlās.

—   Dod man cirvi, es uztaisīšu krustu.

Aplī sēdošie vīri smējās un brīnījās, vai tad viņš šo darbu pratīšot. Bet Pūķis teica:

—   Tas labi no tevis, ka gribi to mēģināt; tas tev var vairāk noderēt nekā rāpšanās kokos.

Dabūjis cirvi, maģistrs aizgāja meklēt derīgu lietaskoku.

Mēnesi reizēm aizklāja mākoņi, un tad bija tumšs; bet pa starpām ziņkārīgie varēja saskatīt kaut ko no tā, ar ko virdi nodarbojās augšā pie akmens. Tur bija sapulcējušies daudz vīru. Daži, izgriezuši platu un garu velēnas sloksni, pacēla to un uzstutēja kārtīm. Citi nesa kopā žagarus, ko sakrāva četrās grēdās akmenim apkārt. Kad tas bija padarīts, visi paņēma savus ieročus un, kādu gabalu uz jēingiešu un finvēdeniešu pusi pagājušies, palika tur stāvam kā sargi, ar muguru pret akmeni; daži nogāja lejā līdz strautam.

Tad bija dzirdama blēšana, un no virdu nometnes tuvojās četras vecas sievas, vezdamas divus āžus; viņām līdz nāca mazs, plikpaurains vecis baltu bārdu, ļoti vecs un salīcis, ar garu nazi rokā. Viņam sekoja sievu pulciņš, visas apmetņos.

Kad viņi bija pienākuši pie akmens, āžiem sasēja kājas, bet ap pakaļkājām apsēja garas virves. Pēc tam visi, cits' citam palīdzēdami, uzvilka tos augšā pār akmens virsotni no pretējām pusēm un cieši nostiprināja virves, tā ka āži palika karājamies šķērsu pār akmeni, ar galvām uz leju, katrs savā pusē. Mazais večuks, rokām mētādamies, klie dza, līdz bija dabūjis āžus tā, kā gribēja. Kad viņš beidzot bija apmierināts, viņu pašu ar lielām grūtībām uzcēla akmens virsotnē; viņam padeva viņa nazi, un viņš jāteniski apsēdās līdzās āžiem. Tad viņš, rokas pacēlis, dunošā balsī uzsauca jaunajām sievām:

—   Pirmais: ejiet caur zemi!

Sievas nu sāka klaigāt un grūstījās savā starpā vilcinādamās. Beidzot viņas nometa mēteļus un stāvēja kailas; ailē cita aiz citas viņas piegāja pie velēnas un viena paka] otrai sāka līst tai cauri pa apakšu. Klusumā nu no finvēdeniešu puses atskanēja liels blīkšķis, pēc kam bija dzirdami kliedzieni un vaimanas, visapkārt skaļi smiekli, jo kāds vecs, nolīcis koks, kurā daudzi bija sakāpuši, bija no smaguma nolūzis, krītot dažus satriekdams. Bet sievie tes turpināja savu, līdz visas bija izlīdušas cauri. Tad vecis no jauna pacēla rokas, saukdams:

—   Otrais: ejiet caur ūdeni!

Viņas nogāja lejā pie strauta un, tanī iebridušas, ap- fupās, kur ūdens bija dziļāks. Rokas sejām priekšā aizli kušas, viņas, bailīgi iekliegdamās, apmērcējās, tā ka mat peldēja virs ūdens; tad viņas atkal ātri izkāpa ārā.

Vecenes nu aizdedzināja žagaru sārtu ap akmeni; un kad sievas bija atnākušas atpakaļ no strauta, vecis sauca;

—   Trešais: ejiet caur uguni!

Pie tam sievietes sāka skriet akmenim apkārt, izveicīg: pārlēkdamas pār uguns sārtiem. Vecis nu pārgrieza kak ius āžiem, tā ka to asinis tecēja lejup gar akmens sāniem pie kam viņš sāka murmināt svētos burvju vārdus, kan bija dāvāt sievām dzīvības spēku un palīdzēt kļūt aug līgām.

Liels mākonis aizvilkās mēnesim priekšā, bet ugunskuri gaismā vēl aizvien varēja redzēt sievas lecam ap akmeni Tad kāda balss bija dzirdama dziedam vārdus, ko nevien nevarēja saprast; un, kad parādījās mēness, bija redzam maģistrs ceļā uz akmeni. Viņš bija pārgājis strautam pār sargiem aiz mugurām, neviena nemanīts, jo tumsā ši< bija pagriezušies atpakaļ, lai noraudzītos sievu dejā. Viņ: ar kārkliem divas bērza kārtis bija sasējis kopā par krustu to sev priekšā pacēlis, viņš nu ātri tuvojās akmenim.

Vecenes sāka kliegt no visa spēka, gan aiz bailēm, gai aiz dusmām; un vecis uz akmens uzšāvās augšā kā neprā tīgs ar savu asiņaino nazi rokā, varenā balsī rēkdams Sievas pārstāja lēkt un stāvēja, nesaprazdamas, ko darīt bet maģistrs izgāja viņu aplim cauri un, krustu pret veci pacēlis, sauca:

—   Atkāpies, Sātan! Jēzus Kristus vārdā, ej projām, tu nešķīstais garsl

Vecim, kā varēja redzēt, palika bail, kad maģistrs drau dēja ar krustu; sāņus pavirzoties, viņam paslīdēja kāja un viņš atmuguriski nogāzās no akmens un palika guļam ar pārlauztu sprandu.

—   Viņš ir nogalinājis priesteri! — vecenes skaļā balsi sauca.

—   Es esmu priesteris, — mācītājs sauca, — un labāks priesteris nekā viņš.

Bet nu bija dzirdami soļi, un kāda barga balss gribēja zināt, kādēļ še augšā tik daudz tiek kliegts. Maģistrs sāka

trīsēt. Abām rokām krustu satvēris, viņš nostājās ar muguru pret akmeni. Krustu sev klāt piespiedis un acis aizvēris, viņš sāka murmināt, ļoti ātri un vienmuļā balsī:

—   Esmu gatavs, Kristu un visi svētie mocekļi, pieņemiet mani debesu valstībā. Esmu gatavs. Esmu gatavs.

Sardzē nostādītie vīri stāvēja, kur stāvējuši, neskatoties uz visu veceņu kliegšanu. Viņi tur bija nostādīti, lai nekādi jēingieši vai piedzēruši finvēdenieši nevarētu nākt un ar nelietībām uzmākties sievām. Arī viņiem pašiem nepienācās klajā vietā tuvoties citu vīru kailām sievām, no kā varēja izcelties visāda nesaticība.

Bet no virdu nometnes nu tuvojās kāds vīrs, liels un stalts no izskata, viņš acīmredzot nebaidījās no kailu sievu tuvuma. Galvā viņam bija cepure platām malām, mugurā zils uzsvārcis no dārgas vilnas drānas un rokā sarkans vairogs siksnā; viņa zobens karājās pie platas sidraba jostas. Sievas mazliet vairījās viņa, mēģinādamas paslēpties, cik bija iespējams; dažas, zāli paņēmušas, noslaucīja tanī mutes, bet visas stāvēja turpat, kur bija stāvējušas.

Pienācējs palocīja galvu, uz viņām noraudzījies.

—   Nebaidieties no manis, — viņš laipni teica. — Es no tāda nieka nekļūstu traks kā vien uz pavasara pusi, un tad tām, kuras krīt manās rokās, nav vajadzīga nekāda lēkšana pār uguni. Viena lieta man tomēr ir jāsaka, ka tā redzu jūs tik tuvā tuvumā, — daudzas no jums izskatās labāk kailas nekā apģērbtas. Tā tam ari ir jābūt. Bet kas ir šis-bāldcgunis, kurš stāv, acis aizmiedzis, tādā aplī? Vai viņam netīk jūsu izskats?

—   Kristīgs priesteris! — vecenes kliedza. — Viņš ir nogalinājis Stīrkāru!

—   Tādēļ jau priesteri ir, lai viens ar otru plēstos, to jau es aizvien esmu teicis, — vīrs mierīgi teica un piegāja pie miroņa. īkšķus aiz jostas aizbāzis, viņš stāvēja, noraudzīdamies uz veci, pēc kam ar kāju apgrieza viņu apkārt.

—   Beigts kā siļķe, — viņš teica. — Te nu tu guli, Stīr- kār, ar visām savām mākslām un burvībām. Nedomāju, ka daudzi pēc tevis raudās. Tu biji ļauns, vecs kraķis, to esmu tev teicis vairāk nekā vienreiz; kaut gan neviens nevar noliegt, ka tu biji spējīgs priesteris un zinīgs gudrībās. Brauc nu tagad pie troļļiem, kur tev ir mājas, jo dievi tevi paspers ar kāju, ja tu tur gribēsi iekļūt. Bet jūs, sievietes, ko jūs vēl aizvien stāvat neapsegušās aukstajā naktī? Tas nevar būt labi vēderam.

—  Mēs jau vēl neesam galā, — viņas atbildēja. — Mums vēl atliek puse no skriešanas ap akmeni. Un ko nu mēs lai darām, kad priesteris Stīrkārs ir miris? Vai lai aizejam no šejienes bez palīdzības, pēc visām tām pūlēm, ko bijām uzņēmušās? Mēs nezinām, kā sev līdzēties.

—   Tam nu būs jāpaliek tā, kā tas ir, — vīrs teica.

—   Bet par to neskumstiet, jo manas domas ir tās, ka jūs varat atrast citus — labākus līdzekļus nekā vecās burvības še pie akmens. Ja man govis paliek ālaves, es mainu vērsi; tas mēdz līdzēt.

—   Nē, nē, — sievas sērīgi murmināja, — tu maldies, tu maldies! Tik vientiesīgas mēs neesam, kā tu domā. Tas ir vienīgais, kas mums vēl paliek.

Vīrs smiedamies pagriezās un sagrāba maģistru.

—   Stāvu še un runāju izklaidīgi, — viņš teica, — kaut gan visi zina, ka esmu visapķērīgākais vīrs. Priesteris Stīrkārs ir miris, bet še jau mums ir kristīgais priesteris. Viens priesteris vai otrs, visi viņi ir vienlīdz labi; ticiet man, jo esmu redzējis visādas sugas.

Saķēris maģistru aiz skausta un aiz vienas kājas, viņš uzšūpoja viņu uz akmens.

—   Rādi nu, — tā viņš teica, — vai tev ir priestera mēle. Muti vaļā un skaiti nu pūšļojamos vārdus, cik tev jaudas. Dari, ko spēj, lai redzam, vai tev jāmirst vai ne. Tev nu jāpiebur virdu sievām bērni taviem visstiprākajiem burvju vārdiem — vislabāk dvīņi, ja to iespēj.

Maģistrs drebēja, zobus klabinādams, stāvus uz akmens stāvēdams. Bet vīram apakšā nu bija izvilkts zobens rokā, un viņš izskatījās bīstams. Viņš tādēļ izstiepa krustu sev priekšā un sāka steidzīgi lasīt lūgšanas; un, kad viņš vien bija labi iesācis, viņa balss skanēja aizvien skaidrāk.

Pienācējs stāvēja klausīdamies un tad palocīja galvu.

—   Tas ir īsts mācītājs, — viņš teica. — To valodu esmu dzirdējis jau agrāk, tanī ir daudz spēka. Sāciet nu no jauna, pirms viņu pārņem nogurums un ugunskuri izdeg.

Sievas no jauna saņēma drosmi un sāka atkal skriet. Un, kad maģistram lielākās bailes bija pārgājušas, viņš atguvās, kas darāms, un izstiepa krustu pār viņām, kad viņas pienāca pie akmens laizīt asinis, svētīdams viņas saviem vislabākajiem svētīšanas vārdiem. Sievas drebēja, kad krusts viņām piedūrās; un, kad viss bija galā, viņas bija vienis prātis, ka šis priesteris bija labs un ka viņa svēto spēku viņas jutušas stiprāk nekā Stīrkāra spēku.

—       Viņu nevajag nonāvēt, — viņas teica, — viņam jānāk mums līdz un jābūt Stīrkāra vietā.

—        Ja jūs tā sakāt, tad tā arī būs, — vīrs teica, — un kaut jūs ar viņu labāk sadzīvotu nekā ar Stīrkāru.

Bet nu spēcīga balss bija dzirdama lejā no nokalnes:

—   Dodiet šurp manu mācītāju!

Pūķis un viņa pavadoņi bija redzējuši veci nogāžamies no akmens un drīz pēc tam maģistru stāvam viņa vietā. Tas viņus lielā mērā pārsteidza.

—       Var jau būt, ka viņš ir palicis traks, — tēvs Vilibalds eica, — bet var arī būt, ka viņu ir skubinājis Dieva gars. Viņam rokās ir krusts.

—       Viņu aizvien velk turp, kur ir sievas, — Pūķis drūmi eica, — bet tas mums būtu par kaunu, ja mēs jautu nokaut viņu kā āzi.

Paņēmuši vīrus sev līdz, viņi aizgāja gar strautu, un, kad Pūķis sauca uz augšu pret akmeni, daudz nekā vairs neredzēja. Sievietes jau bija ceļā uz mājām, un maģistra airs nebija uz akmens. Bet vīrs platajā cepurē ar dažiem ■ irdu sargiem nāca uz leju Pūķim pretim.

—   Kas te kliedz? — viņš teica.

—   Atdod manu aizbēgušo priesteri, — Pūķis bargi teica.

—   Kas tu tāds par bļauri esi? — oirs atsaucās.

Tāda uzruna Pūķim bija neparasta, un viņu sagrāba

"ādas dusmas, kādas viņam tikai reti mēdza uznākt.

—        Kāds, kurš tev var iemācīt apiešanos ar cilvēkiem, — viņš atsaucās, — un turklāt tūliņ uz vietas.

—        Nāc vien šurp, — otrs teica, — tad redzēsim, kuram vairāk būs, ko mācīties.

—       Vai man būs miers no taviem pavadoņiem? — Pūķis jautāja.

—   No mums tev būs miers, — virdi mierīgi atbildēja.

Pūķis, zobenu izvilcis, pāriēca pār strautu.

—        Šurp tu atkļuvi viegli, bet atpakaļ tevi aiznesīs nēšus, — otrs teica.

Pūķis metās uz priekšu, un, zobeniem sacērtoties, pašķīda dzirkstis. Tad otrs teica:

— Sarkanais Knābi, kaldināts cieti! Ar cietu tiekoties, dzirksteles šķēli.

Pūķis uztvēra ātru cirtienu pret savu vairogu, un balss viņam pārvērtās, viņam atbildot:

— Draugs, tavi vārdi noder nu lieti. Sārtknābis ticies ar Zilo Mēli.

Zobenus nolaiduši, viņi klusu stāvēja.

—       Esi sveicināts, Pūķi Tostes dēls, jūrasbraucēju virsaiti. Ko tu dari jēingiešu barā?

—        Sveiks, Tūke Grogulles dēl, Listeres varoni! Ko tu dari pie virdiem?

Viņi smējās abi, viens caur otru runādami, jo draudzība viņu starpā bija liela un viņi sen viens otra nebija redzējuši.

—       Tev būs daudz, ko stāstīt, — Tūke teica. — Labi, ka tu esi veikls vārsmu sacerētājs, ko tev iemācīju. Citādi mēs jau sen būtu cirtušies, viens otram par sirdssāpēm. Lai gan tavas sacerētās vārsmas nav tik labas kā manas.

—        Tai ziņā, ja gribi, vari uzskatīt sevi pār labāko, to es tev ļaunā neņemšu, — Pūķis teica. — Jo, kamēr esam šķīrušies, neesmu neko daudz vingrinājies.

Tūke novilka ar pirkstu gar Sarkanknābja asmeni.

—        Ir palikusi zīme, kur tie viens otrā iekodās, — viņš teica. — Tā ir pirmā zīme, ko tas dabūjis.

Arī Pūķis aptaustīja sava zobena asmeni.

—        Se ir tas pats, — viņš teica. — Andalūzijas ieroču kalēju kalumā atstāt zīmi var tikai andalūziešu asmens.

—        Gribu cerēt, — Tūke teica, — ka šie abi nekad vairs nekodīs viens otram.

—   To pašu, ko tu, gribu cerēt arī es, — Pūķis teica.

—        Gribētos zināt, vai tā, kas mums tos dāvāja, ir vēl dzīva, — Tūke teica. — Tāpat, kā ir ar manu kungu Al- mansuru un kur viņa lielais kaujas karogs tagad tiek nests viņam pa priekšu, kā arī — vai viņa laime viņu vēl pavada.

—        Kas to lai zina? — Pūķis teica. — Tas ir tik tālu projām un tik sen; lai gan es, taisnību sakot, bieži pie viņa piedomāju. Bet nu tev jānāk man līdz, lai mierīgi varam izrunāties. Tikai žēl, ka man nav alus, ar ko tevi apsveikt.

—        Nav alus? — Tūke ātri teica. — Kā tad mēs varēsim runāt bez alus? Alus ir labākais draugs draugiem.

—        Kam gan tingā ir alus? — Pūķis teica. — Alus ir ķildu sacēlējs, to, man šķiet, tu zini tikpat labi kā citi.

—   Šovakar laime mums abiem ir labvēlīga, — Tūke teica, — šoreiz tev vairāk nekā man. Jo es esmu tas vīrs, kuram tingā ir alus līdz. Tev jāzina, ka esmu viens no lielākajiem tirgotājiem vērendiešos un visvairāk tirgo jos ar ādām, bet bez alus neviens ādu pirkums nav izdarāms. Man ir pieci zirgi, kas ir alu atveduši uz tingu, un atpakaļ nekas no tā netiks vests, ja tā izdosies, vienīgi ādas.

—   Lai notiek, kā tu gribi, — Pūķis teica, — varbūt es tad atradīšu arī savu aizbēgušo mācītāju.

—   Viņu sievas paņēma sev līdz, — Tūke teica. — Viņas teicās esam apmierinātas ar viņa burvestībām, tā ka vi ņam nekas ļauns nelēksies. Viņš man šķita esam izvei cīgs vīrs, ja ar savu krustu nosita priesteri Stīrkāru. Bet, kas ar viņu notiks tās lietas dēļ, to izlems tings.

—   Sc man ir vēl viens priesteris, — Pūķis teica,

—  kāds, ko pazīsti no agrākiem laikiem.

Tēvs Vilibalds bija pārnācis pāri strautam, lai dzirdētu, kā izgājis maģistram. Tūke apsveica viņu ar prieku.

—   Tevi es labi atceros, — viņš teica. — Tev jānāk mums līdz nogaršot mans alus. Tev es esmu daudz pateicības parādā par to, ka tu man toreiz pie konunga Haralda sa dziedēji kāju labāk, nekā jebkurš to būtu varējis. Bet ko tu te dari, tik tālu no dāņu konunga pils?

—   Esmu Dieva priesteris pie Pūķa, — tēvs Vilibalds teica, — un mana nodarbošanās ir kristīt pagānus šīs pasaules ārmalēs. Un, lai gan atceros tevi kā lielu bezdievi, bet gan jau pienāks arī tava kārta; tādēļ jau mēs tevi še esam sastapuši.

—   Par to vēl varētu šaubīties, — Tūke teica, — bet ne par to, ka mēs tagad visi trīs draudzīgi sēdēsim kopā. Bistnillahi, errahmani, er-rahimil — kā mēs mēdzām teikt, kad kalpojām manam kungam Almansurain.

—   Ko tu tur saki? — tēvs Vilibalds jautāja. — Kas tā par valodu? Vai tu piekop arī burvību?

—   Tā ir spāņu valoda, — Tūke teica. — Es to vēl protu, jo mana sieva nāk no šīs zemes un vēl aizvien labprāt runā pati savu valodu. Tādēļ man vēl 'palicis šis ieradums.

—   Un to, ko viņš teica, varu tev iztulkot, — Pūķis teica.

—    Tas nozīmē: Dieva, tā apžēlnieka, tā visu zinātāja vārdā. Apžēlnieks — tas ir Kristus, to visi zina, un visu- zinātājs būs Svētais Gars, jo kas gan. var vairāk zināt kā viņš? No tā var redzēt, ka Tūke jau gandrīz ir kristīgais, lai gan viņš negrib to atzīt.

Tēvs Vilibalds rūca neticīgi; bet, tālāk par to vairs nerunādami, viņi visi kopā devās uz virdu nometni.

Vienpadsmitā nodaļa

Par Tūki Grogulles dēlu un viņa nelaimi, kā arī par finvēdenlešu nejauko dāvanu.

Viņi sēdēja pie Tūkes vēl vēlu naktī, sarunādamies par visu, kas bija noticis no tā laika, kamēr Pūķis un Tūke pēdējo reizi bija redzējušies. Pūķis izstāstīja par braucienu uz Angliju kopā ar Torkeiu Hēgi, par lielo kauju pie Mel- dunas un par visu tur iegūto laupījumu; kā viņš bija sastapis tēvu Vilibaldu, licies kristīties un atradis atkal ko- nunga Haralda meitu (še arī mazajam mācītājam bija daudz kas, ko iepīt stāstā), kā arī par milzīgo sidraba daudzumu, ar kādu karalim Etelredam bija vajadzējis atpirkties no sirotājiem. Tālāk viņš izstāstīja par atgriešanos mājās, apciemojumu Jelingē, sastapšanos ar konungu Svenu un kā tā bija nobeigusies, kā arī — kā viņš steigšus bija pārcēlies uz dzīvi savas mātes mantotajās mājās augšā robežnovadā, lai izbēgtu konunga atriebībai.

—   Bet atmiņa viņam ir laba un roka gara, — Pūķis teica. — Pat še augšā viņš man neliek miera par to, ka dabūja pa degunu no šī krietnā priestera, kad sastapāmies. Nupat pavasarī man paša sētsvidū vajadzēja kauties ar svešu cejinieku, vīru no Finvēdes, vārdā Estēnu Ērestādu, kurš kopā ar dāņiem bija braukājis pa jūru. Viņš bija ieradies ar lielu pavadoņu pulku, lai ar viltu mani pieveiktu un manu galvu aizsūtītu konungam Svenam. Toreiz viņš zaudēja daudz vīru, visus savus zirgus un savu preci, un pašam viņam tika iedauzīta galva. Sī lieta tagad droši vien nāks priekšā tingā. Jo es viņu atlaidu dzīvu, kad galvaskauss viņam bija sadzijis; tāpat arī dažus no viņa vīriem līdz ar viņu; bet pirms tam es viņu piespiedu kristīties. Tas pa lielākajai daļai notika tādēļ, ka, lūk, še, tēvs Vilibalds, kuram labprāt neko nedaru pretim, labāk gribēja redzēt viņus kristītus nekā nogalinātus.

—       Ari paši gudrākie vīri reizēm ir ģeķīgi, — Tūke teica. — Tas, kurš savu ienaidnieku palaiž dzīvu, lai vaino pats sevi, ja viņam tas vēlāk ir jānožēlo. Es zinu, ka kris tīgie reizēm tā mēdz darīt, lai izpatiktu savam Dievam; bet šais novados vecā paraža ir labāka. Nākošā reizē tev varbūt ar lielām grūtībām būs jānogalina tas pats vīrs, kG esi palaidis. Jo viņš katrā ziņā mēģinās atriebties par visu, ko viņš ir zaudējis, un par izsmieklu, ka viņš piespiests kristīties.

—   Darījām to, kas bija pareizi, — tēvs Vilibalds teica, — lai tad velns un viņa piekritēji dara, ko var.

—   Un Dieva roka varbūt ir stiprāka, nekā tu iedomājies, — Pūķis teica. — Bet nu mums būtu laiks dzirdēt, kā tev ir gājis pēc mūsu pēdējās sastapšanās.

Tūke nu sāka stāstīt par sevi. Viņš teica, ka nevienā tādā tālā svešu zemju braucienā nav piedalījies, ne arī pieredzējis tādas dēkas kā Pūķis, bet varbūt tikpat daudz nemiera vai varbūt pat vēl vairāk.

—   Jo, atgriežoties mājā Listerē, tikpat kā iekritu čūsku bedrē, — viņš teica. — Tikko biju ieradies savās tēva mājās, apsveicinājis vecos un novietojis pajumtē savu sievu un mantu, kad jau sāka nākf vīri steidzamās vajadzībās. Un drīz es biju ierauts ķildā, kurā piedalījās viss novads.

So ķildu bija iesākuši Pūķa vīri, Egmunds un Halle, un abi pārējie, tiklīdz bija atgriezušies mājās, pēc tam kad bija aizbraukuši līdz ar Stīrbjerna kuģiem no konunga Haralda pils, kad Pūķis un Tūke tur gulēja ievainoti. Mājās atgriezušies, viņi bija atraduši, ka nav vienīgie dzīvie no Krūka izbraukuma. Septiņi gadi pirms viņiem Berse bija pārradies mājā ar vienu no saviem kuģiem, tikai ar trīsdesmit diviem atlikušiem vīriem pie airiem, bet ar smagu kravu, kurā bija visdārgākās mantas no markgrāfa nocietinātās pils; mantas bija atradušās uz abiem viņa kuģiem toreiz, kad viņiem uzbruka andalūziešu flote.

—   Berse bija ļoti gudrs vīrs, turklāt vīrs, kam bija laime, to neviens nevar noliegt, — Tūke teica, — kaut arī ir taisnība, ka viņš, mājās atgriezies, drīz vien dabūja galu no pārēšanās, jo bija rijīgāks kā citi; bet rijība, bez darbībā un bagātībā dzīvojot, viņam bija kaitīga. Viņš bija zaudējis tik daudz vīru cīņā ar andalūziešiem, ka viņam atlikušo vīru tikko bija pieticis vienam kuģim. Tomēr viss labākais no atstājamā kuģa bija paņemts līdz, pēc kam viņš bija pārkļuvis mājās bez kādām nelaimēm. Viņa vīri bija nomocījušies pusdzīvi pie airiem, tomēr visu laiku būdami priecīgi, ka, jo mazāk viņu bija pie dzīvības, jo lielāka iznāca ikviena vīra laupījuma daļa. Pirms Krūka izbraukuma daudziem no viņiem nebūtu pat ko izbarot uti, bet pēc atgriešanās Listerē nebija tādu bagātību, kas būtu salīdzināma ar to, kas piederēja viņiem. Un tā nu viņi tur droši sēdēja savā pārticībā, līdz mūsu vīri, mājās atgriezušies, ieraudzīja to visu.

—   Bet mūsu vīri nebija nabagi, viņiem netrūka ne sidraba, ne zelta, — Pūķis teica.

—   Viņi nebija nabagi, nepavisam ne, — Tūke teica. — Visi viņi bija saprātīgi vīri, kuriem bija daudz kas līdz no Spānijas, turklāt vēl viņu daļa par astūriešu airētājiem, kurus pārdevām Jelingē. Un pirms mājās atgriešanās viņiem bjia licies, ka viņiem ir bijusi laba laime, un viņi bija jutušies apmierināti ar visu. Bet, izdzirdot, kā klājies Berses vīriem, un redzot, kāda tiem pieder bagātība — plaši lauki, raženi lopi un labi būvēti kuģi un ka pat viņu vergi stenēdami aiziet no putras bļodas, nejaudādami to izkasīt tīru, prāts viņiem grozījās. Drūmi viņi ņēmās stāstīt, kādas visādas grūtības viņi bija izcietuši Andalūzijā septiņu gadu laikā. Tā viņos aizvien vairāk pieauga dusmas pret Berses vīriem, kuri, tikko Spānijā kāju iecēluši, tūliņ bija īrušies mājās ar veselu kuģa kravu sidraba un zelta. Salīkuši viņi sēdēja uz sola, domīgi spļaudami sev priekšā, un viņiem šķita, ka alum nav īstas garšas.

—   Tādi ir cilvēki, lai tie būtu pagāni vai kristītie, — tēvs Vilibalds teica. — Tikmēr viņi ir mierā ar to, kas viņiem ir, līdz nav sastapts kaimiņš, kam ir vairāk.

—   Tiesa gan, ka labāk jūtas tas, kurš ir bagātāks, — Pūķis teica.

—   Gunnem vienīgajam būtu bijis kaut kas labāks, par ko domāt, — Tūke turpināja. — Viņš bija precējies pirms Krūka izbraukuma. Un pēc Berses mājās atgriešanās, kad visus citus uzskatīja par mirušiem, viņa sieva bija no jauna apprecējusies, un viņai bija jau labs pulciņš bērnu ar savu jauno vīru. Viņa bija novecojusies, tā Gunnem šķita; un tādam vīram, kas bija kalpojis Almansura rniesassar- dzē, nebija vērts atprasīt viņu sev. Viņš nu bez jebkādām grūtībām būtu varējis izraudzīties sev jaunāku un skaistāku, kurai maukt uz rokām skaistas sidraba rotas. Bet arī viņam šī apmierinājuma nepietika ilgākam laikam, salīdzinot ar visām nepatikšanām. Visi četri bija vienis prā- tis, ka bez atlīdzības neies ciest Berses vīru bagātību. Viņi staigāja apkārt pa novadu, apbruņotu radinieku pavadīti, pieprasīdami savu pienācīgo daļu no visa tā, kas bija atradies uz abiem Berses kuģiem. Bet viņus sagaidīja tikai skarbas atbildes, slēgtas durvis un pa tvērienam nolikti ieroči. Viņu dusmas pieauga vēl vairāk; beidzot viņiem sāka likties, ka Berses vīri ne vien ir viņiem parādā daudz sidraba mārku, bet ka viņi bija arī negodīgi vīri, kas gļēvi bija aizīrušies projām, atstādami Krūku un citus nelaimē toreiz, kad tika paņemts viņa kuģis.

—   Viņi nekā mums nebūtu varējuši palīdzēt, — Pūķis teica, — kad jau viņu pašu pēc izcīnītas cīņas bija tik maz. Tas bija mūsu liktenis — tikt piekaltiem pie airiem.

—    Var jau būt, — Tūke teica. — Bet Krūka dzimtai novadā bija daudz piederīgo, kas sāka tāpat domāt kā mūsu vīri un prasīja, lai tiek izmaksāta viņa virsaiša daļa. Nu abas puses ķērās pie ieročiem, un sākās cīņa, kas tika izcīnīta ar lielu niknumu. Kad es atgriezos mājās, kā Halle, tā Grīnulfs gulēja uzbrukumā ievainoti, tomēr drosmi nebija zaudējuši un tūliņ gribēja runāt ar mani. Vairāki ienaidnieki bija nogalināti; divus viņu pašu mājās bija sadedzinājuši Egmunds un kāds no Krūka brāļiem. Daži no Berses vīriem, kam no labklājības āda bija palikusi mīksta, bija samaksājuši, kas tika prasīts, lai viņiem liek mieru. Bet citi kā neprātīgi prasīja, lai Egmundu, Halli, Gunni un Grīnulfu izsludina par vajātiem — un ari mani, ja es ietu viņiem palīgā.

—   Es nu gan domāju, — Pūķis teica, — ka tu vis nesēdēji rokas klēpī salicis šai laikā.

Tūke domīgi palocīja galvu un teica, ka viņš vislabāk gribējis mierīgi palikt pie savas sievas, ar kuru viņš ļoti labi sadzīvojis, kā tas palicis arī vēlāk; bet viņš nevarējis liegt palīdzību draugiem, jo no tā ciestu viņa cieņa. Viņš tādēļ tūliņ piebiedrojies viņiem. Un nu kādu laiku pēc tam, Gunnes kāzās ar savu jauno sievu, viņam uzbrucis ļauns liktenis: tāds apsmiekls, kauns un nelaime, ka tas viņam sagādājis daudz smagu rūpju un daudziem maksājis dzīvību.

—   Un es teikšu jums abiem, — tā viņš runāja tālāk, — ka tagad, man stāstot, kā tas viss bija, jūs manis pēc varat smieties, tādēļ es vis tūliņ neķcršos pie ieročiem, lai gan esmu nogalinājis vairāk nekā vienu vīru tikai par to vien, ka viņš par šo lietu šķobīja muti. Bet notika tā, ka es kādā vakarā sadzēries aizgāju uz mazo mājiņu un tur sēdēdams iemigu, kā tas dažam labam ir gadījies pēc labiem godiem; un tur mani sadūra ar šķēpu divi vīri, kas aiz sienas bija pielīduši klāt. Es uzlēcu augstu gaisā; mans miegs un mans labais reibums bija projām vienā acumirklī; man šķita, ka mans ievainojums ir nāvīgs; tāpat domāja ari abi vīri, jo dzirdēju viņus, projām skrienot, priecīgi smejamies. Bet viņi bija rīkojušies neveikli ar šķēpiem, kam varbūt kāti bija par gariem tādai vietai, tā ka manas vātis izrādījās vieglākas, nekā es biju domājis. Tomēr man ilgu laiku bija jāpaliek gultā un jāguļ uz vēdera; bet vēl ilgāks laiks pagāja, pirms es atkal ar patikšanu varēju sēdēt uz sola. Tas bija tas ļaunākais, kas man visā manā dzīvē noticis, ļaunāks vēl nekā vergot par airētāju pie andalūziešiem.

—   Un tu savus sadūrējus nekad rokā nedabūji? — Pūķis vaicāja.

—   Dabūju gan, — Tūke atbildēja, — jo viņi nevarēja valdīties un izlielījās savām sievām. Tādā ceļā tas nāca gaismā un bija kļuvis zināms novadā. Alfs un Steinars viņiem bija vārdā; abi bija lepni vīri no labas dzimtas, Osura Lielmutes brāļadēli, viņš bija stūrmanis uz Berses kuģa un aizvien lielījās, ka pa mātes līniju esot cēlies no konunga Alfa Sievumīlētāja no Mēres. Dabūju to zināt, kamēr vēl gulēju ar savām vātīm. Tad es, vēl slims gulēdams, devu solījumu, ka ne es baudīšu alu, ne gulēšu ar sievu, kamēr nebūšu nogalinājis viņus. Un, vai nu jūs man ticat vai ne, to solījumu es arī turēju. Kad atkal biju uz kājām, ik dienas sekoju viņiem. Un beidzot man laimējās vienā dienā, viņiem no zvejas malā atgriežoties. Es gandrīz vai būtu raudājis prieka asaras, kad redzēju viņus izkāpjam malā. Un tur krastā mēs cīnījāmies ar zobeniem, līdz es nogāzu Steinaru. Otrs nu bēga projām, un es viņam pakaļ. Tas bija skaists skrējiens, ko toreiz skrējām, caur biezokņiem pār ganībām un pļavām uz viņa tēva mājām. Viņš bija veikls skrējējs, turklāt skrēja, glābdams savu dzīvību, bet šai pašai dzīvībai džinos pakaļ es, turklāt art lai nomazgātu savu kaunu un atbrīvotos no sava solījuma. Netālu no mājām panācu viņu, kad sirds man gandrīz vai jau pušu plīsa, un pāršķēlu viņu līdz zobiem, strādniekiem uz lauka to redzot. Nekad es neesmu labāk juties kā tad, kad redzēju viņu sev priekšā zemē guļam. Netraucēts atgriezies mājās, dzēru alu cauru dienu un teicu savai sievai, ka visļaunākais nu ir pāri. Bet tā tas tomēr nebija.

—   Kādas rūpes tad tev vēl varēja būt pēc tam, kad tu tik labi biji atriebies? — Pūķis jautāja.

—   Ļaudis novadā, kā draugi, tā ienaidnieki, nevarēja aizmirst, kā es biju dabūjis savas vātis, — Tūke drūmi teica, — un izsmiekls nemaz negribēja rimties. Domāju, ka mana atriebība darīs tam galu, pēc tam kad es viens biju nogalinājis divus atklātā cīņā, bet no tā daudz nekā nevarēja manīt. Vairākas reizes Sarkanknābim un man nācās atradināt vīrus šķobīt muti, mani ieraugot. Bet ari tas nelīdzēja, un pat tie, kas nāca ar nopietnu seju, sāka man aizdot dusmas, jo es zināju, ko viņi domāja. Sace rēju labu dziesmiņu par to, kā es biju nogalinājis Alfu un Steinaru; bet es drīz dabūju zināt, ka bija trīs dziesmas par to, kā es biju dabūjis savas vātis, un ka ļaudis lauku sētās smējās par tām, vai galu ņemdami. Tad es sapratu, ka nekad vairs nevarēšu justies labi savā dzimtajā novadā, un ar savu sievu un visu savu iedzīvi caur lielajiem mežiem pārcēlos še augšā uz Vērendu. Tur man bija radi, un tur es iepirku mājas. No tā laika esmu tur mierīgi dzīvojis un esmu tagad bagātāks vīrs nekā toreiz, kad tur apmetos, par ko varu pateikties labajai ādu tirdz niecībai. Man ir trīs dēli, no kuriem dienās var izaugt braši vīri, un viena meita, kuras dēļ priecinieki kausies, kad būs pienācis laiks. Bet par to ļauno likteni, kas mani aizdzina no Listeres, nekad nevienam neesmu ieminējies ne ar pušplēstu vārdu. Tikai tev, Pūķi, un tev, mazais mācītāj, esmu nu to pateicis, jo uz jums es varu palaisties, ka neviens cits no jums to nedabūs dzirdēt. Jo tad sāktos atkal izsmiekls un zobgalības, lai gan nu jau būs pagājuši četri gadi, kamēr šī nelaime man atgadījās.

Pūķis teica, ka stāsts bijis labs un ka Tūkem neesot ko bīties, ka viņš nepratīšot muti turēt.

—   Es gan labprāt būtu gribējis dzirdēt dziesmiņas, kas par tevi bija sacerētas, — viņš teica, — kaut gan neviens jau labprāt neskaita par sevi sacerētas apsmiekla dzies mas.

Tēvs Vilibalds, iztukšojis savu kausu, paskaidroja, ka tāds stāsts kā šis — par nenovīdību un naidu, par šķēpa dūrieniem še vai te, par atriebību un izsmiekla dzies mām — nepiederot pie tiem, ko viņš ar lielu prieku klau sītos, lai ko Pūķis domātu.

—   Bet par to tu, Tūke, vari būt drošs, — viņš teica, — ka neskraidu, par tādām lietām pļāpādams, jo man ir kas labāks, par ko runāt. Būtu tomēr labi, ja tu no tā, kas tev noticis, kaut ko mācītos. Tik daudz man par tevi ir zināms, kā no tā, ko pats redzēju konunga pilī, tā no tā, ko Pūķis man ir stāstījis, ka tu aizvien esi bijis lepns un bezbailīgs virs, jautrs un uz sevi paļāvīgs pēc dabas. Un tomēr, kad tev notiek tāda kļūme, par ko vientiesīgiem ļaudīm ir ko pasmieties, tu kļūsti vājš un bailīgs un tev jābēg projām no sava dzimtā novada pēc tam, kad esi atradis, ka tavas rokas stiprums nevar darīt galu izsmieklam. Tad mums, kristīgajiem, ir labāk, jo, ja esam no īstās sugas, mēs par to nebēdājam, ko saka cilvēki, bet vienīgi tikai par to, ko saka Dievs. Esmu vecs vīrs, un mans spēks nesniedzas tālu, un tomēr es esmu stiprāks nekā tu, jo ar izsmieklu mani iebaidīt neviens nevar un nekāda nemiera tas manā prātā nesaceļ. Kam Dievs stāv klāt, tas neatkāpjas cilvēku pļāpu priekšā, un viņam nav jābaidās no viņu mēlnesības un aprunāšanas.

—   Nu tu dzirdi prātīgus vārdus, par kuriem ir vērts padomāt, — Pūķis teica. — Zini, Tūke, ka šim priesterim ir vairāk gudrības nekā man un tev un viņa padomiem paklausīt aizvien ir labi.

—   Nu es manu, ka uz jums abiem sāk iedarboties alus, — Tūke teica, — kad jūs tā sākat runāt. Vai tu, mazais mācītāj, domā padarīt mani par kristīgo?

—   Tā ir, — tēvs Vilibalds cieši noteica.

—   Tu gribi uzņemties daudz uz sevis, — Tūke teica, — tas tev tomēr nāksies grūtāk nekā tavi citi kristīšanas darbi, kādi tev līdz šim ir bijuši.

—   Tas tev nekāds kauns nebūtu, ja tu kļūtu par kristīgo, — Pūķis teica, — kad tu redzi, ka es tāds esmu kļuvis. No tā nav kļuvis gļēvāks mans prāts, ne arī mana roka nespēcīgāka, un nekad vairs man nav bijis jāsūdzas par laimes trūkumu no tās dienas, kad likos kristīties.

—   Var jau būt, — Tūke teica, — bet tu neesi ādu tirgotājs kā es. Neviens ādu tirgotājs šai zemē nevar būt kristīgais, tas padarītu šaubīgus visus tos, ar kuriem man ir darīšana. Virdi teiktu — ja viņš maina savus dievus, kā lai uz viņu paļaujas citās lietās? Nē, Pūķi, draudzības labā es tevis dēļ daudz ko varu darīt, tāpat arī tevis dēļ, mazo mācītāj, bet ne to. Un Mīra, mana sieva, kļūtu gluži traka, jo tas viņai vēl ir palicis no dzimtenes, ka viņa ienīst kristīgos vairāk par visu citu. Bet, manuprāt, daba viņai jau tā ir diezgan dzedra, lai vēl es to padarītu ļaunāku ar tādu izdomājumu. Tādēļ tev velti būs mēģināt ar mani, mazo mācītāj, lai gan esmu tavs draugs un tāds ari domāju palikt.

Arī pats tēvs Vilibalds nevarēja atrast nekādu lāga izeju no šī neceļa. Pūķis žāvājās un teica, ka esot jau vēla nakts un laiks Iet gulēt. Viņi šķīrās no Tfikes ļoti draudzīgi. Viņš un Pūķis teicās esam laimīgi, viens otru atraduši, un cerēja turpmāk bieži sastapties.

Pūķis un tēvs Vilibalds aizgāja atpakaļ uz savu apmešanās vietu. Tur valdīja miers un klusums, un mēnesnīcā vīri gulēja šņākdami zem bālu dūmu strēlēm no izdeguša jiem ugunskuriem. Bet viens no Pūķa vīriem sēdēja no modā un pacēla galvu, viņiem pienākot.

—   Jūs abi tikāt meklēti, — viņš miegaini teica. — Te jums būs šī kule; pūces brēc vienā laidā, pēc tam kad to saņēmu. Biju nogājis pie strauta nodzerties; tur pie manis pienāca kāds vīrs no finvēdeniešu nometnes un jautāja pēc tevis, Pūķi. Teicu, ka esi aizgājis pie virdiem. Tad viņš pārsvieda kuli pār strautu, tā ka tā nokrita man pie kā jām, un teica, ka tas esot sveiciens Grēninges Pūķim un viņa gardegunim mācītājam. Jautāju viņam, kas kulē atrodas. «Kāpostu galvas,» viņš atteica, pie tam smiedamies, un aizgāja. Domāju, ka tur ir kas cits — daudz ļaunāks. Te būs kule, saite nav aizskarta.

Nolicis kuli Pūķim pie kājām, viņš apgūlās un tūliņ aizmiga.

Pūķis drūmi noraudzījās uz kuli un tad paskatījās uz mācītāju. Viņi abi kratīja galvas.

—  Tā ir kāda velnišķība, — tēvs Vilibalds teica. — Cits nekas tas nevar būt.

Pūķis atraisīja saiti un izbēra saturu. Divas cilvēku galvas noripoja zemē, un tēvs Vilibalds nokrita ceļos iesaukdamies.

—  Abi viņi ir skūti! — viņš teica. — Kristus priesteri, kurus nogalinājuši pagāni! Kā lai cilvēka prāts pilnā mērā izprot Dieva gribu, kad velnam tiek atļauts priecāties par tādiem darbiem?

Apskatījies tuvāk abas galvas, viņš izstiepa rokas pret debesīm.

—   Es viņus pazīstu, pazīstu viņus abus, — viņš teica. — Tas ir Sebastijana tēvs, varens ticībā, kurš trakajam maģistram bija izpērkams no verdzības. Nu Dievs viņu ir atpestījis un sagatavojis viņam vietu augšā debesīs starp svētajiem mocekļiem. Un šis ir brālis Nitards no Reimsas, kurš reiz kopā ar bīskapu Popo bija pie konunga Haralda. Pēc tam viņš pārbrauca uz Skoni, un no tā laika nekas par viņu nebija dzirdēts; arī viņš būs nokļuvis verdzībā. Pazīstu viņu no viņa auss. Viņa gars aizvien bija pilns lielas dedzības un centības patiesās mācības labā; un reiz pie ķeizara galma vienu ausi viņam nokoda viens no ķeizarienes Teofānas mūkiem no Konstantinopoles, tās pilsētas, kuru ziemeļnieki sauc par Miklagordu, kad viņi abi bija sanākuši ķildā par Svētā Gara izcelšanos. Viņš mēdza teikt, ka atdevis savu ausi cīņā pret ķecerību un ka viņš labprāt atdotu savu galvu cīņā pret pagānismu. Un nu ir noticis tā, kā viņš pats teica.

—   Ja tā ir bijusi viņa vēlēšanās, tad jau ir labi, — Pūķis teica. — Manas domas tomēr ir tās, ka finvēdenieši šiem Dieva vīriem nav vis noņēmuši galvas tādēļ, lai piepildītu viņu gribu, lai cik svēti viņi arī būtu bijuši. Un viņu galvas viņi mums atsūtījuši izsmieklam, mūs kaitinādami. Tā ir pateicība par to, ka nokristījām Estēnu un viņa divus vīrus un palaidām viņus vaļā, kur mums būtu vajadzējis viņus nogalināt. Tas nu tev tagad ir jānožēlo tāpat kā man.

—   Labs darbs aizvien ir labs, un to nav ko nožēlot, lai kas pēc tam arī notiktu, — tēvs Vilibalds teica. — Sīs svētās galvas es aprakšu mājās savā baznīcā, jo no tām nāks liels spēks.

—   Smaka no tām nāk jau tagad, — Pūķis drūmi teica. — Bet var būt, ka tev ir taisnība.

Un uz tēva Vilibalda vēlēšanos viņš palīdzēja savākt zāli un lapainus zarus, ko bāzt kulē. Tur rūpīgi noguldījuši abas galvas, viņi aizsēja atkal saiti.

Divpadsmita nodaļa

Tings pie Krākes akmens.

Nākošā rītā, kad no katra bara bija izvēlēti divpadsmit runasvīru, kā no virdiem, tā no jēingiešiem un finvēdenie- šiein, izvēlētie vīri uzgāja augšā un tais vietās, kas jau no seniem laikiem bija viņu, pusaplī nostājās akmens priekšā, katri runas vīri par sevi; aiz viņiem stāvēja tauta, lai klausītos gudru vīru vārdos. Virdu divpadsmit runasvīri sēdēja vidū, un viņu virsaitis piecēlās pirmais. Viņu sauca par Ugi Valodasraustītāju Uāra dēlu, viņš bija vecs vīrs, un viņu uzskatīja par gudrāko visā Vērendā. Tā tas ar viņu aizvien bija bijis, ka runāt viņš bija varējis tikai ar grūtībām, bet visi bija vienās domās, ka tādēļ viņš jo labāk varēja domāt. Stāstīja, ka viņa gudrība skaidri bijusi manāma jau viņa jaunības dienās, kad viņš reizēm triju dienu tingā nosēdējis, neviena vārda neteikdams, tikai šad un tad rāmi galvu grozīdams. Viņš nu piegāja pie akmens un, pret tinga vīriem pagriezies, runāja.

— Gudri vīri še nu ir sastapušies, — viņš teica. — Ļoti gudri vīri, kā no Vērendas, tā no Jēinges un no Finvē des, pēc vecas tēvutēvu paražas. Tas ir labi; apsveicu jūs un pasludinu mieru jūsu lēmumiem; un lai jūsu gudrība visiem atnes labu. Esam šurp atnākuši runāt par mieru. Tā jau tas ar cilvēkiem mēdz būt — kas vienam ir labs, tas otram ir ļauns. Esmu vecs un daudz ko pieredzējis; zinu, kādas ir manas domas. Manas domas ir tās, ka miers ir laba lieta, labāka kā naidošanās, labāka kā dedzināšana un kā cilvēka nogalināšana. Nu miers ir valdījis mūsu starpā veseli trīs gadi, un nevienam tas par ļaunu nav bijis. Nebūs arī nekas ļauns, ja šis miers arī turpmāk varēs pastāvēt. Ja kādam ir kādas sūdzības, tās uzklausīs un izlems. Tie, kas viens otru grib nogalināt, lai dara to še pie akmens pēc tinga likuma. Miers tomēr ir tas labākais.

Virdi apskatījās apkārt, kad viņš bija beidzis savu runu, jo lepojās ar savu virsaiti un viņa gudrību. Pēc tam piecēlās jēingiešu tinga virsaitis. Viņu sauca par Sūni Gaiš reģi, un viņš bija tik vecs, ka tie divi vīri, kas sēdēja viņam līdzās, paņēma viņu zem rokām, kad viņam vaja dzēja piecelties, bet viņš dusmīgi atgrūda viņus no sevis un, ātri līdz akmenim aizsteberējis, nostājās Ugem līdzās. Viņš bija liela auguma kaulains vīrs, izkaltis un no ve cuma salīcis, garu degunu un plānām, nevienādas krāsas bārdas šķipsnām; un, lai gan vēlās vasaras saule silti spīdēja rāmajā gaisā, viņam mugurā bija ādas svārks, kas sniedzās līdz ceļiem, un bieza lapsādas mice. Izskats viņam bija ļoti gudrs, un slava viņam jau sen bija liela. Visiem bija zināma viņa gaišredzība: viņš varēja atrast apslēptu mantu, ieskatīties nākotnē un iepriekš paredzēt gaidāmu nelaimi. Turklāt viņš septiņas reizes bija bijis precējies, viņam bija divdesmit trīs dēli un vienpadsmit meitas; runāja arī, ka viņš vēl aizvien pūloties dabūt līdzīgus dučus no abiem dzimumiem. Par to visi jēingieši parādīja viņam vislielāko cieņu.

Arī viņš nu pasludināja tinga mieru, un viņam bija skaisti vārdi ko teikt par jēingiešu miermīlību, kas bija tik liela, ka Četru gadu laikā nebija noticis neviens karagājiens ne pret virdiem, ne finvēdeniešiem. To, tā viņš teica, svešinieki varbūt varot iztulkot tā, ka jēingiešos ieviesies laiskums un mīkstčaulība. Bet, kas tā domāja, tas maldījās, jo viņi joprojām esot gatavi, tāpat kā viņu tēvi, ar zobena asmeni pārmācīt katru, kas gribēs viņiem pāri darīt, ko varot apliecināt viens otrs, kas to mēģinājis. Mal dīgi būtu arī domāt, ka miers, kāds tagad valdījis, nācis no labajiem gadiem, kādi viņiem bijuši ar bagātu ražu un raženiem lopiem, kas bijuši pasargāti no lopu sērgas; jo paēdušais jēingietis neesot gjēvāks cīnītājs kā izsalkušais, ne arī mīkstākas dabas. Viss nākot no tā, ka atrodoties gudri un saprātīgi vīri, kuru padoms tiekot klausīts.

— Un, kamēr tādi būs atrodami un viņus klausīs, — tā viņš teica, — būs mums visiem labi. Bet ar gadiem viņu paliek mazāk; un no tādiem, uz kuriem pilnā mērā var pajauties, es še tingā neredzu vairs gandrīz tikpat kā neviena, izņemot mūs abus, Ugi un manu pašu. TādēJ ir vairāk kā vajadzīgs, lai jaunie runasvīri, kam vēl nav neviena sirma mata bārdā, klausās mūsos un tā kaut ko mācās no tās gudrības, kuras viņiem vēl nav daudz. Jo ir labi, ja noteikt ļauj vecajiem un ja jaunie saprot, ka viņiem pašiem savas gudrības ir vēl par maz.

Kā trešais nu priekšā iznāca finvēdeniešu virsaitis un nostājās līdzās abiem pārējiem. Viņa vārds bija Olofs Vasarasputns, un, lai gan viņš vēl bija diezgan jauns viņam jau bija liela slava. Viņš bija labi noaudzis vīrs, tumšs, asām acīm, ar lepnu uzstāšanos. Viņš bija bijis aus trumos un kalpojis kā Kijevas kņazam, tā Miklagordas ķeī zaram, un uz māju viņš bija pārvedis līdz lielu bagātību. Vārds Vasarasputns viņam bija dots pēc mājās atgrieša nās par to krāšņumu un spožajām krāsām, kādas aizvien rādīja viņa drānas. Viņam pašam patika šis vārds.

Visi finvēdenieši, kā runasvīri, tā tie, J<as sēdēja aiz viņiem, nu skaļi uzgavilēja, kad viņš izgāja priekšā, jo viņam tiešām bija virsaiša paskats; un, kad viņš nostājās pie akmens līdzās abiem pārējiem, starpība starp viņu un šiem bija liela. Viņam bija zaļš, zelta diegiem izrakstīts mētelis un spoži vizoša sidraba bruņucepure.

Kad arī viņš bija pasludinājis tinga mieru, viņš teica, ka šā paļāvība uz vecu vīru gudrību varbūt neesot gluži tik liela kā viņu pašu; saprāts varot būt meklējams ari kaut kur citur un varbūt visvairāk tur. Tomēr tur viņš večiem pretim runāt negribot, ka miers esot laba lieta; bet nevajagot aizmirst, ka tagad mieru uzturēt kļūstot aizvien grūtāk, galvenā kārtā dēļ tā nemiera, kādu tagad šur un tur saceļot kristīgie ar savu ļaunprātību un melno viltību.

— Un es zinu, par ko es runāju, ja es runāju par kristīgajiem, — viņš teica. — Jo tas jums visiem ir zināms, ka es piecus gadus esmu bijis Miklagordā un tur kalpojis abiem ķeizariem, Basilijam un Konstantīnam. Tur es dabūju redzēt, kādi kristīgie ir savā ļaunumā, pat ja viņi citam nevar uzbrukt kā viens otram. Tur viņi nokniebj viens otram degunus un ausis ar asām knaiblēm niecīgu lietu dēļ vai izrāma viens otru. Jaunas sievietes, pat tādas, kas ir skaistas, viņi bieži iesloga slēgtos akmens namos, aizliegdami viņām kopdzīvi ar vīriem; bet, kas to pārkāpj, tās dzīvas iemūrē kādā caurumā akmens sienā, lai viņas tur pašas nobeidzas. Reizēm viņiem apnīkst savs ķeizars, vai arī tiem netīk viņa pavēles; tad viņu un viņa dēlus saņem ciet un tik ilgi tur nokarsētu dzelzi viņiem tuvu pie sejas, līdz viņiem acis izsvilst aklas. To visu viņi dara savas kristietības vārdā, jo domā, ka sakropļot ir mazāks grēks kā nonāvēt; no tā jūs varat saprast,- kas tie ir par cilvēkiem. Ja viņi tā dara viens otram, ko gan tad viņi nedarīs mums, kas neesam kristīgie kā viņi, ja vien viņi kļūs stipri diezgan? Tādēļ katram pie laika ir jābūt gatavam tādām briesmām stāties pretim, kamēr tās vēl nav pieaugušas. Vai mēs visi nupat nebijām liecinieki, kā kristīgs priesteris izlauzās cauri līdz šim akmenim, nogalinādams cilvēku virdu sievu vidū? Viņu līdz bija atveduši jēingieši, varbūt ļaunā nolūkā; tā ir tāda lieta, kas ir notikusi starp viņiem un virdiem un neskar mūs, finvēdenie- šus. Bet tiešām būtu labi, ja še tingā tiktu nolemts, ka visi kristīgie priesteri, kas nāk pie jēingiešiem, virdiem un fin- vēdeniešiem, ir nokaujami un vairs ilgāk kā vergi nav turami dzīvi, bet vēl mazāk viņiem ir atļaujams netraucētiem staigāt apkārt ar savām mākslām un savu pļāpāšanu, jo tā tiktu aizkavētas visādas nelietības un vieglāk būtu uzturēt labu mieru.

Tā runāja Olofs Vasarasputns, un daudzi, viņa vārdos klausoties, domīgi klanīja galvas.

Viņš un abi pārējie nu apsēdās uz trim virsaišu akmeņiem, kas gulēja uz noras pie Krākes akmens, un sākās tings. Pēc vecas paražas iesākts tika ar tādām ķildām, kas bija izcēlušās pašā tinga latrkumā,- un tādēļ maģistra lieta pirmā nāca priekšā. Uge prasīja izpirkšanas naudu par nogalināto Stīrkāru un gribēja zināt, kam šis kristīgais priesteris piederot un kas viņam še tingā bijis darāms. Pūķis, kurš sēdēja runasvīros, piecēlās un teica, ka priesteris, ja tā ņemot, esot viņa, kaut gan viņš esot brīvs vīrs un nekāds vergs.

—   Un miermīlīgāku cilvēku kā viņš tālu vajadzētu meklēt. Viņš nav nekāds varmāka, un vienīgais, ko viņš var, ir lasīt rakstus, dziedāt un izpatikt sieviešiem. Te viņam bija kāds uzdevums, kas tagad ir kļuvis veltīgs.

Pūķis nu pastāstīja par maģistru un viņa uzdevumu: kā viņš no Hēdebijas sūtīts atmainīt kādu priesteri, kuru finvēdenieši turēja verdzībā, bet kuru nu viņi tagad nogalinājuši.

—   Bet par to runa var būt turpmāk, — viņš teica. — Par Stīrkāra nāvi lai liecina tie, kas to ir redzējuši. Pats es gan neticu, ka šis priesteris kādu var nogalināt.

Sūnem Gaišreģim nu likās, ka noklaušināmi būtu arī liecinieki.

—   Bet, lai kā tas nu būtu, no tā nekāds ienaids virdu un jēingiešu starpā nevar celties. Sī lieta tev, Uge, vienam ir jāizlemj. Vīrs ir svešzemnieks, nekur īsti nederīgs un turklāt kristīgais; tādēļ liels zaudējums nevienam no viņa nebūs, lai kā tu nolemtu. Bet no mums, jēingiešiem, tu izpirkšanas maksas nevari prasīt par vīru, kas mums ir svešs.

Nu tika nopratināti liecinieki. Daudzi Stīrkāru bija redzējuši atmuguriski nogāžamies 110 akmens ar skaļu bļā vienu, bet, ka viņu būtu ķēris kāds trieciens no otras puses akmenim, to neviens nebija redzējis. Pat ne Tūke Gro- gulles dēls, kurš sēdēja virdu ducī un pirmais bija ieradies laukumā, neko skaidru par to nevarēja pateikt; bet viņš paskaidroja, ka krusts, kuru kristīgo priesteris turējis rokās, bijis salikts no tik tieviem kociņiem, ka ar to gan būtu varēts nogalināt uti, bet nevis kaut ko izdarīt tādai vecai lapsai ar tik sīkstu dzīvību. Viņš tādēļ domājot, ka vecim paslīdējusi kāja un viņš krītot pārlauzis sprandu. Bet vislabāk, tā viņš teica, to zināšot sievas, kas bijušas laukumā, ja vien viņas gribēšot runāt taisnību.

Uge domīgi sēdēja un beidzot teica, ka cits neatlikšot kā noklausīties, ko teikšot sievas.

—   Virdu sievas ir pilntiesīgi liecinieki pēc mūsu vecā likuma, — viņš teica, — kaut gan neviens nezinās pateikt, kā ias tā ir nolemts. Ir tiesa, ka bez vajadzības mēs viņas priekšā neaicinām. Jo meklēt patiesību pie vīra ir tas pats, kas meklēt dzeguzi dziļā mežā, bet meklēt patiesību pie sievietes ir tas pats, kas meklēt dzeguzes sauciena atbalsi. Bet še nu sievietes ir vienīgās, kas kaut ko ir redzējušas. Un priestera nogalināšana svētā vietā ir tāda lieta, kas ļoti rūpīgi ir iztiesājama. Lai tad nu arī viņas noklaušinām.

Sievas jau bija sagatavojušās un nu tūliņ stājās priekšā, viss pulks reizē, kā jaunās sievas, kas bija lēkājušas ap akmeni, tā vecās vecenes, kas bija bijušas palīdzēs. Visas bija savā labākajā rotā, ar visām rokassprādzēm, kakla važiņām, platiem uzsvārčiem un raibām galvasdrānām; sā kumā viņas likās nedrošas, kad bija iegājušas starp tiesnešiem un runasvīriem. Maģistrs viņām bija līdz; viņš izskatījās nožēlojams: rokas viņam bija sasietas un ap kaklu virve, aiz kuras kādas pāris vecenes viņu veda, tāpat kā bija vedušas āžus uz akmeni. To redzot, runasvīri un klausītāji skaļi sāka smieties.

Uge, galvu piešķiebis un aiz auss kasīdamies, norūpējies noraudzījās uz viņām. Viņš teica, lai viņas nu tagad viņam izstāstot, kā bijis ar Stīrkāra nāvi: vai viņu gūsteknis devis viņam nāvīgo triecienu vai ne. Viņām jāsakot, kas tiešām noticis, un nekas cits; un būtu labi, ja liecinātu tikai divas vai trīs reizē.

No sākuma sievām bija bail pašām no savas balss; viņas sačukstējās savā starpā; un viņām grūti nācās atrast kādu, kas gribētu iesākt; bet drīz vien viņas atguvās un nopietni sāka nodot liecību. Viņu gūsteknis, tā viņas teica, esot piegājis pie akmens un, skaļi saukdams, iesitis ar savu krustu Stīrkāram pa galvu, tā ka tas skaļi iekliedzies; pēc tam viņš krustu atspiedis viņam pret vēderu un nogāzis viņu no akmens. Par to visas bija vienis pratis; bet dažas teica, ka kristīgo priesteris sitis tikai vienreiz, citas turpretim, ka viņš sitis divreiz, un viņu starpā par to izcēlās vārdu maiņa.

Kad maģistrs izdzirda šo liecību, viņš nobālēja no bailēm un pārsteiguma. Pacēlis savas sasietās rokas pret debesīm, viņš skaļā balsī sauca: «Nē, nē!» Bet neviens neklausījās, ko viņš vēl gribēja sacīt, un vecenes rāva aiz virves, lai viņu-apklusinātu.

Uge nu teica, ka šī liecība esot pietiekama, jo sievu izteikumi esot jāatzīst par patiesiem, ja tik daudzas lie-

Ģinot to pašu. Vai slepkava sitis vienreiz vai divas, tas tieko nenozīmējot; šis gadījums nenoliedzami esot priestera nogalināšana svētā vietā,

—   Sī ļaundarība, — tā viņš teica, — jau no seniem laikiem ir smagāka par visām. Tā ir tik reta, ka dažs visu mūžu nosēd tingā, to nedabūjis tiesāt. Un sodu, kāds pa stāv no senseniem laikiem, še varbūt nezina neviens, iz ņemot mūs, vecos, Sūni un mani; kaut gan ari tu, Olof. kas domājies esam gudrāks par mums, varbūt to zini?

Varēja redzēt, ka Ūlofam Vasarasputnam šis jautājums nepatika. Bet viņš ātri atbildēja, ka bieži esot dzirdējis, ka par tādu pārkāpumu slepkava pakarams kokā kādā no zemākajiem zariem ar galvu skudru pūznī.

Uge un Sūne apmierināti smaidīja par šo atbildi.

—    Cits jau nebija gaidāms, ka tev šī lieta nav zināma, — Uge teica, — tik jauns, kā tu esi, jo gudrības un zināšanu iemantošana prasa ilgāku laiku, nekā tu domā. Bet īstais sods slepkavam ir atdot viņu Igam, kā agrākos laikos mūsu tēvutēvi sauca Odinu; bet nu lai Sūne saka, kas pie tam ir darāms.

—   Paņem divdesmit labu šķēpu, kam kāti nav ietrupē- juši; bet pie katra šķēpa tūliņ zem dzelzs uzgaļa ir cieši jāpiestiprina šķērsis. Pēc tam šķēpus iedzen zemē līdz pusei, cieši citu pie cita ar smailēm uz augšu. Uz tām uzmet slepkavu, un tur viņam jākarājas tik ilgi, kamēr kauli nobirst zemē.

—   Tā tas ir, — Uge teica. — Vienīgais, ko tu, Sūne, aizmirsi, ir tas, ka viņš metams tā, ka gulēt viņam iznāk ar seju pret debesīm.

Apmierināta murmināšana izgāja cauri visai tinga sa pulcei, dzirdot par šo sodu, kas bija tik rets un vecs, ka neviens tā nebija redzējis. Maģistrs nu bija apmierinājies, viņš stāvēja, aizvēris acis, kaut ko pie sevis murminādams; bet sievu starpā bija liels nemiers. Viņas skaļi sauca, ka tas būtu nepareizi un ka tā viņas to neesot domājušas; kādas pāris no viņām, kas bija Ugem rada, izspraucām līdz viņam un, viņu par muļķa veci dēvēdamas, gribēja zināt, kādēļ viņš to nav teicis, pirms viņas liecinājušas. Viņas tā esot teikušas tāpēc, ka esot gribējušas paturēt kristīgo mācītāju, kurš viņātn patīkot, jo viņš viņām liekoties labāks kā Stīrkārs un viņas domājušas, ka citādi viņu palaidīs un viņš aizies pie jēingiešiem.

Bet vistrakāk kliedza viena no vecenēm, Stīrkāra māsasmeita; beidzot, viņā klausīdamās, pārējās apklusa. Liela auguma, lieliem locekļiem, viņa drebēja no dusmām, Ugern priekšā nostājusies. Viņa teica, ka Vērendā kārtības ātrāk nebūšot kā vien tad, kad sievām ļaušot spriest tiesu, bet večus nosēdināšot malkcirksnī, lai viens ar otru rotājas pagalītēm.

—   Daudz gadu esmu kopusi Stīrkāru, to trolli, un viņš mani apgādāja. No kā es tagad dzīvošu, kad viņš ir miris? Vai tu, veci, dzirdi, ko es saku? Tad atnāk kāds cits priesteris, jauns, skaists vīrs, gudrs un lēns no skata, un gādā, ka viņš nomirst; bet, ka tam jau sen nebūtu laiks, to neviens nevar noliegt. Un kādu atlīdzību tu man soli? Uzmest šo jauno vīru uz šķēpiem, no kā nevienam nekāda labuma nebūs! Bet es tev saku, ka viņu vajag piespriest man Stīrkāra vietā, jo esmu to zaudējusi. Viņš ir krietns mācītājs, dejas nobeigumu ap akmeni viņš vadīja tā, ka visi bija apmierināti, un pēc deviņiem mēnešiem visa Vērendā varēs redzēt, kādas sekas ir bijušas viņa burvestībai. Pie tāda priestera daudzi griezīsies ar visādām dāvanām, un sava iztikšana tad būs arī man, vai nu ņemšu viņu par vīru, vai par vergu. Kas viņam uz šķēpiem darāms? Uz tiem tu labāk liecies pats, ja jau tu no liela vecuma un gudrības esi palicis traks. Man viņš pienākas atlīdzībai par nogalināto, ja ir taisnība pasaulē. Vai tu dzirdi, ko es saku?

Viņa kratīja savas dūrēs saņemtās rokas Ugem pie sejas, un izskatījās tā, it kā viņa taisītos spļaut tam virsū.

—   Viņai ir taisnība, viņai ir taisnība! Katlai ir taisnība! — sievas sauca. — Mēs gribam, lai viņš nāk Stīrkāra vietā! Mums vajag tāda priestera kā viņš!

Uge, abām rokām atgaiņādamies, sauca ko spēdams, lai viņas apklusinātu. Bet viņam līdzās Olofs Vasarasputns gandrīz būtu atmuguriski nogāzies no akmens aiz prieka par gudrā veča nelaimi.

Bet nu Sūne Gaišreģis piecēlās no akmens un runāja tādā balsī, kas visiem lika apklust.

—   Sai tingā ir pasludināts miers; un gudru vīru pacietība pret sievām ir liela. Būtu ļauni, ja mums būtu jāsaka, ka miers ir izpostīts, bet visļaunāk tas būtu jums, sievām, jo tad mēs varētu nospriest, ka jūs še visas tautas priekšā esat noperamas ar labiem bērza žagariem vai lazdas vicām; bet to kaunu jums grūti nāktos panest. Tad visi šķobītu mutes, jūs ieraugot, kamēr vien jūs dzīvotu, bet to neviena no jums nevar vēlēties. Tādēļ beidziet tagad kliegt un šķendēties. Bet vienu lietu es jums gribu jautāt, iekām jūs atstājat šo vietu. Vai kristīgo priesteris iesita Stīrkā- ram vai ne?

Sievas nu bija kļuvušas klusas. Viņas vienprātīgi atbildēja, ka priesteris nemaz nav aizskāris Stīrkāru, viņš tikai kaut ko kliedzis un pacēlis krustu, un tad vecais nogāzies atmuguriski un bijis beigts. Tā esot tīrā patiesība, jo viņas, tāpat kā kurš katrs cits, varot runāt taisnību, ja vien zinot, kam tā vajadzīga.

Nu sievām atļāva aiziet, tāpat vecajai Katlai ar savu gūstekni, kamēr Uge apspriedās ar runasvīriem. Daži runasvīri domāja, ka priesteris nogalināms, jo viņš acīmredzot ar burvību esot laupījis Siīrkāram dzīvību, un, jo ātrāk no kristīgo priestera atsvabinoties, jo tas esot labāk. Bet citi tam pretojās, teikdami, ka tāds, kas izbūris dzīvību no Stīrkāra, esot pelnījis, ka viņam ļauj dzīvot. Jo tādā gadījumā viņš droši vien esot bijis noderīgs arī sievietēm; turklāt vajagot apdomāt, ko vecene teikusi, tagad, kur no jēingiešiem tā vai tā nekāda izpirkuma prasīt nevarot. Beigās Uge nolēma, ka kristīgais priesteris atstājams Katlai par vergu līdz ceturtajam tingam, skaitot no šī, un ka viņa šai laikā var ņemt no priestera visu, kas no viņa iegūstams. Ne Sūnem, ne citam kam nekas pret šo spriedumu nebija iebilstams.

—   Es pats labāk nebūtu varējis izlemt, — Pūķis teica tēvam Vilibaldam, kad viņi par to runāja. — Nu viņam jāsadzīvo ar veceni, kā viņš var. Un verdzībā pie smolan- diešiem viņš taču tā vai tā bija domājis doties.

—   Dieva gars būs nācis pār viņu, neskatoties uz viņa vājībām, ja viņš bija devies augšā pret pagānu priesteri un nejēdzībām pie akmens, — tēvs Vilibalds teica. — Bet tagad var notikt, ka viņš izdara lielas lietas Dievam par godu.

—   Var jau būt, — Pūķis teica. — Bet tas labākais man šķiet, ka nu no viņa esam vaļā. Vīra prieks var būt sievas, arī citas, ne vien savas paša. Ja viņš atrodas karagājienā, tur nekā nav ko iebilst; bet man ir pretīgs tāds vīrs kā šis, turklāt nepraša un Kristus priesteris, kuru ieraugot-visas sievas paliek trakas. Tas man šķiet nepareizi un pretdabīgi.

—   Viņš daudz ko varēs izlīdzināt, — tēvs Vilibalds teica, — kad šī vecā Katla dabūs viņu savos nagos. Es nu tiešām labāk gribētu būt izsalkušo lauvu bedrē kopā ar svēto pravieti Dānieļu, par kuru tu esi dzirdējis stāstām, nekā tagad viņa vietā. Bet tā ir Dieva griba, ka tas tā notiek.

—   Lai tā arī turpmāk būtu mums tik labvēlīga, — Pūķis godbijīgi teica.

Nu tings turpinājās četras dienas, kurās tika izspriests daudz lietu. Visi ļoti slavēja Uges un Sūnes gudrību, izņemot tos, pret kuriem bija vērsti viņu spriedumi. Arī Olofs Vasarasputns izrādījās esam gudrs tiesnesis, daudz ko piedzīvojis, neskatoties uz savu jaunību, tā ka pat Uge vairākas reizes ļāva noprast, ka ar laiku no viņa var kas iznākt. Grūtos gadījumos, kad starp partiem* izlīgšana nebija iespējama un kad domas dalījās, sevišķi pie tiesnešiem un runasvīriem, pēc vecas paražas tika pieaicināts arī trešais tiesnesis, gan bez runasvīriem, lai viņš palīdzētu panākt vienprātību sprieduma nodošanā. Un pāris reižu, kad bija jāizšķir ķilda starp virdiem un jēingiešiem, Olofs Vasarasputns kā bezpartijisks trešais tiesnesis godam veica savu uzdevumu.

Tik tālu viss būtu labi; bet tautā bija jūtams aizvien lielāks nemiers, jo nekāda laba divcīņa vēl nebija paredzama. īstenībā gan otrā dienā kāda finvēdenieša ķildā ar kādu jēingieti tika izlemta divcīņa, jo liecinieku nebija un abi parti bija vienlīdz iecirtīgi un izveicīgi melošanā; bet, kad viņi stājās viens otram pretim divcīņas vietā, viņi abi rīkojās tik neizveicīgi, ka tūliņ iegrūda viens otram zobenu ribās un beigti atkrita atpakaļ kā pārplīsušas māla krūzes divas puses, tā ka nevienam no tādas cīņas nekāda prieka nebija. Tauta īgni atņirdza zobus par to un domāja, ka šis tings nebūs nekāds labais. Bet trešā dienā garastāvoklis uzlabojās, jo nu nāca priekšā kāda lieta, no kuras daudz ko varēja sagaidīt.

Divi virdi, abi cienījami vīri, vārdā Ask'manis un Glums, stājās priekšā ar sūdzību par divkāršu līgavu nolaupīšanu. Abi viņi bija zaudējuši katrs savu meitu precību gados, pašā jaukākajā plaukumā; tās bija nolaupījuši divi jēin- giešu ūdru mednieki mežu novadā uz austrumiem no Lielās Uksavadas. Laupītāji bija zināmi. Agne no Slēvenes bija viens, Sadedzinātā Kolbjerna dēls, un otrs — Slate, saukts Slate Lapsa, brāļadēls Uvaberjas Gudmundam, kurš sēdēja jēingiešu runasvīros. Nolaupīšana bija notikusi gadu iepriekš. Jaunās sievietes, kā bija dzirdēts, vēl aizvien atradās savu nolaupītāju varā; un Asktnanis un Glums nu prasīja trīskārtēju izpirkuma naudu par katru no jaunajām meitām, kā arī pienācīgu atlīdzību par atraitnei Gudnijai, Gluma māsai, nodarīto pārestību, kura, nolaupīšanai notiekot, bija atradusies pie jaunajām meitām un tā pie tam bija cietusi, ka labu laiku nebija bijusi pie pilnas saprašanas. Sī atraitne atrodoties še tingā; viņa aizvien esot bijusi pazīstama ar savu taisno valodu. Un, tā kā daudzi varot liecināt, ka viņa nu atkal esot atdabūjusi pilnu saprašanu, viņa esot lieciniece, kura vislabāk varot pastāstīt, kā viss noticis.

Atraitne Gudnija nu tika aicināta priekšā. Tā bija spēcīga, stalta sieva, vēl ne tik veca, ka atbaidītu vīriešus. Saprotami un nopietni viņa izstāstīja, kā viss bija noticis. Viņas ar jaunajām meitām bijušas aizgājušas uz mežaini ārstniecības zālēs, kur palikušas visu dienu, tādēļ ka šīs zāles sākot palikt retas. Viņas aizgājušas tālāk, nekā bijis domāts, un pēkšņi viņas pārsteidzis briesmīgs negaiss ar pērkonu, krusu un lielu lietu; tas viņas sabiedējis, izmērcējis līdz ādai, un viņas apmaldījušās. Maldījušās, nevarēdamas uziet ne tekas, ne pēdas, līdz atradušas patvērumu kādā zemes būdā. Viņas bijušas gluži bez spēka no aukstuma, noguruma un izsalkuma. Būdā atradušies divi vīri, mednieki, kas tur mituši, nodarbodamies ar ūdru medībām, un viņa kaut cik apmierinājusies, kad redzējusi, ka viņi neizskatās bīstami. Vīri laipni viņas uzņēmuši, apsēdinājuši pie uguns, devuši viņām ēst un siltalu dzert. Tā viņas tur sēdējušas, līdz negaiss pārgājis, bet tad bijusi jau tumša nakts.

Līdz tam viņa jutusi bailes .vienīgi no negaisa un no sāpēm, ko sākusi just mugurā, sēdot un salstot slapjās drānās. Bet nu viņai uznākušas ļoti lielas bailes jauno meitu dēļ. Jo vīri nu bijuši visai apmierināti, teikuši, ka tas esot tas labākais, kas varējis notikt, un ka viņi jau sen neesot redzējuši sievietes. Viņi devīgi cienājuši ar savu alu, kas viņiem bijis būdā kādā muciņā, aizvien no jauna to uzkarsēdami, ko sasildīties aukstumā, tā ka meitenes, būdamas jaunas un nepiedzīvojušas, jau sākušas iereibt. Viņa nu dedzīgi sākusi taujāt pēc ceļa uz māju, un tas viņai arī izstāstīts; vairāk gan vīri nodarbojušies tikai ar to, ka sēdējuši pie jaunajām meitām, taustīdami, vai viņas jau paguvušas izžūt. Drīz aizgājis jau tik tālu, ka Slate Lapsa paņēmis divus mazus kociņus rokā un teicis, ka meitenēm nu jālozējot, kuram no puišiem tām gulēt blakām. Tad viņa cieši noteikusi, ka meitenēm nu jāejot uz mājām, mēģinot atrast ce|u, cik tas nu tumsā esot iespē- jams._ Bet pati, tā viņa teikusi, viņa esot spiesta palikt tur būdā dēļ lielajām sāpēm, kādas tai piemetušās no aukstuma.

—   To es teicu, cerēdama, ka puiši padosies un ļaus meitenēm mierā aiziet, ja es palikšu pie viņiem. Man šķita, ka labāk būs, ja es visu uzņemšos uz sevis jauno meitu dēļ, jo man tas kaitēs mazāk, lai ko arī abi puiši man darītu. Bet puiši, kā bez prāta palikuši, saukāja mani vis- neglītākajos vārdos un, abi mani sagrābuši, izcēla mani ārā no būdas, saukdami, ka palīdzēs man ar bultu no loka, ja drīz no turienes netaisīšos projām. Visu to nakti es viena pati maldījos pa mežu bailēs no plēsīgiem zvēriem un spokiem. Pēc tam kad atgriezos mājās un izstāstīju, kas noticis, un kad ļaudis, uzmeklējuši mednieku būdu, bija atraduši, ka tā tukša, ka viņā nav ne vīru, ne jauno meitu, ne ūdru ādu, es ilgi gulēju karsonī ļoti slima no visa tā, ko no ļaunajiem puišiem biju cietusi.

Tā liecināja atraitne Gudnija, beidzot runādama asarām balsī. Tad piecēlās Gudmunds no Uvaberjas un teica, ka viņš runāšot abu jauno vīru vārdā. Jo, vienkārt, viņš varbūt esot gudrāks nekā viņi abi un labāk protot izvēlēties vārdus; otrkārt, viņš vairākas reizes esot dzirdējis, kā viss noticis, kā no sava brāļadēla Slates un no Slēvenes Agnes, tā arī no abām jaunajām sievietēm pašām. Tādēļ viņam šī lieta esot tikpat labi zināma kā kuram katram no viņiem vai varbūt pat labāk. Bet par to liecību, ko viņi nule kā dzirdējuši no atraitnes Gudnijas, viņš varot teikt, ka daudz kas tā arī esot bijis, bet lielākā daļa to mēr nesaskanot ar patiesību.

—   Tā saka Slate, tā Agne, — viņš teica, — ka viņi sēdējuši savā zemes būdā negaisa laikā, kas bijis tik bargs, ka viņi tikko drīkstējuši atstāt uguni degam; un, kad viņi izdzirduši ārā vaimanājam, Slate izlīdis ārā un ieraudzījis trīs augumus stāvam lietū, pār galvu uzrautiem brunčiem, un vispirms nobijies, ka tie būšot meža troļļi. To pašu sievietes domājušas par viņiem, kad ieraudzījušas viņu izbāžam galvu; viņas atkāpušās, skaļi iesaukdamās no bailēm. Tad viņš sapratis, ka tie ir cilvēki, izlīdis ārā un uzklausījis viņas. Viņas labprāt gājušas viņam līdz un apsēdušās pie uguns; jaunās meitas bijušas nogurušas un gandrīz vai raudājušas. Bet atraitne neraudājusi, un viņi saka arī, ka nekāda noguruma tie pie viņas nemanījuši. Pie uguns žāvēdamās, viņa visu laiku skatījusies viņos; gribējusi, lai viņai berzē muguru un vispār silda viņu ūdru ādām; un, kad viņa kā zirgs dzērusi no viņu siltalus, viņa kļuvusi jautra un noģērbusi lielāko daļu no savām drānām. Jo tā labāk varot just siltumu, tā viņa teikusi, un labs siltums esot tas, kas viņai tagad esot vajadzīgs.

— Lai nu Slate un Agne ir jauni vīri, — tā Gudmunds turpināja, — bet neapķērīgāki, kā ļaudis parasti mēdz būt, viņi nav; un, ko atraitnes parasti domā, uz vīriem nolūkodamās, tas viņiem nebija nekas jauns. Uzmanīgi kļuvuši, viņi viens otrā paskatījušies, kad viņa jaunajām meitām likusi apgulties vienā stūrī, teikdamās palikt nomodā un apsargāt viņu miegu, lai viņām nekas nenotiktu. Abi viņi man ir teikuši, kā Agne, tā Slate, ka labprāt būtu darījuši viņai pa prātam, ja viņa viena pati būtu atnākusi pie viņiem. Bet viņiem šķitis, ka tas nebūtu vīrišķīgi — dalīties atraitnē, kad turpat bija divas skaistas, jaunas meitas, kuras varbūt būs tikpat pieļāvīgas kā viņa. Viņi nu. tad piesēdušies jaunajām meitām klāt un, ar viņām mierīgi runādamies, palīdzējuši viņām sildīt kājas pie uguns. Paēdušas un padzērušas un atrazdamās siltumā, jaunās meitas nu jutušās daudz labāk, tomēr tikpat kā nav uzdrīkstējušās uz viņiem skatīties, ne arī ko lielu runāt. Par to viņas puišiem aizvien vairāk iepatikušās, jo tas liecinājis par kautrību un labu audzināšanu. Beidzot viņas puišiem tā iepatikušās, ka viņi nolēmuši pie laika izlozēt, kura katram kritīs, lai pēc tam neizceltos nekāda ķilda, bet lai katram būtu sava. Bet, kad par to iznākusi runa, atraitne kliegdama uzlēkusi kājās, it kā, viena pati sēdēdama, būtu zaudējusi prātu, un teikusi, ka nu jaunajām meitām tūliņ jāejot uz mājām, citādi notikšot liela nelaime. Viņas esot jaunas un gājienu izturēšot, bet pašai viņai šonakt jālūdzot viesmīlība, jo citādi viņa tiešām sabrukšot no noguruma un sāpēm. Tas puišus pārsteidzis, un viņi tai jautājuši, vai viņa gribot meitenēm padarīt galu, ja viņa raidot tās ārā svešā mežā, tumsā un lietū, pie visādiem mošķiem, kādi tur piemājo. Tādu nežēlību viņi nekad neesot dzirdējuši, tā viņi teikuši; bet no tā nekas nebūšot, viņi esot apņēmušies pasargāt jaunās meitas no viņas neprāta. Bet ari pašiem par savām dzīvībām viņiem esot bail, tādēļ viņi negribot tādu slepkavīgu radījumu atstāt savā zemes būdā, jo tad jau varot nezin kas notikt pēc tam, kad viņi būšot aizmiguši. Viņi tādēļ sūtī juši viņu projām. Tā kā viņa izskatoties stipra kā vērsis, tā viņi teikuši, briesmas nekādas viņai nevarot draudēt; un, ja viņa sastapšot lāci vai vilku, tie droši vien bēgšot no viņas. Abi viņi paķēruši viņu, izstūmuši ārā no būdas un izmetuši viņas drānas viņai pakaļ. Nākošā rītā viņiem licies prātīgāk doties projām, un jaunās meitas pašas gājušas viņiem līdz, palīdzēdamas viņiem nest slazdus un ādas. Se tingā ir ļaudis, kas paši to ir dzirdējuši no šo meitu mutes. Nu šīs jaunās sievietes abas ir precējušās, ir apmierinātas, un viņām jau ir bērni.

— Un visu šo, — tā Gudmunds beidza, — man šķiet, nevar saukt par līgavu laupīšanu; šie jaunie puiši izglāba dzīvību jaunajām meitām — un ne vienu vien, bet divas reizes: pirmkārt, uzņemdami tās savā zemes būdā un dodami tām pajumti un siltumu, un pēc tam neļaudami izdzīt viņas mežā, kā to gribēja izdarīt ļaunā atraitne. Tādēļ viri ir gatavi samaksāt parasto līgavu pirkumu, bet ne vairāk.

Tāda bija Gudmunda runa, kuru piekrizdami apsveica jēingieši, bet virdos nekā tāda nevarēja manīt. Askmanis un Glums palika pie savas prasības. Ja abi puiši būtu nolaupījuši atraitni, viņi dabūtu to lēti, bet ar jaunām meitām tas esot citādi, to katrs varot saprast, bet neviens saprātīgs vīrs neesot spiests ticēt visam tam, ko Gudmunds cēlis priekšā, laupītājus aizstāvēdams. Ka atraitnei Gud nijai jāsaņemot atlīdzinājums par to, ko viņa cietusi, vi ņiem joprojām liekoties esam taisnīgi, jo viņi labi pazīstot viņu un nekad viņa neesot bijusi uz puisiešiem tik traka, kādu Gudmunds savā stāstā viņu gribot pataisīt. Tomēr še viņiem pietiktu ar to, kas tiktu solīts, bet par nolaupītajām meitām viņi netaisoties tirgoties.

Nu tika nopratināti liecinieki no abām pusēm, tie bija dzirdējuši jaunās sievietes pašas stāstām, kā viss bija noticis, bija arī tādi, kuri dzirdējuši, kas atraitnei Gudnijai bijis ko teikt toreiz, kad viņa atgriezusies mājās. Kā Ugem, tā Sūnem lieta šķita esam grūta, un tauta jutās apmierināta, jo galu galā varēja iznākt tik labi, ka šiem četriem vīriem būs jācīnās savā starpā.

Uge teica, ka viņš labprāt gribētu, lai Sūne viens pats izlemj šo lietu viņa lielās gudrības un viņu vecās draudzības dēļ, bet tam nepiekrita viņa runasvīri, un Olofs Vasarasputns nu tika pieņemts par trešo tiesnesi šinī lietā. Viņš teicās par šo pagodinājumu liela prieka nejūtam, jo še spēle ejot augstu, vai nu par sidrabu, vai par asinīm, tā ka tiesnesis varot sagaidīt pārmetumus un jaunus vārdus no daudziem. Viņš vispirms izmēģinājās panākt izlīgšanu par divkāršu līgavas maksu trīskāršas vietā, bet ne jēingieši, ne virdi par to ne dzirdēt negribēja. Gud- inunds teica, ka Slatem rocība esot šaura, jo tie, kas pārliekot no ūdru un bebru ķeršanas, lielas bagātības sakrāt nevarot zerno ādu cenu dēj; un Agne no Slēvenes visu savu mantojumu bija pazaudējis toreiz, kad viņa tēvs bija sa dedzināts pats savās mājās. Parastā līgavas maksa tādēļ esot tas augstākais, ko viņi varot izlikt — un pat ne to bez citu palīdzības. Virdu runasvīri no savas puses atrada, ka Glums un Askmanis neprasot vairāk, kā viņiem pienācās.

—   Jo mēs jau no seniem laikiem savas sievas turam sevišķā godā, — viņi teica, — un mūsu kaimiņiem nekad nebūs ticēt, ka mūsu jaunās meitas ir paķeramas mežā kā lēts 'laupījums.

Labāk jau, tā dažiem šķita, lai tad ķildu starp partiem izšķirot cīņa; viņi cerēja, ka Askmanis un Glums, neskatoties uz starpību vecuma ziņā, gan ar godu izietu no sadursmes.

Par to ņu labu laiku tika runāts šurp un turp, bet kā Sūne, tā Uge abi bija pret ciņu.

—   Neviens nevar teikt, — tā Uge teica, — ka abas nolaupītās sievas kaut kādā ziņā būtu vainīgas šai lietā, un nelabs būtu tāds spriedums, kas viņas padarītu nelaimīgas, vai nu atņemot viņām vīrus, vai tēvus.

—   Lai mēs panāktu vienprātīgu spriedumu šai lietā, — Clofs Vasarasputns teica, — mums vispirms tagad jāizšķir, vai notikusi līgavu laupīšana vai ne. Es zinu, ko es pats par to domāju, bet es gribu, lai pirms runā tie, kas ir vecāki par mani.

Uge teica, ka par šo lietu viņam neesot šaubu: notikums esot saucams par līgavu laupīšanu.

—   Tas nav nekāds attaisnojums, ka jaunās meitas puišiem gājušas līdz labprātīgi, — viņš teica. — Jo to viņas darījušas nākošajā rītā, pēc tam, kad nakti bija nogulējušas ar puišiem; bet, ka viņas to darījušas, mēs zinām no tā, ka puiši viņu dēļ vilkuši laimestus. Un to zina ikviens gudrs cilvēks, ka sieviete aizvien labprātīgi turas pie tā vīra, ar kuru dalījusies guļasvietā, bet jo vairāk, ja viņš ir pirmais.

Sīine vilcinājās, bet beidzot pateica, ko bija gribējis:

—   Tiesnesim jāsaka patiesība, kaut arī pret savējiem. Tā ir līgavu laupīšana, to nevar noliegt. Izmēzdami atraitni no būdas, viņi ar varu atšķīra jaunās meitas no tās, kurai vajadzēja viņas uzraudzīt, tā viņai meitenes nolaupīdami.

Daudzi jēingieši sāka skaļi vaimanāt, izdzirduši Sūni tā sakām, bet neviens viņam pretim nerunāja, jo tam viņa cieņa bija par lielu.

—   Tik tālu mēs būtu vienis prātis, — Ūlofs Vasaras- putns teica, — jo arī mans lēmums ir tāds, ka tā ir līgavu laupīšana. Bet tad jau ari sakrīt mūsu domas, ka lcm- jams lielāks izpirkums, nekā Gudmunds solījis. Bet vēl mēs esam tālu no beigām. Jo kā lai mēs piedabūjam par- tus atzīt mūsu spriedumu pēc tam, kad tie liegušies vienoties par divkāršu līgavas pirkumu? Man šķiet — ja kādam jādabū tas, ko viņš grib, tad tie ir virdi.

Pūķis līdz šim bija sēdējis klusu, bet nu gribēja zināt, cik liela esot viena līgavas maksa, pēc virdu domām, vēršos vai ādās skaitot, un cik tas viss iztaisītu, sidrabā aplēsts.

Uge atbildēja, ka Vērendā jau no veciem laikiem līgavu maksa aplēsta ādās: trīsdesmit sešas caunādas par labu zemnieka meitu labākajos precību gados, pilnīgi veselu, bez kādas kaites vai trūkuma; un ādām tad arī esot jābūt pilnvērtīgām ziemas ādām bez kādiem bultu šāvienu bojājumiem; vai arī trīsdesmit bebrādas, tāpat no pilnvērtīgas šķirnes. Par to līgavai nekas līdz nenāk, izņemot to, kas viņai mugurā, līdz ar linu kreklu kāzu naktij, raga skāti, trim adatām ar aci un vienām grieznēm.

—   Bet viss kopā tas iztaisītu astoņpadsmit duču catin- ādu, ja skaitām divas trīskārtējas maksas, — viņš teica, — vai arī piecpadsmit duču bebrādu, ja pareizi esmu aplēsis. Tas ir liels daudzums, un visu to aplēst sidrabā pat tam gudrākajam nāksies grūti.

Daži piedzīvojuši runasvīri nāca viņam palīgā, starp citu, arī Tūke Grogulles dēls, kuram bija piedzīvojumi ādu un sidraba aplēšanā. Un, laiciņu pūlējušies, viņi paskaidroja, ka viss kopā — tas ir, trīskārtēja maksa par divām jaunām meitām — iztaisot septiņas mārkas un vienu kvartu sidrabā, ne vairāk, ne mazāk.

—   Bet, lai viss iznāktu līdzīgi, — Tūke teica, — mēs atskaitījām vienu un trīs astotās daļas ēras par krekliem, kuru, kā rādās, vairs nevajag.

Izdzirdis summas lielumu, Uvaberjas Gudmunds sāka smieties.

—   Nē, nē, — viņš sauca, — tam es nekad nepiekritīšu! Vai domājat mani esam bez prāta? Lieciet viņiem kauties; tas iznāks lētāk, lai kā tas beigtos.

—   Lieciet, lai viņi kaujas! — bija dzirdamas arī vairākas skatītāju balsis.

Nu piecēlās Pūķis un teica, ka viņam ienākusi prātā kāda doma, kas šai grūtajā neziņā varbūt varētu noderēt, jo viņš piederot pie tiem, kas negribētu ļaut ķildai noiet līdz cīņai.

—   Gudmundam ir taisnība, ja viņš domā, ka septiņas mārkas un viens kvarts sidrabā ir liela izpirkšanas nauda, kas var sagādāt rūpes jebkuram; un tādu vīru nebūs daudz, kuri vienā reizē būs turējuši tik daudz sidraba savās rokās, izņemot tos, kas piedalījušies sirojumos pie frankiem vai bijuši klāt, manam kungam Almansuram no Andalūzijas laupījumu dalot, vai piedzinuši nodevas no Anglijas karaļa Etelreda, vai kalpojuši ķeizaram Mikla- gordā. Bet, ja nu no tā ņemam trešo daļu, tad būs divi un viena trešdaļa mārkas un vēl viena divpadsmitā daļa; bet, ja pārdalām uz pusēm šo trešo daļu, iznāks viena un viena sestā daļa mārkas un viena divdcsmitceturtā daļa mārkas tur klāt. Mēs visi dzirdējām, ka Agne no Slēvenes un Slate ir gatavi maksāt parasto līgavas pirkumu; tur jau mums būtu divas sestdaļas rokā. Manas domas nu ir tās, ka tas šo vīru radiem un kaimiņiem nekādu negodu nedarītu, ja viņi nāktu palīgā ar tādu pašu daudzumu. Pazīstu Uvaberjas Gudmundu un negribu ticēt, ka viņš būtu skopāks kā citi; un viena un viena sestdaļa mārkas un vēl viena divdcsmitceturtā daļa turklāt nav nekas tāds, kas viņu varētu nobiedēt, pat ja tas būtu jāizliek viņam vienam. Bet droši vien būs vairāk tādu, kas gribēs palīdzēt Slatem, un tā būs arī Agnes dzimtā. Ja nu tas tā izdotos, tad jau mums četras sestās daļas būtu rokā un paliktu vēl vienīgi pēdējā trešā daļa. Bet par to nu manas domas ir tādas, ka še sēd runasvīri, kas labprāt gribētu kaut ko darīt kaimiņu saticības labā un arī paši savas cieņas pēc. Pats es vēlētos, kaut būtu bijis bagātāks, nekā esmu, tomēr savu pienācīgo daļu gribu uzņemties arī es; un, ja tad atrastos trīs vai četri, bet vēl labāk vairāki, kas gribētu piedalīties līdz ar mani, tad arī pēdējā trešdaļa būtu rokā un viss atlīdzināts.

Kad Pūķis bija beidzis un apsēdās, runasvīri skatījās viens otrā, un varēja dzirdēt dažus no viņiem murminām piekrišanu. Sūne Gaišreģis pirmais ņēma vārdu.

—   Ir labi dzirdēt, — tā viņš teica, — ka saprātīgi ļaudis nebūs izmiruši līdz ar Ugi un mani; un še tu, Pūķi no Grēninges, esi runājis gudri, neskatoties uz savu jau numu. Es nu saku ne tikai to, ka šis priekšlikums, ko dzirdējāt, ir labs, bet arī to, ka pats esmu gatavs piedalīties pēdējā trešdaļā. Tas daudziem var likties savādi, jo visi zina, kāds man ir liels pulks bērnu, bet no tā aizvien var rasties savs labums. Pat ja man iznāktu tik daudz kā viena vesela ceturtā daļa no trešdaļas, es zinātu, kā sev līdzēties; šo savu daļu es tad dabūšu no saviem sešpadsmit pieaugušajiem dēliem, kas tikpat kā pa mežu vien skraida. Un, ja es dabūtu kaut vai tikai divas ādas no katra, man vēl pašam paliks ādas, kad būšu savu daļu samaksājis; ar tām es tad varu izlīdzēt Agncm no Slēve- nes, jo viņa māte bija brāļu māsu bērni ar manu ceturto sievu. Lai nu neviens nesēd tin nekautrējas, bet lai visi, kas grib piedalīties, saka atklāti, iemantodami godu visu tinga ļaužu priekšā.

Tūke Grogulles dēls tūliņ piecēlās un teica, ka neesot viņa paradums būt skopam devīgu cilvēku vidū.

—   Lai gan esmu tikai nabaga ādu tirgotājs, kuram pašam novilkta āda un kuram nekādas lielas bagātības nav un nekad nebūs, to še zina daudzi, kas no manis plēš dārgu naudu par savām mazvērtīgajām ādām. Bet tik daudz man vēl ir, ka līdz ar Pūķi un Sūni varu piedalīties šai lietā; un, ko dos viņi, došu arī es.

Uge Valodasraustītājs sāka nu stostīties, kas ar viņu notika pa lielākajai daļai tad, kad viņš iekarsa; beidzot viņš paguva izteikt, ka tas būšot par godu kā jēingiešiem, tā virdiem un ka arī viņš pats gribot piedalīties un dot tikpat daudz kā citi.

Divi vīri jēingiešu runasvīros, Melnais Grims un Tor- kels Zaķausis, sauca, ka nevarot Jaut virdiem būt pirmajiem un ka arī viņi piedalīšoties; bet Olofs Vasarasputns

sauca, ka neļaušot, lai viss gods tiek tikai citiem, tādēļ domājot dāvināt divtik daudz kā kurš katrs no pārējiem.

—   Turklāt, — tā viņš teica, — mans padoms ir: tūliņ savākt mūsu daļu, jo tas veicas vieglāk, kamēr prāti ir iesiluši. Se būs mana bruņucepure, kurā izdarīt vākšanu. Un tev, Tūke Grogulles dēl, kas esi tirgotājs, gan būs ar ko nosvērt katra vīra pienācīgo daļu.

Tūke aizsūtīja savu puisi pēc sidraba svariem. Bet nu cēlās kājās aizvien vairāk runasvīru, kā no virdiem, tā no jēingiešiem, jo nu godu varēja iegūt aizvien lētāk, katra vīra daļai kļūstot mazākai, jo vairāk bija dalībnieku. Te nu Olofs Vasarasputns iebilda, ka vēl neviens neesot dzirdējis Uvaberjas Gudmundu kaut ko sakām par to daļu, kas kritīs uz viņu un citiem Slates un Agnes radiniekiem.

Gudmunds vilcinādamies piecēlās; izskats viņam bija norūpējies; viņš teica, ka lietu vajagot pārdomāt, jo viņa un viņa dzimtas daļa iznākot ļoti liela, viena sestā daļa no visa.

—   Tas patiešām ir taisnība, ka neesmu no skopajiem, — viņš teica, — bet nelaime ir tā, ka es esmu nabaga vīrs, jo Pūķis no Grēninges ir maldījies. Sidn^a manā mājā necik neredzēt, un tāpat tas ir ar Slates pārējiem radiniekiem. Tāda nasta mums būtu par smagu, bet, ja mēs tiktu vaļā ar pusi no sestdaļas, to gan mēs tad varētu izlikt. Se nu tagad sēd tik daudz lielu un ievērojamu vīru, kuriem zuteņi ir pilni sidraba, ka to nemaz nemanītu, ja savāktu vēl vienu pussestdaļu vēl bez tās trešās daļas, ko jau esat uzņēmušies. Tad jums gods būtu vēl lielāks un man būtu līdzēts manā nabadzībā.

Bet nu tiesneši un runasvīri, un pat ļaudis sāka skaļi smieties un aurēt, jo visi zināja, ka par Gudmunda bagātību lielāks bija vienīgi viņa skopums. Kad viņš nu redzēja, ka ne pie viena piekrišanas neiegūs, viņam beidzot vajadzēja padoties; un divi vīri, kuri runāja par Agnes dzimtu, solījās, ka arī viņu sestā daļa tikšot atlīdzināta.

—   Tas labākais nu būtu, — tā Sūne teica Gudmun- dain, — ka arī tu savu daļu savāktu tagad pat; jo tavu radu un draugu še ļaudis liekas esam krietni daudz; bet pie Agnes piederīgajiem iešu apkārt es pats.

Tūkcm nu bija atnesti sidraba svari, un viņš sāka aplēšanu.

—   Trīspadsmit vīru ir dalībniekos, — viņš teica, — un katrs no viņiem maksā līdzīgu da|u, izņemot Olofu Vasarasputnu, kurš maksā divkāršu daļu; mums tātad ir jāskaita pavisam četrpadsmit daļas. Cik ir četrpadsmitā daļa no vienas trešās daļas no septiņām mārkām un viena kvarta sidrabā, to nenāktos viegli pasacīt pat vislielākajam rēķinu meistaram no Gotlandes. Bet, kas ir gudrs, tas atrod padomu, un, ja skaitīsim ādās, iznāks vieglāk. Tad tā būs četrpadsmitā daļa no sešiem dučiem caunādu, kas iztaisa septīto daļu no trim dučiem, pie kam skaitāms veselās ādās, jo kaut ko jau es aizvien pazaudēšu pie izsvēr- šanas, to zinu no agrākiem laikiem. Tad katra vīra daļa sidrabā būs tikpat liela kā cena par sešām ādām, un līdz ar to trīspadsmit vīru būs ieguvuši lielu godu par lētu naudu. Un te nu jūs redzat kā svarus, tā svaru bumbiņas, ko katrs lai parbauda, pirms es sākšu svērt.

Prātīgi viri nu ņēmās rūpīgi pārbaudīt svarus, jo tirgotāju svari bieži bija iekārtoti tik viltīgi, ka atmaksājās izdarīt pārbaudi. Tomēr bumbiņas pārbaudīt varēja tikai pēc jušanas; un, kad pāris vīru bija izteikuši šaubas par to pareizību, Tūke tūliņ teicās esam gatavs stāties divcīņā ar katru, kas paliks pie tādām šaubām.

—   Tas jau pieder pie tirgotāja nodarbības — kauties par savām svara bumbiņām, — viņš teica, — bet uz to, kas neuzdrošinātos stāties man pretim, nav daudz ko klausīties.

—   Te nekādas ķildas nebūs, — Uge cieši noteica. — Viss sidrabs, ko iemetīs bruņucepurē, tūliņ tiks nodots Glumam un Askmanim; un ko tas gan dotu Tūkem, ja viņš svērtu nepareizi, ja sverams būs arī viņa paša sidrabs?

Visi nu vilka sidrabu ārā no jostām, un visu daļas tika nosvērtas. Daži deva mazus sidraba gredzenus, citi — pītas sidraba stīgas, citi — četrstūrainos gabaliņos sacirstu sidrabu. Bet lielākā daļa deva naudu, pie kam naudas gabali bija no visām pasaules malām, pat no tik tālām valstīm, ka neviens nezināja pateikt to nosaukumus. Pūķis maksāja andalūziešu naudā, jo tās viņam aizvien vēl bija daudz; un Olofs Vasarasputns ar skaistiem Bizantijas naudas gabaliem, uz kuriem bija lielā ķeizara Johannesa Simiskes* attēls.

Kad nu viss bija galā, Tūke savākto sidrabu sabēra mazā drānas maisiņā un nosvēra to visu kopā; izrādījās,

ka viss labi saskanēja, ka viņu trešā da|a bija pilnīga un ka vēl drusku sidraba palika pāri.

—   Ko dalīt un dot atpakaļ te ir par maz, — Tūke teica,

—  jo tik sīki to uz svariem sadalīt es nevaru.

—   Ko tad ar to darīt? — Ugc jautāja. — Man šķiet, ka Glumam un Askmanim nevajadzētu dot vairāk, nekā viņi prasījuši.

—   Dosim to atraitnei Gudnijai, — Pūķis teica. — Tad arī viņai kaut kas tiks par viņas bēdām un ciešanām.

Tam visi piekrita. Drīz vien atgriezās arī Sūne un Gud- munds ar savām sestdaļām, ko bija savākuši no radiem un draugiem tingā. Sūnes sestdaļa izrādījās nekļūdīga, bet Gudmundam trūka vēl ne mazums, lai gan viņš nāca ar ādu saini un diviem vara katliem, ar ko papildināt savu sidrabu. Viņš skaļi žēlojās un teicās varam apzvērēt, ka vairāk savākt viņam neesot iespējams un ka viņš vēlētos trūkstošo daļu aizņemties no kāda bagāta runasvīra. Bet tam neviens negribēja piekrist, jo visi zināja, ka aizdot Gudmundam sidrabu bija tikpat kā iesviest to jūrā.

—   Tu, Gudmurīd, esi liels stūrgalvis, to zinām mēs visi, — Sūne Gaišreģis beidzot teica. — Bet pierunājams jau tu gan būsi tāpat kā visi citi. Atceros dzirdējis stāstām, ka Pūķis Tostes dēls no Grēninges, kad vēl bijis jauns atnācējs mūsu novadā, reiz pierunājis tevi, kad tu neesot bijis ar mieru pārdot sēklas labību un lopbarību par labu maksu. Tur bija kaut kas par aku, bet lielo tiesu es jau esmu aizmirsis, jo sāku palikt vecs. Kamēr nu tu, Gud- mund, sēdēsi pārdomādams, kā tev savu sestdaļu dabūt pilnu. Pūķis mums pastāstīs, kā viss toreiz bija un kā viņam izdevās tevi pierunāt. To zināt būtu noderīgi.

So priekšlikumu uzņēma ar lielu piekrišanu, un Pūķis piecēlies teica, ka stāsts esot īss un viegls. Bet Gud- munds, kājās uzšāvies, kliedza, ka negribot dzirdēt ne vārda 110 tā.

—   Mēs ar Pūķi jau sen esam izlīguši, — viņš sauca,

—   un par to tagad nekā nav, ko stāstīt. Pagaidiet nu vēl īsu brīdi. Man ienāca prātā kāds vīrs, ko biju aizmirsis; es drīz būšu atpakaļ ar to, kas vēl iztrūkst.

Viņš aizsteidzās projām, pēc kam daudzi sāka saukt, ka gribot dzirdēt, kā ar to pierunāšanu bijis. Bet Pūķis atteica, ka tad gan viņiem par to notikumu jāapjautājoties pie kāda cita.

—   Tā tiešām ir, kā Gudmunds saka, — viņš teica,

—   mēs šai lietā jau sen esam izlīguši. Un kādēļ lai es viņu bez vajadzības tagad kaitinātu, kad viņš jau ir aizgājis pēc sidraba aiz bailēm, ka citādi šis notikums tiks izstāstīts? Tikai tādēļ vien jau gudrais Sūne par šo lietu sāka runāt.

Tālāk viņi nebija tikuši, kad jau Gudinunds elsdams atsteidzās atpakaļ no savas nometnes ar iztrūkumu. Tūke nu to nosvēra, un viss saskanēja. Slates un Agnes soda naudas divas trešdaļas nu Uge nodeva Glumam un Ask- manim, kuri tad arī šos savu meitu nolaupītājus atzina par labiem meitu vīriem, pret kuriem viņiem nav nekādu prasību. Pēdējo trešdaļu, kas bija jādod Agriem un Slatem pašiem, viņiem atstāja vēl pa ziemu, lai viņi pēc tam to samaksā ādās.

Bet, tiklīdz viss bija nokārtots, Olofs Vasarasputns teica, ka viņš nu labprāt gribētu dzirdēt to, kas solīts, tas ir, kā Pūķis pierunājis Gudrnundu. Visi runasvīri skaļi sauca, tam skaļi piekrizdami, un Uge pats ņēma vārdu šai lietā.

—   Ir labi dzirdēt pamācīgus stāstus, — viņš teica, — turklāt šis te ir tāds, ko nekad neesmu dzirdējis. Var jau būt, ka Gudmunds negrib, lai mēs to dzirdētu, bet tev, Gudmund, jāapdomā, ka mums tevis dēļ ir bijušas lielas grūtības šai lietā un ka par tevi esam samaksājuši vienu trešdaļu, kaut gan tu pats to būtu iespējis. Sī sidraba dēļ tev gan jāpacieš, ka šo notikumu izstāsta. Bet, ja tu labāk gribi stāstīt pats, tad dari to, un Pūķis Tostes dēls tev palīdzēs, ja tev atmiņa neklausītu.

Gudmunds nu kā traks sāka kaukt. Tas viņam bija vecs paradums, kādēļ viņu reizēm sauca par Kaukuri. Galvu plecos ievilcis un pie visām miesām drebēdams, viņš, dūres vicinādams, kauca kā vilkatis. Viņš cerēja, ka to uzskatīs par sākumu berserka skrējienam; un jaunības dienās viņam arī reizēm bija laimējies ar to iebiedēt ļaudis. Bet nu ar to vairs nepietika, un, jo vairāk viņš kauca, jo skaļāk visapkārt atskanēja smiekli. Pēkšņi viņš apklusa un aplaida acis visapkārt.

—   Es esmu bīstams vīrs, — viņš teica. — Mani lai neviens nekaitina, kas to negrib nožēlot.

—   Ja runasvīrs traucē tinga mieru, — Tūke teica, — ar draudiem, lamu vārdiem, ālēšanos dzērumā vai ar neglītām skaņām — viņam jāmaksā sods… Bet cik daudz viņam ir jāmaksā? To citi zinās labāk nekā es.

—   Tiesnešiem un runasvīriem tāds jāaizraida projām no laukuma, — Sūne teica, — bet, ja viņš pretojas vai griežas atpakaļ, — viņam par to jāsamaksā ar savu bārdu. Tā saka vecu vecais likums.

—   Tikai divas reizes manā mūžā man ir nācies būt klāt, kad runasvīram nogriež bārdn, — Uge domīgi teica. — Un pēc tāda kauna neviens no viņiem vairs nespēja ilgi dzīvot.

Daudzi tagad bija dusmīgi uz Gudinundu — ne tādēļ, ka viņš bija kaucis, par to neviens daudz nebēdāja, bet gan par to, ka par devību iegūtais gods viņiem bija maksājis daudz sidraba, jo tā, pēc viņu domām, bija Gud- munda vaina. Tādēļ nu uz viņu nikni tika kliegts, lai viņš ejot projām, ja negribot zaudēt savu bārdu. Bārda viņam bija liela un skaista, un varēja redzēt, ka viņš to bija rūpīgi kopis; viņš tādēļ paklausīja saucieniem un labāk aizgāja no runasvīriem, lai tikai nebūtu apdraudēta viņa bārda. Bet varēja dzirdēt, ka viņš aizejot murmināja:

—   Mani lai neviens nekaitina, kas to negrib nožēlot.

Pūķis nu bija spiests izstāstīt par savu pirmo sastapšanos ar Gudmundu un kā viņš bija turējis viņu virs akas, viņu pierunādams. Tas klausītājiem sagādāja lielu prieku, bet Pūķis pats ne visai bija apmierināts un vēlāk teica, ka viņš nu ar laiku šo to varot sagaidīt no Gudmunda.

Ar to šī grūtā lieta par sievu laupīšanu bija nobeigta; daudzi bija guvuši godu no tās; visi tomēr palika pie tā, ka Olofs Vasarasputns un Grēninges Pūķis visvairāk bija cildināmi par to, ko bija darījuši šai lietā.

Visu tinga laiku Pūķis bija gaidījis, ka dzirdēs ko no finvēdeniešiem par Estēnu no Eres un par abām galvām, kas tovakar bija pārsviestas pār strautu. Bet, kad nekas nebija manāms, viņš nolēma pats pārliecināties, kā īsti ar viņiem bija; un šīs trešās tinga dienas vakarā viņš viens pats aizgāja uz finvēdeniešu novietni pēc tam, kad viņam bija apsolīts miers, lai divatā visu pārrunātu ar Ūlofu Vasarasputnu.

Tas viņu saņēma kā virsaitis. Viņš lika paklāt aitādas, kur Pūķim sēdēt, cēla priekšā ceptu desu, skābu pienu un baltmaizi, kā arī lika savam kalpam pasniegt viesu krūku. Tā bija augsta māla krūka ar osu, kuras šaurais kakls bija aiztaisīts ar alvas aizbāzni; to uzmanīgi nolika uz līdzenas zemes viņiem vidū un tai klāt divus sidraba kausiņus.

—   Var redzēt, ka esi virsaitis ne vien tinga laukumā, bet arī še, — Pūķis teica.

—   Nav labi sēdēt bez alus, — Olofs Vasarasputns teica, — un, kad lielmanis viesojas pie lielmaņa, ir vajadzīgs cits dzeramais — ne tikai ūdens. Tu esi vīrs, kas ir redzējis pasauli, tāpat kā es, un varbūt esi to jau baudījis. Bet še mājās to gan reti kad redzēs priekšā celtu.

Izvilcis aizbāzni, viņš piepildīja kausiņus. Pūķis palocīja galvu.

—   Tas ir vīns, — viņš teica, — dienvidnieku dzēriens. Esmu to dažkārt baudījis Andalūzijā, kur tas slepeni daudz tika dzerts, lai gan viņu pravietis ir aizliedzis to darīt; kā arī reiz vēlāk pie Anglijas karaļa Etelreda.

—   Konstantinopolē, kuru mēs saucam par Miklagordu, to dzer visi cilvēki kā rītos, tā vakaros, — ("Jlofs Vasarasputns teica, — bet visvairāk to dara priesteri, kuri to atšķaida ar ūdeni un dzer to trīsreiz vairāk nekā citi. Viņiem tas ir svēts dzēriens, bet es saku, ka alus ir labāks. Nu es uzdzeru tev, tevi apsveikdams.

Viņi dzēra abi.

—   Saldums šķiet tīkams pēc treknās, sālītās desas, — Ptīķis vilcinādamies teica. — Tomēr negribu tev runāt pretim, kas zīmējas uz alu. Bet nu būtu laiks runāt par to, kādēļ esmu atnācis šurp, ko tu varbūt jau būsi uzminējis. Gribu zināt, vai tās divas galvas, kas man tika pārsviestas pār strautu, nak no tava radinieka Eru Es- tēna; tās ir divu Kristus priesteru galvas, kuri pie jums bija nokļuvuši verdzībā. Gribu arī zināt, vai šis Estēns vēl aizvien tīko pēc manas dzīvības. Ja tā ir, tad tas ir bez iemesla, vienīgi tikai tādēļ, ka atstāju viņu dzīvu un atlaidu viņu, lai viņš iet, kad viņš atradās manā varā, toreiz, kad viņš ar viltu bija ienācis manās mājās nocirst man galvu, kā viņš ar konungu Svenu bija norunājis. Tu zini, ka esmu kristīts vīrs un turos pie Kristus; zinu arī, ka tu kristīgos uzskati par ļaundariem, pēc tam kad daudz viņu esi redzējis Mikiagordā. Bet man tev jāsaka, ka neesmu no tās sugas, ko tu esi redzējis; un še tingā mācījos tevi pazīt, ka arī tu esi vīrs, kas nepriecājas par ļaunumu un nekrietniem darbiem. Tādēļ tagad esmu atnācis pie tevis; citādi manai atnākšanai varētu būt ļaunas sekas.

—   Kā tu esi varējis kļūt kristīgais, to es nekādi nesaprotu, — Ulofs Vasarasputns teica, — jo es tagad zinu, ka tu esi krietns vīrs. Un no tā mazā, plikpaurainā pries- era arī nevar tikt gudrs, jo dzirdu, ka viņš še tingā palīdzot visiem slimiem, kas pie viņa nākot, nekā par savām pūiēm neprasīdams. Jūs abi manās acīs esat tikpat labi, it kā jūs nekad kristietībai nebūtu nākuši par tuvu. Un tomēr tev, Pūķi, ir jāatzīst, ka tu un tavs priesteris esat bijuši cieti pret manu radinieku Estēnu, spiezdami viņu kristīties. No šī kauna viņš nu ir sajucis prātā; var arī būt, ka pie tam ir vainīgs cirtiens pa galvu. Viņš baidās no cilvēkiem un pa lielākajai daļai klīst apkārt pa mežu vai, savā kambarī gulēdams, klusi vaimanā. Viņš negribēja nākt līdz uz tingu. Bet abus verdzībā nokļuvušos priesterus viņš nopirka par dārgu naudu un tūliņ viņiem nocirta galvas, kuras atsūtīja šurp ar savu kalpu, lai tās tiktu nodotas kā sveiciens tev un mazajam priesterim. Par uzbrukumu tev viņš tiešām ir saņēmis smagu sodu, kļūdams kristīts un pazaudēdams ne vien visu bagātību, kuru tu ieguvi no viņa, bet arī saprašanu. Bet, lai gan viņš ir mans radinieks, negribu teikt, ka tas, ko viņš saņēmis, nebūtu pelnīts, jo viņš bija pārāk bagāts un dižciltīgs vīrs, lai ielaistos uz tādu norunu, kāda viņam ir bijusi ar konungu Svenu. To esmu viņam teicis, kā arī to, ka viņa dēļ pret tevi nekāda lieta netiks iesākta. Bet ir tiesa, ka viņš labprāt tevi nogalinātu, ja tā iznāktu. Viņš tic, ka kļūtu atkal vesels un mundrs, ja vien varētu nogalināt tevi un mazo priesteri.

—   Par to es tev pateicos, — Pūķis teica. — Nu es zinu, kā tas ir. Ar abiem priesteriem, kuriem viņš noņēmis galvas, nekas nav darāms; viņus atriebt nav tnans pienākums. Bet no viņa paša es lūkošu sargāties, ja viņš savā trakumā gribētu izdarīt kādu jaunu mēģinājumu.

Ūlofs Vasarasputns palocīja galvu un no jauna ielēja vīnu kausiņos.

Nometnē nu bija kluss, un cits nekas nebija dzirdams kā vien gulošo vīru šņākšana. Mazs vējiņš vēda pār biezokni, apšu lapas čabinādams. Viņi no jauna sadzēra, bet dzerdams Pūķis izdzirda zarus brikšķam biezoknī aiz sevis. Kad viņš nu noliecās uz priekšu nolikt kausiņu atpakaļ vietā, bija dzirdama elsošana, it kā kāds dziļi ievilktu elpu. Olofs Vasarasputns, vērīgi acis pacēlis, iesaucās, un Pūķis, pa pusei sagriezies un kādu kustību pamanījis, paguva vēl vairāk noliekties.

—   Tā bija mana laime, ka man ir laba dzirde un ka biju ātrs, — viņš vēlāk teica, — jo šķēps nošņāca tik tuvu garām, ka mugurpusē ierāva man skrambu kaklā.

Nu biezoknī atskanēja kauciens, un no turienes izskrēja vīrs ar zobenu rokā. Tas bija Eru Estēns; un tūliņ varēja redzēt, ka viņš bija jucis, jo acis pierē viņam bija nekustīgas kā spokam un pie lūpu kaktiņiem putas. Pūķis nepaguva ne izvilkt savu zobenu, ne uzlēkt kājās; viņš metās sāņus un ar rokām aptvēra trakā cilvēka kājas, tā ka šis pārkrita viņam pāri, pie kam Pūķis dabūja cirtienu gūžā. Pēc tam bija dzirdams žvakstiens un kāda smilkstoša skaņa; un, kad Pūķis uzrāvās kājās, Ulofs Vasarasputns stāvēja ar zobenu rokās, bet Estēns gulēja kā nopļauts. Saņēmis sava radinieka cirtienu pa pakausi, viņš bija beigts.

Pieskrēja no bļāviena pamodinātie vīri. Olofs Vasarasputns stāvēja bāls, noraudzīdamies uz mironi.

—   Tur viņš guļ, no manas rokas kritis, — viņš teica,

—   lai gan bija mans radinieks. Bet es negribu, ka manam viesim uzbrūk, kaut vai prātā jukušais. Turklāt viņa šķēps pāršķēla viesu krūku, bet par tādu lietu es būtu nogalinājis jebkuru.

Krūka gulēja šķembās, un tās dēļ daudz tika nožēlots, jo tads dārgums nebija viegli atrodams.

Saviem vīriem viņš lika aiznest līķi uz dūksti un tur nogremdēt, piedurot viņu dūksts dibenā ar miesai cauri izdurtiem mietiem, jo citādi prātā jukušie spokojoties un turklāt esot Jaunākie no visiem rēgiem.

Pūķis šoreiz bija ticis cauri ar skrambu pakausī un vāti gūžā. Tā nebija no bīstamākām, jo zobena asmens bija atdūries pret viņa nazi un karoti, kas viņam atradās pie jostas. Viņš tādēļ pats varēja atgriezties uz savu nometni. Un šķiroties viņi abi ar Clofu Vasarasputnu sadevās rokām.

—   Tu cazaudēji savu skaisto krūku, — Pūķis teica,

—    un tas nav labi, bet tu esi kļuvis par vienu draugu bagātāks, ja tas tev var būt par apmierinājumu. Būtu labi, ja arī es būtu ieguvis tikpat daudz.

—   To tu esi darījis, — Olofs Vasarasputns teica, — un tas nav maz, ko mēs abi tādā kārtā esam ieguvuši.

Arī turpmāk draudzība viņu starpā bija liela.

Pēdējā tinga dienā tika pieņemts lēmums, ka līdz nākamajam tingam valdīs vispārīgs miers. Un ar to nobeidzās šis tings pie Krākes akmens, ar kuru, pēc daudzu domām, daudz nevarēja lielīties, jo tanī nebija izcīnīta neviena vienīga krietna divkauja.

Tēvs Vilibalds aizgāja uz virdu nometni uzmeklēt tur fcnģistru un teikt viņam ardievas, bet vecā Katla viņu lau bija aizvedusi projām. Pūķis gribēja vest Tūki sev Idz uz māju, bet šis nevarēja tikt projām savas ādu tirdz- lecības dēļ. Viņi norunāja, ka ik gadus viesosies viens pie 'ra un aizvien paliks draugi.

Nu katrs jāja uz savu pusi; un Pūķis jutās visai apmierināts, ka bija atbrīvojies no maģistra un no sava '«naidnieka Eru Estēna. Ziemsvētkiem nākot, Tūke un viņa sieva, andalūziete Mīra, ciemojās Grēningē, bet viss, kas Pūķim ar Tūki bija runājams, nebija nekas, salīdzinot «r to, kas Uvai un Mirai vienai otrai bija sakāms. I Pavasarim tuvojoties, Rapa sieva Torgunna dzemdēja puiku. Raps ar to bija ļoti apmierināts, bet, atskaitot atpakaļ mēnešus, viņš tomēr kļuva mazliet aizdomīgs, jo viss saskanēja gluži labi ar to reizi, kad maģistrs bija centies npvārdot Torgunnas ccii. Visi mājas ļaudis, kā vīrieši, t.i sievietes, slavēja bērnu un tā līdzību ar tēvu, kas Ra- pain deva apmierinājumu, bet gluži mierīgs viņš tomēr nevarēja justies. Vienīgais cilvēks, kuram viņš pilnīgi uzticējās, bija Pūķis; aizgājis pie viņa, viņš lūdza viņu paskatīties uz bērnu un pateikt, kam tas līdzinās. Pūķis aizgāja un, bērnu uzmanīgi apskatījies, teica:

— Ir viena liela nevienādība, ko tūliņ var redzēt, — viņš teica, — un tā ir tāda, ka bērnam ir divas acis, bet tev tikai viena. Bet par to nav labi sūdzēties, jo arī tev pašam sākumā bija divas acis. Citādi es vēl nekad neesmu redzējis bērna, kas vairāk līdzinātos savam tēvam.

Pēc tā nu Raps palika mierīgs un ļoti priecājās par dēlu. Viņš gribēja, lai Vilibalda tēvs nokristī viņu par Almansuru; bet, kad šis liedzās dot bērnam pagāna vārdu, palika tā, ka viņam deva Pūķa vārdu, un Pūķis pats nesa bērnu pie kristības.

Četrpadsmit dienu pēc šī bērna dzimšanas Ilva dzemdēja savu otru dēlu. Viņam bija melni mati un tumša pluta; viņš maz kliedza, nopietnām acīm raudzīdamies apkārt; un, kad viņam sniedza šķēpa smaili, viņš to nolaizīja dedzīgāk, nekā Haralds Pūķa dēls bija darījis. Visi bija vienās domās, ka šis te bija dzimis karavīrs, un tā domāt bija pareizi. Ilva būtu gribējusi, lai viņš līdzinātos Zelta Haraldam, konunga Haralda brāļadēlam, tādam, kādu viņa šo vareno vikingu atcerējās no savām bērnu dienām; bet tur Asa runāja viņai pretim, teikdama, ka zēns vairāk līdzinoties Svenam Zurkdegunim, kurš bija tādu pašu tumšu plutu. Bet ne par Svenu, ne par Haraldu viņu kristīt nevarēja; beidzot Pūķis deva viņam Meln' galvja vārdu. Kristījot viņš bija kluss un nopietns un iekoda tēvam Vilibaldam pirkstā. Viņš kļuva savu vecāku mīļākais bērns un lielākais no visiem karavīriem robežnovados. Un vēlākos laikos, kad daudz kas bija noticis, Dānijas un Anglijas karaļa Knuta Varenā* tingos nebija neviena virsaiša, kam būtu lielāka slava kā Melngalvim Pūķa dēlam.

Otrā daļa

BULGĀRU ZELTS

Pirmā nodaļa

Par pasaules bojāeju un kā uzauga Puķa bērni.

Pienāca gads, kad pasaulei vaj'adzēja iet bojā. Pūķir tad bija trīsdesmit piektais un Ilvai divdesmit astotai gads. Pēc kristīgo ticējuma Kristum šai gadā, kurš bij tūkstošais pēc viņa dzimšanas, bija parādīties padebcšo kā valdniekam mirdzošu karapulku vidū un tiesāt cilvē kus, raidot tos vai nu uz debesīm, vai uz elli. Pūķis tik bieži bija dzirdējis tēvu Vilibaldu to sakām, ka viņš pi tā jau bija pieradis. Ilva nekad droši nezināja, vai viņ tam tic vai ne; bet Asa no sirds priecājās, ka varēs visu piedzīvot dzīva, svētku drānās tērpusies, un ka viņai nebūs jāguļ līķautā.

Bet divas lietas Pūķi padarīja nemierīgu. Viena bija tā, ka Tūke vēl aizvien liedzās likties kristīties. Pēdējo reizi pie viņa viesojoties, Pūķis nopietni bija mēģinājis pierunāt viņu, uzskaitot visus tos labumus, kādi drīzumā ikvienam būs manāmi, bet Tūke stūrgalvīgi nebija ļāvies pierunāties, turklāt vēl pajautrinādamies par Pūķa dedzību.

—   Debesu valstībā vakari var izrādīties gari, ja tur nebūs Tūkes, — Pūķis vairākas reizes teica Ilvai. — Man pietrūks daudz lielmaņu, kurus esmu pazinis un kuri nekad turp nenokļūs: Krūka, Almansura, Stīrbjerna, Ūlofa Vasarasputna un vēl daudz citu krietnu vīru. No ļaudīm, kas man tuvi, būsim tikai mēs paši, mūsu bērni, vecāmāte, tēvs Vilibalds, Raps un mājas ļaudis; arī bīskaps Popo un konungs Haralds, tavs tēvs, kas jau tiešām ir labi. Bet labāk būtu, ja tur netrūktu arī Tūkes. Tā ir viņa sieva, kas viņu kavē.

—   Ļauj tu viņiem, lai viņi dara, kā viņiem pašiem patīk, — Ilva teica. — Viss var izrādīties citādi, nekā tu domā, — viņa teica. — Varbūt Dievs nemaz tik steidzīgi negrib izpostīt šo pasauli, kuru ar tādām pūlēm ir radījis. Tēvs Vilibalds saka, ka mums izaugšot spārni; bet, kad es iedomājos viņu pašu ar spārniem vai tevi un Rapu, man sāk nākt smiekli. Nekādu spārnu es negribu, bet to gan es gribētu, lai man būtu mana kaklarota, tomēr neticu, ka tas tā būs. Tādēļ es pēc tā neilgojos un gribu visu redzēt, iekām tam ticēšu.

Otra lieta, kas Pūķim darīja rūpes, bija sējumi. Viņš gribēja zināt, kurā gadalaikā Kristus nākšot. Bet par to tēvam Vilibaldam nekas nebija zināms. Pūķis bija neziņā, vai vispār sēt atmaksātos, ja varbūt šīs ražas nekad nevajadzēs, ja tā arī pagūtu nogatavoties līdz Kristus atnākšanai. Bet šīs rūpes viņam drīz vien laimējās pārvarēt.

Līdz ar šā gada sākumu visas jaunās kristīgās sievietes bija tik kāras uz mīlestību kā vēl nekad agrāk. Kā būs ar mīlestību debesu valstībā, to viņas nezināja un tādēļ gribēja ņemt, kas dabūjams, kamēr vēl bija laiks, jo zemes mīlestība šķita viņām esam tā labākā, lai tad arī pēc tam debesu valstībā būs kā būdams. Jaunās, neprecētās meitas kļuva nevaldāmas un skraidīja paka] dēliešiem, kad vien tām bija laiks; un arī pie precētajām sievām starpība bija skaidri manāma, kaut arī tās godīgi turējās pašas pie saviem vīriem, jo, Dieva tiesai tik tuvu esot, cits nekas viņam nelikās vēlams. No tā tad arī lielākā daļa mājas sieviešu jau pavasari bija paguvušas kļūt tādas. Kad Pūķis dabūja zināt, ka tā tas bija ar Ilvu un pēc tam arī ar Torgunnu un citām, prāts viņam kļuva vieglāks, un viņš, kā parasts, lika apsēt laukus.

— Jo bērni nedzimst debesīs, — viņš teica. — Bet tad viņiem ir jāpiedzimst virs zemes. Un šogad mūsu sievas nedzemdēs, bet gan tikai nākošā gada sākumā. Tad jau Dieva vīri laikam būs nepareizi aplēsuši, vai arī Kristus būs apdomājies citādi. Nu es zinu drošu zīmi, kad viņa atnākšana ir gaidāma: tas būs pēc deviņiem mēnešiem, kad sievas vairs nebūs grūtas. Tad mums ir jābūt gataviem, ne ātrāk.

Tēvam Vilibaldam nebija nekā, ko sacīt, kas varētu grozīt viņa domas šai lietā. Un, gadam aizritot, mācītājs pats sāka šaubīties. Varot būt, ka Dievs savu nodomu esot grozījis, jo pasaulē vēl esot tik daudz grēcinieku, kam Dieva evaņģēlijs vēl neesot ticis sludināts.

Tanī rudenī pulciņš svešinieku, nākdami no austrumiem, devās caur robežnovadiem. Visi viņi bija karavīri, un vi- sietn viņiem bija ieroču rētas, dažiem pat vātis, 'kas vēl asiņoja. Visā pūli viņu bija vienpadsmit; viņi gāja no sētas uz sētu, izlūgdamies barību un naktsmājas; un, kur viņiem to neliedza, tur viņi palika vienu nakti vai divas, bet pēc tam devās tālāk. Viņi teicās esam no Norvēģijas, atpakaļceļā uz māju; vairāk viņiem nekā nebija, ko sacīt. Viņi bija mierīgi un nekā varmācīga nedarīja; ja viņiem naktsmājas kaut kur tika liegtas, viņi, ne vārda neteikdami, devās tālāk, it kā tas viņus daudz neuztrauktu.

Viņi ieradās arī Grēningē, un Pūķis ar tēvu Vilibaldu izgāja viņiem pretim. Ieraudzījuši priesteri, viņi nokrita ceļos, nopietni lūgdamies, lai viņš svēti viņus. To viņš darīja labprāt. Viņiem acīmredzot darīja prieku, ka bija ieradušies kristīgās mājās, bet visvairāk gan, ka bija sastapuši mācītāju. Viņi ēda un dzēra kā jau izsalkuši vīri. Paēduši un padzēruši, viņi sēdēja, nopietni sev priekšā noraudzīdamies, daudz neklausīdamies, ko viņiem saka, it kā viņiem kas cits būtu ko domāt. Tēvs Vilibalds apskatīja viņu vātis, bet visvairāk viņiem kārojās viņa svētības; tās viņiem nekad nebija par daudz. Dabūjuši dzirdēt, ka nākošā diena ir svētdiena, viņi vēlējās palikt un noklausīties misi un sprediķi. To Pūķis viņiem labprāt atļāva, kaut gan dusmojās uz viņiem, ka par sevi viņi nekā negribēja stāstīt.

Bija skaista svētdiena, un uz baznīcu jāšus saradās labi daudz ļaužu no tiem, kas turēja solījumu, ko tēvam Vili- baldatn bija devuši pie kristībām. Bet pašā priekšā nosēdinātie svešinieki uzmanīgi klausījās priestera vārdos. Viņš runāja, kā šogad bija paradis darīt, ka pasaules bojāeja bija gaidāma drīzā laikā, lai gan skaidri neviens par to nekā zināt nevarot, bet vislabākais, lai katrs kristīgais esot gatavs. Pie šiem vārdiem dažus no svešiniekiem, varēja redzēt smaidām, kaut gan bez kāda prieka sejā, bet citiem asaras ritēja pār vaigiem. Pēc dievkalpojuma viņi no jauna izlūdzās svētību, un tēvs Vilibalds darīja, kā viņi vēlējās.

— Tu esi labs cilvēks, — viņi vēlāk viņam teica, — bet tu nezini, ka pasaule jau ir gājusi bojā. Kristus ir uzņēmis mūsu konungu pie sevis, un mēs esam aizmirsti.

Neviens nevarēja saprast, ko viņi domāja, bet bija grūti no viņiem kaut ko izdabūt. Beidzot viņi izstāstīja, kas ar viņiem bija noticis. Viņi runāja aprautos vārdos, vienaldzīgām balsīm, it kā nekas zem saules viņiem neko nenozīmētu.

Viņi teica, ka viņu konungs, Olofs Trigves dēls no Norvēģijas, kuru viņi turot par diženāko no visiem, kas virs zemes dzīvojuši, tūliņ pēc Kristus paša, kritis kādā lielā kaujā pret dāņiem un zviedriem. Pašus viņus dzīvus saņēmuši zviedri, kad liels pārspēks uzmācies kuģiem un viņi noguruši iespiesti starp vairogiem vai vāšu dēļ vairs nespējuši pacelt rokas. Tiem, kam bijusi labāka laime, sekojuši konungam pie Kristus. Paši viņi līdz ar daudz citiem vīriem novietoti uz viena no zviedru kuģiem, kas iries mājup; pavisam viņu bijis četrdesmit gūstekņu. Vienā naktī, viņiem kādā upes grīvā stāvot, kāds teicis, ka upi saucot par Svēto upi. Šis vārds viņiem šķitis kā uzmundrinājums. Viņi, kas vien to spējuši, norāvuši savus apsējus un cīnījušies ar zviedriem uz kuģa. Beidzot viņi visus zviedrus nogalinājuši, un arī daudziem no viņiem pašiem bijis lemts aiziet pie sava konunga. Tad viņu vēl bijis sešpadsmit vīru; viņi īrušies ar kuģi augšup pa upi, cik tālu tas bijis iespējams. Pieci, kas bijuši visvairāk sakapāti, smaidot miruši pie airiem. Paši viņi tad, vienpadsmit skaitā, ar zviedru ieročiem apbruņojušies, atstājuši kuģi, lai šķērsotu zemi uz Halandes pusi un no turienes dotos uz Norvēģiju. Jo nu viņi sapratuši, tā viņi teica, ka esot tie necildenākie no konunga vīriem, reiz viņi atstāti še virs zemes, kad visiem citiem )auts sekot konungam. Sev padarīt galu viņi neuzdrošinājušies aiz bailēm, ka tad viņš negribēs viņus pazīt. Viņi domājot, ka viņiem par sodu uzlikts iet uz Norvēģiju, tur aiznest vēsti, kas ar konungu noticis. Ik dienas, tā viņi teica, viņi skaitījuši visas lūgšanas, kādas vien zinājuši, bet to bijis mazāk, kā viņi būtu vēlējušies; viņi pieminējuši arī visas pavēles kristīgiem karavīriem, kādas jebkad dzirdējuši no konunga. Viņi esot apmierināti, ka satikuši priesteri, varējuši noklausīties misi un saņemt svētību. Bet nu viņiem esot laiks doties tālāk, jo jāsteidzot uz Norvēģiju aiznest vēsti. Tad, tā viņi ticot, varbūt konungs pats viņiem atklāšot, ka viņi kļuvuši cienīgi aiziet pie viņa, kaut arī esot tie necildenākie.

Viņi devās tālāk, kad bija pateikušies par visu, ko bija saņēmuši no Pūķa un no priestera. Un Grēningē nekas vairs netika dzirdēts ne par viņiem, ne par pasaules galu.

Kad šim gadam bija pienākušas beigas un nekāda zīme debesīs nebija redzēta, robežnovados iestājās liels klusums. Miers ar smolandiešiein turpinājās, un starp jēin- giešiem pašiem nenotika nekas, ko būtu vērts minēt, tikai parastās slepkavības godos un ķildu gadījumos viena otra kaimiņa sadedzināšana viņa paša mājās. Grēningē viss gāja savu parasto gaitu. Tēvs Vilibalds darbojās Kristus labā, nereti sūdzēdamies par savas draudzes lēno pieaugumu, neskatoties uz visām pūlēm. Sevišķi sarūgtināts garā viņš jutās, ja kāds nāca pie viņa un teicās esam ar mieru kristīties, ja par to kā atlīdzību saņemtu teliņu vai telīti. Bieži viņš tomēr atzina, ka varējis būt ļaunāk, un teicās ticam, ka daži no atgrieztajiem vairs neesot tā nocietinājušies ļaunumā kā pirms kristīšanas. Asa aizvien darīja visu, ko varēja, lai viņam palīdzētu; un, lai gan jau sāka kļūt veca, vēl aizvien bija kustīga un ļoti nodarbināta ar meitām un bērniem. Ar Ilvu viņas satika labi un reti kad ķildojās, jo Asa gandrīz nekad neaizmirsa, ka viņas vedekla bija no konunga dzimtas, un, kad Ilva pa-ļ teica savu gribu, Asa padevās, ja ari reizēm varēja redzēt, ka tas viņai nācās grūti.

— Jo ir tiesa, — Pūķis teica Ilvai, — ka māte vēl vairāk mīl valdīt nekā tu, un tas nav maz sacīts. Ir labi, ka ir iznācis tā, kā cerēju no sākuma, ka viņa nekad nopietni neuzdrošināsies pret tevi sacelties.

Pūķis ar Ilvu joprojām satika labi. Ja viņi saķildojās, neviens no viņiem nemēdza žēlot vārdus, bet tādas ķildas bija retas un drīz pārgāja, pēc kam neviens ļaunuma ilgi sevī nenēsāja. Pūķa īpatnība bija tā, ka viņš savu sievu nekad nepārmācīja; lai cik lielas dusmas viņam būtu, viņš tās apvaldīja un tālāk par kādu apgāztu galdu vai sasistām durvīm nekad netika. Vēlāk viņš ievēroja kaut ko savādu, proti, ka tādas ķildas aizvien beidzās vienā un tai pašā kārtā. Aizvien uz viņu pašu gūlās vislielākais grūtums, salabojot to, ko bija sasitis; bet tas, par ko viņi bija ķildojušies, aizvien palika tā, kā Ilva to bija gribējusi, lai gan viņa ne gāza galdu apkārt, ne dauzīja durvis, tikai dažreiz iemeta viņam sejā lupatu vai nosvieda māla bļodu uz grīdas viņam pie kājām, to saplēsdama. To atradis, viņš saprata, ka nebija nozīmes ar viņu ķildoties; pagāja gadi, un cieti vārdi neizjauca viņu saticību.

Viņiem piedzima vēl divi bērni: viens dēls, kurš dabūja Ivara vārdu, pēc Iv? a Vīdfamnes, un kuram, kā Asa cerēja, ar laiku vajadzētu kļūt par priesteri; un meita, kuru nosauca par Sigrunu. Uz šīs meitas kristībām ieradās Tūke Grogulles dēls un bija cienījamākais viesis; un viņš arī deva viņai vārdu, tomēr gan pēc ilgām pārrunām ar

Asu, kura labāk gribēja dot bēraam kristīgu vārdu. Tū- kem šķita, ka nebija skaistāka sieviešu vārda par Sigrunu, kas visvairāk daudzināts vecās dziesmās. Un, tā kā ir Pūķis, ir Ilva gribēja parādīt viņiem iespējami lielu godu, palika tā, kā viņš gribēja. Ar laiku viņai, tā Tūke teica, vajadzēšot apprecēties ar kādu no viņa dēliem, ja viss izdošoties labi, jo uz Pūķa abām vecākajām meitām viņš cerēt nevarot, tādēļ ka neviens no viņa dēliem neesot viņam piemērotā vecumā. Tiešām esot žēl, ka tas tā esot, viņš domīgi piebilda, uz Odniju un Ludmilu noraudzī- damies.

Abas meitenes nu sāka pieaugt, bet par to, kādas viņas izveidosies, nevarēja būt nekādu šaubu. Abas bija sarkan- matēs, glīti noaugušas un jau agri vērsa uz sevi vīru skatienus; bet starpība starp viņām viegli krita acīs. Odnija bija lēnas dabas, padevīga un jau agri izveicīga sieviešu darbos; viņa labprāt paklausīja saviem vecākiem, reti kad sagādādama Ilvai un Asai kādus sirdēstus. Ja tas kādreiz notika, tā bija māsas vaina, jo Odnija jau no paša sākuma bija radusi viņai paklausīt. Ludmilai grūti nācās paklausīt, bet ļoti vedās pavēlēšana. Ja viņu pārmācīja, viņa vairāk kliedza aiz dusmām nekā aiz sāpēm, mierinādama sevi ar to, ka drīz būs liela diezgan, lai sistu pretim. Viņai nepatika ne pie ķērnes, ne stellēs, bet gan patika šaut ar stopu; šai ziņā viņa drīz vien bija tikpat izveicīga kā viņas skolotājs Ulfs Glādc. Pūķis ar viņu nekādi netika galā un tikai smējās par viņas drosmi un spītību; un, kad Ilva sūdzējās par viņas iecirtīgo dabu un skraidīšanu pa mežu kopā ar Ulfu Glādi un Haraldu Pūķa dēlu, viņš tikai teica:

— Ko citu tu varēji gaidīt? Tās ir konunga asinis. No tām viņai ir ticis daudz — kā pašai sava, tā Odnijas daļa. Sis kumeļš būs grūti valdāms; cerēsim, ka lielākās grūtības šai ziņā kritīs ne uz mums, bet uz kādu citu.

Ziemas vakaros, kad visi sēdēja ap uguni pie rokdarbiem, viņa reizēm savaldījās un pat varēja būt čakla vērpēja, ja vien bija kāds labs stāsts, kurā klausīties, vai nu Pūķis stāstīja kaut ko par saviem piedzīvojumiem svešās zemēs, vai Asa par savu dzimtu vecos laikos, vai tēvs Vilibalds par lielām lietām, kādas bija notikušas Mozus un ķēniņa Dāvida laikos, vai Ilva stāstīja par konungu Haraldu. Vislabāk viņai patika, kad Tūke viesojās Grēningē, jo viņš prata labi stāstīt un runāja labprāt, kā arī zināja vecās dziesmas un daudz stāstu par agrāko laiku varoņiem. Dažreiz, kad viņš taisījās beigt, viņa pirmā steidz-ās no jauna piepildīt viņa alus kannu un lūgt viņu, lai viņš vēl stāsta. Un viņš reti kad spēja viņai aizliegties.

Jo ar Ludmilu Pūķa meitu bija tā, ka jau no viņas agrās jaunības vīriem bija grūti viņai ko atteikt. Viņai bija gaiša pluta, plāni vaigi un tumšas uzacis; un, lai gan viņas pelēko acu krāsa bija tāda pati kā daudzām citām, vīriem, kas nāca viņai tuvumā un sastapa viņas acu skatienu, aizvien likās, ka otra tādu acu pāra nav nevienai citai jaunai meitai robežniekos.

Pirmais piedzīvojums ar vīriešiem Ludnrilai bija tai vasarā, kad viņai palika četrpadsmit gadu; tas notika tanī vasarā, kad Uvaberjas Gudmunds atjāja uz Grēningi ar diviem puišiem, kurus viņš ieteica Pūķim pieņemt savā dienestā.

Kamēr Pūķis tingā bija nokaitinājis Gudmundu, viņš Grēningē nebija rādījies, arī uz tingu viņš pēc tam nebija jājis. Bet nu viņš ieradās gluži laipns un teicās gribam Pūķim pakalpot, lai būtu aizmirsts vecais naids.

— Se es atvedu divus tādus varenus puišus, kādi reti kad būs atrodami; solu tos tev. Viņi ir brīvi vīri, un katrs no viņiem padara divu vīru darbus, pie tam labi. Es tev izdaru lielu pakalpojumu, ka tagad nāku ar viņiem pie tevis; bet ir tiesa, ka arī tu man izdarīsi pakalpojumu, viņus pieņemdams. Jo abi viņi ir neredzēti izēdāji; un pēc tam, kad viņi četrus mēnešus man ir nokalpojuši, es vairs ilgāk nedrīkstu viņus paturēt. Neesmu tik pārticis ka tu, un turēt viņus vēl ilgāk savā maizē man ir par grūtu. Bet, ja es domātu samazināt viņiem pārliku, viņi var kļūt bīstami, to viņi saka paši; ik pusdienu un ik vakaru viņiem vajagot justies paēdušiem, citādi viņiem uznākot trakums. Bet tiem, kas viņus varot piebarot, viņi esot paklausīgi darbā, kur citu viņiem līdzīgu neesot.

Pūķim šis piedāvājums likās aizdomīgs; viņš sīki iztaujāja kā Gudmundu, tā abus vīrus. Tie savas vainas neslēpa, bet godīgi izstāstīja, kā viss ar viņiem bija un kādas bija viņu vēlēšanās. Un, tā kā Pūķim stipri puiši bija vajadzīgi, viņš beidzot pieņēma viņus savā dienestā, un Gudmunds apmierināts aizgāja.

Puišiem bija Ulbjerns un Greips vārdā. Viņi bija jauni, iegarenām sejām, linu matiem, un, ka viņi bija stipri, varēja manīt, jau uz viņiem paskatoties; prāta viņiem tomēr nebija visai daudz. No izrunas varēja dzirdēt, ka viņi nāk no tālienes. Viņi teicās esam no kāda novada tālu augšpus Rietumjētlandes, kuru saucot par Dzelzszemi. Tai zemē, tā viņi teica, lāči un vīri augot vienādi stipri un cīkstoties ar vienlīdz labu laimi. Tur tagad esot uznācis liels bads, tādēļ viņi devušies uz dienvidiem tik tālu, lai varētu paēst. Viņi kalpojuši daudz vietās, kā Rietumjēt- landē, lā Smolandē, un, kad ēdiens sācis tapt trūcīgs, tā viņi stāstīja, viņi nosituši savu saimnieku un devušies tālāk.

Pūķim šķita, ka tai vajadzējis but sevišķi rāmai saimnieku sugai, kādai viņiem bija gadījies uzdurties, ja viņi ļāvuši sevi nosist. Bet puiši, nopietni viņā noraudzīda- rries, lūdza viņu neaizmirst, ko viņi biia teikuši.

—   Mums tad uznāk berserku trakums, — viņi teica, — un neviens mūs tad nevar savaldīt. Bet, ja mēs dabūjam kārtīgi paēst, tad esam mierīgi un paklausām savam saimniekam. Tā ir ar mums.

—   Ēdienu jūs dabūsit, cik jūs jaudāsit apēst, — Pūķis teica, — un, ja esat tik labi strādnieki, kā paši sakāt, tad esat vērti jebkura ēdiena daudzuma. Bet to es jums teikšu — ja jums prātā ir berserku trakums, tad pie manis būsit atnākuši nevietā. Jo tādas lietas es neciešu.

Domīgi viņā noraudzīdamies, puiši jautāja, cik tālu vēl esot līdz pusdienas laikam.

—   Jo mēs nu jebkuru brīdi varam sākt justies izsalkuši, — viņi teica.

Viss tomēr iznāca tik labi, ka pusdiena tika ienesta, iekām vēl šī saruna bija aizvirzījusies tālāk. Jaunie pienācēji rādīja, ko viņi spēj, un ēda tik rijīgi, ka visi noraudzījās viņos ar izbrīnu.

—   Jūs nu abi esat ēduši par trim, — Pūķis teica, — un es nu gribētu redzēt jūs strādājam par diviem, turklāt kārtīgi.

—   To tu arī redzēsi, — viņi teica. — Jo tas bija tāds paēdiens, ar kuru esam apmierināti.

Vispirms Pūķis pielika viņus pie akas rakšanas; un viņam drīz bija jāatzīst, ka tas, ko viņi par savu darbu bija teikuši, nebija par daudz sacīts; drīz vien viņiem bija izrakta laba aka, plata un dziļa un visnotaļ akmeņiem izlikta. Bērni bieži stāvēja tur apkārt, kur viņi strādāja. Abi puiši daudz nekā neteica, bet varēja manīt, ka acis viņiem bieži bija pie Ludmilas. Viņai nemaz nebija bail no viņiem; viņa tikai gribēja zināt, kāds izskatoties berserku skrējiens, bet uz to viņa nekādas atbildes nedabūja.

Pēc tam Pūķis lika viņiem uzcelt labu laivu šķūni lejā pie upes. Arī šo darbu viņi paveica ātri un ar godu. Ilva aizliedza savām meitām tuvoties celtnei, kamēr tur bus abi svešinieki, jo, ko tādi pustroļļi varētu izdarīt, to neviens nevarot zināt, tā viņa teica.

Kad šķūnis bija gatavs, Pūķis norīkoja viņus izmēzt kūti. Visi lopi nu bija izlaisti ganībās, un tikai bullis stāvēja iekšā, jo bija pārāk nikns uz cilvēkiem, lai to varētu laist laukā. Visas ziemas mēsli vēl atradās kūtī, tā ka Ulbjernam un Greipam še bija krietni ko nostrādāties.

Kā bērniem, tā visiem mājas ļaudīm bija mazliet bail no abiem puišiem viņu lielā spēka un savādības dēļ. Ulbjernam un Greipam nekad nebija nekā daudz, ko citiem sacīt, bet jautāti viņi reizēm isi pastāstīja par saviem spēka darbiem un kā viņi nožņauguši skopus ēst devējus vai kailām rokām tādiem pārlauzuši muguras.

—        Neviens mums nevar pretim stāties, — viņi atkārtoja. — Bet še mēs esam paēduši un mums ir labi. Un, kamēr tas tā būs, nekādas briesmas no mums nedraud.

Vienīgi Ludmilai nebija bail no viņiem. Viņa bieži gāja uz kūti skatīties uz viņiem, reizēm kopā ar brāļiem un māsām, reizēm arī viena pati. Puiši tad aizvien skatījās viņā, un, lai viņa bija jauna, saprata gluži labi, ko viņi domāja.

Kādā dienā, kad viņa tur stāvēja viena pati, Greips teica:

—   Tu esi mana meiča.

—   Mana ari, — Ulbjerns teica.

—        Gribu ķekoties ar tevi sienā, ja tev nav bail, — Greips teica.

—        Ķekoties ar tevi sienā varu labāk nekā Greips, — teica Ulbjerns.

Ludmila smējās.

—   Vai tad es patīku jums abiem? — viņa jautāja.

—   Tad jau ir bēdīgi. Jo esmu jaunava un no konungu dzimtas, un ne jau jebkurš klaidonis man ir diezgan labs. Bet no jums abiem viens man tīk labāk kā otrs.

—        Vai tas esmu es? — Greips jautāja, lāpstu nolikdams.

—   Vai arī es? — teica Ulbjerns, slotu nomezdams.

—   Man patīk tas, kurš ir stiprāks, — Ludmila teica.

—   Bet, kurš tas ir, to es tagad gribu redzēt.

Abi puiši nu bija pilni dedzības. Viņi stāvēja, viens otrā raudzīdamies.

—   Tas, kurš uzveiks otru, varēs mazliet pasēdēt ar mani pie upes, — Ludmila teica klusā balsī.

Te pēkšņi viņi sāka kaukt kā vilkači un saķērās abi. Likās, ka viņi abi bija vienos spēkos un neviens nejaudāja uzveikt otra, bet baļķi un sienas krakšķēja, kur viņi tām uzgrūdās virsū. Ludmila atkāpās pie durvīm, lai nebūtu ceļā.

Tur viņa stāvēja, kad Pūķim gadījās garām iet.

—   Kas tā par bļaustīšanos? Ko viņi tur iekšā dara?

Ludmila smaidīdama pagriezās pret viņu.

—   Viņi kaujas, — viņa teica.

—   Viņi kaujas? — Pūķis jautāja, tuvāk pieiedams. — Par ko viņi kaujas?

—   A4anis dēļ, — Ludmila apmierināta teica. — Tas šķiet esam berserku skrējiens.

To teikusi, viņa žigli metās projām, jo saprata no Pūķa sejas, ka viņu bija pārņēmis liels niknums, kāda viņa agrāk nekad nebija redzējusi.

Pie sienas stāvēja veca slota. Pūķis izvilka slotas kātu un paņēma to rokā, tas bija vienīgais viņa ierocis, kad viņš iegāja, durvis aizvērdams. Nu viņa balss pārskanēja kaukšanu, un viss iekšā apklusa. Bet drīz kaucieni atskanēja no jauna ar vēl lielāku spēku.

Mājas meitas iznāca ārā pagalmā un stāvēja klausīdamās; bet nevienam negribējās atvērt kūtsdurvis, lai redzētu, kas tur iekšā notikās. Kāds sauca pēc Rapa un viņa cirvja, bet viņa nebija tuvumā. Te viena kūts durvju vira atsprāga vaļā, un bullis, ar norautu saiti, nobijies iznāca ārā un aizskrēja uz mežu. To redzot, visi skaļi sāka kliegt, un nu arī Ludmilai sametās bail un viņa sāka raudāt, jo saprata, ka notiek kaut kas ļaunāks nekā tas, ko viņa bija gribējusi.

Beidzot kūtī viss apklusa un Pūķis iznāca ārā. Smagi elpodams, viņš ar piedurkni slaucīja pieri. Viņš kliboja, drānas viņam bija saplēstas un daļa bārdas no viena vaiga norauta. Meitas sagāja viņam apkārt saukdamas un jautādamas. Viņās paskatījies, viņš teica, ka vakariņas Ulbjernam un Greiparn šoreiz neesot jāliek galdā.

—    Un arī turpmāk vairs ne, — viņš teica. — Bet es nezinu, kas ir ar manu kāju.

To teicis, viņš iekliboja iekšā meklēt palīdzības pie Uvas un priestera.

Daudz kas kūtī bija sadauzīts, un abi berserki gulēja vienā kaktā. Greipam slotas kāta asais gals bija izdūries caur kaklu, un Ulbjerns bija izkāris mēli no mutes. Viņi abi bija beigti.

Ludmila nu staigāja, bīdamās barga soda; un Ilvai šķita, ka viņa to bija nopelnījusi, viena pati ieiedama pie abiem puišiem. Bet iejaucās Pūķis, un viņa tika vieglāk cauri, nekā būtu varējusi iedomāties, jo to, kas bija noticis kūtī, viņa prata izstāstīt tā, ka nekādus pārmetumus pret viņu vērst nevarēja. Pūķis nebija nemierā ar notikušo pēc tam, kad izrādījās, ka vaina viņa kājā bija maza, jo, lai gan viņš nu droši bija pārliecināts, ka viss notikums ar abiem puišiem bija uzskatāms par Uvaberjas Gudmunda atriebību, viņš tomēr bija apmierināts, ka viens pats bez kādiem asiem ieročiem bija uzveicis divus berserkus.

—   Tas, Ludmfta, bija gudri no tevis, — viņš teica, — ka uzkūdīji viņus vienu otram, kad viņi tev gribēja uzmākties. Jo nevar zināt, vai es ar viņiem tiktu galā, ja viņi, viens ar otru lauzdamies, jau nebūtu mazliet noguruši. Tādēļ, Ilva, manuprāt, viņai būtu atlaižams sods par to, ka viņa viena pati gājusi pie viņiem iekšā. Viņa tomēr ir vēl par jaunu, lai pilnā mērā saprastu vīru domas, viņus ieraugot.

Ilva šaubīdamās purināja galvu, bet palika tā, kā Pūķis bija gribējis.

—   Viss nu ir labi beidzies, — tā viņš teica. — Neviens nevar noliegt, ka šie abi varmākas nebūtu krietni strādājuši, kamēr še bija ieradušies. Man paliek aka un laivu šķūnis; mana cieņa ir pieaugusi, un Gudmunds ir dabūjis garu degunu. Tādēļ viss ir tā, kā tam ir jābūt. Bet to es viņam likšu manīt, ka, ja viņš vēlreiz mēģinās kaut ko pret mani iesākt, tad es viņu tā apstrādāšu, ka pēc tam viņš paliks mierā.

—   Tad es iešu līdz, — nopietni teica Melngalvis, kurš bija sēdējis un klausījies šai sarunā.

—   Vēl tu esi par mazu nest zobenu, — Pūķis teica.

—   Man ir cirvis, ko man Raps nokala. Viņš saka, ka nebūšot daudz tādu cirvju ar asāku asmeni.

Pūķis un Ilva smējās, bet tēvs Vilibalds sapīka, jo viņam šķita nevēlami dzirdēt tādas valodas no kristīta bērna.

—   Un to es tev saku, Melngalvi, — tā viņš teica, — ko tu jau esi dzirdējis piecas un desmit reizes, ka tev mazāk ir jādomā par ieročiem un vairāk par to, kā iemācīties tā saukto Pater noster lūgšanu, ko tev tik bieži esmu izskaidrojis, mēģinādams panākt to, lai tu to atcerētos. To lūgšanu tavs brālis Haralds zināja jau tad, kad viņam bija septiņi gadi, un tev ir jau divpadsmitais, un tu to nezini.

— Haralds lai skaita par mums abiem, — Melngalvis mierīgi atbildēja. — Man ar to priesteru valodu nav kur steigties.

Tā pagāja laiks Grēningē, atnesdams maz svarīgu notikumu. Un Pūķim citu vēlmju nebija, kā mierīgi tur dzīvot līdz mūža galam. Bet gadu pēc tam, kad viņš bija nositis abus berserkus, viņš saņēma vēsti, kas viņu aiz veda viņa trešajā garajā braucienā.

Otra nodaļa

Par viru no austrumiem.

Olofs Vasarasputns aijāja uz Grēningi ar desmit vīru lielu pavadonību, še laipni no visiem uzņemts. Viņš palika trīs dienas, jo draudzība starp viņu un Pūķi bija liela. Viņa nodoms esot, tā viņš teica, aizjāt līdz pat austrumu krastam, lidz Kivikai, kur reizēm piestājoties gotlandiešu kuģi, lai tur nopirktu sāli. To dzirdējis, Pūķis nolēma jāt viņam līdz tādā pašā nolūkā.

Laiki nu bija tādi, ka sāli tikpat kā vairs nevarēja dabūt, lai cik jaudis būtu ar mieru maksāt par šo preci. Vainīgs pie tā bija Dānijas konungs Svens un laime, kas viņu vēl aizvien pavadīja. Jo konungs Svens nu mita uz jūras ar lielākām flotēm, nekā jebkad bija dzirdēts stāstām, varmācīgi izdarīdamies ar visiem, kas viņam gadījās ceļā. Hēdebiju viņš bija izlaupījis un padarījis par postažu; visu trīzu zemi viņš, kā tika stāstīts, bija izsirojis; un zināms bija, ka viņš domāja uzveikt visu Angliju un izdarīt vēl daudz ko, ja vien viņam pietiks laika. Tirdzniecība viņam nebija nekas, vienīgi tikai garie kuģi un karavīri šķita baismi. Un nu bija nonācis tik tālu, ka pēdējā laikā vairs nepienāca sāls kuģi no rietumiem, jo tie vairs neuzdrošinājās braukt augšā līdz ziemeļu piekrastēm. Da būjama vēl bija vienīgi tā sāls, ko gotlandieši veda no vendiem, bet ap to krastmalnieki plēsās tik dedzīgi, ka zemes iekšienē nenonāca tikpat kā nekas.

Pūķis paņēma astoņus vīrus līdz un kopā ar Olofu Va- sarasputnu aizjāja uz Kiviku. Tur viņi ilgi kavējās, gaidīdami, ka ieradīsies kāds kuģis; un no visām pusēm saradās daudz ļaužu t.ai pašā nolūkā. Beidzot parādījās divi Gotlandes kuģi, smagi piekrauti, kas izmeta enkuru pa labu gabalu no ostas. Jo sāls alkas nu bija kļuvušas tik lielas, ka gūti nodarbojās ar tirdzniecību ļoti uzmanīgi, lai viņus nenosistu dedzīgie pircēji. Viņu kuģi bija lieli, augstām malām un labi apbruņoti; bet pircējiem bija jā- iras ārā pie viņiem mazās laiviņās, un viņus laida klājā tikai pa divi reizē.

Olofs Vasarasputns un Pūķis salīga kādu zvejnieku laivu un lika izvest sevi ārā. Viņi bija sarkanos apmetņos un spožās bruņucepurēs, un Olofs sirdījās, ka laiva bija tik maza, jo labprāt būtu vēlējies izbraukt ārā lepnāk. Kad nāca viņu kārta, viņi uzkāpa tā gūtu kuģa klājā, kuram bija virsaiša zīme; un viņu airētāji, viens no Clofa un viens no Pūķa vīriem, skaļā balsī uzsauca viņu vārdus, lai gūti tūliņ saprastu, ka nācēji ir virsaiši.

—   Olofs Stīrsons Krāšņais, finvēdeniešu virsaitis, kuru daudzi sauc par Olofu Vasarasputnu, — sauca viens no viņiem.

—   Pūķis Tostes dēls Tālbraucējs, jūrasbraucēju virsaitis, kuru parasti sauc par Sarkano Pūķi.

Vīros uz kuģa, šiem vārdiem atskanot, radās kustība, un daži spiedās priekšā viņus abus apsveikt. Tie bija vīri, kas pazina Olofu no viņa austrumos pavadītajiem gadiem, un kādi pāris, kas bija piedalījušies Torkela Hēges braucienā uz Angliju un atcerējās Puķi no tiem laikiem.

Kāds vīrs sēdēja pie kuģa malas, tieši līdzās tai vietai, kur viņi uzkāpa klājā. Viņš uztraukts nopūtās, ar roku sākdams' tvarstīt pēc viņiem. Vīrs bija liela auguma, pinkainu bārdu, kas jau bija sākusi sirmot; acis viņam aizsedza plata, pār seju pārsieta saite; un, viņam pēc abiem jaunajiem atnācējiem tvarstot, varēja redzēt, ka viņam trūka labās rokas līdz pat locītavai.

—   Paskaties uz aklo, — kuģinieki teica. — Nu viņš kaut ko grib.

—   Liekas, ka viņš pazīst vienu no jums, — kuģa vadītājs teica. — Mēles arī viņam nav, tā ka neko pateikt viņš nevar, tā mēs arī nezinām kas viņš ir. Viņu uzveda uz kuģa kāds austrumzemju tirgotājs, kad stāvējām pie kūru* tirgus Daugavas malā; viņ eica, ka vīram jābraucot uz Skoni. Viņam ir sidrabs, ar ko samaksāt, tādēļ paņēmu viņu līdz. Viņš saprot, ko viņam saka; un pēc ilgas taujāji* šanas esmu noģidis, ka viņa dzimta ir Skonē. Vairāk gan es nekā par viņu nezinu, pat ne viņa vārda.

—       Mēle un acis, un labā roka, — Olofs Vasarasputns teica, — tas jau izskatās tā, it kā bizantieši viņu būtu apstrādājuši.

Aklais pie šiem vārdiem palocīja galvu.

—       Esmu Olofs Stīrsons no Finvēdes un esmu kalpojis ķeizara Basilija miesassardzē. Vai mani tu pazīsti?

Viņš papurināja galvu.

—       Varbūt mani, — Pūķis teica, — kaut gan es nevaru iedomāties, kas tu varētu būt. Esmu Pūķis, tā Tostes Tur- grima dēladēls, kurš dzīvoja Grimstādē pie Kūliena. Vai es tas esmu, kuru tu pazīsti?

Nu viņš dedzīgi māja, un no viņa kakla nāca skaņas.

—       Vai tu varbūt biji mums līdz toreiz, kad mēs ar Krūku burājām uz Hispāniju? Vai braucienā uz Angliju kopā ar Torkelu Hēgi?

Uz to viņš deva noraidošu zīmi, un Pūķis stāvēja domīgs.

—   Vai tu varbūt pats esi no Kūliena novada?

Nu viņš no jauna palocīja galvu, un viņu pārņēma trīsas.

—       Nu jau būs ilgs laiks, kopš esmu aizgājis no šī novada, — Pūķis teica, — bet, ja tu mani pazīsti, tad jau mums tur vienā laikā vajag būt dzīvojušiem. Vai tu ilgi esi bijis svešās zemēs?

Viņš lēni palocīja galvu un dziļi nopūtās. Tad viņš pacēla savu vēl atlikušo roku un izplēta pirkstus, pēc kam viņš atkal sažņaudza roku. To viņš atkārtoja piecas reizes un tad pacēla četrus pirkstus.

—        Sī saruna risinās labāk, nekā būtu varēts domāt, — Olofs Vasarasputns teica. — Ar to viņš grib teikt, ka ir bijis svešās zemēs divdesmit deviņus gadus, ja es pareizi saprotu.

Aklais palocīja galvu.

—       Divdesmit deviņi gadi, — Pūķis domīgi teica. — Tad man bija trīspadsmit gadu toreiz, kad tu aizbrauci; un man to vajadzētu atcerēties, ja kāds no mūsu novada toreiz būtu aizbraucis uz austrumiem.

Aklais bija piecēlies un stāvēja Pūķim priekšā. Viņa lūpas kustējās, un viņš izdarīja kustības ar roku, it kā Pūķi mudinādams. Pēkšņi Pūķis jautāja pārvērstā balsī:-

—   Vai tu esi Āre, mans brālis?

Aklā sejā pavīdēja kaut kas smaidam līdzīgs, viņam to ar galvas mājienu apstiprinot. Tad viņš sagrīļojās un, solā atkritis, drebēja pie visas miesas.

Visi uz kuģa bija pārsteigti par šo sastapšanos, un visiem šķita, ka nule viņi bija piedzīvojuši kaut ko tādu, ko būs vērts stāstīt. Pūķis domīgi stāvēja, noraudzīdamies uz aklo.

—   Nevaru teikt, ka tevi atkal pazīstu, — viņš teica.

—   Ciešanas tevi ir pārvērtušas, un ir pagājis ilgs laiks, kamēr tevi pēdējo reizi redzēju. Bet nu tu jāsi man līdz uz mājām, tur ir kāds, kas tevi tūliņ pazīs, ja ir tā, kā tu saki. Jo mūsu vecā māte ir vēl dzīva un vēl aizvien šad tad par tevi runā. Pats Dievs tiešām ir vadījis tavus soļus, ja tu, akls būdams, esi varējis atrast ceļu uz mani un uz viņu.

Pūķim un Olofam nu bija jādomā par savu sāls pirkumu, un abiem viņiem nu bija ko brīnīties par gūtu lielo mantkārību, tiklīdz bija runa par tirgošanos. Daudzi vīri bija kuģa un sāls kravas līdzīpašnieki, un visi viņi bija no tās pašas sugas: visādi citādi lāga vīri, bet asi kā naži, ja kas skāra viņu tirdzniecību.

—   Mēs nevienam neuzmācamies ne ar sāli, ne ar ko citu, bet, ja kāds nāk un grib no mums pirkt, tam jāmaksā, ko mēs prasām, vai jāpaliek bešā. Aļēs esam bagātāki nekā citi un gribam kļūt vēl bagātāki, jo mums, gūtiem, ir visgudrākais prāts. Mēs neesam ne laupītāji, ne slepkavas kā daudzi citi, bet iegūstam peļņu godīgā tirdzniecībā, un, ko sāls tagad ir vērta, to mēs zinām labāk nekā jūs. Lai gods konungam Svenam, kurš tā izdarījis, ka varam prasīt daudz.

—   Tas, kurš slavē konungu Svenu, lai nelielās ar savu saprašanu, — Pūķis rūgti teica. — Man šķiet, ka ar laupītājiem un slepkavām vieglāk var tikt galā nekā ar jums.

—   Tādus vārdus mēs bieži dabūjam dzirdēt, — gūti teica, — un tomēr tā nav taisnība. Skaties uz savu na baga atkal atrasto brāli: viņam ir sidrabs jostā un pie tam ne mazums. To neviens no mums nav aizskāris, izņemot to, kas viņam bija jāmaksā par vedumu un par pārtiku. Citi būtu paņēmuši viņa sidrabu un viņu pašu iemetuši jūrā, bet mēs esam godīgi, kaut gan daudzi to tiešām negrib saprast. Bet, ja viņam būtu zelts, tad gan laikam viņam klātos ļaunāk, jo zeltam pretim atturēties nevar neviens.

—   Es sāku atkal ilgoties pēc jūras, — Pūķis teica,

—   ja ne cita dēļ, tad lai skatītu tādu kuģi kā šis.

—   Tā daudzi ir domājuši, — gūti smiedamies teica, — bet tiem, kas to mēģina, ilgi ir jādziedē smagas skrambas pēc tādas skatīšanas. Jo tev jāzina, ka esam spēcīgi viri un cīņas nebaidāmies, ja tā iznāk. No Stīrbjerna mēs baidījāmies, bet pēc viņa nāves vairs nebaidāmies ne no viena. Bet nu sakiet, kā jūs gribat, vai jūs gribat pirkt vai ne, jo tur gaida vēl daudzi.

Diofs Vasarasputns samaksāja par saviem sāls maisiem, daudz nerunādams, bet Pūķis vēl aizvien rūca, kad viņam bija jāsaskaita savs maksājums. Viņa brālis pieskārās viņam ar roku; sauja viņam bija pilna sidraba naudas, ko viņš rūpīgi ielika Pūķim plaukstā.

—   Palūk, — gūti teica, — tā ir, kā mēs teicām: viņam ir krietni daudz sidraba. Nu tev nav vairs ko šaubīties, ka viņš tiešām ir tavs brālis.

Pūķis vilcinājās, uz sidrabu raudzīdamies; tad viņš tcica:

—   No tevis, Are, es to pieņemu. Bet negribu, lai tu domātu, ka esmu skops vai nabags; man ir tik daudz, ka pietiks ir tev, ir man. Bet maksāt naudu tirgotājiem nekad nav patīkami, sevišķi, ja viņi ir tādi kā šie.

—   Se viņi ir stiprāki nekā mēs, — Ūlofs teica, — un sāls mums ir vajadzīga, lai maksā ko maksādama. Bet tiešām ir jābūt bagātam, ja ar gūtiem ir darīšana.

īsi no gūtiem atsveicinājušies, viņi ar savu sāli izcēlās krastā un pēc tam devās mājup. Bet Pūķis tiešām nezināja, vai priecāties vai noskumt par to, ka ved līdz uz māju atkal atrastu brāli, tik smagi sa&ropļotu.

Atpakaļceļā, nometnēs pie ugunskura sēdot, Pūķis un Olofs ar daudz visādiem jautājumiem mēģināja kaut ko izzināt par likteni, kāds Arem bijis. Olofs Vasarasputns, kurš pats bija kalpojis miesassardzē Miklagordā, nekad viņa tur nebija sastapis; bet ar saviem jautājumiem viņi beidzot izdibināja, ka viņš vadījis kādu no valdnieka karakuģiem. Viņa Sakropļojums necēlās no soda; viss bija noticis gūstniecībā pēc ķildas; tomēr tie bija bizantieši, kas viņam to bija nodarījuši, tas bija skaidrs. Tālāk par to ne Pūķis, ne Olofs netika, lai kā viņi izmēģinājās ar visādiem gudriem jautājumiem, jo vienīgais, ko Are varēja, bija ar zīmēm pateikt jā vai nē. Varēja redzēt, ka viņu stipri nomocīja, ka viņi nevarēja atrast īstos jautājumus un ka viņš nekādi viņiem tur nevarēja palīdzēt. Tik daudz viņi saprata, ka ar viņu bija noticis kaut kas ļoti savāds, kam bija sakars ar zeltu un nodevību. Noskaidrojās, ka viņš zina kaut ko, ko viņš visādā ziņā būtu gribējis darīt viņiem zināmu, bet tālāk visas viņu pūles bija veltīgas.

—   Mums ir jāpaciešas, — Pūķis beidzot teica. — Nav vērts, ka tevi vēl ilgāk nomokām ar neveiksmīgiem minējumiem, jo tomēr neatradīsim pareizā atrisinājuma. Kad atgriezīsimies mājās, mums palīdzēs priesteris, tad varbūt rāsies labāks padoms. Kaut gan, kā tas varētu būt iespējams, to gan es nesaprotu.

—   Visgrūtāk ir saprast, kā viņš savā tik lielā nevarībā ir varējis atrast ceļu uz māju, — Ūlofs teica. — Ja var notikt tādas lietas, tad mums arī ir jācer, ka atradīsies kāda izeja un mēs dabūsim zināt to, ko viņš grib mums sacīt. Un es tiešām negribētu aizjāt no Grēninges, iekām nebūšu dabūjis zināt kaut ko vairāk par to.

Are nopūzdamies noslaucīja sviedrus no pieres un sēdēja nekustēdamies.

Kad viņi tuvojās Grēningei, Pūķis aizjāja citiem pa priekšu brīdināt Asu, jo baidījās, ka citādi viņai grūti nāksies panest prieku un izbailes. Viņa sākumā apmulsa, dabūjusi dzirdēt, kas Pūķim bija ko sacīt, un sāka visā galvā raudāt. Tad viņa nometās ce]os uz grīdas un, galvu uz sola atspiedusi, pateicās Dievam, ka viņš atkal atdevis viņai dēlu, kuru tik ilgi bija turējusi par pazudušu. Viņu ieraudzījusi, viņa vaimanādama skrēja viņam pretim, un grūti viņai bija no viņa atrauties. Tūliņ arī viņa sāka bārt Pūķi, ka viņš sākumā bija varējis šaubīties, ka tas ir Are. Apmierinājusies viņa teicās pataisīt viņam skaistāku saiti, ko siet pār acīm, bet, dzirdot, ka viņš ir izsalcis, viņai tūliņ palika labāk, un viņa aizgāja, lai pati ar savām rokām sagatavotu vienu no tiem ēdieniem, kas, kā viņa vēl atcerējās, viņam vislabāk bija garšojuši. Vairāk dienu viņa staigāja kā noreibuši, ne par ko citu nevarēdama domāt kā vienīgi par Ari un par to, cik labi viņa Arem visu iekārtos. Ja viņam bija laba ēstgriba, viņa laimīga sēdēja un noraudzījās; kad viņš reiz pateikdamies noglaudīja viņai roku, viņa no prieka sāka raudāt. Un, kad viņa reizēm Ari tā nogurdināja ar savu pļāpāšanu, kas nemaz negribēja beigties, ka viņš ar roku un rokas stumbeņu aizklāja ausis, skaļi nopūzdamies, viņa paklausīgi apklusa un labu laiciņu varēja sēdēt klusēdama, iekām atkal sāka runāt.

Visi mājā juta līdzcietību pret Ari un bija viņam palīdzīgi. Bērni sākumā no viņa baidījās, bet drīz iemācījās viņu ieredzēt un viņam palīdzēt. Turpmāk viņš no rītiem

labprāt ļāvās novesties pie upes, kur tad sēdēja un makšķerēja kopā ar kādu, kas viņam varēja palīdzēt uzlikt ēsmu un izmest makšķeri. Vislabāk viņam patika Meln- ļ galvja sabiedrība pie upes un arī Rapa, kad šim atlika laiks; varbūt tādēļ, ka tie abi tāpat mēdza klusēt kā viņš pats.

Bet no sākuma visus mocīja liela ziņkārība, kā dabūt zināt kaut ko vairāk par viņa nelaimi, pēc tam kad Pūķis ļ bija izstāstījis to mazumu, kas bija atklājies atpakaļceļā uz māju. Ulofs Vasarasputns aizsūtīja savus ļaudis uz māju, paturēdams tikai divus vīrus. Ilvai viņš teica, ka labprāt gribot palikt, līdz viņiem laimēšoties kaut ko vai- ļ rāk izdabūt no Āres, jo viņam esot tāda jušana, ka tās ! varētu būt svarīgas lietas. Ilva bija priecīga, ka viņš paliek; Olofs viņai patika, un viņa aizvien labprāt redzēja : viņu savā mājā, turklāt viņa iedomājās esam manījusi, ka viņa acis aizvien vairāk kavējās pie Ludmilas, kura nu savos piecpadsmit gados jau bija pilnīgi pieaugusi jauna meita un kļuva daiļāka ar katru dienu.

— Tas ir labi, ka tu paliec, — teica arī Pūķis, — tādēļ ka bez tavas palīdzības jau mēs ar Ari gan nekur tālāk netiksim, jo tu vienīgais pazīsti Miklagordu un turienes ļaudis.

Bet, lai kā viņi visi izmēģinājās gan ar sieviešu, gan ar priestera palīdzību, viņiem nelaimējās tuvāk izdibināt Āres stāstu. Viņi dabūja vienīgi zināt, ka nelaime bija notikusi Dņepras upē, patsinaku* zemē, turpat tuvumā pie garās velkamās vietas gar ūdenskritumiem. Bet, kas bi- zantiešiem tur būtu bijis darāms, to nevarot saprast, tā šķita Olofam Vasarasputnam; tālāk tad arī viņi netika.

Tad Pūķis izdomāja kādu lietu, kas, kā viņam šķita, varēja sekmēt viņu pūles. Āre pazina rūnu rakstus. Un Pūķis lika pataisīt baltu, gludu liepas koka dēlīti, uz kura Arem ar to roku, kas viņam vēl bija palikusi, vajadzēja mēģināt ar ogli uzzīmēt vārdus. Āre labprāt bija ar mieru un ilgi nopūlējās; bet ar kreiso roku viņam gāja ačgārni, un savā aklumā viņš tā savilka rūnu zīmes citu uz citas, ka neviens nevarēja saprast, ko viņš uzrakstījis. Beidzot viņš sadusmojās, aizsvieda dēlīti un ogli un vairs negribēja mēģināt.

Tad Raps ar priesteri izgudroja kādu labāku paņēmienu, abi kopā sēdēdami un par to runādami. Raps ar cirvi aptēsa koka gabalu, kuru pēc tam nolīdzināja un nogludināja; tanī viņš iegreba rūnas, visas sešpadsmit pēc kārtas, ļoti lielas un skaidras, ar dziju švīku pēc katras rūnu zīmes. Nolikuši rūnu koku Ārem priekšā, viņi lūdza viņu to aptaustīt; un, kad viņš saprata, kā viņi to domāja, prāts viņam, kā likās, tapa daudz vieglāks. Viņam nu ar roku vajadzēja parādīt rūnu paka] rūnai tais vārdos, ko viņš gribēja sacīt; bet tēvs Vilibalds sēdēja līdzās ar aitādu un spalvu, uzrakstīdams zīmes tādā kārtībā, kādā Are uz tām norādīja. Sākumā gāja grūti, bet drīz vedās jau labāk, un visi sēdēja pilni prieka un gaidu, kad uz aitādas sāka parādīties saprotamas lietas. Ik vakara priesteris nolasīja to, ko pa dienu bija pierakstījis. Visi kāri klausījās, un pēc triju nedēju centīga darba visi stāsti bija izstāstīti. Bet pirmo stāstu par to, kur manta gulēja paslēpta, viņš nolasīja tikai Pūķim.

Treša nodaļa

Stasls par bulgāru zeltu.

Esmu nabagāks par visiem, jo man ir atņemtas acis, mēle, labā roka, kā arī mans dēls, kuru nogalināja mantzinis. Varu tomēr dēvēt sevi par bagātāko vīru, jo zinu, kur gu] paslēpts bulgāru zelts. Tagad pateikšu, 'kur tas gu], lai es nenomirtu, to nepateicis. Bet tu, priesteri, nolasi to manam brālim un nevienam citam. Viņš tad lai nolemj, vai tas atklājams arī kādam citam.

Dņepras upē, pie garās velkamās vietas, tūliņ lejpus trešās krāces, nākot no dienvidiem, labā krasta pusē, tieši starp patsinaku galvaskausu vietu un mazo klinti, kur aug trīs rožu krūmi, ūdenī, šaurajā renē, kur klints plāksne ieplaisājusi, paslēpts zem lieliem akmeņiem, tur, kur klints izbīdās uz priekšu, tā ka dibenā nekas nav redzams, guļ bulgāru zelts; un es vienīgais zinu, ka tas tur guj. Divi krietni nesieni zelta, četrās mazās lādītēs, ar ķeizara zīmogu aizzīmogotās; turklāt vēl pieci smagi ādas maisi ar sidrabu. Vispirms šī manta piederēja bulgāriem, kuri to no daudziem bija salaupījuši. Pēc tam tā piederēja ķeizaram. Tad to nozaga mantzinis Teofils Lakenodrako. Pēc tain tā kļuva mana. Es to noglabāju tur, kur tā tagad guļ.

Teikšu, kā viss bija. Vispirms, kad nonācu Miklagordā, kalpoju miesassardzē, kur bija ziemeļnieki. Tur bija daudz zviedru, tāpat dāņu un vīru no Norvēģijas, kā arī no Islandes, kura ir vistālāk atklātā jūrā. Dienests tur ir labs un alga bagātīga. Biju ieradies par vēlu, lai piedalītos pils izlaupīšanā pēc ķeizara Johannesa Simiskes nāves; t tā bija bijusi ienesīga laupīšana, par kuru ilgi runāja.

Tas sens paradums, ka miesassardze var izlaupīt pili, kad . ķeizars ir miris. Ko stāstīt, priesteri, būtu daudz, bet es stāstu tikai to nepieciešamāko, jo nogurstu, rūnu koku taustīdams. Kalpoju miesassardzē ilgu laiku; tur arī likos kristīties un apņēmu sievu. Manai sievai bija Karbonop- sina vārdā, kas mūsu valodā nozīmē Kolbrūna. Viņa bija no labas dzimtas, kā bizantieši to skaita, jo viņas tēvs bija sievasbrālis otram linu drānu glabātājam pie trim princesēm.

Miklagordā nu ir tā, ka bez ķeizara Basilija, kuram nav bērnu, ir vēl Konstantīns, viņa brālis, kuru arī sauc par ķeizaru. Bet īstais ir Basilijs. Viņš valda valsti, apspiež dumpiniekus un ik gadus vada karagājienus pret arabiem un bulgāriem; bet Konstantīns, viņa brālis, sēd pilī uri vada laiku pie saviem dārgumiem, ar galma ļaudīm un eiriukiem, kas drūzmējas ap viņu. Kad kāds viņam saka, ka viņš ir tikpat labs kā viņa brālis vai pat labāks, viņš sit viņam pa galvu ar savu mazo, melno zizli ar zelta putnu. Bet sitiens ir viegls, un pēc tam viņš apdāvina viņu. Dažās lietās viņš tomēr ir bargs, kad prāts viņam mainās, bet visvairāk, kad ir dzēris.

Viņš ir arī triju princešu tēvs. Tās uzskata par cildenākām nekā visi citi pasaulē, izņemot pašus ķeizarus, jo viņas ir vienīgās ķeizaru dzimtas atvases. Viņu vārdi ir šie: Eidokija, ar kupri mugurā un bakurētaina, viņu tur paslēptu; Zoja, viena no skaistākajām sievietēm, jau no agras bērnības iedegusies pēc vīriešiem; un Teodora, ar vāju saprašanu un dievbijīga. Viņas nav precējušās, jo nekādas precības viņām neesot labas diezgan, kā ķeizari saka; bet Zojai tas jau sen ir bijis par dusmu cēloni.

Mēs, miesassardzes vīri, mainījāmies, lai pavadītu ķeizaru karalaukā vai pilī stāvētu sardzē pie viņa brāļa. Es daudz ko atceros, bet mans stāsts kļūst par gausu. Tādēļ stāstīšu par savu dēlu.

Sieva sauca viņu par Georgiju un tā arī bija likusi viņu nokristīt, jo es atrados pie ķeizara, kad viņš piedzima. Par to es viņu pārmācīju, mājās atgriezies, un nosaucu

savu dēlu par Halvdānu, šis vārds viņam labi piederējās; bet, viņam pieaugat, viņu sauca abos vārdos. Ar viņu un ar citiem viņš runāja grieķu valodu, kas ir sieviešu un priesteru valoda, ar mani mūsu valodu, kaut gan tas viņam gāja lēnāk. Kad viņš bija septiņi gadi vecs, sieva pārēdās gliemežus un nomira; bet pēc tam es vairs jaunu neapņēmu. Ir grūti ar svešas tautas sievām. Sievas Mikla- gordā nekam lāgā neder; tiklīdz viņām ir izdevies apprecēties, viņas kļūst vieglprātīgas un slinkas un no bērnu dzemdēšanas ātri noveco un kļūst ļenganas miesā; turklāt viņas ir nepaklausīgas, bet, kad viņas pārmāca, skrien brēkdamas pie priesteriem un bīskapiem. Viņas nav tādas kā mūsu sievas, kam ir laba saprašana un kas ir strādīgas un no bērnu dzemdēšanas kļūst vēl jo labākas. Tā mēs miesassardzē visi domājām; daudzi tur mainīja sievas vai ik gadu un tomēr nebija apmierināti.

Bet mans dēls bija mans prieks. Viņš bija glīta auguma, žiglām kājām, valodīgs un jautrs. Viņš ne no kā nebaidījās, pat ne no manis. Viņš bija tāds, ka sievietes uz ielas griezās atpakaļ viņā noskatīties, kad viņš bija mazs; bet vēl ātrāk viņas griezās atpakaļ, kad viņš jau bija pie audzis. Tā bija viņa nelaime, bet tur nekā nevarēja līdzēt. Viņš tagad ir miris, bet reti kad nav manās domās. Viņš un bulgāru zelts ir viss, par ko varu domāt. Tas piederētu viņam, ja viss būtu izgājis labi.

Kad mana sieva bija mirusi, manam dēlam bieži iznāca dzīvot pie viņas radiniekiem, linu drānu glabātāja Sim- bācija un viņa sievas. Viņi bija veci, un bērnu viņiem nebija, jo linu drānu glabātājs, kurš kalpoja sievu telpās, bija izrāmīts. Tomēr viņš bija precējies, kā tas bieži ir parasts pie bizantiešiem. Abi vecie mīlēja Halvdānu, kaut gan sauca viņu par Georgiju, un, kad es biju projām pie ķeizara, aprūpēja viņu. Reiz, kad biju mājās atgriezies, vecis atnāca pie manis un raudāja no prieka. Viņš stāstīja, ka mans dēls kļuvis par princešu rotaļu biedru, sevišķi Zojas, un ka viņi abi ar Zoju jau saplēsušies, pie kam izrādījies, ka viņi abi ir vienos spēkos, jo Zoja bija divi gadi vecāka nekā viņš. Neskatoties uz ķildu, viņa bija teikusi, ka daudz labāk grib rotaļāties ar viņu nekā ar metropolīta Leo māsasmeitām, kuras, ceļos krizdamas, raudot, kad viņa tām saplēšot drānas; vai ar protovesti- ārija Nikofora dēlu, kuram bija zaķa lūpa. Pati ķeizariene Helēna, tā Simbācijas teica, noglaudījusi zēnam galvu, nosaukdama viņu par mazu varjagu un teikdama, lai viņš neraujot viņas ķeizarisko augstību princesi Zoju aiz matiem, kad viņa izturoties jauni pret viņu. Zēns, lielām acīm ķeizarienē noraudzīdamies, jautājis: jā, kad tad lai viņš to darot? Par to ķeizarienei labpaticies skaji pasmieties pašai ar savu muti; bet, pēc veča vārdiem, tā bijusi laimīgākā stunda viņa mūžā.

Tie ir bērnišķīgi nieki, bet par to domāt ir vienīgais prieks, kas man vēl atlicis. Ar laiku tas kjuva citādi. Es daudz kam paeju garām, ko būtu par garu stāstīt. Bet pēc gadiem pieciem es biju virsnieks kādam miesassar- dzes pulciņam; un atkal manā kambarī ienāca Simbācijs un raudāja, bet šoreiz tas vairs nebija aiz prieka. Viņš todien bija aizgājis uz drānu kambari, kur glabājas kronēšanas tērpi un kur reti kāds ieiet, apskatīties, vai tur nav žurku. Žurku vietā viņš bija atradis Halvdānu un Zoju gultā, kas bija taisīta no daudziem kronēšanas tērpiem, kurus viņi bija izvilkuši no lādēm, nododamies kādai jaunai rotaļai, kas viņu galīgi pārbiedējusi. Savas drānas paķēruši, viņi bija aizskrējuši no viņa, kamēr viņš stāvējis bez valodas; bet tērpi, no purpurkrāsaina sēru zemes zīda, bijuši galīgi saburzīti, tā ka viņš nesapratis, ko iesākt. Viņš tos izgludinājis, cik labi varēdams, un rūpīgi ielicis lādēs. Vienīgais, ko viņš varot gaidīt, ja tas tiktu atklāts, būtu galvas zaudēšana. Laimīgā kārtā ķeizariene esot bijusi slima; visas augstās galma dāmas tādēļ atradušās viņas telpās un ne par ko citu nedomājušas. Tādēļ arī princešu uzraudzība bijusi tik nolaidīga, ka Zoja bija atradusi iespēju sastapties ar manu dēlu. Protams, tā esot viņas vaina, jo neviens nevarot ticēt, ka zēns savā trīspadsmitajā gadā nāktu uz tādām domām. To, kas noticis, neviens grozīt nevarot; tomēr viņš to uzskatot par lielāko nelaimi, kāda viņam jebkad gadījusies.

Es par šo stāstu smējos un nodomāju, ka manam dēlam tas būs iedzimts. Mēģināju viņu apmierināt ar to, ka Halvdāns ir vēl par jaunu, lai princesei Zojai uztaisītu mazu ķeizariņu, lai cik viņi to mēģinātu; un saburzītie kronēšanas tērpi nevarēja būt nekāds liels zaudējums. Bet vecis nebeidza vaimanāt. Viņš teica, ka visu mūsu dzīvības esot apdraudētas: viņa, viņa sievas, mana dēla un mana, jo ķeizars Konstantīns tūliņ liktu mūs nogalināt, ja dabūtu zināt, kas bija noticis. To lai neviens neiedomājoties, ka Zoju būs sabaidījis tas, ka viņa pārsteigta kopā ar Halvdānu. Viņa tagad esot piecpadsmit gadu veca un pēc dabas vairāk līdzīga ugunīgam velnam nekā kautrai jaunai meitenei. Viņa tādēļ drīz vien no jauna mēģināšot ar Halvdanu, jo, izņemot viņu, viņai visapkārt esot vienīgi sievietes un einuki. Viss tad drīz nākšot atklāts; princese Zoja saņemšot rājienu no bīskapa, bet mēs citi visi tikšot nogalināti.

Viņam runājot, man uzmācās bailes. Man bija jādomā par visiem tiem, ko biju redzējis sakropļojam un nogalinām tai laikā, kamēr atrados miesassardzē, kad tos bija ķērušas ķeizara dusmas. Mēs uzmeklējām manu dēlu un pārmetām viņam to, ko viņš bija darījis, bet viņam nācās grūti nožēlot to, ko viņš bija piedzīvojis. Tā nebija bijusi pirmā reize, un viņš teicās neesam bērns, ko vajagot pavedināt, un ka viņa dalība šai lietā bijusi tikpat liela kā Zojas dalība. Sapratu, ka nekas viņus vienu no otra neatturēs un ka nelaime būs neizbēgama, ja tas turpināsies. Tādēļ ieslēdzu viņu pie linu drānu glabātāja un aizgāju pie augstākā miesassardzes virsnieka.

Viņam bija vārdā Zaharija Lakenodrako, un viņu dēvēja par pirmo zobena nesēju, kas bizantiešiem ir augsts goda nosaukums. Tas bija vecs vīrs, skaists un stalts, sarkaniem un zaļiem dārgakmeņiem pirkstos, gudru un nopietnu valodu; turklāt pilns viltības kā visi, kas Mikla- gordā sasniedz augstu stāvokli. Es goddevīgi palocījos viņam un teicu, ka man vairs nepatīk miesassardzē un ka es lūdzu pārcelt mani uz kādu karakuģi tik ilgi, kamēr man vēl atlicis kalpot ķeizaram. Lietu apsvēris, viņš atrada, ka tas būs grūti. Beidzot viņš domāja, ka viņš varētu izpildīt manu vēlēšanos, ja es par to viņam izdarītu kādu pakalpojumu. Viņa vēlēšanās esot, lai arhimandrīts Sofrons, kurš esot ķeizara biktstēvs, dabūtu krietnu pērienu. Sis viņa ļaunākais ienaidnieks pēdējā laikā esot sācis viņu aprunāt pie ķeizara. Nekādam asinsdarbam ar ieročiem tam nevajagot būt; pietiekot ar spieķiem, ar ko arhimandrītam krietni nozilināt ādu. Vislabāk tas varot notikt vakarā aiz ķeizara dārziem, kad viņš uz sava baltā mūļēzeļa jāj mājās no pils.

Atbildēju viņam, ka jau ilgu laiku esmu kristīgais un ka tas ir liels grēks — dauzīt svētu vīru. Bet viņš mani tēvišķīgi pamācīja, ka esmu maldīgās domās šai lietā. — Jo arhimandrīts ir ķeceris, — tā viņš teica, — kurš sagroza mācību par Kristus abām dabārn, un šīs lietas dēļ mēs tad sanācām naidā. Tādēļ šoreiz pēriens būtu labs darbs. Bet viņu pieveikt būs grūti, tādēļ tev jāņem divi droši vīri palīgā. Pirms kļuva par mūku, viņš bija laupī

tāju virsnieks Anatolijā, un vēl tagad viņš ar dūri viegli nogāž vīru. Tādē| tikai spēcīgi rniesassardzes vīri var viņu pārmācīt tā, kā viņš to ir pelnījis. Es nu no tava spēka un gudrības sagaidu to labāko. Ņem labus spieķus un stiprus vīrus.

Tā runāja protospatariuss Zaliarija, tā mani pievildams un pamudinādams uz grēku. Dieva sods pēc tam ir nācis pār mani, ka tiku sitis svētu vīru, jo Jauns viņš gan bija tiešām, tomēr svēts. Bet toreiz es to nesapratu. Paņēmu līdz divus vīrus, uz kuriem pa|āvos, Ospāku un Skūli; devu vīnu un naudu un teicu, ka mēs pārmācīsim kādu vīru, kurš sagroza mācību par Kristus divām dabām. Viņi brīnījās, kādēļ mums jābūt trim, lai pārmācītu vienu; bet, kad sastapām arhimandrītu, viņi par to vairs nebrīnījās. Kad izlēcām viņam priekšā, man iespēra viņa ēzelis; un ar savu rožu kroni, kuru viņš nesa ap rokas locītavu un kurš sastāvēja no smagām svina zīlēm, viņš Skūlem deva tādu triecienu pa deniņiem, ka šis nogāzās un palika guļam. Bet Ospāks, brašs vīrs no Elandes ar lāča spēku, izrāva viņu no sedliem un nogāza zemē; un nu mēs tā bijām aizkaitināti, ka sitām viņam negantāk, nekā citādi būtu to darījuši. Lāstus izrēkdams, viņš kliedza pēc palīdzības, bet neviens nenāca, jo Miklagordā, ja kāds sauc palīgā, visi skrien uz otru pusi, lai viņus nesagrābj kā vainīgos. Beidzot dzirdējām jātniekus tuvojamies un zinājām, ka tie ir hazāru strēlnieki no pilsētas sardzes. Tad mēs palaidām arhimandrītu, kurš nu varēja vairs tikai parāpot, un aizgājām. Bet Skūli mums vajadzēja atstāt tur, kur viņš gulēja.

Nākošajā dienā aizgāju atkal pie zobena nesēja Zaha- rijas; viņš ar visu tā bija apmierināts, ka izturējās godīgi pret mani. Viss esot izdevies ļoti labi, tā viņš smiedamies teica. Skūle bijis miris, kad ieradusies sardze, un arhi- mandrīts nu apsūdzēts par kaušanos uz ielas un par slepkavību. Esot cerības, ka viņš tā vaļā netikšot, bet ka viņam nogriezīšot ausis, jo ķeizars Konstantīns baidoties no sava brāļa, kurš esot bargs pret nemierīgiem mūkiem un neciešot, ka nogalina vīrus un viņa rniesassardzes. Tādēļ man uz atalgojumu nebūšot jāgaida. Viņš jau esot runājis ar augstiem draugiem, kam ar floti darīšana, un mani drīz iecelšot par virsnieku uz viena no sarkanajiem kuģiem, kurus skaitot par labākajiem.

Tā arī notika, kā viņš bija teicis, jo arī bizantiešu lielmaņi reizēm var turēt vārdu. Dabūju labu kuģi un kopā ar savu dēlu izbēgu tām briesmām, kas draudēja pilī. Drīz mēs ar floti aizbraucām uz rietumiem, uz Apūlijas zemi, kur mums bija cīņas ar Muhameda kalpiem, kā ar tiem, kas bija Sicīlijā, tā arī citās zemēs, tālāk aiz tās. Tur mēs bijām ilgu laiku, un tur notika daudz kas, ko stāstīt būtu par garu. Mans dēls izauga skaists un spēcīgs; es viņu iecēlu par strēlnieku uz sava kuģa; viņam patika uz jūras, un tur mums klājās vislabāk. Bet uz sauszemes viņš kā neprātīgs bija uz sievietēm, kādi jaunekļi mēdz but, un tādēļ mēs reizēm nesatikām. Kad stā vējām ķeizara ostās, Bārijā un Tarentā Apūlijas zemē vai Modonā un Nepantā, kur atradās lielās kuģu būvētavas un tika izmaksāta alga, tur sieviešu, ko izvēlēties, bija daudz, jo, kur ir jūrnieki ar laupījumu vai algu, tur lab prāt pulcējas sievietes. Sais vietās mita arī par stratēģiem sauktie ķeizariskie virsnieki, tāpat flotes virsnieki sidraba zābakos un augsti ierēdņi, saukti par sekretikiem un logo- tetiem, kuri pārzināja algas, nodokļu un citas lietas. Tiem bija savas sievas līdz, mazas sievietes ar dūjas balsi, baltām rokām, apkrāsotas ap acīm un pilnas velnišķības; bet tām nevarēja tuvoties jūrnieki, kā es bieži Halvdānam tiku teicis.

Bet viņš maz klausījās, ko teicu šais lietās. Tas bija viņa liktenis, ka sievietes ātri viņā ieskatījās, un pašam viņam šķita, ka tikai pašas labākās ir labas diezgan viņam, kurš bija mīlējis ķeizara meitu. Bet tā ir, ka bizan- tiešu sievietes ir ugunīgas no dabas un ātri gatavas pievilt savus vīrus, kad viņas pārņem iekāre. Viņu vīriem tas, protams, nepatīk; un augstāk stāvošie labprāt liek nogalināt jaunos vīriešus, kurus tur aizdomās, bet reizēm arī savas sievas līdz ar viņiem, lai no jauna varētu apprecēties cerībā uz labāku laimi. Mans padoms Halvdānam bija atstāt mierā precētas sievas un turēties pie citām, kādas bija dabūjamas. Būtu viņš mani klausījis, nenotiktu nekas no tā, kas nu notika. Viņš tagad nebūtu miris un arī es-nebūtu tāds, kāds esmu tagad. Nebūtu man arī ko stāstīt par mantzini Teofilu un bulgāru zeltu. Tā būtu labāk.

Tomēr nogalināts viņš netika sievietes, bet gan zelta dēļ. Taču sieviete bija tā, kas mūs izšķīra, viņu un mani, un tas bija par iemeslu visam citam.

Nu nāca laiks, kad protospatariuss Zaharija Lakenodrako svētā vakariņa maizi iespļāva sejā savam ienaidniekam arhimandrītam Sofronam, kurš jau sen atkal baudīja ķeizara labvēlību; pēc tam viņš visu galma ļaužu priekšā ska]i sauca, ka arhiinandrlts maizē ielicis indi. Par to arhimandrītu ieslodzīja kādā tālā klosterī; bet protospata- riusu Zahariju atcēla no amata un viņam nogrieza ausis par necienību, kādu viņš bija izrādījis Kristum. Jo par pareizu uzskatīja, ka kristīgam cilvēkam Kristus miesa jānorij ar paļāvību, kad viņš to ieņēmis mutē, pat ja viņš justu, ka tur ielikta inde. Kad šī ziņa pienāca no Mikla- gordas, es skaļi smējos. Es tiešām nesapratu, kurš no viņiem abiem bija vairāk vainīgs; tomēr to labumu viņi viens otram bija izdarījuši, ka viņiem abiem bija nogrieztas ausis.

Bet Zaliarijam bija dēls, Teofils vārdā, kuram jau bija trīsdesmit gadu un amats galmā. Kad nu tēvam bija nogrieztas ausis un viņš pats aizdzīts, dēls aizgāja pie abiem ķeizariem un visā augumā nometās viņu priekšā zemē. Viņš teica, ka tēva grēks tiešām esot liels un sods tik mīksts, ka viņam, par to domājot, esot jāraudot. Viņš slavēja abu ķeizaru augstsirdību ar tādu dedzību, ka ķeizars Basilijs īsā laikā iecēla viņu par flotes mantzini. No tā laika viņam piekrita visa laupījuma sadalīšana un algu izmaksa.

Mēs aizbraucām uz Modonu ar sarkano floti labot kuģus un saņemt algu. Mantzinis Teofils tad bija tur, un sieva viņam bija līdz. Es viņu nekad netiku redzējis, bet mans dēls drīz vien viņu bija ieraudzījis un viņa manu dēlu. Pirmo reizi viņi viens otru bija ieraudzījuši baznīcā; un, lai gan viņš bija tikai jauns strēlnieks un viņa augsti stāvoša sieviete, viņi drīz slepeni satikās un izpriecājās viens ar otru. Par to es nekā nebiju zinājis, tikai tad uzzināju, kad viņš pie manis atnāca un teica, ka jūra viņam nu esot apnikusi un ka viņš dabūšot labāku vietu pie mantziņa. Mantziņa sieva bija gādājusi, lai mantzinis dabūtu zināt, ka Halvdānam bija tēvs, kurš viņa tēvam reiz bija palīdzējis atriebties arhimandrītam. Un tā viņš ne vien bija ieguvis sievas, bet arī vīra labvēlību.

Kad es, visu to dabūju zināt, teicu viņam, ka viņš tikpat labi tūliņ var ietriekt zobenu sev krūtīs, kā darīt to, ko nodomājis. Teicu arī, ka tas no viņa būtu nepareizi — pamest mani vienu dēļ sievietes, kurai bija apkrāsoti loki ap acīm. Bet viņš palika pie sava, nevēlēdamies dzirdēt prātīgus vārdus. Sī sieva, tā viņš teica, esot kā uguns liesma, un viņai līdzināties nevarot neviena; viņš nekad nevarot viņu atstāt. Turklāt mantziņa dienestā viņš iemantošot cieņu un bagātību un viņam nebūšot jāstaigā kā nabaga strēlniekam. Nekādas tādas briesmas nedraudot, ka viņš varētu sevi nodot un tikt nogalināts; viņš lūdza mani,- lai es apdomājot, ka viņš esot pa pusei bizantietis un tādēļ daudz labāk nekā es varot saprast sievietes un daudz ko citu. Tad es, dusmu pārņemts, nolādēju viņa māti, un tā mēs izšķīrāmies.

Tas man bija lielas bēdas. Bet es domāju — kad viņš būs apnicis sievietei vai viņa viņam, viņš atgriezīsies atpakaļ; un tad, tā es domāju, viņš pavadīs mani uz mājām, kad mans dienesta laiks būs beidzies, apņems sievu un aizmirsīs savas bizantieša asinis.

Laiks gāja, un ķeizars Basilijs, lielākais no karavadoņiem, kādi Miklagordā valdījuši, iesāka atkal karu pret bulgāriem. Tie ir labi karavīri un lieli laupītāji, kas ir par lielu mocību saviem kaimiņiem un jau daudziem ķeizariem ir sagādajuši rūpes. Un nu ķeizars Basilijs bija zvērējis izpostīt viņu valsti, pilnīgi iznicināt viņus un viņu karali dzelzs važās pakārt viņa pilsētas vārtos. Viņš iegāja viņu valsti ar lielu karaspēku, un uz viņa pavēli sarkanā flote uzbrauca augšā Melnajā jūrā tur postīt viņu krastus.

Bet divpadsmit labākie kuģi tika izraudzīti sevišķam uzdevumam, un starp tiem bija arī mans. Mēs klājā uzņēmām karavīrus, cik vien kuģis varēja nest, un gar krastu burājām uz ziemeļiem līdz Doriavas grīvai, kas ir lielāka par visām upēm. So divpadsmit kuģu vadītājam bija Bar- dass vārdā; viņš atradās uz lielākā no kuģiem; un es dabūju dzirdēt, kad pa trīs kuģi blakām īrāmies augšup pa upi, ka flotes mantzinis arī atradās klājā. Es par to priecājos, cerēdams atkal redzēt savu dēlu, ja viņš vēl būtu pie dzīvības. Bet, kādēļ mantzinis brauca mums līdz, to neviens nezināja pateikt.

Mēs dzirdējām kara taures pūšam un nonācām pie bulgāru uzcelta cietokšņa, kas atradās aiz zemes vaļņiem un pāļu sētas kādā pakalnā netālu no upes. Visapkārt bija dūksts un tuksnesis, un, izņemot niedras un putnus, nekas nebija redzams. Mēs visi brīnījāmies, ka ķeizars mūs atsūtījis uz tādu vietu. Bet še malā tika izcelti kareivji, lai ieņemtu cietoksni, un līdz ar viņiem strēlnieki, kas piederēja pie kuģiem. Bulgāri varonīgi cīnījās uz vaļņiem, un tikai otrā dienā mēs guvām virsroku. Man izdū- rās bulta caur roku, un es aizgāju atpakaļ uz kuģi, kur man izvilka bultu un apkopa roku; vakaram nākot, es, uz kuģa sēdēdams, noraudzījos, kā dega cietoksnis un kā mantziņa ļaudis atgriezās ar gūstekņiem, kuri nesa smagas nastas. Kuģis, uz kura bija Bardass un mantzinis, atradās vistālāk lejā un vistuvāk cietoksnim; tad nāca divi citi kuģi, tad mans un pēc tam pārējie cits aiz cita upes augštecē. Laiciņu pēc tumsas iestāšanās bija dzirdams troksnis uz viena no lejāk stāvošajiem kuģiem, un no citiem atskanēja saucieni, kas tur notiekot; domāju, ka Bar dass tur liek pārmācīt laupītājus. Drīz viss atkal apklusa un iestājās miers, vienīgi kauca vilki, kas saoda barību; bet es sēdēju, nevarēdams aizmigt aiz sāpēm rokā.

Kāds vīrs peldus tuvojās kuģim. Es dzirdēju viņu ūdenī, bet nekā nevarēju redzēt. Paņēmis šķēpu, jautāju, kas tur ir, jo bulgāri daudz ko varēja izgudrot; bet kļuvu priecīgs, izdzirdis no atbildes, ka tā mana dēla balss. Kad biju palīdzējis uztikt viņam uz kuģa, viņš sēdēja, smagi elpodams. Es teicu: — Labi, ka redzu tevi atkal; mana cerība nebija liela. — Viņš atbildēja klusā balsī: Bardass ir. nogalināts uz kuģa un daudzi līdz ar viņu. Mantzinis un viņa tēvs aizbēg ar zeltu. Tik daudz zelta vēl neviens nav redzējis. Mums jādzenas viņam pakaļ un tas jāatņem. Vai tev strēlnieki ir uz kuģa?

Devu viņam padzerties, lai viņš atkal var elpot, un atbildēju, ka kādi piecpadsmit strēlnieki ir uz kuģa, bet pārējie atrodas krastā. Bet es gribēju kaut ko vairāk zināt par šo zeltu, jo par to nekā nebiju dzirdējis.

Viņš dedzīgi teica: — Zelts pieder bulgāru karalim, kurš to turēja šeit paslēptu. Ķeizars to dabūja zināt un atsūtīja mūs šurp līdz ar mantzini, kuram uzticējās. Redzēju zeltu, kad to uznesa klājā, un palīdzēju to ar ķeizara zīmogu aizzīmogot. Bet mantzinis ienīst ķeizaru dēļ tā apsmiekla, kas viņa tēvam nodarīts; tēvs viņam ir līdz, un viņi abi kopā visu ir izdomājuši. Visi viņa pavadoņi bija pierunāti, un, kad bija iestājusies tumsa, Bardasu nogalināja un kuģa virsniekus līdz ar viņu, tāpat strēlniekus, kas uz tā atradās. Izdarīt to bija viegli, jo viņi nekā nezināja. Bet es domāju: nule zelts piederēja ķeizaram, un tikai ļaundaris varēja tam pieskarties. Nu tas pieder mantzinim. Kā tas būs, ja viņam to atņem? Tā es domāju; ielaidos ūdenī, kad neviens to neredzēja, un atpel- dēju šurp. Viņi domā, ka esmu nogalināts un nogrimis. Un nu atbildi tu man uz to: kam piederēs zelts, ja viņiem to atņems?

Es atbildēju: — Tad tādēļ mantzinis bija licis novietot savu kuģi lejāk par visiem, lai tas vieglāk varētu pazust tumsā. Un, ja viņi ir jau projām, tad zelts piederēs tam, kas to paņems un paturēs; tā tas uz jūras ir aizvien. Viņi tad nu vispirms pa straumi klusu peldēs uz leju un ķersies pie airiem, kad neviens to vairs nevarēs dzirdēt. Tad viņi uzcels buru, kad ausis gaisma, un ar šo vēju viņi īsā laikā var būt tālu jūrā. Būtu labi zināt, kurp viņi dosies. Tur ir ko domāt; un es nekā negribu iesākt, kamēr nezināšu, kā labāk rīkoties.

Halvdāns teica: — Mantzinis, man uzticēdamies, teica, ka mēs bēgšot uz Tmutorokanu aiz Krimas, kur izdalīšot mantu, bet pēc tam došoties pie hazāriem, kur būšot drošībā. No turienes katrs varēšot iet, kur gribēšot. Tā viņš teica ari citiem. No tā var saprast, ka viņš nedomā doties turp. Bet īsi pirms šī brauciena uzsākšanas dzirdēju viņu sačukstamies ar savu tēvu — reiz, kad bija pienākušas jaunas ziņas. Toreiz dzirdēju veco sakām, ka tas viņiem nākot par labu, ka Kijevas lielkņazs atkal esot sācis taisīt bērnus piegulētājām un vairs neturot godā savu augsto laulāto draudzeni, ķeizara māsu, tā ka draudzība starp viņu un ķeizaru sākusi jukt. Tā es dzirdēju viņu sakām, un tādēļ es domāju, ka viņi tagad dosies uz Kijevu.

Es teicu: — Halvdān, saprašanas tev netrūkst, domāju, ka tu šoreiz pareizi esi uzminējis. Bet, ja viņi dodas uz Kijevu, tad viņi dodas uz to pusi, kas mums ir tā labākā, un tā palīdz mums aizgādāt zeltu tuvāk uz māju pusi. Kad mēs viņus būsim dabūjuši tik tālu, tad Kijevā atradīsim brašus vīrus, ko līgt palīgā pret viņiem, ja tas būtu vajadzīgs. Patlaban mums nav ko steigties, jo sekot viņiem pār jūru tā, ka mūs redz, mēs nevaram. Viņi tad varētu satrūkties un nogriezties uz citu pusi. Bet īsi pirms dienas ausmas mēs bez trokšņa dosimies projām no šejienes; tad guļ paši labākie kuģu sargi. Biju noskumis, ka tu, Halvdān, mani atstāji, bet varbūt bija labi tā, kā tas notika, jo, kā rādās, mūs abus gaida liela laime.

Tā es toreiz runāju aiz nesaprašanas. Jo nav tāda Dieva, kam patiktos dzirdēt, ka cilvēki priekšlaikā priecājas par savu laimi.

Jautāju viņam par sievu, kas viņu bija aizvīlusi. Viņš atbildēja, ka mantzinim viņa apnikusi un viņš ieslodzījis viņu klosterī, jo viņai kļuvis par paradumu sist viņam pretim, kad viņš pārmācījis viņu; un, kad pats es atradu, tā Halvdāns teica, ka viņa izpriecājās arī ar citiem jauniem vīriešiem, apniku arī es.

Tas man šķita esam labi, un es viņam solīju daudz labākas sievas, kad būsim atgriezušies mājās ar zeltu.

Pacēlām enkuru, kad bija pienācis laiks, un iegriezāmies straumē ievilktiem airiem, airētājiem solos guļot, un slīdējām projām lejup pa upi, nevienam uzsaucienam ne- ntskanot. Kad kuģa ļaudis un strēlnieki pamodās, liku pasniegt viņiem labāku barību un vairāk dzēriena; darīju arī viņiem zināmu, ka mums jādzenas paka] zagļiem, kas aizbēguši ar ķeizara zeltu. Vairāk nekā es viņiem neteicu. Mans nodoms nebija izturēties negodīgi un nozagt ķeizaram kuģi un ļaudis, gribēju tos tikai aizņemties, līdz pūšu paveicis savu nodomu. Uz to, tā man likās, man bija tiesības, jo viņš bija man viena gada algu parādā.

Izbraucām ārā no upes un uz labu laimi burājām pāri jūrai. Bet, kad bijām atraduši Dņepras grīvu, ieraudzījām zvejniekus un dabūjām zināt, ka viens no ķeizara sarkanajiem kuģiem dienu iepriekš uzbraucis augšā pa upi. Mans kuģis bija mazāks nekā mantziņa kuģis, bet es nejutu nekādu baiļu, jo man klājā bija lezgīnu un hazāru strēlnieki, krietni, cīņā norūdīti vīri, bet viņam bija tikai viņa paša pavadoņi.

Airēšana bija grūta un atpūtas brīži īsi, bet es liku airētājiem izsniegt divkāršas vīna devas, kad viņi sāka kurnēt. Man šķita, ka mantzinim ar viņa smago kuģi vajadzēja klāties grūtāk. Nekādu zirgu baru krastmalās neredzēja un neviena patsinaka, par ko mēs priecājāmies, jo, kad patsinaki sāk laupīt vai gana savus ganāmpulkus šai vidū, viņi upi uzskata par savu ar visu, kas pa to peld, un neviens upes braucējs tad nevar krastā izvārīt sev barību. Viņi ir augstprātīgāki par visiem cilvēkiem un tie lielākie laupītāji, un pat pats ķeizars ik gadu maksā viņiem draudzības naudu.

Ceturtā dienā divi beigti vīri peldēja uz leju pa upi. No zīmēm uz viņu mugurām varēja domāt, ka tie bija no mantziņa airētājiem, kuri bija pārguruši. Es to uzskatīju par labu zīmi un cerēju panākt viņu pie krācēm. Nākošajā dienā atkal pretim peldēja beigti vīri, bet tie nebija no mantziņa ļaudīm. Pēc tam atradām viņa kuģi avarējušu un tukšu uz kāda zemesraga. Sapratu, ka viņš sastapis kādu upes kuģi un to paņēmis, lai ātrāk tiktu uz priekšu un vieglāk tiktu augšā velkamajā vietā. Jo karakuģi, kam ir ķīlis, ir grūti vilkt ar veltņiem. Nekas tur nebija redzams, izņemot divus airētājus, kas bija atstāti nespēka dēļ. Kad viņiem bija iedots vīns, viņi atžirga un pastāstīja, ka mantzinis savu kuģi uzcēlis uz veltņiem šodien. Bet ne vēršus, ne zirgus nav varēts dabūt nomāt, jo piekraste esot tukša no ļaudīm, un par vilcējiem viņam esot vienīgi airētāji, kuri visi esot noguruši. Tādēļ tālu viņš nevarot būt ticis.

Mēs ar Halvdānu jutām lielu prieku, to dzirdēdami. Paņēmuši strēlniekus sev līdz, devāmies uz augšu pa vilcēju pēdām. Starp otru un trešo krāci mēs viņus ieraudzījām. Nu, pagriezušies uz zemes pusi, ātri devāmies uz priekšu un aiz patsinaku virsaiša kapa ar galvaskausiem, kas tur atrodas kādā pakalnā, gaidījām ar uzvil ktiem lokiem, līdz viņi pienāca mums tuvu klāt. Es redzēju mantzini un viņa tēvu ejam kuģim līdzās pilnā apbruņojumā, ar zobenu rokā. Četriem strēlniekiem vajadzēja tēmēt uz viņiem, pārējiem uz tiem vīriem, kas uzraudzīja vilcējus.

Loki džinkstēja, un vīri krita, un mēs nu visi ķērāmies pie zobeniem un, urrā saukdami, metāmies uz priekšu. Auētāji pie virvēm nometa tās un bēga, un izcēlās vispārējs sajukums, bet mantzinis un viņa tēvs nekrita, jo velns un viņu bruņas tos labi aizsargāja. Protospatari- uss Zaharija, kuru bultas bija ieskrambājušas, bēga pats pirmais, jaunekļa soļiem. Bet man acis vairāk bija pie mantziņa. Redzēju viņu pārsteigumā pagriežamies atpakaļ, melnā bārda izcēla sejas bālumu, kad viņu aizsniedza bultas un saucieni. Viņam izdevās sapulcēt vīrus ap sevi, un viņš sauca varenā balsī, jo laikam šķirties no tada daudzuma zelta viņam bija licies grūti. Kaut viņš būtu stāvējis, kamēr es piesteidzos pie viņa.

Halvdāns, es un strēlnieku vadonis, kāds lezginu vīrs, Abhars vārdā, — mēs pirmie piesteidzāmies un cirtāmies ar vīriem, kuri mantzinim bija nostājušies priekšā. Redzēju viņu rādām zobus, kad viņš bija pazinis Halvdānu; bet mēs viņam klāt netikām, jo viņa vīri sīvi cīnījās, lai gan viņš pats tikai stāvēja aiz viņiem. Nu piesteidzās strēlnieki, un mantziņa vīri visi tika atspiesti līdz kuģim, tomēr, kad bijām nogāzuši tos, kas mums turējās pretim, viņš pats bija projām un daži no viņa vīriem līdz ar viņu.

Tumsa nu vairs nebija tālu, un es biju lielās šaubās par to, ko tagad labāk darīt. Strēlnieku vadonis bija vīrs, kurš aizvien darīja, ko viņam lika, pie tam nekā nejautādams. Viņam es pavēlēju ņemt savus vīrus un, cik vien ātri iespējams, dzīties pakaļ bēgļiem augšup gar upi neatlaidīgi līdz pat tumsas uznākšanai. Teicu viņiem, ka ķeizars izsolījis simt sidraba naudas gabalu par mant- 7.iņa galvu un tikpat daudz par veča galvu un ka visu to Izmaksāšu tam, kurš pie manis atgriezīsies ar viņu galvām.

Viņš ar saviem vīriem aizsteidzās. Un mēs ar Halv- dānu nu, vieni paši palikuši, uzkāpām uz kuģa. Kuģa Iekštelpā, paslēpta aiz maisiem un mucām, atradās manta; lur bija četras nelielas lādes un septiņi ādas maisi, visi nr ķeizara zīmogu. Bet, ko es jutu, šo bagātību ieraugot, bija tikai bailes un lielas rūpes. Jo, ko lai mēs tagad darām un kā lai šo mantu pārvedam mājās, citiem nezinot, to grūti bija izdomāt. Halvdāns teica: — Līdz strēlnieki atgriezīsies, mums manta ir jānoslēpj. — Es teicu: — Kur mēs atradīsim paslēptuvi tādam daudzumam? — Viņš teica: — Varbūt upē. — Tev taisnība, es teicu, paliec še par sargu, es iešu apskatīties.

Nogāju pie upes un tur atradu vietu, par kuru jau esmu stāstījis, kam pāri plūda duļķains ūdens. Palīdzējām viens otram aiznest mantu turp un to labi noslēpt; bet, labi pārdomājis, es divus maisus ar sidrabu atstāju uz kuģa.

Abhars un viņa vīri nu atgriezās atpakaļ. Viņi atnesa trīs galvas, bet ne tās, kuras es būtu vēlējies. Paēdām un padzērām no tā, kas uz kuģa atradās. Pēc tam teicu viņam: — Te tu redzi, Abhar, šos divus maisus ar ķeizara zīmogu. Tā ir tā manta, ko mantzinis Teofils un viņa tēvs nozaguši ķeizaram. Vai tas zelts vai sidrabs, to nezinu, jo ķeizara zīmogu neviens nevar aizskart. Lieta ir grūta tādā ziņā, ka šī manta tūliņ jāaizgādā drošībā pie ķeizara. Bet man ir viņa pavēle neatgriezties bez mantziņa galvas. Tādēļ mums nu ir jādara labākais, ko varam. Mēs ar manu dēlu tagad dosimies augšup gar upi meklēt mantzini līdz pašai Kijevai; un diviem no taviem vīriem, kas būtu ar mieru, ir jānāk mums līdz. Bet tu līdz ar visiem citiem ar mantu atgriezīsies pie mūsu kuģa un liksi stūrmanim būrāt uz Miklagordu. Mums pārējiem tad būs jāatgriežas mājās, kā būs iespējams, kad mūsu uzdevums būs izpildīts.

Tie bija mani vārdi. Abhars palocīja galvu un pacilāja maisus, cik tie smagi. Viņš parunāja ar saviem vīriem, un divi hazāri bija ar mieru iet mums līdz. Abhars un pārējie nu ar sidraba maisiem devās projām; un es biju apmierināts, ka tik tālu viss bija izdevies labi. Abus strēlniekus paturēju, lai, kad dosimies augšup gar upi, viņi mums palīdzētu sameklēt laivu. Jo priekšā varēja but laupītāji un ari mantzinis, kad būs apdomājies. Manas domas bija tās, ka viņš vēl aizvien turpina bēgt, bet tā bija maldīšanās.

Mēs bijām noguruši, un tonakt es pirmais stāvēju sardzē; pēc tam sardzē norīkoju vienu no hazāriem. Bet viņam vajadzēja būt aizmigušam, lai nelaime notiktu. Jo tanī naktī, kamēr mēs visi gulējām pie mantziņa kuģa, viņš mūs pārsteidza kopā ar savu tēvu un četriem vīriem, kas viņam vēl bija atlikuši. Es pamodos no akmeņu grabēšanas, kādam uz tiem izslīdot, un uzlēcu kājās ar zobenu rokā. Divi vīri metās man klāt, bet mēnesgaismā es redzēju mantzini nogalinām vienu no hazāriem un skrienam klāt Halvdānam ar paceltu zobenu. Ilalvdānam vajadzēja būt cieši gulējušam, jo viņš tikko paguva satvert zobenu; bet es būtu atdevis savu dzīvību un visu zeltu, ja vien pagūtu laikā piesteigties palīgā. Tie vīri, kas man stāja pretim, nogāzās beigti, man pie tā nemaz nepiedomājot. Bet Halvdāns jau gulēja miris no zobena cirtieniem, kad piesteidzos pie mantziņa. Cirtu ar abām rokām, un tas bija mans pēdējais un labākais cirtiens. Tas pārdalīja bruņucepuri un bruņumici un pāršķēla viņam galvaskausu tik dzi|i, ka redzēju zobus izkrītam viņam no mutes. Bet, kad nāve jau viņu māca, viņa zobens iedūrās man acī; es nogāzos zemē un jutu, ka miršu, bet man nekas nebija, jo domāju: Halvdāns ir miris, un es esmu viņu atriebis; viss nu ir padarīts.

Nu es esmu noguris un visu esmu pateicis. Turpmākais, ko zinu, ir tas, ka gulēju saistīts un ka protospatariuss Zaharija, man līdzās sēdēdams, smējās tādiem smiekliem, kuros nebija jau vairs nekā cilvēcīga. Viņš stāstīja man, kā mani sakropļošot, un daudz ķērca par zeltu. Es spļāvu viņam virsū un teicu, lai viņš parāda savas ausis. Viņam vēl bija palicis viens vīrs; viņi nocirta man roku; bet uz kuģa viņiem bija karsta eļļa, kurā apmērcēt stumbeņu, Tai es nenomirtu par ātru. Viņš solīja man ātru nāvi, ja pateikšu, kur atrodas zelts. To es viņam nenovēlēju; nekādu moku arī nejutu, jo savā dvēselē biju miris. Teicu viņam, ka zelts ir cejā pie ķeizara, un viņš tam ticēja, ko teicu. Vairāk mēs par to nerunājām.

Nākošais, ko apzinos, bija kliedzieni, ko dzirdēju; kāds vīrs vaidēja, sāka kāsēt un tad apklusa. Pēc tam gulēju laivā, kas tika vilkta pa zemi. Man deva dzert, un es nekā neapzinājos. Tad laiva peldēja pa ūdeni, bet es pa lielākajai daļai gulēju kā miris. Tas, kurš airēja, daudz runāja, un vienu daļu no tā es sapratu. Tas bija viens no hazāriem. Viņš dziedāja, svilpoja un bija priecīgs. Uzbrukuma laikā viņš bija aizbēdzis un noskrējis visu ceļu atpakaļ līdz manam kuģim, bet tas bijis projām. Viņš atgriezies un pielīdis tuvu klāt abiem tiem, kas ap mani darbojušies; tos viņš nogalinājis ar bultām. Kādēļ viņš bija uzņēmies pūles nodarboties ar to, kas vēl bija palicis no manis, to neviens nevar zināt; viņš laikam būs bijis labs cilvēks, kādi hazāri bieži mēdz būt. Divi nabaga vīri bija pārnākuši no otra krasta aplaupīt mirušos. Tiem viņš bija atdāvinājis mantziņa kuģi ar visu, kas tanī atradās, lai viņi dod viņam savu laivu un palīdz dabūt mani garām velkamajai vietai. Tā arī bija noticis; bet par to man ir zināms tikai tas, ko viņš teica.

Viņš daudz smējās, teikdams savu laimi, jo pie mantziņa un viņa tēva, kuri gulēja miruši, viņš bija atradis ir sidrabu, ir zeltu lielā daudzumā, un bruņas un ieroči, ko viņš no abiem bija paņēmis, bija augstākā labuma. Arī pie citiem viņš bija atradis naudu un rotas un pie mana dēla skaistu gredzenu. Viņš nu domāja nopirkt sev zirgus Kijevā un vienu vai divas sievas un tad atgriezties pie savas tautas kā bagāts vīrs bruņās. Viņš mani kopa, cik labi prazdams, man to visu stāstīdams. Bet es būtu gribējis izvclties no laivas ārā un noslīkt, tikai biju pārāk vārgs.

Viņš zināja, ka biju gribējis tikt uz Kijevu, un, kad tur nonācām, viņš mani nodeva mūkiem. Gribēju atlīdzināt viņam ar sidrabu, jo man vēl bija mans zutenis neaizskarts, bet viņš nekā negribēja ņemt. Viņam esot diezgan, un Dievam patīkamu darbu viņš esot izdarījis, izglābdams mani.

Nu paliku pie mūkiem, kuri mani kopa; beidzot man palika labāk, un es sāku atksrl domāt par zeltu. Vīri no mūsu puses nāca pie mūkiem un izjautāja mani. Viņi saprata, ka gribu atgriezties mājās un ka par vedumu es varu samaksāt. Tā es tiku augšā pa upi, viens mani nodeva otram, līdz es beidzot nokļuvu uz gūtu kuģa, kur mēs sastapāmies.

Visu laiku man bija ļoti grūti, domājot par to, ka neko nevarēšu pateikt par bulgāru zeltu, ja arī nokļūšu mājās pie radiem. Bet ar tavas gudrības palīdzību, priesteri, viss nu ir pateikts, un es tagad mierīgāk varu nomirt.

Bet ar zeltu lai Pūķis dara, kā atrod par labāku. Tā ir liela manta, kuras pietiek daudziem. Neviens nevar pateikt, cik daudz viss šis zelts ir vērts un cik daudz asiņu tā dēļ ir izliets. Tas gu| tur, kur jau teicu; un tam, kas to zina, nebūs grūti to atrast. Un vēl ir viena zīme tuvu tai vietai, kur zelts atrodas; tie ir kauli, ko vārnas nu būs noknābājušas plikus, — mantziņa Teofila un pro- tospatariusa Zaharija kauli — lai viņu dvēseles, miera neatrazdamas, mūžīgi klīst gar upi — un mana dēla Halv- dāna dvēsele, viņam lai Dievs palīdz.

Ceturta nodaļa

Kā viņi apspriedās par zelta pārvešanu.

Pūķis aizsūtīja vīru ar ziņu Tūkem, tiklīdz bija dabūjis dzirdēt par zeltu.

— Saki viņam, — tā viņš teica, — ka lieta grozās ap braucienu uz austrumiem pēc lielas mantas un ka par to apspriesties es vislabāk gribētu ar viņu. Labi būtu, ja viņš ātrāk steigtos šurp.

Tūke nebija skubināms, un, iekām Ārem un priesterim stāsts bija gatavs, viņš ieradās Grēningē, kārodams dzirdēt vairāk par to, kas taisījās notikt. Tiklīdz viņš bija apsveikts un iebaudījis alu, viņš teica:

—  Vēsti man nesa par piepūstu buru, airu čikstiem

un austrumu zeltu. Garu ceļu steigties vilināja smarža: jūras putu sāls un ķīļa darva.

Bet Pūķis bija apdomīgāks un atbildēja:

—   Četrdesmit airu un gudras domas nava vēl diezgan neziņas ceļam.

Ne jau steigā var jūrnieki sagrābt tālo zeltu Gordarīkē.

—   Bet manta ir pārmērīgi liela, — viņš piebilda, — tā ka tik lielā nesaprašanā es sen neesmu bijis. Ilva man padomu negrib dot. Viņa saka, ka man pašam tas jāiz- Icmjot, un to viņa vis nesaka katru dienu. Tādē| atsaucu tevi šurp sev palīgā. Se ir Ulofs Vasarasputns, kurš pats ir bijis austrumos un kura gudrība ir liela. Bet ir labāk, ja ir trīs dalībnieki tik svarīgā apspriedē.

Tūke nu dabūja dzirdēt visu par Āres likteni un bulgāru zeltu, tikai par vietu, kur zelts atradās, Pūķis nekā neteica.

—   To zināšanu paturēšu pats pie sevis, līdz mēs būsim tur, — viņš teica. — Jo zelts var būt par cēloni visādām nelaimēm; un, ja priekšlaikā kļūtu zināms, kur manta atrodas, tas varētu nākt citiem ausīs un kāds varētu aizsteigties man priekšā. Ja šis zelts paņemams, tad tas paņemams man pašam, jo tas ir man mantojums no Āres, kurš sevi uzskata it kā par mirušu. Bet ar tiem, kas man palīdzēs, dalīšos un nebūšu skops, ja brauciens notiks. Nejūtos labi no tā laika, karnēr esmu dzirdējis par šo zeltu; reizēm es tikpat kā nevaru gulēt dažādu neskaidru domu dēļ. Manas lielākās rūpes ir tās, ka ilgu laiku būs jāpaliek no mājas projām. Un otras tās, ka būs jāizliek daudz naudas krietnam kuģim, kā arī kuģa ļaužu algām. Un, ja tad man mantas dēļ ir jāpieviļas, ja kāds to jau ir uzgājis, tad daudz būs izšķiests bez labuma.

Tūke bez kādas šaubīšanās bija gatavs piedalīties braucienā.

—   Un mans labais padoms tev, Pūķi, būtu, lai tu brauc, — viņš teica. — Citādi tu te staigāsi, domādams par šo zeltu, līdz beidzot vairs nevarēsi ne ēst, ne gulēt un nekad vairs nejutīsies labi. Var notikt, ka tu tikmēr gudrosi un gremzīsies, līdz zaudēsi prātu; esmu dzirdējis pat vēl ļaunākas lietas. Brauciens būs garš, tas tiesa, bet tas taču ir saprotams, ka tādas mantas dēļ tev ir jāuzņemas grūtības. Kas uz mani zīmējas, tad ar ādu tirdzniecību neiet labi, un manai sievai arī ir gaidāms bērns. Tādēļ es bez rūpēm varu braukt līdz;

—   Ari Raps man deva padomu braukt, — Pūķis teica, — bet tas bija tad, kad pats viņš cerēja tikt līdz. Bet, kad viņam teicu, ka viņam jāpaliek mājās gādāt par saimniecību un ļaudīm, viņš apdomājās un ieteica man aizmirst zeltu un palikt mājās. Tēvam Vilibaldam ir cits padoms: viņš saka, ka esmu bagāts diezgan un pietiekami vecs, lai vairāk domātu par debesīm nekā par zemes mantu. Tomēr man nenākas viegli piekrist viņam šai lietā.

—   Tur priesteris maldās, — Tūke teica, — lai cik gudrs viņš būtu citās lietās. Jo ar cilvēku ir tā, ka par mantu un zeltu viņš domā vairāk, kad kļūst vecāks. Tā tas bijis ar konungu Haraldu, saka mana sieva; viņš bija gudrākais no visiem cilvēkiem, kaut gan vienreiz man izdevās viņu pievilt. Pats es arī ar katru gadu jūtu aizvien lielāku niknumu pret gotlandiešu tirgotājiem pie Kal- mares, pat tad, ja viņi par manām ādām nemaksā mazāk kā agrāk.

—   Ir arī vēl citas lietas, kas nāk ar gadiem, — Pūķis teica, — un nav zināms, vai es garu braucienu panesīšu tikpat labi kā agrāk.

—   Esmu vecāks nekā tu, — Tūke teica, — bet gadi mani nespiež. Un nav jau vēl tik sen, kad dzirdējām, ka tu nogalinājis divus berserkus ar slotas kātu. To tiešām var saukt par veiklu darbu, kurš, kā man šķiet, liecina, ka tevī vēl aizvien ir jaunība, ja tu arī pats tam negribi ticēt. Viņi skrējuši pakaļ tavai meitai Ludmilai, kā esmu dzirdējis; par to viņu apskaudīs sievieši, un vīrieši pūļiem griezīsies viņai apkārt. Bet nu gan es gribētu dzirdēt, kādu padomu tu, Ūlof. dod šai lietā.

—   Mēs ar Pūķi daudz par to esam runājuši, — Olofs Vasarasputns domīgi teica. — Esmu bijis tikpat šaubīgs kā viņš un nekāda padoma neesmu varējis dot. Es vislabāk zinu, cik garš ir šis ceļojums un kādas briesmas ar to ir savienotas; bet ar krietniem vīriem pilnu kuģi daudz ko var uzdrošināties. Pūķis vēlas, lai piedalos braucienā, ja tas iznāktu, bet mani kavē dažas grūtības. Bet ir tiesa, ka es varētu būt ļoti noderīgs, jo pazīstu visu Miklagor- das ceļu un lielo upi ar tās braucamiem ceļiem. Nu beidzot esmu izšķīries, un mans padoms ir šāds: tev jābrauc zeltam pakaļ; un es tevi pavadīšu braucienā, ja tu man dosi savu meitu Ludmilu par sievu.

—   Ko es teicu? — Tūke smiedamies iesaucās. — Te jau mums būtu pirmais no bara.

—   Tev jau ir sieva, — Pūķis teica.

—   Man ir divas, — Clofs atbildēja, — jo tāds pie mums ir vīriešu tikums. Bet tās es aizdzīšu projām, ja tu man dosi savu meitu.

—   Labāku znotu grūti nāktos dabūt, — Pūķis domīgi teica, — un būtu jau labi apprecināt viņu, iekām vēl citi berserki kaukdami sanāk viņai apkārt. Bet tā ir svarīga lieta, par kuru vēl der padomāt. Vai tu par to esi runājis ar maniem sieviešiem?

—   Tas no manis nebūtu labi darīts, ja es ar viņām būtu runājis, pirms pie tevis neaptaujājies. Bet es domāju, ka Ilva nebūs man pretim šai lietā. Viņa zina tikpat labi kā tu, ka esmu bagātākais virsaitis visā Finvēdē ar maniem septiņi«'i divdesmitiem govju un ar telēm tur klāt; mana dzimta tur ir arī tā vecākā.

—   Pats par savu dzimtu es nekā nesaku, kaut arī tā varbūt ir dižāka kā daudzas citas, — Pūķis teica, — jo Vīdfamne ir no manas cilts un viņa vārdu nes mans jaunākais dēls. Bet meitēns ir konunga Haralda meitas- meita, tas tev ir jāapdomā, tā ka tādas sievas tev neatrast, kaut tu arī visu Smolandi izmeklētu. Manas domas tādēj ir tādas, lai tu tās sievas, kas tev ir, aizdzen tālāk projām — ne tikai līdz alus darītavai vai cepjamai istabai, ja tu gribi manu meitu; citādi viņa ar tevi labi nesadzīvos, ja tu neturēsies pie viņas vienas.

—   Tā goda viņa ir vērta, — Ūlofs teica, — un to es jau esmu dabūjis manīt, ka mājās nav nekāda lāga miera, ja ir vairāk par vienu sievu. Bet nu man ir liels prieks, ka tu man neesi pretim šai lietā, un tādēļ es tev pateicos.

—   Nepateicies man pārāk ātri, — Pūķis teica. — Pirms mums jādzird, ko Ilva par to sacīs. Izlēmējs gan esmu es, bet gudrs vīrs aizvien Jauj arī savai sievai teikt vārdu tādās lietās.

Nu Ilva tika ieaicināta uz apspriedi, un, kad viņa izdzirda, par ko bija runa, viņa teica, ka tas viņai nenākot gluži negaidīts.

—   Un tādu bildinātāju nevar atraidīt, — viņa teica. — Jo tu, Ūlof, esi ir bagāts, ir no labas dzimtas, tā ka tev līdzīgu grūti būtu atrast šais novados. Pie tam .tu esi vīrs ar prātu, kas man aizvien ir šķitis kaut kas vērtīgs. Ir tiesa, ja tu būtu vēl gudrāks, nekā jau esi, tad būtu vēlējies sev Odniju, kura ir lēna un padevīga un tikpat labi noaugusi kā māsa, bet vīri šais lietās dara tik labi, cik labi tas viņiem ir iespējams, jo labāk darīt viņi nevar. Man tas ir labāk, ka izvēlies Ludmilu, jo viņa ir nevaldāma un ar viņu ir grūti cīnīties. Bet varbūt būs labāk, kad viņa dabūs vīru.

— Tā tas ir, — Tūke teica. — Nekā |auna par meiteni nevar teikt. Viņa pēc dabas nav Jaunāka, kā tu pati biji, kad mēs ar Pūķi konunga pilī tevi pirmoreiz redzējām. Tomēr drīz vien tu bija padarīta rāmāka, un es nekad neesmu dzirdējis Pūķi par tevi sūdzamies.

—   Tu muldi, Tūke, — Ilva teica. — Neesmu savaldīta. Mūs, no Gorma asins, nekad nevar savaldīt. Mēs esam, kādas mēs esam paša Dieva priekšā. Bet Pūķis nogalināja Sigtrigu un iedeva man Almansura zelta kaklarotu, to tu neaizmirsti; tad es sapratu, ka viņš ir man līdzīgs, jo t° neviens cits nevarētu izdarīt, izņemot viņu. Bet nenāc un nesaki, ka esmu tikusi savaldīta.

—   Tā bija noderīga kaklarota, — Pūķis teica, — to neviens nevar liegt. Un, kā rādās, tad arī Ludmilai var iznākt otra tāda, ja dabūjam zeltu mājās. Nu tu, Ulof, pats ar viņu vari runāt, pēc kam viņu uzskatīsim par tavu līgavu. Un kāzas svinēsim tad, kad atgriezīsimies no brauciena, ja tu līdz tam laikam būsi atsvabinājies no savām sievām.

Ulofs teica, ka šai ziņā nekādas grūtības Finvēdē nepastāvot; atliekot tikai sievām godīgi samaksāt un ļaut, lai viņas iet. To viņš drīz varot nokārtot; un, pēc viņa domām, precības ar Ludmilu būtu svinamas pirms aizbraukšanas. Bet tam kā Pūķis, tā Ilva bija pretim, un beidzot palika tā, ka viņam vajadzēja paciesties.

Tiktāl Olofain Vasarasputnam viss bija padevies labi šai lietā, ja viņš arī nebija panācis visu, ko bija gribējis. Ludmila viņu saņēma labi, un viņiem daudz bija ko runāt. Visi varēja redzēt, ka viņa bija ļoti apmierināta, ja viņa arī vēlāk Odnijai un Ilvai atzinās, ka sagaidījusi, ka tāds virsaitis kā Ūlofs atnesīs pilnas rokas dārgu rotu. Viņa jautāja Olofam, vai viņš esot nikns, kad esot sadzēries, un va-i esot mundrāks no rītiem vai vakaros. Arī par to viņa daudz ko gribēja zināt, kā izskatījās abas viņa sievas, no kurām viņš viņas dēļ gribēja šķirties, kā arī par viņa mājām un govīm; kādi viņam bija puiši un meitas un kāda bagātība lādēs. Visās šais lietās viņš deva viņai tādas atbildes, ka viņa bija apmierināta.

Bet tēvs Vilibalds rādīja nopietnu seju, dabūjis visu to dzirdēt. Jo ātrumā neviens par to nebija padomājis, ka Olofs Vasarasputns bija nekristīts vīrs, kas tēvam Vili- baldam šķita esatn kaut kas ļoti ļauns. Jaunu meiteni, kuru viņš pats bija nokristījis, nevarot atdot pagānam; vienīgi ja Olofs pirms tam kristītos, varētu notikt šīs precības. Par to nu izcēlās asa vārdu maiņa starp sievietēm, jo Asa piekrita priesterim, bet Ilva un Ludmila bija viņam pretim. Beidzot Pūķis vēlēja ķildu tagad izbeigt, jo nu viņiem esot jādomā par braucienuL par citu visu laika diezgan būšot runāt vēlāk. Ja tad Olofs gribēšot likties kristīties, būšot labi; ja ne, meiteni viņš tomēr dabūšot.

—   Pēc tam viņai būs laika diezgan padarīt viņu par kristīgo, ja viņai šķitīs, ka ir vērts to darīt, — viņš teica.

Asa viņu asi nosodīja par šiem vārdiem; bet Pūķis lūdza viņu neaizmirst Āri un apdomāt, ka tie bija kristīti cilvēki, kas tā ar viņu bija apgājušies.

Tēvs Vilibalds drūmi sēdēja un teica, ka pēc tam, kad tūkstošais gads pagājis un tiesas diena nebija iestājusies, kalpošana Kristum neesot vairs tik nopietna.

—   Un, ja tā turpināsies, — tā viņš teica, — velns beidzot uzvarēs un jūs visi kļūsit atkal par pagāniem.

Pūķis tomēr lūdza viņu nesaīgt un nedomāt par viņiem tik ļauni.

—   Jo es esmu mierā ar Kristu un mana cerība ir tā, ka viņš ir mierā ar mani, — viņš teica, — ja arī izprecinu savu meitu tā, kā pats atrodu to par labāku. Tur vajadzētu daudz kā, lai es no viņa atstātos, jo viņš man aizvien ir bijis labs palīgs.

Tūke teica, ka šai sakarā viņš varot pastāstīt jaunas ziņas no Vērcndas.

—   Jūs jau vēl atcerēsities priesteri Rainaldu, — viņš teica, — to pašu, kurš Kristus dēļ nogāza veco Stīrkāru no akmens. Nu vecene, pie kuras viņš nokļuva verdzībā, ir mirusi, un viņš ir brīvs vīrs un lielā cieņā pie daudziem. Priesteris viņš ir joprojām, bet Kristum viņš vairs nekalpo. Kristus viņam bija apnicis, vergojot pie vecenes; un nu viņš nolād visu, kam kāds sakars ar viņu, un, turēdamies pie Freija, sakrāj lielu bagātību ar savu māku. Visas sievas klausa viņam un uzskata viņu par varenāko mācītāju, kāds virdos jebkad redzēts. Stāsta, ka viņš sapulcējis ap sevi vīrus un jau esot it kā par virsaiti tādiem, kas nekur neesot piederīgi.

Tēvs Vilibalds noklausījās to ar šausmām. Nu viņam, tā viņš teica, turpmāk vairs neesot jāaizlūdz Dievs par šo vīru. Viņš gan pirmoreiz dzirdot, ka kāds priesteris no brīva prāta atdevies velnam.

Ilvai šķita, ka viņam esot bijušas savas labās puses un esot jānožēlojot, ka viņam nodevies tik ļauni. Bet Pūķis smējās.

—   Ļaujiet viņiem abiem ar velnu mierīgi sadzīvot, — viņš teica. — Mums ir svarīgākas lietas, par ko domāt.

Viņš nu vairs nešaubījās, ka jābrauc pēc zelta. Tika nolemts, ka, gadījumā ja lejā piekrastē būs nopērkams labs kuģis, viņi ap Jāņu laiku dosies ceļā.

—   Visgrūtāk būs ar kuģa ļaudīm, — Pūķis teica. — Mums ir vajadzīgi labi kuģinieki, bet še zemes iekšienē tādu ir trūkums, un līgt svešiniekus var izrādīties bīstami ar tādu kravu, kādai mums jābrauc pakaļ. Prātīgi būtu ņemt nedaudzus, jo tad alga iznāk mazāka, kaut arī gudrāk varbūt būtu ņemt lielāku skaitu, jo nezinām, kādas briesmas mūs gaida.

Piektā nodaļa

Kā viņi burāja uz salu Vi*.

Clofs Vasarasputns devās uz mājām sagatavoties braucienam un Hatandē salīgt kuģa ļaudis starp vīriem, kuri viņam bija pazīstami; bet Pūķis ar Tūki abi nojāja uz piekrasti meklēt kuģi. Upes grīvā viņi atrada vienu, kas bija pārdodams. Tā īpašnieks sāka tapt vecs un gribēja to pārdot, lai varētu izdalīt mantojumu savām meitām. Tas rūpīgi tika apskatīts un izrādījās esam labā kārtībā. Tam bija divdesmit četri pāri airu, un tādus kuģus skaitīja pie labākajiem, bet Pūķim šķita, ka nekaitētu, ja tas būtu lielāks. Tūke tam piekrita.

—   Jo būsim lieli virsaiši, kas ar to burās, — viņš teica,

—   trīsdesmit pāru airu nemaz nebūtu par daudz tādiem vīriem kā mēs.

—   Velkamās vietās, — teica Haralds Pūķa dēls, — kur kuģis būs jāvelk pa zemi, kā mums Olofs Vasarasputns stāstījis, jums varbūt liksies, ka tas ir liels diezgan.

—   Tev, Pūķi, ir tāda laime, — Tūke teica, — ka gudrība nav tev pašam vien, bet to ir mantojuši arī tavi bērni.

—   Nav labi, ka vīru pamāca viņa dēls, — Pūķis teica,

—   un, kamēr es būšu noteicējs, tāda paraduma še nebūs. Bet šoreiz man jāpiekrīt, ka puikam ir taisnība. Tas būs smagāk nekā vilkt svētā Jēkaba zvanu.

—   Mēs toreiz bijām jauni viri, — Tūke teica, — nu mēs esam lieli virsaiši, un mums pašiem nebūs jāķeras pie virvēm. Lai velk jaunie, kamēr mēs iesim blakām un, īkšķus aiz jostas sabāzuši, brīnīsimies, cik viņiem maz spēka. Bet tāds kuģis kā šis tiešām prasīs no viņiem daudz pūliņu.

Beidzot pēc ilgas tirgošanās Pūķis nopirka kuģi.

Ap upes grīvu atradās daudz lielu saimniecību; tur viņš nopirka vēršus, cūkas un iesalu un sarunāja ar zemniekiem par alus darīšanu, lopu kaušanu un gajas kūpināšanu, lai kuģis būtu labi apgādāts ar ēdienu un dzērienu. Viņš bija joti pārsteigts, kad atrada, cik viss maksās sidrabā; viņa rūpes kļuva vēl lielākas, kad viņš apkārtējās mājās bija nolīdzis zināmu skaitu jaunu vīru viena gada tālbraucienam; un viņš nobēdājies jāja mājup līdz ar citiem, murminādams, ka šis bulgāru zelts gan ievedīšot viņu nabadzībā un postā.

—   Viena mācība nu man ir. — Haralds Pūķa dēls teica, — tā, ka vajag daudz sidraba, lai iegūtu zeltu.

—   Tas no tevis bija labi teikts, — Tūke ierunājās, — ja tu tā turpināsi, tu beidzot būsi tikpat gudrs kā tavs mātestēvs. No Odina rokassprādzes ik trešdienas noriešoties jauna rokassprādze, kā stāsta veci ļaudis, tā ka tagad viņam to droši vien būs ļoti daudz; bet, ja nebūtu pirmās, viņam nebūtu nevienas. Nekad neuzmeties par vikingu, ja tev nav daudz sidraba, arī ne par ādu tirgotāju — tas ir mans padoms. Tikai skaldi var iegūt bagātību ar divām tukšām rokām, bet tad viņiem ir jāvar sacerēt labākas vārsmas nekā citiem, kas ir tas nepatīkamākais pie šī amata.

Atpakaļceļā viņi iegāja pie Sūnes Gaišreģa, jo Pūķim bija tur kāda darīšana.

Sūnes mājas bija lielas un plašas un pilnas viņa dēlu un viņu bērnu. Pats viņš nu jau bija pārmērīgi vecs un ļoti salīgs; pie uguns sēdēdams, viņš kaut ko murmināja pats pie sevis. Pūķis goddevīgi sveicināja viņu, un pēc brīža Sūne viņu pazina un draudzīgi atņēma sveicienu, apjautādamies pēc jaunām ziņām un sākdams runāt par savu veselību. Tik laba kā iagrāk tā neesot, bet nevarot arī žēloties. Viņš priecājoties, tā viņš teica, ka saprašana viņam esot tāda pati kā agrāk: vēl aizvien viņam tās esot vairāk kā citiem.

Vesels bars viņa dēlu bija sanākuši iekšā apsveicināt svešiniekus un paklausīties viņos; tie bija spēcīgi vīri dažādos vecumos. Izdzirduši tēvu runājam par savu prātu, viņi sāka saukt, ka vecis tikai muldot niekus: prāta viņam vairs nemaz neesot, tā viņi teica, tik vien esot kā tā mēle un plukšķēšana. Sūne noskaitās un, spieķi vicinādams, panāca to, ka viņi apklusa.

—   Viņi runā aiz vientiesības, — viņš teica Pūķim. — Viņi domā, ka saprašanu esmu iztērējis, viņus dzem- djnot, un ka man pašam vairs nekas nav palicis pāri. Bet tā ir maldīšanās, to tūliņ var redzēt, jo nekā daudz no tā viņi vis nav mantojuši. Bet tā ir, ka es reizēm samainu viņu vārdus vai esmu tos pilnīgi aizmirsis, un tas viņus tā kaitina, ka viņi mani nevar ciest. Patiesībā tur no tiem viņu vārdiem nekā nav, ko atcerēties.

—   Esmu še atjājis, kā pie tevis, tā pie taviem dēliem, — Pūķis teica. — Dodos tālbraucienā uz Gordarīki austrumos kāda mantojuma dēļ. Kuģi jau esmu nopircis. Sai braucienā varbūt būs vajadzīgi braši cīnītāji. Un, tā kā aizvien esmu dzirdējis teicam, ka tavi dēli esot izveicīgi vīri, tad biju iedomājies, ka būtu labi dažus no viņiem sarunāt braucienam. Es maksāju kārtīgi algu, un, ja labi izdodas, var iznākt mantas dalīšana pēc atgriešanās.

Sūne atdzīvojās, to izdzirdis. Labāku ziņu viņš sen neesot saņēmis, tā viņš teica; un vienu pūli savu dēlu viņš labprāt sūtītu līdz. Tas viņiem nāktu tikai par labu — redzēt pasauli, mācīties, kā jādzīvo, un pieņemties prātā. Turklāt tad drūzmēšanās ap viņu būtu mazāka.

—   Viņu man ir par daudz, nu, kad es esmu vecs, — viņš teica. — Ņem sev līdz pusi no viņiem; tas mums abiem būs par labu; bet ne no vecākajiem un ne no jaunākajiem, bet ņem kādu desmitu no vidējiem. Uz kuģa viņi nekad nav bijuši, bet cīņā viņi der labi.

Daži no dēliem tūliņ bija ar mieru; citi apdomājās un tad bija gatavi braukt līdz. Viņi bija dzirdējuši stāstām, kā Pūķis nogalinājis abus berserkus, un viņš viņiem likās esam īsts virsaitis, pa viņu prātam. Pārrunas nu ievilkās līdz pašam vakaram, līdz beidzot vienpadsmit no dēliem izšķīrās par līdzbraukšanu. Viņi solījās sataisīties līdz Jāņu laikam, kad Pūķis gribēja atjāt viņiem pakaļ.

Tūkem šis līgums šķita labs, jo vīru izskats rādīja, ka viņi tiešām arī spēs attaisnot uz viņiem liktās cerības. Arī Pūķis bija apmierināts, tā ka viņa saīgums bija pārgājis, kad viņi nākošajā rītā jāja tālāk.

Kad viņi pārradās mājās, visi steidzās viņiem pretim ar kādu skumīgu jaunu ziņu. Are bija miris: viņa līķis nule kā bija izvilkts no upes. Melngalvis vienīgais bija redzējis, kā viss bija noticis; nekā daudz viņam tomēr nebija, ko stāstīt. Abi ar Ari viņi bija sēdējuši un makšķerējuši. Are bijis tāds pats kā parasti, izņemot to, ka viņš pāris reižu noglaudījis Melngalvim vaigu un matus. Pēc kāda laiciņa viņš piecēlies un trīs reizes aizmetis krusta zīmi sev priekšā; tad viņš ātriem soļiem iebridis ūdenī un pazudis atvarā. Uz ūdens viņš vairs neuznācis, un Melngalvis nekā nepaguvis darīt. Pagājis ilgs laiks, kamēr Rapam bija izdevies viņu sameklēt.

Asa no tā bija nolikusies gultā un labāk gribēja mirt. Pūķis apsēdās viņai līdzās un mierināja viņu kā prazdams. Jebkuram būtu apnicis dzīvot, kam būtu jādzīvo kā Arem, viņš teica; tur tiešām neesot nekā savāda, ka viņš no savas posta dzīves ilgojies tikt pie Dieva, pēc tam kad savu nodomu ar zeltu bija paveicis.

—   Dievs nu viņam atkal atdos viņa redzi, viņa roku un mēli, to tu apdomā; ja viss ir labi, varbūt viņš tur ir saticis arī savu dēlu. Tas nav mazs ieguvums, un jebkurš gudrs vīrs būtu darījis tā kā viņš.

Asa visam tam piekrita, tomēr bēdas viņai šķita grūti panesamas; un pagāja trīs dienas, pirms viņa atkal bija uz kājām. Ari apraka pie baznīcas, turpat netālu no tās vietas, kur tēvs Vilibalds bija apracis abu svēto vīru galvas, ko Eru Estēns bija nocirtis. Asa izvēlējās sev vietu Arem līdzās: ilgi uz to vairs nebūšot jāgaida, tā viņai likās.

Tūke nu jāja atpakaļ uz māju sagatavoties braucienam, un pirms Jāņiem viņi abi ar Olofu Vasarasputnu ieradās atkal Grēningē krietnu vīru pavadīti. Olofam bija bijis daudz, ko darīt. Savām divām sievām viņš nu bija devis bagātīgu atlīdzību un aizdzinis viņas no mājām, kaut gan viena no viņām stipri bija pretojusies. Tādēļ viņa godīgām precībām ar Ludmilu nu vairs nekādu šķēršļu neesot, un viņš no jauna izteica vēlēšanos, lai tās notiktu tūliņ. Bet Pūķis palika pie tā, ko bija teicis; viņam tas šķita ačgārni — domāt par precībām pirms brauciena.

—   Viņa jau tev ir apsolīta, — viņš teica, — un ar to tev tagad ir jāpietiek. Nule precējies vīrs neder tālam braucienam. Reiz mēs savu darījumu esam noslēguši, un pie tā arī jāpaliek. Pirms mēs pārvedīsim zeltu, un pēc tam tu dabūsi manu meitu par algu. Tā tas nav pieņemts — maksāt pirms un saņemt palīdzību pēc tam.

Olofs Vasarasputns, būdams taisnīgs vīrs, nevarēja neatzīt, ka Pūķim bija taisnība. Pats viņš ne uz ko citu nevarēja atsaukties kā uz savu lielo iemīlēšanos meitenē, kas bija tāda, ka visi par to pajautrinājās. Viņa nevarēja viņam tuvoties, kad jau balss viņam pārvērtās un viņš smagi elpoja; viņš pats teica, ka nekad agrāk nekā tamlīdzīga neesot piedzīvojis. Ludmila bija tais pašās domās kā viņš, kad kāzas būtu svinamas, bet viņa juta, ka Pūķis nebūs pierunājams. Tomēr viņa ar Ūlofu drīz vien vienojās, ka viņiem nav ko noskumt, ja reiz viņi abi vēlas to pašu.

Pirms aizbraukšanas Pūķis sīki nosacīja, kā visam mājās ir jābūt. Rapam bija jāpaliek mājās, lai visu uzraudzītu, lai gan viņš rūca līdz pēdējam un gribēja tikt līdz; viņam tika atstāti pietiekami daudz vīru saimniecības darbiem un aizsardzībai. Bet noteikšana par visu palika Ilvai, un neko svarīgu nedrīkstēja iesākt, viņai nejautājot. Arī Haraldam vajadzēja palikt mājās, jo Pūķis negribēja, lai viņa pirmdzimtais dēls piedalās šai bīstamajā braucienā; Haralds arī pats neizrādīja nekādas lielas vēlēšanās braukt. Bet Ulfs Glāde varēja braukt līdz un beidzot arī Melngalvis, pēc tam kad ilgi bija uzmācies Pūķim un Ilvai ar lūgšanos. Vairākas reizes Ilva lēja asaras žēlabās un dusmās par Melngalvja lielo neatlaidību šai lietā; viņa nevarēja saprast, ko trīspadsmit gadu vecs zēns darīšot starp karavīriem; bet nekas nelīdzēja. Viņš teicās aizbēgt no mājas un aizbraukt ar svešiem kuģiem, ja viņam neļaušot darīt, ko viņš grib; un Ulfs Glāde solījās vairāk rūpeties par Melngalvi nekā pats par sevi. Melngalvis domāja, ka tas neesot vajadzīgs, bet apņēmās pats visur ļoti uzmanīties, tomēr teikdamies kauties ar ļauniem vīriem, kas citiem izdurot acis, ja viņiem laimētos tādus sastapt. Viņam nu bija ir zobens, ir šķēps, un viņš jau jutās kā varonis. Pūķis bija priecīgs, ka viņš brauks līdz, kaut gan negribēja to Ilvai rādīt.

Tēvs Vilibalds noturēja lielu sprediķi tiem, kas dosies uz kuģi, svētīdams viņus visus ar lielu svētīšanu. Tūke, Olofs Vasarasputns un pagānu vīri, kas viņus pavadīja, arī sēdēja un klausījās sprediķi; visi viņi atrada, ka jūtoties ļoti stiprināti no svētīšanas. Daudzi no viņiem pēc tam piegāja pie priestera un, šķēpus izvilkuši, lūdza, lai viņš svētī arī tos.

Šķiroties sievas daudz raudāja, un arī starp aizbraucējiem bija tādi, kas jutās noskumuši. Lielākā daļa prom- braucēju tomēr bija priecīgi un solījās pārvest labas lie tas mājās. Pūķis bija priecīgs, ka var aizjāt ar tik varenu pavadoņu pulku.

Viņi iejāja pie Sūnes Gaišreģa paņemt viņa dēlus, kuri drīz vien bija gatavi. Vecis, pie mājas sienas uz sola sēdēdams, sildījās saulē. Viņš pavēlēja saviem vienpadsmit dēliem, kuriem bija jādodas projām, pa vienam nākt viņam klāt, jo vēloties teikt viņiem ardievas. Tā viņi arī darīja, bet viņš uzmanīgi uz viņiem noraudzījās, murminādams viņu vārdus, pie tam ne reizes tos nesamainī- dams. Kad pēdējais bija pagājis garām, viņš klusu sēdēja, sev priekšā raudzīdamies. Tad viņu pārņēma drebuļi un, galvu pret sienu atspiedis, viņš aizvēra acis. Viņa dēli nemierīgi atrāvās nost, nedroši murminādami: «Nu viņš redzi Nu viņš redz!» Pēc laiciņa viņš atkal atvēra acis un izklaidīgi paskatījās apkārt, it kā no ilga miega uzmodies. Tad viņš kļuva atkal tāds pats kā aizvien un, saviem dēliem ar galvu pamājis, teica, ka nu viņi varot doties ceļā.

—   Ko tu redzēji? — viņi jautāja.

—   Jūsu likteni, — viņš atbildēja.

—   Vai mēs pārnāksim atpakaļ? — viņi visi dedzīgi jautāja.

—   Septiņi pārnāks.

—   Bet tie četri pārējie?

—   Tie paliks tur, kur viņi būs.

Visi vienpadsmit nu spiedās viņam apkārt, ļoti lūgdami viņu pateikt, kuri tie četri esot.

—   Jo, ja četriem tur svešumā ir jāmirst, tad jau labāk ir, ka viņi paliek mājā, lai viņiem nekas nenotiek.

Bet vecais skumīgi pasmaidīja.

—   Nu jūs runājat kā vientieši, kā jūs bieži darāt, — viņš teica. — Redzēju Vērpēju pavedienus, un četriem no jums to pietiek tikai īsam laikam. Jo neviens viņu .pavedienus nepagarinās. Četri no jums mirs, lai ko viņi darītu, un gan jau viņi laikus dabūs to zināt.

Galvu grozīdams, viņš sēdēja pārdomādams. Tad viņš teica:

—   Redzēt Vērpēju pirkstus cilvēkam nekāda prieka nedara, un maz ir to, kas tos redz. Bet man šis skats rādās, lai gan es to nemaz negribētu. Bet viņu sejas es nekad neesmu redzējis.

Atkal viņš sēdēja klusēdams. Tad paskatījās uz saviem dēliem un palocīja galvu.

—   Eita nu! — viņš teica. — Septiņi no jums atgriezīsies atpakaļ. Ar to pietiek.

Dēli vairs ilgāk nepretojās, jo viņus it kā bija pārņēmusi nedrošība vecā priekšā, un tā tas bija arī ar Pūķi un visiem viņa pavadoņiem. Bet aizjājot dēli vēl labu laiciņu sarūgtināti murmināja par viņa dīvainībām.

—   Es labprāt būtu vēlējies jautāt viņam par sevi, — Tūke teica, — bet nedrīkstēju.

—   Tās bija arī manas domas, — Olofs Vasarasputns teica, — bet arī es neuzdrīkstējos.

—   Var jau arī būt, ka tā bija tikai tukša runāšana, — Pūķis teica. — Kaut gan arī mana vecā māte mūsmājās reizēm ir gaišredzīga.

—   Tikai tas, kas viņu nepazīst, var domāt, ka tie ir tukši vārdi, kad tas viņam uznāk, — teica viens no Sū- nes dēliem, kurš jāja netālu no viņiem. — Notiks tā, kā viņš ir teicis, jo tā tas aizvien ir bijis. Bet ar to viņš padara mums vairāk ļaunuma, nekā pats saprot.

—   Man šķiet, ka viņš saprot vairāk nekā lielākā daļa citu cilvēku, — Tūke teica. — Bet tas var būt par zināmu apmierinājumu jums visiem, ka septiņi no jums dzīvi un veseli atgriezīsies atpakaļ.

—   Tas tiesa, — otrs drūmi atbildēja. — Bet kuri septiņi? Nu mums, brāļiem, nevar vairs būt neviena priecīga brīža, iekām četri no mums nebūs miruši.

—   Nu tad jau jo lielāks prieks būs tad, — Pūķis teica, uz ko Sūnes dēli it kā šaubīdamies noņurdēja.

Kad viņi bija nonākuši pie kuģa un zirgi nosūtīti atpakaļ, Pūķis tūliņ ņēmās pūķa galvu no jauna nokrāsot, jo kuģa gods prasīja, ka pūķa galvai jāmirdz sarkanai kā asinīm. Viss nu tika sakravāts klājā un katram vīram ierādīta viņa vieta uz kuģa. No sākuma Pūķis negribēja upurēt āzi labam braucienam, bet tur visi viņam bija pretim, tā ka viņam beidzot vajadzēja padoties.

—   Lai tu būtu cik kristīgs būdams, — Tūke teica, — bet uz jūras vecās paražas ir tās labākās; un, ja tu tās negribi ievērot, tad jau labāk tūliņ lec uz galvas jūrā, kur tā visdziļākā.

Pūķis juta, ka tur varbūt bija sava daļa patiesības, kaut gan viņam likās smagi diezgan, ka arī āža cenai jānāk klāt pie visiem citiem izdevumiem, kas viņam jau bija bijuši sakarā ar braucienu pat vēl pirms tā sākšanās.

Viss nu bija gatavs, un, kad āža asinis bija notecējušas gar kuģa rumpi, viņi burāja projām — skaistā laikā un (ir labu vēju. Tūkem no jaunības dienām bija zināms ceļš uz Gotlandi, un viņš bija uzņēmies aizvadīt kuģi līdz gūtu VI. Tālāk par turieni nevienam liels nekas nebija zināms; tur viņiem vajadzēja nolīgt palīgā stūrmani, kādu gūtiem aizvien bija diezgan.

Kā Pūķis, tā Tūke jutās atkal labi uz jūras, it kā daudzās rūpes, kas piederējās sauszemei, pēkšņi būtu atstājušās no viņiem. Kad tālumā bija manāma Listeres zeme, Tūke atzinās, ka ādu tirdzniecība reizēm tiešām darot rūpes, bet ka tagad viņš atkal jūtoties tikpat bezrūpīgs kā toreiz, kad devies Krūkām līdz.

—   Ka tik ilgi esmu turējies projām no jūras, to es nekādi nevaru saprast, — tā viņš teica. — Jo kuģis ar brašiem vīriem ir labāks par visu. Ir laba lieta, ja var justies labi uz sauszemes, un par to nevienam nav ko kaunēties. Bet tāls izbrauciens, kad gaidāms laupījums, un šī smarža nāsīs ir labākais, kas cilvēkam var būt; tās ir zāles kā pret vecumu, tā pret apnikumu. Ir savādi, ka mēs, ziemeļnieki, tik daudz sēdam mājās, lai gan to zinām un no kuģiem saprotam vairāk kā citi, un turklāt visā pasaulē mūs gaida laupījums.

—  Varbūt lieta ir tāda, — Pūķis teica, — ka daudziem labāk patīk sagaidīt vecumu uz sauszemes nekā būrāt projām, meklējot tās drošās zāles pret vecumu, kādas jūrasbraucēji bieži atrod.

—   Es te jūtu daudz smaržu, — Melngalvis norūpējies teica, — bet nevienas tādas, kas man liktos laba.

—   Tas ir tāpēc, ka tu vēl neesi pieradis un ka tu vēl to nesaproti, — Pūķis teica. — Varbūt tiešām jūras gaiss še nav tāds kā rietumos; tur jūra ir zaļāka no sāls un tās smaržas stiprums ir lielāks. Bet arī par šo te nevar sūdzēties.

Uz to AAelngalvis nekā neatbildēja, jo nu viņam uznāca jūrasslimība. Sākumā viņš ļoti kaunējās, bet viņam palika vieglāk, kad viņš redzēja, ka daudzi no iekšzemes vīriem sāka karāties pār kuģa malu. Vienu otru drīz vien dzirdēja nedrošā balsī lūdzamies, lai taču kuģi laiž malā, iekām viņi visi aiziet bojā.

Pūķis un Tūke stāvēja pie stūres aira un atrada, ka viss ir labi.

—   Tiem nabaga kraķiem ir jāpierod, — Pūķis teica. — Reiz arī man bija tāpat.

—   Skaties uz Sūnes dēliem, — Tūke teica. — Nu viņiem ir cits, ko domāt, ne vairs tēva pareģojums. Ir vajadzīgs laiks, lai sauszemnieki saprastu, cik labi viņiem ir klājā. Sinī vējā viņi var vemt tā, ka nenes sejā tuvākajam kaimiņam, kas nesaticīgus vīrus pasarga no daudzām ķildām. Bet to lai neviens negaida, ka viņi par to priecāsies. Saprašana nevienam tā uz reizes nenāk uz jūras: vajadzīgs ir arī pieradums.

—   Gan jau viss nāks ar laiku, — Pūķis teica. — Ja nu vējš tagad stāsies, vajadzēs ķerties pie airiem, un tā spēlīte nepieradušiem nemēdz būt viegla tādā jūrā kā tagad. Tad viņi ar nožēlošanu pieminēs, ka nule varējuši mierīgi vemt, ne ar ko citu nenopūlēdamies.

—   Tas labākais būs iecelt Olofu par uzraugu airētājiem. Tur vajadzīgs tāds, kas radis, lai viņam paklausa.

—   Paklausīt viņam varbūt paklausīs, — Pūķis teica,

—   bet vairs tā neieredzēs. Tas ir grūts uzdevums, visvairāk tad, ja airētāji ir brīvi vīri, kuriem nevar likt baudīt pātagu.

—   Tas viņu tomēr varētu uzmundrināt, — Tūke teica.

—   Viņš izskatās tā, it kā viņam domas būtu kur citur. Un to es labi varu saprast.

Ūlofs Vasarasputns bija grūtsirdīgs. Viņš bija apgūlies turpat netālu no tās vietas, kur viņi stāvēja; bija miegains un nekā daudz nerunāja. Bet pēc brīža viņš murmināja, ka tiešām nezinot, vai viņu nomācot jūrasslimība vai mīlestība. Viņš gribēja zināt, vai kuģi pa nakti laidīšot malā. Pūķis un Tūke abi domāja, ka tas nebūtu gudri darīts, ja vējš pieturētos un debesis paliktu skaidras.

—   Tā būtu tikai nepieradušo vīru lutināšana, — Tūke teica, — un nakti pazustu vairāki vīri. Jo viņiem tad viegli nāktos aizkļūt atkal uz māju, priecīgiem, ka visam tam izbēguši. Bet, kad tiksim Gotlandē, viņi jau jutīsies labāk, un tur viņiem var atkal jaut mēģināt, kā tad ir, kad zem kājām ir sauszeme.

Ūlofs Vasarasputns nopūtās, bet nekā neteica.

—   Tā aiztaupīsim arī daudz barības, — Pūķis teica,

—   ko viņi uz sauszemes patērētu un vēlāk bez kāda labuma atkal izvemtu.

Tur viņam bija taisnība, jo labais vējš pastāvēja un, burājot uz Gotlandi, labi ja puse no vīriem ēdienu reizēs varēja ēst, kā nācās. Melngalvis ātri atžirga, un Ulfs Glāde nekad nekādas slimības nebija jutis; un viņi nu ar lielu prieku slavēdami grauza savu ēdamo, kamēr viņos noraudzījās bāli vīri, kuriem nebija ēstgribas. Bet, tiklīdz viņi bija nonākuši rāmākos ūdeņos pie Gotlandes, slimie zaudējumu sāka atkal atgūt, tā ka Pūķim jau sāka likties, ka tādu ēšanu viņš nekad nebija redzējis.

—   Bet to viņiem var novēlēt, — viņš teica, — un nu viņi varbūt jau mazliet ir apraduši ar visu.

Ostā pie gūtu VI stāvēja tik daudz kuģu, ka Pūķis no sākuma šaubījās, vai uzdrošināties braukt iekšā. Bet, kad pūķa galva bija noņemta un miera vairogs pacelts, viņi, neviena netraucēti, ieairēja iekšā. Pilsēta bija liela un pilna jūrnieku un bagātu tirgotāju; un Pūķa vīriem tur bija diezgan ko apbrīnot vajējām mutēm, kad bija izkāpuši malā. Tur bija mājas, kas bija celtas vienīgi no akmeņiem; citas atkal tikai tādēļ, lai tanīs varētu dzert alu. Un pilsētas bagātība bija tik liela, ka mundras prieka- meitas staigāja apkārt spožiem zelta gredzeniem ausīs, uzspļaudamas ikvienam, kas nenāca, saujā kaltu sidraba naudu turēdams. Bet viena dīvainība bija šai pilsētā, par ko viņiem bija vislielākais brīnums un kam viņi nevarēja ticēt, kamēr ilgi to nebija apskatījuši. Tas bija kāds vīrs no sakšu zemes, kurš cauru dienu ar to vien nodarbojās, ka skuva bārdas no zodiem pilsētas bagātajiem vīriem. Par to viņš aizvien saņēma kādu kapara naudas gabalu no tiem, kurus bija noskuvis, pat arī ja bija viņus saskrāpējis līdz asinīm. Pūķa vīriem tā šķita visdīvainākā nodarbība, kādu viņi jebkad bija redzējuši vai par kādu bija dzirdējuši stāstām, un pēc kādas tiešām nebija vērts dzīties.

Olofam Vasarasputnam prāts nu bija kļuvis vieglāks, un viņi abi ar Pūķi staigāja, meklēdami zinīga stūrmaņa. Pavisam maz vīru palika klājā, jo visi gribēja izlocīt kājas un atspirdzināties. Tūke tomēr palika uz kuģa to uzraudzīt.

—   Gūtu alus ir tik labs, — viņš teica, — ka reiz savās jaunības dienās es šai ostā krietni vien sadzēroš. No tā mani pārņēma liels nemiers; kāds vīrs tika nogalināts, un tikai ar mokām man peldus izdevās izglābt dzīvību. Gūtiem ir ļoti laba atmiņa, un nebūtu labi tikt atkal sazīmētam tādas lietas dēļ, kad mums daudz kas svarīgāks stāv priekšā; tādēļ palikšu klājā. Bet nu uzmanieties labi, jūs visi, kad tagad iesit malā, jo ar svešiniekiem, kas ko nodara, viņiem pacietība ir īsa.

Pūķis un Ūlofs atgriezās uz kuģa ar stūrmani, ko bija atraduši. Tas bija pamaza auguma iesirms vīrs, Spūvs vārdā. Daudzreiz izbraukājis austrumus, viņš pazina visus cejus, bet, pirms izšķirties, gribēja apskatīt visu uz kuģa. Daudz nekā viņš neteica, bet pa lielākajai daļai aizvien māja ar galvu; beidzot viņš lūdza, lai viņam dod nogaršot kuģa alu. Tas bija alus, ko Pūķis bija licis izdarīt pie upes grīvas, un neviens par to vēl nebija sūdzējies. Spīvs, to pagaršojis, stāvēja domīgs.

—   Vai šis ir alus, kas tev būs ceļā? — viņš jautāja.

—   Vai tas nav labs diezgan? — Pūķis jautāja.

—   Klājā tas ir labs diezgan, — Spūvs teica. — Es to labprāt dzeru. Vai tavi vīri ir mierīgas dabas, labprāt pūlas un ir apmierināti ar mazumu?

—   Apmierināti ar mazumu? — Pūķis atkārtoja. — Tur vajag daudz, lai viņus apmierinātu, ja vien jūrasslimība viņus nenomoka. Neesmu arī viņus izvēlējies miermīlīgas dabas dēļ; nedomāju, ka arī pūles un grūtības viņi mīlētu vairāk par citiem.

Spūvs domīgi palocīja galvu.

—   Tā ir, kā es domāju, — viņš teica. — Pie velkamās vietas nonāksim pašā karstākajā vasaras laikā, un tev vajag labāka velkamā alus kā šis, lai viss izdotos labi.

—   Par to man vajadzēja padomāt, — Olofs Vasaras- putns teica. — Tas, ko viņš saka, ir taisnība.

—   Velkamais alus? — Pūķis un Tūkc jautāja.

—   Mēs, gūti, — Spūvs teica, — visvairāk esam burā- juši pa Gordarīkes upēm. Mēs pazīstam vistālākos upju ceļus vēl aiz mēru* velkamās vietas, kurus vēl neviens nav izbraukājis ar lieliem kuģiem kā tikai mēs. Un tikai ar velkamo alu mēs tiekam uz priekšu tur, kur citi griežas atpakaļ. Tam alum jābūt visaugstākā labuma, tā ka tas dod spēku un lielu uzmundrinājumu; tas tad ir jādod vīriem dzert. To mēs, gūti, esam atraduši; un tādēļ pie mums tiek darīts vislabākais alus, jo no šī alus nāk mūsu bagātība.

—   Ja es nemaldos, — Pūķis teica, — lēti šis alus netiek pārdots.

—   Dārgāks tas ir tāpēc, ka ir labāks, un varbūt pat pārāk labs. — Spūvs teica. — Bet tas atmaksājas, jo bez tā Gordarīkē neviens uz priekšu nevar tikt.

—   Cik daudz mums tā vajadzētu? — Pūķis jautāja.

—   Lai es padomāju, — Spūvs teica. — Divdesmit četru airu kuģis, sešdesmit seši vīri un lejasceļš līdz Kijevai. Tur ir septiņas mazākas velkamās vietas, bet tās nekādu grūtību nesagādā. Tā grūtākā ir lielā velce līdz Dņepras upei. Ar piecām mucām, no tām vislabākajam, vajag pietikt.

—   Jūrasbraucējiem uz rietumiem ceļš iznāk Ietāks, tā lieta ir skaidra, — Pūķis teica.

Un, kad bija iepirkts alus un Spūvs saņēmis pusi no savas algas, ko viņš gribēja tūliņ izmaksātu. Pūķis vēl vairāk bija par to pārliecināts. Sidrabu skaitīdams, viņš drūmi murmināja, ka līdz Kijevai droši vien nokļūšot tikai kā ubags ar spieķi rokā; kuģis un ieroči viņam pa ceļam būšot jāieķīlā gūtiem.

—   Neskatoties uz visu to, tu, Spūv, man liecies esam gudrs vīrs, kas saprot savu lietu, — viņš teica, — var jau būt, ka man nebūs jānožēlo, ka esmu pieņēmis tevi par stūrmani, kaut arī tu tik uzstājīgi pieprasi savu algu.

—   Ar mani ir tāpat kā ar velkamo alu, — Spūvs mierīgi teica, — esmu dārgs, bet mans darbs ir to vērts.

Trīs dienas viņi nostāvēja Vī pilsētā. Spūvs vīriem lika pataisīt izturīgas novietnes alus mucām, līdz viss bija tā, kā viņš to gribēja. Alus aizņēma lielu vietu un pavairoja smagumu, bet vīri labprāt uzņēmās neērtības tā dēļ, pēc tam kad uz sauszemes bija dabūjuši to nogaršot. Jau pirmajā dienā daudzi bija nodzēruši sidrabu, kas viņiem bija līdz, un pēc tam dedzīgi uzmācās Pūķim, lai izmaksā viņiem algu. Tomēr netika dzirdēts, ka kādam būtu panākumi šinī ziņā. Daži tad izmēģinājās izmainīt savus ādas kamzoļus pret alu, citi — savas bruņucēpures, un, kad gūti uz tādu maiņu negāja, izcēlās kaušanās, kādēļ likumnieki ieradās klājā, pieprasīdami lielas soda naudas. Pūķis un Ulofs Vasarasputns nosēdēja pusdienas ar viņiem, līdz dabūja soda naudas samazinātas līdz pusei, kaut gan arī pēc tam viņiem summa likās diezgan liela. Turpmāk viņi vīrus ātrāk nelaida malā, kamēr šie nebija atstājuši ieročus uz kuģa.

Sūnes dēli bija pārtikuši vīri un krastā centīgi dzēra, bet viņiem tomēr bija grūti izkliedēt domas. Otrā dienā viņi desmit gabali pūlī atgriezās uz kuģa, līdz nesdami vienpadsmito, kurā maz vairs bija dzīvības. Viņi viņu bija brīdinājuši, tā viņi teica; bet viņš tomēr bija piezadzies klāt kādai jaunai sievai, kura bija kaplējusi kāpostu dārzā aiz kādas būdas, un ar mīļiem vārdiem un ar savu roku spēku bija noguldījis viņu zemē. Bet tad ārā izskrējusi kāda vecene un iecirtuši kapli viņam galvā. Un tur nu viņi nekā nevarējuši līdzēt.

Tūke apskatīja ievainoto un teica, ka necik ilgi viņam vairs neesot atlicis ko dzīvot. Nakti viņš nomira, un brāļi viņu rūpīgi apraka, dzerdami uz viņa labklājību bēru laikā.

— Tas bija viņa liktenis, — viņi teica. — Tādās reizēs vecais zina, ko viņš runā.

Un, lai gan viņiem pietrūka aizgājušā un viņi runāja tikai labu par viņu, varēja manīt, ka prāts viņiem bija kļuvis vieglāks. Jo nu, tā viņi teica, atlikuši esot vairs tikai trīs, kurus gaidot nelaime, un līdz ar to esot atkritusi viena ceturtā daļa no viņu rūpēm.

Nākošā dienā kuģis devās projām, un viņi turējās uz ziemeļiem, Spūvam stūres airi valdot. Pūķis teica, ka nevarot jau zināt, kas notikšot turpmāk, bet viņš gribot cerēt, ka nevienā tik dārgā ostā kā gūtu Vī pilsētā viņam vairs nebūšot jānonāk.

Sestā nodaļa

Kā viņi īrās līdz Dņepra!.

Gotlandei apkārt apbraukuši, viņi turējās uz austrumiem un, Sāmsalu atstājuši, iegriezās Daugavā. Augšup pa šo upi gāja lejas ceļš uz Miklagordu, kuru gūti visbiežāk izvēlējās. Augšējais jeb zviedru ceļš veda gar Bola- gordu augšup pa Votu* līdz Lādogam un no turienes gar Novgorodu līdz Dņeprai.

— Bet, kurš no šiem abiem braucamajiem ceļiem ir garākais, to neviens nezina, — Spūvs teica. — Arī pats es to nevaru pateikt, kaut gan braucis esmu pa abiem. Jo parasti ir tā, ka pūles, augšup iroties, izvēlēto ceļu aizvien liek uzskatīt par to grūtāko, lai kurš tas būtu. Mums nu ir tas labums, ka vēlā brauciena dēļ mūs nekavēs pavasara plūdi.

Vīri bija pie labas omas, kad bija iebraukuši upē, kaut gan zināja, ka pūles, kas nu sāksies, vilksies ilgi, un, sadalījušies tā, lai pēc triju dienu airēšanas katram vīram iznāktu viena brīva diena, viņi īrās augšup caur līvu un zemgaļu novadiem, kur reizēm mazi zvejnieku ciemi pavīdēja krastmalā; un tad aizvien tālāk iekšā zemē, kas bija tukša no cilvēkiem un kur nekā vairāk neredzēja kā

upes gultni un biezu mežu, kuram nebija gala. Vīri juta bailes no šīs zemes. Reizēm pie nometņu ugunīm, kad nakti bija piestājuši malā, viņi tālumā dzirdēja bauro- šanu, kas nenāca no dzīvniekiem, kādus viņi pazina; viņi tad murmināja savā starpā, ka tas varbūt esot Dzelzs mežs, par kuru veci ļaudis stāstījuši, ka tur mītot Lūkes* izdzimums.

Vienā clieriā viņi sastapa trīs kuģus, kas rindā nāca pa upi, smagi piekrauti, pilni bruņotu viru, bet tikai ar seši pāri airu katrā. Tie bija gūti ceļā uz mājām. Vīri bija kalseni, stipri, saulē nodeguši un ziņkārīgi noraudzījās uz Pūķa kuģi. Daži pazina Spūvu un apsveica viņu saucieniem, un, viņiem lēni garām slīdot, kuģu starpā norisinājās saruna. Viņi brauca no Lielās* Bulgārijas pie Volgas, bija nobraukuši lejā pa upi līdz Sāls jūrai un tirgojušies ar arābiem. Viņi teicās vedam labu kravu uz māju, sidraba traukus, verdzenes, vīnu un piparus. Un trīs vīri uz vidējā kuģa pacēla kailu jaunu sievieti un aiz rokām un aiz matiem turēja viņu pār kuģa malu pārkārtu, kliegdami, ka viņa esot pārdodama par divpadsmit mārkām — kā draugu starpā. Sieviete kliedza un ķepurojās, jo viņai bija bail iekrist ūdenī; bet Pūķa vīri dziļi nopūtās, šinī skatā noraugoties. Bet, kad viņu atkal iecēla iekšā, pēc tam kad uz piedāvājumu neviens nebija atsaucies, viņa izkliedza niknus vārdus un rādīja mēli.

Gūtu kuģu vadītājs gribēja zināt, kas Pūķis tāds esot, kurp domājot doties un kādas preces viņam esot.

—   Neesmu tirgotājs, — Pūķis teica. — Braucu uz Kijevu mantojumam pakaļ.

—   Tam jābūt lielam mantojumam, lai brauciens atmaksātos, — gūti neticīgi teica. — Bet, ja tev ir prātā laupīšana, tad gaidi labāk uz citiem, jo mēs aizvien braucam drošā pulkā.

Ar to kuģi šķīrās, viens otram garām pabraukuši.

—   Tā sieviete nebija zemē metama, — Tūke domīgi teica. — Sievietei ar tādām krūtīm nevarēja būt vairāk par divdesmit gadiem, kaut gan grūti ir spriest par kādu, kas tā kā viņa karājās rokās. Bet ir jābūt gūtiem, lai par verdzeni prasītu divpadsmit mārkas, ja arī viņa ir jauna. Tomēr es, Ūlof, tā mazliet domāju, ka tu solīsi.

—   To es būtu varējis darīt, — Ulofs Vasarasputns teica, — ja ar mani nebūtu tā kā tagad. Man prātā ir tikai viena, un tas, kā man šķiet, tik ātri nepāries.

Bet Pūķis stāvēja, drūmi kuģim pakaļ noraudzīdamies.

—     Laikam tāds ir mans liktenis, ka man ar gūtiem beidzot būs jākaujas, — viņš teica, — lai gan es esmu miermīlīgs cilvēks. Viņu pārgalvība ir pārāk liela, un man sāk apnikt aizvien atstāt viņiem pēdējo vārdu.

—     Uz māju braucot, jau par to varētu padomāt, — Tūke teica, — ja mums cits nekas neizdotos.

Bet Spūvs teica, ka tad Pūķim jāapskatoties pēc cita stūrmaņa, jo saviem tautas brāļiem viņš uzbrukt neiešot.

Vēlāk pēcpusdienā tai pašā dienā viņiem bija vēl viena sastapšanās. Bija dzirdama SDalga airu čīkstēšana, un, tuvāko līkumu apbraucis, ātri tuvojās kāds kuģis. Visi airi tam bija ārā, un to airēja ar pilnu sparu. Ieraugot Pūķa kuģi, tas airēšanu palēnināja. Tāpat kā Pūķa kuģim, tam bija divdesmit četri pāri airu, un tas bija pilns bruņotu vīru.

Pūķis tūliņ uzsauca airētājiem, lai airē spēcīgi un vienmērīgi, bet citiem, lai ir gatavi katram gadījumam. Un Tūke, kurš stāvēja pie stūres aira, mazliet mainīja kursu, lai varētu nostāties līdzās svešiniekiem, izvairoties no trieciena, ja nonāktu līdz cīņai.

—     Kādu ļaužu jūs esat? — viņiem kliedza no svešā kuģa.

—    Skonieši un vīri no Smolandes, — Pūķis atbildēja. — Un jūs?

—   Austrumjēti.

Upe še bija plata un straume lēna. Tūke nu pavēlēja kreisās puses airētājiem pievilkt airus un labās puses airētājiem palikt mierā, tā spēji apgriezdams kuģi apkārt līdzās austrumjētiem, līdz abi kuģi viens otram blakus slīdēja lejup pa straumi tik tuvu viens otram, ka abiem vairs tikko airi bija brīvi.

—    Te nu jums būtu, ja mēs tā gribētu, — Tūke apmierināts teica. — Un turklāt vēl tad, kad jums straume bija par palīgu. Nav mums tas pirmo reizi.

Austrumjēts redzēja viņu gatavību cīnīties, un viņa balss kļuvia rāmāka.

—   Vai satikāt gūtus uz upes? — viņš jautāja.

—   Trīs kuģus šo priekšpusdienu, — Pūķis atbildēja.

—   Tikāt runājuši?

—    Gluži draudzīgi. Viņiem bija laba krava, un viņi jautāja pēc austrumjētiem.

—    Viņi jautāja pēc austrumjētiem? Vai viņi bija nobijušies?

—   Teica, ka šiem esot garlaicīgi bez viņiem.

—   Tas izklausās pēc viņiem, — austrumjēts teica.

—  Trīs kuģi? Kāda jums ir krava?

—   Ieroči un vīri. Vai tu ko vēlies?

—        Tad esam līdzīgi un nav par ko kauties, — otrs teica. — Klausiet nu manam padomam! Brauciet paņemt gūtus. Tas ieguvums būs ko vērts, un mēs dalīsim brālīgi.

—   Ko viņi tev ir nodarījuši? — Spūvs jautāja.

—       Viņiem ir bagātība, un man nav nekā. Vai ar to nepietiek? Mums nebija laimes, mājās atgriežoties. Bagāti braucām no Volgas, bet mums uzglūnēja mēri pie savas velkamās vietas. Tur zaudējām vienu savu kuģi un lielāko da|u mantas. Un kā nabagi mājās atgriezties negribam. Brauciet nu līdz, ja esat tie, ko rāda jūsu izskats. To pūļu gūti ir vērti. Mājās viņi jau savus zirgus sākot apkalt sidraba pakaviem, kā dzird stāstām.

—       Mums ir cits ceļš, — Pūķis teica, — turklāt steidzamā darīšanā. Gūti jau gan priecāsies jūs ieraudzīt. Trīs kuģi pret vienu ir taisni tas, ko viņi var vēlēties.

—   Lai nu būtu kā būdams, — otrs drūmi atteica.

—   Bet to gan es aizvien esmu dzirdējis sakām, ka sko- nieši esot tādi skopi cūkas, ka aizvien domājot tikai paši par sevi un nekad otram draudzīgi negribot pakalpot.

—        Ir tiesa, ka par austrumjētiem reti kad domājam, izņemot, ja tas ir vajadzīgs, — Pūķis teica. — Bet nu būs diezgan zaudēts ceļa ar tevi. Sveiks!

Pūķa kuģis turējās mazliet iepakaļ otram, un tad Tūke to no jauna sagrieza pret straumi. Bet, tam notiekot, austrumjētu virsaiša dusmas kļuva pārāk lielas, un pēkšņi viņš meta savu šķēpu uz Pūķi.

—   Te būs kāda piemiņa! — viņš, šķēpam lidojot, sauca.

Turpat Pūķim līdzās stāvēja Olofs Vasarasputns, un

tas nu izdarīja kaut ko tādu, par ko vīriem gan bieži gadās dzirdēt stāstām, bet pavisam reti gadās redzēt. Šķēpam nākot, viņš paspēra soli uz priekšu, sagrāba to lidojumā tūliņ aiz smailes, apgrieza to rokā un aizmeta to atpakaļ tik ātri, ka tikpat kā neviens nepaguva saskatīt, kas notiek. Austrumjēts tik ātrai atbildei nebija sagatavojies, un šķēps ķēra viņu plecā, tā ka viņš sagrīļojās un apsēdās.

—   Tas ir sveiciens no Finvēdes! — Olofs sauca.

—        Lūk, tā tas notiek! — Olofa vīri sauca, uz visām pusēm mādami un no prieka tā vien priecādamies par sava virsaiša varoņdarbu. Visi uz kuģa priecājās līdz ar viņiem, kaut ari bija droši pārliecināti, ka nu viņiem būs darīšana ar austrumjētiein. Bet tiem, kā rādījās, bija zudusi drosme; viņi brauca tālāk pa upi uz leju un vairs netika redzēti.

—   Tāda sviediena vēl nekad neesmu redzējis, — Pūķis teica, — un par to tev paldies.

—   Protu tikpat veikli rīkoties ar ieročiem kā jebkurš cits, — Tūke teica, — bet šī sviediena es atkārtot nevarētu. Un tev, Ulof Siīrson, jāzina, ka tur vajag daudz, lai tu dzirdētu Tūki Grogulles dēlu tā sakām.

—   Tā ir tāda spēja, — Llofs teica, — kas varbūt ir reta. Iemācījos to kā jauneklis bez lielām grūtībām un nekad neesmu varējis to aizmirst.

Tovakar daudz tika runāts par to viņu nometnē upes krastā, kā ari par to, kas tad būs, kad austrumjēti sastapsies ar gūtiem.

—   Viņi nevar uzbrukt trim labiem kuģiem ar vienu, lai cik neganti viņi būtu, — Tūke teica. — Bet viņi pavadis gūtus ārā no upes cerībā uz nelāga laiku uz jūras. Ja gūtus izšķirs vienus no otriem, viņi labāk varēs viņiem piekļūt. Bet tik viegli viņi vis ar gūtiem galā netiks.

—   Austrumjēti ir bīstami ļaudis, — Pūķis teica. — Mums daži bija līdz Torkela Hēges braucienā uz An gliju. Viņi ir labi karavīri, un pašiem viņiem šķiet, ka viņi ir pārāki par visiem. Tādēļ viņiem nākas grūti sa tikt ar citiem ļaudīm. Viņi ir jautri, kad ir sadzērušies, bet citādi viņi joku lāgā nepanes. Un to viņi pavisam necieš, ka kāds smejas viņiem aiz muguras, tad viņi drīzāk skries taisni virsū šķēpa smailēm. Tādēļ še šonakt sargiem ir jābūt uzmanīgiem, jo var notikt, ka viņi ap domājas un atgriežas atpakaļ.

Bet nekas vairāk nenotika; un, iestiprināti no šīs sastapšanās ar ciltsbrāļiem, vīri īrās tālāk iekšā šai zemē, kurai nebija gala.

Viņi nonāca pie kādas vietas, kur ūdens mutuļoja ap lieliem akmeņiem. Tur kuģi piebrauca malā un to iztukšoja, pēc kam to pa izlīdzinātu stigu uzvilka augšā rum bāin apkārt un atkal ielaida ūdinī. Kad visa manta bija aiznesta pa to pašu ceļu un atkal sakrauta iekšā, viri paļāvīgi jautāja, vai jau neesot pienācis laiks labajam velkamajam alum. Bet Spūvs teica, ka tā domāt varot tikai iesācēji.

—   Tā nav velkamā vieta, — viņš teica. — Te ir tikai pārkraušana. Alus būs dabūjams vienīgi velkamajās vietās.

Vairāk reizes viņi piebrauca pie tādām pašām vietām, kuras jau bija grūtākas. Bet Spūvs vēl aizvien teica to pašu; un viņi jau sāka prātot, kādai tad īsti velkamajai vietai vajagot izskatīties.

Ik vakaru, apmetušies uz naktsguļu, viņi zvejoja upē un aizvien vilka bagātus lomus. Tādēļ trūkuma viņi necieta, kaut gan lielākā daļa barības uz kuģa nu jau bija apēsta. Tomēr viņi drūmi sēdēja pie ugunīm, kur cepās zivis, ilgodamies pēc svaigas gaļas un būdami vienis prā- tis, ka, daudz zivju ēzdams, cilvēks paliek grūtsirdīgs. Arī smagā airēšana viņiem jau sāka apnikt, bet Spūvs viņus mierināja, ka drīz viņi dabūšot redzēt ko citu.

—   Smagā airēšana vēl nemaz nav sākusies, — viņš teica.

Sūnes dēliem zivju mielasts patika vismazāk", un viņi ik vakaru gāja uz medībām. Viņi ņēma līdz šķēpus un lokus un bija veikli zvēru teku un dzeramo vietu uzmeklē- tāji. Bet, kaut arī viņi bija neatlaidīgi un aizvien vēlu atgriezās nometnē, pagāja laiks, iekām viņi kaut ko nomedīja. Beidzot viņiem izdevās nomedīt alni, kuru viņi bija iedzinuši kādā spraugā. Toreiz viņi nometnē atgriezās tikai rīta ausmā. Mežā viņi bija uzkūruši uguni un paēduši; un tai gaļā, ko bija pārnesuši nometnē, viņi dālijās skopi.

Pēc tam medības tika piekoptas rosīgāk. Ulfs Cilāde un Melngalvis piebiedrojās Sūnes dēliem un citi līdz ar viņiem. Bet Pūķis saskaitās, ka nebija paņēmis līdz kādus pāris no lielajiem suņiem, kas tagad ļoti būtu noderējuši.

Vienā vakarā Melngalvis aizelsies atskrēja atpakaļ uz nometni, saukdams pēc vīriem un virvēm. Nu gaļas būšot diezgan visiem, viņš teica, un tūliņ visi vīri nometnē bija kājās. Piecus lielus lopus viņi bija iedzinuši dūkstī un tos tur nogalinājuši; nu vajagot daudz viru, kas tos izvelk ārā. Visi priecīgi steidzās palīgā, un drīz skaistais medījums gulēja uz sausas zemes. Dzīvnieki vairāk izskatījās pēc lieliem, bārdainiem vēršiem, kādus Pūķis nekad nebija redzējis. Bet daži no Tūkes vīriem teica, ka tie esot meža vērši, kādi vēl esot atrodami pie Osnena ezera Vē- rendā un kurus tur turot par svētiem.

—   Rīt ņemsim brīvu dienu un rīkosim mielastu, — Pūķis teica.

—   Kad nonāksim pie poločānu pilsētas, varēsim dabūt medaļu, — Spūvs teica. — Bet nevienam neļaujies pierunāties aiztikt velkamo alu.

Atpūtušies no šī mielasta, viņi turpināja braucienu; gadījās tik laimīgi, ka veselu dienu viņi varēja braukt ar buru. Nu viņi jau bija nonākuši tādos novados, kur varēja manīt cilvēku pēdas.

—   Se sākas poločāni, — Spūvs teica. — Bet neviena mēs neredzēsim, kamēr nebūsim aizsnieguši viņu pilsētu. Tie, kuri dzīvo še mežainē, nerādās pie upes, kad kuģi manīti, jo baidās, ka viņus nepaņem par airētājiem un nepārdod svešās zemēs.

Spūvs stāstīja arī, ka šiem poločāniem citu dievu neesot kā vien zalkši, kuri dzīvojot pie viņiem viņu būdās. Bet Pūķis, uz Spūvu noraudzījies, teica, ka jau agrāk esot bijis uz jūras un tam ticot tikai tik daudz, cik pats gribot.

Viņi nonāca pie poločānu pilsētas, kuru sauca par Po- locku; tā bija liela pilsēta ar vaļņiem un pāļu sētu. Daudz vīru tur staigāja kaili, bet ne sievietes. Jo pirms kāda laika bija pieprasīts nodoklis un pilsētas galva bija izdevis pavēli, ka neviens vīrietis nedrīkst valkāt drānu, kamēr nebūs samaksājis, ko viņš lielkņazam parādā. Daži no šiem vīriem izskatījās drūmāki nekā citi. Tie teicās esam samaksājuši nodokli, un tomēr viņiem esot jāstaigā kailiem, jo nu, kad tas esot samaksāts, viņiem drānu nemaz vairs neesot. Lai pirms aukstuma iestāšanās izkļūtu no ķezas, viņi piedāvāja savas sievas par kamzoli un mei tas par kurpju pāri, un Pūķa vīriem iznāca laba tirgošanās ar viņiem.

Virsaitis šai pilsētā bija zviedru dzimuma, Faste vārdā. Tas viņus laipni uzņēma un gribēja dzirdēt jaunas ziņas. Viņš bija jau labi gados un bija kalpojis lielkņazam jau ilgu laiku. Mājās viņam bija poločānu sievas un daudz bērnu, un iereibis viņš viņu valodu runāja veiklāk nekā pats savu. No viņa Pūķis dabūja nopirkt medaļu, cūkas speķi un citu, kā viņam vajadzēja.

Kad viņi taisījās braukt tālāk, atnāca Faste un lūdza Pūķi paņemt līdz viņa rakstvedi, kuram jābraucot uz Kijevu ar galvu grozu. Lielkņazs gribot redzēt, ka viņa pilsētu virsaiši esot cītīgi, un sevišķi viņam patīkot, ja viņam nosūtot lielāko ļaundaru galvas. Bet pēdējā laikā neesot bijis lāga izdevības kaut ko nosūtīt uz Kijevu, un nu viņš lahprāl negribētu palaist garām šo gadījumu.

Rakstvedis bija jauns vīrs no Kijevas. Viņam līdz bija jērāda, kur bija pierakstīti galvu īpašnieku vārdi līdz ar pārkāpumiem, kādus viņi bija izdarījuši.

Pēc visas tās laipnības, kādu Faste bija parādījis, Pūķis lāgā nevarēja aizliegties, lai gan viņam negribējās to darīt. Galvas viņā modināja tumšas aizdomas, jo ar tādām viņam jau agrāk bija bijusi darīšana. Arī tas viņam ienāca prātā, ka reiz viņa paša galva bija bijusi pārdota konungam Svenam, kaut gan šis darījums nekad nebija īstenots. So grozu viņš tādēļ uzskatīja par nelaimes zīmi un citi tāpat. Saules siltumā varēja arī just, ka galvas sāka tapt vecas, un, viņiem necik tālu netikušiem, vīri jau sāka kurnēt par grūti panesamo smaku. Rakstvedis sēdēja pie sava groza, nemaz neizskatīdamies, ka viņš ko justu. Bet viņš saprata ziemeļnieku valodu un pats lika priekšā grozu, virvē iesietu, ielaist ūdenī un vilkt līdz. To uzņēma ar lielu piekrišanu; grozs tika cieši piesiets un nolaists pāri par malu. No jauna buru uzcēluši, viņi ātri devās uz priekšu; bet vēlāk dienā Melngalvis sauca, ka grozs atraisījies un pazudis.

—   Tev, rakstvedi, nu atliek vienīgi lēkt ūdenī un uzmeklēt savus dārgumus, — Tūke teica. — Citādi tev labi neklāsies, lai ko tu darītu.

Rakstvedis bija saīdzis par savu nelaimi, bet nekāda liela uztraukuma pie viņa nemanīja. Aitas āda esot tā svarīgākā, tā viņš teica. Kamēr viņam vēl tā esot, par to citu neesot liela bēda. Bijušas jau tikai deviņas galvas, un tās, kā viņš domājot, viņš varēšot aizņemties no saviem draugiem, ierēdņiem Kijevā. Tiem aizvien esot diezgan sodāmu neliešu.

—   Viens palīdz otram Dieva žēlastības vārdā, — viņš teica, — un galvas jau visas ir līdzīgas.

—   Dzirdu, ka jūs šai zemē esat kristīgi, — Pūķis teica.

—   Kijevā mēs tādi esam, — rakstvedis teica, — jo lielkņazs tā ir pavēlējis, un tas labākais ir viņam paklausīt.

Viņi nonāca kādā vietā, kur divas upes satecēja kopā. Tā pa labi, kuru sauca par Ullu, bija viņu ceļš, un te nu bija tā vieta, kur sākās tā grūtākā airēšana. Jo še straume kļuva ātrāka un gultne drīz vien šaurāka, pie kam kuģi bieži nācās vilkt apkārt neizbraucamām vietām. Sākās ilgs un sūrs darbs, ko izjuta pat paši spēcīgākie; un vīri ar nožēlošanu atcerējās labās dienas uz Daugavas. Beidzot viņi sasniedza kādu vietu, kur Spūvs piestājās malā, lai gan vēl bija agra diena. Se, tā viņš teica, esot velkamā vieta.

Še izmētāti gulēja koki, ko bija atstājuši braucēji no pretējās puses; bija dēju gabali, veltņi un kaut kas līdzīgs lielām sliecēm. Viena daļa derēja, citu vīriem vajadzēja aptēst 110 nocirstiem kokiem. Kuģi uzvilka augšā, un ar lielu tēšanu slieces tika piestiprinātas priekšā un pakaļā abās pusēs ķīlim.

Kamēr tas notika, varēja redzēt dažus vīrus iznākam no meža un gabalu augstāk vilcinoties paliekam stāvot. Spūvs, viņus ieraudzījis, priecīgi meta viņiem ar roku un kliedza ko spēdams viņu valodā; bija tikai divi vārdi: vērši un sidrabs. Vīri pienāca un tika pacienāti ar alu. Un nu noderīgs izrādījās Fastes rakstvedis, jo viņš prata sarunāties ar viņiem.

Viņiem bija vērši, ko iznomāt, bet tikai desmit, kaut gan Spūvs būtu vēlējies vairāk. Šie vērši viņiem atradās ganībās dziļi mežā, kur laupītāji un nodokļu piedzinēji nevarēja tos uziet; trešā dienā viņi solījās būt atpakaļ ar tiem. Par iznomāšanu viņi daudz neprasīja un sidraba vietā labāk vēlējās buru drānu, jo viņu sievām patīkot šis svītrainais audums; bet, ja kāds vērsis nosprāgtu, par to tad viņi gribēja labu atlīdzību. Pūķis atrada, ka viņu prasības bija mērenas, kas viņam šai ceļojumā gadījās pirmo reizi.

Nu visi čakli stājās pie koka darbiem, un uztaisīta tika plata ķerra ar stipriem ozola veltņiem riteņu vielā. Uz tā uzlika velkamo alu, ko cieši nostiprināja, kā arī lielāko daļu pārējās kuģa mantas.

Vīri, kā solījušies, atgriezās ar vēršiem, un, kad viss bija gatavs, ķerrai priekšā tika aizjūgti divi vērši un pārējie kuģim.

— Būtu mums vēl seši vērši, — Spūvs teica, — viss būtu labi; nu mums ir jāpalīdz vilkt. I3et mēs varam pateikties par to, ko esam dabūjuši, jo bez vēršu palīdzības šis būtu grūtākais pārbaudījums, kādu vīriem vispār nākas piedzīvot.

Kad sākās vilkšana, daži vīri gāja pa priekšu, novākdami kritušos kokus un nolīdzinādami stigu. Tad nāca ķerra. Tās vērši tika vesti ar lielu uzmanību; un, kad riteņi sāka kūpēt, asis iezieda ar speķi un trānu. Tad nāca kuģis ar daudz vīriem pie virvēm līdzās vēršiem. Kad stiga veda uz leju vai pār zāli un sūnām, vērši paši tika galā ar savu vezumu; bet, kad gāja uz augšu, vīriem vajadzēja vilkt, ko viņi jaudāja, tomēr grūtākajās vietās zem sliecēm nācās palikt bomjus. Vēršu vedēji visu laiku runāja ar saviem lopiem un reizēm pat dziedāja viņiem, un tie vilka paklausīgi. Bet, kad Pūķa vīri runāja ar viņiem tā, kā bija raduši runāt ar saviem vēršiem mājās, tas nekā nelīdzēja, jo šie vērši nesaprata, ko viņi teica. Par to vīriem bija liels brīnums; tas rādot, tā viņi teica, ka vērši esot gudrāki lopi, nekā viņi līdz šim domājuši. Jo tas te jau esot tāpat kā ar cilvēkiem, kuri tāpat nesaprotot svešinieku valodas.

Vīri nogura no karstuma un no pūlēm, un pastāvīgās skraidīšanas ar bomjiem, tomēr visu laiku neatlaidās, jo liels apmierinājums viņiem bija redzēt ķerru ar velkamo alu sev priekšā, un viņi darīja visu, lai varētu tai sekot. Tikko vakarā uz vietas apmetušies, viņi sauca pēc velkamā alus. Bet Spūvs teica, ka šī pirmā diena esot bijusi viegla un ka Fastes mcdalus būšot vēl labs diezgan. Viņi dzēra kurnēdami un drīz iemiga; bet nākošā diena bija grūtāka. Jau pēcpusdienā daudzi sāka pagurt, bet -Pūķis un Tūke mudināja viņus, reizēm arī paši ķerdamies klāt, tā ka to varēja just. Un, kad bija pienācis šīs otras dienas vakars, Spūvs teica, ka nu beidzot esot pienākusi velkamā alus reize. Vienu mucu atsita vaļā, un visiem tika apda līts taisnīgs mērs. Un, lai gan vīri bija nogaršojuši šo alu toreiz pie gūtiem Vī pilsētā, visi bija tais domās, ka agrāk neesot pilnīgi sapratuši tā labuma un ka šī esot laba alga par pūlēm. Pūķis lika arī vēršu dzinējiem izsniegt savu mēru; viņi dzēra ar prieku, tūliņ apreiba un daudz dziedāja, jo bija pieraduši tikai pie plāna medalus.

Trešā dienā viņi ātri vien pienāca pie kāda ezera. Tas gulēja garš un šaurs starp kalnu pauguriem, un še nu viņu pūles atvieglojās. Ķerrai un vēršiem bija jāiet tālāk pa zemesceļu, bet kuģi iestūma ūdenī ar visām sliecēm. Lēnā vējā viņi burāja pāri ezeram un apmetās tā otrā galā. Netālu no apmetnes atradās ciems, nogāzē pie ezera, ar varenām ganībām lejas pusē. Se viņi redzēja, kā brangus lopus dzina mājās no ganībām, kaut gan vēl bija labs laiciņš līdz vakaram. Ciems likās esam liels, un to sargāja nocietinājumi, 'kas izskatījās savādi, jo vietumis tie pastāvēja no augsta akmeņu un zemes vaļņa, bet pastarpām vairāk vietās bija redzama koka sēta no resniem pāļiem, pa kuru, kā rādījās, viegli bija pārkļūt pāri.

Vīri bija labā omā, jo tik laba diena kā šī viņiem ilgi nebija bijusi, un, ieraugot lopus, viņiem no jauna iekārojās svaigas gaļas. Ne Pūķis, ne Olofs negribēja dot sidrabu pirkšanai, jo viņiem tas šķita nevajadzīgi pēc visiem tiem izdevumiem, kādi viņiem bija bijuši; bet daudzi no vīriem, nevarēdami valdīties, nolēma tomēr paņemt ciemā to, ko vēlējās. Fastes rakstvedis teica, ka šī novada iemītnieki piederot pie mežonīgās dregoviču cilts, kas vēl neesot nodokļiem aplikta; ar tiem, tā viņš teica, varot darīt, kā gribot. Spūvs atcerējās, ka pirms septiņiem gadiem, kad viņš pagājušajā reizē še bijis, ciems patlaban ticis celts; bet nekādi lopi še toreiz neesot redzēti, un cēlēji atstāti mierā. Pūķis vīriem piekodināja bez iemesla nenogalināt cilvēkus ciemā un lopu neņemt vairāk, kā bija vajadzīgs. Sūnes dēli bija tie dedzīgākie, jo, pa Ullas upi braucot, medību nebija bijis grūtās nostrādāšanās dēļ.

Tie, kas bija gājuši pa zemesceļu, drīz pēc tam ienāca apmetnē. Bet, kad vēršu dzinēji no rakstveža dabūja dzirdēt, ka vīri aizgājuši uz ciemu pēc lopiem, viņi smējās, zemē krizdami. Pūķis un pārējie nevarēja saprast, par ko viņi tā priecājias; un skrīveris veltīgi kliedza uz viņiem, pēc tā taujādams. Viņi atrunājās tikai, ka gan jau drīz visi paši to redzēšot, un no jauna sāka smieties.

Te augšā ciemā atskanēja mežonīgi bļāvieni, un viss lopu gribētāju pūlis bija redzams skrējām lejā pa nogāzi, cik bija jaudas. Viņi bļāva, ar rokām pa gaisu airēdamies, lai gan, izņemot viņus pašus, neviens nebija redzams, un kādi pāris nogāzās un, pa zemi vārtīdamies, palika guļam. Bet pārējie, pie ezera pieskrējuši, ielēca ūdenī.

Apmetnē visi pārsteigti noraudzījās šai skatā.

—   Vai viņi bēg no velniem vai no spokiem? — Pūķis brīnījās.

—   Tās būs bites, — Tūke teica.

Vajātājiem vajadzēja sēdēt ezerā labu laiciņu, tikai degunus no ūdens pabāzušiem, līdz bites apnika un aizlaidās atkal uz mājām. Atgriezušies nometnē saīguši, ar uztūkušām sejām, viņi klusu sēdēja, jo viņiem šķita, ka viņi daudz zaudējuši no savas cieņas, bēgdami no bitēm. Ļaunākais bija tas, ka trīs vīri beigti gulēja uz nogāzes tur, kur bija krituši; tie bija divi no Olofa Vasarasputna vīriem un viens no Sūnes dēliem. Par to tika sērots, jo zaudēti bija krietni vīri, un Pūķis pavēlēja, ka velkamais alus šovakar dzerams mirušo piemiņai, kā arī lai sadzeltie drīzāk atspirgtu.

Vēršu dzinēji nu stāstīja par dregovičiem, un rakstvedis pārcēla, ko viņi teica.

Sle dregoviČi, tā viņi teica, esot viltīgāki nekā citi cilvēki un esot izgudrojuši, kā pasargāties no uzbrucējiem savos ciemos. Viņiem esot daudz bišu saimju, kas dzīvojot bišu kokos iežogojumā, un, tiklīdz kāds svešinieks pie ķeroties pie šiem bišu kokiem vai mēģinot pārkāpt pāri. tās nākot ārā un dzejot. Esot laime, ka vīri uz ciemu aiz gājuši dienā, nakti viņiem klātos ļaunāk. Bites, lūk, sar gājot ciemu tik pa dienu, jo nakti tās guļot. Tādēļ gudrajiem dregovičiem esot arī lāči, kurus viņi sagūstot mazus, apmācot tos un apejoties ar tiem labi. Bet, ja laupītāji nākot nakti, lāčus palaižot vaļā, un tie saplosot laupītājus, bet paši pēc tam atgriežoties pie saviem kungiem saņemt medus šūnas par atalgojumu. Tādēļ dregoviču ciemiem neviens neuzdrošinoties tuvoties, pat ne tie ļaunie vīri, kas lielkņazam piedzenot nodokļus.

Nākošajā dienā viņi palika turpat un apraka mirušos. Daži no vīriem gribēja iemest uguni ciemā, lai tā atrieb tos, bet Pūķis to cieši noliedza, jo neviens cilvēks neesot pielicis roku mirušajiem, kas varot vainot tikai paši sevi. Bēdīgi tomēr bija ar tiem. kas visvairāk bija sadzelti, jo tie bija grūti slimi. Bet vēršu dzinēji pagājās uz ciema pusi un notālēm sasaucās ar ļaudīm, kas tur stāvēja. Pēc laiciņa viņi atgriezās atpakaļ līdz ar trim vecām sievām. Apskatījušas sadzeltos, tās iezieda viņus ar ziedi, kas sastāvēja no čūskas taukiem, mātes piena un medus, kā ari no ārstniecības zāļu sulas, no kā slimie drīz vien jutās labāk. Pūķis deva sievām alu un sidrabu. Viņas kāri dzēra, cenzdamās neatstāt neviena piliena neizdzerta, bet par sidrabu pazemīgi pateicās. Rakstvedis runāja uz viņām; nopietni uz viņu noraudzījušās, viņas palocījās un aizgāja atpakaļ uz ciemu.

Pēc kāda laika no ciema atnāca daži vīri, kur? veda trīs cūkas un divus jaunus vēršus. Rakstvedis pagājās viņiem pretim, bet vīri atstūma viņu pie malas un, Pū ķim un Vasarasputnam priekšā nostājušies, dedzīgi sāka runāt. Rakstvedis stāvēja un klausījās, bet tad iekliedzās un ieskrēja mežā. Izņemot vēršu dzinējus, neviens viņus nesaprata, bet tie zināja tikai dažus ziemeļnieku vārdi:s. Tomēr no mājieniem noskaidrojās, ka dregoviči Pūķim gribēja dāvināt cūkas un vēršus, lai viņš atdod viņiem rakstvedi, kuru viņi gribēja ielaist pie saviem lāčiem, tādēļ ka viņiem nepatika lielkņaza vīri. Pūķis viņu vēlēšanos nevarēja izpildīt, bet lika arī viņiem pasniegt alu un samaksāja par kustoņiem; viņi šķīrās visai draudzīgi.

Vēlāk dienā Ieradās citas vecas sievas ar lieliem sieriem, kurus iemainīja katra pret savu mēru labā alus. Vīriem, kas nu noņēmās ar gaļas cepšanu, šķita, ka galu galā viss ir iznācis labāk, nekā būtu varēts gaidīt. 2ēl esot tikai, ka nākot vecas vecenes, nevis jaunas sievas. Bet tās dregoviči nelaida ārā no ciema.

Rakstvedis atgriezās no savas slēptuves uz vakaru, kad viņu pievilka cepeša smarža. Viņš ātrāk gribēja tikt projām no šiem mežonīgajiem cilvēkiem. Lielkņazs gan dabūšot dzirdēt, kā viņi izturoties, tā viņš teica.

Ceļu turpinot, viņi nonāca vēl pie viena ezera, kas bija lielāks nekā pirmais. Bet septītajā no velkamajām dienām viņi sasniedza upi, kuru Spūvs sauca par Bebrupi un vēršu dzinēji — par Berezinu. Visi juta lielu prieku, šo upi ieraudzījuši. Se tika izdzerts pēdējais velkamais alus, jo nu viņu ceļojuma grūtākā daļa bija beigusies.

—   Un nu mums vairs nav alus, kas mums palīdzētu, mājās atgriežoties, — Pūķis teica.

—   Tiesa gan, — Spūvs teica, — bet tas arī ir vajadzīgs, tikai turp braucot. Jo ar cilvēkiem ir tāpat kā ar zirgiem: mājās viņi atgriežas labprāt, bez kāda sevišķa pamudinājuma.

Vēršu dzinējiem nu samaksāja vairāk, nekā viņi bija prasījuši. Jo ar Pūķi bija tā, ka viņš gan varēja būt skops pret tirgotājiem, kuri viņam bieži izlikās laupītājiem līdzīgi vai vēl ļaunāki, bet nekad pret vīriem, kas viņam bija labi kalpojuši. Turklāt viņam sāka likties, ka viņš nu jau ,ir piekļuvis tuvāk bulgāru zeltam. Vēršu dzinēji viņam bija pateicīgi un, pirms devās atpakaj uz mājām, aizgāja Spūvam un Tūkem līdz uz kādu ciemu, kur parunāja ar labiem vīriem, kas bija gatavi iznomāt vēršus atpakaļbraucienam. Pūķis lika saviem vīriem pagatavot paslēptuvi, kur novietot kokus, ko tad varēs izlietot. Bet savā braucienā pa zemi viņi bija nodeldējuši trīs pārus slieču. Ķerru Pūķis paņēma līdz, jo tā varēja noderēt pie ūdenskritumiem.

Viņi brauca uz leju pa upi, gar zvejnieku būdām un gar bebru dambjiem, priecādamies, ka brauciens nu sokas viegli. Upe tecēja spoža un melna gar kupliem lapu kokiem; un vīriem šķita, ka zivīm šai upē bija veselīgāka garša nekā tām, ko viņi bija vilkuši Daugavā. Tagad pie airiem vajadzēja tikai nedaudz vīru; pārējie mierīgi sēdēja, stāstīdami cits citam stāstus un prātodami, vai tiešām viss šis brauciens paiešot bez cīņas.

Upe kļuva aizvien platāka, līdz viņi sasniedza Dņepru. Pūķis un Tūke abi atrada, ka pat ne pašas lielākās upes Andalūzijā nevarēja mēroties ar šo; un Clofs Vasaras- putns teica, ka no visām upēm vienīgi tikai Donava esot vēl lielāka. Spūvs tomēr domāja, ka lielāka par visām esot Volga, un viņam bija daudz ko stāstīt par saviem braucieniem pa šo upi.

Viņi sastapa četrus kuģus, kuri smagi cīnījās augšup pa upi, un sarunājās ar tiem. Tie bija tirgotāji no Birkas, kas devās atpakaļceļā uz mājām no Krimas. Viņi bija noguruši un teica, ka tirgošanās bijusi laba, bet brauciens atpakaļ grūts. Pie krācēm viņiem bija iznākusi cīņa, un viņi bija pazaudējuši daudz vīru, jo uz rietumiem bija atnākuši patsinaki, kuri karojot pret visiem un mēģinot nosprostot upi. Neviens lai tālāk uz dienvidiem nebraucot kā līdz Kijevai, pirms patsinaki nebūs aizgājuši no upes un atkal devušies uz austrumiem uz saviem ganību novadiem.

Sīs jaunās ziņas lika Pūķim daudz ko pārdomāt, un, kad viņi bija šķīrušies no tirgotājiem, viņš klusu sēdēja, domās nogrimis.

Septītā nodaļa

Par to, kas notika pie krācēm.

Tovakar viņi piestājās malā pavadīt nakti netālu no kāda ciema, kur varēja dabūt pirkt kā aitas, tā medaļu. Kad viņi bija paēduši, Pūķis sēdēja, apspriezdamies ar Olofu un Tūki par jaunajām vēstīm, kas nule bija dzirdētas, un kas vislabāk būtu darāms tagad, kad viņi sāka tuvoties savam ceļa mērķim. Viņi atgriezās atpakaļ uz tukšā kuģa, lai netraucēti varētu sarunāties, kur viņus neviens nedzirdēja. Tur viņi sēdēja vakara klusumā, spā rēm pa ūdens virsu lidinoties un upei bulkšot kuģim ap kārt.

— Nu ir tā, — viņš teica, — ka ir vajadzīgs gudrs padoms, ja laimīgi gribam novest galā, ko esam iesākuši. Par mantu nekā nezina neviens, izņemot mani un jūs, un arī abus zēnus, kuri prot klusēt. Vīriem ir vienīgi teikts, ka braucam uz Kijevu pēc mana mantojuma; pat Spūvem es nekā vairāk neesmu teicis. Bet nu mums viņiem visiem drīz būs jāsaka, ka gribam doties līdz krācēm un ka mantojums gu| paslēpts tur. Bet, ja viņiem to teiksim, tad arī visa Kijeva to dabūs zināt īsu brīdi pēc tam, kad būsim nonākuši tur. Jo vīri par tādu lietu neklusē ilgāk kā līdz trešajai kannai, pat ne tādā gadījumā, ja mutes palaidējam draud nāve. Bet, ja mūsu nodoms k]ūs zināms lielkņazam un viņa vīriem, tad mums nelaime ir uz kakla, jo tad atradīsies daudz tādu, kas ar mums gribēs dalīties zeltā un sidrabā vai vislabāk mūs nogalināt, lai viss paliktu pašiem. Pie visa tā vēl nāk klāt šie patsinaki, kuri uzglūn pie ūdenskritumiem.

Olofs un Tūke piekrita, ka še tiešām esot ko domāt. Tūke gribēja zināt, cik tālu esot no Kijevas līdz krācēm un vai esot dabūjama pārtika cejā uz turieni.

—   No Kijevas līdz krācēm būs krietnas deviņas dienas ceļa, — teica Olofs, — bet tas Spūvain būs labāk zināms nekā man. Toreiz, kad es tur braucu, iemainījām pārtiku no ganiem krastmalā, kā arī paņēmām krietni daudz kādā bagātā severjaņu ciemā. Bet tagad, nemiera laikā, viss var būt citādi.

—   Nebūtu gudri iebraukt Kijevā, vīriem nezinot, kāds ir mūsu patiesais nodoms, — Tūke teica. — Tur daudz kas izrādīsies tik pievilcīgs, ka daļa no vīriem varbūt liegsies pavadīt mūs tālāk, ja nekad cita ce]a mērķa nebūsim minējuši kā tikai Kijevu.

—   Tas ļaunākais ir, ka lielkņazs tūliņ gribēs salīgt sev daudzus no mūsu vīriem vai vislabāk mūs visus, — Olofs teica. — Esmu kalpojis lielkņazam Vladimiram un zinu, kā Kijevā tādas lietas notiek. Labas algas viņš aizvien ir maksājis, un, ja tagad tur ir karš, viņš tagad maksās vēl labāk. Viņam šķiet, ka ziemeļnieku viņa miesassardzē nekad nevar būt par daudz; tos viņš uzskata par tiem labākajiem, kā tas jau patiesībā arī ir, un tos ļoti mīl no tā laika, kad zviedri viņa jaunības dienās palīdzēja viņam iegūt valdnieka sēdekli. Un no paša sākta gala jau viņš pats ir zviedru cilts. Viņam ir dažādi līdzekļi, kā pamudināt ziemeļniekus palikt Kijevā, ja viņus arī tūliņ nepievelk viņa zelts.

Galvu palocījis, Pūķis domīgi sēdēja, noraudzīdamies ūdenī.

—   Daudz kas ir pret to, ka viesojamies pie lielkņaza Vladimira. — viņš teica. — Un tomēr viņa slava ir tik liela un gudrība tā izdaudzināta, ka negribētos braukt garām viņa pilsētai, viņa neredzējušiem. Ļoti var būt, ka viņš ir pašam konungam Haraldam līdzīgs. Stāsta, ka tagad, vecumdienās, viņu uzskatot par svētu, kaut gan tas viņam prasījis ilgu laiku, lai viņš līdz tam tiktu. Bet vispirms mums ir jādomā par to, kas ir svarīgākais. Mūsu uzdevums ir atrast mantu. Un, kad būsim to atraduši, mūs gaida vēl kāds uzdevums: to neaizskartu pārvest mājās. Un nu man šķiet, ka mēs visi domājam par to pašu, ka gudrākais ir taisnā ceļā braukt līdz krācēm.

—  Tā ir, — Tūke teica. — Gluži labi būtu tomēr dzirdēt arī Spūva padomu. Viņš zina ceļu labāk par mums visiem, un varbūt viņš arī par šiem patsinakiein zina vairāk nekā mēs.

Pārējie piekrizdami palocīja galvas, un Spūvu atsauca. Pūķis nu viņam izstāstīja par mantu.

—   No sākuma es tev par to nekā nesacīju, — viņš teica, — jo tad es tevis vēl nepazinu. Bet nu es zinu, ka tu esi krietns virs visās lietās.

—   Tad šis ceļojums ir garāks, nekā man ir bijis zināms, — Spūvs teica, — un arī bīstamāks. Tev alga, kādu prasīju, šķita esam pārāk liela, bet, ja es zinātu, ka jābrauc būs līdz krācēm, tā būtu vēl lielāka.

—   Tavu algu tev neviens nenovils, — Pūķis teica. — Par šo braucienu līdz krācēm tu vari pielikt, cik pats atrodi par vajadzīgu. Un nu es tev saku, Tūkern Grogul- les dēlam un Olofam Stīrsonam dzirdot, ka tu nepaliksi bez savas mantas daļas, ja viss izdosies labi. Tu dabūsi pilnu stūrmaņa daļu.

—  Tad esmu apmierināts, — Spūvs teica. — Mēs, gūti, aizvien gribam zināt, kāda ir mūsu daļa.

Ari Spūvs, kad bija apdomājies, deva padomu braukt .ūliņ uz krācēm.

—   Par pārtiku nav ko bēdāt, — viņš teica. — Jo vairāk uz leju, jo tā lētāka; reiz man par vienu platcirvi gadījās dabūt piecas treknas cūkas un kuli griķu. Mums priekšā lejup līdz Kijevai un tālāk būs bagati ciemi, kur varēsim dabūt tik daudz, ka pietiks līdz krācēm un atpakaļ. Tas labākais būtu, ja tu varētu nopirkt, kas mums vajadzīgs, tā kā līdz šim esi darījis, ja tava sidraba pietiktu; ņemt ar varu, lejup braucot, nebūtu gudri.

Pūķis atbildēja, ka drusku sidraba viņš vēl varot sagrabināt, bet ka lielākā daļa jau esot izgājusi.

—   Tas grūtākais ir ar patsinakiem, — Spūvs turpināja. — Var notikt, ka mums no viņiem būs jāizpērk brīvs ceļš. Bet var arī būt, ka viņi vispār negribēs laist mūs uz priekšu. Būtu labi, ja tu man varētu pateikt, kurā krastā manta atrodas un cik tālu uz leju starp krācēm.

—   Tas ir austrumu pusē, — Pūķis teica, — starp otro un trešo krāci, skaitot no dienvidiem. Bet vietu, izņemot mani, nezinās neviens, kamēr nebūsim tur, kur tā atrodama.

—   Tas mums tad būs krietns ceļa gabals no velkamās vietas sākuma, — Spūvs teica. — Vislabāk būtu, ja mēs tur nonāktu nakts laikā. Būtu arī labi, ja mums būtu kāds, kas saprot patsinaku valodu, ja tā iznāktu, ka mēs draudzīgi varētu ar viņiem sarunāties. Bet tur nu nekas nav līdzams.

—   Tam tomēr var līdzēt, — Tūke teica. — Mēs paņemsim līdz Fastes rakstvedi līdz krācēm. Pietiks, ja viņš Kijevā nonāks, atpakaļ braucot. Ja mums iznāktu sastapties ar patsinakiem, aizvien atradīsies starp viņiem kads, kurš sapratīs viņa valodu, ja rakstvedis arī nesaprastu viņu valodu.

Ar to šī apspriešanās beidzās. Nākošā rītā, pirms viņi brauca tālāk, Pūķis runāja ar vīriem. Viņš teica, ka viņiem jābraucot tālāk uz leju pa upi — līdz vietai, kur viņam novēlētais brāļa mantojums guļot paslēpts.

—   Tur var iznākt cīņa, — viņš teica. — Un, ja tad izrādīsies, ka esat braši vīri, un mantojums nonāks manās rokās, arī jums iznāks sava tiesa vēl bez prāvās algas, kāda jums jau apsolīta.

Vīriem daudz nekas pret to nebija ko iebilst. Tikai Sū nes dēlus dzirdēja savā starpā runājam, ka tur diviem no viņiem būšot jākrīt un ka viņi labāk vēlētos alu nekā šis zemes saldo dzērienu, lai varētu kauties ar visu spēku.

Lejāk viņi vairākās vietās izkāpa krastā poļānu bagātajos ciemos. Tur Pūķis iepirkās ēdamas lietas un dzērienu, tā ka apgādāti viņi bija tikpat labi, kā no mājām aizbraucot. Un kādā vakarā vēlu, kad upi sedza migla, viņi paīrās garām Kijevai, daudz nekā no pilsētas neredzējuši.

Fastes skrīveris kļuva nemierīgs, kad viņi še nepiestā- jās malā.

—   Man ir svarīgs uzdevums pie lielkņaza, kā jums visiem ir zināms, — viņš teica.

— Nolemts ir, ka tev jābrauc līdz mums līdz kritumiem, — Pūķis teica. — Tu proti labi sarunāties ar visiem cilvēkiem un vari tur mums būt ]oti noderīgs. Se mēs tevi izcelsim malā, kad griezīsimies atpakaļ.

Rakstvedis nu irrādīja lielas bailes. Tomēr, kad Pūķim bija licis apzvērēt pie Svētās Trīsvienības un pie svētā Kirila, ka viņu nepārdos patsinakiem un nespiedīs airēt, viņš atkal norima un teica, lai lielkņazs paciešoties vien.

Nu ciemi krastmalās drīz sāka palikt mazāki un beidzot izzuda pavisam, un sākās stepes, kur valdīja patsinaki. No kuģa reizēm varēja redzēt aitu un zirgu barus pie dzirdāmām vietām, kur tos uzraudzīja gani zirgos, augstās ādas cepurēs, gariem šķēpiem rokās. Spūvam tā šķita laba zīme, ka ganāmpulkus redzēja tikai kreisajā krastā un nekad labajā. Tas nāk no tā, ka ūdens upē stāv ļoti augstu, viņš teica. Patsinaki tādēļ nevarot pārvest savus ganāmpulkus otrā krastā, jo tad braslos nāktos zaudēt daudz lopu. Nu kuģis aizvien pieturēja pīe drošā krasta, tomēr arī tur aizvien pie apmetnēm tika izlikta laba sardze, ja nu notiktu uzbrukums.

Kad bija atlikušas vairs tikai trīs dienas ko braukt līdz krācēm, viņi kļuva aizvien uzmanīgāki un īrās tikai nakts laikā. Pa dienu kuģi turēja apslēptu augstajās niedrās pie labā krasta. Pēdējā dienā viņi savā paslēptuvē varēja dzirdēt ūdens šalkšanu, un, kad bija iestājusies tumsa, pārīrās kreisajā pusē, kur sākās velkamā vieta.

Tūkem ar divdesmit vīriem bija kritis palikt uz kuģa. Viņiem vajadzēja aizirties atkal upes vidū, izmest enkuru un tur palikt pa nakti, līdz krastā dzirdēs pazīstamas balsis viņus saucam. Tūke negribēja palikt uz kuģa sēdam, bet viņam vajadzēja padoties, kad tā bija izšķīrusi loze. Melngalvi Pūķis vislabāk būtu gribējis atstāt pie viņa, bet tur viņš savu gribu nevarēja dabūt cauri.

Pūķis un Olofs Vasarasputns ar pārējiem no bara nu devās uz priekšu pa velkamajām pēdām, un Spūvs rādīja ceļu. Visi vīri bija apbruņojušies ar zobeniem un lokiem. Spūvs, kurš vairāk reižu bija gājis pa šo ceļu, teica, ka, no ziemeļiem ejot, viņiem esot jātiekot aiz sestās krāces. Tas prasīšot trīs stundas veicīga gājiena, tā ka viņi tikko varēšot pagūt atgriezties līdz rītausmai, ja mantas izcelšana paņemšot daudz laika. Viņi veda līdz pirmajā velkamajā vietā taisīto ķerru, ar ko pārvest mantu, un ari rakstvedi, kaut gan viņam tas nemaz nepatika. Gājienu iesākot, nakts bija tumša, bet mēnesim drīz vajadzēja uzlēkt, un, neskatoties uz visu savu nemieru, Pūķis par to bija priecīgs, jo baidījās, ka citādi nevarēs saskatīt zīmes mantas atrašanās vietā.

Bet, kad uzlēca mēness, tas viņiem tūliņ sagādāja rūpes, jo tūlīt apspīdēja jātnieku smailā cepurē un garos svārkos, kurš mierīgi stāvēja uz pakalna iešķērsu viņiem priekšā. Viņi tūliņ apstājās un apklusa. Ieplakā, kur viņi atradās, vēl bija tumšs; bet, kā likās, tad jātnieks vērīgi lūkojās uz viņu pusi, it kā soļu trokšņa vai ķerras čīkstēšanas biedināts.

Viens no Sūncs dēliem piedūra Pūķim ar savu loku.

—   Līdz turienei ir tālu, un mēnesgaisma ir viltīga, lai tanī varētu šaut. Bet mums šķiet, ka mēs tomēr varētu viņu tā iezīmēt, ka viņš paliktu tur, kur viņš ir, ja tu tā vēiies.

Pūķis vilcinājās vienu acumirkli, bet tad par atbildi nomurmināja, ka no savas puses naidīgu rīcību neiesāks.

Jātnieks uz p'akalna iesvilpās, tas izklausījās pēc ķīvītes kliedziena, pēc kam parādījās vēl viens jātnieks, kurš nostājās pirmajam līdzās. Pirmais jātnieks, roku izstiepis, teica kaut ko, pēc kam abi mierīgi sēdēja zirgos. Tad viņi pēkšņi apgrieza zirgus un aizjāja, no turienes pazuzdami.

—   Tie katrā ziņā bija patsinaki, — Pūķis teica. — Ar mums tagad ir bēdu lietas, jo viņi droši vien mūs redzēja.

—   Nu jau mēs tūliņ būsim pie piektās krāces, — Olofs teica. — Negribētos griezties atpakaļ, kad jau tik tālu esam tikuši.

—   Cīņa ar jātniekiem nav nekāda labā, ja viņi nāk ar pārspēku, — Pūķis teica.

—   Varbūt viņi atstās mūs mierā līdz rītam, — Spūvs prātoja, — jo šī mēnesgaisma viņiem tāpat nav laba kā mums.

—   Iesim tālāk, — Pūķis teica.

Viņi steidzās, cik vien ātri iespējams, un, kad sestā krāce viņiem bija aiz muguras, Pūķis sāka vērot apkārtni.

—    Kam ir asākas acis, tie lai man nu palīdz, — viņš teica. — Upē vajag būt klintij ar trim rožu krūmiem, lai gan ziedēt tie jau nu gan neziedēs šinī gadalaikā.

—   Tur es redzu klinti ar krūmiem, — Melngalvis teica, — bet, vai tie ir rožu krūmi, to nevar zināt.

Viņi nogāja lejā pie ūdens un ieraudzīja vēl trīs klintis

ūdenī, bet tās visas likās kailas. Un tad Pūķis atrada reni, kura atradās akmens plāksnē un no kuras plūda ārā ūdens gluži tā, kā Are bija teicis.

—   Ja nu mēs tagad atrastu uzkalnu, kuru sauc par patsinaku galvaskausu vietu, tad vairs neesam tālu no tā, ko meklējam, — viņš teica.

To atrast neprasīja ilga laika, jo Spūvs norādīja uz kādu augstu pauguru tālāk no krasta.

—   Te viņiem esot aprakts kāds virsaitis, tā esmu dzirdējis sakām. Un viņam par godu patsinaki mēdzot uzspraust galvas uz kārtīm, kad viņiem iznākot cīņa še pie krācēm.

—   Nu tad pasteigsimies, lai ari mūsējās neatrastos tur, — Pūķis teica.

Viņš devās uz priekšu gar reni, tad nonāca līdz vietai, kas atradās tieši starp klinti ar krūmiem un galvaskausu vietu.

—   Te tam vajadzētu būt, — viņš teica, — tagad mēs drīz zināsim, vai mūsu ceļojums ir bijis veltīgs.

Visi nu bija ļoti dedzīgi, un ar kādu šķēpu tika izmērots ūdens dzijums.

—    Sai zvejai ir vajadzīgi liela auguma vīri, — Pūķis teica. — Es še pie klints sienas jūtu sakrautus akmeņus, kā tam arī vajag būt.

Divi brāļi Ūlofa pavadoņos, vārdā Garkātis un Skūle, halandieši pēc izcelšanās, bija tie garākie vīri pulkā. Viņi bija ar mieru brist ūdenī un darīt visu, ko varēs. Odens sniedzās viņiem līdz kaklam. Pūķis lika viņiem tupties zem ūdens un pārcilāt visus tos akmeņus, kas bija sakrauti pie sienas. Kādu laiku viņi cēla ārā lielus akme ņus; darbs viņiem likās grūts, bet atpūtušies viņi atkal no jauna ķērās klāt. Te Skūle teicās sataustījis kaut ko, kas neesot akmens, tikai neesot varējis to izkustināt no vietas.

—   Ķeries klāt uzmanīgi, — Pūķis teica, — bet vispirms atcel nost visus akmeņus.

—   Te ir kaut kas, kas nav akmens, — teica Garkātis, celdams ārā kādu smagumu. Tas bija maiss, turklāt tik smags, ka viņam krietni vajadzēja pielikt spēkus, un tieši tad, kad viņam turpat jau būtu izdevies maisu uzcelt uz klints plāksnes sev priekšā, maiss vidū pārplīsa, jo āda, no kā tas bija taisīts, ūdenī bija satrupējusi. No visām pusēm atskanēja baiļu un sāpju kliedzieni, kad sidraba nauda nepārtrauktā straumē plūda ārā un šļakstēdama bira ūdenī. Garkātis mēģināja likt priekšā seju un rokas, un viri cits pār citu metās glābt ko varēdami, tomēr daudz no maisa satura paguva izslīdēt.

—   Iesākums ir labs, — Pūķis rūgti teica. — Vai tā tu apejies ar sidrabu? Kas tad paliks man, ja tu tā izturēsies? Bet vismaz mēs nu zinām, ka esam atraduši pareizo vietu, — viņš piebilda mierīgāk, — un ka pirms mums še neviens nav bijis. Bet esi nu uzmanīgāks ar pārējo, halandieti. Vajag būt vēl četriem maisiem.

Visi vīri bargi rāja Garkāti, kurš apvainojās un saskaities gribēja kāpt ārā no ūdens. Viņš tur nekā nevarot darīt, ka maisi esot satrupējuši, viņš teica. Ja viņam pašam būtu bijis tik daudz sidraba, ko glabāt, viņš gan būtu pratis sabērt to labākās kulēs. Tagad lai nu citi ķeroties klāt un lūkojot izdarīt labāk.

Bet, kad Pūķis un Olofs teica, ka viņš pie notikušā neesot vainīgs, viņš apmierinājās un turpināja zveju.

—   Se ir kaut kas cits, — Skūle teica, izceldams savu lomu. — Tas jau ir smagāks par akmeni.

Tā bija maza vara lādīte, gluži zaļa un ļoti smaga. Tā krustu šķērsu bija pārsieta smalkām, sarkanām auklām, aizzīmogotām ar alvu.

—   Jā, jā, lādes, — Pūķis teica. — Tā es biju aizmirsis. Tās ir pilnas dažādu sieviešu nieku, bet sidrabs viss ir maisos.

Ar pārējiem maisiem viņiem laimējās labāk; tos dabūja augšā tā, ka nekas netika izšķiests.

Ar katru jaunu atradumu prieks pieauga lielāks, un neviens nedomāja ne par patsinakiem, ne par to, ka laiks aiziet. Abas pēdējās lādes viņiem bija jāmeklē labu laiku, jo tās bija iegrimušas starp oļiem upes dibenā. Bet beidzot tika atrastas tās un viss sakrauts ķerrā.

Lielākā daļa nakts nu jau bija pagājusi, un, tikko bija uzsākts atpakaļceļš, viņus no jauna pārņēma nemiers pat- sinaku dēļ.

—   Gaismai austot, viņi būs klāt, — Spūvs teica.

—   Pūķim ir labāka laime nekā daudziem citiem, — Olofs Vasarasputns teica, — un arī es par savu nevaru sūdzēties. Var notikt, ka mums ar patsinakiem nemaz nebūs jāsaduras. Jo nu jau ir pagājis labs laiks, kamēr abi jātnieki mūs redzēja, pēc kam neviena vienīga vairs neesam manījuši. Tas varētu nozīmēt, ka patsinaki mūs 'agad gaida leipus pēdējās krāces, kur beidzas velkamās

liedes, jo viņi nevar zināt, ka iesim tikai pusceļu un tad atpakaļ. Tādēļ viņi mums pakaļ nedzīsies, kamēr nebūs sapratuši savu maldīšanos, un, ja viss izdotos labi, mēs varam sasniegt kuģi pirms viņiem.

Viņa prātojums tomēr nepiepildījās, lai gan daudz no tā netrūka, jo īsi pēc gaismas svīšanas, kad bija atlicis vairs tikai mazs gabaliņš līdz kuģim, bija dzirdama smaga zirgu kāju dipoņa un patsinaki nāca kā Odina vētra.

Pūķis tūliņ lika pulkam apstāties un ar uzvilktiem lokiem nostāties ķerrai priekšā. Vīri bija pie labas omas un gatavi kauties par sidrabu, lai patsinaku būtu nezin cik daudz.

—   Neviens ķerrai klāt neķersies, kamēr četri vai pieci no mums vēl būs dzīvi, — viņi mierīgi teica.

Bet patsinaku izveicība bija ļoti liela un cīņa ar viņiem nebija viegla. Viņi nejāja taisni virsū Pūķa vīriem, bet dzina zirgus pilnā sparā un, šāviena attālumā garām auļodami, izšāva savas bultas. Tad viņi atkal salasījās kopā un, laiciņu pagaidījuši, tādā pašā kārtā griezās atpakaļ no otras puses. Pūķa vīru lielākā daļa bija labi mednieki, kas izveicīgi prata rīkoties ar loku un atbildēja labi. Ik reizes, kad kāds ienaidnieks nogāzās no zirga, sacēlās gaviles. Bet arī patsinaku bultas reizēm sasniedza mērķi, un pēc laiciņa kā Pūķis, tā Ūlofs domnja, ka ilgi tā tas nevarēja turpināties.

Starp diviem uzbrukumiem viņi piesauca klāt Melngalvi un Ulfu Glādi. Lai gan viņus abus bija saskrambājušas bultas, oma viņiem bija laba; viņi teicās nogāzuši katrs pa vienam ienaidniekam. Tai vietā, kur pulciņš bija apstājies, upes pusē pacēlās klintis. Tā bija laime, jo patsinaki no tās puses tādēļ nevarēja uzbrukt. Pūķis nu lika zēniem, lai viņi mēģina izkļūt caur klintīm, tā ka viņus neierauga, bet pēc tam lai gar krastu steidzas uz kuģa pusi un pasauc Tūki, lai tas, cik ātri vien iespējams, steidzas palīgā ar visiem vīriem, cik vien viņu ir uz kuģa.

—   Tas nu tagad atkarājas no jums, vai viss laimīgi beigsies, — viņš teica. — Jo mums drīz sāks trūkt bultu.

Zēni bija lepni, ka viņiem uzticēts tāds uzdevums, un tūliņ devās projām. Drīz patsinaki tuvojās atkal no jauna, un šai uzbrukumā tJlofu Vasarasputnu krūtīs ķēra bulta. Izdūrusies cauri bruņu gredzeniem, tā palika iestregusi.

—   Tā ķēra smagi, — viņš teica Pūķim. — Nu es vairs nekam nederu.

Viņš grīļojās, bet noturējās kājās un, pie ķerras piegājis apgūlās uz tās, galvu uz viena no sidraba maisiem nolicis.

Nākošajā reizē, patsinakiem tuvojoties, Pūķa vīri izšāva savas pēdējās bultas. Bet līdz ar to bija dzirdama apmierināta murmināšana.

—   Nu viss ir kārtībā, — viņi sauca. — Tur krita Fins Sūnes dēls. Bulta ir izdūrusies kaklam cauri, un viņš ir jau miris. Viņa brālis Kolbjerns arī nule krita. Šis ir ceturtais. Nu vairāk neviens nekritīs.

Viņiem bija taisnība, jo nu no tās puses, kur atradās kuģis, atskanēja kara saucieni, kas liecināja, ka Tūke izkāpis krastā. Tas patsinakiem acīmredzot nepatika, jo, kamēr Pūķa vīri dedzīgi meklēja izšautās bultas, ko vēl varētu lietot, bija dzirdama pakavu dunoņa, kas noklusa tālumā.

Pūķis pavēlēja ievainotos ienaidniekus, kas gulēja zemē, nenogalināt.

—   Atstājiet, lai viņi gu| tur, kur viņi ir, — viņš teica. — Gan viņu piederīgie atnāks pēc viņiem.

Viņu pašu ievainotie, kas nevarēja paiet, gulēja uz ķerras. Septiņi gulēja miruši; tos vīri pacēla un nesa līdz, lai viņus godam apbedītu, kad tam atliks laika. Nu vajadzēja steidzīgi doties uz kuģi, kamēr patsinaki vēl nebija paspējuši atgriezties.

Fastes rakstvedis bija pazudis, bet, kad sāka vilkt ķerru, izrādījās, ka viņš gulēja zem tās. Viņu pamodināja ar šķēpu kātiem un visādi izsmēja. Viņš atrunājās, ka viņam gar šo cīņu neesot nekādas daļas, jo viņš esot nodokļu valdes ierēdnis un nevienam neesot gribējis būt pa kājām, turklāt viņš no gājiena esot bijis noguris. Viri atzina, ka tas, ka viņš cīņā aizmidzis, liecinot viņam tikai par labu.

Drīz viņi sastapās ar Tūki un viņa vīriem, un prieks abās pusēs bija liels. Tūkem ar ienaidnieku nekāda sadursme nebija iznākusi; kad viņš devies pretim ar kara saucieniem un bultām, viņi gandrīz tūliņ aizjājuši projām. Vīri domāja, ka laikam arī viņiem beigušās bultas.

Viņi nu bija pienākuši pie kuģa, un Pūķis apskatījās apkārt.

—   Kur tad tev ir zēni? — viņš jautāja Tūkem.

—   Zēni? — Tūke atkārtoja. — Tie jau tev bija līdz.

—  Aizsūtīju viņus gar krastu, lai sauc tevi palīgā, — Pūķis pārvērstā balsī atbildēja.

—   Kur tad viņi ir palikuši? — Tūke norūpējies teica.

— Dzirdēju zirgu kāju dipoņu un redzēju patsinakus atjājam šurp un griežamies atkal atpakaļ, kad piestājos malā, lai dotos palīgā. Bet zēnus es neesmu redzējis.

Bet viens no Tūkes vīriem teica, ka īsi pirms kuģa piestāšanās malā redzējis trīs patsinakus kājām iznākam caur klintīm līdz krastam un kaut ko velkam līdz; tie varējuši būt beigti vīri vai gūstekņi. Viņi aizgājuši atkal atpakaļ pie saviem zirgiem. Pēc tam, tā vīrs teica, viņš vairs par to nedomājis, jo kuģis piestājies un sākusies cīņa.

Pūķis stāvēja mēms. Noņēmis bruņucepuri, viņš ļāva tai nokrist zemē. Apsēdies uz akmens krastmalā, viņš noraudzījās uz upi. Tā viņš tur nekustīgi sēdēja, un neviens neuzdrošinājās viņu traucēt.

Vīri sačukstēdamies nolūkojās viņā; pat Tūke klusēja, nekāda padoma nezinādams. Spūvs un Fastes rakstvedis uznesa ievainotos uz kuģa.

Beidzot Pūķis piecēlās. Piegājis pie Tūkes, viņš nosprādzēja savu zobenu Zilinēli. Visi satrūkās, to ieraugot.

—   Es iešu pie patsinakiem. Tu gaidi te ar kuģi trīs dienas. Ja Melngalvis atgriezīsies atpakaļ, zobens paliek viņam. Ja neviens neatgriezīsies, tev tas jāpārved mājās Haraldam.

Tūke paņēma zobenu.

—   Tas nav labi, — viņš teica.

—   Mantu izdali taisnīgi, — Pūķis teica, — tā, it kā to dalītu, ja es pats būtu dzīvs. Maz laimes tai ir bijis Tos- tern par godu.

Astotā nodaļa

Kā Pūķis izpirka Melngalvi un sastapa vecu draugu.

Pūķis paņēma Fastes rakstvedi līdz un aizgāja apskatīties kritušos patsinakus. Tur viņi atrada kādu ievainotu jaunu vīru, kuram bulta bija iedūrusies sānos un otra izgājusi celim cauri. Viņš acīmredzot bija pie labas omas, jo sēdēja un grauza gabalu kaltētas gaļas, otrā rokā turēdams garu koka pudeli. Viņa zirgs ganījās viņam līdzās.

Sis vīrs saprata mazliet no tā, ko rakstvedis teica, un kļuva priecīgs, noģidis, ka viņi nav nākuši nocirst viņam galvu. Pūķis lika rakstvedim teikt, ka viņi līdzēs tikt viņam zirgā un dosies viņam līdz uz viņa ciemu. Kad rakstvedis to vairākkārt bija atkārtojis, patsinaks, galvu palocījis, norādīja uz savu celi. Bulta bija izgājusi tam cauri no vienas puses uz otru, tā ka tās smaile iekšpusē bija izdūrusies ārā; un pats viņš to izvilkt nebija varējis. Pūķis nu pārgrieza viņa ādas bikšu staru un, kādu laiciņu bultu grozījis, iedabūja bultas kātu tik tālu iekšā, līdz visa dzelzs smaile otrā pusē iznāca ārā, tā ka to varēja nogriezt un kātu izvilkt ārā. Patsinaks sita knipjus, kamēr Pūķis ap viņu ņēmās, un klusiņām svilpoja; bet, kad viss bija cauri, viņš pielika savu pudeli pie mutes un to iztukšoja. Otru bultu viņš pats bija izrāvis.

Pūķis nu izvilka sauju sidraba un, iedeva to viņam. Vīra sejā atplaiksnījās prieks, un viņš labprāt pieņēma to.

Tuvumā stāvēja zirgi pie saviem kritušajiem kungiem. Tie nedevās rokās, kad Pūķis un skrīveris tiem tuvojās; bet, kad patsinaks viņus pasauca ar kādu sevišķu skaņu, tie pienāca viņam klāt uji ļāvās sagūstīties.

Nu viņi palīdzēja ievainotajam uzsēsties zirgā; savu ievainoto kāju sedliem uzlicis, viņš arī tā jāja labi. Rakstvedis negribēja jāt līdz, bet Pūķis īsi noteica, ka tā tam jābūt.

— Ja tu pretosies, es tev apgriezīšu kaklu, — viņš teica. — Gustā pie viņiem būs jāpaliek man, ne jau tev.

Rakstvedis murmināja, ka tā neesot nodokļu v.'.ldes ierēdņa darīšana, tomēr padevās; un vairāk par to netika runāts.

Tad viņi iejāja stepē, patsinaku valstībā. Pūķis vēlāk teica, ka tik nelāga zemi ilgi būtu ko meklēt, pie kam varbūt atrast kaut ko līdzīgu nemaz neizdotos. Ne tur redzēja kokus, ne ūdeni, ne dzīvniekus, ne cilvēkus, tikai zāli un tukšu gaisu, reizēm arī tādas kā lielas žurkas, kuras nozuda zem velēnām. Divas reizes patsinaks, zirgu apturējis un uz zemi norādīdams, runāja ar rakstvedi kā mācēdams, pēc kam šis nokāpa no zirga un saplūca lapas, uz kurām patsinaks bija norādījis. Lapas bija platas; patsinaks tās aplika savam celim apkārt, ar loka auklu tās nosiedarns. No tām laikam viņa sāpes mazinājās, jo viņš nenoguris jāja tālāk.

Kad saule bija sasniegusi pusi no sava pusdienas augstuma, viņi nonāca patsinaku apmetnē, kas atradās kādā ieplakā, pa kuru tecēja upīte. Viņiem ierodoties, suņi un bērni sacēla lielu troksni; apmetne bija pilna zirgu un vīru. Patsinaks piejāja klāt ar saviem gūstekņiem un, kad viņam bija palīdzēts nokāpt no zirga, parādīja sidrabu, norādīdams pie tam uz Pūķi.

Pūķis nu lika rakstvedim pateikt, ka grib runāt ar viņu virsaiti. Neviens, kā likās, nesaprata, ko viņš teica, beidzot tomēr pienāca kāds vīrs līkām kājām, kurš viņu saprata un varēja atbildēt viņa valodā.

—   Saki tu viņam tā, — Pūķis teica. — Abus manus dēlus, kuri ir vēl ļoti jauni, jūs esat pagājušā naktī sagūstījuši cīņā pie ūdenskrācēm. Es .esmu virsaitis un esmu atnācis izpirkt viņus. Esmu bez ieročiem, lai rādītu, ka nāku kā draugs godīgā nolūkā.

Līkkājls, savas garās ūsas domīgi plucinādams, laiciņu sarunājās ar ievainoto vīru, kas viņus bija atvedis šurp. Viņu muldēšana vairāk izklausījās pēc pūces brēcieniem nekā pēc cilvēku valodas, šķita Pūķim, un tomēr viņi, kā varēja redzēt, bez kādām grūtībām saprata viens otru. Daudzi no tiem, kas stāvēja apkārt, plati zobus at- ņirguši, raudzījās Pūķī un, nažus izvilkuši, vilka ar tiem sev šķērsu pār kaklu. Tas viņam bijis tas briesmīgākais brīdis! tā Pūķis vēlāk teica, jo tas varējis nozīmēt, ka viņi saviem gūstekņiem jau pārgriezuši kaklus. Viņš tomēr cerējis, ka viņi domā tikai darīt to ar viņu pašu. Tās viņam šķitušas tās mazākās rūpes, ja vien izdotos izglābt Melngalvi.

Viņš teica rakstvedim:

—   Prasi viņam — vai abi gūstekņi ir vēl dzīvi?

Līkkājis palocīja galvu un pasauca trīs vīrus, kuri pienāca klāt. Tie bija tie, kuriem piederēja gūstekņi.

Pūķis teica:

—   Saki viņiem tā: es gribu atpirkt gūstekņus, maksājot daudz sidraba. Tie ir mani dēli.

Visi trīs vīri sāka plukšķēt, bet līkkājis nu lika Pūķim un rakstvedim nākt līdz pie virsaišiem. Piegājuši pie trim teltīm, kas bija lielākas nekā citas, viņi vidējā iegāja iekšā.

Trīs veci vīri kažokos, skūtām galvām, sēdēja zemē uz aitādām, kājas krusteniski salikuši, un ēda putru no lielas māla bļodas. Pie durvīm apstājies, līkkājis meta ar roku Pūķim un rakstvedim, lai viņi izturas klusu. Trīs vecie vīri cienīgi ēda, pūzdami uz karotēm un ar baudu smak- šķinādami. Kad trauks bija tukšs, viņi aplaizīja karotes un nobāza tās pie sevis; tikai tad viņi izlikās ieraugām ienācējus.

Viens no viņiem pamāja iīkkājim. Tas palocījās un sāka runāt, kamēr virsaiši vienaldzīgām sejām sēdēja žagodamies.

Tas, kurš sēdēja vidū, bija mazāks nekā abi pārējie, lielām acīm. Galvu piešķiebis, viņš vērīgi apskatīja Pūķi. Līkkājis nu bija izrunājis līdz galam, un iestājās klusums. Mazais izķērca dažus vārdus, un līkkājis, goddevīgi palocījies un rakstvedi pasaucis, izgāja ārā.

Tad mazais virsaitis gausi teica:

—   Esi sveicināts, Pūķi Tostes dēls. Labāk būs, ja ne- liksimies viens otru pazīstam. Ir jau ari ilgs laiks, kamēr neesam tikušies. Vai vēl ir dzīva konunga Haralda meita Ilva, kura reiz rotaļājās man pie kājām?

Pūķis dziļi ievilka elpu. Viņš tūliņ bija pazinis viņu, kad viņš sāka runāt. Tas bija Felimids, viens no konunga Haralda ākstiem.

—   Viņa ir dzīva un labprāt piemin tevi, — Pūķis teica, — un tas ir viņas dēls, kas še tagad atrodas gūstā. Tā tiešām ir tāda sastapšanās, par ko var tikai brīnīties; lai tā nāk par labu mums abiem. Vai tu esi patsinaku virsaitis?

Felimids palocīja galvu.

—   Ir jābūt mierā ar to, kas gadās, kad vecums ir atnācis, — viņš teica. — Bet es negribu sūdzēties.

Viņš nu parunāja ar abiem pārējiem virsaišiem un, uz telts dibenspusi pagriezies, sauca. Kāda sieva ienesa lielu dzēriena kannu, kas gāja no rokas rokā un drīz bija tukša. Sieva piepildīja to no jauna, un, kad tā vēlreiz bija iztukšota, abi virsaiši ar pūlēm piecēlās un izgāja ārā.

—   Viņi nu gulēs, — Felimids teica Pūķim, kad viņi bija palikuši vieni. — Ar šiem cilvēkiem ir tā, ka viņi ātri ap- dzeras un tad tūliņ liekas gulēt un guļ pusi dienas. Tās ir vientiesīgas dvēseles. Bet nu mēs abi ar tevi netraucēti varam pasēdēt. Tu tālu esi jājis un būsi izsalcis.

—   Tā ir, kā tu saki, — Pūķis teica. — Manas rūpes nu ir vieglākas, kad esmu saticis tevi; un ir trīs lietas, pēc kurām es ilgojos: atkal redzēt savu dēlu, ēst un dzert.

—   Viņu tu dabūsi redzēt, kad būsim izlēmuši izpirkšanas maksu, jo sidrabu viņš tev maksās, lai gan tu esi mans draugs, citādi visa cilts sāktu trakot. Bet nu tu būsi mans viesis.

No jauna viņš izsauca pavēles, un sešas sievas ienāca un sāka likt ēdienu uz segas, ko izklāja uz grīdas.

—   Tās ir manas sievas, — Felimids teica. — Tas var likties daudz vecam vīram, bet tāds še ir paradums. Un kaut kas man ir vajadzīgs pret garlaicību un skumjām, kopš miris Ferdiads un vairs nevar notikt uzvedumi.

—   Zēl gan tava brāļa, — Pūķis teica. — Kā viņš mira? Un kā jūs atkļuvāt šurp?

—   Ed nu tagad, bet es stāstīšu; esmu jau paēdis. Alus mums še nav, bet šo te dzērienu mēs taisām no ķēves piena. Pagaršo: nav nemaz pe|ams.

Tas bija dzidrs dzēriens saldskābu garšu, par kuru, pēc Pūķa dornām, diez ko labu nevarēja teikt. Bet, ka tas bija stiprs, to drīz vien varēja manīt.

Eires meistars nu spieda Pūķi ēst no visa, kas bija atrodams, saukdams sievas, lai nes vēl iekšā, pats pa to laiku stāstīdams, kā tas bijis ar viņu un ar brāli.

—   Mēs devāmies tālāk pasaulē, kā toreiz šķirdamies tev teicām, un nonācām pie lielkņaza Kijevā. Pie viņa palikām divi gadi, rīkodami uzvedumus visiem par prieku un baudīdami lielu godu, bet tad manījām, ka sākam pieņemties miesā. Tad mēs, baiļu pārņemti, taisījāmies projām, lai gan visi pūlējās mūs atrunāt; jo, pirms beigsies mūsu laiks, gribējām, nokļūt pie ķeizara Miklagordā, kā jau no sākuma bijām domājuši. Bet tur mēs nekad neno- nācām, jo pie krācēm mūs saņēma ciet patsinaki. Mēs viņiem likāmies par veciem, un viņi gribēja mūs nogalināt, lai uzspraustu mūsu galvas uz kārtīm, kāds ir viņu paradums. Tad sākām rādīt viņiem savas mākslas, no tām vienkāršākajām, līdz viņi nogūlās uz vēdera mums visapkārt un pielūdza mūs. Bet mūs atlaist viņi negribēja un, kad sākām saprast viņu valodu, iecēla mūs par saviem virsaišiem mūsu gudrības un burvju mākslu dēļ. Mēs drīz pie tā pieradām, jo būt par virsaiti ir vieglāk nekā par ākstu. Turklāt jau kādu laiku bijām manījuši, ka beidzot sākam palikt veci. Ir taisnība arhibīskapam Korma- kam Mak Kullenanam, kurš teicis: «Prātīgais, kad sasniedzis piecdesmit gadus, lai vairs nestaigā nesamanīgs no stipra reibuma, kā arī aiz mīlestības lai netrako vēsās pavasara naktīs un nestaigā uz rokām.»

Felimids pabaudīja no savas kannas un skumīgi palocīja galvu.

—   Tā tas ir, — viņš turpināja, — un to, lūk, mans brālis Ferdiads bija aizmirsis toreiz, kad viena no viņa sievām bija dzemdējusi vīriešu dzimuma dvīnīšus. Toreiz viņš stipri dzēra šo raudzēto ķēves pienu un dejoja uz rokām visu ļaužu priekšā, tāpat kā jūdu ķēniņš Dieva priekšā; tā dejodams, viņš nogāzās un palika guļam, un, kad viņu piecēlām, viņš bija miris. Es daudz pēc viņa sēroju un sēroju vēl aizvien, tomēr cita nevar teikt kā tikai to, ka tā bija laba nāve ākstu meistaram. Un no tā laika es mierigi dzīvoju pie šiem patsinakiem. Viņi ir kā bērni un ļoti mani cienī. Reti kad viņi dara man pretim, izņemot, ja dodas galvu medībās. Tas viņiem ir vecs paradums, no kura viņi nevar atstāties. Nu es gribu dzirdēt par tevi un tavām lietām.

Pūķis nu izstāstīja viņam visu, ko viņš gribēja zināt. Bet, nonācis pie mantas, kas bija bijusi paslēpta pie krācēm, viņš apdomājās un tikai teica, ka tā pastāvot no trim maisiem ar sidrabu, jo negribēja zaudēt vairāk, kā nepieciešams, kad nonāks līdz Melngalvja un Ulfa izpirkšanai. Beidzot viņš izstāstīja par cīņu, pēc kam Felimids teica:'

—   Tā ir laime, ka tavs dēls un tavs audžudēls ir sa-" ņemti dzīvi, kas ir noticis viņu jaunības.^ēļ. Tie, kas vi-' ņus sagūstījuši, ir cerējuši pārdot viņus p"3r dārgu naudu arābiem vai bizantiešiem. Tādēļ sagatavojies uz to, ka tev par viņiem būs dārgi jāmaksā. Laime, ka tavās rokās ir tāda manta.

—   Es maksāšu, cik tu atradīsi par vajadzīgu, — Pūķis teica, — un tā tam arī ir jābūt, ka konunga Haralda meitasdēls maksās dārgi.

—   Neesmu viņa vēl redzējis, — Felimids teica, — jo savu vīru laupīšanas gājienos neiejaucos kā vien tad, kad tas nepieciešams. Viņi aizvien gūsta vīrus un laupījumu pie krācēm. Bet nu būtu laiks šo lietu izlemt.

Viņi izgāja no telts, un Felimids izsauca pavēles. Abi pārējie virsaiši tika pamodināti un iznāca ārā. Kad Felimids kopā ar viņiem un ar Pūķi bija apsēdušies nokalnē, visa apmetne saskrēja viņiem apkārt un nostājās ap viņiem aplī. Nu abus gūstekņus atveda vīri, kas viņus bija sagūstījuši. Abi bija bāli, un Melngalvim matos bija asinis. Ieraugot Pūķi, sejās viņiem atspīdēja prieks; un pirmais, ko Melngalvis teica, bija:

—   Kur tev zobens?

—   Atnācu bez ieročiem, lai panāktu jūsu atbrīvošanu, — Pūķis tcica. — Tā bija mana vaina, ka tikāt sagūstīti.

—   Viņi uzbruka mums no muguras starp klintīm, — Alelngalvis drūmi teica, — un mēs nekā nevarējām darīt.

—   Viņi sita mums pa galvu, — Ulfs Glāde teicp, — un pēc tam mēs vairāk nekā nesamanījām kā tikai to, ka jau saistīti atjēdzāmies uz zirga muguras.

Tad Felimids runāja ar abiem pārējiem virsaišiem un ar vīriem, kas gūstekņus bija saņēmuši, un sākās ilga apspriešanās par izpirkuma summu, kāda būtu maksājama.

—   Pie mums paradums ir tāds, — viņš teica, — ka visiem, kas cīņā ņēmuši dalību, pienākas sava da]a no izpirkšanas naudas, bet tiem, kas gūstekņus saņēmuši, divkārša. Teicu viņiem, ka Melngalvis ir tavs dēls un ka tu esi virsaitis savos ļaudīs; bet, ka viņš ir liela konunga meitasdēls, to es noklusēju, jo citādi summa iznāktu par daudz liela.

Beidzot tika nolemts, ka viņi nākošā dienā jās uz kuģi un ka par Ulfu Glādi jāmaksā tik daudz sidraba, cik iet četrās smailajās patsinaku cepurēs. Bet Melngalvis izpērkams ar tik daudz sidraba, cik viņš pats sver.

Pūķim izpirkšanas nauda šķita ļoti liela. Bet, kad viņš iedomājās, kā bija juties šorīt, dabūjis zināt, ka Melngalvis sagūstīts, viņam tomēr bija jāatzīst, ka viss bija izgājis labāk, nekā viņš bija cerējis.

—   Viņš nav smags, — Felimids mierinādams teica. — Ļaunāk būtu, ja svērtu tevi pašu. Un dēls ir vairāk vērts nekā sidrabs. Es redzu no viņa, ka viņš ir Ilvas dēls. Man bēdas, ka man pašam nav neviena dēla. Viens gan man bija, bet tas nomira vēl zīdainī, un nu man ir tikai meitas. Ferdiada dēli būs virsaiši pēc manis.

Vēlāk dienā apmetnēs atgriezās patsinaki, kuri bija bijuši pie krācēm pārvest savus ievainotos. Savus miroņus viņi bija atstājuši guļam, jo to dēļ uzņemties grūtības nebija patsinaku paradums, izņemot, ja miris bija kāds liels virsaitis. Bet viņi bija neapmierināti, ka Pūķa vīri bija aizgādājuši projām savus kritušos un tā viņiem bija zudušas šo galvas. Viņiem šķita, ka būtu tikai taisnīgi, ja Pūķis viņiem atlīdzinātu arī šo zaudējumu.

Felimids, kuram šī prasība šķita nepamatota, nikni sakliedza uz viņiem; bet, kad viņi ietiepās, viņš teica Pūķim, ka nebūtu labi cieši uzstāties pret viņiem, jo viņu dzīšanās pēc galvām esot trakums, pret kuru neko nevarot iesākt.

Pūķis saīga, un viņam šķita, ka patsinaki grib viņu aplaupīt līdz kaulam. Bet, būdams viņu varā, viņš lāgā nevarēja viņiem pretoties. Tomēr viņam bija sāpīgi iedomāties, ka viņa sidraba maisi kļūs stipri vieglāki pēc prāvās izpirkšanas summas par zēniem un pēc visa tā, kas pienāksies viņa paša vīriem. Tomēr, brīdi padomājis, viņš atrada padomu.

—   Izpirkšu savu vīru galvas, ja tu man dod tādu padomu, — viņš teica Feliinidam, — un turklāt tā, ka jūs iegūsit vairāk, nekā būtu varējuši gaidīt. Kad vedām mantu, mums bija ļoti jāsteidzas, jo baidījāmies, ka mums uzbruks pārspēks. Pie tam viens no maisiem pārplīsa un lielākā daļa no tā satura — skaista sidraba nauda — sabira ūdenī. Steigas dēļ mums nebija iespējams savākt visu šo naudu. Tādēļ kāda trešdaļa mantas vēl aizvien guļ turpat, kur gulējusi. Ja nu tavi vīri nebaidās no ūdens, viņi tur var iegūt lielu bagātību.

Viņš nu aprakstīja vietu un kā to viegli varēja pazīt no akmeņiem, kas gulēja uz akmens plaknēm. Felimids pārtulkoja, ko viņš bija teicis; un, pirms vēl viņš bija beidzis, jaunie vīri devās pie zirgiem, lai pirmie stātos pie sidraba zvejas.

Pēc tam Felimids rīkoja svētkus, teikdams, ka viņiem abiem ar Pūķi kopā jā līksmojoties, vecus laikus pieminot. Viņš daudz runāja par konungu Haraldu un par savu brāli, atcerēdamies arī to reizi, kad viņi bija viesojušies pie Pūķa un palīdzējuši brālim Vilibaldam atgriezt pagānus.

—   Bet Eires meistari nu ir beiguši savas mākslas, — viņš teica, — un nekādu labu uzvedumu vairs nav. Mēs abi bijām pēdējie no O'Flāna dzimtas, kas karaļiem rādījusi savas nerra mākslas jau no karaļa Konhobara Mak Nesas dienām. Es še vientulībā esmu mēģinājis iemācīt jauniešiem kaut ko no savas mākslas, bet man nav laimējies. Zēni galīgi nav derīgi, un, kad ņēmu meitenes, mēģinādams iemācīt viņām dejot tā, kā to prot ākstu meistari, arī viņām nebija pietiekami saprašanas piesavina ties šo mākslu, lai gan es visādi centos rādīt viņām, kā tas darāms. Tomēr, tiesa gan, gluži tik neveiklas kā zēni šai ciltī viņas nebija; un bija viena, kura tika tik tālu, ka diezgan ciešami varēja dejot uz rokām, pati pie tam uz stabules pūzdama pavadījumu savai dejai. Bet ne vairāk; un ne viņas stabulēšana, ne kāju mētāšana nekļuva tādas, kā tām vajadzētu būt.

Viņš nospļāvās sev priekšā un nogrozīja galvu.

—   No tā viņa kļuva tik augstpratīga, lai gan bija tikai mācekle, kas pavisam maz ko zināja, ka man apnika uz viņu skatīties, un es atdāvināju viņu Gzakam. Par šo

Gzaku tu droši vien būsi dzirdējis runājam, jo viņš ir viens no trim visvarenākajiem vīriem pasaulē. Viņš ir visu patsinaku augstākais virsaitis un pa lielākajai daļai gana savus lopus lejā Krimā. Viņš bija ļoti priecīgs par meiteni, jo ir vientiesīga dvēsele un daudz neko tādās lietās nesaprot. Vēlāk Gzaks viņu atdāvināja ķeizaram Miklagordā kā pateicību par lielo naudas balvu, ko ķeizars viņam bija atsūtījis. Miklagordā laikam ir bēdīgi ar deju un ākstu mākslas uzvedumiem, jo tur viņa dejojusi ķeizaram un viņa galmam, iegūdama lielu slavu, līdz gadu vēlāk mirusi no lielas lepnības. Un nu man tādēļ ir rūpes, jo ziemu man no Gzaka pienāca ziņa, ka viņš grib divas tādas pašas jaunas dejotājas, lai atkal varētu iepriecināt ķeizaru. Ar tām es nu tagad noņēmos. Viņas mani ļoti sarūgtina ar savu vientiesību un neveiklību, lai gan izraudzījos viņas ar lielu rūpību. Tev, Pūķi, no viņām nekā nebūs, ko redzēt, jo tu esi redzējis mani un manu brāli. Bet viņas jau var parādīties, ja tu tā vēlies, un varbūt taviem zēniem patiks viņas redzēt.

Pūķis neatsacījās, un Felimids izsauca pavēles, kuras sacēla skaļas gaviles.

—  Visa cilts ir lepna uz viņām, — Felimids teica, — un viņu mātes ik rītu mazgā viņas saldā pienā, lai viņām būtu gaiša āda. Bet viņas nekad neiemācīsies dejot tā, kā nākas, lai kā es nopūlos.

Nu uz brīvā laukuma virsaišiem priekšā tika izklātas segas un ieradās vīri ar lāpām. Tad, visai ciltij murminot, priekšā iznāca dejotājas, glīti noaugušas meitenes, no izskata tā ap trīspadsmit četrpadsmit gadu vecas. Melnos matus sedza sarkanas micītes, un uz krūtīm bija zaļu stiklu zīļu rotas; ģērbušās viņas bija platās biksēs no dzeltena sēru zemes zīda, kas bija sasietas ap potītēm.

—   Tas bija tik sen, kopš pēdējo reizi redzēju dejotājas, — Pūķis teica, — tas bija toreiz, kad kalpoju savam kungam Almansuram. Bet to gan es varētu teikt, ka glītākās par šīm es vēl nekad neesmu redzējis.

—   Nav no svara izskats, bet maksla, — Felimids teica. — Apģērbu viņām es pats izdomāju, un tas varbūt ir uzslavas vērts.

Dejotājām nāca līdz divi zēni tai pašā vecumā, kuri aptupušies saka pūst stabuli; un abas meitenes lāpu gaismā nu grozījās stabuļu taktī, gan ātri palēkdamās, gan krūtis izliekdamas, gan kāpdamās atpakaļ, gan uz vienas kājas apkārt griezdamās, tā ka, izņemot Felimidu, visi sēdēja ļoti apmierināti. Kad viņas bija beigušas, viņām uzgavilēja, un viņas izskatījās priecīgas, redzēdamas, ka ari svešiniekiem patika viņu deja. Tad viņas nedroši paskatījās uz Felimidu. Vienaldzīgi viņām pamājis, viņš griezās pie Pūķa.

—   Šoreiz nekā nesaku, — viņš teica, — jo viņas tikai kļūtu bēdīgas un visa cilts līdz ar viņām. Un šovakar jau viņas dara visu, ko spēj, kad svešinieki noraugās uz viņām. Visvairāk rūpju man dara stabulnieki, jo tie ir vēl nederīgāki par meitenēm, kaut gan tie ir hazāru vergi, kuriem daudz ir bijis jāvingrinās. Bet tā ir tikai tukša runāšana.

Nu meitenes iesāka jaunu deju; bet pēc īsa brīža Fe.li- mids ierēcās no dusmām, tā ka viss apstājās.

—   Laime, ka mans brālis Ferdiads to nedzird, — viņš Pūķim teica. — Viņš bija dzirdīgāks nekā es.

Viņš kaut ko uzsauca stabulniekam, un viens no viņiem piegāja un iedeva viņam savu stabuli.

Stabules skaņās radās kāda burvība, kad Felimids pats sāka pūst. Bija tā, it kā viņš pūstu prieku un laimi, jautrību un smieklus, sievu daijumu un zobenu zibšņus, rīta blāzmas sārtumu uz ūdens un vēju pavasarīgā laukā. Melngalvis un Ulfs sēdēja, šurp un turp šūpodamies; izskats viņiem bija tāds, it kā viņiem grūti nāktos nosēdēt. Abi virsaiši Felimidam līdzās, laimīgi galvas klanīdami, ielaidās miegā; patsinaki mīņājās un dauzīja rokas, smējās un raudāja; un dejotājas griezās apkārt kā virpuļojošas dūnas Felimida stabules pūsmā.

Atņēmis stabuli no mutes, viņš apmierināts kustināja savas lielās ausis.

—   Tas jau gāja puslīdz labi, — viņš teica.

—    Manuprāt, nav vairs otra tāda meistara kā tu, — Pūķis teica, — un nav nekāds brīnums, ka šie vīri tevi pielūdza, kad tu tikko ieradies pie viņiem. Bet to nu gan neviens nevarēs saprast, kā tu no tās stabules vari dabūt ārā tādas skaņas.

—    Burvība ir jau pašā stabuies kokā, kad tā pareizi ir uztaisīta, — Felimids teica, — un tā rodas, ja stabuli pūš kāds, kam tāda pati burvība ir dvēselē un turklāt netrūkst pacietības izvilināt to ārā no stabules slēptuvēm. Bet tāda dvēsele nevar būt no koka.

Fastes rakstvedis pienāca un, Felimida priekšā ceļos nokritis, lūdza iedot viņam stabuli. Pār vaigiem viņam ritēja asaras.

—   Ko tu ar to darīsi? — Felimids jautāja. — Vai tu proti pūst stabuli?

—   Nē, — rakstvedis teica. — Esmu nodokļu valdes ierēdnis. Bet es iemācīšos. Gribu palikt pie tevis un pūst stabuli.

Felimids pasniedza viņam stabuli. Pielicis to pie mutes, viņš sāka pūst. Reizēm viņam izdevās izdabūt kādu pīkstienu, bet pa lielākajai daļai nenāca ārā nekas; un patsi- naki locīdamies smējās par viņa pūlēm. Bet viņš neatlaidās, bāls, ar stingām acīm; un Felimids nopietni noraudzījās viņā.

—   Vai tu ko dzirdi? — Felimids jautāja.

Rakstvedis nopūzdamies atdeva stabuli.

—   Dzirdēju to, ko tu pūti, — viņš atbildēja.

Felimids palocīja galvu.

—   Tu vari palikt, — viņš teica. — Es tevi mācīšu. Tu būsi jau tik tālu, ka varēsi pūst ķeizaram, kad būšu apmācījis šīs meitenes. Stabuli tu vari paturēt.

Ar to nobeidzās šis vakars; un nākošajā rītā Felimids un viņa viesi jāja uz kuģi, liela patsinaku bara pavadīti. Bet, pirms viņi devās ceļā, Felimids izdalīja atvadu dāvanas. Pūķis, Melngalvis un Ulfs dabūja katrs nazi ar zelta izrotājumiem spalā un smalku sudraba maksti, bet Uvai viņš lūdza aizvest baķi sēru zīda. Viņi Felimidam par to pateicās, nelaimīgi, ka viņiem nav nekā skaista, ko dot atvadu dāvanai.

—   Ir maz tādu lietu, kas man dara prieku, — Felimids teica, — un zelts un sidrabs pie tām nepieder. Tādēļ zaudējums nav liels, jo jūsu draudzība man ir tā vai tā. Tomēr kaut kas būtu, ko es vēlētos saņemt pretim. Vai tev, Pūķi, vēl aizvien ir tavi lielie suņi?

Pūķis teica, ka tiem aizvien vēl labi klājoties un ka to bijis četrpadsmit, viņam no mājas aizbraucot.

—   Tu nu, Melngalvi, drīz vien būsi pieaudzis karavīrs, — Felimids teica, — laikam jau tu dosies tālos braucienos, kad esi iesācis tik aerri. Varbūt tu brauksi uz Kijevu, varbūt uz Miklagordu. Un, ja nu tas tā notiktu, tad atved man divus vai trīs no šiem lielajiem suņiem. Tā patiesi būtu īsta drauga dāvana, labāka par visām, jo tie nāk no Eires tāpat kā es.

Melngalvis solījās to izdarīt, ja viņain uz šo pusi iznākšot braukšana; pēc tam viņi atstāja nometni. Fastes rakstvedis māja viņiem ar galvu, kad viņi jāja viņam garām;

bet viņam patlaban bija svarīgākas lietas, ar ko nodarboties: viņš sēdēja pie bazāru vergiem un cītīgi vingrinājās stabules pūšanā. Kā Melngalvis, tā. Ulfs labprāt būtu ilgāk uzkavējušies pie patsinakiem papriecāties par deju un citiem pajautrinājumiem. Bet Pūķis gribēja pēc iespējas ātrāk atgriezties uz kuģa pie saviem vīriem; turklāt, tā viņš teica, viņš jūtoties puskails un saidzis, ja viņam Ziimēļa neesot pie sāniem.

Kad viņi tuvojās upei, patsinaki apstājās gabalu no krasta, lai neizceltos ķilda ar Pūķa vīriem; un ne gūstekņu īpašnieki, ne citi negribēja atlaist Melngalvi un Ulfu, kamēr izpirkšanas nauda nebūs samaksāta. Pūķis viens pats nu gāja uz kuģa pusi. Viņu ieraudzījuši, vīri priecīgi sāka saukt un īrās uz krastu. Tūke pasniedza viņam zobenu un gribēja zināt, kā viņam bija izgājis. Pūķis izstāstīja par Felimidu un viņa draudzību un kā viss bija norunāts, kā arī par Melngalvja un Ulfa izpirkšanas naudu.

Tūke priecīgi smējās.

—   Arī mēs nevaram sūdzēties par savu laimi, — viņš teica, — un, kā rādās, izšķiest sidrabu, lai izpirktu zēnus, tev nebūs vajadzīgs. Deviņi patsinaki ir mūsu rokās; to izpirkumam pietiek; viņi sasaistīti guļ uz kuģa.

Viņš stāstīja, kā Spūvs, Garkātis un daudzi citi nevarējuši rimties, domājot par visu to sidrabu, kas sabiris ūdenī.

—   Viņi tikmēr bāzās man virsū un lūdzās, līdz padevos, — viņš teica. — Un Spūvs ar divdesmit vīriem devās turp gar labo krastu, kur nekādas briesmas nevarēja draudēt. Starp divām krācēm viņi pārkļuvuši pāri upei kādā vietā, kur viņiem nevajadzējis gandrīz nemaz peldēt, un nokrēslā viņi uzmanīgi tuvojušies vietai, kur manta bija gulējusi. Viņi izdzirduši priecīgus saucienus un ieraudzījuši zirgus turpat ganāmies; viņi pārsteiguši patsinakus, kuri patlaban zvejojuši ārā sidrabu. Visi viņi sagūstīti bez kādām grūtībām, jo bijuši bez ieročiem un sagrābti, iekārn paguvuši izkāpt no ūdens. Tur tad vīri dabūjuši arī daudz sidraba, ko patsinaki bija izzvejojuši. Un uz kuģa mēs patlaban gudrojām atsvabināt vienu no gūstekņiem un sūtīt viņu pie viņa ciltsbrāļiem, lai atbrīvotu tevi un zēnus.

Pūķis teica, ka šīs jaunās ziņas tiešām esot labas, kaut patsinakiem varbūt tā nelikšoties. Viņš nu bridi stāvēja pārdomādams.

—   Es neprasīšu izpirkuma par šiem gūstekņiem, — viņš teica. — Bet viņus neatlaidīsim, kamēr zēni nebūs brīvi.

—   Tu esi liels virsaitis, — Tūke teica, — un tādi ir arī tavi darbi. Bet šie vīri tavas devības nav vērti. Viņi pirmie meklēja ķildu ar mums, ne mēs ar viņiem.

—   Tu nepazīsti Felimida, — Pūķis teica. — Viņš ir to vērts, ka viņam pasniedz dāvanu. Un šai lietā būs tā, kā es pats to gribu.

Viņi abi ar Tūki nu paņēma vienu maisu sidraba un par abiem aiznesa to pie patsinakiem, kuri gaidīja. Tie skraidīja cits caur citu, mērodami cepures, lai atrastu to, kurā vairāk ieiet. Bet Felimids par to sadusmojās un, noņēmis pats savu cepuri, pavēlēja, ka sidrabs iemērojams tanī, pie kā arī palika.

Vīrus aizsūtīja pēc bomjiem, kas gulēja velkamās vietas sākumā; tie atgriezās ar kārti. To pārlika pār akmeni un novietoja tā, ka tā atradās līdzsvarā; tad Melngalvis uzsēdās tās vienā galā. Otrā galā patsinaki uzkāra sedlu kules, kurās Tūke bēra sidrabu no maisa, līdz Melngalvis pacēlās gaisā. Visi patsinaki, tā Felimids teica, atzīstot, ka svēršana esot gluži tāda, kā virsaitim pienākoties, jo, ja Melngalvis izģērbtos kails, tiktu ietaupīts sidrabs, pie kam nekādus iebildumus viņi nevarētu celt.

Kad tas bija padarīts, Tūke ar atlikušo sidrabu atgriezās uz kuģa, un Pūķis teica Felimidam:

—   Mani ir pavadījusi laime šai braucienā, jo, starp citu, esmu saticis arī tevi. Tu devi mums drauga dāvanas, kad jājām projām no tavas apmetnes; un nu man ir kaut kas, ko dot tev pretim. Se tas būs.

Tūke bija licis atsvabināt gūstekņus, kuros Felimids un viņa vīri izbrīnījušies noraudzījās.

—   Tie ir tie, kas aizjāja sidrabu zvejot, — Pūķis teica. — Mani vīri, kuri tai pašā nolūkā bija devušies turp, viņus sagūstīja. Un nu es tev atdodu viņus bez izpirkuma, kaut arī daudziem tāds darbs var likties vientiesīgs. Bet tā ir, Felimid. ka ar tevi es negribu tirgoties.

—   Tu esi savas laimes vērts, — Felimids teioa.

—   Ar lielajiem suņiem tomēr paliks tā, kā mēs ar tevi norunājām, — Melngalvis teica. — Es tos atvedīšu, kad braukšu uz šejieni. Uz to varbūt nemaz tik ilgi nebūs jāgaida, jo es jau tagad jūtos pieaudzis, pēc tam kad ar sidrabu esmu atsvērts.

—      Kaut tev būtu pienā mazgājušās dejotājas, kad atkal atbrauksim, un turklāt tikpat skaistas, kā nupat redzējām, — Ulfs Glāde teica.

Felimids pakasījās aiz auss.

—   Tev tā šķiet, ka tam jau vecais vislabāk der, — viņš teica, — turēt gatavas dejotājas, kad jūs nāksit. Bet es ar nodomu izvēlēšos pašas neglītākās un likšu, lai tās mazgā vircā, jo citādi iedomīgiem jaunekļiem var ienākt prātā, ka būtu labi nozagt tās vecajiam Felimidam, pēc tam kad tam bijis tik daudz grūtību ar viņām.

Viņi atvadījās no vecā ākstu meistara un viņa patsi- nakiem un, aizgājuši atpakaļ uz kuģi, sagatavojās mājās braucienam. Ievainotajiem klājās labi, un pat Olofs Va- sarasputns, kurš bija vissmagāk ķerts, bija pie labas omas. Vīri labprāt sēdās pie airiem, kaut arī priekšā stāvēja ilga iršanās pret straumi. Sūnes septiņi dēli bija mundrāki par visiem, lai gan klājā viņiem bija divi brāļi, aprokami kopā ar citiem pirmajā piestāšanās vietā. Tū- kem likās, ka viss ceļojums līdz šejienei tiešām ir bijis savāds, jo visā šai garajā ceļā, kur tik daudz bija iegūts, viņam vēl nebija gadījies izvilkt Sarkanknābi. Viņš tomēr domāja, ka, uz māju braucot, tam vairāk būs ko darīt, sargājot tik daudz zelta. Ulfs un Melngalvis ļoti apmierināti sēdēja un stāstīja vīriem, ko visu viņi bija redzējuši pie patsinakiem. Pūķis vienīgais uz kuģa sēdēja, domās nogrimis.

—   Vai nu tu sāc nožēlot, ka esi palaidis gūstekņus bez izpirkuma? — Tūke jautāja.

—   Tā tas nav, — Pūķis atteica. — Bet man ir bijis pārāk daudz laimes. Tādēļ man uzmācas bailes, un es labprāt būtu gribējis zināt, kā tagad klājas mājiniekiem.

Devītā nodaļa

Par mājās atgriešanos un kā Olois Vasarasputns deva solījumu kļūt par kristīgu cilvēku.

Savus mirušos viņi apraka kādā vietā, kur tie netraucēti varēja atdusēties, un brauca augšup pa lielo upi bez kādiem piedzīvojumiem, vējatn un burām labi piepalīdzot. Ulofam Vasarasputnam ar veseļošanos gāja lēnām uz priekšu; ēstgriba viņam bija vāja, un vāts netaisījās sadzīt; un viņi jau runāja viņa dēļ apstāties Kijevā un tur meklēt palīgu ārstēšanā. Bet viņš par to negribēja ne dzirdēt, jo tikpat sirsnīgi kā Pūķis vēlējās drīzāk atgriezties mājās. Vīri labprāt airēja tālāk, jo visi nu jutās bagāti un nevēlējās izšķiest sidrabu pie svešiniekiem.

Kad viņi aizsniedza Bebrupi un airēšana bija grūta, Melngalvis sēdās pie aira tāpat kā citi; viņš teicās tagad piederam pie pieaugušajiem. Viņam bija grūti, bet, lai gan viņam no airēšanas rokas bija jēlas, viņš tomēr neatlaidās ātrāk, kamēr nebija pienākusi viņa kārta tikt nomainītam. Par to viņu uzteica Spūvs, kurš to tik viegli vis nemēdza darīt.

Pie velkamās vietas pietiekamā skaitā bija dabūjami vērši ciemā, kur viņi bija tos sarunājuši, tā ka pārgājiens pa zemi šoreiz bija vieglāks. Bet, sasnieguši dregoviču ciemu, kur bija bites un lāči, viņi savā vecajā apmetnes vietā atpūtās trīs dienas un lika gudrajām ciema sievām apskatīt Olofu, kurš no vilkšanas pa sauszemi bija kļuvis slimāks. Tās plēsa viņa vāti, pilinādamas tanī skudru un driģeņu sulu, līdz viņš aiz sāpēm skaļi kliedza. Tā esot laba zīme, vecenes teica: jo vairāk viņš kliedzot, jo labāk esot. Viņas iezieda vāti ar bebra taukiem un deva viņam dzert kādu rūgtu dzērienu, kas viņu ļoti iestiprināja. No ciema viņas nu atnesa lielus klēpjus svaiga siena un atveda divas brangas jaunas sievas. Vecenes noģērba Olofu, nomazgāja viņu bērzu sulās un noguldīja uz lāčādām sienā līdz ar abām jaunajām sievām, siltuma uzturēšanai katru savā pusē; tad viņas deva viņam iedzert vēl vairāk rūgtā dzēriena un apsedza viņu vēršādām. Viņš drīz vien iemiga un nogulēja divas naktis un vienu dienu labā siltumā; un, kad viņš pamodās, abas jaunās sievas sāka saukt, ka viņš sāk atveseļoties. Vecenēm par to tika bagātīgi samaksāts, un arī jaunās sievas saņēma labu atlīdzību, lai gan nopietni liedzās sildīt jebkuru citu.

Olofs Vasarasputns pēc tam ātri atveseļojās. Kad viņi sasniedza poločānu pilsētu, viņa vāts bija sadzijusi un viņš varēja atkal ēst un dzert tāpat kā visi citi. Se virsaiši viesojās atkal pie Fastes un izstāstīja viņam, kur palicis viņa rakstvedis, par ko viņš tomēr daudz neuztraucās.

Sai pilsētā vīri jutās tā kā mājās, un, kad trīs dienas bija dzēruši un piekopuši mīlestību, par lielu prieku pilsētas nabadzīgajiem iedzīvotājiem, viņi pilnā mierā brauca lejup pa Daugavu lapu krītamajā laikā un sasniedza jūru pirms sala nakšu iestāšanās.

Vienā rītā netālu no Sāmsaias viņiem tuvojās igauņa laupītāji četros mazos kuģos, kas bija pilni vīru. Spūvs pirmais viņus ieraudzīja izbraucam no miglas un tūliņ vēlēja airētājiem vilkt, cik jaudas. Un, kad igauņi taisījās stāties klāt, katros sānos pa vienam kuģim, viņš ar strauju pagriezienu iedragāja vienu no kuģiem, kurš grimdams īrās uz malu. Kāds cits, sāniski piegriezies, dabūja iecirst klājā dzelzs āķus un klamburus, bet, pirms vēl notika kas vairāk, Sūnes dēli pārlēca pāri pie igauņiem, tāpat bez vairogiem, ar priecīgiem saucieniem, un tā skaldīja zobeniem un cirvjiem, ka drīz vien kuģi bija notīrījuši un nekāda liela palīdzība vairs nebija vajadzīga. Kad to redzēja citi igauņi, viņi saprata, ka ir sastapuši berserkus, un steidzīgi īrās projām.

Par to Sūnes dēli guva lielu uzslavu, bet daži no viņiem saīguši sāka nopaļāt savu tēvu. Viens bija zaudējis divus pirkstus. Otram vaigu bija pāršķēlis šķēps, trešajam deguns bija sadragāts, un arī citi bija dabūjuši skrambas. Tie, kas visvairāk bija ievainoti, teica, ka tā esot veča vaina, kurš ar savu pļāpāšanu pamudinājis viņus uz pārdrošību, jo viņi bijuši pārliecināti, ka paliks neskarti. Bet pārējie viņiem pretojās, teikdami, ka vecais vairāk neko neesot apsolījis kā tikai to, ka septiņi dzīvi atgriezīsies mājās, bet par vātīm un skrambām viņš nekā neesot minējis; šīs lietas dēļ gandrīz būtu izcēlusies kaušanās starp brāļiem. Pūķis un Tūke nomierināja viņus prātīgiem vārdiem, un, braucienam turpinoties, vairāk nekas nenotika.

Un nu viņiem visu laiku bija laba burāšana, sākot no Sāmsaias līdz pat upes grīvai pašu krastā. Pa to laiku Pūķis izdalīja sidrabu visiem vīriem klājā — kā algu, tā ari viņu mantas daļu. Neviens nebija neapmierināts, jo Pūķis deva lielākās daļas, nekā jebkurš būtu varējis gaidīt.

Kādā rītā, gaismai austot, kad Tūke stāvēja pie stūres aira un visi gulēja, Pūķis sēdēja viņam līdzās un prāts viņam bija drūms.

—   Visi citi justos priecīgi, — Tūke teica. — Viss ir iznācis labi, tu esi ieguvis lielu bagātību, un drīz mēs būsim mājās.

—   Mani māc nemiers, — Pūķis teica. — Un zelts nospiež mani.

—   Kā zelts tevi var nospiest? — Tūke jautāja. — Tagad tu esi bagāts kā konungs, un konungi nemēdz nokārt galvu savas bagātības dēj.

—   Man tās ir par daudz, — Pūķis teica. — Jūs ar Olofu bagātīgi dabūsit katrs savu daju, bet arī tad vēl ir par daudz. Esmu pievīlis vīrus, teikdams, ka lādēs ir sieviešu nieki. Un tādēļ mani gaida nelaime.

—   Tu par agru uztraucies, — Tūke teica. — Neviens nezina, kas lādēs atrodas; varbūt arī tur ir sidrabs. Bet, ko tu teici par sieviešu niekiem, bija labi sacīts; es būtu darījis gluži tāpat kā tu, jo pat vislabākie vīri kļūst nevaldāmi, ja zina, ka tuvumā atrodas zelts.

—   Lai Dievs ir mans liecinieks tam, ko tagad teikšu, — Pūķis teica. — Vienu no lādēm es tagad attaisīšu un, ja tanī būs zelts, tad izdalīšu to vīriem. Tad mums vēl atliek trīs lādes; no tām tu dabūsi vienu, un viena būs Olofam, bet trešā — man pašam. Nu, kad esmu to pateicis, man jušana ir labāka.

—   Dari, kā tu gribi, — Tūke teica, — tad nu man ne ar kādu ādu tirdzniecību vairs nevajadzēs nodarboties.

Pūķis atnesa vienu no mazajām lādītēm un, to viņiem priekšā nolicis, pārgrieza sarkanās auklas ar ķeizara zīmogu. Tā bija aizslēgta ar stipru slēdzeni; iespriedis savu un Tūkes nazi, viņš spieda, līdz atslēga atsprāga vaļā. Viņš pacēla vāku, un abi viņi klusēdami noraudzījās tās saturā.

— Pats Favners senos laikos nav sargājis dārgāku mantu, —

Tūke bijīgi teica, bet uz to Pūķis nekā neatbildēja, lai gan citādi, kad Tūke sacerēja vārsmas, viņa paradums bija rādīt, ka arī viņš spēj to pašu.

Saule nu bija uzlēkusi un apspīdēja lādi. Tā bija pilna zelta, kas, upē guļot, nebija kļuvis tumšāks. Lielākā daļa bija visdažādākie naudas gabali, kas piepildīja lādi līdz malām, un, novietotas starp naudas gabaliem, gulēja rotas: gredzeni, lieli un mazi, važas un važiņas, saktas un sprādzes un citas tamlīdzīgas lietas — kā skaisti cūkgaļas gabaliņi biezā zirņu virumā, Tūke nodomāja.

—   Būs kaut kas sieviešiein, kad mājās atvērsim lādes, — viņš teica. — Ka tik viņas pie šī skata nezaudē prātu no prieka.

Nebūs viegli to taisnīgi sadalīt, — Pūķis teica.

Vīri nu bija sākuši pamosties. Pūķis teica, ka vienu lādi ar sieviešu rotām izdalīs viņiem un ka tās saturs izrādījies bagātāks, nekā varētu domāt.

Dalīšana vilkās visu dienu. Ikvienam vīram iznāca astoņdesmit seši naudas gabali, lieli un mazi; turklāt tādas pašas da|as arī mirušajiem, izdalīšanai mantiniekiem, kā ari stūrmaņa daļa Spūvam, tā bija četrkārtīga. Ar rotām bija visgrūtāk; un reizēm citas izejas nebija kā sacirst gredzenus vai ko citu gabalos, lai dalīšana būtu taisnīga. Bieži vien tomēr vīri izlīga savā starpā, dodami pretim naudu, lai skaistu rotu varētu iegūt veselu. Daži jau gandrīz būtu sanākuši ķildā, bet Pūķis ieteica viņiem atlikt kaušanos, līdz ļ?ūšot izkāpuši malā. Starp vīriem atradās ari tādi, kas zelta naudas gabala nekad nebija redzējuši. Kad Spūvs viņiem bija pateicis, cik daudz sidraba jādod par zeltu, viņi sēdēja un stulbi blenza, galvu rokās atspieduši, nevarēdami tikt gudri, cik īsti bagāti viņi bija, lai kā viņi nopūlējās.

Kad viss bija cauri, daudzi no vīriem sēdēja, čakli nodarbodamies ar šūšanu, lai zuteņus pataisītu platākus; citi berza un spodrināja savu zeltu, lai tas kļūtu spožāks. Visi ļoti priecīgi runāja par savu laimi, par mājās atgriešanos un lielo dzeršanu, kāda tad notiks.

Iebraukuši upes grīvā, viņi īrās augšup, līdz nonāca pie kāda zemnieka krastmalā, kuru Pūķis pazina; tur viņi caur nakti pa uzsalušā jaunā ledus drumslām uzvilka kuģi augšā un novietoja to šķūnī, pēc kam dabūja nonomāt zirgus. Daži no vīriem nu devās uz savām mājām, bet lielākā daļa kavējās vēl turpat pulkā.

Spūvs stāvēja vilcinādamies. Varbūt būtu labāk, tā viņš teica Pūķim, ja viņš paliktu tepat pie šī paša zemnieka, kurš, kā dzird, esot lāga vīrs, lai tad pavasarī sameklētu kuģi, kas viņu aizvestu mājā uz Gotlandi.

—   Bet tā man būs nedroša ziema, — viņš norūpējies teica. — Jo kurš zemnieks gan būs tik labs, ka mani tūliņ nenositīs gulošu, ja dabūs zināt, kas man ir jostā. Un gūtus visi bez vārda runas labprāt nogalina jau tai pārliecībā vien, ka viņi ir bagāti.

—   Tu nāksi man līdz, — Pūķis teica, — un pa ziemu būsi mans viesis, to tu esi nopelnījis. Pēc tam tu varēsi doties šurp un sameklēt kuģi, kas tevi aizved mājās, kad būs atnācis pavasaris.

Spūvs pateicās un bija gatavs līdzgājējs.

Nu viņi devās projām; un tiešām grūti bija zināt, vai Pūķis vai Olofs Vasarasputns vairāk ilgojās ātrāk nokļūt Grēningē.

Viņi nonāca līdz kādai vietai, kur teka zarojās, un viena stiga veda uz Sūnes mājām. Bet visi septiņi brāļi drūmi stāvēja, galvu kasīdami. Pūķis gribēja zināt, kas viņiem kaitot.

—   Tagad mums ir labi, — viņi teica, — labāk nekā dažam labam. Mēs esam bagāti, un nekas mums nevar notikt, kamēr nebūsim atgriezušies mājās. Bet, tiklīdz ieraudzīsim veco, burvībai būs beigas; tad \?aram nomirt tāpat kā visi citi. Agrāk mēs no miršanas nebaidījāmies, bet nu, kur mums ir tik daudz zelta, tā būtu bēdīga lieta.

—   Jūs varat nākt man līdz, — Pūķis teica, — un dzert uz mājās atgriešanos Grēningē. Visi jūs esat braši vīri, un es, cerams, varēšu dot jums guļasvietas pa ziemu. Pēc tam jūs no jauna varat doties sirot, ja tā vēlaties, un dzīvot, cik ilgi gribat.

Sūnes dēli uzklausījās to ar prieku, viens otram solīdamies vēl tik drīz pie vecā neatgriezties. Tas drošākais, tā viņiem šķita, būtu braukt atkal uz Gordarīki.

—   Jūs varēsit būt mani vīri, — Melngalvis teica. — Mēs abi ar Ulfu brauksim uz turieni, kad pienāks laiks.

—   Tu par agru sāc runāt virsaiša valodu, — Pūķis teica. — Vēl jau tev mazliet ir jāpagaida.

Grēningei tuvojoties, Pūķa nepacietība pieauga aizvien lielāka, un viņi abi ar Olofu aizjāja citiem pa priekšu. Pirmais, ko viņi ieraudzīja, bija vīri, kuri patlaban laboja lielos vārtus. Tad viņi ieraudzīja, ka baznīca bija degusi. To redzot, Pūķi pārņēma tādas šausmas, ka viņš tikko uzdrošinājās jāt sētā iekšā. Vīri pie vārtiem nu viņu bija ieraudzījuši, un uz viņu saucieniem izskrēja Ilva. Viņam palika labāk, kad viņš ieraudzīja, ka vismaz viņa vēl bija dzīva.

—   Labi, ka tu beidzot esi mājās, — viņa teica. — Bet vēl labāk būtu, ja tu būtu atgriezies piecas dienas ātrāk.

—   Vai ir notikusi liela nelaime? — Pūķis jautāja.

—   Laupītāji uzbruka mums nakti, — viņa teica. — Tas bija pirms četrām dienām. Haralds ir ievainots, Raps ir nogalināts un trīs vīri līdz ar viņu. Viņi nozaga Ludmilu, kaklarotu un daudz ko citu, kā arī trīs no manām sievām. Tēvs Vilibalds dabūja ar vāli pa galvu un guļ pusdzīvs. Es vēl laikā paguvu izbēgt ar mazajiem bērniem, Odniju un māti; mēs sēdējām, mežā paslēpušās, visu nākošo dienu. Tie bija smolandieši. Arī lopus viņi paņēma, bet tos dzenāja suņi, kuri atgrieza atpakaļ četrpadsmit govis. Asa domā, ka varējis būt vēl ļaunāk, un tās ir ari manas domas tagad, kad tu nu esi atgriezies mājās.

—   Arī tā ir jau ļauni diezgan, — Pūķis teica. — Raps nogalināts, Ludmila projām un mācītājs sadauzīts.

—   Un kaklarota, — Ilva teica.

—   Par to tu nebēdā. Rotu tu dabūsi, cik vajadzīgs. Ir labi, ka man ir vīri līdz, jo neatriebts tas nepaliks.

—   Tev taisnība, Pūķi, — Olofs Vasarasputns teica. — Tas nepaliks neatriebts. Vai kāds zina, no kurienes laupītāji ieradās?

—   Neviens nekā nezina, — Ilva teica. — Haralds, kurš bija ticis ievainots pašā sākumā, bija ielīdis pirtī un tur paslēpies. Bet varbūt tēvs Vilibalds varēs kaut ko pateikt, kad būs nācis pie samaņas. Vienīgi baznīcai viņi bija pielikuši uguni, lai cik savādi tas būtu; un pie tās tad arī viņš bija sasists. Viņi laupījuši visu, kam vien tikuši klāt; un no valodas varēts dzirdēt, ka tie smolandieši; viņu bijis liels bars. Savus kritušos viņi aiznesuši līdz; piecus nogāza Raps un viņa vīri, cīnoties pie vārtiem. Tas ir viss, ' ko dabūju zināt.

Nu bija pienākuši Pūķa vīri, un Ilvai prāts tapa vieglāks, ieraugot Melngalvi. Pirmais, ko Pūķis darīja, bija nosūtīt vīrus ar zirgiem pie bagātiem kaimiņiem pagādāt pārtiku, jo klētī daudz nekā vairs nebija un alus darītava bija gluži tukša pēc laupītāju ierašanās.

Tad viņš apskatījās ievainotos. Haralds bija dabūjis šķēpa dūrienu pašās krūtīs un cirtienu plecā, bet oma viņam bija laba un viņš teicās drīz būt vesels. Bet visvairāk viņš ilgojās dzirdēt Ulfu Glādi un Melngalvi stāstām savus piedzīvojumus.

Asa sēdēja pie mācītāja un, kā vien prazdama, kopa viņu. Galva viņam bija vienās saitēs, un pats viņš vēl bija pusnemaņā. Ieraugot Pūķi, acis viņam iemirdzējās, un viņš vājā balsī teica: — Esi sveicināts mājāsi — Bet tūliņ atkal iegrima nesamaņā, un Asa teica, ka viņš guļot un visu laiku kaut ko pie sevis murminot, bet, ko, to viņa nevarot saprast.

Viņa bija priecīga, redzot atkal Pūķi, bet tūliņ sāka viņam pārmest, ka viņš laikus nav atgriezies mājās. Bet, kad dabūja dzirdēt, ka viņš pārvedis Ares mantu, viņa kļuva lēnāka un teica, ka šis uzbrukums esot nieks, salīdzinot ar tiem, kādus viņa piedzīvojusi savās jaunības dienās. Ka Ludmila tiks nozagta, to viņa teikusi jau no paša sākuma, tiklīdz meitenei iedots šis nelaimīgais vārds. Tēvs Vilibalds atkopšoties, lai gan esot bijis tuvu nāvei, jo nu viņš jau reizēm saprotot, ko viņa sakot, un tā esot laba zīme.

Tūke, Spūvs un Melngalvis, paņēmuši līdz vīrus, aizgāja pa laupītāju pēdām, lai redzētu, kurp tās aizved; Šūnes dēli teica, ka tām izsekot nenākšoties grūti, jo pēc uzbrukuma lietus neesot bijis. Kamēr viņi bija projām. Pūķis sīki izjautāja dzīvus palikušos Rapa vīrus, lai kaut ko vairāk dzirdētu par laupītājiem. Bet tie daudz nekā vairāk nevarēja pateikt kā to, ko viņš jau bija dzirdējis no Ilvas.

Dienu pirms uzbrukuma, tā vīri teica, bijusi kāda svētku diena, kuru mācītājs saucis par Visu Svēto dienu. Viņš viņiem visiem sprediķojis, un vakarā viņi dzēruši svētajiem par godu. Pēc tam visi mierīgi gulējuši cauru nakti līdz mazai gaismiņai, kad viņiem uzbrukuši laupītāji. Ātrāk neviens nekā nav manījis kā tikai tad, kad suņi sākuši riet; bet tad jau laupītāji ar bomjiem bijuši atsituši vārtus vaļā. Raps un Haralds pirmie izskrējuši ārā un vīri tūliņ pēc viņiem. Viņi pretojušies kā varēdami, tā ka lielākā daļa sievu ar bērniem paguvušas pa pakaļpusi gar upi iebēgt mežā. Bet pārspēks bijis pārāk liels un pie vārtiem viņi ilgi turēties nespējuši. Priesteris, kurš topot aizvien kurlāks, tūliņ nepamodies, kaut troksnis bijis liels. Kad viņš iznācis, Raps jau bijis beigts un laupītāji visās malās. Ieraudzījis, ka baznīca aizdedzināta, viņš, skaļi saukdams, steidzies turp, un tādēļ suņi netikuši laikus vaļā palaisti.

Tas esot viss, ko viņi zinot, jo, kad viņi redzējuši Rapu krītam un līdz ar viņu vēl citus un kad pret viņiem bijis tāds pārspēks, viņi visu atstājuši un taisījušies, ka tiek projām. Vēlāk, kad laupītāji jau bijuši projām, palaisti suņi, jo laupītāji paši nav uzdrošinājušies tiem tuvoties. Suņi tad bija dzinušies viņiem pakaļ pa pēdām un pēc vienas dienas atgriezušies atpakaļ ar govīm.

Pūķis drūmi klausījās šai stāstā, atrazdams, ka daudz kas nav bijis darīts tik rūpīgi, kā vajadzētu; bet kāda gan nozīme būtu tagad izteiktam rājienam, viņš nodomāja; un, ka vīri bija glābuši savas dzīvības, pēc tam kad vairs nebija Rapa un Haralda, par to viņam nekas nebija ko sacīt.

Viņš pats lāgā nezināja, vai viņam vairāk sāpēja Rapa vai Ludmilas zaudējums. Bet, jo ilgāk viņš par visu to domāja, jo lielākas kļuva viņa dusmas un līdz ar to viņa dedzība uzmeklēt laupītāju bandu. Viņam vairāk likās, ka tie būs bijuši vīri no Vērendas, lai gan valdīja miers un viņš nezināja, ka viņam tur būtu kādi ienaidnieki.

Nākošajā dienā tēvam Vilibaldam galva bija skaidra, lai gan viņš vēl aizvien bija ļoti nespēcīgs. Viņam bija jaunas ziņas, ko pastāstīt.

Viņš iznācis ārā, kad vārti bijuši jau atlauzti, tā viņš stāstīja, un pirmais, ko viņš ieraudzījis, bijis degošais ugunskurs, kuru laupītāji bijuši sakrāvuši pie baznīcas. Viņš skrējis turp, kliegdams, lai viņi Dieva baznīcu atstāj mierā.

—   Tad man pretim metās kāds vīrs ar melnu bārdu, kurš smiedamies skaļi sauca: «Lai deg Dieva baznīca, jo es esmu noliedzis Dievu! Tas bija mans trešais grēks! Pēc tam man grēku vairs nevar būt.» To teicis, viņš no jauna sāka smieties, un es viņu pazinu. Tas bija priesteris Rainalds, kurš reiz senāk bija še un kurš tingā atdevās smolandiešiem rokā. Neviens cits tas nebija. Ka viņš atdevies velnam, to mēs jau bijām dzirdējuši. Viņu nolādējis, skrēju ugunskuram klāt, bet kāds vīrs man iesita, un pēc tam es vairs nekā neatceros.

Visi pārsteigti iesaucās, izdzirduši šo jauno vēsti, bet tēvs Vilibalds, acis aizvēris, palocīja galvu.

—   Tā tas ir, — viņš teica, — kāds izbijis Dieva kalps ir nodedzinājis manu baznīcu.

Asa un Ilva abas sāka raudāt, jo tas, ka šis priesteris kalpoja velnam, viņām šķita pārāk briesmīgi.

Olofs Vasarasputns, zobus griezdams, izvilka savu zobenu. Iecirtis to grīdā tā, ka tas stāvēja, viņš salika rokas uz zobena spala pogas.

—   Šis te ir mans solījums, — viņš teica. — Es nesēdēšu pie galda, negulēšu gultā un nepriecāšos vīru dzīrēs, iekām šo zobenu nebūšu izdūris cauri šim vīram, Rai- naldam vārdā, bijušam Dieva kalpam, kurš ir nolaupījis Ludmilu Pūķa meitu. Un, ja Kristus man palīdzēs viņu atkal atdabūt, tad es turpmāk aizvien turēšos pie viņa.

Desmitā nodaļa

Ko viņi Izdarīja ar trako maģistru.

Greningē ieradās kaimiņi ar vīriem un zirgiem, tiklīdz bija izdzirduši par uzbrukumu un par Pūķa atgriešanos, dedzīgi vēlēdamies piedalīties atriebības gājienā. Pēc viņu domām, tādas lietas šinīs laikos reti atgadījās, un viņi sagaidīja daudz prieka no tā. Tie, kas bija kristīgi, teica, ka uz viņiem guļ daļa no pienākuma atriebt varmācību pret priesteri un baznīcas nodedzināšanu. Pūķis'viņus visus labprāt uzņēma un gaidīja tikai atgriežamies vīrus, kas bija devušies izlūkgājienā.

Trešajā dienā uz vakaru viņi pārnāca. Ugu laiku viņi bija sekojuši laupītājiem pa pēdām uz ziemeļiem un uz austrumiem, un tas labākais bija tas, ka viņi bija pārveduši sev līdz Rapa sievu Torgunnu, kuru izbadējušos un pusdzīvu bija atraduši mežainē. No tās vietas viņi bija griezušies atpakaļ. Viņa laupītājiem bija izbēgusi un gājusi, kamēr bija spējusi, pēc tam vīri pārmainīdamies bija nesuši viņu.

Viņai bija svarīgas lietas, ko stāstīt. Tā bija, kā tēvs Vilibalds bija teicis: tas, kuru viņi bija saukuši par maģistru, bija bandas vadonis. Viņš bija pazinis viņu un bija ar viņu runājis, laupītājiem mājās atgriežoties. Viņš teicis, ka viņš nu esot noliedzis Dievu un varot darīt visu, ko vien gribot. Baznīcu viņš nodedzinājis, lai viņam Dievs nebūtu tuvumā, jo nu, kad tās vairs neesot, tālu apkārt neesot vairs nevienas baznīcas.

Viņa banda, kā Torgunna teica, sastāvēja no izraidītiem vīriem un ļaundariem, un visādiem salašņām, starp kuriem daži bija pat no Rietumjētlandes un Njūdungas, kas pie viņa bija atraduši patvērumu un tagad dzīvoja no laupīšanas. Tādu vīru bija daudz; neviena viņi nebijās, un maģistram bija liela vara pār viņiem.

Par Ludmilu viņa daudz nekā nezināja, izņemot to, ka viņa nebija zaudējusi drosmi un draudējusi maģistram un pārējiem ar drīzu atriebību. Laupītāji veduši viņas uz savām mājām, bet ceļā viņiem uzkrituši lielie suņi. Kādi pāris no laupītājiem sakosti un viens nogalināts, un suņi bija aizdzinuši daļu no lopiem, par ko laupītāji bijuši ļoti sašutuši. Viņa pati un Ludmila tad mēģinājušas bēgt, bet atkal sagūstītas.

Viņas novestas laupītāju ciemā, kāda visai liela ezera ziemeļgalā; tas atrodoties pa labi roki ceļā no šejienes. Laupītāji savu ciemu saucot par Priestera ciemu. Tur Tor- gunna izlaiinēta Saksulfam, lielam, nejaukam vīram. Viņš sasietu noguldījis viņu uz ādām savā būdā un vakarā sadzēries atnācis pie viņas. Tad viņš saites gan atraisījis, bet ne ēdiena, ne dzēriena viņai neatnesis. Kaut gan viņa zinot, ka esot atraitne, viņai tomēr bijušas dusmas, ka viņu ar varu spiež gulēt ar tādu, kas tā dara. Laiciņu pēc tam, kad viņš bijis iemidzis, viņa uzmanīgi izlīdusi no guļamām ādām un abām rokām paņēmusi maizes velteni. Spēka viņai bijis diezgan, kā Dieva dota, tā no dusmām, un vēlēšanās atriebt Rapu; un, kad Saksulfs dabūjis ar velteni pa galvu, viņš ne skaņas neizlaidis, tikai mazliet notirinājis kājas. Tad viņa nakti izlīdusi ārā, nevicina nemanīta. Baiļu pārņemta, viņa steidzīgi gājusi vienu diennakti un vēl ilgāk pa to pašu ceļu, pa kuru aizvesta; viņa atradusi drusku dzērveņu un pēc tam ilgu laiku gulējusi bez spēka, gaidīdama nāvi un meža zvēru žokļus, līdz viņu atradis Melngalvis ar saviem vīriem, kuri viņu paēdinājuši. Uz mājām viņu atnesuši viri savos plecos, un nu viņa jūtoties jau labāk.

Tāds bija Torgunnas stāsts. Tas bija ļoti noderīgs, jo tā viņi dabūja zināt, kur bija atrodama laupītāju ligzda. Ceļa zinātāji, kas bija piedalījušies izlūkošanā, teica, ka tas esot tas pats ezers, kuru saucot par Osnenu; un starp Ulofa Vasarasputna vīriem atradās daži, kuri pazina šos neapdzīvotos novadus un turienes tekas. Tie apņēmās aizvest pulku līdz laupītāju ligzdai, bet teica, ka labākais būtu iet pa kādu ceļu tālāk uz rietumiem un uzbrukt no tās puses. Pūķis un pārējie atrada, ka tas bija gudri runāts, jo tā viņus varētu pārsteigt, ezeram viņiem aiz muguras esot.

Pūķa pulkā nu skaitījās pavisam simt divpadsmit vīru, kas nākošajā dienā gribēja doties ceļā. Viņš juta bailes bulgāru zelta dēļ; un vēlu vakarā, kad visi gulēja, pasaucis līdz Tūki, Olofu Vasarasputnu un Melngalvi, viņš noglabāja lādes drošā paslēptuvē mežā, nost no visām tekām, kur neviens cilvēks nekad negāja. Bet savu lielo sidraba daudzumu viņš nepūlējās slēpt, jo pie sidraba viņš jau bija pieradis, kā viņš teica; tas mierīgi tika .atstāts turpat Ilvas lādēs, lai gan māja nu palika tikai to nedau- dzo vīru apsardzībā, ko tur atstāja.

Nākošajā rītā visi bija kājās jau pirms rītausmas. Vēl bija šis tas ko darīt, pirms viņi devās projām, jo lielie suņi tika ņemti līdz un tie vispirms bija jāpieradina pie visiem jaunpienācējiein, lai vēlāk nebūtu nekāda pārskatīšanās un netiktu sakosti pašu vīri. Ar daudziem vīriem suņi ātri sarada un uzskatīja tos par draugiem, kad bija tos apostījuši vienu vai divas reizes, bet uz citiem bija nikni un rūca uz tiem, lāgā negribēdami ticēt, ka tie tūliņ nav jānogalina. Tas sacēla lielus smieklus, jo aizdomās turētie vīri beidzot sapīka, apgalvodami, ka viņi neožot nemaz sliktāk par citiem, uz ko pārējiem bija daudz ko sacīt.

Beidzot viss bija kārtībā un bars devās projām, pie kam suņus, siksnās piesietus, veda līdz droši vīri.

Visu dienu viņi devās uz priekšu pa laupītāju atstātajām pēdām, līdz sasniedza vietu, kur bija atrasta Tor- gunna. Tur viņi apmetās pa nakti un nākošā rītā nogriezās pa kreisi, abu Olofa vīru vadīti, jo viņi zināja ceļu. Trīs dienas viņi nu bez ceļa gāja pa biezu mežu, gar līkšņām un pauguriem, nevienas ēkas neredzējuši un neviena cilvēka nesastapuši. Suņi ļoti labi saprata, kādās medībās atrodas, un maz vērības piegrieza medījuma pēdām, jo tiem bija tāds tikums, ka, cilvēkus medījot, tie palika klusu līdz tam laikam, kad tos palaida vaļā.

Ceturtās dienas pēcpusdienā pēc tam, kad bija iznākuši no Grēninges, viņi pienāca kādā vietā, kur krustojās divējas pēdas. Se viņi apstājās, un ceļa zinātāji teica, ka ezers nu viņiem esot priekšā un laupītāju ciems esot turpat netālu no viņiem. Ceļš bija bijis grūts, tomēr Pūķis un Olofs Vasarasputns abi divi domāja, ka uzbrukums jāsāk tūliņ, jo sāka trūkt ceļa maizes un abi viņi bija nepacietīgi. Daži no jaunajiem vīriem uzrāpās kokos kādā uzkalnā un varēja parādīt, kur ciems atradās; un nu Pūķis savus vīrus sadalīja trīs pulkos. Tūke vadīja vienu, Olofs — otru un viņš pats — trešo, un suņus paturēja viņš pats, lai tie netiktu palaisti nelaikā. Tūkem bija jā- uzbrūk no ziemeļpuses, Uiofain — no dienvidiem; Tūkem gaja līdz Melngalvis, kuram sekoja Sūnes dēli, kas jau bija sākuši uzskatīt sevi par Melngalvja vīriem. Pūķis bija noliedzis aizdedzināt mājas un darīt pāri sievietēm, jo starp tām varēja atrasties vēl vairākas citas nolaupītas sievietes, vēl bez viņu pašu sievām. Kad Tūke liks pūst ragu, abiem pārējiem pulkiem vajadzēs steigties turp katram no savas puses tāpat bez kara saucieniem.

Tūkes un Ūlofa da|as devās projām, un Pūķis un viņa vīri uzmanīgi gāja uz priekšu caur biezokni, līdz aizsniedza mežmalu, kur sākas līdums ap ciemu. Se vīri apsēdās un sāka grauzt vēl atlikušo barību, gaidot uz Tūkes nagu.

Pūķis pasauca Spūvu līdz un pa biezu ievāju aizlīda uz priekšu; tur viņi gulēja, noraudzīdamies uz ciemu. Tas izskatījās krietni liels, un daudzas mājas bija jaunas. Starp ēkām varēja redzēt vīrus un sievas šo to darām. Spūvam šķita, ka tādā ciemā varēja atrasties savi pusotra simta viru. Šaipus ciema kādā ieplakā atradās ciema avots, mazs dīķītis. Kāda veca sieva ar nēšiem un diviem spaiņiem pienāca pie tā un, ūdeni iesmēlusi, tuntuļoja atkal atpakaļ. Tad pienāca divi vīri, kuri padzirdīja četrus zirgus. Kad zirgi bija padzēruši, tie nemierīgi sāka dižā- ties, un Pūķim likās, ka viņi saož suņu tuvumu. Bet suņi mierīgi stāvēja Pūķim aiz muguras un, gaisu ostīdami, trīsēja, bet izturējās klusu.

Vīri pie avota, zirgus savaldījuši, aizgāja atpakaļ; un kāds brīdis tāpat pagāja. Tad nāca trīs sievietes ar spaini pie katras rokas, viņas pavadīja divi vīri, kas, kā likās, viņas apsargāja. Pūķis dziļi ievilka elpu, jo garākā no sievietēm bija Ludmila. Viņš to pačukstēja Spūvam pie auss, un šis atmurmināja atpakaļ, ka līdz turienei nav vairāk kā labs bultas šāviens. Tūkes raga nedzirdēja, un Pūķis labprāt negribēja priekšlaikus laist darbā savu pulku, bet viņš pamāja diviem vīriem turpat tuvumā, kas bija piedalījušies cīņā pie krācēm un ko uzskatīja par la bākajiem loku šāvējiem. Tie domājās varam nogāzt vīrus pie avota un, katrs aiz sava koka stumbra kājās piecēlušies, uzlika bultu uz stīgas. Bet Pūķis lika viņiem nogaidīt.

Sievietes nu bija piesmēlušas spaiņus un pagriezušās uz iešanu; te Pūķis divas reizes iekliedzās kā peļu vanags So skaņu viņš labprāt mīlēja atdarināt, un viņa bērniem šī zīme bija labi pazīstama. Varēja redzēt, kā Ludmila izslējās, to izdzirdusi. Viņa gausi paspēra dažus soļus citām līdz; tad viņa paklupa, tā ka viss ūdens izlaistījās. Iekliegušies viņa griezās atpakaļ pie avota un no jauna piesmēla spaiņus. To viņa darīia gausi un, kad bija piesmēlusi spaiņus, apsēdās zemē un ar rokām apķēra kāju.

Abi vīri dusmīgā balsi kaut ko teica un, pie viņas piegājuši, gribēja vest viņu sev līdz. Tad viņa, uz muguras atkritusi, kliedza.

Vēl aizvien Tūkes pusē bija kluss, bet nu vairs ilgāk gaidīt nevarēja, jo suņi, izdzirduši Ludmilas kliedzienu, bija sākuši ņurdēt.

Pūķis nu pamāja saviem vīriem, un abi loki nodžink- stēja reizē. Šāvieni bija labi, un abas bultas ķēra, kur nācās. Bet vīriem bija biezi ādas kamzoļi mugurā, un viņi noturējās kājās. Viņi rēca, izrāvuši bultas. Ludmila uzlēca kājās un, iesitusi tuvākajam ar spaini pa galvu, no visa spēka sāka skriet uz meža pusi. Abi vīri bezbailīgi dzinās viņai pakaļ, turēdamies turpat viņai pie papēžiem, un starp mājām varēja redzēt panākamies vīrus un ska tāmies, kas tie tādi par kliedzieniem pie avota.

— Palaidiet suņus! — Pūķis sauca, izskriedams no biezokņa; un tai pašā brīdī no Tūkes puses atskanēja raga skaņas un cīņas saucieni.

Kā raga skaņas, tā cīņas saucienus pārspēja suņu kauk šana, kad tie bija palaisti vaļā; abi vajātāji, baiļu pārņemti, apstājās, ieraudzījuši tos tuvojamies. Viens no viņiem apgriezās un bēga kā neprātā, līdz priekšējais no suņiem palēcās un, iecirtis zobus viņam pakausī, nogāza viņu; bet otram vīram, kā varēia redzēt, vēl bija prāta diezgan, jo, aizskrējis līdz avotam, viņš tanī iebrida un izvilka zobenu. Trīs suņi reizē krita viņam virsū; vienam no tiem viņš iecirta, bet tūliņ tika nogāzts gar zemi un pazuda ūdenī, un tikai suņi uzpeldēja atkal augšā.

Ludmila lēkāja no prieka, satikusi Pūķi. Viņa gribēja zināt, kas noticis ar Ūlofu un zeltu, un tas viņai arī tika pateikts. Ar viņu pašu bija apgājušies kā ar virsaiša meitu, un ar citiem vīriem viņa nebija spiesta gulēt kā vien ar trako priesteri pašu, diezgan lādzīgu dulburi; tā ka, pēc viņas domām, varējis būt arī ļaunāk.

Pūķis apturēja Spūvu un kādus pāris no vecākajiem vīriem un pavēlēja viņiem palikt mežmalā pie Ludmilas, līdz ciemā viss būs kārtībā. Abas pārējās sievietes pienāca klāt; viņas teicās esam priestera sievas. Viņas bija nokritušas uz mutes zemē, un suņi viņas nebija aizlikuši.

Iekšā ciemā jau norisinājās cīņa, kad tur ieradās Pūķis ar saviem vīriem. Ulofa vīri cirtās ar laupītāju baru uz ielas starp divām mājām; un viņu pašu cauri troksnim dzirdēja saucam, ka vīri ar melnām bārdām pieder Oiofa Stīrsona zobenam. Pūķim, kurš šai vietai tuvojās no otras puses, krita vīri no bultām, kas tika izšautas no ēkām. Un še nu ienaidnieki tika saspiesti kopā un nogalināti, lai gan viņi stipri pretojās; drīz vien Pūķa vīri bija arī mājās iekšā un kāvās tur. Divus no suņiem viņš redzēja beigtus; šķēpi viņiem bija izdūrušies cauri, un zem katra gulēja pa vīram; citus varēja dzirdēt brāžamies projām uz ezera pusi.

Pūķis satika. Ūlofu Vasarasputnu; viņš bija asiņains, un vairogs viņam bija stipri sakapāts.

—   Ludmila ir izglābta! — Pūķis sauca. — Viņa ir manā sargāšanā.

—   Paldies Kristum! — Olofs sauca. — Bet kur ir melnais? Viņš ir mans!

Pret Tūkes vīriem cīnījās lielākā da]a, jo, atskanot cīņas saucieniem no tās puses, daudzi bija steigušies viņam pretim. Tiem nu Pūķa un Olofa vīri uzbruka no mugurpuses, un še norisinājās vissīvākā cīņa, kurā krita visvairāk vīru, jo laupītāji cīnījās gluži kā traki. Pūķis gar mājas stūri metās pakaļ kādam vīram, kurš gribēja bēgt, bet no vienām durvīm viņam virsū metās kāds cits bruņās tērpies vīrs ar zobenu un kāds plikpauris ar cirvi. Pūķis bruņās tērptajam cirta tā, ka viņš noripoja zemē, un pats palēca sāņus no otra vīra cirvja; pie tam viņš uzgrūdās mēslu kaudzei un, nokritis atmuguriski uz tās, redzēja plikpauri no jauna paceļam cirvi. Vēlāk viņš stāstīja, ka krītot viņam ienākusi prātā sen atpakaļ notikusī Meldunas kauja un vairogi, kas tur seguši viņu, un nekāda prieka viņš nejutis, ka nākošajā naktī viņa guļasvieta būs debesu valstībā. Bet plikpauris ieplēta acis un muti un, cirvi palaidis, saļima zemē un, tur gulēdams, blenza. Bet, kad Pūķis atkal stāvēja kājās, viņš dzirdēja saucam savu vārdu no kādas mājas sev taisni priekšā — tur Sūnes dēli, jāteniski uz jumta kores sēdēdami, vicināja lokus, priecādamies, ka laikus viņam bija palīdzējuši.

Pūķis pēc tam jutās noguris un aplaida acis apkārt. Visur nu valdīja liels sajukums. Sievas kliedza, vīri dzenāja cits citu pa mājām, govis un cūkas skraidīja apkārt, un lielākā daļa laupītāju, kas vēl bija palikuši dzīvi, bēga uz ezera pusi. Tūke un Melngalvis nāca šurp. Tūkes zobens pilēja no asinīm; viņš sauca Pūķim, ka nekā labāka par

šo viņš neesot piedzīvojis kopš savām jaunibas dienām. Bet viņš steidzās un, savus vīrus pasaucis, metās bēgļiem paka]. Melngalvis apstājās un nosauca savus virus zemē 110 jumta kores.

Atskanēja skaļš bļāviens, un kāds melnbārdis vīrs ar cirvi rokā skrēja vieglām kājām, un Ūlofs Vasarasputus dzinās viņam pakaļ. Bēdzējs pasitās sāņus, ieraudzījis Pūķi, un, kādai sētai pāri pārmeties, skrēja tālāk. Melngalvis pagriezās un piesteidzies iegāza viņam tā pa pieri, ka viņš nogāzās.

—   Viņš ir mans! Viņš ir mans! — Olofs aizelsies sauca.

Kritušais valstījās pa zemi. Piesteidzies Olofs abām rokām satvēra savu zobenu un izdūra to bruņām un vīram cauri tā, ka tas ielīda zemē.

—   Dievs! — pienaglotais divas reizes briesmīgā balsī iesaucās, un tie arī bija viņa pēdējie vārdi.

—   Tāds bija mans solījums, — Olofs apmierināts sauca.

—   Vai tas ir īstais? — Pūķis jautāja. — Ir grūti viņu atkal pazīt.

—    Nav labi iet cīņā ar zagtu manu, tā ka to var redzēt, — Olofs teica, noliekdamies pār mirušo. — Te tu redzi.

Virs bruņām mirdzēja zelts; un Olofs to viņam noņēma. Tā bija Almansura kaklarota.

—   Tiesa gan, — Pūķis teica. — Bet ir vēl viena lieta, kad tā padomāju. Kurš gan šai ligzdā piesauktu Dievu, izņemot viņu? Nevar saprast, ko viņš gribēja no Dieva,

Vienpadsmitā nodaļa

Par lielo suņu medībām.

Daži no trakā maģistra vīriem izglābās laivās, bet to nebija daudz, jo vīri un suņi dzinās viņiem paka] gar krastu. Viņu ievainotos nogalināja, jo tos visus uzskatīja par noziedzniekiem. Divdesmit trīs no Pūķa vīriem bija krituši un daudzi ievainoti. Visi domāja, ka tā bijusi laba cīņa, par kuru tiks ilgi runāts.

Ciemā atradās labs alus, un daudz cūku tika nokauts; un tad viri rīkoja dzīres savu mirušo piemiņai, kad tos bija sanesuši kopā un virs viņiem uzbēruši kapu kalnu. Nolaupītajām sievām ciemā tika atjauts iet, kurp viņas grib, līdz ņemot vienu govi un tik daudz mantas, cik viņas spēja panest. Ilvas kalpones, abas vēl jaunas, arī bija to pulkā un bija |oti priecīgas par savu atsvabināšanu. Viņas teicās daudz ko pieredzējušas; pēc tam kad Tor- gunna bija aizbēgusi, viņas bija turētas cieši ieslēgtas; un nu viņu vēlēšanās bija apprecēties ar krietniem vī riem.

Suņi |oti tika slavēti par to, ko bija darījuši, tikai divi no viņiem bija nogalināti. Kad nu visi lopi bija savākti kopa, lai tos kā laupījumu dzītu uz mājām, Pūķis teica, ka suņi bez kādām grūtībām paši varot dzīt šo baru, jo pie tā viņi esot pieraduši. Ievainotajiem vīriem visiem atradās zirgi; un, kad tic visi bija atlabuši tik tālu, ka varēja sedet zirga mugurā, Pūķis atstāja tukšo laupītāju ciemu un devās uz māju pa taisnāko ce|u, kas no ezera veda uz dienvidiem.

Ari Ludmila sēdēja zirgā, un Olofs neatstājās no viņas. Viņš bija lūdzis kā Pūķi, tā Tūki neko daudz nestāstīt par abām jaunajām sievām, kas viņu bija sildījušas dregoviču ciemā, lai Ludmila neskaistos. Abi smiedamies bija teikuši, ka viņam vajagot būt tīri vai apburtam un kā bez prāta, ja viņš runājot tādu bērna valodu. Bet Olofs nopietni bija atbildējis, ka viņš esot daudz vecāks par viņu un tādē[ nevarot būt diezgan vien uzmanīgs.

Viņi gāja lēnām grūtāk ievainoto dēļ. Pašā priekšā lopu baru dzina suņi, nesteigdamies un ar lēnību; un, ja kāda govs mēģināja bēgt vai griezties atpakaļ, viņi to drīz vien savaldīja.

Viņi agri apmetās apmetnē un apskatīja ievainotos; nākošajā rītā viņi gar ezeru devās tālāk uz vietu, kuru veci ļaudis sauca par Tīra pļavām. Tur agrāk bija dzīvojuši cilvēki, un vecos laikos šais pļavās bija notikušas lielas cīņas, no kā arī bija cēlies nosaukums. Runāja, ka Tīra pļavās izliets tik daudz asiņu, ka tur vēl aizvien augot kuplāka zāle nekā citur. Bet ne cilvēku, ne ēku tur vairs nebija.

Sīm pļavām tuvojoties, suņi tapa nemierīgi, un vīri jau sāka brīnīties, vai tik viņi neesot saoduši lāci, jeb vai varbūt viņi vēl aizvien varot sajust seno asiņu smaku. Tie pazuda biezokņos, par savām govīm vairs nelikdamies zinis, un pēkšņi daži sāka skaļi riet. Citi tiem piebiedrojās, un drīz visi rēja kā traki, aizvien vairāk attālinādamies, it kā atkal cīņā palaisti. Pūķim tas likās savādi, jo neviens no laupītājiem uz šo pusi nebija skrējis; un visi steidzīgi kāpa augšā kādā viršu kalniņā stigas malā, lai labāk varētu redzēt.

Priekšā pa labi aiz krūmiem bija redzama klaja pļava, pār kuru skrēja suņu dzenāti lopi.

— Meža vērši! — viens no Tūkes vīriem iesaucās. — Suņi dzen meža vēršus!

Likās, ka suņi bija uzgājuši, ka šie lopi pieder pie viņu ganekļa un, tāpat kā govis, jādzen uz māju pusi. Viņi visādi nopūlējās, un vīri, kalniņā stāvēdami, redzēja, kā viņi cīnījās ar nepaklausīgajiem lopiem, lai tos pagrieztu uz pareizo pusi. Meža vēršiem tas nemaz nepatika, un līdz ar suņu rejām atskanēja viņu baurošana. Beidzot tomēr lielākā daļa bija sadzīta vienā pulkā un pazuda dienvidu virzienā starp mežainajiem pakalniem, vēl aizvien suņu pavadīta.

Tur nekā nevarēja darīt, un vīriem nu pašiem bija jādzen govis. Tūkes viri, kam šie meža vērši bija zināmi, teica, ka, ziemai tuvojoties, viņi no rietumjētu puses reizēm nonākot lejā līdz Tīra pļavām. Veci ļaudis uzskatījuši viņus par svētiem, tādēļ ka tie ganījušies kara dieva laukā, kur nekas netraucējis viņu ziemas dzīvi. Agrāk viņu bijis daudz vairāk, kā visi veci cilvēki zināja stāstīt, bet šai pusē tie tagad esot sastopami vairs tikai Tīra pļavās un ne visai bieži arī tur.

Mež;a vēršu pēdas viņi atrada apvidū uz austrumiem no Krākes akmens; bet biezajos mežos uz dienvidiem no tā suņiem bija klājies grūti, jo no pēdām varēja redzēt, ka viņu dzītais ganeklis aizvien vairāk bija samazinājies. Dažus 110 bara viņiem tomēr bija izdevies saturēt kopā; un, mājās atgriezies, Pūķis dabūja zināt, ka suņi atgriezušies Grēningē ar diviem vēršiem, piecām govīm un dažiem jaunlopiem. Mājas vīri bija gribējuši tos nogāzt, bet tas nebija izdevies; un, kad lopi devušies tālāk uz dienvidiem, suņiem bija licies, ka nu viņi savu ir izdarījuši, un tie devušies pie savām ēdiena silēm, ļoti noguruši un galīgi atspaidītām kājām.

Pēc tam meža vērši bija redzēti daudz vietās mežu novados. Un jau sen nebija noticis nekas, kas jēingiešos saceltu tādu izbrīnu kā šis gadījums. Tagad viss varot notikt, pēc tam kad viņi savām pašu acīm redzējuši meža vēršu atgriešanos. Visiem nu bija ko runāt par veco sakāmvārdu, ka neviens karalis ātrāk pie viņiem neatnākšot, kamēr nebūšot meža vērši atgriezušies. Nu, tā šķita gudrākajiem, varot sagatavoties uz to ļaunāko un turēt lokus un šķēpus gatavus. Daži no kristītajiem domāja, ka Kristus ieradīšoties Jēingē lielos ratos, kurus vilkšot vērši; viņi tomēr atrada maz piekrišanas. Lielākā daļa gaidīja konungu Svenu; un, kad pienāca drošas vēstis, ka viņš Anglijā miris, gluži melns sejā no dusmām par turienes ļaudīm, jēingiešus pārņēma tāds prieks, ka izbeidzās viss alus, un vīri sēdēja aizsmakuši un izslāpuši, jo cita dzēriena nebija kā vien piens.

Sīs nu būtu beigas stāstam par Pūķi Tostes dēlu un viņa laimi. Neviena tāla brauciena viņš nekad vairs neuzsāka, bet arī turpmāk viss viņam labi izdevās. Vienīgais, par ko viņš labprāt sūdzējās, bija sāpes mugurā, kuras viņam reizēm uznāca un kuras pat tēvs Vilibalds ne ikreiz varēja izdziedēt.

Olofs Vasarasputns apprecējās ar Ludmilu, un viņi dzīvoja laimīgi, kaut gan runāja, ka viņam savā mājā neesot vairs tāda teikšana kā agrāk. Spūvs čakli bildināja Torgunnu, kura sākumā pretojās, jo viņai viņa augums šķita drusku par mazu un bārda par sirmu; bet, kad viņš beidzot, visu savu uzmanību aizmirsdams, bija nolicis viņai priekšā visu, kas viņam bija zutenī, viņa vairs ilgāk nespēja pretoties. Kad pienāca laiks, viņi aizbrauca uz Gotlandi tai pašā kuģī, kurš bija novietots šķūnī pie upes grīvas. Un ar to paju kuģi aizbrauca Melngalvis un Ulfs Glāde ar Sūnes dēliem mēģināt kādu tālāku braucienu. Viņi veda līdz kādus pāris no lielajiem suņiem, kā bija Felimidam apsolījuši, un palika projām septiņus gadus.

Mājās atgriezies, Ulfs Glāde apprecējās ar Odniju, kas nekad ne par vienu citu nebija gribējusi ne dzirdēt. Bet Melngalvis aizbrauca uz Angliju, un Svētās upes cīņā viņš atradās uz paša konunga Knuta kuģa.

Tūkem Grogulles dēlam viņa zelta lāde darīja daudz prieka; savu sievu un savas meitas viņš tā apkrāva rotām, ka jau pa gabalu varēja dzirdēt žvadzam un šķindam, kad viņas nāca svētku drānās. Savas mājas Vērendā viņš pārdeva un uzcēla lielākas turpat tuvumā pie Grē- ninges. Tur viņi abi ar Pūķi kopā jutās labi, tāpat kā Ilva un Mira, kaut gan ne Tūke, ne viņa sieva nekad nelikās kristīties. Kad pienāca laiks, Pūķa jaunākā meita izgāja pie viena no Tūkes vecākajiem dēliem, kā tēvi jau sen bija norunājuši savā starpā.

Kā Pūķis, tā Tūke sasniedza lielu vecumu; bet, lai cik veci arī būdami, viņi nekad nevarēja beigt stāstīt par tiem laikiem, kad bija airējuši uz kalifa kuģiem un kalpojuši savam kungam Almansurani.

V. Pāvulāns

VIKINGI VĒSTURE UN F. G. BENGTSONA ROMĀNĀ «SARKANAIS PŪĶIS»

1893. gada pavasarī kāda neliela angļu valzivju medību kuģa kapteinis Grenlandes ūdeņos ieraudzīja savādu braucamrīku: kādus 300 metrus priekšā viņa kuģa ce]u šķērsoja gara, slaida laiva ar augšup uzliektiem vadņiem abos galos un buru. Braucamrīka izskats pieredzējušā jūrnieka prātā atsauca nostāstus par vikingiem, slavenajiem skandināvu jūrasbraucējiem — laupītājiem, kuri IX—XI gs. bija pazīstami visā Eiropā un varbūt pat citos kontinentos. Kapteinis neizpratnē vērās jūrā. Atgriezies mājās, viņš uzzināja, ka 1892. gadā Norvēģijā slavenais kuģu būvētājs Kristiāns Kristensens bija uzbūvējis precīzu kopiju vikingu kuģim, kas atrasts un izrakts no kapulauka pie nelielas zemnieku sētas Gokstādes Oslo fjorda piekrastē. Ar šī kuģa kopiju 13 norvēģu jūrnieki kapteiņa Magnusa Andersona vadībā no Bergenes 40 dienās aizbrauca uz Čikāgu, lai piedalītos vispasaules izstādē un vienlaicīgi apstiprinātu zinātnē izteiktu domu, ka ar šādiem kuģiem jau pirms Kolumba bija iespējams nokjut Amerikā. Praksē tika pārbaudītas vikingu kuģu izcilās navigācijas īpašības.

Kas tad īsti bija vikingi, kādi bija viņu sirojumi?

Jana de Frīsa senskandināvu etimoloģiskajā vārdnīcā «vikings» pēc nozīmes tulkots kā «jūras laupītājs». Nav īstas skaidrības, kā cēlies pats vārds «vikings». Pētnieki to saista ar vārdiem «ttik» — jūras līcis (tātad vikings — laupītājs, kas slēpjas līcī), ar Vīku — novadu pie Oslo fjorda (cilvēks no Vikas), ar latīņu vārdu tvicus» — tirdzniecības viela, osta, nocietināta vieta (tātad cilvēks no šādas vietas), ar tvikļa» — aiziet (cilvēks, kas aizgājis laupīt). Vēl nesen vislielāko piekrišanu guva pēdējais skaidrojums, bet zviedru zinātniece Torgunna Snēdala-Brinka par ticamāku vārda «vikings» izcelsmi atzīst versiju par tvik» (līcis), tātad cilvēks, kas slēpjas līcī.

Vikingu sirojumu vēsturi pētnieki parasti sāk ar 793. gadu, kad Nortumberlendas piekrastes saliņā (Anglija) vikingi izpostīja Lindis- farnas jeb Svētās salas klosteri. Viduslaiku hronikās šis fakts tiek iztulkotos kā Dieva sods un attēlots visai dramatiski: kādu laiku pirms tam debesīs bijuši redzami ugunspuķi (izteikta doma, ka tās varēja būt komētas), iestājies briesmīgs bads, un beidzot sekojusi klostera izpostīšana. Patiesība bija daudz prozaiskāka un sarežģītāka. Protams, tas nebija Dieva sods. Tas nebija arī vikingu laikmeta sākums, bet šis notikums jau iezīmē vikingu klasisko laikmetu. Tas sākās ar minētā klostera nopostīšanu un beidzas ar «pēdējā vikinga» ■— Norvēģijas konunga Haralda Skarbā — neveiksmīgo karagājienu uz Angliju 1066. gadā.

Kad tad īsti sākās vikingu sirojumi? Uz to atbilde jāmeklē sāgās un viduslaiku hronikās. Apzīmējumi «vikings» un «doties vikingā» ir pazīstami krietni agrāk par klasisko vikingu laikmetu. Ziņas par vikingiem smejamies no diviem lieliem Islandes sāgu cikliem: no sāgām par islandiešiem un no «kara|u sāgām» (par Norvēģijas karaju (ko- nungu) pirmsvēsturi). Pēdējās pazīstamas ar nosaukumu. «Heimskrin- glaj> (Pasaules loks). Tās sakopojis slavenākais islandietis Snorri Sturlusons (1179—1241). Vārds «sāga» cēlies no senislandiešu <rsegja* (stāstīt, teikt, vēstīt) ar nozīmi — jebkurš stāstījums prozā. Kad izplatījās rakstība, par sāgu sāka saukt arī jebkuru rakstītu stāstījumu prozā. Sāgas kā literārs žanrs nekur citur pasaulē, izņemot Islandi, nepastāvēja. Sāgas par islandiešiem stāsta par atsevišķu islandiešu dzimtu dzivi, savstarpējām attiecībām, cīņām, asinsatriebību utt. Ir sāgas par atsevišķiem cilvēkiem (Egilu, Njālu, Gunnlaugu Pūķainēli, Grettiru u. c.). Tajās, starp citu, stāstīts arī par vikingiem, par citām zemēm, uz kurām skandināvi-devās visdažādākos nolūkos, arī sirojumos (sākot ar Eiropu un beidzot ar Bizantiju un arābu kalifātu austrumos un Vinlandi (Ņūfaundlendu?) rietumos), «Heimskringlā» ir stāstīts par visu Skandināvijas zemju kopīgo pirmo leģendāro valdnieku dinastiju Inglingiem, bet vēlāk par Norvēģijas konungu dinastiju Horfāgricm (Skaistmatiem), kas cēlušies no Inglingiem. Ari šajās sāgās daudz ziņu par vikingiem. Tāpat Eiropas viduslaiku hronikas, svēto dzīves apraksti un citi rakstītie avoti vēstī par vikingiem, kurus dēvē par «Dieva rīksti». Par vikingiem ir informatīvs arheoloģiskais materiāls — kuģi, ieroči, salaupītie dārgumi. Noderīgi ir Skandināvijai īpatnējie rūnu akmeņi un Gotlandes salas «bilžu akmeņi», no kuriem gūstam gan vizuālu, gan tekstuālu izziņas materiālu.

«Sāgas par Inglingiem» 21. nodaļā stāstīts, ka sveju (Viduszvied- rijā dzīvojoša cilts) konungam Alrekam bijuši divi dēli — Ingvi un Alfs, kas valdījuši sveju zemes centrā Vecajā Upsalā (ap 9 km taisni uz ziemeļiem no tagadējās Upsalas). Ingvi bijis slavens karavīrs un bieži devies vikingā (t. i., laupīšanas braucienā). Arī Ingvi dēls Joruns (Jorens) devies laupīt uz Dāniju Limes fjorda apkārtnē. Zviedru vēsturnieks B. Nermanis Ingvi dzīves laiku datē ar V gs. vidu. Tātad vikingu laikmets sākās daudz agrāk un vispirms saigtās ar Baltijas jūru, un pagāja vairāki gadsimti, pirms tas ieguva savu klasisko izpausmi.

Nav pareizs plaši izplatītais uzskats, ka vikingu sirojumi ir kaut kāda vienreizēja parādība, raksturīga tikai zieme] ģermāņiem. Līdzīgi laupīšanas rūpali vairāk vai mazāk izvērstā veidā bija pazīstami daudzām Eiropas tautām, kad tās bija sasniegušas dzimts iekārtas augstāko attīstības pakāpi — kara demokrātiju, kurā karš un kara laupīšana ieņem redzamu vietu. Taču skandināvu zemēs šī parādibs uzplaukst visspilgtāk, kas izskaidrojams ar konkrētiem vēsturiskiem un ģeogrāfiskiem apstākļiem. Tur bija |oti maz lauksaimniecībai derīgas zemes (pēc mūsdienu datiem. Zviedrijā — 9%, Norvēģijā — 3%, Islandē — 1% no kopplatības). Lai izdzīvotu, bija cītīgi jāizkopj ari citas nozares — lopkopība, meža rūpali, zvejniecība, medniecība, jūras zvēru medības, protams, arī kara laupīšana. Turklāt |oti izrobotā Skandināvijas piekraste, daudzās salas, šēras, fjordi veicināja ūdenstransporta attīstību. Bija vajadzīgi tādi ūdenstransporta līdzekli, kas vienlaikus kalpotu braucieniem iekšējos ūdeņos un atklātā jūrā Sajā ziņā skandināvi patiešām bija revolucionāri. Skandināvu kuģ» ideālais variants ir jau minētais Gokstādes kuģis. Tas bija ļoti labi saglabājies glūdas slānī, restaurējot to, varēja izmantot pat 60% no vecajām dzelzs kniedēm. Kuģa garums ir 23,33 in, platums — 5,25 m, iegrime — 85 cm, celtspēja — 20,2 t. Stūre ierīkota borta labajā pusē, katra borta pusē 16 airu vietas (tātad reizē airēja 32 viri). Augstums no ķī|a apakšas lidz borta malai 1,95 m, tātad kuģim bija liels ķīlis, kas rada drošību un stabilitāti. Tas bija lielisks braucamrīks vikingiem.

Iedzīvotāju skaitam pieaugot, ekstensīvas saimniecības apstākļos radās «lieki cilvēki». Katrā linlākā radu saimē bija cilvēki, kas gatavi doties karagājienos, laupīt svešās zemēs. Jāņem vērā, ka daudziem cilšu vadoņiem — konungiem, jārliem, hersīriem — bija savas karadraudzes, kuras nereti devās vikingā. Arī skandināvu zemkopju — bundu — atvases labprāt devās šādos sirojumos. Sirojumi to dalībniekiem sagādāja slavu un bagātību, cēla sociālo prestižu.

Vēl būtu jāmin pagānu reliģija kā sabiedrības ideoloģijas sastāvdaļa. Kādā mītā stāstīts, ka skandināvu galvenais dievs Ūdins isi pirms nāves licis sevi nogalināt ar zobenu un paziņot, ka turpmāk visi tie, kas kritīs no ieroča, piederēs viņam. Tie dosies uz viņa brīnišķīgo debesu pili Valhallu, kur tos sagaidīs daiļas jaunavas valkīras un kur tie mūžīgi pavadīs laiku dzīrēs un ieroču spēlēs. Uz Valhallu tie dosies ar kuģi vai ar zirgu (tāpēc šīs mantas it bieži bija atrodamas kapukalnos). Arī otrs dievs Tūrs bija varens karotājs, kura ierocis bija varens āmurs (zibens, senskandināvu «mjolnar», salīdzinājumam — krievu «молния», latviešu «milna»). Pat auglības dievu pāris Freijs un Freija (brālis un masa) ir saistīts ar karu: Freijain, Izrādās, ir ļoti vērtīgs zobens, un puse karā kritušo pieder viņa māsai Freijai (tā dalās ar Odinu). Tādējādi visi galvenie skandināvu dievi saistīti ar karu, un laikmeta ideoloģija nobriedināja skandināvus sirojumiem.

Bez tam Eiropā VIII—IX gs. bija izdevīgi laupīšanas objekti. Eiro- pag zemēs bija izveidojusies feodālā sabiedrība, kurā atsevišķas Jaužu grupas — feodā|i, garīdznieki, tirgotāji — koncentrēja savās rokās diezgan lielas bagātības. Vienlaikus pastāvēja feodālā sadrumstalotība, savstarpējās cīņas, nebija spēka, kas aizsargā zemi.

Šādos apstākjos līdz tam epizodiskie vikingu girojumi masveidā sāka brāzties pa Eiropu. 793. gadā kādā jūnija dienā Lindisfarnas klostera mūki jūrā ieraudzīja īpatnējus kuģus, bet nepievērsa tiem uzmanību. Jo lielāks bija mūku pārsteigums un šausmas, kad no kuģiem izlēca mežonīga izskata viri ar kaujas āvām un zobeniem rokās. Tie nogalināja mūkus, izlaupīja un sagrāva klosteri. Tas bija kaut kas nedzirdēts — pacelt roku pret svētumul Ar to sākās vikingu sirojumu «zvaigžņu stunda». Apmēram trīs gadsimtus tie pastāvīgi laupīja Eiropā.

«Vikingi» bija vārds, kādā paši sevi sauca skandināvu sirotāji, bet Eiropā tos dēvēja par normaņiem (zieme|u vīriem) — Francijā, dāņiem — Anglijā, gaišmatainajiem un tumšmatainajiem svešiniekiem — Īrijā, askomaniem — Vācijā, varingiem — Bizantijā, varja- giem — Krievzemē, neticīgajiem («madžus») vai sarkanmatainajiem («ar rus») — mauru Spānijā. Nav zināms, kā tos sauca Baltijā.

Savos sirojumos vikingi nebija izvēlīgi. Protams, visvairāk tos interesēja zelts, sudrabs, dārglietas, ieroči, grezni apģērbi, bet labprāt tika gūstīti ari pieauguši, darba spējīgi jauni cilvēki, kā arī bērni, kurus padarīja par vergiem. Tika izlaupītas arī zemnieku sētas, to iedzīve, nesmādēja mājlopus, sevišķi zirgus un govis. Rietumeiropas hronisti tēloja vikingus kā milzīgos baros pulcētus, āvām bruņotus vīrus, kas iznīcina visu dzīvo, piesmej sievietes un kam neka§ nav svēts. Daudzās Rietumeiropas baznīcās dievkalpojumus sākuši ar lūgšanu: «Dievs, saudzē mūs no normaņu briesmām!» Tālredzīgais franku valdnieks Kārlis Lielais ar bažām jau VIII gs. beigās saprata, ka lielākās briesmas no normaņiem vēl tikai gaidāmas nākotnē. Viņa paredzējumi izrādījās pravietiski.

Taisnības labad jāsaka, ka vikingu laupītāju vienības n.emaz tik lielas nebija. To liecina fakti, kas rodami vēstures avotos.

Kāds ievērojams islandietis Gunnars gribējis doties sirojumā ar diviem kuģiem, taču viņam draudzīgi noskaņotais norvēģis Elvirs šādu ideju nosaucis par nesaprātīgu un piesolījis vēl divus kuģus ar pilnu ekipāžu. Slavenais vikings Egils Skalagrimsons devies laupīt uz Frīziju ar trim labiem kuģiem. Bijuši gadījumi, kad tālā laupīšanas braucienā devās pat ar vienu kuģi. Tādējādi stāstījumi par vikingu milzīgo skaitu ir stipri vien pārspīlēti. Taču reizēm tika organizētas ari patiešām lielas flotes. 859. gadā no Bretaņas uz Spānijas piekrasti devās 62 vikingu kuģi. Ir bijušas vēl lielākas flotes, bet tāg bija retums. Ir zināms, ka viena kuģa ekipāža sastādīja ap 70 vīru. Sirojumos piedalījās visai raiba sabiedrība, sākot ar konungiem un to dēliem un beidzot ar kalpiem un vergiem, kuri Skandināvijā tiri labi prata lietot ieročus (dažkārt vergam varēja būt labāks zobens nekā saimniekam).

Sirojumus veicināja apstāklis, ka jau VIII gs. beigās skandināvi apmetāg Fāreru, Setlandes, Orkneju salās Atlantijas okeānā. Tās kalpoja par sava veida bāzēm. Vikingi nebūt nevērsa savus uzbrukumus, kur pagadījās, kā to bieži stāsta vēstures avoti. Parasti izvēlējās vājāko un bagātāko upuri. Sākotnēji tāda bija Īrija ar daudziem bagātiem klosteriem. IX gs. te pat par valdniekiem uzmetās vikingu vadoņi: tādi bija norvēģu havdings (augstmanis) Turgeiss un konunga atvase Olofs Baltkājis, kurš iekārtojās Dublinā. IX gs. 30. gados vikingi izlaupīja Dorestādu — frīzu bagāto tirdzniecības centru Reinas grīvā. Vienlaikus turpinājās uzbrukumi Anglijai un Franku valstij. Vikingi ierīkoja speciālas bāzes, no kurām organizēja laupīšanas uzbrukumus: tādas bija Mēnas sala Īrijas jūrā, Zefossa sala Sēnā, dažus kilometrus lejpus Parīzes (Lutēcijas). IX gs. beigās iebrukumi k]uva plašāki un organizētāki. Tie aptvēra visu Ziemeļfranciju, Reinas un Mozeles vidusteci, Anglijas centrālo daļu, kur izveidojās tā saucamais «piecu pi|u» novads (Linkolna, Derbija, Stemforda, Les- tera, Notingema), kur sāka ierasties un apmesties uz dzīvi plašas skandināvu mierīgo iedzīvotāju masas, kuras vairs nevar pieskaitīt pie vikingiem. Vienu laiku ang|iem izdevās organizēt pretestību vikingiem. Tas bija Veseksas valdnieks Alfrēds, kurš 871. gadā mantoja troni un sāka aktīvu cīņu pret iebrucējiem. Sākumā tam klājās grūti, un ar nelielu karadraudzi Alfrēds bija spiests kādu laiku sēdēt Somerset- šīras purvos, taču pamazām apstākļi vērsās par labu Alfrēdam. Viņš izveidoja tā saucamo burgu sistēmu — koka torņus ar mietu žogu, kuros dežurēja nelieli garnizoni, tuvojoties vikingiem, te sabēga vietējie iedzīvotāji ar visu mantību. Alfrēds būvēja floti, kurai bija lielāki kuģi nekā skandināviem, lai būtu pārspēks, tiekoties uz jūras. Viņš organizēja izlūkdienestu, gan vēl diezgan primitīvu. Izlūkos bieži gāja pats, jo bija labs bards, un tas novērsa no viņa visas aizdomas. Rezultātā pat 250 kuģu liela flote, kas ieradās Anglijā vikingiem palīgā no Franku zemes, tika sakauta. Bet atelpa nebija ilga — X gs. beigās Angliju pārplūdināja vikingu bari. Galīgā postā iedzītā zeme bija spiesta atpirkties no vikingiem ar milzīgām naudas summām. Kā pirmais to saņēma vēlākais Norvēģijas kotiungs Olofs Trigves dēls 991. gadā (aptuveni 4000 kg sudraba tā saucamās dāņu naudas).

844. gadā normaņi mēģināja iebrukt Galisijā (ziemeļrietumu Spānijā), tomēr neveiksmīgi. Taču, virzoties gar piekrasti, tie izlaupīja

Lisabonu, Kadisu, Sevilju. Tomēr mājās tie atgriezās krietni saplui- nīti, jo stipru pretestību izrādīja gan spānieši, gan Spānijas mauri. Savdabīgs rekords tika sasniegts 859. gadā, kad no Ziemeļfrancijas uz Vidusjūru devās kāda vikingu ekspedīcija. Tā uzbrauca pa Ronap upi uz augšu 280 km, turklāt izlaupīja arī Ziemelitālijas piekrasti un Pizas pilsētu. 885. gadā pie Parīzes parādījās milzīgs daudzums vikingu ar 700 kuģiem (acīm redzams pārspīlējums). Tos pavadija ģimenes. Parizieši drosmīgi pretojās. Grāfa Odo vadībā tie izmisīgi aizstāvēja Satlē torni, kas neļāva uzbrucējiem virzīties pa upi augšup un sedza pilsētu. Tomēr daļējās neveiksmes nepārtrauca vikingu ekspansiju. Līdz sirojumu beigām bija vēl tālu. Arī franki sāka mak- sākt «dāņu naudu».

Jauns skandināvu iekarojumu vilnis vēlās pāri Eiropai XI gs. sākumā, bet jau jaunā kvalitātē. Tagad Skandināvijas konungi centās iekarot veselas valstis. 1013. gadā dāņu konungs Svens kļuva par Anglijas valdnieku. Nav īsti pareizi šo jauno posmu pieskaitīt pie klasiskiem vikingu sirojumiem, jo šos iebrukumus organizēja viena centralizēta valsts, gan vēl visai vāja un primitīva, un tai bija mērķis — iekarot citu valsti.

Ilgajos sirojumu gados izveidojās diezgan īpatnējs vikingu rīcības «rokraksts». Uzbrukums vienmēr bija saistīts ar pēkšņuma momentu. Vikingu vienibāg bija stingra kārtība un disciplīna. Vadonis prasīja dalībnieku neierobežotu paklausību. Kad Norvēģijas jāris Hokons jūras kaujā sakāva vikingus no Jomsburgas, tad nāvīgi Ievainotais vikingu vadonis Bue Resnais, sagrābis divas lādes ar salaupīto zeltu, izlēca pār kuģa bortu jūrā, saukdams: «Visi Bues ļaudis, man pakaļ!» Daudzi vikingi sekojuši sava vadoņa piemēram. Disciplīnu vikingu karapidkā nodrošināja arī vienlīdzības un lidztiesības sajūta. Kādam vikingu pulkam, kas bija ieradies Franku zemē, vaicājuši: «Hei, slaveni karavīri, kā sauc jūsu senjoru?» — «Mums nav senjora, mēs visi esam vienādi,» atbildējuši vikingi. Kopibas sajūtu nostiprināja ari radniecības un draudzības saites. Slavenais Egils bieži devās sirojumos ar savu brāli Turulfu. Bieži vien kopā vikingā devās draugi vai cilvēki, kas īpašā rituālā slēguši asinsbrālību. Raupjums, cietsirdība, asinskāre vikingā apvienojās ar uzticību, pienākuma apziņu un citām labām īpašībām.

Vikingu ieroči bija kaujas cirvis (āva), zobens, šķēps, loks un bultas. Tāpēc dažu zemju valdnieki, piedraudot ar nāves sodu, aizliedza pārdot ieročus skandināviem. Aizliegumu izvest slavenos franku zobenus bija izsludinājis Kārlis Plikgalvis, franku karalis. Pie vikingiem cieņā bijuši kuršu zobeni. Egilam Skalagrimsonam bija sevišķi mīļš zobens «Pūķis», ko tas bija ieguvis Kursā. Zobeniem bieži deva vārdus. Islandes sāgas stāsta par kādu burvju spējām apveltītu zobenu «Pelēkais asmens». Vārda «zobens» vietā skaldu dzejā lietoja speciālus kenningup (apzīmējumus), piemēram, «Rētas uguns», «Vairoga liesma» u. c. Vēstures avotos daudzkārt stāstits par vikingiem, kas cīnījušie? ar diviem zobeniem — pa vienam katrā rokā. Vikingi bija lieliski loka šāvēji. Taču viņi neprata aplenkt labi nocietinātas pilsētas. Sinī ziņā pilnīgi pseidovēsturiskl ir filmas «Vikingi» kadri par mūra pils aplenkšanu. Stiprus nocietinājumus vikingi dažkārt ieņēma ar viltību. Ir zināmi gadījumi, kad vikingi kādas grūti ieņemamas pilsētas garīdzniekam vai klostera abatam iestāstījuši, ka gribot kristīties. Ielaisti pilsētā, tie lika lietā zem apģērba paslēptos ieročus. Ja pilsētas mūri bija 110 kaļķakmens, pie tiem sakūra milzi- gus sārtus, un kaļķakmens siena izdega, kļuva viegli sagraujama, īpatnēji cīņas paņēmieni bija izstrādāti jūras kaujās. Ja sadursme izraisījās starp lielākām kuģu grupām, vikingu kuģi centās turētas kopā pa diviem, tā bija vieglāk aizstāvēties. Bija teiciens: «Iztīrīt pretinieka kuģi.» Tas nozīmēja — ielauzties pretinieka kuģa priekšgalā un, cīnoties gar bortiem, atspiest ienaidnieku uz kuģa pakaļgalu un tur to iznīcināt. Pat viens vikingu kuģis, ar pilnu ekipāžu, kas sastāvēja no spēcīgiem, kaujās rūdītiem vīriem, ātrs, ar lielu trieciena spēku, bija ļoti bīstams. Tādu kuģi, gar kura bortiem nostājās vīri, aizsedza sevi ar vairogiem ūn izbīdīja uz priekšu asos šķēpus, bija grūti sagrābt. Pati bīstamākā vieta — goda vieta — atradās kuģa priekšgalā. Tur stāvēja tikai slaveni karotāji.

Vikingu vieta skandināvu sabiedrībā ir pretrunīga. No viņiem baidās, pret tiem jūt cieņu, kas mijas ar bijāšanu un noraidošu attieksmi. Zīmīgi ir tas, ka visi slavenie vikingi iet bojā briesmīgā nāvē vai lielā vecumā, būdami nespēcīgi, izjūt apkārtējo laužu nicinājumu. Tomēr vienlaikus jāatzīmē, ka došanās vikingā bija rie tikai saimnieciski izdevīga, bet tā bija cieši saistīta ar sabiedrisko prestižu. Nevienu jaunekli īsti neuzskatīja par nobriedušu, kamēr tas nebija ceļojis, kalpojis kādā karadraudzē, tātad bijis vikings. Prasme lietot ieročus barbaru sabiedrībā bija vajadzīga ne tikai dzīvības un mantas aizstāvēšanai. Lai gan jauno ļaužu stāšanos laulībā pilnīgi izšķīra vēcāki (faktiski tēvs), karavīra prestižam un pieredzei ari šajā darījumā bija liela nozīme. Nereti gadījās, ka sava izredzētā bija jāaizstāv divcīņā, bet par mīļotās sievas godu jāmaksā ar asinīm. Nešauboties bija jāpilda smagais asinsatriebības pienākums.

Tādējādi vikingu dzīve bija ļoti raiba, un tas atspoguļojās ļaužu atmiņā visdažādāko reālo faktu un fantāzijas sajaukumā. Slavenākie vikingi kļuva leģendāri. Tāds, piemēram, bija Ilastings, par kura darbiem varēja lasīt visās vecajās skolas mācību grāmatās. Diemžēl tagadējās mācību grāmatās nodaļas par vikingiem nav. Interesanti izsekot arī kāda atsevišķa vikinga dzīves gājumu. Slavens bija pus- leģendārais, pusvēsturiskais Ragnars Lūdbrūks (Adbiksis, citā tulkojumā (A. Gurevičs) — Ragnars Liktens Karogs). Uzskata, ka Rag- nara prototips ir kāds dāņu jāris, kurš 845. gadā izlaupīja Parīzi. Par Ragnaru stāsta spilgta sāga, kurā gan daudz leģendāra. Tipisks ir Ragnara vikingu sirojums uz Angliju. Viņš bija nolēmis iekarot Angliju ar diviem kuģiem. Ragnara skva Aslauga (viņa arī Randa- līna un Krāka) centusies atrunāt vīru no tik muļķīga soļa, taču Rag- nars atteicis, ka iekarot Angliju ar veselu floti neesot nekāda māksla, bet ar diviem kuģiem to" neviens neesot veicis. Ragnars par savu lielību dabūja galu odžu bedrē, kur to lika iemest Anglijas valdnieks Ella. Ragnara daudzie dēli ilgi lauzījuši galvu, kā atriebt tēvu, kamēr beigās sakāvuši Ellas karaspēku, sagūstījuši tēva slepkavu un padarījuši to par «ērgli». Tas bija visnežēlīgākais nāves sods. Sagūstītajam cilvēkam dzīvam atcirta ribas no mugurkaula un aiz rokām izgrieza krūšukurvi uz priekšu.

Pats par sevi saprotams, ka vikingi veica arī sirojumus Baltijā un Krievzemē. Var teikt, ka vikingu ekspansija Baltijas jūras austrumu piekraslē sākās jau VII gs. gākumā. Sāga par Inglingiem stāsta, ka šai laikā uz estu (igauņu) zemi devies laupīt sveju valdnieks Ingvars no Upsalas. Igauņi sakāvuši sirotājus, to barvedis kritis. Ingvara dēls Anunds atriebis tēva nāvi, postīdamg igauņu zemi. Iespējams, ka ap šo pašu laiku vikingi iebrukuši arī lībiešu, zemgaļu, kuršu un senprūšu zemēs. Sakšu Gramatiķa «Dāņu vēstures» (Gesta danorum) pirmajā daļā aprakstīti leģendāro dāņu valdnieku Hadinga, Frodi un Starkada (Stiprinieka) sirojumi Austrumeiropā. Sevišķi plaši stāstīts par Hadinga varoņdarbiem. Viņš kritis kuršu gūstā, laimīgi no tā izbēdzis, aplencis un ieņēmis stipro un bagāto «Daugavas pilsētu» (arheologs V. Urtāns izteicis domu, ka tā varētu būt Daugmale). Savukārt Frodi izcīnījis smagas kaujas Kursā, sakāvis kuršu «valdnieku Dorno» (rex Dorno), pēc tam iebrucis Rotālijā (igauņu novads iepretī Hijumā salai). Arī Starkads guvis spožas uzvaras pār kuršiem, zemgaļiem un sembiem (senprūšu cilts). Tomēr ir grūti šos nolikumus vēsturiski datēt un atsijāt patiesos faktus no leģendām, lai gan skaidrs, ka daļa faktu ir ticama. Jāpiezīmē, ka, pēc dažām ļoti pretrunīgām ziņām, kuru ticamību līdz šim nav bijis iespējams pārbaudīt, arī Latvijā «viesojies» jau minētais slavenais vikings Ragnars Ādbiksis. Sis ziņas sniedz viņa otrās sievas Aslaugas visa (dziesma), kas sacerēta par godu odžu bedrē bojā gājušajam Ragna- ram. Sajā vīsā stāstīts, ka, starp citu, Daugavas grīvā Ragnars uzvarējis deviņus jārlus (virsaišus). Taču, mūsuprāt, interesantākais seko tālāk — šis pats Ragnars, izrādās, braucis pa Austrumeiropas upi, kura saukusies Ifa. Ja zinām, ka mūsu Aiviekste viduslaiku vēstures avotos, saucas par «Ifst», «Evst», tad līdzība ir acim redzama. Te jāpiebilst, ka nav tik svarīgi, vai Ragnars bija vai nebija braucis pa Aivieksti, svarīgi ir tas, ka šī upe skandināviem bija pazīstama.

Pirmais precizi datējamais (pie tam klasigki tipisks) vikingu sirojums Latvijas teritorijā ir noticis ap 925. gadu, kad Kursas piekrastē ieradušies laupīt divi slaveni islandiešu vikingi — brā|i Egils un Turtilfs. Sis sirojums sīki un ļoti reālistiski attēlotg sāgā par Egilu Skalagrimsonu. Ieradušies Kursā, brāļi noslēguši mieru uz pusmēnesi un sākuši tirgoties ar vietējiem iedzīvotājiem, bet pēc tam sākuši Kursas piekrastē laupīt. Laupījums nav nācis viegli: daļa vikingu ar Egilu nokļuvuši pat kuršu gūstā pie kāda bagāta kuršu bunda (zemkopja) vai ciema vecākā. Tikai lielā pieredze un aukstasinība palidzēja vikingiem izglābties un atbrīvot jau agrāk kuršu gūstā nokļuvušos dāni Aki ar diviem dēliem. Bunda inājā vikingi esot ieguvuši bagātīgu laupījumu, pie tam Egilam kritusi miestiņa krūze, pilna ar sudrabu.

Nedaudzas, taču pilnīgi drošas ziņas par vikingu sirojumiem Latvijā sniedz uzraksti uz rūnu akmeņiem. Tā Jekstenas uzraksts Sēder- manlandē (Zviedrijā) stāsta par kādu Audaru, kas «dalījis zeltu» Zemgalē. (Teiciens «dalīt zeltu» nozīmē dalīt salaupīto mantu.) Kāds cits uzraksts Vekholmā Uplandē stāsta par Asgeiru, kas kritis «līvu zemē» Frēgera pulkā (karadraudzē). Zīmīgi, ka vismazāk rūnu uzrakstos atrodam ziņas par sirojumiem Kursā — tikai vienu. Visvairāk to ir par Zemgali. Izskatās tā, ka, sākot ar XI gs., vikingi Kursu it kā apiet, izvairās tur nokļūt. Sajā laikā jau paši kurši bija kļuvuši par aktīviem sirotājiem, kas sekmīgi varēja cīnīties ar vikingiem un paši devās vikingā pat uz Dāniju. Par to stāstīts sāgā par Magnusu Labo (Norvēģijas konungs), kā arī citos avotos. Ne velti vēsturiskajā literatūrā, arī skandināvu, runā par kuršu un igauņu vikingiem.

Var vēl atzīmēt, ka Baltijā izveidojās atsevišķas skandināvu apmetnes, kuras pastāvēja vairākus gadsimtus. Tāda skandināvu apmetne bija pie Grobiņas, kur skandināvi uzturējušies apmēram laikā no 650. līdz 850. gadam. Taču šādas apmetnes nevar būt saistītas tikai ar vikingu sirojumiem vien, tās drīzāk bija tirdzniecības centri, no kuriem, protams, dažkārt devās arī sirojumos. Par to, ka skandināvu klātbūtne Kursā bija ilgstoša, liecina arheoloģiskais materiāls, rakstītie vēstures avoti, kā arī Alandes upeg skandināvlskais nosaukums.

Attiecībā uz Krievzemi autors ar gandarījumu var pievērst lasītāja uzmanību G. Ļebedeva grāmatai «Эпоха викингов Северной Европы». Tajā apkopotas vismodernākās padomju un ārvalstu vēsturnieku atziņas par Skandināvijas un Krievzemes attiecībām.

Uz Krievzemi un Bizantiju skandināvi devās arī cauri Latvijai, izmantojot «ceļu no varjagiem uz grieķiem», tā Daugavas atzaru. Sāga par gūtiem (vienīgā zviedru sāga) stāsta par laikiem, kad Gotlandes salas iedzīvotāju skaits tiktāl pieaudzis, ka daļai bija jāizceļo uz Krievzemi un Bizantiju. Izceļošana notika pa Daugavu. So sāgu gan grūti datēt, tāpēc nevar droši pateikt, kad tas noticis.

Krievzemes tin vikingu (varjagu) attiecības bija ārkārtīgi sarežģītas un daudzveidīgas. Pirmie kontakti sākās VIII gs. Vecladogā (Aldeigjuborga). Sī apmetne arī vēlākajos vēstures avotos minēta visbiežāk. Varjagu karadraudžu vadoņi, skandināvu dižciltīgās atvases, ātri atrada kopīgu valodu, tuvinājās ar Krievzemes kņaziem un, izmantojot izdevīgu gadījumu, pat sagrāba kņaza varu. Tā 911. gadā par Kijevas kņazu kļuva varjagu vadonis Oļegs (Helge), vēlāk Igors (Ingvars) un Olga (Helga). Tie ātri pārslāvojās — Olgas dēlu jau sauca par Svjatoslavu. Tradicionālā kalpošana Kijevas un citiem kņaziem turpinājās. Svjatoslava laikā izvirzījās viņa vojevoda varjags Svenelds, sevišķi pēc bazāru valsts sagraušanas. Starp citu, šis pats vojevoda uzkurināja konfliktu starp Svjatoslava dēliem. Tieši šajā savstarpējo sadursmju laikā sākās atsevišķi vikingiem raksturīgi iebrukumi Krievzemē. Sāgā par Olofu Trigves dēlu ir stāstīts, ka no Norvēģijas padzītais jārla Hokona dēls Ēriks nolēmis Izmēģināt laimi Krievzemē un devies uz turieni laupīt. Viņš ieņēmis un izlaupījis Vecladogu un pēc tam, dodoties uz Dāniju, pa ceļam piedevām arī visu Igaunijas piekrasti un Sāmsalu. Tomēr šādi skandināvu sirojumu gadījumi Krievzemē bija retāki. Varjagi turpināja kalpot Rjurikoviču dinastijas kņazu karadraudzēs. Rjurikoviču dinastija parasti bija saistīta radniecības saitēm ar kādu no Skandināvijas ko- nungu namiem. Skandināvijas konungi bieži meklēja atbalstu Krievzemē savu politisko mērķu realizēšanai, uzturējās Kijevas kņazu galmā emigrācijā, kurp parasti bēga politisku sadursmju laikā. Kijevas galmā tie labprāt tika uzņemti, iecelti par vietvalžiern un meslu ievācējiem (tāds, piemēram, bija Olofa Trigves dēla mātes Astridas brālis Signrds, kas igauņu zemē ievāca meslus kņaza Vladimira vārdā). Cauri Krievzemei skandināvu tirgotāji un sirotāji devās pēc austrumu sudraba un atgriezās mājup, izmantojot «ceļu no varjagiem uz grieķiem». Katrā ziņā ilgāku vai īsāku laiku diezgan liels skaits skandināvu dzīvoja Krievzemē — Vecladogā, Novgorodā, Gņezdovā, Kijevā un citur. Nav šaubu par Kijevas pavalstnieku ceļojumiem uz Skandināviju. Līdz ar to veidojās ļoti bagāta un daudzveidīga savstarpējās ietekmes mijiedarbība amatniecībā, tirdzniecībā, garīgajā kultūrā, sabiedriskajās attiecībās, valodā. Tādos apstākļos, lai gan ir saskatāmas arī tipiskās vikingu ekspansijas iezīmes, sirojumiem uz Krievzemi bija niecīgāka vieta nekā vikingu sirojumiem Rietumeiropā.

Kā tad īsti novērtēt vikingu karagājienus? Literatūrā nereti to ietekmi pārspīlē. Vēsturnieki runā par īpašu laikmetu visā Eiropng vēsturē. Teiktajam var piekrist. Arī attiecībā uz Skandināviju «vikingu laikmets» ir vēsturiska realitāte. To datē ar IX—XI gs. Nav šaubu, ka vikingu ekspansija atstāja pēdas arī Eiropā (sevišķi Anglijā, Īrijā, Franku valstī u. c.). Tie nesa līdz daudz negativa. Tika traucēts vai pat deformēts normālais dzīves ritms, postita saimniecība, iznīcinātas kultūras vērtības, gāja bojā daudz cilvēku, sevišķi tautas slāņi, jo tās bija vājāk aizsargātas. Taču vienlaikus risinājās arī pozitīvi procesi — aktivizējās tirdznieciskie sakari, notika garīgo vērtību apmaiņa, izveidojās ciešāki sakari starp Rietumeiropu un Austrumeiropu, atlīstījās kuģniecība, atrada un apguva virkni salu Atlantijas okeānā (Farēru, Islandi, Grenlandi). Ir droši zināms, ka skandināvi sasnieguši Amerikas kontinenta piekrasti. Masveidīga skandināvu ieceļošana Anglijā nostiprināja tur brīvās zemniecības slāni. Paši skandināvi savukārt nokļuva citu Eiropas tautu saimnieciskās, kulturālās un politiskās attīstības ietekmē. Skandināvijā varēja sākties straujāka feodālo attiecību attīstība. Tomēr būtu nepieciešams strikti nodalit cilvēkus, kas devās vikingā, t. i., laupīšanas karagājienā, no tirgotāja, amatnieka, kolonista, kas apguva jaunas zemes vai kalpoja kāda valdnieka d nestā. Vikings ir cilvēka agregātstāvoklis. Šodien viņš ir vikings, bet rīt zemkopis, amatnieks, tirgotājs, vergs, konungs utt. Jāpiebilst, ka vikingu karagājieni notika laikā, kas Eiropas vēsturiskajā attīstībā raksturīgs ar īpašu dinamismu, bagāts ar spilgtiem notikumiem. Tas vēl ilgi izraisīs plašas sabiedrības un vēsturnieku uzmanību, dos vielu daiļliteratūrai, teātru uzvedumiem, kinofilmām.

Par vikingiem neviens latviešu vēsturnieks nav uzrak.siījis ne zinātnisku, ne populārzinātnisku grāmatu. Nav arī neviena vikingu tēmai veltīta latviešu rakstnieku plašāka daiļdarba. Tikpat kā nekas nav ari tulkots. Tomēr šinī sakarībā jāmin latviešu valodā tulkotie Sigrijas Unsetes «Vikingi» un Henrika Ibsena «Ziemeļu varoņi» (ari «Halgolandes varoņi»), kas gan faktiski neatsedz vikingu dzīves daudzveidību, bet strikti norobežojas psiholoģiskas drāmas ietvaros, veltot uzmanību galvenokārt varoņu jūtu pasaulei. Tiesa, 1970. gadā tika izdots Zana Olivjē «Vikingu jūras brauciens», bet arī šajā grāmatā nav īsti stāstīts par vikingu dzīvi, sevišķi, ja ņemani vērā, ka vikings ir cilvēka agregātstāvoklis. Sajā daiļdarbā stāstīts, pareizāk sakot, pārstāstīts sāgas par Sarkano Ēriku saturs. Bet tur runāts nevis par braucienu vikingā, bet par Grenlandes un Ziemeļamerikas (Vinlan- des) atklāšanu un kolonizāciju. Vikingiski motīvi, bet ne vairāk, ieskanas Dagnijas Dreikas-Matules «Stāstos un sāgās». Latvieši, protams, informāciju par vikingiem smēla arī no amerikāņu filmas «Vikingi». Taču tas viss neveido aptverošu priekšstatu par vikingiem.

Patlaban plašam lasītāju lokam tiek piedāvāts pirmais īsti vikin- giskais romāns. F. G. Bengtsona darbs «Sarkanais Pūķis» oriģinālvalodā parādījās jau 1941. gadā, taču Zviedrijā popularitāti nav zaudējis vēl tagad. Tas iekarojis paliekošu vietu piedzīvojumu literatūrā un vairākkārt izdots atkārtoti. Zviedrijā ir laba tradīcija, ka par katru grāmatu, ko ievēro sabiedrība, kāds no kritiķiem dod novērtējumu lielākajās dienas un vakara avīzēs. Par F. G. Bengtsona grāmatu ir teikts, ka tā iespaido ar «vieglumu un suverēnu eleganci».

Kā šo grāmatu vērtēt no profesionāla vēsturnieka viedokļa? Rakstot vēsturisku romānu, pastāv vairākas iespējas. Tas var būt pilnīgi pseidovēsturisks un kalpot zināmiem ideoloģiskiem vai politiskiem mērķiem, viltojot vēsturi un sagrozot vai tendenciozi atlasot un interpretējot vēstures faktus. Šādās pozīcijās ir stāvējuši daudzi jo slaveni vēsturisko romānu autori gan pagātnē, gan tagadnē. Diemžēl jāatzīst, ka šādu romānu ietekme uz cilvēku prātiem dažkārt ir bijusi |oti liela. Pastāv iespēja, ka galvenās romāna personas, fabula galvenajās līnijās atspoguļo reālu faktu, taču detaļas, dialogi ir piedomāti. Sāda iespēja liekas optimāla, jo tiek saglabāta vēsturiskā patiesība galvenajās līnijās. Var būt arī tā, ka viss romāns, g3n personas, gan sižets, ir pilnīga izdoma, autora fantāzija, taču autors, labi pārzinot vēsturi, dod spilgtu laikmeta kolorītu. Viens no visinteliģentākajiem vēsturniekiem ar pasaules vārdu A. Ņeusihins ir teicis, ka, gatavojot profesionālus vēsturniekus, galvenais ir viņiem iemācīt «godprātīgi fantazēt». F. G. Bengtsona romāns apvieno divu pēdējo tipu iezīmes. Var piebilst, ka autors vietām ir mēģinājis imitēt sāgu, kas tomēr tiek darīts uzmanīgi, neuzkrītoši, tikai zinātājs to jūt.

Kāds periods Eiropas un Skandināvijas vēsturē attēlots romānā? Laika ziņā tā ir X gs. otrā puse un XI gs. sākums. Eiropā savu vietu un tiesibas uz dzīvi palēnām, , bet neatlaidīgi piesaka viduslaiku sabiedrība. Tā ienāk ar progresu saimniecībā un politiskajā dzīvē. Tā ir savdabīga savā garīgajā kultūrā un smeļ spēkus katolicismā. Veidojas spēcīgas nacionālas valstis. Spānijā pilnā sparā rit Rekon- kista. Teju, teju mauri atdos Toledo. Austrumeiropā plaukst Kijevas Krievzeme. Tā vēl nav sasniegusi varenības zenītu. Taču pie Baltijas jūras viss ir mazliet citādāk. Te vēl diezgan spēcīgi jūtamas pēdējās pagānisma salas un stipras pirmatnējās kopienas paliekas ar brīviem zemkopjiem, samērā primitīviem valstiskiem veidojumiem un valdniekiem. Tiesa, šīs pagānisma salas pamazām no rietumiem sāka ietekmēt Vācu nācija, Svētās Romas impērija, bet no austrumiem — Kijevas Krievzeme. Caur šīm pagānu zemēm pa ceļu «no varjagiem uz grieķiem» sāk saslēgties Rietumi un Austrumi. Pa šo ceļu dosies arī Sarkanais Pūķis ar saviem draugiem, lai meklētu un atrastu Bizan- tijas ķeizaru dārglietas, kas nogremdētas Dņepras dzīlēs.

Dažos vārdos par to, kas šajā laikā notiek Skandināvijā. Ir beigusies Islandes kolonizācija, un tur sākas slavenais sāgu laikmets jeb, kā to sauc, tautvaldības laikmets. Islande ir neatkarīgu bundu republika. Pirmā republika Eiropas vēsturē! Turklāt patiesi demokrātiska. Dānijā, kas no Skandināvijas zemēm vistālāk aizgājusi valstiskās attīstības ziņā, valda Haralds Lielzobis jeb Zilzobis (Haralds ir tikai otrais vēsturiskais dāņu konungs). Dānijas valstī ietilpst arī Skandināvijas pussalas dienvidu da|a ar trīs vēlākajām Zviedrijas dienvidu provincēm — Skoni, Bohīsu un Blēkingi. Skones nozīme ir milzīga. Tās piekrastē nārstot ierodas siļķu bari, bet zeme dod labas ražas. Zviedrija šīs provinces atgūs tikai 1659. gadā.

Norvēģijā par ietekmi ar mainīgām sekmēm cīnās vietējās dzimts aristokrātijas virsotne — jārli ar Haralda Horfāgra (Skaistmata, viņš arī saukts Haralds Pinkainais) tiešajiem pectečiem. Par to, cik stipras vēl vietējo novadu jārlu un konungu pretošanās spējas, liecina tas, ka viens no izcilākajiem agrās Norvēģijas konungiem Olofs Trigves dēls spēj valdīt tikai piecus gadus.

Tālaika senzviedru, pareizāk, sveju zemes konungs ir Ēriks Uzvarētājs (pareizāk — «No uzvarām apreibušais»), Pēc iesaukas spriežot, tam vajadzētu būt varenam konungam. Patiesi, viņš spēja padzīt no Dānijas Haralda Lielzobja dēlu Svenu Dakšbārdi, kurš, starp ciiu, romānā tēlots stipri negatīvā plāksnē. Tomēr par stipru senzviedru valsti jāšaubās, var runāt par ļoti nosacītu sveju cilšu apvienību ar centru Vecajā Upsalā, kur atradās Skandināvijā lielākais un ietekmīgākais pagānu templis ar svēto birzi un upurēšanas vietām. Tas pievilka cilvēkus no visas Skandināvijas un palielināja arī sveju konungu ietekmi. Gutalande jeb Jetalande uz dienvidiem no lielajiem Venerna un Veterna ezeriem bija patstāvīga. Par to, cik senajā Zviedrijā konunga vara bijusi vāja, liecina stāstījums no «Pasaules loka» (no sāgas par Norvēģijas konungiem). 1177. gadā Norvēģijas konunga viltvārža Sverira karaspēks devies cauri mežainam, izolētam Dālarnag nostūrim. Ļaudis, kas tur dzīvojuši retās apmetnēs, nav zinājuši nenieka par savu konungu un jautājuši, kas tas tāds ir — «cilvēks vai zvērs».

Šādās zemēs saimnieciskajā un sabiedriskajā dzīvē ievērojama vieta ir asinsradinieku kopienai. Ar šo kopienu īsāku vai ilgāku laiku ir saistīti dažādi ļaudis: ceļojoši tirgotāji, bieži arī draugi, kuri varēja uzturēties tur ilgstoši, dažādi atkarīgie cilvēki, arī vergi, pat garīdznieki-mijsionāri, kuri veica kristīgās ticības izplatīšanas darbu un pret kuriem vietējo pagānu attieksme bija naidīga. Radinieku kopas dzīvotspēju nodrošināja strādāt un karot spējīgu vīru skaits. Skandināvu zemnieki, ko sauca par bundiem (no <by» — apmetne), vienlīdz veikli rīkojās ar arkla balstu, zobenu un kuģa stūri. Tomēr jau šaja laikā goda vietā bija celti arāji, nevis karavīrs Gudmunds. Viens no vikingu vadoņiem, runājot par savu mazo dēliņu Folki, saka: «…es gribētu, lai viņš kļūst varens un bagāts un, no visiem godāts, dzīvo savā mājā un redz savu ražu biiestam un savus ganāmpulkus vairojamies. Lai viņam iztikas dēļ nav jāklaiņo pa jūru un jāpieredz briesmas no svešzemniekiem un viņu ieročiem.» Vietējā rakstura problēmas ar kaimiņiem, ja nevarēja citādi, risināja ar ieroču palīdzību. Skoniešiem bija sarežģītas attiecības ar sniolandiežiem, kag bija ne tikai kaimiņi, bet ari ārzemnieki (romāna varoņu dzimtās vietas atrodas Skones un Smolandes pierobežā). Tomēr biežāk nekā savstarpējas ieroču šķindas skanēja valodas tingā (novada tautas sapulcē). Tinga vieta skaitījās svēta, tur vienmēr valdīja miers, tā bija izvēlēta skaistā un neitrālā vietā. Tāda vieta ir Vārnas (Krākeg) akmens Smolandes un Skones pierobežā. Tautas sapulci vada gudrākie un ievērojamākie vīri, kas bieži vien ir havdingi (virsaiši, vadoņi). Tāds, piemēram, ir Pūķa draugs Olofs Vasarasputns. Biežāk tomēr lietas tingā risināja veca un gudra vīra — paražu, tiesību zinātāja — vadībā. Tingā nesa upurus un izpildīja rituālu skandināvu dieviem, kuru panteons bija visai plašs. Romānā nosaukti tikai daži.

Romāna sižeta līnijas ir ļoti daudzšķautņaina?; — sākot ar vikingu karagājieniem un beidzot ar bērnu audzināšanu ģimenē un kristigās ticības izplatīšanu Skandināvijā, kas viss atbilda tā laika reālajai dzīvei. Pirmie misionāri Skandināvijā — Popo, Vilibalds un citi tēloti kā gudri, veikli un simpātiski cilvēki. Pat grēcīgais garīdznieks Rai- nalds, kura kāre pēc tīri laicīgiem priekiem ir lielāka nekā pieķeršanās Kristum, tiek tēlots ar zināmām simpātijām. Tikai pēc vardarbīgas attieksmes pret Pūķa ģimeni un baznīcas nodedzināšanas šis cilvēks, kas kļuvis par izcilu un ļaužu mīlētu pagānu dieva Freija priesteri, ir pelnījis nāvi un to ari saņem.

Ir ļoti patīkami, ka ļaudis netiek šķiroti pēc nacionālās piederības, kā tas patiesi ari bija vikingu laikmeta Skandināvijā. Ar vienlīdz lielām simpātijām tēlots Kordovas juvelieris, vecais un viltīgais ebrejs Zālamans, kag nežēlo savu bagātību, lai pateiktos vikingiem par izglābšanu, un arī pats tos glābj no drošas un lēnas nāves uz galeru airētāju sola, tāpat kalifa pirmais ministrs Almansurs, pat bezvārda pečeņegs un veca dregoviču zintnkce. Savukārt kā nepatīkami cilvēki tēloti gan dāņu valdnieka dēls Svens, gan viņa kara- draudzes vīrs Sigtrigs, gan spāņu feodālig Ordono, kuru līdz nāvei nīst pat miesīga meita.

Tomēr svarīgākā sižeta līnija romānā nenoliedzami saistās ar Sarkanā Pūķa, jauna skoniešu vikinga, gaitām, to skaitā braucienu pēc brāļa paslēptajiem Bizantijas valdnieka dārgumiem. Tāpēc būtu jāpavērtē, kā romānā attēloti tieši šie karagājieni. Lai gan aprakstītais laiks jau ir vikingu karagājienu norieta posms — XI g§. pirmajā pusē tie beidzas —, tomēr X gs. beigās vēl pilnā sparā rit vikingu uzbrukumi. Tiesa, Eiropas zemes sāk dot pretsparu vikingiem, kas redzams arī romānā. No tā vikingi gluži vienkārši cenšas izvairīties. Blakus nelielām atsevišķu vikingu vadoņu flotēm laupīšanas rūpalog arvien vairāk piedalās Skandināvijas konungi ar lielu karaspēku, sevišķu aktivitāti izrādot Anglijā un Īrijā. Vienlaikus vērojami ari vikingu «vecie niķi» — palanpīt turpat tuvējos kaimiņos. Listrijas (Skones novads) vikingu vadonis Krūks vispirms grib pamēģināt laimi kaimiņos — Bcrnholmas salā, kas ir Dānijas sastāvdaļa. Un kāpēc gan lai šis pats vikings, atpakaļ braucot, nepalaupitu pašu skoniešu zemē, pievācot to mājlopus pārtikai un pie viena paķerdams līdzi neuzmanīgo un vēl nesaprātīgo Pūķi? Tiesa gan, uzbrukumi svešām, bagātām zemēm nes vairāk ienākumu un slavas.

Kā dozēta patiesība vikingu piedzīvojumu aprakstā? Sini ziņā mūsdienu lasītājam var rasties šaubas daudzos jautājumos. Vispirms — vai tas reāli iespējams, ka skoniešu zēns un vispār vikingi savā mūžā var pabūt visdažādākajās zemēs un atgriezties atpakaļ dzīvi un veseli, ar lielām bagātībām? Jā, bija iespējams! Viens un tas pats cilvēks tolaik savā mūžā, ja liktenis tam bija labvēlīgs, varēja pabūt gan Miklagordā (Konstantinopolē), gan kādu laiku kalpot Kijevas lielkņaza Vladimira vai Jaroslava (Jaricleiva) kara- draudzē, mierīgi kopt zemi Skonē, pēc kāda laika laupīt Anglijā vai Īrijā un beidzot lielā vecumā nomirt savās tēva mājās. Labi bruņotu un kaujās rūdītu vikingu sakaut un nogalināt nebija nemaz tik viegli, sevišķi, ja tā ķermeni klāja tērauda važiņu bruņukrekls un prasmīgas rokas turēja vēl pēc gotu tradīcijām īpaši izgatavotos taisnos, tikai Toledo ražotos zobenus. Tiesa, visi jau nu mājās gan neatgriezās. Veselas flotes nogrima jūras dzelmē. Pēc neveiksmīga iebrukuma kalifātā simtiem garo, blondo vikingu karājās Seviljas palmās. Daudz, ļoti daudz skandināvu kaulu palika svešās zemēs. Lūk, viens pie- mērsl Kādā piemiņas (rūnu) akmenī iegriezis šāds uzraksts: «Gullem, labam bundam, bija pieci dēli — pie Firas upes netālu no Upsalas krita Asmtinds, drosmīgs karotājs, Asurs mira Austrumos, grieķu zemē (Bizantijā), Halfdānu nogalināja Bornholinā, Kore mira Dundi (Īrijā), arī Bue nav vairs starp dzīvajiem».

Vai ap X gs. Eiropā bija tādi pasakaini dārgumi, par kādiem raksta romāna autors? Piezīmēsim, ka par tādiem raksta arī labās vēstures grāmatās. Romāna autors runā par pasakainiem dārgumiem Gotlandē. Nedaudz vēlāk vācu valodā sacerēta dziesma, kuras saturs būtu šāds: gūdi (gotlandieši) sver zeltu podiem (pods — 8 kg), dimantus bārsta kauliņu spēlē, baro cūkas no sidraba silēm, sievas vērpj dziju ar zelta vārpstām. Piezīmēsim, ka Gotlandē vien līdz 1956. gadam atrasti ap 700 dārglietu depozīti, daži pat visai prāvi — 7—8 kg. Gotlandes galvaspilsētā Visbijā lēņa muzeja «Senajā zālē» šīs depozītu kaudzes ir eksponētas. Katru gadu, beidzoties vasaras sezonai, zviedru avīzēs var lasīt ziņas par kārtējiem depozītu atradumiem, sevišķi Gotlandē. Depozītu var izkašņāt suns, vajājot peli. Depozītu var atrast, rokot būvbedri, vai bērni, spēlējot paslēpes. Daudzreiz depozītus atrod visai romantiskos apstākļos. 1639. gadā Dānijā rnaza mežģīņu audēja Kristīne steidzās sestdienas vakarā pie darba devējas, lai nodotu darbu. Steigā meitene paklupa uz kāda priekšmeta, kas izrādījās 2,7 kg smags, ar zeltu apkalts dzeramais rags. Zelta un sudraba rotas atrod, ganot zirgus picgu|ā, vēžojot utt.

Kur šādi dārgumi radās tādā trūcīgā zemē kā Skandināvija? Vispirms — Skandināvija nemaz nebija trūcīga zeme, lajā bija daudz sudrabā atradņu. Taču lielākā da|a šo dārgumu radās citādā ceļā — skandināvi tās salaupīja, ietirgoja, jā, pat nopelnīja, kalpojot Kijevas lielkņazu, Bizaiitijas valdnieku un Kordovas kalifu algotņu, miesassargu un karadraudžu vienībās. Ja grib pārliecinātus par to, kādas bagātīb.-.s bijušas reģionā, kurā darbojās skandināvi, var Ermitāžā aplūkot Sololias vai Certomļickas kapukalnu dārgumus.

Pavisam neticami mūsu lasītājam liksies, ka daudzi vikingi savu radniecību saistīja ar kenungu, un patiesībā tā tas arī bija. Sarkanais Pūķis saista savu dzimtu ar konungu Ingvaru Ceļotāju jeb Tāl- pavedienu. Kā tas iespējams? Ir zināms, ka konungiem pagānu laikā bija daudz sievu un ķilnieču. Kad Haralds Skaistmatis precējies ar Ragnahildu, viņš padzinis 9 citas sievas. Bija paradums, ka pat brīvie bundi vēlējās cieši saradoties ar konungu. Visvienkāršāk bija panākt lai dzimtā augtu konunga radits bērns.

Rodas jautājums, cik patiesības ir stāstījumā par Pūķa un viņa biedru avantūru Spānijā, Daudz. Grāmatā minētās vēsturiskās personas, gan ne visas, bet daudzas, ir dzīvojušas un darbojušās. Vēl vairāk — patiesi ir noticis Almansura karagājiens uz tālo Ga'isiju, uz svētāko spāņu pilsētu Santjago de Kompostelu. Arī zvani ir nolaupīti. Taču to transportēšana uz Dāniju gan ir izdoma. Tikai šai izdomai ir reāls segums tāpēc, ka zvanus vikingi patiešām bieži nolaupīja un aizveda sev līdzu

Vairums romāna varoņu un ļsižeta līniju tomēr ir izdomāti. Bet te jau sākas katra daiļdarba pievilcība, par ko gan labāk spriedis pats lasītājs.

PIEZĪMES

Pilnībā respektējot Lizetes Skalbes 1954. gada tulkojumu, liekas, ka romāna nosaukumu un galvenā varoņa vārdu drīzāk varētu tulkot «Sarkanais Pūķis», nevis — «Sarkanā Odze». Argumenti par labu «Pūķa» variantam varētu būt šādi: 1) vārds «ornieri» senskandināvu valodā vairāk lietots pūķa nozīmē; 2) pūķis |oti izplatīts skandināvu mītos; 3) pūķa galvas skulpturāls veidojums un attēls plaši pielietots senskandināvu tēlotājmākslā; 4) par «pūķi» sauca vikingu un valdnieku kuģus, piemēram «Garais Pūķis», «īsais Pūķis».

7. Ipp. Skone — vēsturisks novads Zviedrijā, Skandināvijas pussalas dienvidos, augligs un biezi apdzīvots. Līdz XVII gs. vidum piederēja Dānijai. No Skones nācis Skandināvijas nosaukums.

7. Ipp. Skūtie vīri — kristigie misionāri, kas devušies sludināt kristīgo mācību Skandināvijā. Nosaukums radies no izšķiltajām ton- zūrām.

7. Ipp. Haralds Zilzobis (arī Lielzobis) — otrais vēsturiskais Dānijas konungs (apm. 935—985). 960. gadā kristījies, veikls politiķis.

7. Ipp. Hēdebija («Pagānu apmetne» vai «Apmetne pie tīreļa») — Dānijas sena tirdzniecības pilsēta, cieši saistīta ar vikingu darbību; pastāvējusi no 700. līdz 900. gadu vidum.

7.  Ipp. Odins — galvenais dievs skandināvu pagānu reliģijā. Viņš valda pār visiem pārējiem dieviem, ir kara, nāves un gudrības dievs. Odins tēlots kā pavecs, vienacains virs.

Odina putni — divi kraukļi Hugins un Mumins (Doma un Atmiņa), kas kā gudrības simboli pavada skandināvu galveno dievu Odinu.

8.  Ipp. Jelinge — senākā Dānijas konungu dzīvesvieta netālu no Vailes fjorda Jitlandes centrālajā daļā.

8. Ipp. Haralds Hildetands (Kaujas Zobs, Kara Zobs) — pusle- ģendārs dāņu valdnieks VIII gs. Pēc Sakšu Gramatiķa stāstījuma,

Brovalas kaujā ap 750. gadu (ja tāda vispār notikusi) Haralds Izkritis no kaujas ratiem un to nositis pats kara dievs Odins.

8. Ipp. Ivars Vīdfamne (Tālbraucējs, Tālpavediens) — leģendārs sveju valdnieks VII gs.

14. Ipp. Līču |audis — vikingu apzīmējums.

15.       Ipp. jāris — sākotnēji dižciltīgs, augstu stāvošs vīrs, aristokrātijas pārstāvis, cilts vadonis, arī karavadonis; vēlāk konunga viet- valdis kādā no valsts provincēm, viņa stāvoklis atbilst feodālās valsts hercogam. Zviedrijā jārla tituls pienācās zemessardzes (lēdunga) komandierim.

Ruānas jāris — Normandijas hercogs.

16.       Ipp. «…kā Vērpējas vērpj, tā arī notiek.» — Vērpējas ir likteņa dieves nornas — Urda, Verdandi, Skulda, kuras izlemj un nosaka cilvēku likteņus. Sīs Vērpējas šķetina cilvēku mūža kamolus, tādējādi izšķirot — kam lielāks kamols, tam garāks mūžs.

17.       Ipp. Jomsvikingi — vikingi no mītiskās, pusteiksmainās vikingu apmetnes Jomsburgas, kura it kā bijusi Oderas grīvas rajonā, Volīnas tuvumā.

17. Ipp. Vendu zeme — rletumslāvu zeme Baltijas jūras piekrastē ļstarp Elbu un Vislu.

20. Ipp. Kūru un līvu zeme — kurzemnieku .un lībiešu apdzīvota teritorija.

20. Ipp. Gūti (jeti) — senzviedru cilts, kas dzīvoja uz dienvidiem no Venerna un Veterna ezeriem.

20. Ipp. Bretlande — Bretaņas pussala Francijā.

26.  Ipp. Egīrs — jūras milzis skandināvu mītos.

27.       Ipp. Lielais ķeizars Kārlis — franku imperators Kārlis Lielais (768-814).

27. Ipp. Karalis Edgars — valdīja Anglijā X gs. otrajā pusē.

32. Ipp. Leona — karaliste Spānijas ziemeļos, izveidojusies X gs.

35. Ipp. Vācijas ķeizars Oto — liekas, ka domāts Oto I (936— 973).

35. Ipp. Ķeizars Basilijs Konstantinopolē — Vasilijs II Bulgāru Kāvējs (976-1025).

68. Ipp. Tīrs — senskandināvu drosmes un izturības dievs.

73. Ipp. Tflrs — senskandināvu pērkona, auglības un drošības dievs.

76. Ipp. Tukšā zeme starp Andalūziju un Leonu — domājams, daži tuksnesīgi Kastīlijas un Estremadūras novadi.

84, Ipp. Rāna — jūras milža Egīra sieva skandināvu mītos.

88. !pp. Sigtrigs Zīdbārdis — viens no vikingu vadoņiem, kas uzkundzējās da]ai Īrijas un tās galvaspilsētai Dublinai.

89.  Ipp. Asi (Azi) — dievu dzimta skandināvu mītos. Skandināvu pagānu reliģijā pazina divas dievu dzimtas — āsus un vānus. Vāni ir vecākas cilmes un saistīti vairāk ar auglības rituāliem. Azi turpretim vairāk saistīti ar karu un vikingu laikmetu.

90.  Ipp. Karalis Ane Upsalā — pusleģendārs sveju konungp V gs. beigās — VI gs. sākumā, pazīstams ar konungam nepiedienīgām bailēm no nāves, tāpēc karavīrus, kas miruši gultā, apzīmēja kā mirušus no Aties (Auna) slimības (vecuma nespēks).

95. Ipp. Konungs Gorms-Gorms Vecais — Dānijas konungs, mira ap 935. gadu, Haralda Zilzobja tēvs, pirmais vēsturiskais Dānijas valdnieks.

103.  Ipp. Konungs Svens Divbārdis — sk. Svens Dakšbārdis.

104.  Ipp. Svea (Svealande) — viens no vēsturiskajiem Zviedrijas novadiem, kas atradās valsts vidienē.

106. Ipp. Miklagorda — Konstantinopole, Bizantijas galvaspilsēta.

107.  Ipp. «… uzmeta āmura zīmi uz kannas un nomurmināja Tūra vārdu pirms dzeršanas.» — skandināvu dzīrēs bija paradums uzdzert par godu dieviem, šinī gadijutnā Tūram.

109. Ipp. Bue Digre (Buji Resnais) — jomsvikingu vadonis.

111.  Ipp. Hokons Jāris — norvēģu aristokrātijas pārstāvis, kas bija sagrābis varu Norvēģijā (974—994). To gāza Olofs Trigves dēls, tiešais Horfāgru dzimtas pēcnācējs.

112. Ipp. Berserki (berserks — «lāča krekls») — bezbailīgs, |auns, kaujās rūdīts varonis, karavīrs ar sava veida psihiskām īpatnībām, kuru cēloņi nav noskaidroti. Uznākot kaujas trakumam, šādi cīnītāji rēca kā lāči, koda savā vairogā, bez bruņām un vairoga metās ienaidnieku barā. Tos uzskatīja par neievainojamiem, no viņiem bijās. Katrs konungs centās sev piesaistīt vismaz dažus šādus cīnītājus. Berserka vārdam ir negativa piegkaņa, jo tie piekopa patvarīgu un ļaunprātīgu dzīvesveidu arī savā zemē.

117. Ipp. Obotrīti (obodrīti) — Pieelbas slāvu cilts, dzīvoja Meklen- burgas līča krastos starp Trāves un Varnovas upēm.

155. Ipp. Karalis Etelreds Neapķērīgais (precīzāk «Nespējīgais») — Anglijas karalis, kurš iemantoja šādu iesauku, jo nespēja tikt galā ar vikingiem. 1013. gadā gpiests bēgt no Svena Dakšbārža uz Franciju.

181. Ipp. Lielais asinsupuris —upurēšana pagānu dieviem reizi vairākos gados (Upsalas pagānu templī reizi astoņos gados) ar cilvēku asins izliešanu (cilvēku upurēšanu).

260. Ipp. Zobens, kurš nāk no Freija — domāts skandināvu auglības dieva Freija burvju zobens.

273. ipp. Ulofs Trigves dēls — viens no slavenākajiem norvēģu konungiem agrajos viduslaikos (994—1000).

273.      Ipp. Karalis Valdemars — Kijevas lielkņazs Vladimirs (980— 1115).

274.  Ipp. Tings — tautas sapulces nosaukums Skandināvijā.

285. Ipp. Tinga virdi — visi virdi cilts brīvie ļaudis, kas piedalās tautas sapulcē.

312. Ipp. Parti — puses, kas piedalās tingā, kur tiek izskatīta kāda šo pušu prasība.

322. Ipp. Ķeizars Johanness Simiske — Bizantijas imperators Joāns Cimshijs (969—976).

329. Ipp. Karalis Knuts Varenais (Lielais) — dāņu konungs, valdīja XI gs. pirmajā pusē (miris 1035. g.), pakļāva Angliju un Norvēģiju. Pēc nāves tā lielvalsts saira.

344. Ipp. Kūru tirgus — šeit autors kļūdās, jo pie Daugavas nevarēja alrasties kūru (kuršu) tirdzniecības centrs; kaut gan kādā no tirdzniecības vietām pie Daugavas varēja ierasties arī kuršu tirgotāji.

349. Ipp. Patsinaki (pečeņegi) — klejotāju tauta, kas IX gs. klejoja Dienvidkrlevijas stepēs un bieži aplaupīja tirgotājus pie Dņep- ras krācēm.

372. Ipp. Gūtu VI — sens tirdzniecības centrs Gotlandes salā, Visbijas priekštece.

382. Ipp. Mēri — šajā gadījumā viena no Pie volgā dzīvojošām somu-ugru tautām, tagadējo mariešu senči.

384.  Ipp. Votu upe — Ņeva.

385.       Ipp. Lūkes izdzimums (Loki izdzimums) — Loki ir skandināvu ļaunuma un viltības dievs. Ar viņa vārdu saistīja visādus briesmoņus, dēvējot tos par Loki izdzimumiem.

385. Ipp. Lielā Bulgārija — Volgas-Kamas Bulgārija, valsts, kas pastāvēja X—XII gs. Volgas vidustecē.

SATURS

Bengtsons F. G. SARKANAIS POĶIS 5

Pāvulāns V. Pēcvārds 440

Pāvulāns V. Piezīmes 456

Ф. Г. Бенгтсон КРАСНЫЙ ЗМЕИ

Рига «Лнесма» 1991 На латышском яыке Перепела со шведского языка Л. Скалбе Художник Д. БреНкшс

HB № 4842

Franss G. Bengtsons

SARKANAIS PŪĶIS

Galvenais redaktors U. Norieti» Redakcijas vadītāja M. LeJIcte Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniska redaktore I. Barvl&c Korektore S. Llnloa

Nodota salikšanai 29.08.90. Parakstīta Iespiešanai 05 02.91. L-000022. Formāts 8-1x108/32. Tipogrāfijas papīrs № i. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 24.36 uzsk. Iespiedi.; 25.25 u?.sk. krāsu nov.; 28,04 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Pašūt. 770 5. Līgumcena. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rigā, Aspazijas bulv. 24. Izdevn. M 26/33474/0-1146. Iespiesta tipogrāfijā «Rota», 226011 Rigā, Blaumaņa ielā 38/40.

Content

Bengtsons Franss G. Sarkanais pūķis

Pirmā grāmata JŪRASBRAUCĒJS RIETUMU CEĻĀ

IEVADS

Pirmā daļa GARAIS CEĻOJUMS

Pirmā nodaļa Par zemnieku Tosti un viņa saimniecību.

Otra nodaļa Par Krūka izbraukumu un kā sākās Pūķa pirmais ceļojums.

Trešā nodala Kā viņi burāja uz dienvidiem un atrada labu ceļvedi.

Ceturta nodaļa Kā Krūka vīri aizsniedza Raniiro valsti un apciemoja kādu ienesīgu vietu.

Piektā nodaļa Kā Krūka laime divreiz mainījās un kā Pūķis kļuva kreilis.

Sestā nodaļa Par jūdu Zālamanu un valdnieci Siibajīdu un kā Pūķim tika zobens Ziimēle.

Septītā nodaļa Par Puķa kalpību p!e Almansura un kā viņš burāja, vezdams svētā Jēkaba zvanu.

Astotā nodaļa Par Puķa viesošanos pie svētā Finniana mūkiem un kā Jelingē notika brīnums.

Devītā nodaļa Kā svētīja Ziemsvētkus pie konunga Haralda Zilzobja.

Desmita nodaļa Kā Pūķis pazaudēja savu kaklarotu.

Vienpadsmitā nodaļa Par brāļa Villbalda dusmām un kā Pūķim veicās bildinājums.

Divpadsmitā nodaļa Kā Pūķis atgriezās mājās no sava garā ce|ojuma.

Otra daļa KARAĻA ETELREDA* VALSTĪ

Pirmā nodaļa Par cīņu pie Meldunas un kas no lā izcēlās.

Otrā nodaļa Par garīgām lietām.

Trešā nodaļa Par precībām, kristību un karaļa Etelreda sidrabu.

Otrā gramata MĀJĀS AUSTkUMU CELĀ

Pirmā 'daļa PŪĶIS GRĒNINGE

Pirmā nodaļa Kā Pūķis cē!a istabu un baznīcu un par viņa sarkanmatainajām meitām.

Otra nodaļa Kā tika vikštas kristību svinības konunga Haralda meitas dēlam.

Trešā nodaļa Par svešiniekiem ar sāls kravu un kā koniings Svens nedabūja vienu galvu.

Ceturtā nodaļa Ka Pūķis sprediķoja sāls tirgotājam.

Piektā nodaļa Par lielo kristību mielastu un kā nokristīja pirmos smolandiešus.

Sestā nodaļa Par četriem savādajiem ubagiem un kā īru meistari palīdzēja tēvam Vilibaldam.

Septītā nodaļa Par vīru, kurš nesa zviedru konunga zobenu, un par maģistru no Āhenas un viņa grēkiem.

Astotā nodaļa Par grēcīgā maģistra otro grēku un par grēka izpirkšanu, kāda viņam bija uzlikta.

Devītā nodaļa Kā maģistrs meklēja teles un sēdēja ķiršu kokā.

Desmita nodaļa Par sievu mākslām pie Krākes akmens un kā Zilmētiin tika zīme asmeni.

Vienpadsmitā nodaļa Par Tūki Grogulles dēlu un viņa nelaimi, kā arī par finvēdenlešu nejauko dāvanu.

Divpadsmita nodaļa Tings pie Krākes akmens.

Otrā daļa BULGĀRU ZELTS

Pirmā nodaļa Par pasaules bojāeju un kā uzauga Puķa bērni.

Otra nodaļa Par viru no austrumiem.

Treša nodaļa Stasls par bulgāru zeltu.

Ceturta nodaļa Kā viņi apspriedās par zelta pārvešanu.

Piektā nodaļa Kā viņi burāja uz salu Vi*.

Sestā nodaļa Kā viņi īrās līdz Dņepra!.

Septītā nodaļa Par to, kas notika pie krācēm.

Astotā nodaļa Kā Pūķis izpirka Melngalvi un sastapa vecu draugu.

Devītā nodaļa Par mājās atgriešanos un kā Olois Vasarasputns deva solījumu kļūt par kristīgu cilvēku.

Desmitā nodaļa Ko viņi Izdarīja ar trako maģistru.

Vienpadsmitā nodaļa Par lielo suņu medībām.

V. Pāvulāns VIKINGI VĒSTURE UN F. G. BENGTSONA ROMĀNĀ «SARKANAIS PŪĶIS»