Aishils

Sofokls

Eiripids

Sengrieķu traģēdijas

Sengrieķu traģēdijas

M 801(11)—75

AISHILS. SAISTĪTAIS  PROMETEJS

PERSONAS

SPĒKS un VARA, Zeva kalpi

HĒFAISTS

PROMETEJS

ĪO

HERMEJS

OKEANIDU KORIS

Darbības vieta:

klinšains novads ptc jūras.

Hēfaists, Spēks un Vara ieved važās saistīto Prometeju.

SPĒKS

Pie zemes tālās malas 1 esam nākuši

Uz skltu novadu caur drūmo tuksnesi.

Tev tagad, Hēfalst, pienākums to izpildīt,

Ko tēvs tev liek! Šo noziedznieku pārdrošo

Kal cieši klintij klāt tur, kraujas virsotnē,

Un sien ar važu saitēm neatraisāmām!

Viņš tavu ziedu, uguns liesmu spēcīgo,

Ir nozadzis un mirstīgiem to dāvājis.

Par tādu noziegumu tagad sodīts viņš,

Lai sajustu pret Zeva varu bijību

Un nebūtu pret zemes ļaudīm labvēlīgs.

HEFAISTS

AI, Spēks un Vara2 , abi jūs, ko licis Zevs,

Nu esat veikuši! Ir galā jūsu darbs.

Bet es — kā spēšu šo, kas man kā dievs ir rads,

Ar varu siet pie klints, kur brāžas viesuļi?

Un tomēr vajadzēs šo uzdevumu veikt,

Jo sods ir smags, ja spītē tēva pavēlei.

Prometejam.

Ai, cēlais Prometej, Temīdas 3 gudrās dēls,

Es tevi neraisāmās važās piekalšu

Pret tavu un pret savu gribu klintij šai,

Kur nebūs mirstīgo un neskanēs to balss.

Tur, saules spožo staru svelmei dedzinot,

Nu miesa tava Izkaltīs. Par prieku tev

Nāks zvaigžņu tērpā nakts un dienas gaismu slēps,

Bet saule atkal rīta rasu izkliedēs.

Ik dienas mocīs tevi smagas ciešanas;

Nav piedzimis vēl tāds, kas tevi varēs glābt.

Lūk, tas par tavu cilvēkmīlestību būs!

Dievs būdams pats un dievu dusmām spītēdams,

Pret mirstīgiem pārlieku biji labvēlīgs,

Un tāpēc drūmo klinti turpmāk sargāsi,

Bez miega, ceļus neliecis, tu stāsies šeit.

Daudz vaidu, veltu nopūtu no tavas krūts

Te atskanēs, jo nelokāms ir Zeva prāts.

Arvien ir pārāk bargi jaunie valdnieki,

sp. Lai tā! Kam kavēties un velti vaimanāt?

Tev nederdzas šis visu nīstais dievs? Viņš to,

Kas pienākas 4 tik tev, ir nesis mirstīgiem!

НЕ. Mūs draudzības un radniecības saites sien.

SP- Lai būtu tā! Kā drīksti neizpildīt to,

Ko licis tēvs? Vai nebīsties no viņa vairs?. '

НЕ. Arvien bez kauna esi tu un nežēlīgs.

sp - Par viņu neklājas tev gausties, vaimanāt.

Te tavas asaras ir lietas veltīgi.

НЕ. Vai mani Kā tagad nīstu savu amatu I

sp - Kam nīsti to? Bez aplinkiem tev sacīšu —

Nav tagad amats tavs šā mokās vainojams.

НЕ. Kaut citam kādam būtu ticis amats šlsl

SP - Ir katram sava nasta, tikai Zevam ne,

Un brīvības nav it nevienam, tikai tam.

НЕ. To redzu arī šeit; tur nav ko pretī bilst.

sp - Vai nepasteigsies viņam važas apkāri mest,

Lai neierauga tēvs, ka pārāk vilcinies?

НЕ. Lūk, roku važas viņam jau ir gatavas!

sp - Tās apkārt rokām liec un atvēz veseri,

Ar visu spēku sit, pie klints to pienaglo!

НЕ. Es kalu jau. Šis darbs būs ātri padarīts.

sp - Vēl stiprāk sit, žņaudz ciešāk, vaļā neatlaid!

Pa mazu spraugu veikli izlocīsies viņš.

НЕ šis plecs jau cieši kalts, no klints to neatraus.

SP - Vēl arī cieši piekaļ šo, lai mācās nu

šis gudrinieks par pašu Zevu gudrāks būt.

НЕ Viņš vienīgais, kam tiesības ko pārmest man.

sp - Lai tagad cietās naglas nesaudzīgais zobs

Caur krūtīm iet un viņu cieši tur pie klints!

НЕ. AI, Prometel, par tavām mokām valdu es!

sp - Tu atkal gaud, tev Zeva ienaidnieka žēl!

Varbūt vēl pats par sevi kādreiz gaudīsies.

HE. AI, šausmu skats! To manas acis nepanes!

'iP - Es redzu, sodu viņš te cieš pēc nopelniem.

Vēl tikai viņa gūžas dzelzu važās slēdz!

HE - Tas man Ir jādara, ir lieki skubināt.

SP - Es skubināšu gan, pat skali uzkliegšu.

Kāp lejā, stilbus viņam stiprās važās sien!

HE - šis darbs lr padarīts — to nebij grūti veikt.

sp - Jo ciešāk sažņaudz kāļu važas spiedīgās!

To Ievēro — bargs soģis tavam darbam būs.

HE Jā, tava runa atbilst tavai ārienei5 .

sp. Tu kļūsti pārāk maigs. Par manu bardzību

Un skarbo raksturu tu mani nesāc pelt!

HE. Tad Iesim! Locekli tam važās Iekalti.

SP. Prometejam.

Nu vari spītēt šeit un dievu dāvanas

Te izlaupīt, tās viendlenīšiem 6 dot. Kā tev

Šie mirstīgie nu mokās varēs palīdzēt?

Par Prometeju velti tevi dievi sauc 7 .

Bet tagad, gaišreģi, tev pašam jāparedz,

Kā izlocīties varēsi no važām šīm.

Spēks, Vara un Hēfalsts projām.

PROMETEJS

Ai, Debess dievišķā, ai, vēji spārnotie,

Ai, straumju avoti, ai, jūras viļņu cilts,

Bez mitas smaidošā, ai, Zemes māmuļa,

Ai, Saule visuredzīgā, — jūs piesaucuI

Jel skatieties, ko cieš no dievu rokas dievs!

Šeit nu vērojiet mocības manas!

Gadu tūkstošiem ilgi

Visu laiku te nīkšu!

Jaunais mūžīgo vadonis Kronīds 8

Man šīs kaunpilnās važas ir lēmis.

Es par šodienas ciešanām vaidu

Un par rītdienas likstām. Kad beidzot

Visām mocībām pienāks reiz beigas?

Bet ko es runāju? Es skaidri zināju

Pats savu nākotni; nekad jau negaidot

Man likstas neuzbrūk. Ir katram nolemtais

Visvieglāk panesams, ja apzināmies, ka

No sava likteņa mēs Izbēgt nevaram.

Bet klusēt, nerunāt par savu likteni

Man spēka trūkst. Tik tādēļ man šīs mocības,

Ka Zemes ļaudīm sagādāju dāvanas.

No debesīm es uguns dzirksti atnesu,

To niedrē paslēpis. Tā kļuva mirstīgiem

It visās prasmēs skolotājs un palīgs liels.

Par tādiem noziegumiem sodu ciešu es,

Zem klajām debesīm pie klintīm pienaglots.

Bet klau! Kas tas?

Klau, kādas šalkas, elpa neredzama dveš —

No dieviem, mirstīgiem, varbūt no pusdieviem?

Vai pāri tālām klintainēm kāds steidzas šurp,

Lai manas mokas redzētu? Ko vēlas viņš?

Lūk, redziet, važās kaltais, nelaimīgais dievs!

Mani ienīst Zevs, visi Olimpā nīst,

Es piedauzīgs tiem, kas iegriezties mēdz

Zeva pilī, par to, ka es mirstīgaj iem,

Labu darīdams, jau par daudz biju mīļš.

Ak vai! Tuvumā šalkoņu tikko dzirdēju —

It kā putni šurp laistos. Te vieglīno gaisu

Spārnu vēzienu zuzoņa pilda visapkārt.

Kas te tuvojas, baida man sirdi.

Spārnotos ratos ierodas Okeanīdu koris.

KORIS

Tik nebīsties! Aiz draudzības,

Ar viegliem spārniem laižoties,

Mēs nākušas pie drūmās klints,

Jo tēva sirdi pieveicām 9 .

Vēl straujie vēji palīdzēja mums.

Dzelzs žvadzoņu mēs dzīlēs dzirdējām

Un steidzām, kautrās bailes atmetot,

Šurp basas spārnotos ratos.

pr. Ai vai, ai vai!

Jūs slavenās daudzbērnu Tētijas saime,

Ko radījis OkeānsI0 . Plūst viņš ap zemi

Visapkārt, nomodā mūžīgi būdams!

Jel skatieties, vērojiet drausmīgās važas,

Ar kādām man saistītas rokas un kājas

Pie klinšainā kalnāja šķautnainās kraujas.

Te mokas es ciešu bez gala.

ко. Es redzu to, ai, Prometej!

Uz mūsu acīm migla krīt,

Mums skatu aizsedz asaras.

Tavs košais augums novītīs,

Uz mūžu kauna važās kalts pie klints.

Nu jauniem kungiem vara Olimpā,

Bez likuma jau tagad valda Zevs,

Jo senie milži ir gāzti.

PR- Kaut labāk jau Aīda valstī zem zemes,

Kur mirušie mājo, viņš nogāztu mani

Un iemestu tumšajā Tartarā dziji!

Kaut važās bez žēlas tur žņaugtu tas mani,

Lai mokas šīs neredz ne dievs kāds, ne cilvēks!

Es klīstošiem vējiem tik rotaļa esmu,

Par prieku šeit naidniekiem mocības ciešu.

KO. Vai ir tāds dievs tik nežēlīgs,

Kam patiktu šīs ciešanas,

Kas mokās līdzi nejustu?

Varbūt tik Zevs. Arvien viņš saniknots

Un savā prātā nelokāms.

Viņš Urāncilti11 savalda

Un tikmēr nerimstas,

Līdz kamēr savu panācis

Vai cits kāds baismo varu rokā ņems.

PR- Tik tiešām reiz mani, kaut sakalts un saistīts

Patlaban te cietajās kaunpilnās važās,

Šim laimīgo valdniekam vajadzēs lūgties,

Lai atklātu viņam tos paslēptos spēkus,

Kas kādreiz tam scepteri atraus un godu I2 .

Bet nelīdzēs tobrīd ne glaimīgās runas,

Tās neapburs mani. Pat bargākie draudi

Tad nesalieks mani. To atklāšu tikai

Tad Zevam, ja iepriekš viņš atbrīvos mani

No spiedīgām važām. Par izciesto sodu

Un kaunu viņš piešķirs man balvu.

ко. Patiešām pārdrošnieks tu liels,

Jo rūgtās likstās nelokies.

Tu esi pārāk vaļsirdīgs,

Tas manu prātu satrauca,

Par tavu likteni sirds bailēs dreb.

Kā tevi skatīt varētu,

No visām mokām raisītu?

Ir nepielūdzams mūžam Zeva prāts

Un nelokāma viņa sirds.

PR- Es zinu, Zevs bargs; tas viņam ir likums,

Ko lēmis viņš pats; bet tomēr nāks brīdis,

Tas laipnāks reiz kļūs un raksturā maigāks,

Kad trieciens to ķers.

Drīz aizmirsts būs naids, kas tagad mūs šķīris,

Un mieru ar mani un draudzību līgt

Viņš steigsies, es steigšos tam pretī.

KORA VADĪTĀJA

Tu tagad visu atklāj mums un pastāsti:

Par kādu vainu Zevs tik bargi noskaities

Un kāpēc kauna pilnās mokās liek tev ciest?

To saki, ja tavs stāsts par ļaunu pašam nav!

PR- Ir runāt sāpīgi un klusēt sāpīgi

Par to, bet nezinu, kas vairāk nospiestu.

Kad pēkšņi dievu vidū uzliesmoja naids

Un viens pret otru viņi sāka ķildoties,

No troņa vieni Kronu nogāzt gribēja,

Lai tikai valda Zevs, tie citi pūlējās,

Lai Zevs nekad pār dieviem valdnieks nebūtu.

Tiem devu labu padomu, bet pierunāt

Šos Urāna un Gajas bērnus, titānus,

2 — 1272

Es nevarēju. Droši, spēka pārpilni, •

Tie nicināja viltus cīņas līdzekļus,

Jo varu sagrābt domāja bez grūtībām.

Bet māte mana Temīda ne vienreiz vien

Jeb Gaja — vārdu viņai daudz, bet veids ir viens —

Man, cīņas galu paredzot, bij teikusi,

Ka ne ar varmācību, spēku lietojot,

Bet tik ar viltu stipros pieveikt iespējams.

Kad titāniem es gribēju to paskaidrot,

Tad tie pat nevēlējās manī klausīties.

Par pareizāko tobrīd uzskatīju es

Ar māti kopā Zeva pusē nostāties

Un labprātīgi viņam doties palīgā.

Pēc mana padoma nu Tartars, melns un dziļš,

Slēpj uzvarēto sirmo Kronu tumsībā

Ar viņa sabiedrotajiem. Par to nu viņš,

Šis dievu valdnieks, mani važās saistījis.

Lūk, tāda man par labo darbu atmaksa!

Ir katram valdiniekam tāda nelaime,

Ka saviem draugiem nevar uzticēties tas.

Jūs mani vaicājat, kāds ir mans noziegums,

Kāpēc viņš mani soda. Atbildēšu jums.

Kad tikko Zevs bij tēva tronī iesēdies,

Viņš tūdaļ dieviem sadalīja amatus,

Šim to, tam to, un varu visiem noteica.

Bet mirstīgos, kam dzīve bija mokpilna,

Pavisam aizmirsa, jo iznīcināt šos

Viņš nolēma, lai jaunu cilti radītu.

Neviens jau nepretojās viņa nodomiem.

Tik es tad iebildu, lai glābtu mirstīgos,

Un nāvei lemtiem neļāvu iet pazemē.

Par to man tagad jācieš smagas mocības —

Ciest sāpīgi, bet skatīt nepanesami.

Es ļaudis žēloju, bet žēlsirdības gan

Pret mani nebija. Zevs nežēlīgi šeit

Ir mani piekalis. Šis skats tam kauna traips,

к. v. No dzelzs tam sirds, no cieta akmens radīts tas,

Kas nejūt līdzi tev un tavām ciešanām.

Kaut tavas mokas neredzētu mana acs!

Tās ieraugot, man sirds vēl vairāk noskuma.

pr. Pat svešam, mani ieraugot, sirds sāpētu,

к. v. Vai tālāk negāji par to, kā stāstīji?

pr. Es liedzu ļaudīm iepriekš nāvi paredzēt,

к. v. Ar kādām zālēm dziedēji šo slimību?

pr. Es aklas cerības tiem sirdīs dēstīju,

к. v. Tā liela labdarība bija mirstīgiem.

PR- Pēc tam es viņiem sagādāju uguni,

к. v. Vai taviem viendienīšiem liesmo uguns vēl?

PR- Sī liesma viņiem daudzas prasmes iemācīs,

к. v. Par tādiem noziegumiem tevi soda Zevs?

PR. Viņš kaunā likt un mocīt nerimsies nekad,

к. v. Vai tavām mocībām gals kādreiz nepienāks?

PR Nē, nepienāks nekad, ja Zevs to negribēs,

ь v. Kam gribēt to? Ko ceri tu? Jel saproti,

Tu noziedzies! Kā noziedzies, to pieminēt

Man prieka nav, tev sāp. Par to šeit klusēsim.

Tu padomā un centies atrast glābiņu!

pr. Kas likstu lamatās nekad nav sapinies,

Tam viegli aizrādīt un mācīt cietēju.

To taču visu iepriekš paredzēju es.

Es neliedzos, to apzināti darīju.

Par jaudīm gādādams, pats postā iekritu.

Es negaidīju gan, ka sods man būs tik bargs,

Ka izžūšu, pie augstām klintīm pienaglots,

Šeit tuksnešainā apgabalā mokoties.

Bet neraudiet par tagadējām ciešanām!

Uz zemi nokāpiet un uzklausiet, kas man

Ir lemts, lai visu jūs līdz galam zinātu.

Jel paklausiet, man paklausiet! Tik brīdi vēl

Ar mani palieciet, jo likstas klīstošās

Mēdz vienu šodien pārsteigt šeit, rīt otru tur.

ко. Tev mēs, PrometeJ, paklausām labprāt,

Jo tā vēlamies visas!

Nu ar vieglinu kāju no steidzīgiem ratiem

Lejup slīdam pa gaisu, kur ērglis tik lido.

Nu jau ejam pa klinšainām takām,

Lai par ciešanām tavām

Te mēs dzirdētu visu līdz galam.

Okeanīdas atstāj ratus. Parādās Okeāns savā

spārnotajā zirgā.

OKEĀNS

Es, Prometej, nāku no attālas malas

Un sasniedzu tevi pa grūtajiem cejiem.

šurp atnesa mani kāds ātrspārnu putns,

Kad griba to vadīja mana bez grožiem.

Jel tici, tavs liktenis rūgtais man sāp!

Tu, pirmkārt, mans radinieks esi>3 ,

Bez tam jau vēl arī

Nav pasaulē cita neviena no dieviem,

Kas dārgāks man būtu par tevi.

Jel tici, ka taisnību saku —

Es negribu izdabāt, glaimot nevienam.'

Tu saki, ar ko es tev palīdzēt varu, —

Tad redzēsi, labāka drauga par mani,

Okeānu, nebūs tev pasaulē cita.

p R- Bet kas tad tas? Tu atnācis, lai skatītu

Šīs drausmās mocības? Kā atstāt varēji

Tu straumi, kura tavā vārdā nosaukta 14

Un alas klinšainās, tai zemē ierasties,

Kur dzelzs ir radusies 15 ? Vai manu likteni

Tu skatīt atnācis, lai kopā sašustu?

Kāds šausmu skats! Tu Zeva draugu redzi šeit,

Kas palīdzēja viņa varenību celt,

Bet tagad mani nežēlīgi moka viņš.

ok. To redzu, Prometej! Es labu padomu

Tev gribu dot, kaut izmanīgs tu esi pats.

Pats sevi pārbaudi! Pa jauniem ceļiem sāc

Nu virzīties! Ir arī dieviem valdnieks jauns.

Bet tu ar skaļiem vārdiem svaidies spītīgi.

Zevs viegli varētu, pat augstāk sēdēdams,

Tos sadzirdēt, un mocības, kas tev pašreiz

Ir jāpacieš, tad šķitīs bērnu rotaļa.

Tu tāpēc, nelaimīgais, atmet spītību

Un apdomā, kā glābties tev no nelaimes.

Varbūt tev senatnīga šķiet šī valoda,

Bet tomēr, Prometej, par runu lepnīgo,

Lūk, tādu algu esi tagad saņēmis.

Tu neesi vēl rāms, tu likstās neliecies —

Pie šīm tu jaunu postu gribi uzņemties.

Jel klausi manai pamācībai prātīgai

Un cilpā nelien pats! Tu apdomā, nav mums

Šis valdnieks lēnprātīgs, bet bardzīgs patvaldnieks.

Bet tagad eju jau un gribu mēģināt,

Ja būs man iespēja, no mokām tevi glābt.

Patlaban esi rāms un mēli savaldi!

Vai pats tu, visu zinādams, vēl nezini,

Ka augstprātība pati sev tik rīkstes griež?

p R- Es tevi apskaužu. Bez vainas esi tu16 ,

Kaut palīgs biji mans un dumpojies man līdz 17 .

Šo domu atmet tu un nedari neko!

Tu Zevu nepierunāsi — viņš stūrgalvīgs.

Tik piesargies, ka pats tu sodā nekristu!

ok. Daudz labāk proti citus tu pie prāta vest

Kā sevi pats. Ne vārdos vien, bet darbos to

Tu pierādi. Tas nevar mani atturēt.

Es zinu to, pret mani Zevs būs labvēlīgs

Un piekāpsies — no mokām tevi atraisīs.

PR- Tev pateicos. To mūžam neaizmirsīšu —

Patiešām manis labad pūles nežēlo.

Tik velti necenties! Nekāda labuma

Tās neatnesīs man, kaut to tu gribētu.

Jel rimsties tu! No šāda darba atturies!

Ja tagad sāpes jācieš man, tad nevēlos,

Lai arī citi manis dēļ vēl mocītos.

Jau pietiek tā, ka sirds man dziļi skumusi

Par brāli Atlantu I8f kas pašos rietumos

Tur stāv un augsto debess jumu atbalsta

Uz saviem kamiešiem — šo grūti turamo!

Ar sāpēm sirdī Zemes dēlu atceros,

Kas Kilikijas alā mita, Tīfonu I9 ,

Šo drausmo simtgalvaino straujo briesmoni.

Viņš sacēlās pret visiem dieviem kādudien —

Tā baismās rīkles iznīcību sprauslāja,

Un stindzinošās acīs dzirkstis zibsnīja —,

Lai Zeva patvaldības varu sagrautu.

Bet tobrīd Zeva modrā šautra lejup krīt

Un straujās pērkonelpas kvēle liesmainā

Tā lielo augstprātību pēkšņi izspārda.

Krīt Tīfons, pašās krūtīs dziļi ievainots,

Un viņa baismais spēks par pelniem pārvēršas.

Tā bezveidīgais augums, zemei piekļāvies,

Vēl šodien guļ pie šaurās spraugas piekrastē,

Un Etnas smagās klintis viņa krūtis spiež.

Uz kraujas sēdēdams, tur dzelzi kaitētu

Pats Hēfaists kaļ20 . No turienes šļāks aumaļām

Reiz uguns postīgā21 , un rīkle liesmainā

Tad aprīs Sicīlijas laukus auglīgos,

Un Tīfons savās dusmās neapslāpētās

No jauna ugunīgas straumes izverdīs,

Kaut Zeva zibenī par ogli pārvērties.

Tu neesi kāds nepraša, un padoma

Tev mana nevajag. Pats meklē glābiņu!

Es savu likteni tik ilgi nesīšu,

Līdz kamēr Zeva prāts no īgnuma būs brīvs.

OK - Vai tiešām, Prometej, tu neatzīsti to,

Ka prātīgs vārds spēj slimu sirdi dziedināt?

PR - Ja īstā laikā tu šo sirdi dziedini

Un varmācīgi naidu apspiest nevēlies.

OK - Bet kāpēc tālredzība, drosmes izpausme

Tev šķiet kā sodība? Jel paskaidro man to!

PR- Šis darbs ir lieks, un labsirdība veltīga.

OK - Vēl brīdi ļauj ar slimību šo paslimot.

Ir dažkārt gudram izdevīgi muļķim būt.

PR- Mans noziegums šķiet līdzīgs tavai slimībai.

OK. Tu, redzams, vēlies, lai es mājās atgriežos.

PR- Lai, mani žēlodams, mans naidnieks nekļūsti.

ok. Pie jaunā valdnieka uz troņa varenā?

PR- No viņa piesargies un nekaitini to!

ok. Tavs sūrais liktenis nu būs mans skolotājs.

PR- Tad taisies prom un centies prātīgs būt arvien!

ok. Es eju jau, tu velti mani skubini.

Jau gaisa taki līdzenie zem spārniem trīc

5im četrkājainam skrējējam. Ar prieku viņš

Uz savu kūti steidz, lai ce)us noliektu.

Okeāns ar savu spārnoto zirgu projām.

ко. Mēs skumstam, Prometej, par tavu likteni.

No acu plakstiem mums

Pār vaigiem maigajiem

Plūst gaužas asaras.

Nu nežēlīgi valda Zevs —

Ir viņa likums patvaļa.

Viņš seniem dieviem lepnīgl

Tik baismo šķēpu parāda.

Pa visu zemi vaimanas un vaidi skan

Par slavu bijušo,

Par tavu dzimumu,

Par brāļiem titāniem.

Sie vaidi nāk no visiem tiem,

Kas Āzljzemēs svētās mīt;

Šais izmisuma saucienos

Dreb līdzi visi mirstīgie.

Raud kolbu zemes meitenes,

Kas cīņā doties nebaidās22 ;

Raud stepēs skitu nomādi,

Kas klejo zemes nostūrī

Ap Malotīdas purvājiem23 .

Pat kareivīgie arābi,

Kam augstās klintīs mitekli

Ir Kaukāzkalna pakājē24 ,

Raud asaras, un piebalso

Tiem aso šķēpu žvadzoņa.

Tik vienu dievu agrāk mokās redzējām,

Kas drausmās važās bija siets, —

Tas titāns Atlants spēcīgais.

Viņš debess juma smagumu,

Uz saviem pleciem pacēlis,

Ar klusiem vaidiem turēja.

Brāž bangas, jūras krastam pretī drāzdamās,

Vaid īgni dziļais bezdibens,

Un zemes dzīlēs aklajās

Rēc Aīds skaļi pretī tām,

Bet dzidro straumju avoti

Aiz žēlabām un sāpēm vaid.

PR- Ne lepnība, ne iedomība — ziniet to! —

Man klusēt liek, bet sirds man lūst, kad redzu es

Un apzinos, cik ļoti esmu pazemots.

Bet kas tad, ja ne es, šos goda amatus

Ir visiem tagadējiem dieviem piešķīris?

Es klusēšu par to. Ir lieki stāstīt jums,

Ko zināt jau. Par ļaužu postu stāstīšu,

Lai dzirdat, kā es viņus, senāk bērnišķus,

Pie prāta vedu, viņiem domāt mācīju.

To tāpēc nesaku, lai ļaudīm pārmestu,

Bet lai jūs manus labos darbus atzītu.

Tie skatījās, bet nesaredzēja neko,

Tie klausījās, bet nesaprata dzirdēto —

Kā ēnas un kā sapņu tēli dzīvoja

Bez apziņas. Ne ķleģeļmājas saulainas

Tie uzcēla, ne koka darbus saprata,

Bet, ierakušies apakšzemes dziļumos,

Bez saules dzīvoja kā skudras mudžeklī.

Vēl nebija tiem drošas laika nojautas

Par ziemu, krāšņo ziedoni un vasaru,

Kad augļi ienākas. Tie visu darīja

Bez saprāta, līdz kamēr zvaigžņu lēktu tiem

Un norietu, ko grūti vērot, rādīju.

Es skaitļu prasmi, izcilāko zinātni,

Tiem atradu un burtus lietot mācīju,

Kas atmiņai un visām mākslām māmuļa.

Es pirmais jūgā radināju dzīvniekus,

Lai tie ar savu spēku kalpo cilvēkiem

Un visi smagie darbi tiem kļūst vieglāki.

Es ratos viņiem zirgus, grožiem klausīgos,

Vēl sajūdzu, šo brīnišķīgo greznumu,

Un izgudroju laivu, viļņu šķēlēju,

Ko jūras braucēji ar linu spārniem dzen.

Kaut šādas iemaņas es ļaudīm mācījis,

Pats esmu nelaimīgs un tālāk nezinu,

Kā vaļā raisīties no smagām mocībām.

к. v. Tev sūrās ciešanās ir aptumšojies prāts.

Kā nesaprātīgs ārsts, kad pats ir saslimis,

Tu pēkšņi apmulsti un nespēj izdomāt

Sev tādu līdzekli, kas tevi dziedētu.

PR ' Vēl tālāk uzklausot, par mani brīnīsies,

Cik līdzekļu un zināšanu devu tiem.

Pats svarīgākais tas: ja kāds bij saslimis,

Tam zāļu nebija, ne citu līdzekļu,

Ne ziežamo, ne dzeramo, un nīka tie

Bez ārstēšanas, kamēr es tos mācīju,

Kā vajag sajaukt kopā zāles dziedīgās,

Lai atvairītu visas ļaunās slimības.

Tiem daudzus zintēšanas veidus mācīju

Un atklāju, kāds sapnis īstenība kļūst,

Kāds ne, un parādības nesaprotamas

Tiem skaidroju, kā debess zīmes iztulkot.

Vēl putnu lidojumus liku novērot

Un skaidri izdibināt to, kas nelaimi

Un laimi nes; tad visas putnu paražas

Tiem atklāju, ko viņi ēd, kā satiek tie,

Vai ķildojas vai dzīvo kopā draudzīgi;

Cik gludām, kādā krāsā lopu iekšām būt,

Lai sagādātu baudu dieviem debesīs,

Un žuitlj, aknu gabaliem, kas dieviem tīk;

Es gūžas, taukos tītas, stilbus slaidenos

Pats ziedoju un grūtā prasmē mirstīgiem

Tā ceļu rādīju; ar liesmu zīmēm es

Tiem liku skatīt to, kas agrāk bija slēpts.

Tik daudz par to. Vēl minēšu es dārgumus,

Kas ļaužu acīm slēpti zemes dziļumos,

Kā dzelzi, varu, zeltu, sudrabu. Kas teiks,

Ka būtu viņš to agrāk atradis kā es?

Neviens, to zinu, ja kāds velti nelielās!

Tad ievēro: pavisam īsi izsakot,

Tik Prometejs šīs prasmes ļaudīm dāvājis,

к. V. Vairs pārmērīgi nepalīdzi mirstīgiem,

Bet padomā par sevi pašu nelaimē!

Es ticu vēl: no cietām važām atraisīts,

Tu varēsi vēl Zevam spēkā līdzīgs būt.

PR. Nav gribējusi moira visuvarenā

Man to vēl lemt. Kad likstās tūkstoškārtīgās

Es būšu izmocīts, no važām kļūšu brīvs.

Tur prāts ir bezspēcīgs, kur valda liktenis,

к. V. Kas vada un kas noteic katra likteni?

PR. Trīs moiras, erīniju ilgā atmiņa.

к. V. Tad viņas būs par Zevu spēkā pārākas?

pr. Ko lēmis liktenis, to nevar grozīt Zevs.

к. v. Vai mūžam Zevam valdīt lēmis liktenis?

i*i<- Par to man nevaicā un mani netirdi!

n. v. Vai tas kāds īpašs svētums tev, ja to tu slēp?

Par citu runā tu! Vēl laiks nav pienācis

To izpaust atklāti26 . Ir dziļi slēpjami

Šie vārdi man. Ja svēti saglabāšu tos,

No važām spiedīgām un mokām būšu brīvs.

kо. Lai neieliek sirdī nemūžam

Zevs varenais spītības domu!

Lai tuvāk mēs dievībām nākam

Ar upuru dāvanām svētām27

Pie tēva Okeāna plūstošās straumes,

Un lūpas lai nekurn pret Zevu!

Lai atmiņā paliek šī doma

Un nezūd nekad!

Ir laimīgs, kas cerībās gaišās

Spēj pavadīt mūždienas ilgās

Un sirdī nest līksmību gaišu.

Es notrīcu bailēs, kad redzu

Šeit drausmīgās ciešanās tevi.

Tu nedrebi Zevtēva priekšā,

Bet mirstīgos, Prometej, mīli

Pārlieku, bez mēra.

Bet kur tad ir mīla pret mīlu?

Draugs, saki — kur mirstīgo vara?

Kam viendieņiem palīdzēt gribi?

Vai neredzi vārgumu viņos,

Kas līdzīgs ir sapnim, ka važās

Ir saistīts cilvēku dzimums?

Un mirstīgo prātam nemūžam

Jaukt kārtību Zevam.

To sapratu, Prometej, visu,

Kad vēroju mocības tavas.

Bet citāda dziesma mums bija,

Kad līgava mazgājās ausmā,

Kad viņu ar dāvanām krāšņām,

Hēsioni28 , māsiņu manu,

Tu vedi uz jautrajām dzīrēm —

Uz laulības gultu.

Uzskrien lo. Viņai pierē govs ragi.

IO2a

Kas ir zeme šī? Kāda šeit cilts?

Ko es redzu? Kas siets pie šīs klints?

Par ko ledainos vējos šis cieš?

Kādas vainas dēj tagad šis nīkst?

Kurp es nākusi, saki man to?

Ai vai, ai vai!

Jau atkal mani, nelaimīgo, dundurs dzel,

Šis Zemes dzimums, Arga tēls! Jel bēdz!

Man bail! Jau simtacainais sargs ir šeit30 !

Lūk, velkas viņš! Lūk, acis zvēro tam!

Pat zeme nāves brīdī neslēps to.

No zemes dzīlēm nākdams šurp,

Viņš mani, nabadzīti, dzen,

Gar jūras krastiem izsalkušu maldina.

Ar vaskiem lipinātā niedre skanīgā

Tik mī(l mani miegā iežūžo31 …

Ai vai, ai, šaušalas! Kurp mani ved

Šis tālais ceļš?

Bet kāpēc, Krona dēls? Kāds ir mans noziegums,

Ka tu šo smago jūgu man

Par sodu licis nest? Ai vai, ai vai!

Kam dundurs mani, nelaimīgo, dzel?

Kam ārprātīgās ballēs mokās sirds?

Uz sārta mani liec, roc zemē, mani met

Par ēsmu jūrā nezvēriem!

Bet manas lūgšanas

Tu klausi, varenais!

Jau diezgan maldu ce|i šie

Ir mani nomocījuši. Es nezinu,

Kā spēšu briesmas atvairīt.

Vai dzirdi tu, ko runā ragainā?

PR. Kā nedzirdēt man Inahmeitu brīnišķo,

Ko niknais dundurs triec? Pret tevi Zeva sirds

Tik kvēli liesmoja. Vēl ilgi klīdīsi,

Jo (aunā Hēra tevi vajāt nerimsies.

1 Ю Jel teic — no kā tu mana tēva vārdu zināji?

Kas esi, nelaimīgais, saki to?

Kā mani īstā vārdā nosauci

Tik trāpīgi

Un smagās mocības, kas, dievu sūtītas,

1 Bez gala manu sirdi kremt

Un mani dzītin dzen? Ai vai, ai vai!

Es, lēkdama un bada mocīta,

Kā neprātīgā ātri steidzos šurp,

Jo Hēras greizsirdība mani vajāja.

Kus vēl no nelaimīgajiem

Tā cieš kā es? Ai vai!

Man saki taisnību,

Kas turpmāk būs man jācieš vēl.

Kā līdzēt varētu un dziedēt nelaimi?

Jel saki to, ja zini tu!

To atklāj nelaimīgai jaunavai!

Tev skaidri visu pateikšu, ko vēlējies,

Ne mīklās tīdamies, bet vārdos vienkāršos,

Jo pieklājas ar draugiem runāt atklāti:

Es Prometejs, kas ļaudīm devis uguni.

•<> Tu esi labvēlis un palīgs mirstīgiem.

Bet kāpēc, Prometej, tu ciet tik šausmīgi?

PR- Es tikko savas bēdas stāstīt pabeidzu,

lo Vai manu lūgumu tu gribi noraidīt?

PR- Ko vēlies, teic! It visu tev es stāstīšu.

l<> Jel teic — kas klintī šai ir tevi piekalis?

PR Tā lēma Zevs, bet Hēfaists izpildīja to.

Ю Par kādiem noziegumiem tu šeit sodu ciet?

PR- Es pietiekami skaidri to tev pateicu,

to Jel teic — vai nāks man, nelaimīgai, kādreiz laiks,

Kad visi mani maldu ceļi Izbeigsies?

PR- Daudz labāk būs tev nezināt kā zināt to.

io No manis neslēp mokas tās, kas priekšā vēl!

PR- Tev savu labvēlību, tici, neliegšu.

Ю Bet kāpēc vilcinies un visu neatklāj?

PR- Nav žēl to teikt, bet žēl ir tevi skumdināt.

Ю Tu vairāk mani nesaudzē kā sevi es!

PR- Ja vēlies to, man jārunā. Tad uzklausi!

K- v. Vēl ne! Man arī daļu prieka novēli.

Vispirms par viņas pašas likstām vaicāsim,

Lai pati pastāsta par savām nedienām.

Par briesmām turpmākām lai tevi uzklausa.

PR- So lūgumu tev, lo, vajag izpildīt,

It sevišķi tāpēc, ka tēva māsas lūdz.

Bet bēdāties un savas likstas apraudāt

Ir jēga tikai tad, kad arī klausītājs

Aiz līdzjūtības nespēj valdīt asaras.

1° Es nezinu, kā varētu jūs neklausīt.

Par visu to, ko jūs no manis vēlaties,

Jums skaidros vārdos stāstīšu, kaut stāstīt kauns

Par dievu negaisu, kas mani kropļoja,

Kad viss uz mani, nelaimīgo, sagāzās.

Ne vienreiz vien pie manis manā kambarī

Pa naktīm nāca sapņu tēli klīstoši

650 Un saldi čukstēja: «Ai, daiļā meitene,

Kam paliec ilgi jaunavās, ja iespēja

Tikt augstā laulībā? Pret tevi iededzies

Ir kaisles kvēlē Zevs, un mīlā vienoties

Ar tevi vēlas viņš. Tu nenoraidi, bērns,

355 Šos Zeva skāvienus! Uz Lernes purvājiem32

Tu ej, kur tava tēva vērši barojas,

Lai Zeva acis savu kaisli remdina!»

Lūk, šādi sapņu murgi nabadzītei, man,

Ik naktis uznāca. Es beidzot apņēmos

>60 Par uzmācīgiem sapņiem tēvam pastāstīt.

Uz Delfu orākulu un uz Dodonu

Tēvs daudzus sūtīja, lai izdibina tie,

Ko darīt un kā dievu prātam izdabāt.

Bet divdomīgas bija visas atbildes,

>65 Pat nesaprotamas un mīklās Izteiktas.

Tad beidzot Inahs vēstījumu saņēma,

Kas nepārprotami un skaidri lika tam,

Lai mani viņš no mājas un no zemes dzen,

Lai klīstu pamesta līdz zemes robežām.

>70 Ja nedarīšot tā, Zevs zibsni metīšot

Un visa tēva cilts virs zemes iznīkšot.

Viņš, noticēdams Foiba pareģojumiem,

Drīz mani padzina un, pašam negribot,

No mājas raidīja, jo Zeva iemaukti

>75 Ar varu tādu darbu darīt piespieda.

Tad āriene man pārvērtās un skaidrais prāts.

Kā redzat, pierē manā ragi izauga!

Man dundurs dzēla nikns; ar straujiem lēcieniem

Es tūdaļ joņoju uz krāšņo Kerhneju

«о Pie Lernes ezera. Args, Zemes radītais,

Šis niknais govju sargs, man pakaļ sekoja,

Simt acīm katru manu soli vērodams,

Bet gluži negaidot to pēkšņi liktenis

Un nāve pārsteidza. Kad dundurs, dieva sods,

85 Sāk dzelt, no vienas zemes otrā klīstu es.

Lūk, tādas manas nedienas. Ja zināms tev

Šo moku gals, tad teic! Tu mani nežēlo,

Ar saldiem vārdiem mierinot! Visļaunākais

No ļaunumiem ir runāt vārdus melīgus.

90 KO. Ai vai! Nu pietiks jau! Ai vai!

Nekad, nekad man prātā nenāca,

Ka šeit tik skumjus vārdus dzirdēšu.

Šīs šaušalīgās, nedzirdētās

Ciešanas un baismās mocības

<i<>5 Man sirdī dziļi dzels.

Ai, liktenis! Ai, liktenis!

Es trīcu, redzot īo ciešanas!

PR. Ir agri vaimanāt un agri baiļoties.

Vēl pagaidi, līdz kamēr visu dzirdēsi.

700 к. v. Tad pastāsti! Ir patīkami slimniekiem,

Ja zina iepriekš tie, kad beigsies ciešanas.

PR- Kas iepriekš noticis, no manis zināt to.

Vispirms no pašas jaunavas jūs gribējāt,

Lai viņa stāsta jums par savām nedienām.

705 Bet tagad uzklausiet, kas tālāk jācieš tai

Un ko šai jaunavai ir Hēra lēmusi.

Tu, īnahmeita, manus vārdus ievēro,

Lai savu maldu ceļu galu zinātu!

Vispirms no šejienes pret saules lēktu trauc,

7»o Vēl tālāk ej pār neapartiem tīrumiem,

Līdz kamēr nāksi tu pie skitu nomādiem,

Kas augstu pītās kulbās ratos mitinās,

Tur plecos stopus, tālu šautras raidošus.

Pie tiem tu nestājies, bet projām aizvirzies

715 Gar krastu klinšaino, kur jūra drūmi vaid.

Pa kreisi viņiem tūdaļ dzīvo halibi 33r

Kas dzelzi kaļ. No tiem tev vajag vairīties —

Ir rupji tie un nelaipni pret svešniekiem.

Būs tālāk Hibriste34 — ne velti saukta tā.

720 Tai pāri neej tu, jo upē brasla nav,

Līdz nāksi Kaukāzā pie kalna milzīga,

Kur straume spēcīga no klinšu galotnēm

Uz leju mutuļo. Kad augstās galotnes,

Kas zvaigznēm kaimiņos, tu pārspēsi, būs ceļš

725 Uz dienvidiem, kur amazones sastapsi,

Kas vīrus nīst. Reiz Temiskīras35 novadu

Ap Termodontas30 upi viņas apdzīvos.

Tur Saimidēsas37 līcis, sēklis bīstamais,

Ir naidīgs jūrniekiem un kuģiem pamāte.

730 Ar prieku viņas tālāk ceļu parādīs.

Kad Kimmerijas šauro zemes pāržmaugu38

Tu beidzot sasniegsi, ar drosmu sirdi tad

Tev vajag Maiotīdas39 līci pārpeldēt.

Arvien šis gājiens godā būs starp mirstīgiem —

735 Tiks nosaukts tavā vārdā Bospors40 , «govju brasls».

Kad Eiropā tu līdzenumu atstāsi,

Tad nāksi Āzijā. Vai tiešām neredzat,

Ka dievu valdnieks itin visur nežēlīgs?

Viņš, būdams dievs un iekārojis jaunavu,

10 To nosodījis klejotājas liktenim.

Ai, meitene, rūgts precinieks tev bija dots

Un kāzas skumīgas! Ko tagad dzirdēji,

Tas sākums tikai tam, kas būs vēl jāpārcieš,

fo Ai vai, ai vai!

»5 pr. Tu vaidi jau un nopūties. Ko darīsi,

Kad uzzināsi tūdaļ citas ciešanas?

к. v. Vai viņai jaunas ciešanas vēl vēstīsi?

PR. Tā jūra vētrainā un šausmu bezdibens.

to Kāds labums dzīvot man? Vai labāk nebūtu

50 Jau tūdaļ lejup mesties man no stāvās klints,

Lai krizdama no mokām tūdaļ atraisos?

Vai labāk nav uz laiku laikiem vienreiz mirt,

Lai katru dienu jaunas mokas neciestu?

PR. Mans baismais posts tev būtu grūti panesams.

S5 Man nāvi mūžam liedzis ļaunais liktenis,

Jo tā spēj atbrīvot no visām nelaimēm.

Šīm ciešanām tik tad es galu paredzu,

Kad Zeva patvaldības vara gāzta būs.

Ю Vai kādreiz Zeva varenība sabrukt var?

oo pr. Man šķiet, tu priecātos šo brīdi pieredzēt,

io Nu protams gan! No Zeva man šīs ciešanas.

PR. Tik tiešām notiks tā. To tagad uzklausi!

Ю Kas viņam atņems valdinleka scepteri?

PR. Pats sev, kad tukšas iedomas to pievārēs.

65 io Bet kā? Teic skaidrāk man, ja tas tev nekaitē!

PR. Viņš dosies laulībā, ko vēlāk nožēlos.

Ю Ar dievieti vai mirstīgo? Ja vari, teic!

PR. Kā viņu sauc, to tagad atklāt nedrīkstu,

io Vai sieva tad no troņa viņu nogāzīs?

'70 pr. Tai piedzims dēls, kas būs par tēvu varenāks,

lo Vai nespētu viņš novērst tādu likteni?

pr. Nekad, no važām kamēr brīvs vēl neesmu,

lo Bet kas pret Zeva gribu tevi atraisīs?

pr. No taviem pēctečiem šim nolūkam kāds lemts41 .

75 io Ko saki tu? Mans pēctecis var tevi glābt?

pr. Tik trešā paaudze pēc desmit paaudzēm,

lo Šis pareģojums nav man īsti saprotams.

pr. Par savām ciešanām vairs tālāk nevaicā!

lo Ko tikko solīji, to man tu neatrauj!

7«o pr. No diviem noslēpumiem vienu atklāšu,

lo Bet kuru? Saki man un ļauj to izraudzīt!

pr. To Jauju tev. Vai tev par tavām ciešanām

Ko pastāstīt vai to, kas mani varēs glābt?

к. v. Tu pirmo viņai pastāsti, bet otro Jauj

> Man labprāt uzklausīt. Ļauj visu zināt tai,

Pa kādiem maldu ceļiem viņai jāstaigā,

Bet man, kas tevi glābs. To ļoti vēlos es.

PR- Ja lūdzat to, es ilgāk nepretošos vairs

Un visu tūdaļ pateikšu, ko vēlaties.

» Vispirms tev, īo, priekšā ilga klīšana,

To labi iegaumē tu savā atmiņā.

Kad nāksi tu līdz straumei, zemes robežai 42f

Tad pagriezies pret saules lēktu liesmaino.

Gar krastu šalcošo tad ej, līdz nonāksi

» Tu gorgondzimtas ielejā pie Kistēnes43 .

Tur Forkijmeitas dzīvo, vecās jaunavas44 ,

Trīs, gulbjiem līdzīgas; tām acs lr kopēja

Un viens tik zobs; pie viņām neiespīd nekad

Ne dienu saules acs, ne nakti mēness stars,

i Mīt viņām kaimiņos trīs māsas spārnotās —

Pret vīriem niknās, čūskmatatnās gorgonas4S ;

Kas viņas uzskata, tam elpa krūtīs stingst.

So stāstīdams, es tevi gribu brīdināt.

Par citu šausmu skatu tālāk uzklausi!

> No grelfiem46 klusiem, Zeva suņiem asknābjiem,

Tu piesargies un arimaspiem vienačiem,

Kas zirgu mugurā tik sēž un dzīvo tur,

Kur Plūta upe47 zelta graudus viļņos veļ.

Tiem tuvu nenāc klāti Bet tālā nomalē

1 Tu melnos sastapsi. Pie Saules avotiem

Tiem mitekļi, kur Aitiopas straume4S plūst.

Tu tālāk ej gar piekrasti, līdz pienāksi

Pie ūdenskrituma. No Biblas kalniem49 tur

Plūst lejup Nīlas svētā straume dziedīgā.

> Sī straume ceļu rādīs tev uz trijstūri,

Kur tev un visiem taviem pēctečiem ir lemts

Likt pamatus, ai, Io, tālai apmetnei.

Ja tev kas būtu nesaprotams, neskaidrāks,

Tad vaicā vēl un skaidri izdibini to;

1 Man laika vairāk vēl, kā pats to vēlētos,

к. v. Ja beidzis nebūtu vai arī aizmirsis

Ko teikt par viņas klīšanu, tad saki to!

Kad visu pateiksi, tad vēl to atceries,

Mums labu vēlēdams, ko esam lūgušas.

PR- Par ceļa galtu galu viņa dzirdēja.

> Lai zina tā, ka mani velti neklausās,

Es teikšu, ko tā cietusi, pirms nāca šurp,

Un manu vārdu patiesīgums atklāsies.

Par daudziem lietas apstākļiem es klusēšu,

Bet pāriešu pie maldu ceļiem pēdējiem.

Tu nāci molosiešu130 lejā līdzenā,

Kur Dodona uz augstām klintīm paceļas

Un Tesprotīdas51 Zeva mītne viedīgā.

Kāds brīnums neticams! Tur runā ozoli 62r

Kas tevi skaļā balsi un bez aplinkiem

Par Zeva izredzēto košo līgavu

Un sievu apsveica. Vai tev tas neglaimo?

No turienes, kad ārprāts tevi pārņēma,

Gar piekrasti uz Rejas līci53 bēgi tu.

No laika šā tu apkārt klīsti šurp un turp.

Sie dziļie ūdeņi uz priekšu nākotnē

Tiks, iegaumē, par īo jūru dēvēti,

Lai ļaudis atcerētos tavu gājienu.

Tā liecība par manu gaišredzību tev,

Ka tālāk redz mans prāts, kā citiem atļauts tas.

Es jums un viņai tagad teikšu pārējo,

Uz vecām runas pēdām atkal atgriezies.

Pie pašām zemes robežām ir pilsēta —

Tā Kanoba pie Nīlas grīvas dūņainās.

Tur skaidru prātu Zevs tev atkal atgriezīs

Ar to tik vien, ka tev ar roku pieskarsies.

Tad tumšo Epafu tu viņam dzemdēsi —

To brīnumainās ieņemšanas dēļ tā sauks 54 ;

Tas zemes apstrādās, ko slaka Nīlupe.

No viņa piektais dzimums ne jau labprāt nāks

Uz Argu atpakaļ ar māsām piecdesmit55 .

Tās nevēlēsies precības ar brālēniem,

Bet tūdaļ šie, jau aklā mīlā degdami,

Kā vanagi pēc dūjām pakaļ dzīdamies,

Tās medīt sāks, kaut nav tās lemtas laulībām,

Un nebūs dievs šo mīlas laimei labvēlīgs.

Tad pelasgiešu56 zeme viņu miesas slēps,

Jo sievu rokas tumšā naktī nokaus tos.

Patiešām sievas vīriem laupīs dzīvību,

Tiem divasmeņu dunci krūtīs gremdējot.

Lai atriebj Kiprīda tā maniem naidniekiem!

No viņām tikai viena mīlā iedegsies

Un nazi nepacels pret to, ar ko tā guļ.

No diviem vienu viņa tūdaļ izvēlas —

Grib labāk nevarīga būt kā slepkava.

No viņas Argosā dzims valdinieku cilts —

Par to man ilgi būtu tagad jāstāsta.

No viņas cilts reiz piedzims drosmīgs varonis57 ,

Ar stopu slavenais, — no mokām mani viņš

Tad vaļā atraisīs. Šo pareģojumu

Man māte, Titanīda Temīda58 , reiz atklāja,

Bet, kā tas būs, par to vēl ilgi jāstāsta.

Tik tev no visa tā vairs nebūs labuma,

lo Ai, bēdas, bēdas, ail

Nu jau atkal tik sāpes un mokas man būs!

Drebu gluži kā ārprātā es!

Mani dundura dzeloņi dzeltin dzeļ,

Strauji krūtīs aiz bailēm pukst sirds.

Acis valbīties sāk, un galva man reibst.

Ātri traucoties, mani nes ārprāta spēks.

Mana mēle man neklausa vairs,

Lūpās vārdi jau klupdami stieg

Neprāta naidīgās bangās.

Io ārprātā lēkmē bēg.

ко. Jo prātīgs, patiešām prātīgs tas bijis,

Kas pirmais to apsvēris sirdī

Un pirmais to izteicis vārdos,

Ka līdzīgas laulības jaudīm nes laimi.

To nepreci, ko bagātība lutina,

Kas lepnīgs ir ar augsto dzimumu,

Ja tevi baro tikai roku darbs.

Ai, Likteņa dieves, par sievu nemūžam

Jums neredzēt mani pie Zeva

Vai arī pie cita vēl kāda,

Kas lejup no debesīm nācis!

Es nodrebu, kad Io, kautro jaunavu,

No Zeva glāstiem redzu vairāmies, —

Šo klīšanu tai Hēra lēmusi.

905

910

Man tīkas tādas laulības,

Kad līdzīgs apprec līdzīgu.

Lai tikai varenāko dievu acs

Uz mani mī)i neraugās!

Nav tādā cieņā cerības, nav gūstā

Izejas! Ko tālāk darīt man,

Kā Zeva gribai pretoties,

To saprast nespēju.

Pr. Reiz tiešām Zevs, kaut tagad viņš ir augstprātīgs,

Kļūs pazemīgs. Tas dosies tādā laulībā,

Kas valdlnieka varu tam no rokām raus

Un troni sagraus. Piepildīsies pēdīgi

3 - 1272

Pie Zeva tobrīd drausmais tēva Krona lāsts,

Ko teica viņš, no senā troņa gāzdamies.

Kā tādas likstas novērst var, to cits neviens

No dieviem Zevam nepateiks kā tikai es.

Es zinu to, kur glābiņš tam. Lai tagad viņš

Tur tronī sēž un draud ar baismiem dārdieniem,

Cik tīk, ar roku uguns šautras svaidīdams!

Nekas vairs nevar viņu glābt un pasargāt

No negoda un kauna pilnas krišanas.

Viņš tagad tādu pretinieku gādā sev,

Kas viņam nepārspējams būs, it brīnumains.

Par zibeni tas radīs liesmu karstāku

Un dārdienus, kas stiprāki par pērkonu.

Tas šķēpu to, kas zemi, jūru drebina,

Šo Poseidona trijzari, šķels gabalos.

Kad nāks šī nelaime, tad iemācīsies Zevs,

Ka nav vienalga pavēlēt vai vergam būt.

K. v. Man šķiet, tu Zevam pareģo, kas tīkas tev.

PR. Es saku to, kas notiks un ko vēlos es.

к. v. Vai ir tev cerība, ka Zevu pārspēs kāds?

PR. Būs viņa mokas smagākas par manējām,

к. v. Vai tādus draudus viņam teikt tu nebaidies?

PR. Ko bīties gan, ja nemirstība lemta man?

к. v. Viņš ciešanas vēl drausmākas tev sagādās.

PR. Lai sagādā! Tas mani nepārsteigs nemaz,

к. v. Bet gudrie Adrastejas59 priekšā ceļos krīt.

PR. Tad pielūdz, glaimo, godini šo valdnieku!

Par visu ko man mazāk Zevs patlaban rūp.

Lai rīkojas, lai valda īsu brīdi vēl,

Kā tīk! Bet ilgi viņš pār dieviem nevaldīs.

Tur redzu nākam Zeva ātro skrējēju,

Kas padevīgi kalpo jaunam varmākam.

Viņš droši vien ar vēsti jaunu steidzas šurp.

Atlido Hermejs. Viņam rokās vēstneša zizlis,

kājas — spārnotas sandales.

HERMEJS

Ai, gudriniek, tu rūgtumā pats rūgtākais, —

Kas dievus nodevis un godā viendieņus,

Ar tevi, ugunszagli, tagad runāju:

Tēvs vaicāt lika man, par kādām laulībām

Tu runājis, kas viņa varu gāzīšot.

Teic tūdaļ visu man bez kādiem aplinkiem

Un skaidri pasaki, lai divreiz, Prometej,

Nav jāstaigā šis ceļš! Tu labi zini pats,

Ka tādas lietas Zeva dusmas neremdē.

PR- Cik iedomības, augstprātības pilna ir

Šī valodai Tā dievu kalpam piederas!

Jums jauniem jauna vara ir. Jūs domājat,

Ka bezrūpīgi dzīvosit. Es redzēju,

Ka divi valdnieki60 jau tika padzīti.

Pat trešo vēl, kas tagad valda, redzēšu

Drīz vien ar kaunu kritušu. Vai domā tu,

Ka jauno dievu priekšā drebu, baiļojos?

Pavisam tālu es no tā. Pa ceļu to,

Pa kuru atnācis, tu drīzāk atgriezies!

Neko tev nesacīšu es, ko vaicāji.

не. Ar tādu stūrgalvību arī agrāk jau

Pats sev tu sagādāji smagas ciešanas.

PR. Pret tavu kalpa lomu savas ciešanas,

To labi iegaumē, es nemainītu gan.

Ir tīkamāk, man rādās, kalpot klintij šai

Kā tēvam Zevam būt par krietnu vēstnesi.

Te varu spītēt es jebkuram augstprātim.

he. Man šķiet, tu lepojies ar šādu stāvokli.

PR. Vai lepojos? Starp saviem ienaidniekiem gan

Es lepnos vēroju. To vidū esi tu!

не. Vai ari mani vaino savā nelaimē?

PR. Tev atzīstos — es visus dievus ienīstu.

Par labiem darbiem tie man mokas lēmuši.

не. Tu murgo! Tevi moka ļauna slimība!

PR. Ja ienaidniekus nīst ir murgi, murgoju.

не. Tu būtu neciešams, ja labi klātos tev.

PR. Vai man!

не. Lūk, tādu vārdu Zevs vēl nepazīst!

PR. To laiks, kad kļūs viņš vecāks, viņam iemācīs.

не. Tu neesi nemaz vēl prātā pieņēmies.

PR. Vai citādi ar kalpu būtu runājis?

he. Man šķiet, tu pateikt negribi, ko vēlas tēvs.

PR. Par laipnību tam vajadzētu atmaksāt.

НЕ. Ar mani kā ar mazu bērnu runā tu.

PR. Ne tikai bērns, vēl neprātīgāks esi tu,

Ja cerēt vari to no manis izzināt!

Nav mocību, nav viltību, ar kurām Zevs

Var mani piespiest noslēpumu Izpaust šo,

Pirms nav šīs kauna pilnās važas raisītas.

Lai kvēlojošo zibeni pret mani met,

Lai sniega pārslām mani sedz, lai pērkons grauj

No zemes apakšas un visu kopā jauc,

Viņš piespiest mani nevarēs to norādīt,

Kam padzīt to no valdinieka troņa lemts.

не. Vēl labi apsver to, vai tas var tevi glābti

pr. Ir viss jau apsvērts sen un daudzkārt pārdomāts.

не. Tu, nelga, izšķiries un esi saprātīgs!

Vēl reizi savas likstas labi pārdomā!

pr. Man velti uzmācies kā vilnim pludmalē,

Lai prātā neienāktu tev nekad, ka šeit,

No Zeva bīdamies, par sievu kļūtu es

Un sāktu lūgties nelieti, ko ienīstu,

Kā sieva ceļos kristu, rokas Izstiepdams,

Lai raisa važas šīs! Tas nenotiks nekad!

не. šķiet, runāts te ir daudz, bet velti bija lūgts.

Tev cieta sirds un nepakļaujas lūgumiem.

Tā trako kumeļš neiebraukts, kas tikko jūgts,

Kož iemauktus un grožiem negrib padoties.

Tu tikai dižojies ar veltām iedomām,

Bet muļķiem spīts un lepnā pašpaļāvība

Pavisam niecīgs spēks, kas nepalīdz neko.

Ja manam padomam tu klausīt nevēlies,

Tad iegaumē, kāds lāsts, kāds nenovēršams posts

Tev virsū gāzīsies. Šīs klintis milzīgās

Vispirms ar pērkonu un zibšņiem liesmainiem

Tēvs saspārdīs un tevi apraks gruvekļos;

Tur tevi nomāks klinšu drupas šķautnainās.

Daudz ilgu gadu aizritēs, līdz atpakaļ

Uz gaismu pārnāksi. Tad ērglis spārnotais,

Šis Zeva asinskārais suns, sāks rijīgi

Bez mitas plosīt tavu miesu gabalos.

Ik dienas viņš kā viesis nelūgts atlidos

Un tavas saplosītās aknas izknābās.

Šīm drausmām mocībām tu galu negaidi,

Pirms kāds no dieviem tavas mokas uzņemsies61

Un gribēs nokāpt lejup drūmā Aīdā,

Kur Tartaram visapkārt bezdibenis tumšs.

To tagad apdomā! Nav tukši draudi tie

Vai plātīšanās vien, bet stingra pavēle,

Jo Zeva lūpas melu runas nepazīst

Un piepildās arvien ikviens tā teiktais vārds.

Tu apsver visu, apdomā! Šī spītība

Tev nelīdzēs. Tu pieņem gudru padomu!

K - v - Mums šķiet, ka Hermejs tevi laikā brīdina,

Jo iedomību pavēlēja aizmirst tev,

Būt prātīgam un pieņemt labus padomus.

Jel paklausi! Kauns gudram maldu ceļus iet!

PR - Es zināju visu, ko vēstnesis šis

Man te iegaumēt lika. Nav negods un kauns,

Ja kāds ienaidnieks naidniekam savam liek ciest.

Lai uz krūtīm man metas kā divgriezīgs šķēps

Zibens locīgā liesma! Lai nodreb viss gaiss,

Skaļu pērkonu grandīts, lai viesulis brāž!

Lai šeit zeme līdz pamatu pamatiem dreb,

Straujā orkāna elpa kad pāri man steidz!

Lai tad bangainā jūra tik mutuļus veļ

Līdz pat debesīm augšup, kur zvaigznēm ir ceļš!

Mani līdzi šie mutuļi augšup lai ceļ,

Lejup Tartarā tumšā no augšienes gāž,

Lai nu likteņa atvars virpuļus griež —

Mani nonāvēt nevarēs Zevs!

не. Te Ir dzirdami murgi — tā jukušā balss!

Viņa domas un vārdi tik ārprātu pauž!

Ar ko atšķiras tagad no bezprāša viņš?

Vai gan vesels tam prāts, ja tā dižoties var?

Korim.

Bet nu sargieties, līdzi kas jutušas šim,

Vietu drausmīgo atstājiet, steidzieties prom,

Drīzāk glābiņu citur kur meklējiet sev,

Jo te citādi visām jums apmulsīs prāts,

Pērkons tikko kā nodārdēs bargs!

к. v. Tu man citu ko saki un padomu dod,

Lai tev paklausīt varu! Tam pretojas prāts,

Jo ir neciešams gaužām tavs sacītais vārds.

Kam tu aicini mani tik nekrietnai būt?

Viņam cietīšu līdzi it visu, kas būs.

Nīst es radusi katru, kas nodevējs kļūst.

Citas likstas mums nav,

Kas vēl ļaunāka būtu par šo.

не. Bet tad pieminiet! Laikā es brīdinu jūs!

Ja te piepeši pārsteigs jūs nelaimes lāsts,

Tad tik nerājiet likteni vēlāk par to,

Ka jūs piepeši, negaidot bezdibenī

Gāzis Krona dēls Zevs. Patiešām tik sev

Pašas nelaimi krājat! Nav cilpas te jums,

Nav te izlikti tīkli, lai gūstītu jūs!

Tikai pašas jūs nelaimē steidzaties skriet,

Tīklos pinaties neprāta dēļ.

Hermejs projām. Gaisā atskan drausmīgs troksnis.

Dzirdami apakšzemes grāvieni.

PR- Jau patiešām te piepildās sacītais vārds:

Visa zeme līdz pamatu pamatiem dreb,

Dobji pērkona grāvieni draudīgi dārd,

Liesma žilbīga lejup no debesīm krīt,

Lokās zibeņu svītras, un ēters viss mirdz.

Augšup putek)u mākoņus viesuli griež,

Vēji kaukdami pretī cits citam jau trauc,

Cīņā viņi ar naidīgiem viesuļiem iet,

Kopā bangainā jūra ar debesīm jūk!

Drausmās negaisa likstas man uzlaidis Zevs,

Lai man Izbailēs drebētu satrauktā sirds!

Mana māmuļa svētā, tu mirdzošais gaiss,

Kas virs zemes mums gaišumu lej,

Skaties, ciešu bez vainas es šeit!

Klints ar piekalto Prometeju

Iegrimst Tartars.

AISHILS. AGAMEMNONS

PERSONAS

KLITAIMNESTRA

AGAMEMNONS

KASANDRA

AIGISTS

SARGS

VĒSTNESIS

ARGOSAS DIŽCILTĪGO SIRMGALVJU

KORIS

Pavadoņi

Darbības vieta:

Argosa, valdnieka pils priekšā

4 - 1272

Nakls. Uz pils jumta novērotājā postenī sargs.

SARGS

Es lūdzu dievus manām mokām galu rast,

No sarga pienākumiem mani aipestot,

Ko pildu gadiem jau uz pilsjumla, kā suns.

Es iepazinu zvaigžņu saimi naksnīgo,

5 Kas, spoži valdot debessjuma plašumos,

Nes vasaras un ziemas miju cilvēkiem,

Un stundas, kad tās gaist pie debesim vai lec.

Tā arī šodien uguns zīmi vēroju,

Kas blāzmojot mums visiem vēsti atnesīs,

to Ka Troja kritusi. To, cerlbspārnota,

Man lika kundzes vīrišķīgi gudrā sirds.

Kad atlaižos es cisās nemierīgajās,

Ko rasa klāj, nekad man sapņi nerādās,

Jo miega vietā bailes manim līdzās stāj,

ts Ka pārāk cieši plaksti snaudā aizvērsies.

Kad vēlos dziedāt dziesmiņu vai uzsvilpot,

Lai miegu gaiņātu ar savām meldijām,

Man jālej asaras par nama likteni,

Kas netiek krietni valdīts vairs kā senlaikus.

20 Kaut uzliesmotu uguns, laimes vēstnese,

Un mani pestītu no visām grūtībām!

Tālumā redzama uguns blāzmā.

Ai, gaismas stars, tu tumšo nakti diena vērt

Un argiešus uz līksmām dejām aicini,

Lai Izcīnīto uzvaru tie svinētu.

25 Ai, uzvara!

To Klltaimnestral tQdaj skali ziņošu.

Tā steigšus savu gultu atstās, gavilēm

It visu pili piepildot un uguni

So slavinot, jo Ilija ir kriiusi,

30 Kā ļaudīm vēstī spožā uguns atblāzma.

Es diešu pirmais svētku prieka ievadam

Un savu kungu veiksmi pieskaitīšu sev:

Trīsreiz pa seši uguns zīme sola man1 .

Kaut būtu lemts man, kungam mājās pārnākot,

35 Ar delnu šo tam mīļo labo roku spiest!

Par pārējo es klusēšu, jo vērsis liels

Uz mēles man2 . Ja runāt spētu mūsu nams,

Tas visu izstāstītu pats. Es runāju

Ar zinātājiem tik, ar citiem — klusēju.

Nokāp] no Jumta un dodas pilī.

Uznāk sirmgalvju koris.

KORA VADĪTĀJS

40 ir pagājuši desmit gadi jau,

Kopš Menelājs, kas pretinieks bij Priamam,

Un Agamemnons, Atreidpāris diženais,

Kam divus valdinieku troņus līdz

Ar diviem zižļiem Zevs ir dāvājis3 ,

45 No zemes šīs ar tūkstoš kuģiem argiešus

Raidīja atriebes karā.

Tie savās dusmās sauca Arēju,

Kā liju pāris kliedz pret debesīm,

Kad sāpes smeldzīgas par mazuļiem

50 To māc, virs savas ligzdas riņķodams

Un spārnu airiem gaisu šaustīdams,

Jo bijušas to rūpes veltīgas

Par putnēniem ligzdā.

Tur augšā kāds no dieviem —

55 Apollons vai Pāns, vai Zevs —

Dzird putnu, debess viesu, gaužās žēlabas,

Un erīniju sūta viņš

Vainīgo sodīt.

Zevs, dižais viesmīlības sargs,

60 pret Aleksandru4 raida Atreidus,

Par sievu, daudzu vīru kāroto5 ,

Liek nerimstošos cīniņos,

Kur rokas gurdums māc

Un vīri pīšļos ļimst, kur šķēpi lūst,

65 Cīnīties trojiem

Un danajiem līdzās.

Bet nenovēršams liktenis —

Viss notiks tā, kā lēmis tas.

70 Ne upuri, ne vīna zieds

Dusmas remdināt nespēs.

Mēs, kuru vecās miesas vairs

Nav kara slavas cienīgas,

Šeit, mājās, tikām atstāti

75 Un, spēkā bērniem rada, spieķī balstāmies.

Tas gars, kas bērna krūtīs mīt,

Tāds pats, kas arī sirmgalvim,

Jo tajās Arējs nemājo.

Kad mūža beigās novīst lapotne,

80 Tad cilvēks bērns vien ir;

Viņš trijkājains pa dzīvi klimst

Kā sapņu tēls gaišajā dienā.

Uznāk Klltalmnestra kalpoņu pavadībā un pārrauga upurēšanas

rituālu, ko velc viņas pavadoņi zledok]os pils priekšā.

Ai, Tindareja meita5 , valdniece,

Ai, Klitaimnestra, saki mums:

Kas noticis? Vai ir kas jauns? Kas nācis zināms tev?

Kādas gan vēstis tev lika

Dieviem ziedot visapkārt?

Gan dievībām, kas aizstāv mūsu pilsētu,

Gan tām, kas debesīs vai apakšzemē mīt,

Gan arī tām, kas sargi tirgiem ir vai mājokļiem,

Apkrautie ziedokļi dūmo.

Malās it visās pret debesīm tiecas

Liesmas, ko svētītā eļļa,

Maigā un tīrā,

Skubinot baro

Un veltes no valdnieku nama.

Mums visu izstāsti, ja vari to

Un drīksti! Atpestī no neziņas,

Kas drīz ar ļaunām nojautām mūs māc,

Drīz, vērojot, kā blāzmo ziedokļi,

Mums atkal rada jaunas cerības

Un moku pilnās raizes aizgaiņā,

Kas skumdina sirdi!

Klitaimnestra turpina upurēšanas rituālu.

KORIS

Manā ziņā ir vēstīt, kā ceļā diženie vīri

Devās ar veiksmīgām zīmēm. Vēl šādā vecumā dievi

Vēlīgi daiļrunas spēku mums atstājuši un dziesmas.

Ahaju valdniekus abus7 , kas Hellādas zaļoksnus vīrus

Vadīja vienotu prātu,

Orākuls, vēstīdams vētras, pret Teikrīdu8 atriebes karā

Raida ar bruņotu roku.

Putnu valdnieki divi —

Viens melns, otrs muguru baltu —

Kuģu valdniekiem rādās pie šķēpa tvērējas rokas,

Tālu redzami visiem:

Grūsnu zaķmāti aprija viņi ar mazuļiem klēpī —

Pēdējās cilpas tās zaķenei bija.

Skumīgo dziesmu nu teic, bet laime lai virsroku gūst!

Viedīgais pareģis9 , redzot šos zaķkāvjus, pazina tajos

Vīrišķos Atreidus abus, kas, būdami vienoti garā,

Vadīja hellēņu pulkus, un šādi tulkoja zīmes:

«Pienāks diena, kad Priama pili šis karaspēks sagraus;

Sagrābs tad Likteņa

Bardzīgā roka it visu, ko tauta

Glabā aiz mūriem.

Kaut tikai milzīgos grožus, ko aplicis karaspēks Trojai,

Netītu mākonī tumšā tad nelabvēlīgie dievi.

Sirdī žēlumu jūtot, Artēmīda spārnotiem suņiem,

Tēva sūtītiem, dusmo 10 , kas nabaga zaķeni plēsa,

Vēl pirms tā atnesties spēja,

Tāpēc ka dievei šis ērgļu azaids ir derdzīgs.

Skumīgo dziesmu nu teic, bet laime lai virsroku gūsti

Daiļā dieve, kas laipnīgi lolo

Vareno lauvu mazu|us kuslos,

Visus meža zvērēnus vārgos,

Mani aicina zīmes šīs iztulkot,

Vai nu tas būtu zintējums vēlīgs, vai

Ļaunu tas vēstī.

Pie Paiāna11 es vēršos, glābēja,

Lai vējus, kuģiem nelabvēlīgus,

Tos ostā aizkavējot, dieve nesūta,

Prasīdama upuri baismu l2t kas nepazīst dzīres,

Nesaskaņas ģimenē rada un laulību ārda;

Citādi negantais Ļaunums būs nama viltīgais saimnieks,

Neaizmirstot neko un atriebes alkstot par bērnu.»

Solīdams hellēņiem veiksmi jo lielu, tiem dodoties karā,

Kalhants valdnieka namam tā likteņus atklāja reizē.

Un tāpēc saskaņā ar tiem

Skumīgo dziesmu nu teic, bet laime lai virsroku gūsti

Zevs! Lai kas arī būtu viņš,

Šai vārdā saukšu to,

Ja viņam tas ir mīļš.

It visu apsvēris, nevienu nezinu,

Kā tikai Zevu vien,

Kas nomest palīdzēs

Mokošās rūpes.

Kas kādreiz bijis liels 13

Un dižojies ar savu drosmi,

Visu aizmirsts jau.

Un, kas pēc viņa nācis, uzvarēts 14

Un nebūtībā aizgājis.

Tik tas, kas Zevam slavu dziedās mīluprāt,

Gudrinieks īstais.

Viņš mirstīgajiem ce)u rādījis

Uz domāšanu, noteikdams,

Ka cilvēks mācās tikai ciešanās.

Kad miegā dvēseli spiež atmiņas

Par pārciestajām sāpēm, tad

Pret paša gribu cilvēks dzīvi izprast sāk.

Tā dievi, visa valdītāji, vēlību

Dāvā ar varu.

Kad likteņtrieciens uzbruka tam negaidot,

Tad ahajiešu kuģu vadonis 15

Bez kurnēšanas pakļāvās,

Nevienu zīmju tulku nepeldams.

Tas bija dienās tais,

Kad ahajiešūs vētras smagi nomāca

Pie bangu apskalotā krasta Aulīdā

Iepretī Halkīdas zemei.

No Strīmonas 16 tad aukas uzbrāza,

Ne kuģus pasaudzēja tās, nedz buras,

Tās dīku laiku atnesa un badu,

Pa krastu ļaudis bezdarbībā klaiņoja.

Bez gala vilkās stundas Argas jauniešiem,

Un viņu pacietības mērs drīz bija pilns.

Kad, Artemīdu pieminot,

Par )auno vētru briesmīgāku līdzekli

Ahaju vadoņiem

Nosauca reģis,

Pret zemi spieķus grūda Atreidi,

Nespējot

Asaras valdīt.

Tad teica vecākais no valdniekiem:

«Sūrs liktens mans, ja nepaklausīšu,

Sūrs arī tad, ja bērnu nokaušu,

šo visa mūsu nama dārgumu,

Un tēva rokas meitas asinīm,

Uz ziedokļa to upurēdams, slacīšu —

Ir ļaunums liels kā viens, tā otrs.

Bet kā man nodot draugus, kuģus pametot?

Ir taisnīgi,

Ja kaisli prasa to,

Šīs likstas novērst, meitu ziedojot.

Lai visiem tas

Par svētību 1»

Viņš likteņj ūgam pakļāvās,

Un bezdievīgā, noziedzīgā doma

To savā varā nevaldāmi sagrāba,

Vairs nebaidīja viņu it nekas.

Ir apmātība likstu sakne cilvēkiem,

Uz kauna darbiem skubinot.

Par meitas slepkavu

Kļūt nebijājās viņš,

Lai gūtu veiksmi, karojot par sievieti17 ,

Un kuģiem pavērtu ceļu.

Kad, tēvu lūdzot, kliedza jaunava,

Pat neklausījās slavas kārie vadoņi,

Nedz vēroja tās maigo vecumu.

Tad, dievus lūdzis, kalpiem lika viņš

To drošu prātu pacelt, ievīstītu šķidrautā,

Uz ziedokļa kā kazlēnu,

Tai galvu noliecot

Un daiļās lūpas aizspiežot,

Lai lāsti neatskanētu no tām

Dzimtajam namam.

Ar sprūdu viņu klusēt piespieda.

Kad zemē slīdēja tās salrānkrāsas tērps,

Ikvienu bendi viņas skatieni

Kā šautras ķēra,

Žēlastības lūdzot.

Kā gleznai vārdi

Viņai liegti blj,

Kaut arī pilī vīru dzīres bagātās

Tā simtkārt dziesmām tika kuplinājusi,

Ar jaunavīgi tīro balsi tēvam,

Kad trešo vīna ziedu lējaI8 ,

Laimnesi palānu 19 skandinot.

Kas notika pēc tam, to neredzēju, izstāstīt

Jums nevaru20 , bet piepildījās viss, kā lika Kalhants.

No ciešanām mums Dike mācīties

Ir novēlējusi.

Ko paredz nākotne,

Tā pati atklās mums,

Un nav pirms laika jāgaužas —

It skaidri ausmas staros parādīsies tā.

Lai nākotne mums atnes svētību,

Kā vēlas tuvākais no cilvēkiem21 ,

Kas vienīgais spēj sargāt

Apijas zemi!22

Ataususi diena. Upurēšanas rituals pabeigts —

Klltatmnestra pievēršas korim.

к. v. Pie tevis, Klitaimnestra, bijīgs ierodos,

Jo tad, kad valdnieks savu troni pametis,

Mums klājas viņa dzīvesbiedri godā celt.

Vai labas ziņas tevi ziedot mudina

Vai cerības tik vien, es labprāt dzirdētu,

Bet nedusmošu arī tad, ja klusēsi.

KLITAIMNESTRA

Ar ziņām laimīgām, kā sacīts parunā,

No mātes nakts tās meita rītausma lai nāk!

Jums necerētu prieku varu pavēstīt:

Ir lepno Troju ieņēmuši argieši!

K. v. Ko teici? Nesaprotu to, jo neticu.

kl. ir Troja ahajiešu rokās. Vai tas skaidrs?

к. v. Kāds sirdij prieks! Man acīs riešas asaras.

kl. Par tavu uzticību acis liecina.

K. v. Vai ziņai šai tev droši pierādījumi?

kl. Bez šaubām, ja vien dievs kāds mani vīlis nav.

к. v. Vai nebija tik sapnis tas, kam tici tu?

kl. Tam neticu, ko snaužot iedomājas gars.

к. v. Varbūt tik tukšas baumas tevi priecina?

kl. Vai esmu bērns, ka tā par mani zobojies?

к. v. Cik laika pagājis, kopš Troja kritusi?

kl. Tas bija naktī, kas šo dienu dzemdēja.

к. v. Kāds ziņnesis tik ātri spētu nokjūt šurp?

kl. Hēfaists, no Idas spožu gaismu sūtīdams23 .

Uz mūsu zemi ceļu uguns vēstneši

Cits citam rādīja — vispirms no Idkalna

Uz Hermejklinti Lemnā, bet no salas šīs

To staltais Atons24 , Zevam svētais, saņēma

Kā trešais. Jūras plašumus tad pārvarot

Ar strauju lēcienu, pie sardzes Makistā25 ,

Kā pati saule zelta spozmē laistoties,

Šo ceļojošo gaismu priede26 raidīt steidz.

Nevienu mirkli Makists nekavējās, miegs

To nebija vēl pieveicis — uz Eirīpu27

Viņš tālāk ziņu Mesapijam28 sūtīja,

Kur modrie sargi gaismas zīmi uztvēra.

Tie tūdaļ, sausus viršus kaudzēm dedzinot

Un atbildot tā liesmai, ceļu turpināt

Liek vēstij. Nezaudējot savu spožumu,

Pār Asopstraumes29 līdzenumu pārlaidās

Nu gaisma, spilgtai mēnesnīcai līdzīga,

Uz Kitaironu30 , jaunu maiņu modinot.

Šeit, tālam ceļam gatavojot uguni,

To lielāku, kā vēlēts bija, uzkūra.

Tā laidās pāri Gorgopīda ezeram31

Un, nonākusi Aigiplankta32 virsotnē,

Te sargus skubināja laiku nezaudēt.

No ugunskura devīga pret debesīm

Tad augšup šaujas ugunsmēle milzīga,

"Visapkārt redzama, un pārlec kalnājam

Pie Saronlīča33 , Arahnkalnā34 nokļūstot,

Kur mūsu zemes robežsargi atrodas.

Un beidzot liesma, Idas uguns mazmazbērns,

Šo Atrejdēlu nama jumtu sasniedza.

Tā izvietoti bija mani lāpneši,

No rokas rokā ziņa nonāca pie mums —

Šai sacensībā lauri visiem pienākas 33 .

Lūk, šāds ir pierādījums tam, ko sacīju, —

Mans vīrs no Trojas vēsti šo man sūtījisl

K - v - Pie dieviem vēlāk, valdniece, es vērsīšos,

Bet tagad gribas man no jauna uzklausīt

Un apbrīnot it visu to, ko sacīji.

KL. Patlaban Trojā ahajieši saimnieko.

Man rādās — klaigas juceklīgas dzirdamas

Visapkārt. Lejot vienā traukā etiķi

Un eļļu, nespēs savienoties tie nekad,

Kā divi naidnieki. Tā arī dažādas

Ir balsis uzvarētājiem un pakļautiem,

Jo dažādi to likteņi. Pār kritušiem

Ir nometušies vieni, brāļus apraudot

Vai vīrus, sirmos vecākus, un vergi jau

Ir tie, kas skumst par tuviniekiem mirušiem.

Bet uzvarētājus, nakts kaujā gurušos,

Uz azaidu, ko iekarotā pilsēta

Tiem piedāvā, sauc izsalkums. Nav kārtības

Nekādas vēl. Kā pagadījies, mājokļos,

Kas pieveiktajiem atņemti, jau ahaji

Ir apmetušies. Vairs zem klajām debesīm

No rasas necieš viņi, nedz no aukstuma,

Bez apsardzes tie visu nakti nogulēs

Kā svētlaimē. Ja godās viņi bijīgi

Šīs zemes svētnīcas un dievus, uzvara,

Man šķiet, tiem nevērtīsies atkal sakāvē.

Kaut manlkāre tik nemudina kareivjus

Pie laupīšanas ķerties, skarot aizliegto35 !

Lai laimīgi un sveiki mājās atgrieztos,

Vēl dubulfskrējienā ir jāveic otrais posms37 .

Лa dievus neaizvainos, mājup dodoties,

Un vīriem negadītos jauns kas negaidot,

\ ar tomēr mosties nobendēto ciešanas3S .

Lūk, tas ir viss, ko sacīt var tev sieviete.

Lai uzvar labais un neviens to neapstrīd!

Es panākumu augjus baudīt gribētu.

K V - Tu saprātīgi runāji, kā vīrietis.

Nu drošus pierādījumus es dzirdēju

Un dievus pielūgt gatavošos rūpīgi,

Jo dāvāja tie prieku, pūļu cienīgu.

Klitaimnestra atgriežas pili.

Ai, valdniek Zev un laipnā Nakts,

Kas mirdzošu spožumu dāvāji!

Tu Ilijas torņiem uzmeti tīklu,

No kura neviens nespēj izglābties,

Ne bērns, ne vīrs.

Nu visus nomāc verdzības jūgs

Kā neatvairāma liksta.

Es Zevu, dižo viesmīlības sargu, godāju,

Kas visu to ir paveicis.

Jau sen pret Parīdu bij uzvilkts viņa loks,

Lai parak tuvu nekristu,

Nedz pāri zvaigznēm aizlaistos

Veltīgi raidīta šautra.

KO - Kā soda Zevs, tie pateikt var,

Līdz sākumiem tam izsekot ir iespējams;

Viņš visu dara tā, kā lēmis pats.

Mēdz daži sacīt, dieviem nerūpot,

Ja svēto kājām mīda cilvēki;

Tik bezdievis tā runāt spēj.

Dzimst nelaime un posts

No pārdrošības,

Lepnuma, kas mēru nezina,

No pārpilnības namā dzimtajā.

Ir mērenība tikums augstākais.

Lai brīvs no ciešanām

Ir cilvēks tik, kam prāts to panest spēj.

Nav glābiņa tam cilvēkam,

Kam bagātības skurbumā

Pret Dikes dižo altāri

Zūd cieņa. Bojā tam jāiet.

Viņš nespēj jaunam kārdinājumam,

Sim apmātības bērnam, pretoties.

Nekādas zāles nelīdz, noziegums

Kā baismi spilgta gaisma redzams kļūst.

Kā slikta vara nauda nomelnē

No beršanas un triecieniem,

Tā arī viņš top melns,

Kad jāatbild.

Viņš putnam pakaļ skrien kā bērns39 ,

Kaut valstij pāri darījis.

Neviens no dieviem neuzklausa to,

Kad viņš pēc palīdzības sauc;

Tā iznīcībai nolemts vainīgais.

Tāds cilvēks arī Parīds bij,

Kas ieradās pie Atreidiem.

To viesmīlību apgānot,

Viņš saimniekam nozaga sievu.

Pēc viņas kaujas troksnis pilsoņiem

Un gādība par vairogiem, par šķēpiem

Un kuģu bruņojumu palika.

Tā pūrā nesa postu Ilijal,

Ar vieglu sirdi mājas slieksni

Un robežas it visas pārkāpjot.

Cik smagi pilī zīmju tulki nopūtās:

«Vai! mūsu namam, mūsu valdniekiem!

Vai! sievai tai, kas sekojusi mīļākam!»

Nu redzam apkaunoto vīru skumstam,

Bez pārmetuma, vārda nebilstam.

Tās ilgodamies, kas aiz jūras jau,

Viņš domās redz to mājās saimniekojam vēl.

Akmens tēlu burvība

Vīram tagad nīstama.

Trūkst tiem dzīva skatiena,

Un zudusi mīla.

Tam miegā sapņu tēli parādās

Un pilda to ar ilgām smeldzīgām,

Bet prieki, ko tie nes, ir mānīgi.

Tiklīdz tev šķiet, ka redzi tu ko brīnišķu,

Jau māns no rokām izslīdējis ir

Un pagaisis, vairs neatgriežas tas

Ar spārniem vieglajiem, kas miega kalpībā.

Lūk, šādas bēdas mīt pie pavardiem

Ik mājoklī, bet reizēm tās vēl lielākas.

No visām pusēm karā devās hellēņi,

Un tadas majas nav, kur skaudras sāpes

Tas iemītniekiem sirdi neplosa

Un neuzgulst dvēselei smagi.

Tie, kas karā aizgāja,

Mūždien acu priekšā stāv.

Viru vietā pārrodas

Tik urnas un pelni.

Kā zelta mijējs Arējs līķus iemaina40 .

Viņš svaru kausus cilā kauj laukā

Un suta mīļajiem no īlijas

Ne vīrus vairs,

Bet tikai pīšļus vien,

So smago, asaroto nastu,

To urnas noglabādams rūpīgi.

Un raudu dziesmas viņus cildina — cik viens

Ir bijis prasmīgs karotājs, cik drosmīgi

Par svešu sievieti ir kaujā kritis cits.

Та ļaudis klusu kurnēt sāk,

Un viņu sirdīs zogas naids

Pret valdiniekiem Atreidiem.

Citi vīri neskarti

Līdzās Trojas mūriem dus.

Glabā savus kungus41 te

Svešā zeme šais kapos.

Dzird dusmu pilnas runas pilsētā —

Par visas tautas lāstiem jāmaksā.

Es baidos izzināt,

Ko tumsa slēpj.

It labi dievi redz,

Kas straumēm lējis asinis.

Ar laiku melnās erīnijas tos,

Kas laimes kalngalos mīt netaisni,

Ar strauju pavērsienu gāž no augstumiem,

Bet zemu kritušajiem nelīdz vairs nekas.

Ja slava parak liela kļūst,

Та bīstama, jo zibeņi

No lielā Zeva acīm šķīst.

Es vēlos laimi necilu,

Kas brīva ir no skaudības.

Ne pilsētas es gribu graut,

Nedz dzīvi nebrīvē vadīt.

Pa pilsētu trauc ziņa steidzīga,

Ko atnesusi uguns, laimes vēstnese.

Kas zina, vai tā patiesa

Vai tikai dievu sūtīts māns.

Kas ir tik bērnišķīgs vai prātā sajucis,

Lai, uguns vēsti uzzinot, sirds līksmotu

Un, tiklīdz mainās apstākli,

No jauna izmisumā slīgtu?

Kur sieviete pie varas, cildināt

Mums klājas vēlamo, pirms parādījies tas.

Ja kaut ko lētticībā kāro sieviete,

Tā īstenībai priekšā aizsteidzas,

Tak ātri sievu paustai slavai pienāk gals.

к. V. Drīz zināsim, vai spožais gaismas vēstījums,

Ko cita citai uguns sardzes raidīja,

Ir patiesīgs vai arī, sapnim līdzīgi,

Mūs tikai mānījusi liesma tīkamā.

No krasta ziņnesis šurp steidz, un olīvzars

Ap pieri viņam vijas42 . Sausie putekļi

Un māls, to dvīņubrālis, liecina, ka nav

Viņš vēstnieks mēms43 , ka netaisās viņš ziņot mums

Ar uguni, to kalnu galos dedzinot,

Un dūmiem vien. Mūs priecāties viņš aicinās

Ar skaidriem vārdiem vai… Bet netīk domāt man

Par to. Lai jauna veiksme veiksmi valnagol

Ja kāds ko citu novēl mūsu pilsētai,

Lai pĻauj tad pats, ko viņa sirds ir sējusi!

Ierodas vēstnesis.

VĒSTNESIS

Ai, manu tēvu zeme, dzimtā Argosa!

Šurp, desmit gadiem apritot, nu atgriežos.

Daudz cerībās es pievilts, tikai vienā ne:

Vairs nebija man ticības, ka nomiris

Šeit mīlā kapā guldīts tikšu, Argosā.

Es sveicu saules gaismu, sveicu dzimteni

Un visu augsto Zevu, Deltu valdnieku44 .

Ar savu stopu šautras mums vairs neraidi;

Tu pārāk ilgi biji naidnieks, Apollon,

Pie Skamandras45 , bet tagad glābējs kļūsti mums!

Es vēršos, dievi, šajā laukumā pie jums;

Pie tevis, sargs mans Hermej, dārgais ziņnesi4G ,

Tu lepnums visiem ziņnešiem; pie herojiem 47 ,

Kas vīrus karā sūtīja. Nu atkal tos,

Ko nesaudzēja šķēpi, laipni saņemiet!

Ai, dižā pils, tik mī|ā mūsu valdniekiem,

Un augstie troņi, dievi, kam pret sauli skats 4S !

Ar starojošām acīm, greznāk kā jebkad

Pēc ilgiem gadiem valdinieku sagaidiet!

Viņš nakti gaišā dienā nākdams vērtis jums,

Viņš — Agamemnons, visu jūsu vadonis!

Kā pienākas, šo vīru sveiciet priecīgi,

Kas nopostīja Iliju līdz pamatiem

Ar atriebēja Zeva arklu! Pakjauta

Ir zeme, ziedokji un tempļi gruvešos,

Ar saknēm izravēti visi sējumi.

Un tagad, Troju liecis jūgā, vecākais

No Atreidiem, lūk, pārnāk veiksmes spožumā.

Nav mūsu dienās cilvēka, kas uzslavas

Ir cienīgāks. Ne Parīds varēs dižoties,

Ne Troja, līdzi vainīgā, ka viņu sods

Par noziegumiem mazāks. Viņi laupīja

Un zaga, taču iegūto tie zaudēja

Un postā gāza tēva mājas, dzimteni.

Tā Priamdēliem divkārša tiek atmaksa,

к. v. Lai prieks tev, ahajiešu pulku vēstnesi!

vE. Man ticis prieks! Nu, dieviem gribot, mirtu es.

K - v - Vai ilgas tevi mocīja pēc dzimtenes?

VE. Tik Joti, ka aiz prieka labprāt raudātu,

к. v. Tad pazīstat jūs mūsu sāpes smeldzīgās.

vE - To paskaidro, lai tavu domu saprotu!

K. v. jos ilgojāties tā, kas jūsu ilgojās.

vE. Tad vienādas blj ilgas zemei šai un mums.

к. v. cik bieži nopūsties man lika skumjā sirds!

vE. Teic, kādas skumjas jūsu sirdis nomāca!

к. v. jau sen mans glābiņš vienīgais ir nerunāt.

vE. No kā tad baidījies, kad valdnieks projām bij?

к. v. Tāpat kā tu, es tagad labprāt nomirtu.

VE. jg gan, ir labi beidzies viss. Tak sacīt mēdz,

Ka katrai lietai laika ritumā šis tas

Ir labs, bet cits kas pejams. Tikai dievi vien

Bez raizēm visu savu mūžu nodzīvo.

Es stāstīt varētu par naktīm, vadītām

Bez miega, cietiem soliem, likstām dažādām.

Bez mitas nopūtas un lamas skanēja …

Vēl lielāks bija posts, kas krastā gaidīja.

Pie pašiem ienaidnieka mūriem nakšņojot,

No debesīm un pļavu zemes rasotās

Mums drānās nemitīgi valgme iesūcās,

Un drīz tās mudžēt mudžēja no kukaiņiem.

Un kur vēl bargās ziemas, putniem postīgās,

Ko Idas sniegi vērta nepanesamas.

Un stundas svelmainās, kad, vējiem aprimstot

Un viļņiem, jūra gurdeni guļ diendusu!

Kam skumt par to? Šis grūtības aiz muguras,

Aiz muguras uz visiem laikiem mirušiem,

Kas augšām celties mūžam nevēlētos vairs.

Kam skaitīt kritušos un dzīvos sāpināt

Ar drūmām pārdomām par ļauno likteni?

Ardievas tagad teiksim visām nelaimēm!

Mums, argiešiem, kas karā izdzīvojuši,

Ir tas, kas iegūts, galvenais; tam nelaime

Stāt pretī nespēj. Saulei lielīties drīkst tie,

Kas pāri jūrām traukušies un sauszemei:

«Kad Argas karavīri Troju ieņēma,

Tie saviem dieviem Hellādā šīs trofejas

Kā cienījamu rotu tempļos uzkāra49 .»

To dzirdot, cildināsim mūsu pilsētu

Un vadoņus un dižo Zevu godāsim,

Kas vēlīgi to dāvājis. Nu pateikts viss.

к. v. Vairs nešaubos par taviem vārdiem, jo neviens

Nav pārāk vecs, lai neticētu labajam.

Šīs jaunās ziņas Klitaimnestru skar vispirms

Un namu šo, bet arī man ļauts priecāties.

Atgriežas Klitaimnestra.

kl. Jau tad aiz prieka iekliedzos, kad Ieradās

Kā pirmais naktī uguns pasta vēstnesis,

Mums ziņodams, ka Troja beidzot ieņemta

Un gāzta gruvešos. Dažs teica zobojot:

«Vai tiešām, uguns zīmēm ticot, domā tu,

Ka Troja sagrauta? Cik lētticīga sirds

Gan sievietēm!» Bez prāta ļaudīm šķitu es.

Un tomēr liku dieviem ziedot, pilsētā

It visur slavas dziesmas tempļos skandināt

Pēc senas sievu paražas es vēlēju

Un iemidzināt upurliesmas smaržīgās50 .

Kāpēc no tevis vairāk vēl man uzzināt?

Par visu valdnieks pats man drīzi pavēstīs.

Nu vīru, dziļi cienīto, kad pārnāks viņš,

Es spoži sagaidīšu. Vai tad sievietei

Var kaut kas mīļāks būt par dienu to, kad draugs

Ar dievu ziņu atgriežas no kara un

Tā viņam vārtus atver? Vīram paziņo,

Lai nāk jo ātri visas tautas ilgotais:

«Viņš mājās uzticīgo sievu atradis,

Ko atstājis. Tā viņam māju sargāja

Kā klausīgs suns. Tā nīda viņa nīdējus

Un šodien tāda pati, kāda bijusi.

Nevienu zīmogu tā aiztikusi nav

Šais gados. Nepinos ar citiem vīriešiem,

Vēl svešāka par prasmi bronzu apstrādāt

Man slikta slava.» Lepoties drīkst sieviete,

Ja augstas kārtas tā un runā taisnību.

Klitaimnestra atgriežas pilī.

к - V. Tev viņa sacīja šos vārdus, ieklausies

Tais vērīgi — tie laba tulka cienīgi51 !

Bet saki, ziņnesi: vai arī Menelājs —

To vēlos dzirdēt es par mīļo valdnieku —

Uz mājām dodas sveiks un vesels līdz ar jums?

vE - Tik skaistus melus izdomāt es neprotu,

Kas draugus spētu ilgu laiku priecināt.

K - v - Kaut labā ziņa būtu arī patiesa!

Ja saskaņas te nav, tas drīz vien atklāsies.

VE - No ahajiešu flotes valdnieks pazudis,

Viņš pats un viņa kuģis. Melus nestāstu.

K - v - Vai redzējāt jūs viņu vienu aizbraucam,

Jeb vētra, kopīgs ļaunums, prom to aizrāva?

VE - Kā acīgs strēlnieks pašā mērķī trāpīji;

Tu skopiem vārdiem lielas bēdas izteici.

K - v - Vai dzirdēts nav nekas no citiem jūrniekiem

Par to, vai viņš vēl dzīvs vai bojā aizgājis?

VE - Par to nevienam pašam drošu ziņu nav,

Tik saule, zemes barotāja, zina to.

K - v - Bet teic, kā sākās vētra, kā tā izbeidzās,

Ko flotei savās dusmās dievi sūtīja!

VE - Mums prieka dienu neklājas vis sagandēt

Ar bēdu vēsti. Katrai dievībai savs gods.

Kad vēstnieks drūmā skatā ziņo pilsētai

Par asiņainu karaspēka sakāvi,

Kad visai tautai uzbrūk viena nelaime,

Kas reizē arī daudzas mājas piemeklē,

Tām neskaitāmus karotājus nolaupot

Ar kara dievam mīļo dubultpātagu52 ,

Kad tāda bēdu nasta nospiež ziņnesi,

Tam klājas erīnijām dziedāt paiānu.

Bet kā es drīkstu, nesdams ziņas laimīgas

Šai pilsētai, kas līksma prieka pārņemta,

Pie labām vēstīm ļaunas piejaukt, stāstīdams,

Ka dievi dusmās grieķiem vētru sūtīja?

5

1272

Kaut citkārt jūra ugunij bij naldnlece,

Tās tagad sabiedrojās. Pildot līgumu,

Tās nelaimīgai grieķu flotei uzbruka.

Blj nakts, kad cēlās milzu bangas draudīgi

Un kuģi, vējiem atbrāžot no Trāķijas,

Cits citam brakšķot uzdrāzās ar priekšgaliem

Un, lietum gāžot, viesuļvētrai plosoties,

Kā ļauna gana dzīti53 , grima virpulī.

Kad otrā rītā uzlec spožais saules stars,

Tad Aigejjūru54 redzam līķiem nosētu

Un sadragāto kuģu atliekām. Bet mēs

Un mūsu kuģis esam gluži neskarti.

Kāds dievs, ne cilvēks jau, mūs nāvei nozaga

Vai izlūdzās, pie kuģa stūres ķerdamies.

Mums līdzbraucēja bija Laime Glābēja,

Kas ostā krasta bangām vaļu nedeva,

Nedz ļāva kuģim uzskriet sēklim klinšainam.

Kad nāvei jūras dzīlēs šādi izbēgām,

Mēs tomēr savu laimi baudīt nespējām,

Jo jaunas bēdas mūsu sirdi nomāca,

Par vīriem, smagi cietušajiem, domājot.

Ja kādi vēl no viņiem ir starp dzīvajiem,

Tie, dabiski, mūs uzskata par mirušiem,

Mēs savukārt tāpat par viņiem domājam.

Kaut beigas būtu labu labāsl Visupirms

Jūs Menelāju droši gaidiet pārnākami

Ja viņu dzīvu ieraudzīs kāds saules stars —

Jo nevēlas tak Zevs ar ļaunu viltību,

Lai Atreidi no zemes virsas iznīktu —,

Tad varam cerēt, ka viņš ceļu atradīs

Uz dzimteni. Nu patiesību zināt jūs.

Vēstnesis Ieiet pili.

KO. Kas viņu šādā vārdā nosaucis

Tik zīmīgi55 ?

Tas, liekas, bijis kāds,

Kas neredzams,

Bet labi nākamību zinādams,

Tai īsto vārdu devis — Helena,

Ap kuru mutuļoja kari, kuru bildināja šķēps.

Tā kuģus, pilsētas

Un karavīrus postā grūda.

No grezniem gultas pārklājiem

Tā devās jūrā, pūšot stipram rietenim,

Un neskaitāmi vairogneši mednieki

Pa airu neredzamām pēdām

Uz Simoentas krastiem, mežiem bagātiem,

Tai nopakaļ traucās,

Lai asinīm izšķirtu strīdu.

Tad dievu nesamierināmās dusmas

Pret Troju vērsās.

Par nonievāto viesmīlību

Un Zevu, sargu mājas pavardam,

Bij jāsamaksā tiem,

Kas svaiņu aizsāktajās dziesmās līgavu

Ar pilnu krūti toreiz sumināja56 .

Tad sirmajai Priama pilsētai

Bij j auna dziesma jamacas,

Kas pauda nebeidzamas asaras un bēdas.

Pēc drausmās asinspirts nu Troja Parīdu

Par neveiksmīgu precinieku saukāja,

Kas pilsoņu dzīvei

Tik asaru plūdus vien nesis.

Kāds vīrs savās mājās

Tā lauvēnu kopa57

Bez lauvmātes piena.

Bij sākumā rāms tas,

Pret bērniņiem mīlīgs

Un sirmgalvjiem tīkams.

Viņš rokās to nesa

Kā zīdaini maigu,

Tas, luncinot asti,

Tik laizīja roku,

Kad Izsalkums māca.

Bet drīzi vien parādās

Iedzimtais tikums:

Tas atmaksā vīram

Kā nevēlams viesis

Un, plosīdams jērus,

Sev cienastu gādā.

Mirkst asinīs māja,

Un vaimanā saime

Par briesmīgo postu.

Tā atriebes priesteris

Izaudzēts mājām

Pēc dievības prāta.

Kad viņa Trojā ieradās,

Tā šķita, ja man sacīt ļauts,

Kā rāma jūra bezvējā,

Kā jauka bagātības rota,

Kā acu valdzinājums liegs

Un mīlas zieds, kas prātu reibina.

Viss pēkšņi mainījās, un rūgts

Bij gals šai laulībai.

Ar Zeva, viesu sargātāja, ziņu

Tā Priamdēliem kļuva netīkama viešņa

Un lika gauži raudāt līgavām58

Kā atriebes dieve.

Kopš laikiem neatminamiem59

Tic cilvēki, ka laime pilnīga

Bez mantiniekiem nomirt nevar

Un pēcnācējus rada sev:

No gaišā likteņa dzimst namam

Tik nebeidzamas likstas vien un posts.

Man domas tomēr citādas:

Tā bezdievība ir,

Kas vairodamās pēcnācējus dzemdē

Tam līdzīgus, kas viņus radījis.

Bet mūžu mūžam bērni brīnišķi

Dzimst taisnīgos namos.

No nozieguma, pastrādāta sen,

Pēc kāda laika ļaudīs nekrietnos

No jauna atkal piedzimst noziegums,

Kad radībām ir stunda situsi,

Un neuzveicams, nepielūdzams dēmons nešķīsts —

Tā Āte, namiem postīgā,

Kas līdzīga vecākiem saviem.

Mirdz Dike piekvēpušās būdās

Un ļaužu taisno dzīvi godā turc0 .

Tā, acis novēršot, no nama bēg,

Ko grezno zelts, ja rokas tajā netīras,

Un dodas turp, kur valda krietnums. Necienī

Tā bagātības viltus varu

Un visu noved līdz galam.

Kaujas ratos ierodas Agamemnons. Aiz viņa sēž Kasandra.

Ratus pavada karavīri.

к. v. Kā tevi sveikt man, valdniek, Trojas sagrāvēj,

Kā godāt tevi, Atrejdēls,

Lai nepārspīlētu neko,

Nedz atrautu, kas priekam pienākas?

Tik ārišķības daudziem rūp,

Kas pārkāpj taisnības mēru. •

Ikviens gan labprāt nelaimīgam līdzi vaid,

Bet sirdi nesniedz sāpes šīs.

Viņš liekulīgi priecājas

Par citu veiksmi, pūloties,

Kaut viņam vaigs ir gaužām drūms,

Tiem veltīt laipnīgu smaidu.

Bet to, kas savu ganāmpulku labi pazīst,

Nekādi maldināt nav iespējams

Ar skatieniem, kas it kā labvēlībā staro,

Tik viltus draudzību paužot.

Kad devies karā tu par Helenu,

Man šķiti visai neprātīgs —

Tev slēpt to netaisos —

Un pārāk nesavaldīgs savā sirdī.

Jo netikli bez kauna atgūt vēlējies

Par vīru dzīvību maksu.

Bet tagad sveicu tos no visas sirds,

Kas visas likstas pārcietuši veiksmīgi.

Ar laiku atšķirt pratīsi, ja vēlēsies,

Tos pilsoņus, kas valstij uzticīgi bij,

Un tos, kas tai darīja pāri.

AGAMEMNONS

Sveikt Argosu un zemes dievus visupirms

Man pienākas. Tie ļāvuši mums atgriezties

Un pilsētu, kur mita Priams, pārmācīt.

Tie lietu izšķīra, ne runās klausoties,

Bet asins urnā savas balsis iemetot

Par iznīcību Trojai un tās cilvēkiem,

Un cerība tik otrai urnai tuvojās,

Jo tukša bija roka, kas tai pieskārās01 .

Vēl tagad ceļas dūmi tur, kur gruvešos

Guļ pilsēta. Pat pelni Ātes viesuļos

Vēl Trojas bagātības dvašu izgaro.

Par to mums klājas dieviem mūžam pateikties,

Ka laupījumu pāri mēram guvām mēs

Un Argas nezvērs02 Trojai galu darīja

Tik vienas sievas dēļ. Šis zirga perējums —

Ar bruņām klātie vīri —, grimstot Plejādām63 ,

Klupt virsū ienaidniekam grasījās, un tad,

Kad mūriem bija pārlēcis, tas varēja

Papilnam karaliskās asins atdzerties.

Lūk, kāpēc dieviem uzvaru šo veltīju,

Bet tavos vārdos klausījos it vērīgi,

Un vienis prātis esmu es ar domām šīm.

Patiešām, maz ir cilvēku, kas neskaužot

Spēj cienīt savus draugus, veiksmi guvušos.

Ja sirdī iezagusies inde — skaudība,

Tā divkārt vairo saslimušā ciešanas:

Kā smaga nasta viņu paša likstas spiež,

Un reizē citu laime viņam gausties liek.

Aiz pieredzes to saku. Labi zinu es,

Kāds sabiedrības spogulis, un ēnas tik

Ir tie, kas liekuļojot tēlo vēlību.

Tik Odisejs, kaut karā devās nelabprāt*4 ,

Man līdzās uzticami skrēja iejūdzies.

Lai miris viņš vai dzīvo vēl, tā liecināt

Par viņu varu es. Nu tautas sapulcē

Par mūsu valsti spriedīsim un dievībām.

Mums jāpanāk ar saviem lēmumiem, lai tas,

Kas mūsu valsti labs, var Ilgi pastāvēt.

Bet tur, kur ārsta roka nepieciešama,

Mēs, labu vēlot cilvēkiem, ar uguni

Vai nazi izskaudīsim kaites perēkli.

Nu došos pilī es pie mājas pavarda

Un sveikšu dievus visupirms, kas ļāvuši

No svešatnes man atgriezties, bet uzvara

Lai arī turpmāk mani neatstāj nekad!

KHtaimnestra IznSk no pils. Viņu pavada kalpones,

nesdamas paklājus un dārgu audumu rltujus.

KHtaimnestra vēršas pie kora.

KL. jfls pilsoņi, ko cienī visā Argosā!

Es nekautrēšos savā mīlā atzīties

Uz vīru — laika gaitā izzūd kautrība,

Kas mājo sirdī. Nevis to jums stāstīšu,

Ko dzirdēju, bet gan par pašas ciešanām,

Kas, viņam cīnoties pie Trojas, nomāca.

Bez vīra mājās vienai palikt sievietei

Jau briesmīgs posts, un kur vēl daudzie vēstneši,

Kas cits par citu atnes ziņas ļaunākas

Un māju bēdu vēstīm pieklaigā! Ja viņš

Tik bieži būtu ievainots, kā dzirdējām

Mēs, mājnieki, ne vienreiz vien, tad vairāk tam

Kā zvejas tīklam acu būtu caurumu.

Un, ja viņš tiešām būtu tikreiz nomiris,

Cik stāstīts, būtu viņš tad otrais Gērions66

Ar miesām trim un, trīsreiz mirstot, lepotos,

Ka trīsreiz zemes villaine to klājusi.

Lūk, šādu šausmu ziņu dē| Jau vairākkārt

Ar varu svešas rokas cilpu raisīja

No mana kakla, ko tā apvijusi bij.

Pievēršoties Agamemnonam.

Tā arī gadījies, ka dēls, kā pieklātos,

Nav līdzās mums, kas ķīla maniem zvērestiem

Un taviem, — Orests. Lūdzams, nebrīnies par te!

Par dēlu Strofijs laipni rūpējas, tavs draugs

No Fokīdas, jo brīdināja mani viņš

No briesmām divējām — no tām, kas Ilijā

Tev draud, un tām, kas rastos tautas nemieros,

Ja tiktu gāzta padome, jo cilvēki

Palaikam pagrūž kritušo ar kāju vēl.

Šī piesardzība sevī viltu neslēpa.

Vairs neplūst asaras man neapturami —

Nevienas lāsītes nav acīs sausajās.

Tās iekaisušas, naktis vadot bezmiegā,

Kad raudāju pēc tevis, vērojot mūždien,

Vai lāpas nav vēl iedegtas, bet veltīgi.

No miega trūkos, oda spārnu vēcieniem

Ap mani sīcot. Sapņoju, ka ciešanu

Tev vairāk ir par miega mirkļu ilgumu.

Kad pārciests viss un sirdi bēdas nespiež vairs,

Es vīru cildināšu. Ganāmpulkam viņš

Ir uzticamais suns, viņš kuģiem enkurs drošs

Un stiprais augstā jumta balsts, dēls vienīgais

Viņš tēvam ir, krasts jūrniekam, kas negaidot

Tam rādās, diena saulaina pēc negaisa

Un strauta čalas ceļiniekam slāpstošam.

Cik brīnišķi, ka gals nu visām nelaimēm!

Patiešām cienīgs šādas uzslavas mans vīrs!

Neviens lai neskauž mūs, jo esam cietuši

Bezgala daudz. Un tagad izkāp, mīļais draugs,

No kaujas ratiem, tikai tā, lai neskaras

Pie zemes kājas šīs, kas Troju samina.

Ko kavējaties, kalpones, kam liku es

Šeit zemi nosegt paklājiem? Lai tūdaļ pat

Ceļš būtu purpurklāts! Tad Dike ievedīs

To mājoklī, kas viņu pārsteigs66 . Pārējo

Es, noguruma nesalauzta, paveikšu,

Kā taisnība to prasa, dieviem palīdzot.

Kalpones Izklāj zemē paklājus.

AG - Tu, Lēdas meita67 , manas dzimtās mājas sargsl

Pārlieku gara tava runa, līdzīga

Tā manai prombūtnei. Bet īsta uzslava —

Šāds gods no svešām lūpām tikai skanēt drīkst.

Un vispār, nevajag tev mani apveltīt

Ar sievu greznumiem un, zemē metoties,

Kā barbaru sveikt68 skaliem vārdiem glaimīgiem,

Nedz noklāt ceļu paklājiem, jo skaudību

Tas rada. Tikai dievus vien tā godāt Jauts.

Pa raibiem audumiem šeit soļot brīnišķiem

Es, būdams mirstīgais, bez bažām nevaru.

Kā cilvēku, ne dievu mani godini,

Jo vārdos dažādos sauc greznu paklāju

Un kājslauķi! Būt necilam ir lielākā

No dievu dāvanām. Par laimīgu tik to

Mēs drīkstam saukt, kas savu mūžu laimē beidz.

Tev saku, — prāts, tā darot, mierīgs nebūtu.

kl. Jel nepretojies, lūdzams, tam, ko vēlos es!

ag. No savām domām neatteikšos, tici man!

kl. Vai darīt tā aiz bailēm dieviem solīji?

ag. Aiz pārliecības darīšu, kā sacīju.

kl. Kā, tavuprāt, pēc veiksmes Priams rīkotos?

ag. Viņš soļotu, man šķiet, pa grezniem paklājiem.

kl. Tad arī tu no ļaužu paļām nebaidies!

AG. Ir tautas balsij tomēr liela nozīme.

kl. Tik tādu neskauž, skaudības kas necienīgs.

ag. Pēc strīda tiekties sievietei gan neklājas.

kl. Bet veiksmīgajam klājas kādreiz piekāpties.

ag. Vai šāda uzvara tev strīdā mīļa būs?

kl. No laba prāta ļauj man tajā uzvarēt!

ag. Nu labi! Ja tā vēlies, lai kāds atraisa

Man tūdaļ apavus, kas soļu kalpi ir!

Un, staigājot pa dievišķīgo purpuru,

Lai neķer mani skaudīgs skats no tālienes!

Es baidos namam kaitēt, mantu izšķiežot,

Un savām kājām mīdīt dārgos audumus.

Par to nu gana!

Rādot uz Kasandru.

Laipni svešo jaunavu,

Ko redzi, ieved mājās! Dievi vēlīgi

To uzlūko, kas varu maigi izmanto.

Neviens jau labprāt nepakļaujas verdzībai.

Šī meitene kā zieds starp kara trofejām,

Kā karaspēka dāvana man sekoja.

Un tagad, tevis pierunāts, uz purpura

Es kāju speršu, savā pilī ieiedams.

Nokāpis no ratiem, lēnām dodas uz pils vārtiem.

kl. Vai juru izsmelt kādreiz būtu iespējams?

Та mūžam purpursulu sevī atjauno69 ,

Kas zelta cenā, dārgo drānu krāsvielu.

Tās, valdniek, pilī diezgan, dieviem palīdzot,

Jo nabadzību mūsu mājas nepazīst.

Es neskaitāmas drānas samīt solītos,

Ja liktu orākuls, par tavu dzīvību

Un atgriešanos dieviem šādi tencinot.

Ja sakne vesela, zeļ arī lapotne

Un mājai ēnu sniedz pret Suņa zvaigznāju70 .

Tu atgriezies pie sava nama pavarda,

Un pašā ziemā atgriezusies vasara.

Kad vīnu Zevs no zaļām ogām gatavo71 ,

Tad mājā ienāk vēsums, tiklīdz parādās

Tās sienās atkal saimnieks, veiksmi guvušais.

Zev, Zev Visvarenais! Ko lūdzos, piepildi

Un savā ziņā pārņem to, kas veicams tev!

Aiz Agamemnona ieiet pilī.

ко. Kāpēc gan šie briesmu tēli

Neatstāj no sirds,

Ko baiga priekšnojauta māc?

Bez aicinājuma, bez algas mana dziesma

Likteni vēstī.

Kāpēc neaizgaiņā tos

Kā neiztulkojamu sapni

Paļāvīga drosme,

Goda vietu ieņemot sirdī?

Ilgs aiztecējis laiks,

Kopš, raisot tauvas,

Krasta smiltis pacēlās gaisā,

Kad karavīri ar kuģiem

Uz Hiju devas.

Paša acīm atgriešanos vēroju,

Liecnieks tai būdams.

Un tomēr mana dvēsele,

Neviena nemācīta, dzied bez liras

Erīniju skumjo dziesmu.

Dvēselē nav gaišās ticības,

Cerību iedvestas.

Sirds mani neviļ:

Neprātīgā virpulī tā lēkā,

Piepildījumu gaidot

Taisnīgām bažām.

Es lūdzos, lai tās veltīgas

Un nepiepildītos

Nemūžam!

Labu labai veselībai

Briesmas draud, jo līdzās mājo

Slimība, kas spēj to sagraut.

Laimes kuģis, ieturēdams

Pārāk taisnu kursu, uzbrauc

Klintij, kas zem ūdens, viegli.

Bet, ja gādība par mantu

Liek pār bortu daju izmest72 ,

Visa māja bojā neiet,

Kaut to nedienas un likstas

Vajā — kuģis dzelmē negrimst.

Dižā Zeva dāvanas —

Dāsnā druvu svētība —

Padzen mokošo badu.

Tiklīdz zeme uzsūkusi

Tumšās asinis, vairs nevar

Atgriezt tās ar buramvārdiem.

Vai tad tam, kas prata pārvest

Mirušos no ēnām, nav to

Liedzis Zevs73 , mums labu vēlot?

Ja tik dievu griba katram

Nenoteiktu viņa vietu,

Drīzi vien sirds pāri plūstu,

Aizsteidzoties mēlei priekšā.

Taču tagad tumsā dobji

Dun tā, trīcot spalgās sāpēs.

Cerības tai nav, ka spēs

Padomu rast derīgu

Nemierpilnajās krūtīs.

Klltaimnestra atkal Iznāk no pils.

kl. Tu arī ienāc, KasandraI Tev saku to!

Zevs mūsu namā atļāvis tev žēlīgi

Ar mājiniekiem dalīt svēto ūdeni

Un vergu pulkā stāvēt līdzās ziedoklim.

No ratiem nokāp zemē, atmet lepnību!

Pat Hērakls, stāsta, kādreiz pārdots nebrīvē74

Un tur no sūrās vergu maizes pārticis.

Ja kādu piemeklējis bargais liktenis,

Tad liela laime tikt pie kungiem, bagātiem

Jau izsenis76 . Kas necerēti turīgs kļūst,

Mēdz būt pret vergiem pāri mēram nežēlīgs.

Pie mums tu visu saņemsi, kā pieklājas,

к. v. Ar tevi viņa skaidriem vārdiem runāja.

Tai klausi, liktenīgā tīklā gūstīta,

Ja vēlies paklausīt! Bet laikam nevēlies.

kl. Ja viņa neprot, bezdelīgai līdzīgi,

Vien barbarmēlē runāt76 , piekļūt centīšos

Ar saviem vārdiem sirdij un to pierunāt.

K. v. Tās padoms labi atbilst tavam stāvoklim,

Un tāpēc klausi, atstāj ratu sēdekli!

kl. Nav laika man pie vārtiem ilgāk kavēties.

Jau upurlopl galda nāves triecienu

Pie ziedokja, kas nama sirdī atrodas.

Ja vēlies paklausīt, tad nevilcinies vairs!

Bet, ja tu manus vārdus saprast nevari,

Ar zīmēm izsakies, kā mēdz to barbari,

к. v. Labs tulks tai vajadzīgs, man šķiet, jo līdzinās

Tā uzvedībā zvēram, tikko gūstītam.

kl. Tā tiešām prātā jukusi un apmāta,

Ja, nākdama no Trojas, tikko kritušās,

Vēl neprot savus grožus paciest, iekams nav

Tai slepkavīgo dusmu putas plakušas.

Vairs runādama pazemoties nevēlos!

к. v. Man viņas žēl, un tāpēc dusmot nevaru.

Šos ratus atstāj, nelaimīgā, uzņemies

Nu jauno jūgu, piekāpdamās liktenim!

KASANDRA

Vai man! Vai!

Ai, Apollon, Apollon!

к. v. Kam vaimanā tu, Apollonu piesaucot?

Šim dievam netīk sēru dziesmās klausīties.

KA. Vai man! Vai!

Ai, Apollon, Apollon!

к. v. Tā atkal piesauc dievu, viņu zaimojot.

Nav Apollonam vietas (aužu vaimanās.

Kasandra nokāpj no ratiem un pievēršas Apollona

tēlam pie pils vērtiem.

ka. Ai, Apollon, ai, ceļu dievs!

Ai, Apollon, mans posts77 !

Nu otrreiz grūd tu mani postā drausmīgā!

к. v. Šķiet, pašas nelaimi tā taisās pareģot,

Jo arī verdzībā vēl dzīvs ir dieva spēks.

ka. Ai, Apollon, ai, ceļu dievs78 !

Ai, Apollon, mans posts!

Kurp mani atvedi? Kas šajā namā mīt?

K. v. Te Atrejdēli valda. Tev, ja nezini,

To saku. Šaubīties par to tev nevajag.

KA. Vai man!

Šis nams ir dieviem nīstams. Liecnieks bijis tas

Gan brāļu asinīm, gan galvām nocirstām79 .

Tā cilvēkkautuve, kur zeme asnīs mirkst!

к. v. ir medībsuņa smalkā oža svešniecei,

Tā asins pēdas visur meklē cītīgi.

ka. Vai man!

Šiem lieciniekiem ticu. Lūk, tur bērniņi,

Kas drausmi kliedz, kad nazis gabalos tos cērt;

Tur viņu cepto miesu apēd pašu tēvs80 !

к. v. Mums tava reģes slava labi zināma,

Bet nevajag mums zintnieka nekāda šeit.

ka. Vai man! Kas viņai padomā?

Kāds drausmīgs noziegums?

Jā, drausmīgs noziegums tai atkal padomā —

Nepanesams draugiem,

Nelabojams. Tālu,

Tālu ir palīgi!

K. v. Nav saprotami man šie pareģojumi,

Bet pārējais ir zināms visai pilsētai.

ka. Ai, neliete, ko dari tu?

Tu vīru, kas ar tevi gultu dalījis,

Uz peldi vadi. Bet pēc tam?

Notiksies tas ātri,

Kāri snaikstās rokas,

Viena pēc otras!

к. v. Vēl nesaprotu it neko, jo mīklām šīm

Tik seko jauni zintējumi miglaini.

ka. Ai, šausmas! Kas tur parādās?

Vai tiešām Aīds tīklu met?

Nē, īstais tīkls ir sieva, viņa — slepkava!

Lai nesātīgais bars81 , tik tuvais dzimtai,

Gavilē

Par upuri, kas akmens krusas nāvi pelna!

к. v. Kam gribi erīniju balsis modināt

Šai pilī? Dzirdēt vārdus šos nav tīkami.

ко. Stingst dzīslās asinis, tāpat kā tam,

Kas skata dzīves gaismas starus rietošos,

Kad viņu ķēris šķēps

Un tuvu jo tuvu ir nāve.

ka. Bet, lūk, kas tur? Jel sargies govs!

Tā vērsi drānās sagūsta

Ar viltību, tad melniem ragiem bada to;

Šis nogrimst tvertnes ūdenī. Par nāvi

Stāstu tev,

Kas viņu pārsteigs nodevīgā peldē.

к. v. Kaut arī reģu vārdus tulkot neprotu,

Man tomēr skaidrs, ka viņa vēstī nelaimi.

ко. Vai vispār orākuli kādreiz cilvēkiem

Ko labu solījuši? Tik ar nelaimēm

Mūs baidīt mēdz

Pareģu daudzvārdu māksla.

KA. Vai man! Vai!

Kāds mani, nelaimīgo, gaida liktenis!

Kur mani, nelaimīgo, esi atvedis?

Nav šaubu, tur, kur viņam82 līdzās nomiršu.

ко. Tu trako, dieva apmāta,

Un sērās skaņās pati sevi apraudi.

Tā brūnā lakstīgala skumju sirdi

Bez mitas «Itlj, Itij!» sauc83 ,

Par savu dzīvi gaužoties,

Pārlieku bagāto bēdām.

KA. Vai man! Vai!

Kāds dziedātājai lakstīgalai liktenis84 !

To dievi spalvās tērpuši, un vada tā

Bez rūpēm savu dzīvi un bez asarām,

Bet dubultasmens cirtiens nolemts man.

KO- No kurienes pār tevi nākusi

Šī dievišķīgā spēja mokošā?

Tu šaušalas mums dziedi drūmā meldijā,

Bet reizē spalga tava balss.

Kā zini dieva ceļu tu,

Kas liek tev nelaimi vēstīt?

ka. Ai, Parīd, Parīd! Tavas kāzas

Bij iznīcība tavējiem.

Ai, Skamandr, dzimtās zemes upe,

Pie kuras krastiem, tevis lolota,

Es, nabadzīte, uzaugu!

Nu drīzi Kokītas un Aherontas83 krastos

Man pareģot nāksies.

ко. Ko sacīji? Pavisam skaidri vārdi šie,

Pat bērns tos saprast varētu.

Kā čūskas sadzelts, stingstu sāpēs

Par tavu sūro likteni,

Un, dzirdot tavas žēlabas,

Pār miesu skrien tirpas.

ka. Ai, bēdas, bēdas! Mana Ilija

Vairs tikai postaža!

Cik ganāmpulku tēvs nav ziedojis,

Lai glābtu mūrus, dlevībāml

Bet paglābt nespēja nekas

No posta Troju. Arī es, kaut sirds vēl karsta,

Zemē drīz ļimšu.

ко. Ar iepriekšējo saskan tas, ko runāji.

Kāds naidīgs dēmons, uzguldams

Ar savu svaru milzīgo,

Liek ciešanas tev sludināt,

Kas asaras un nāvi nes.

Bet kā gan viss beigsies?

ka. No brīža šā vairs mani vārdi neslēpsies

Aiz plīvura kā laulājama līgava.

Ar vēja spārniem skaidri pretī rītausmai

Tie pacelsies. Kā jūras vilnis uzbangos

Pret sauli nelaimes un bēdas, lielākas

Par šīm. Neko jums mīklās nevēstīšu vairs.

Jūs liecinieki esiet man, ka uzošņāt

Es seno asinsdarbu pēdas spējīga.

Šo namu vēl nekad nav koris atstājis,

Kas saskanīgs, ne daiļskanīgs, jo lāstu dzied 8G .

Lai būtu drosmīgāks, tas asins sadzēries.

Šis bars nav padzenams un māju nepamet:

Ir erīnijas, dzimtas atriebējas, tāsi

Tās pili neatstāj un dziedāt nerimstas

Par ziegu pirmo87 , vīram lāstus kraudamas,

Kas apgānījis brāļa laulību88 , bet pats

Bij nelaimīgs. Vai mana bulta mērķi ķer

Vai garām lido? Un vai viltus reģe es,

Kas vārtu priekšā tukšu maļ? Nu apzvēri,

Ka it neko par dzimtas kaunu nezini!

к. v. Kā varētu kļūt zvērests, kaut visstingrākais,

Par glābiņu? Es brīnos, kā gan svešniece,

Kas uzaugusi viņpus jūras, spējīga

Kā aculieciniece visu izklāstīt.

ka. Šo uzdevumu uzticējis reģis Foibs.

к. v. Vai Apollons uz tevi mīlā iedegās?

ka. Jā gan. Bet kauns līdz šim man bija atzīties,

к. V. Mēdz klīrēties dažs labs, kam laime uzsmaida.

ka. Viņš mīlas alkās mani iegūt kāroja,

к. v. Un tu, kā notiek parasti, tam atdevies?

KA. Es Apollonam solījos, bet vīlu to.

к. v. Vai tev jau dievišķīgā spēja piemita?

ka. Jau visas bēdas pareģoju pilsoņiem.

K. v. Un savās dusmās tevi nesodīja Foibs?

ka. Neviens man neticēja vairs, kopš pievīlu,

к. v. Mums gan šķiet visai ticami, ko sludini.

ka. Vai man! Vai man! Ai, nelaime!

Jau mani atkal pārņem mokas drausmīgās,

Ko zintēšana vieš!

Vai viņus redzat? Tos tur maziņos, kas sēž

Pie jūsu pils un sapņu rēgiem līdzīgi?

Šos bērnus nokāvuši viņu tuvākie.

Tiem saujas pilnas gaļas — pašu miesa tā,

Tur arī viņu iekšas ir un aknas. Ai,

Cik baisma barība, ko bauda viņu tēvs!

Nu atriebības domas lauva perina,

Kas, gļēvi mājās palicis89 , pa gultu vien

Tik valstījās, pret pārradušos saimnieku90 —

Nest vergu jūgu dievi man ir lēmuši.

Bet flotes vadonis, kas pīšļos Iliju

Ir notriecis, pat nejauš, kādu galu tam

Šīs ienīstamās kuces mēle gatavo,

Pārlieku medainā, kā Āte viltīgā.

Cik nekaunīgi — sieva vīru slepkavo!

Tā kādam zvēram derdzīgam ir līdzīga,

Bet kādam gan? Vai divgalvalnam rāpulim

Vai Skillai91 — kuģu ļaužu nāvei? Postā grūž

Šī neprātīgā pekles māte savējos

Bez žēlastības. Kā gan gavilēja tā,

šī bezkauņa, kā uzvarētājs kaujlaukā!

Tās prieks, ka sveiks un vesels vīrs ir atgriezies,

Bij liekulīgs. Vienalga man, ja neticat,

Jo notiks viss, kam jānottek. Tu mani drīz

Par pārāk patiesīgu reģi atzīsi,

к. V. Ka Tiests paša bērnu miesu apēda,

To saprotu un šausmās stingu, klausoties

šai stāstā neizpušķotā. Bet pārējais,

Ko dzirdēju, bez gala mani mulsina.

ka. Kā nomirs Agamemnons, pats tu redzēsi,

к. v. jel klusē, nelaimīgā! Mēli apvaldi!

ka. Neviens nav spējīgs novērst to, ko sludinu,

к. v. Ja tā ir lemts, bet. lai šis brīdis nepienāk!

KA. Tu dievus lūdz, bet tie tur nāvi perina!

к. v. Kas ir šis vīrs, kas noziegumu gatavo?

KA. Tu gaužām aplam manus vārdus saprati,

к. v. Tik neaptveru, kā to paveiks slepkava.

ka. Vai nerunāju skaidrā grieķu mēlē es?

K - v - Tāpat kā Delfu orākuli neskaidrie.

KA - Jau atkal drudzis sagrābj manus locekļus.

Ai, Apollon, ai, gaismas valdniek! Vai man! Vai!

Šī divkājainā lauvene, kas dalīja

Ar vilku gultu dižā lauvas prombūtnē,

Tā mani nokaus, nabagu! Kad gatavos

Šī indi, arī man tās naida tiesa tiks.

Trin viņa vīram zobenu un dižojas,

Ka maksās viņš par to, ka mani atvedis,

Ar asinīm. Kam nēsāju es zizli vēl

Un reģes saiti pašai sev par apsmieklu?

Pirms dodos nāvē, tevi salauzīšu es.

Salauž pareģes zizli un, noraudama no galvas saiti,

lo nosviež zemē.

Prom, prom! Lūk, zemē guļat. Tā jums tencinu.

Nu kādu citu apveltiet ar nelaimi!

Pats Apollons man norauj reģes apģērbu;

Viņš noskatījās mierīgi, kā zobojās

Par mani, šajās drānās tērptu, naidnieki

Un labie draugi — šeit tie bija vienoti.

Man nācās paciest to, ka mani saukāja

Par klaidoni un ubadzi, par badmiru.

Nu mani reģis92 , reģes spējas dāvājis,

Šai nāves stundai pretī šurpu atvedis,

Un negaida vairs mani tēva ziedoklis,

Bet bluķis, slacīts manām siltām asinīm.

Tak neatriebtai dievi nomirt neatjaus —

Nāks tas, kas nesīs atmaksu par mani. Dēls

Gan māti nonāvēs, gan tēvu atriebt steigs.

Viņš trimdinieks, jo izraidīts no zemes, bet,

Kad pārnāks, dzimtas posta celtni vainagos;

Šurp atvedīs to lūgdamies tēvs nokautais.

Bet kāpēc gan es gaužos, lejot asaras?

Es savām acīm Troju krītam redzēju,

Un tagad tie, kas pieveikuši īliju,

Pēc dievu prāta paši tādu galu rod!

Es būšu stipra, nāves ceju iedama,

Ko dievi lēmuši ar lielo zvērestu.

Es sveicu durvis šīs kā vārtus Aīdā!

Tik vienu lūdzos es: lai cirtiens būtu labs

Un, vieglu nāvi nesot, plūstu asinis,

Tad plakstus, neraustoties mokās, aizvēršu,

к. V. Ai, nelaimīgā sieviete, ai, viedīgā!

Daudz pavēstīji mums. Ja tiešām zināms tev,

Kāds gaida gals, tad kāpēc dodies mierīgi,

Kā dzīvnieks, dievu skubināts, pie ziedokļa?

KA. Nav, draugi, glābiņa, kad notecējis laiks!

к. v. Bet īpašs svars ir dzīves mirklim pēdējam.

KA. Ir stunda situsi! Bēgt — niecīgs guvums man.

к. v. Tu esi mierīga, jo drosmīga tev sirds.

ka. Neviens, kas laimīgs, nedzird šādu uzslavu,

к. v. Mirt goda pilnā nāvē laime cilvēkam.

KA. Ai, nelaimīgais tēvs! Ai, bērni cildenie!

Viņa tuvojas pils vārtiem, tad šausmās atkāpjas.

к. v. Kas noticis? Kam atkāpies tu izbīlī?

KA. Ai, kādas šausmas!

K. v. Ko šausminies? Vai tavu sirdi bailes māc?

KA. Sis nams dveš nāvi, svaigi lietas asinis!

к. v. Nu protams! Ziedoklī tā kautie lopi ož!

ka. Nē, kā no kapa uzvēdīja smaka šī.

к. V. Nav Arābijas smaržas tās, ko mini tu.

ka. Es eju. Aīdā vēl Aganiemnonu

Un sevi žēlošu. Bet dzīvots gana ir!

Ai, draugi!

Es bailes nedrebu kā putniņš krūmājā —

Tam liecinieki esiet jūs, kad nomiršu

Un sieva samaksās ar savu dzīvību

Par mani, vīrietis — par vīru nokauto!

So dāvanu kā viešņa mirstot izlūdzos,

к. v. Cik skumjš gan, nabadzīte, reģes liktenis!

KA. Vēl vienu vārdu vēlos bilst, ne skandināt

Sev raudu dziesmu: skatot staru pēdējo,

Es lūdzu Hēliju, lai rodas atriebējs,

Kas slepkavām par mani arī atmaksā,

Par verdzeni, kas mira nepretodamās.

Ieiet pili.

к. V. Cik sūrs gan cilvēkiem ir mūžs! Jau ēniņa

Spēj viņa laimi aptumšot, bet nelaimē

Viegls mitra sūk|a pieskāriens dzēš rakstīto.

Par to es vairāk skumstu kā par pārējo.

ко. Nekad nav laimes diezgan cilvēkiem,

Neviens to projām neraida

No bagātajām mājām, sacīdams:

«Vairs mūsu mājā nerādies!»

Lūk, viņam nemirstīgie ļāvuši

Gāzt pīšļos Trojas pilsētu

Un mājās pārnākt, dievu lolotam.

,

Del tagad senču grēkus izpērk viņš,

Par citu nāvi maksājot ar dzīvību,

Un jaunas nāves tam sekos.

Kurš mirstīgais, to dzirdot, leposies,

Ka viņa dēmons to no likstām pasargās?

Л(; - РШ kliedzot.

Ai! Mani ķēris drausmīgs cirtiens! Jāmirst man!

к - V. Apklustiet! Kas nāves šausmās iekliedzās tur ievainots?

ag. Ai! Vai man! Vai! Nu mani ķēris cirtiens jauns!

к. V. xaS| kas kliedza, bija valdnieks. Noziegums jau pastrādāts!

Tagad, draugi, jāapspriežas, jāpieņem mums lēmums drošs.

ATSEVIŠĶI KORA DALĪBNIEKI

— Jums savas domas pateikšu: uz šejieni,

Uz pili, tautu ziņnesis lai aicina!

— Nē, paši tOdaj rokā tversim zobenu

Un pilī noskaidrosim īsto stāvokli!

— Es tāpat domāju un balsoju par to,

Ka jārīkojas. Kavēties vairs nedrīkstam.

— Ir skaidri redzams: tikai pirmais solis tas,

Lai mūsu valstij tirāniju uzspiestu!

— Mēs velti laiku zaudējam, šie darbojas

Un zobojas par gudriniekiem tū)īgiem.

— Nudien, es nezinu, ko lai jums iesaku.

Kas darbojas, tam arī viss ir jāapsver.

— Sai domai pievienojos, taču nezinu,

Kā vārdiem atkal varam uzcelt mirušo.

— Vai tiešām, baidoties par savu dzīvību,

Mums liekties valdniekiem, kas namu kaunā liek?

— Tas panesams nekādi nav, tad labāk mirt,

Jo nāve maigāka kā tirānijas jūgs.

— Bet vai tad viņa kliedziens vien jau pierāda,

Ka valdnieks nav patiešām vairs starp dzīvajiem?

— Tik tas, kas visu labi zina, sašust drīkst.

Jo minējums un zināšana nav tas pats.

к. v. Šis padoms šķiet man visu labākais: vispirms

Mums jāuzzin, kas noticis ar Atreidu.

Kad vlņ) grib doties pili, atveras pils vārti un

k|fist redzami Agamemnona un Kasandras līķi. No pils

Iznāk Klitaimnestra.

kl. Daudz pirmīt runāju, kā mirklis prasīja,

Bet nesarkdama tagad teikšu pretējo.

Kā citādi lai naidniekiem, kas izliekas

Par draugiem, viltu vērpt? Tiem tīklu uzcejam

Jo augstāku, lai pārlēkt nespēj medījums.

Jau ļoti sen man padomā šis cīniņš bij,

Nu, kaut gan vēlu, vainago to uzvara.

Turpat, kur cirtu, stāvu vēl. Ir paveikts darbs!

To — neliegšos — es veicu tā, ka nebija

Ne aizsargāties iespējams, ne vairīties.

Kā zvejas tīklā, kuram nevar izslīdēt,

To sagūstīju greznā nāves apmetnī.

Es divreiz cirtu tam, un divreiz iekliedzās

Viņš saļimstot. Vēl trešoreiz tam Iecirtu,

Kad bija viņš jau pakritis. Tā pateicos

Es Zevam Glābējam, kas valda pazemē.

Kad garu izlaida viņš krizdams, šļācās tam

No rīkles sārta asins strūkla spēcīga,

Un tā man tumša asins lāse uzkrita.

Ne mazāk priecināja manu sirdi tā

Kā Zeva valgme tīrumu, kad vārpas riest.

Lūk, cienījamie vīri, kā viss notika.

Ja varat, priekam ļaujieties! Es līksmošu!

Ja klātos vīnu prieka ziedam līķim liet,

Tas šoreiz būtu taisnīgi, jā, vairāk vēl

Kā taisnīgi. Viņš nelaimpilnu dzērienu

Mums sajauca, bet pašam nācās izdzert to.

к. v. Par tavu nekaunīgo mēli brīnāmies.

Kā vari vēl pie vīra līķa dižoties!

kl. Kā neprātīgu sievu mani iebaidīt

Jūs vīst gribat. Taču sirdi mierīgu,

Kā zināt, saku jums — nu alga viena man,

Vai slavēsit vai pelsit: Agamemnons šeit,

Mans vīrs, ar šo te labo roku notriekts guļ.

To prasmīgs meistars paveicis. Lūk, tā tas ir!

ко. Kādas ļaunas zāles,

Zemes klēpī barotas,

Kādu ļaunu indi,

Jūras dzīlēs dzimušu,

Baudīji, ka uzdrīkstējies

Nest šo upuri un tautas

Lāstu nievāt? Atstāj valsti,

Visu nīstā sieviete!

kl. No dzimtenes tu mani vēlies izraidīt,

Lemt ļaužu lāstam, visas tautas ienaidam,

Bet vīram šim nekas tev nebij pārmetams,

Kas, ziemeļvētras nomierināt gribēdams,

Ne acu nepamirkšķinājis, nokāva

Pats savu meitu, mana klēpja dārgumu,

Kā jēriņu no ganāmpulka bagātā.

Vai nebūtu gan viņš no zemes padzenams,

Lai savu vainu izpirktu? Bet toties man

Jūs bargi soģi esat. Draudiem atbildot,

Jums sacīt vēlos: pakļauties es gatava,

Ja cīņā bruņotā jūs mani pieveiksit.

Bet būs, kaut visai vēlu, nākt pie prāta jums,

Ja notiksies pēc dieva gribas otrādi.

KO. Cik tu, sieva, augstprātīga!

Valoda cik Iepnīga!

Asins tvanā trako tu,

Pierē sārta lāse mirdz!

Taču pazaudēsi draugus,

Ļaužu acīs zudīs cieņa,

Būs tev jāmaksā par katru

Triecienu ar triecienu!

kl. Nu klausieties, kas liecinieki zvērestam!

Pie Dikes zvēru es, kas meitu atrieba,

Pie erīnijas, Ātes, kurām nokāvu

So vīru. Neienāks nemūžam baiļu rēgs

Sai pilī, kamēr neļaus izdzist ugunij,

Man labu vēlot, Aigists mūsu pavardā.

Viņš manai drosmei spēcīgs vairogs. Lūk, kur vīrs,

Kas sievai pāri darījis pie Ilijas,

Ar Hrīsejmeitām lakstodamies93 . Līdzās tam

Guļ viņa gūstekne, lūk, šī te pareģe.

Tā viņam bija gaišredzīga draugaļa,

Kas tagad vīram uzticīgi blakus guļ,

Tāpat kā kuģī. Abi saņēmuši to,

Ko pelnīja. Te redzams viņš un arī tā,

Kas dziedāja pirms nāves, gulbim līdzīgi,

Vēl dziesmu pēdējo. Viņš savu drostalu

Pats veda šurp kā rotu manai uzvarai.

ко. Kaut nāve ātri atsteigtos un atnestu

Bez ciešanām

Un ilgas vārgšanas

Mums mieru mūžīgu,

Jo ļimis mūsu aizsargs vēlīgais.

Daudz cietis tas par sievieti94 ,

No sievietes rokas viņš kritis.

Ai, neprātīgā Helena!

Tu viena daudzas, neskaitāmas dzīvības

Pie Trojas mūriem postam lēmi.

Nu vainagoji darbu neaizmirstamo

Ar nenomazgājamām asinīm.

Jau toreiz nesaticību tu mājās sēji,

Vīram nelaimi nesot.

KL - Nav jāpiesauc tev nāve tāpēc vien,

Ka tevi nospiež tas, ko darīju.

Un nedusmo tu arī Helena!

Kā slepkavai, kas, postā grūzdama

Bez skaita danajiešu dzīvības,

Mums cirta drausmīgas brūces!

ко. Ai, dēmon, kam tu mūsu namu piemeklē

Un abus

Tantaldzimtas brāļus 95 ?

Ar sievietēm, kam tikumi

Ir vienādi96 , pār mani valdi sāpīgi.

Kā nīstams krauklis tupi tu

Uz kritušā, uzvaru ķērcot.

Ai, neprātīgā Helena!

Tu viena daudzas, neskaitāmas dzīvības

Pie Trojas mūriem postam lēmi.

Nu vainagoji darbu neaizmirstamo

Ar nenomazgājamām asinīm.

Jau toreiz nesaticību tu mājās sēji,

Vīram nelaimi nesot.

KL - Nu mēle pauda domu pareizo,

Kad dzimtas dēmonu visspēcīgo

Tu minēji, jo asins alkas viņš

Ir šajās sirdīs dziļi guldījis,

Un, pirms vēl vecās brūces dziedētas,

Jau atkal plūst asinis svaigas.

KO. Patiešām, garu drausmīgu,

Sim namam naidīgu, tu daudzini.

Cik baisma slava dēmonam,

Kam posta gana nav nekad!

Vai man!

Te Zeva roka, Zeva prāts!

Kas gan bez Zeva noris pasaulē?

Kas šeit bez dievu ziņas noticis?

Ai, karali, mans karali!

Kā lai es tevi apraudu,

Ko sirdij mīlošai tev bilst?

Tu, zirnekļtīklā sagūstīts,

No dzīves izrauts zaimīgi.

Vai mani Cik necienīgas cisas šīs

Tev, nodevīgā nāvē kritušam

No ieroča, abējup asā.

KL. Tas esot, saki, manu roku darbs,

Bet, ka es sieva Agamemnonam,

Man pārmest nedrīksti. Tik miruša,

Ko redzi zemē, sievas izskatā

Ir Atreja, šā ļaunā saimnieka

Sensenais nežēlīgais atriebējs

Par bērniem varoni kāvis97 .

KO. Ka vainas tev nekādas nav

Šai slepkavībā, kas to pierādīs?

Un kā? Jā, kā? Tev senču lāsts

Būt palīgs tikai varētu.

Trauc Arējs negantais

Pa radniecīgas asins straumēm

Un nestāj, kamēr atmaksājis nav

Par aprīto bērniņu asinīm.

Ai, karali, mans karali!

Kā lai es tevi apraudu,

Ko sirdij mīlošai tev bilst?

Tu, zirnekļtīklā sagūstīts,

No dzīves izrauts zaimīgi.

Vai man! Cik necienīgas cisas šis

Tev, nodevīgā nāvē kritušam

No ieroča, abējup asā.

KL. Nē, nav viņš kritis nāvē zaimīgā,

Nedz viņa liktenis tā necienīgs.

Vai nebija tas viņš, kas ienesa

Šais mājās nodevīgi nelaimi?

Ja taisnīgi pret Ifigeniju

Viņš rīkojies, šo manu atvasi,

Tad arī tas, ko cietis, taisnīgi.

Lai pārāk nelielās viņš Aīda,

Jo pļauj tik to, ko ir sējis!

ко. Nav padoma man vairs, un nevaru

Rast glābiņu. Grūst nams,

Un nezinu, kur patverties.

Es trīcu — nepil lāsēm vairs,

Bet asins lietus gāze jumtu šausta,

Un atkal atriebei trin zobenu

Uz jaunas galodas liktens.

Ai, Zemes māt! Kam nepieņēmi mani tu,

Pirms sudrabotā vannā skatīju

To guļam?

Kas viņu apglabās? Kas apraudās?

Vai tiešām tu, kam cēlās roka vīru slepkavot,

Tam sēru dziesmu skandināsi, sniegdama

Par dižiem darbiem mīlas dāvanas bez mīlas?

Kas cildā vīra slavu teiks

Pie kapa kopas, asarām

Ar skaidru sirdi to slakot?

KL - Par to tev raizēties vis neklājas.

No manām rokām kritis viņš;

To glabāsim,

Ne mājinieku raudām atskanot,

Bet paša meita Ifigenija,

Kā klājas, priecīga

Tam prelī steigs94

Uz straujās bēdu upes braslu"

Un sirsnīgi apskaujot skūpstīs.

ко. Te pārmetums ar pārmetumu sastopas,

Un grūti Izšķirt, kur ir taisnība.

Tam sit, kas sitis; samaksā, kas nokāvis.

Un, kamēr savā tronī valda Zevs,

Būs spēkā likums šāds: «Kas vainīgs, tam būs ciest.»

Kas spēs gan lāsta sēklu iznīdēt?

Ar ziegu dzimtas saites nesaraujamas.

Ai, Zemes māt! Kam nepieņēmi mani tu,

Pirms sudrabotā vannā skatīju

To guļam?

Kas viņu apglabās? Kas apraudās?

Vai tiešām tu, kam cēlās roka vīru slepkavot,

Tam sēru dziesmu skandināsi, sniegdama

Par dižiem darbiem mīlas dāvanas bez mīlas?

Kas cildā vīra slavu teiks

Pie kapu kopas, asarām

Ar skaidru sirdi to slakot?

KL ' Nu beidzot patiesību teici tu.

Ar Pleistenīdu 100 dēmonu es līgumu,

To apzvērot, līgt gatava. Lai rimstas viņš,

Kaut arī vaina smaga, nākotnē

Un atstāj mūsu mājas, vajādams

Ar tuvinieku nāvēm citas ģimenes.

Ar mazumu no tā, kas pieder mums,

Man gana būs, ja izdosies

Šai pili asins tvana neprātu

Izbeigt uz mūžu.

Ierodas Alglsts ar bruņotiem pavadoņiem.

AIGISTS

Ai, diena tīkamā, kas taisnību mums nes!

Es tagad varu teikt, ka dievi cilvēkiem

Ir aizstāvji un viņu ciešanas tiem rūp,

Kad redzu erīniju austās drānās šo

Bez dzīvības te gujam, sirdi priecējot,

Jo tēva rokas noziegumus izpircis.

Šīs mūsu zemes valdnieks Atrejs, viņa tēvs,

Jums izstāstīšu, manu tēvu Tiestu,

Kas viņam brālis bij, par varu strīdoties,

No pilsētas un paša mājām padzina.

Kā lūdzējs nelaimīgais Ticsts atgriezās

Pie senču pavarda. Tam Atrejs solīja

Tur patvērumu drošu — slacīt nebūšot

Tam dzimto zemi asinīm. Tad izlikās

Šā vīra nodevīgais tēvs, ka mījuprāt

Viņš manam tēvam upurdzīres rīkošot,

Un galdā viņa bērna miesas pasniedza.

Viņš slēpu pirkstus bērnu kājām sacirta

Un arī plaukstām, tā, lai nemana neviens.

Tēvs, ļauna nenojauzdams, tūdaļ baudīja

Šo dzimtai, redzam, liktenīgo ēdienu.

Kad saprata, kāds šausmu darbs ir pastrādāts,

Tas iekliedzās un atliekdamies izvēma

Šos gabalus. Tad, dzīru galdu apgāzdams,

Viņš Pelopīdiem 101 drausmu lāstu izgrūda:

Tā visai Pleistenīdu dzimtai iznīkt būs!

Lūk, kādēļ redzi tu bez dvašas vīru šo;

Tam nāvi lemt man bija visas tiesības.

No trīspadesmil bērniem biju jaunākais,

Vēl autiņos, kad tēvs ar mani devās prom;

Tik pieaugušu Dike mājās pārveda.

Vēl svešā zemē dzīvodams, es cīnījos

Ar vīru šo, tam perinādams nelaimi.

Nu pašam grūti nebūtu vairs nāvi ciest,

Kad Dikes tīklos redzu viņu gūstītu.

к. v. Pēc nozieguma ņirgāties ir nekrietni!

Tu tātad viņu nokāvi ar nodomu,

Pats iecerēji slepkavību derdzīgo?

Bet, nešaubies, tu tiesā galvu neglābsi —

Zem akmeņkrusas ļimsi, tautas nolādēts.

Ai. Tu pacel balsi, airu solā sēdēdams,

Bet lēmēji ir tie, kas stūri rokās tur.

Kaut esi vecs un nav vairs viegli mācīties,

Tev tomēr prāta balsij klausīt vajadzēs,

Jo bads un cietums arī vecumdienās vēl

Ir skolotāji lieliski, kas brīnumus

Spēj veikt. Vai, redzīgs būdams, tu to neredzi?

Pret straumi peldēt necenties, tā noslīkt var!

к. v. Tu, gļēvā sieva, mājās sēžot, gaidīji

No kaujas vīrus pārnākam un, laulību

Tam apgānīdams, nāvi vērpi vadonim.

Ai. So vārdu dēļ vēl nāksies liet tev asaras!

Tev balss ir gluži pretēja kā Oriejam102 :

Viņš visus saistīja ar dziesmas burvību,

Tu visus kaitini ar rejām muļķīgām

Un saistīts tiksi pats. Tad kļūsi rāmāks tu.

K -v - Kāds tu gan būsi valdinieks mums Argosā!

Kaut iedomājies nokaut Agamemnonu,

Tev pašam drosmes pietrūka to izdarīt.

ai. Būt viltīgai, bez šaubām, klājas sievietei —

Kā naidnieks sens es biju pārāk aizdomīgs.

Nu, būdams viņa mantas kungs, pār pilsoņiem

Es valdīšu, bet to, kas negrib pakļauties,

Es stingri jūgšu iejūgā, un nevarēs

Kā piejūgzlrgs viņš gardām auzām mieloties.

To nīstā tumsa līdz ar badu pārmācīs.

K - v - Kādēļ tad, gļēvuli, tu nenokāvi pats

So cilvēku, bet darīja to sieviete,

Kas mūsu zemes un tās dievu kauna traips?

Vai Orests sauli svešā zemē neskata,

Lai, laimes vadīts, dzimtā zemē atgrieztos

Un uzvarot ar nāvi abus sodītu?

AI - Lūk, kā grasies rīkoties un runāt! Gan tu redzēsi!…

Pamājot apbruņotajiem pavadoņiem.

Šurpu, krietnie sardzes vīri! Nedrīkst ilgāk kavēties.

K - v - Velciet zobenus no makstīm! Jābūt cīņai gataviem.

ai. Es no cīņas neatsakos, esmu gatavs tajā mirt.

K -v - Labi, ka par nāvi bildi. Varbūt laime smaidīs mums.

Klitaimnestra nostājas starp kori un

Alglsta pavadoņiem.

kl Nevajag, mans visumījais, vairot ļaunos darbus vēl!

Sāpēm pārāk bagātīga raža, ko jau ievācām.

Ciešanu mums liku likām. Vēl mums brūces asiņo.

Ejiet katrs uz savām mājām, cienījamie sirmgalvji,

Ļauna nedarot, nedz ciešotl Pietiek tā, kas izdarīts!

Ja ar to būs likstām beigas, sirdī prieku jutīšu.

Smaga dēmonam bij roka, kuras trieciens ķēra mūs.

Lūk, kāds sievietei ir padoms, ja to vēlas uzklausīt!

A1 - Kā gan drīkst tie muti dzesēt, šādiem vārdiem mētāties!

Tādām pārsteidzīgām runām dēmonus tik piesaukt var!

Nav pie pilna prāta viņi, apvainojot valdnieku!

K - v - Tādam gļēvulim nemūžam argosieši neglaimos.

AL Pienāks laiks, kad atmaksāšu tev par to, ko darīji.

K - v * Nē, nekad! Ja atļaus dievi Orestam šurp atgriezties.

AL Zinu gan, ka trimdinieki lolo tukšas cerības.

K - v< Turpini tik kājām mīdīt taisnību, jo tas tev ļauts!

AI - Nešaubies, ka samaksāsi man par savu neprātu!

K - v - Plāties vien, tu lepnais gaili, vistai līdzās stāvēdams!

KL - Neklausies šais tukšās rejās! Vara mājās pieder mums

Abiem tik, un visas lietas nokārtosim teicami.

Kopa ar Aigis'.u un pavadoņiem ieiet pilī.

Koris dodas projām sānis.

AISHILS. ZIEDOTĀJAS

PERSONAS

ORESTS

PILĀDS

KALPOŅU KORIS

ELEKTRA

KLITAIMNESTRA

AIGISTS

ORESTA AUKLE

KALPS

Tauta

Darbības vieta:

Argosa.

Dlbenplana redzama Argosas pils ar trejiem vārtiem,

priekšplānā — Agamemnona kaps. Uznāk Orests ar Pilādu.

ORESTS

AI, Hermej, tēva varas sargs, ai, dziju dievs',

Es tevi lūdzu, esi draugs un glābējs man!

No trimdas atgriezdamies zemē dzimtajā,

Pie kapa kopas savu tēvu piesaucu,

Lai uzklausa. Par kopšanu es īnaham

No savas galvas pirmo sprogu ziedoju2 ,

Kā sēru velti otru tēvam nolieku.

Viņš sev nogriež matu sprogu un

noliek to uz kapa.

Es tevi apraudāju, būdams svešumā,

Un roku nepacēlu, tēvu izvadot.

Tuvojas Elektra un kalpoņu koris.

Ko tuvojamies redzu es? Kas sievas šīs,

Kas skumjā pulkā melnās drānās šurpu nāk?

Kas noticis? Kas virza viņu soļus šurp?

Vai mājām jauna uzbrukusi nelaime,

Jeb viņas manam tēvam ziedojumu nes,

Kas apakšzemes iemītniekus priecina?

Jā gan, tas tiešām tā. Elektra, kā man šķiet,

Starp viņām sojo, mana māsa, skumusi.

Ļauj, lielais Zev, par tēva nāvi atmaksāt

Un kļūsti man par sabiedroto vēlīgi!

Nāc, Pilād, malā, tur mēs skaidri dzirdēsim,

Ko vēlas dieviem Izlūgties šīs sievietes!

Orests un Piiads tuvuma noslēpjas.

KORIS

No mājām sūtītas,

Mēs, krūtis dūrēm dauzot, sēru ziedu pavadām.

Vaigs asiņaini sārtojas,

Izvagots nagiem,

Bet sirds bez sāta

Vaimanās rod veldzi.

Sāpju saplosītas drisku driskās

Mūsu drānu krūšu, krokas —

Plosīja tās

Liktenis,

Kas nepazīst smieklus.

Kā viedīgs sapņu tulks,

Saimes ļaudīm iedvešot šausmas

Un dziļā miegā naidu pauzdams,

Pusnaktī pils pašā sirdī

Atskanēja

Baismu kliedziens

Un sievu galā smagi nolaidās.

Bet droši tulki dievu vārdā vēstīja,

Ka dusmojot

Aīdā mītošie

Slepkavām saviem.

Lai aizgaiņātu nelaimi

Ar mīlas dāvanu bez mīlas,

Zemes māt, mūs ņirgādamās sūta

Dievu ienīstā sieva.

Sos vārdus laist pār lūpām bīstos es.

Jo kas var izpirkt asinis, reiz zemē lijušās?

AI, visunelaimīgais pavards!

Ai, bojā ejai lemtā dzimta!

Bezsaules tumsa apņēmusi,

Cilvēkiem nīstamā, namu,

Kur miruši kungi.

Tās senās bijības,

Kas, neuzveicama un neskarta,

Gan tautas ausīs iespiedās, gan sirdī,

Tās vairs nav. Tik bailes valda,

Un veiksme mirstīgajiem dievs,

Jā, vairāk vēl par dievību.

Ķer vienus strauja atmaksa

Jau pašā dienas vidū,

Bet vēlu, krēslas stundā, citus sagaida,

Un citus apņem

Nebeidzama nakts.

Tās asinis, ko barotāja zeme dzer,

Stingst, atriebīgi prasīdamas atmaksu.

Kaut vēlu, vainīgajam liktenis

Mokpilnas ciešanas sūta.

Kas ielauzies reiz kambarī, kur jaunava,

Vairs vainu labot nevar. Tāpat nespētu

It visas upes kopā nomazgāt

Asinis slepkavas rokām.

Pēc dievu gribas mana pilsēta3

Ir postā grimusi, no dzimtenes

Uz sūru nebrīvi es aizdzīta.

Vai tas ir taisnīgi vai ne —

Man nākas klausīt valdniekiem

Un naidu glabāt sirdī rūgtajā.

Es raudu, slēpdamās aiz šķidrauta,

Par kungu aklo likteni,

Stingusi slepenās sāpēs.

ELEKTRA

Jūs, kalpones, kas mājās viešat kārtību,

Šai gājienā uz lūgsnu mani pavadāt.

Tad arī savu padomu man neliedziet:

Kad sēru ziedu liešu, ko lai saku es?

Kā atrast vārdus tīkamus, kā tēvu lūgt?

Varbūt man sacīt: «Savam vīram mīļajam

To sūta mī|ā sieva,» — tā, kas māte man?

To neuzdrošinos, un vārdu nav, ko bilst,

Kad tēva kapa kopu slacīs ziedojums.

Vai sacīt vārdus šos, kā prasa paraža:

«Lai atmaksāts tiek devējam» — par ļaunumu?

Vai klusu un bez goda — tā, kā krita tēvs, —

Š(ākt ziedu zemē slāpstošā un, aizsviežot

Prom urnu, doties mājup neatskatoties,

Kā ļaudis netīrumu traukus aizsviest mēdz?

Jūs, mīļās, savu padomu man neliedziet,

Mūs visas mājās taču vieno kopīgs naids.

Kas sirdī jums, to neslēpiet, ko bīties nāvi

Ikvienu gaida liktenis, kas viņam lemts,

Gan brīvo cilvēku, gan to, kas citiem vergs.

Jel runājiet, ja labāks padoms zināms jums!

KORA VADĪTA JA

Kā altāris man svēts ir tava tēva kaps,

Tāpēc, ja vēlies, teikšu, ko es domāju.

el. Tad runā, ja tev mana tēva kaps ir svēts,

к. v. Par uzticīgiem dievus lūdz, kad ziedosi!

el. Ko saukt par uzticīgu man no mūsējiem?

к. v. Bez šaubām, sevi un kam Aigists ienīstams.

el. Tad dievus lūgt par sevi un par tevi man?

к. v. To pati izlem — savas domas pateicu.

el. Un ko lai vēl pie uzticamiem pieskaitu?

К- V. Tu savu brāli atceries, kaut trimdā viņš!

el. šis vārds ir vietā. Padoms tavs patiešām labs.

к. v. Tad neaizmirsti lūgsnā arī slepkavas…

el. Ko sacīt man, es nezinu. Jel pamāci!

к. v. Kāds dievs lai nāk pie viņiem vai kāds mirstīgais…

el. Kā soģis vai kā atriebējs? To pasaki!

к. v. Par dzīvību kas prasīs dzīvību, tā teic!

el. Vai dieviem būs tik tāda lūgsna tīkama?

к. v. Nu, protams, jāatmaksā taču naidniekam.

Elektra saņem no ksdas kalpones pildītu kausu un

uzsāk ziedošanas rituālu.

el. Ai, mirušo un dzīvo dižais vēstnesi,

Ai, Hermej, dzīļu dievs, nāc, lūdzams, palīgā!

Lai manu lūgsnu apakšzemes dievības,

Kas glabā tēva asinis, dzird vērīgi

Un Zemes māte, tā, kas visu dzemdina

Un sēklu atkal klēpī tver, to barojot.

Es tēvu lūdzu, aizgājējiem ziedojot:

Apžēlojies par mani un par Orestu

Un ļauj mums abiem valdīt namā dzimtajā.

Pašlaik mēs apkārt klaiņojam, jo māte mūs

Ir pārdevusi, iemainot pret mīļāko,

Kas tavā nāvē līdzi vainīgs, Aigistu.

Es kalpoju kā verdzene, un izraidīts

No īpašumiem Orests, toties greznumā

Un, baudot tavu pūļu augļus, dzīvo tie.

Lai Orestu šurp atved laimīgs liktenis,

To lūgtin lūdzos tev, mans tēvs, ai, uzklausi!

Par māti prātīgākai kļūt lai pašai lemts,

Lai bijīgākas manas rokas nekā tai.

To vēlos sev, bet naidniekiem lai parādās

Bargs atriebējs, kas, spriežot tiesu, visus tos,

Kas nāvi sēj, ar nāvi soda taisnīgi.

Tā savā lūgsnā, vērsdamās pie tevis, tēvs,

Es viņiem ļaunum ļaunu lāstu ietveru.

Mums laimi sūti augšup, lai to dievi dod

Un Zemes māte, Dike, visu uzvarot.

Tā lūgdamās, es ziedojumu leju šo,

Jūs manu lūgsnu, kā to prasa paraža,

Ar vaimanām un raudu dziesmu kupliniet!

ко. Lai asaras jums, pilnā balsī raudot, plūst

Par mirušo kungu

Pie kapa šā, kas nelaimēs un priekos mūsu patvērums!

Par nolādēto ziedu, kas šeit liets, tās izpirks vainu.

Uzklausi skumušo sirdi!

Vai mani

Kad atnāks dižais karotājs,

Kas namam atdos brīvību

Un kaujā kratīs skitu loku,

Reizē zobenu tuvcīņai tverot?

el. Nu tēvam ticis zemes dzertais ziedojums,

Bet tagad varu jaunu ziņu pavēstīt.

К. V. Tad runā! Bailēs trauksmainās pukst krūtīs sirds.

el. Uz kapa sprogu, tikko cirptu, atradu.

к. v. Vai pieder kādam vīram tā vai meitenei?

el. Šo mīklu varam visai viegli uzminēt.

к. v. Tad pasaki, kaut veca es, tu jaunāka!

el. Es taču vienīgā, kas nogriezt spētu to?

к. v. Kam šādi sērot pienāktos, tie viņu4 nīst.

el. Cik līdzīga pēc izskata gan sproga šī!

K. v. Kā matiem tā ir līdzīga? To pasaki!

el. Tā manējiem Ir līdzīga, nu palūko!

к. v. Vai būtu tā no brāļa velte slepena?

el Jā, Orestam ir tādi mati cirtaini.

к. v. Vai tiešām brālim drosme bija atnākt šurp?

el Šo sprogu tēvam Orests sūtīt varēja.

к. v. No taviem vārdiem acīs riešas asaras,

Ja Orestam nav lemts vairs pārnākt dzimtenē.

el. Un arī manā sirdī dusmas uzbango,

Smeldz krūts kā ienaidnieka šautras caururbta.

Kad ieraudzīju matu sprogu šo, tad sirds

Man spalgās sāpēs sažņaudzās un asaras

Vai nebeidzamā straumē tecēt sāka. Kā

Gan varētu es cirtu citam piedēvēt?

Tak nenocirpa sprogu tēva slepkava.

Tas tiesa, viņa māte man, bet mātes sirds

Un mātes jūtu viņai nav, šai bezdievei.

Kaut varētu es droši teikt, ka ziedojums

Patiešām pieder Orestam, visdārgajam

No cilvēkiem. Kā silda mani cerība!

Ai!

Kaut spētu runāt sūtņa balsī sproga šī,

Lai nemocītos es vairs šādā neziņā.

Tad varētu es cirtu aizsviest riebumā,

Ja tā no Ienaidnieka galvas nocirpta,

Bet, ja no brāļa, līdz ar mani skumtu tā

Un tēva kapam būtu rota godpilna.

Mēs dievus piesaucam, jo vētras zina tie,

Kas mētā mūs kā jūrniekus pa virpuļiem.

Ja glābiņu mums lēmis vēlīgs liktenis,

Par dižu koku izaugs sekla sīciņa.

Es redzu pēdas šeit — lūk, pierādījums jauns,

Tās it kā manējās, tik viņam tādas ir.

Bet pēdas šeit ir divējas, tās atstājis

Gan viņš, gan arī cilvēks cits, tā ceļabiedrs.

Sie nospiedumi — apveidi un papēži —,

Ja vērojam, tak līdzīgi ir manējiem.

Ai, kādas mokas! Jūtu — zūd man samaņa!

Orests ar Pilādu iznāk no paslēptuves.

or. pie dieviem arī turpmāk nāc ar lūgšanām,

Kas piepildās; par savu veiksmi ziņo tiem!

el. Ko esmu gan no dieviem tagad guvusi?

OR. Tev acu priekšā cilvēks tas, kā ilgojies.

el. Vai zini tu, ko saucu es no mirstīgiem?

OR. Es zinu, Orests tavai sirdij dārgākais.

el. Un kādā ziņā lūgums mans ir Izpildīts?

or. Tas esmu es! Nav cilvēka, kas tuvāks tev.

el. Kam, svešiniek, pret mani viltus tīklu aud?

or. Tad pats pret sevi viltus tīklu austu es.

el. Vai gribi tu par manu postu zoboties?

°R - To darīdams, par savējo es zobotos.

EL - Vai tiešām Orests esi tu, ko sveicu es?

OR. Tu, mani pašu redzot, pazīt nevēlies,

Bet, matu sprogu, sēru velti, ieraugot,

Tu iedomājies mani skatām satraukta,

It sevišķi, kad manas pēdas vēroji.

Lūk, no šīs vietas šķipsnu cirpa brālis tavs,

Un raugies, cik tā taviem matiem līdzīga!

Tad tavu roku darināto audumu

Šo palūko un tajā austos dzīvniekus!

Bet savaldies, lai prieks tev prātu neatņem,

Jo nīst, kam mīlēt pienāktos visvairāk mūs!

el. Ai, tēva māju visumī|ais rūpju bērns,

Ko savās bēdās gaidījām kā glābēju,

Ja būsi stiprs, tu tēva namu atgūsi!

Mans acuraugs, tu četrkārt manai sirdij tuvs:

Par tēvu turēt tevi licis liktenis,

Tev pieder mīla, kāda mātei pienākas,

Jo nīstu viņu pelnīti no visas sirds;

Man māsas vietā tu, bez žēlas nokautās,

Un brālis uzticams, kas cieņu atdos man.

Kaut Spēks man līdzās stāvētu un Taisnība,

Un visu dievu varenākais, lielais Zevs!

OR. Zev, pievērs savus skatus mūsu nelaimei!

Lūk, zaudējuši savu tēvu ērglēni —

Ir miris ērglis drausmas čūskas vijumos

Un žņaugos nežēlīgajos. Nu bāreņus

Māc jaunais bads, jo spēka bāra bērniem trūkst,

Lai tēva medījumu ligzdā pārnestu.

Par sevi un par Elektru es runāju,

Mēs abi esam bērni, kuriem laupīts tēvs,

Un abiem arī dzimtā māja atņemta.

Tēvs priesteris tev bijis, tevi godājis;

Kas nākotnē, ja viņa bērnus atstumsi,

Tik devīgi tev nesīs košas dāvanas?

Kad ērgļu cilts būs iznīkusi5 , nespēsi

Vairs mirstīgajiem raidīt zīmes ticamas;

Ja karajnamam visas saknes nokaltīs,

Tad novārtā būs svētkos tavi ziedokji.

Mums palīdzi, lai nams, kas zemu kritis šķiet,

No pīšļiem atkal celtos dižos augstumos!

к. V. Ai, bērni, tēva pavardam jūs glābēji.

Tik klusējiet un noslēpumu glabājiet,

Lai ļaudis, kuriem mēle niez, to neizpauž

Tiem, kuru līķus beidzot dūmos sveķainos

Uz sārta degam redzēt vēlos, — valdniekiem!

OR. Nemūžam nepievils mūs Foiba orākuls

Visvarenais. Tas liek man briesmas pārvarēt

Un, mani mundrinādams, bargi brīdina,

Ka stingšot manās dzīslās siltās asinis,

Ja nesodīti paliks tēva slepkavas.

Tie, saka viņš, man atriebjoties jānokauj,

Kā vērsim niknam, nolaupītās mantas dēļ.

Ja nepaklausīšu, viņš mani sodīšot

Ar neskaitāmiem moku pilniem ļaunumiem.

Kā apakšzemes iemītnieki dzīvajiem,

Kam viņi dusmo, atriebjas, viņš vēstīja:

Mums ļauna sērga, spitālība, uzbrukšot,

Tā asiem zobiem saēdīšot augumu,

Un mati baltum balti kļūšot deniņos.

Mūs erīnijas vajāšot, tā teica viņš, —

Tās urdot tēva asinis, un redzēšot

Es naktī tēvu raustām spožās uzacis.

No tumsas šautras raidīs radi kritušie,

Kas, mītot Aīdā, pēc atriebības sauc;

Tad ārprāts, bailes neprātīgas naktī dzimst

Un satrauc, mieru nedod savam upurim,

Ar vara pātagu no pilsētas to dzen.

Nav tādam lemts vairs maisāmtrauka tiesu gūt®,

Nedz klāt būt tur, kur ziedojuma strūkla plūst.

Tam tēva neredzamās dusmas ziedokļiem

Liedz tuvoties, neviens tam nedod pajumti

Un nepalīdz. Tad beidzot, visu nicināts

Un visu pamests, izžūst viņš7 un nobeidzas.

Vai tādiem orākuliem varu neticēt?

Un, kaut es neticētu, tomēr veicams darbsl

Gan manas ilgas darīt liek to pašu man,

Gan dievu pavēle un tēva skumjais prāts,

Gan trūkums, kas mūs māktin māc, un vēlējums,

Lai pilsoņi, no mirstīgiem visslavenie,

Kas drošu prātu pīšļos gāza iliju,

Vairs turpmāk nevergotu divām sievietēm8 —

Ka tikai sievas drosme tam, drīz redzams būs.

Visi pagriežas pret kapu.

к. v.' Ai, diženās moiras, lai palīdz mums Zevs

Sniegt mērķi pa ceļu,

Ko Taisnība sprauž.

«Par naidīgu valodu arī lai tiek

Tikpat naidīga valoda atbildei,»

Sauc Taisnība, parādus vācot.

«Par nāvīgu triecienu atmaksai

Tikpat nāvīgam triecienam jāseko.

Kas vainīgs, tam jācieš,» sen sacīts.

or. Mans tēvs, mans visunelaimīgais tēvsl

Ko darīt man, ko sacīt man,

Līdz tālam nāves miteklim

Lai mana lūgsna aizsniegtos!

Līdzīgi dalās tumsa un gaisma;

Tīkama arī cildinoša

Raudu dziesma ir Atreidiem,

Pilī kas mita.

ко. Bērns, aizgājēja dvēsli neaprij

Uguns svelmainā rīkle,

Un atklājas tā dusmas kādudien;

Kad mirstošais sāk vaimanāt,

Tad parādās tā atriebējs.

Par vecākiem un senčiem skan

It visās malās žēlabas

Un prasīt prasa atmaksu.

el. Mans tēvs, nu arī manas sāpes,

Asaru slacītās, uzklausi!

Pie tava kapa divi bērni

Šo raudu dziesmu skandina.

Tavs kaps mums abiem patvērums,

Mums, lūdzējiem bez dzimtenes.

Kur mierinājums, veldze nelaimē?

Vai tiešām neuzveicams jaunais liktenis?

к - v. Reiz pienāks tā diena, kad vēlīgs dievs

Mums dziesmas priecīgas dāvinās.

Tad, skumjajām meldijām apklustot,

Skanēs paiāns 10 valdnieka pilī līksms,

Jaunu prieka kausu mums sniedzot.

or. Kaut, tēvs mans,

Būtu tu pie Ilijas

Kritis, llkieša" zobena pjauts!

Tad namā tava slava mirdzētu

Un visiem tavu bērnu dzīves cejš

Apskaužams šķistu.

Ja aizjūras zemē tu dusētu

Un milzīgs kaps tevi klātu,

Ap sirdi mājiniekiem

Vieglāk būtu.

ко. Tu draugiem būtu uzticīgs tad palicis,

Kas varoņnāvē miruši,

Un Aīdā spožs valdnieks kļūtu cienījams.

Tu priesteris tad dieviem būtu,

Kas pazemē visspēcīgi.

Dzīvs būdams, valdīji pār tiem,

Kam varu devis liktenis

Un zizli vīru apspriedēs.

EL- Nē, nebija tev bojā iet,

Mans tēvs, pie Trojas mūriem

Un apglabātam tikt pie Skamandras

Starp kritušiem biedriem!

Kaut labāk tavi slepkavas

Tā savu galu atrastu!

Tad saņemtu mēs ziņu šo

Tik tālumā

Un sāpes šīs

Mums svešas būtu.

К- V. Ko tu saki, daudz labāks par zeltu tas

Un par biperboreju laimiI2 , mans bērns.

To, protams, jau vēlēties vari.

Taču divkāršas pātagas cirtiens mūs ķer:

Dus zem velēnām aizstāvji mūsu jau sen,

Un mirkst asinīs valdnieku rokas. Cik tam13

Gan ir sāpīgi, bērniem jo vairāk!

OR - Kā šautra vārdi šie

Man ausīs urbjas.

Zev, ai, Zev, no pazemes tu sūti

Mirstīgiem, kam noziedzīgas rokas,

Atmaksu, kaut vēlu.

Pat vecākiem neiet tā secen.

ко. Kaut būtu lemts man pilnā balsī gavilēt,

Šim vīram krītot

Un tam līdzās sievai šai!

Kam slēpt man to, kas lauztin izlaužas no sirds?

Pa priekšu manu domu burām

Sirds niknums trauc

Un dusmu naids.

EL - Kad Zevs visspēcīgais

Ar savu dūri sašķaidīs

Tiem galvas

Un paļāvību atgūs dzimtene?

Pret netaisnību taisnību es prasu,

Jūs, apakšzemes dievības un Zeme, uzklausiet!

K - v - Likums skan, ka asinis izlietas

Atkal jaunas asinis pieprasa.

Nāve erīniju tad aicina,

Tā šo vainu vairo ar nākamo

Senāk nokauto cilvēku vārdā.

OR - Ai, apakšzemes dievības, ai, Zeme

Un slepkavoto lāsti spēcīgie!

Jūs Atreidus te redzat pēdējos

Bez padoma un kauna pilnā trimdā.

Kur, Zev, lai rodam glābiņu?

KO - No jauna sirds man ietrīsas,

Šīs vaimanas dzirdot.

Gaist cerības,

Un drūmum drūma dvēsele

No valodas šādas.

Bet, redzot tevi, spirgst mans gars

Un aprimst manas skumjas,

Gaišāka šķiet dzīve.

EL Ko sacīt, lai tu uzklausītu mūs?

Vai stāstīt man par bēdām mātes vainas dēl?

Kaut arī pieglaimodamās, tā mani nepievils.

Kā vilks es cietsirdīga esmu —

No mātes man šī neaizkustināmā sirds.

ко. Kā persiete es, krūtis dauzīdama, vaimanāju,

Kā raudu sieva Kisijā14

Es nepagurstot, strauji, nevaldāmi,

Gan rokas stiepdama, gan liekdama,

No augšas un no apakšas

Bez mitas savu nelaimīgo galvu situ,

Un dun tā dobji, dūru ķerta.

EL - Ai, neprātīgā māti

Tu, noziedzīgā, noziedzīgās bērēs

Apraki valdnieku — tā,

Ka neizvadīja to pilsoņi,

Un vīru, neapraudot to.

OR. Tu stāstīji par kauna darbu briesmīgu.

Par tēva negodu tai nāksies samaksāt.

Tā vēlas dievības,

Tā vēlas rokas šīs.

To nokāvis, ar mieru esmu mirt!

KO - Tev jāzina: viņš tika sakropļots 15

Un tādā skatā apglabāts. Tas mātes darbs!

Tā nepanesamu likteni

Tev uzkrauj uz mūžu nekrietni.

Nu dzirdēji, kā kaunā likts tavs tēvs.

EL Tas viss par tēvu teikts. Es ļaužu nievāta

Un pazemota, savrup turējos.

Kā niknam sunim kungu telpas liedza man,

Vairs nepratu es smieties, tikai raudāt vien,

Tā savās sāpēs slepus lēju asaras.

To uzklausot, mans brāli, sirdī ieraksti!

ко. Jā, vārdus šos tu iegaumē!

Lai iegulst tie pa ausīm domu dzīlēs.

Lūk, kas noticis pagātnē;

Naids tev mācīs, kas darāms būs.

Tam jābūt nepielūdzamam, kas cīņā stājas.

OR. Es lūdzu, tēvs, klāt stāvi mīļajiem!

и. Es arī lūdzos, mirkstot asarās.

ко. Mēs savas balsis pievienojam jums:

Mūs uzklausi un iznāc gaismā,

Pret naidniekiem mums palīgs esi!

or. Pret spēku spēks nu cīnīsies

Un taisnība pret taisnību.

el. Jūs, dievus, lūdzu es, lai uzvar taisnība.

ко. Es drebu, jūsu lūgsnās klausoties.

Ilgi kavējies liktenis,

Lai nu tas parādās lūdzējiem!

Ai, dzimtas nelaime

Un drausmā lāsta

Asiņainais posts!

Ai, bēdas nepanesamās,

Ai, nebeidzamās sāpes!

Ir pašu mājās dzledēklis,

No citurienes glābiņš nenāks,

Tik no tām —

Ar nežēlīgu cīņu asiņainu.

Tā apakšzemes dievu dziesma skan.

к. v. jūs, svētlaimīgie mūžīgie zem zemes,

Lūgumu mūsu uzklausot, bērniem

Palīgu uzvarai vēlīgi sūtiet!

OR. Ne tā, kā klājas valdniekam, tu miri, tēvs.

Es tevi lūdzu, ļauj man valdīt pilī šail

el. Un arī es, mans mīļais tēvs, to lūdzos tev:

Ļauj brīvību man atgūt, sodot Aigistu!

or. Pēc paražas tad upursvētkus sarīkos,

Bet citādi neviens vairs tautas godībās

Ar ziedojumu dūmiem tevi nemielos.

el. Ja mantojums būs neskarts, kāzās nesīšu

No dzimtās pils tev ziedojumu. Visupirms,

Par visu vairāk, tavu kapu godāšu.

OR. Ai, Zeme, manu cīņu tēvam vērot ļauj!

EL. Ai, Persefasa 1G , spožu uzvaru mums dod!

or. Tēvs, atceries, kā tevi peldē nokāva!

el. Un arī tīklu, viņu jauno viltību!

or. Ne vara važas tevi saistīja, mans tēvs.

el. Bet plīvurs, kas tik nežēlīgi izdomāts.

or. Vai neliek apkaunojums šis tev mosties, tēvs?

el. Vai nepacelsi savu galvu, dārgo mums?

or. Par sabiedroto atsūti mums Taisnību

Vai tādus pašus paņēmienus lietot ļauj,

Ja, pieveikts reiz, tu tagad vēlies uzvarēt!

ее. Tēvs, manus vārdus pēdējos nu uzklausi:

Uz kapa kopas, raugies, tavi bērni sēž.

Tiem, meitenei un arī dēlam, jūti līdz

Un nepieļauj, lai iznīkst Pelopīdu17 cilts!

or. Tad dzīvosi, kaut arī miris esi tu —

Ja cilvēks mirst, tā slava bērnos turpinās.

Tā zvejas tīklu notur korķa pludiņi

Un neļauj nogrimt jūras dzīlē linumam.

Jel uzklausi, par tevi taču raudam mēs!

Šos vārdus ievērodams, pats sev līdzēsi,

к. v. Nav jūsu ieilgusī lūgsna peļama,

Tā godu parādīja kapam aizmirstam,

Bet tagad, ja tu esi gatavs rīkoties,

Pie darba ķeries, savai veiksmei uzticies!

OR- Lai notiek tā! Bet nebūs lieki zināt man,

Kas licis tai šo ziedojumu atsūtīt

Tik vēlu šurp, jo labojama nelaime

Vairs nav un pārāk nožēlojams nelaiķim,

Kas nespēj just18 , šis ziedojums. Es netaisos

To novērtēt, bet noziegumam neatbilst

Nemūžam tas. Ja visu mantu atdosim

Par vienu asins pilienu, tas velti būs.

Un tāpēc, lūdzu, ja to zini, atbildi!

K- v. Es zinu, dēls, jo biju klāt. Nakts lietuvēns

No miega izbiedēja to un sapnis ļauns.

Tad atsūtīja velti dieviem nīstamā.

OR. Vai viņas sapni vari tu man Izstāstīt?

к. v. jā sapnī čūsku, saka viņa, dzemdēja.

or. Un kā tad beidzās sapnis šis, man pavēstī!

K - v - Kā bērnu čūsku autiņos tā vīstīja.

OR. Un ko tas ēda, nezvērs jaunpiedzimušais?

K. v. Ar krūti pati viņu sapnī baroja.

OR. Vai Izdzimums tai krūti nesavainoja?

к. v. Jā gan, tas asinis ar pienu Iezīda.

OR- Bez šaubām, visai nozīmīgs Ir sapnis šis.

к-v - No miega viņa uztrūkās un iekliedzās,

Un atkal uzliesmoja pilī plašajā

Uz nakti apdzisušās lāpas — valdniece

To vēlējās. Tad kapa veltes sūtīja

Tā, cerēdama šādi novērst nelaimi.

OR- Es lūdzu zemi, kas mūs nes, un kapu šo,

Lai sapni īstenotu lemts man pieredzēt,

Jo spēju, šķiet, to nekļūdīgi iztulkot:

Ja es un čūska viena klēpja dzemdēti,

Ja tā kā bērniņš vīstīta un satvēra

Ar lūpām krūti to, kas mani baroja,

Ja sajaucās ar pienu asins receklis

Un māte izbīlī aiz sāpēm iekliedzās,

Tad varmācīgi jāmirst tai, jo baroja

Tā nezvēru. Šī čūska esmu es! Un es,

Kā sapnis skaidri vēstī, viņu nokaušu!

к. v. šo sapņa iztulkojumu es pieņemu.

Lai notiek tā! Tu visiem draugiem izstāsti,

Kas viņiem darāms un no kā tiem jāsargās!

or. Mans nodoms vienkāršs:

Elektral.

jāatgriežas pilī tev,

Korim.

Bet jūs es lūdzu plānu neizpaust, lai tie,

Kas nokāvuši varoni ar viltību,

Ar tādu pašu viltu tīklā gūstīti,

Kā paredzējis Loksijs, galu dabūtu —

Nevienu dižais Apollons nav vīlis vēl.

Kā svešnieks ceļinieka tērpā tuvošos

Es mūru vārtiem ar šo vīru, Pilādu,

Viens, būdams svešzemnieks, otrs — mājas draugs jau sen.

Mēs runāsim, kā runā ļaudis Parnāsā,

Kā fokieši. Neviens no vārtsargiem, man šķiet,

Mūs labprātīgi pilī iekšā nelaidīs,

Jo gars, kas šajā namā valda, pārāk drūms.

Tur stāvēsim un gaidīsim, līdz gājēji

Mūs ievēros un vaicās izbrīnījušies:

«Kas mudinājis Aigistu šim lūdzējam

Liegt pajumti, ja pilī viņš un visu zin?»

Tiklīdz es nama vārtu slieksni pārkāpšu,

Es viņu tēva tronī sēžam redzēšu.

Varbūt viņš arī atklāti man pretī nāks

Un uzlūkos, un mūsu acis sastapsies.

Vēl nepaspēs viņš pavaicāt: «No kurienes

Šis svešinieks?» — kad, zibenīgā asmens tverts,

Viņš zemē gulēs. Erīnija slāpstošā

Jau trešo kausu nesajauktas asins dzers19 .

Elektrai.

Tu visu majas notiekošo uzmani,

Lai saskanīgi izdodas, kas iecerēts.

Korim.

Jums visām mēli savaldīt es Iesaku.

Kur nepieciešams — klusējiet un runājiet

Tik īstā brīdī!

Rādot uz kapu.

Tagad viņam uzticos,

Lai cīņā vada zobenu, man palīdzot.

Orests, Pllāds, Elektra projām.

ко.20 Daudz briesmīgu radību

Zeme baro,

Mudž jūras dzīles

No nezvēriem baismiem,

Starp zemi un debesīm

Ugunis šaudās,

Zin spārnainie stāstīt

Un zemes butes

Par naidīgām vētrām.

Bet kas vārdiem var Izteikt

Vīru drosmi

Un alkalno sievu

Mīlas kaisli. Tā nepazīst šķēršļu,

Ir sabiedrotā cilvēku likstām.

Sarauj laulības saites

Sieviešu dzimuma

Bezmīlas mīla

Dabā it visā.

Kas vēlas mācīties no pieredzes,

Lai uguns viltu

Cieši iegaumē,

Ko lietā lika

Bērna slepkava Altaja21 .

Tā liesmās ļāva sadegt pagalei,

Kas dēlam visu mūžu —

Kopš raudot mātes klēpi atstāja

Līdz dienai llkteņlemtajai —

Bij ceļabiedre.

Un arī citu sievu nīstamu min teiksma —

Asiņaino Skillu22 ,

Kas, izdabājot naidniekam,

Iedzina nāvē cilvēku tuvu,

Jo, Krētas zelta rotu kārojot,

Ko viņai Mīnojs dāvāja,

Tā Nīsam, bezrūpīgā miegā snaudošam,

Dzīvības matu

Laupīja suniskās alkās,

Un tā viņu sagrāba Hermejs23 .

Nu pieminēju šausmu darbus šos,

Bet vai uz to man īsti tiesības?

Es taču samierinos gan

Ar ļaužu nolādēto laulību24 ,

Gan sievas viltību

Pret karavīru diženo,

Kas savās dusmās iedvesa

Pat ienaidniekiem cieņu, gan

Ar atdzisušo pavardu

Un gļēvu sievišķīgu varu.

No visiem briesmu darbiem ļaunākais,

Ko zina vēsture, ir Lemnas asinspirts25 .

Ar riebumu to piemin tauta,

Un arī šo te varam saukt par «lemnisku».

Iet bojā noziedzīga dzimta,

Jo nīst to dievi, nievā mirstīgie.

Ko atstūmuši dievi, necienī neviens.

Vai ir kas nepareizs, ko sacīju?

Jau zobensmaile rūgtā tuvojas

Un tūdaļ sirdī dziļi ieurbsies.

Tā vēlas Taisnība.

Bez ievērības nevar atstāt tā,

Ka noziedzīgi bijību

Zevam kāds liedz.

Ir dziļas, stingras saknes Taisnībai,

Un laikus likteņkaltais zobens top.

Jau slepkavības bērnu26 aicina

Šai namā erīnija viltīgā,

Lai beidzot tiktu atmaksāts

Par izlietām asinīm.

Atgriežas Orests un Pllāds ar dažiem kalpiem un

dodas pie pils vārtiem.

OR- Vai, kalp, tu nedzirdi pie vārtiem klaudzinām?

Nu otru reizi klaudzinu. Vai tur kāds ir?

Jau trešo reizi saucu es, lai iznāk kāds,

Ja viesmīlību Aigists vēl nav aizmirsis.

VSrti atveras.

KALPS

Es dzirdu. Kādu ļaužu tu? No kurienes?

OR. Ej tūdaļ mani piesaki pils saimniekiem,

Ka esmu ieradies pie tiem ar jaunumiem.

Tik pasteidzies, nakts pajūgs strauji tuvojas,

Un vakars ceļiniekam izmest enkuru

Liek ostā viesmīlīgajā. Ej pasaki,

Lai iznāk kāds no tiem, kam mājās teikšana,

Pils saimniece, bet labāk būtu vīrietisl

Tad kautrība nevienam grožus neuzliek

Un labāk raisās saruna. Bez aplinkiem

Var runāt vīrs ar vīru skaidru valodu.

No pils iznāk Klitalmnestra.

KLIT AIMNESTR А

Ko vēlaties jūs, svešnieki, man pasakiet!

Būs jūsu rīcībā it viss, kā pienākas, —

Gan silta pelde, guļas vieta atpūtai,

Gan laipnu kalpu uzmanība tīkamā.

Ja tomēr jums kas nopietnāks ir kārtojams,

Lai paliek vīru ziņā tas — tiem pateiksim.

OR. Man Daulīda27 ir dzimtais novads, Fokīdā.

Kad ceļu līdz ar savām mantām mēroju

Uz Argosu, lai brīdi rastu atpūtu,

Es kādu vīru, svešinieku, sastapu.

Tā vārds ir Strofijs, dzimtene tam Fokīda.

Par savu ceļa mērķi pastāstīja viņš,

Par savu — es. «Ja tik un tā uz Argosu,»

Tā teica viņš, «tu dosies, vēstī vecākiem,

Ka miris Orests. Neaizmirsti, lūdzams, to!

Vai pārvest šurp tā pīšļus vēlas māj nieki

Vai glabāt dēlu mūsu zemē, svešatnē,

Uz mūžu mūžiem, pavaicā un ziņo man!

Pašlaik tā pīšļi vara urnā atdusas;

Mēs apraudājām jaunekli pēc paražas.»

Ko dzirdēju no Strofija, jums pateicu.

Gan nezinu, vai runāju ar īstajiem,

Ar vecākiem, kam pienākas to uzzināt.

KL. Vai man! Tavs vēstījums mums iznīcību nes!

Ai, neuzveicams nama lāsts! No tālienes

Tu raidi savas šautras trāpīgās un to,

Kas labi paslēpts, nekļūdīgi zemē triec,

Man, nelaimīgai, visus mīļos atņemdams.

Un tagad Orests, kaut tam bija izdevies

No iznīcības purva gudri vairīties,

Ir licis izgaist visām mūsu cerībām,

Ka šajā namā spētu līksme atgriezties.

OR- Tik dižciltīgiem saimniekiem es gribētu

Nest labas ziņas, Iepazīstoties ar tiem,

Lai mani laipni uzņemtu. Kas ciemiņam

Gan dārgāks varētu vēl būt par saimniekiem?

Man tomēr prāts pārlieku būtu nemierīgs,

Ja, jūsu mājā viesmīlību baudīdams,

Es nepildītu draugiem to, ko solīju.

KI - Mums nebūsi tu tāpēc mazāk cienījams

Vai mūsu mājām viesis ne tik mī)š. Kāds cits

Tad būtu nācis tik un tā ar ziņu šo.

Bet nu ir laiks, kā pieklājas, par ciemiņiem,

Kas tālu ceju mērojuši, rūpēties.

Kalpam.

Uz mūsu viesistabām aizved tūdaļ šo

Un arī ceļabiedrus līdz ar kalpiem ved,

Lai saņem viņi mūsu mājās visu to,

Kas pienākas. Par izpildi tu atbildīgs.

Viesiem.

Es tūdaļ steigšos namatēvam paziņot

Par notikušo. Netrūkst draugu mums, ar tiem

Mēs apspriedīsimies par jauno nelaimi.

Visi, izņemot kori, Ieiet pili.

к. V. Un tagad, mīļās nama kalpones,

Vai nelūgt kvēli dievus mums

Par Orestu?

KO. AI, diženā zeme, dižais kaps,

Kas mūsu valdnieka — flotes vadoņa

Nedzīvās miesas klājat šobrīd,

Jel uzklausiet mani, jel palīdziet mani

Nu Peltojai, viltniecei, brīdis Ir klāt

Stāt kaujas laukā kopā ar mums

Un pazemes Hermejam naksnīgam

Vadīt nāvnešu zobenu cīņu.

No pils raudādama lznSk Oresta aukle.

к. v. Šis svešinieks, man šķiet, tik ļaunu vien mums nes,

Es redzu, acis saraudātas auklītei.

Kurp dodies tu no mājām projām, Kllisa28 ?

Tev seko tavas bēdas, nelūgts ceļabiedrs.

AUKLE

«Bez kavēšanās vēlas redzēt Aiglstu,»

Tā teica kundze, «svešniekl, lai dzird viņš pats,

Kā vīrs no vīra, jauno ziņu.» Kalpiem tā

Gan cenšas rādīt skumju seju visādi,

Bet dziļi acīs prieku slēpj par to, ka viss

Tai beidzies gaužām laimīgi, kaut mājniekiem

Šī svešinieku drošā ziņa nesusi

Tik bēdas vien. Kā viņš gan tagad priecāsies,

Kā līksmos sirds, kad jauno vēsti uzzināsi

AI, cik gan nelaimīga es! Jo pilī šai

Kopš laikiem neatminamiem, kad valdīja

Vēl Atrejs, krājušās bez mitas nelaimes,

Kas manu sirdi krūtīs plosīt plosīja,

Bet tādas sāpes piedzīvot nav nācies vēl.

Es pacietīgi visas likstas panesu,

Bet Orests mans, kam visus spēkus atdevu,

Ko, saņemot no viņa mātes, auklēju!.,.

Cik daudzas negulētas naktis bijušas

Man viņa dēļ — viņš negants bija brēkulis —,

Un viss ir bijis veltīgi! Kā dzīvnieciņš

Ir muļķa radīblņa jābaro; tāds bērns

Tak nemāk pateikt, kamēr autiņos, neko —

Vai gribas ēst vai dzert, vai cita vēlme to

Vēl māc — viņš taču sava vēderiņa vergs!

Un jāuzmln tas laikus, tomēr misējās

Ne vienreiz vien, tad nācās skalot autiņus.

Tā aukle biju puisītim un drēbītes

Tam mazgāju. Šo pienākumu divkāršo

Es paveicu un izauklēju Orestu

Tā tēvam29 . Tagad — tavu nelaimi! — viņš beigts!

Pie tā, kas visu mūsu namu apgāna,

Nu steidzos. Tam gan ziņa sirdi priecinās,

к. v. Kā lika mūsu valdniece tam ierasties?

au. Kā? Nesaprotu tevi. Lūdzu, atkārto!

к. v. Vai ierasties ar sardzi viņam vai bez tās?

au. Lai Ierodas ar miesassargiem šķēpnešiem.

K-V. jo nevajag tev kungam nīstamajam teikt.

Lai nāk viņš viens un nebaidoties uzklausa,

Tā saki tam un rādi seju priecīgu!

No sūtņa atkarīga veiksme iecerei.

au. Vai tiešām tu par jauno ziņu priecājies?

к - v. Spēj taču visu vērst par labu lielais Zevs!

AU. Bet kā? Ir miris Orests, nama cerība!

к. v. Tik nemākulīgs pareģis tā domāt var.

AU. Ko saki tu? Vai tiešām citas ziņas tev?

к. v. Tak ej un vēsti nodod, kā tev pavēlēts!

Par to, kas dievu ziņā, dievi rūpēsies.

au. Nu labi, eju. Darīšu, kā teici tu.

Kaut dievi dotu mums, ka godam beidzas viss!

ко.30 Zev, olimpisko dievu tēvs,

Dod, uzklausīdams mani, veiksmi tiem,

Kas pilnām tiesībām

Pēc tikumības tiecas!

Ikviens mans vārds tik kalpo Taisnībai,

To sargā, Zev!

Ļauj tam, kas pilī, Zev,

Gūt virsroku pār naidnieku!

Ja uzvaru tam piešķirsi,

No visas sirds viņš atmaksās

Tev div- un trīskārt.

Lūk, bāris dārgā vīra kumeļš,

Un iejūgts posta ratos tas.

Šā skrējienam nu noliec mērķi,

Lai, saglabājot vienmērīgu gaitu,

Pa līdzenumu slaidā solī trauktos kumeļš

Pretī tam.

Ļauj tam, kas pilī, Zev,

Gūt virsroku pār naidnieku!

Ja uzvaru tam piešķirsi,

No visas sirds viņš atmaksās

Tev div- un trīskārt.

Jūs, vēlīgie dievi, kas pilī mītat,

Kur bagātība mums acis mielo,

Mūs uzklausiet

Un asinsdarbu atriebiet

Ar svaigām asinīm,

Lai senais ziegs vairs jaunu nedzemdē!

Ai, dievs, kas mīti celtnē brīnišķā

Pie milzu alas31 !

Ļauj varoņdzimtai galvu pacelt

Un brīves gaismu ieraudzīt

Caur tumsas plīvuru varoņa paša

Mīļajām acīm!

Lai pienācīgi palīdz

Majas dēls32 , jo prot viņš

Ceļa vēju labu sūtīt kā neviens.

Daudz apslēpta viņš atklāj, ja vien grib,

Bet citkārt, vārdu divdomīgu bilzdams,

Spēj acis aizmiglot ar tumsu naksnīgu,

Ko arī dienas gaisma neizkliedē vairs.

Ai, dievs, kas mīti celtnē brīnišķā

Pie milzu alasl

Ļauj varoņdzimtai galvu pacelt

Un brīves gaismu ieraudzīt

Caur tumsas plīvuru varoņa paša

Mīļajām acīm!

Lai mūsu nams

Atpestīts tiktu,

Pilsētai dziesmu

Skandināsim,

Prieku kas sola —

Uzvaru spožu!

Kāds man būs ieguvums33 , jā, man,

Kad likstas atstāsies no dārgajiem!

Kad pienāks tava kārta rīkoties

Un viņa «Bērns mans!» uzsauks tev,

Tu «Tēvs mans!» droši atbildi

Un šausmu darbu, kaut tas peļams, paveic!

Lai sirds kā Persejam34

Tev stingrai

Tiem dārgajiem, kas zemes klēpī,

Un tiem, kas elpo,

Skumjo pienākumu pildi —

Ar asinsdarbu atrieb tos

Un vainīgo nokauj!

Kad pienāks tava kārta rīkoties

Un viņa «Bērns mans!» uzsauks tev,

Tu «Tēvs mans!» droši atbildi

Un šausmu darbu, kaut tas peļams, paveic!

Ierodas Aigisls.

AIGISTS

Es pats no sevis nenāku, bet aicināts.

Man teikts, ka atnesuši ziņu nejauku

Mums sveši ļaudis: Orests esot nomiris.

Tas jaunu smagu nastu namam uzveltu,

Kam iepriekšējās nāves cirstās brūces vēl

Joprojām asiņo. Vai tiešām ziņas šīs

Es varu uzskatīt par ticamām, jeb vai

Tās tikai Iebiedētu sievu pļāpas ir,

Kas vieglītēm pa vējiem lidinās un gaist?

Vai vari man par to ko skaidru pasacīt?

к. v. Mēs vēsti dzirdējām. Bet ienāc, pavaicā

Tu svešiniekiem pats. Kam vajag starpnieku?

Ir taču labāk visu tieši uzzināt.

ai. Es vēlos sūtni redzēt, viņu iztaujāt,

Vai pats viņš, mirstot Orestam, ir bijis klāt,

Jeb ziņu avots tikai baumas miglainas.

Viņš mani pievilt nevarēs, jo vērīgs es.

Ieiet pili.

KO. Zev, Zev, ko sacīt, ar ko sākt,

Pie dieviem vēršoties, šo lūgsnu man?

Kā, līdzi jūtot,

īstos vārdus atrast?

Vai nu zobenu asmeņi,

Asinīs mērktie, nāvnešl,

Agamēmnona namu šo

Pīšļos gāzīs uz mūžu,

Jeb vai, brīvībai iededzot

Pavarda uguni, jauneklis

Pilsētā varu atkaros,

Iegūstot sentēvu mantu.

Viens pret diviem šo cīniņu

Izcīnīs Orests dievišķais.

Lai tam uzvara lemta!

No pils atskan Alglsta balss.

Ai- Vai man! Vai!

ко. Kas tas?

Kas pilī noticis?

к. v. ja u darbs ir paveikts. Labāk malā noiesim,

Lai nedomā neviens, ka līdzi vainīgi

Mēs noziegumā esam. Cīņa izšķirtai

Kalps liela satraukuma Izskrien no pils.

ka. Ak šausmas! Šausmas! Nogalēts ir mūsu kungs!

Ak vai! Ak šausmas! Trešoreiz jau kliedzu es!

Nav Aigista vairs! Atveriet jei ātrāk man

Un aizšaujamos sievu telpām atgrūdiet!

Mums vajadzīgi šobrīd vīri spēcīgi,

Ne tāpēc jau, lai palīdzētu mirušiem,

Nu, protams, ne! Ei, jūs!

Vai nedzirdīgus saucu es? Viss veltīgi!

Tie cieši guļ. Kur Klitaimnestra kavējas?

Ko dara tā? Tai mata galā dzīvība,

Un kritīs, šķiet man, viņas galva taisnīgi.

No sievieSu telpām iznāk Klitaimnestra.

kl. Kas noticis? Tu piekliedz visu māju mums!

кл. Te mirušie, tev saku, dzīvos slepkavo.

KI ~ Vai man! Šos vārdus mīklainos es saprotu!

Ir lemts, kā slepkavojām mēs, mums bojā iet —

Ar viltību. Man ātrāk cirvi gādājiet!

Tad redzēsim, vai uzvarēt vai krist mums lemts.

Tik dziļi esmu ieslīgusi nelaimē!

Atveras pils vidējie vārti, un iznāk

Orests ar Pilādu.

OR - Tu pašā laikā. Šis jau savu saņēmis.

Klitaimnestra ierauga pa atvērtajiem vārtiem

Aigista līķi.

KL - Es nelaimīgā! Dārgais Aigist, miris tu!

OR - Tu mīli šo? Tad vienā kapā dusēsit.

Viņš beigts, un tāpēc nenodosi to nekad.

kl Stāj, dēls! Vai bijības tev nav nemaz, mans bērns,

Pret krūti šo35 , ko, miegā lūpas čāpstinot,

Tu zīdi, kas tev pienu deva dzīvīgo?

OR - Ko, Pllād, darīt? Vai man māti apžēlot?

PILADS

Kas notiks nākotnē ar pareģojumiem,

Kas gūti Pītojā? Kas ticēs zvērestiem?

Lai naidīgi tev visi, tikai dievi ne!

OR. Tev taisnība, es atzīstu. Tavs padoms labs.

Klltalmnestral.

Nāc! Viņam līdzās tevi nokaut gribu es.

Viņš, būdams dzīvs, par tēvu bija dārgāks tev,

Nu guli nāvē blakus tam, kas tev tik mīļš, —

Ko vajadzēja mīlēt tev, tu ienīdi.

kl. Pie tā, ko izauklēju, vēlos nosirmot.

or. Tu, tēva slepkava, pie manis dzīvotu?

kl. Te vainojams, mans bērns, ir tikai liktenis.

or. Tad ari nāvi šo tev lēmis liktenis.

kl. Vai savas mātes lāstu nebīsties, mans bērns?

ok. Tu mani postā iegrūdi, kaut māte man.

kl. Es draugu mājās tevi postā negrūdu.

OR. Es divkārt pārdots tiku36 , brīva tēva dēls.

kl. Par kādu maksu tad es tevi pārdevu?

OR. šo maksu nosaukt īstā vārdā kautrējos.

kl. Tad nosauc arī sava tēva trūkumus!

or. Tu, mājās sēžot, karavīram nepārmet!

kl. ir grūti sievietēm bez vīra iztikt, bērns.

OR. šīs dīkās sievas baro vīra pūliņi.

kl. Vai tiešām, bērns mans, savu māti nokausi?

OR. Ne es tas būšu, pati sevi nokausi.

kl. Tik piesargies no mātes suņiem niknajiem37 !

OR. Kā žēlojot no tēva suņiem glābties man38 ?

KL. Es, dzīva, velti runāju ar akmeni.

or. Tev nāves sodu piespriež tēva liktenis.

kl. Es dzemdēju un izaudzēju čūsku šo!

OR. Tavs sapnis baismīgais bij viedīgs. Netaisni

Tu nāvēji. Tad arī mirsti netaisni!

Orests māti iegrūž pili.

к. v. Šo divu bojā eju es gan apraudu,

Bet, daudzu slepkavību virkni Orestam

Ar šo te vainagojot, tomēr vēlos es,

Ka mūžam mūžos nama gaisma nenodziest.

ко. pgr Priamdēliem vēlu nāca atmaksa,

Atriebe bargā.

Šai valdniekpilī lauvu pāris ienāca,

Slepkavu pāris.

Bet visu paveicis līdz galam trimdinieks,

Pītojas solītais,

Dievišķā padoma spārnots.

Nu gavilējiet visi, atpestīts ir nams

No visām likstām! Kunga mantu nešķiež vairs

Nelieši divi.

Atkāpies liktenis smagais.

Ir ieradies, kas atriebj cīņā slepenā,

Ar viltību.

Tam roku kaujā Zeva meita vadīja —

Par Taisnību

To pamatoti dēvē

Mirstīgie.

Tās elpa dusmas postīgas dveš naidniekiem.

Nu gavilējiet visi, atpestīts ir nams

No visām likstām! Kunga mantu nešķiež vairs

Nelieši divi.

Atkāpies liktenis smagais.

Tas zintējums, ko Parnāsietis Loksijs39 skāņi

No zemes dzīlēm

Augšup raida, kaitei iesīkstējušai

Bez viltus cīņu piesaka ar viltību40 .

Gūst dievišķais šeit uzvaru,

Un nav nevienam jāvergo vairs jaunumam.

Nu varam brīvi dieviem godu parādīt.

Ir atkal redzama gaisma

Un brīva no važām pils.

Jel celies augšām, dižais nams, — pārlieku ilgi

Gulēji pīšļos!

Pavisam drīzi ienāks laiks, visdziedētājs,

Pa nama vārtiem.

Kad padzīts būs ar šķīstītājiem upuriem

No pavarda viss netīrais,

Tad skumstošajiem laipni smaidīs Liktenis,

Un svešnieces41

Izgaisīs atkal.

Ir atkal redzama gaisma

Un brīva no važām pils.

Jel celies augšām, dižais nams, — pārlieku ilgi

Gulēji pīšjos!

Atkal atveras pils vārti. Kļūst redzami Aigista un

Klltalmnestras līķi. Kalpi tur rokās tērpu, ko Klitaimnestra

uzmeta vīram, to nogalinot. Sanāk tauta.

or. Te redzat abus mūsu zemes varmākas,

Kas nokāva man tēvu, namu apzaga.

Nupat vēl abi lepni troņos sēdēja

Un arī tagad vienoti, kā liecina

To liktenis; ir spēkā viņu zvēresti.

Tie nokaut nelaimīgo tēvu solījās

Un kopā mirt — šis solījums ir izpildīts.

Par noziegumu dzirdējāt — nu redzat šeit

Tā ieroci, kas tēvam rokas saistīja

Un kājas, viņu it kā važās iekaļot.

To tagad aplī izklājiet un tīklu šo,

Kas vīru sagūstīja, apskatiet, lai tēvs —

Ne manējais, bet Hēlijs, visu redzīgais —

It skaidri mātes ļaundarības zinātu

Un tiesas dienā spētu liecināt, ka to

Ar nāvi sodīt bij man visas tiesības.

Par to, kā miris Aigists, neteikšu neko —

Pēc likuma ir sodīts tas kā pavedējs.

Bet tā, kas šādu neģēlību Izdomā

Pret vīru, kura bērnus nēsāja zem sirds, —

Līdz tam tie viņu mīlēja, bet tagad nīst —

Kas viņa šķiet tev? Odze, jūras nezvērs kāds?

Pat nedzeļot, tā saindē, kam pieskaras,

Tik ļoti viņa nekrietna un netaisnai

Orests atkal pievēršas izklātajam tērpam.

Kā šo te vārdiem maigākiem lai nosaucu?

Par tīklu zvēru medībām vai līķautu,

Kas mironi līdz kājām sedz? Nē, drīzāk gan

Par lamatām, par ķeramcilpu cilvēkiem.

Tāds rīks var tikai zaglim būt, kas svešniekus

Mēdz aplaupīt, jo dzīves jēgu vienīgo

Redz naudā viņš. Ar šādu viltu postā grūž,

Par prieku sev, tas neskaitāmus cilvēkus.

Es tādu sievu negribētu. Drīzāk jau

Bez bērniem es pēc dievu prāta nomirtu,

k. v. Vai mani Kāds briesmu darbsl

Uz Klitaimnestras līķi.

Cik baismīgs ir tavs gaisi

Vai man!

Briest arī palicējam ciešanas.

OR. Vai viņa vainīga vai ne? Man liecinieks

Tam šķidrauts, ko Aigista zobens krāsojis.

Sls asins plankums līdz ar laika ritumu

Ir sabojājis košās krāsas audumam.

Es reizē sevi cildinu un apraudu,

Bet, uzrunājot tērpu — tēva slepkavu,

Kļūst padarītā, sāpju, visas dzimtas žēl,

Jo nicināms tik kauna traips šī uzvara.

к. v. Nav mirstīgajiem lemts bez savas artavas,

Bez bēdām mūžu nodzīvot.

Vai man!

Nes nelaimi gan diena šī, gan nākamās.

OR. Jums sacīt gribu: nezinu, kā beigsies viss.

Pa īsto ceļu neskrien mani zirgi vairs,

Uz priekšu nevaldāmi manas domas trauc.

Grib dziedāt bailes, sirdī mītošās, bet tā

Diet reizē vēlas savukārt aiz niknuma.

Nav zudis man vēl prāts, un tāpēc klausieties:

Ar pilnām tiesībām es māti nokāvu,

Šo kauna traipu, dievu nīsto slepkavu,

Kas laupīja man tēvu. Drosmi Iedvesa

Foibs, Delfu pareģis. Bez vainas būšot es

Jebkādas, teica viņš. Bet, ja es pavēlei

Šai neklausīšot… — sodu nosaukt šausminos,

Nevienai bultai manu moku robežas

Nemūžam neaizsniegt. Nu ceļā dodos es

Ar olīvzaru rokā un ar vainagu

Uz Foiba zemi, Apollona svētnīcu,

Kur zemes naba42 , un uz liesmu mūžīgo,

No mātes asinīm lai glābtos. Aizliedza

Man Loksijs tuvināties citam pavardam.

Jūs, argosiešus visus, lūdzu neaizmirst

Nekad šīs šausmas, būt par lieciniekiem man,

Kad atgriezīsies Menelājs. Kopš dienas šīs

No dzimtās zemes padzīts esmu, trimdinieks.

Vai dzīvs, vai miris — mūžam būšu nicināms,

к. v. Nē, pareizi tu rīkojies, un nevajag

Tev mēli zaimīgajām runām aptraipīt.

Tu taču atbrīvoji visu Argosu

Ar to, ka galvas divām čūskām nocirti.

OR. Ak šaušalas!

Cik drausmīgas šīs kalpones — tās gorgonām

Ir līdzīgas un melnās drānās tērptas! Mudž

Ap viņām čūskas. Palikt šeit vairs nevaru!

K. v. Ai, tēvam vlsudārgais! Rēgi tevi māc.

Jel nebaidies, tik spožu guvis uzvaru!

OR. Nē, nē! Tie nav nekādi rēgi. Šaubu nav —

Tie manas mātes niknie suņi baismīgie,

к. v. Pie tavām rokām svaigas vēl ir asinis,

Un tāpēc mulsums pārņem tavu dvēseli.

OR. Ai, dižais Apollon, vēl vairojas to pulks,

Lūk, asins derdzīga no acīm viņām pil.

к. v. Tik viens var tevi šķīstīt — Foiba pieskāriens

No visām mokām šīm uz mūžu atpestīs.

OR. Jūs viņas redzēt nespējat, bet redzu es.

Tās mani vajā — nedrīkstu vairs kavēties.

Steigšus dodas projām.

к. V. Lai tevi laime pavada un glabā dievs,

Kas vēlīgs tev, līdz pienāks dienas laimīgasl

ко. Tas bija trešais viesulis,

Kas skāra valdnieka namu

Ar spēcīgu elpu.

Bij iesākumā zēni nokautie

Un Tiesta drausmīgās ciešanas.

Bij valdnieks nākamais upuris,

Viņš, ahaju pulku vadonis,

Krita, slepkavots peldē.

Un tagad trešoreiz tas klāt —

Vai glābējs tas vai iznīcība, nezinu.

Kad izbeigsies,

Kad rimsies Ātes lāsts?

AISHILS. LABVĒLĪGĀ

PERSONAS

APOLLONA PRIESTERE

APOLLONS

ORESTS

KLITAIMNESTRAS ENA

ATENA

ERlNIJU KORIS

Tiesneši, priesteres, Atēnu tauta

Darbības vieta:

Delfi un Atēnas.

9 - 1272

Deltas, Apollona tempta priekšā.

PAREĢE

Vispirms ar lūgsnu dievi Gāju godāšu,

Kas bija pirmā pareģe. Tad Temīda

Pēc mātes savas, vēstī teiksma, apmetās

Šai svētnīcā. Ar viņas ziņu, nedarot

5 Nevienam pāri, Foibe1 , cita titāne,

Kas tāpat Zemes meita bija, mājvietu

Te atrada. Šo dzimumdienā dāvāja

Tā Foibam — viņas vārdā arī nosaukts dēls.

No Dēlas kalna ezera nu devās viņš

10 Uz kuģiem mījo krastu, svēto Pallādai,

Tad nāca zemē šai, kur Parnāss paceļas.

Hēfaista bērni2 , Foibam godu parādot

Un ceļu līdzinot, bij pavadoņi tam

Un reizē neuzplēsto zemi iekopa,

is Kad ceļš bij galā, Delfs, šīs zemes pavēlnieks,

Un visa tauta Foibu sveica bijīgi.

Zevs viņam sirdī lika prasmi dievišķo,

To tronī sēdinot kā reģi ceturto;

Ko Zevtēvs viņam iedveš, Loksijs sludina.

20 Šos dievus savā lūgsnā piesaucu vispirms.

Tad sveicu Pallādu, kam līdzās mājoklis.

Lai sveiktas nimfas, Korikalā3 mītošās,

Kur putni ligzdas vij un dievi iegriežas!

Ir labi zināms man: šai vietā Bromijs4 kungs

25 Kopš dienas tās, kad uzrīdīja bakhantes

Viņš Pentejam5 , kam zaķa nāvi nolēma.

Lai sveikti Pleistas6 avots, dižais Poseidons

Un augstākais no visiem — Zevs visvarenais!

Nu reģes sēdeklī es varu apmesties.

30 Lai manu ienākšanu vairāk kā jebkad

Šie dievi šodien svētī! Ja no Hellādas

Te ļaudis kādi, lai tie nāk, kā loze lems.

Ko iedvesīs man dievs, to pavēstīšu tiem.

Viņa Ieiet templī, bet tūdaļ no turienes

atkal lzbīlī Izskrien.

Cik baismīgs skats no Foiba nama liek man bēgt!

35 To nevar panest acis, vārdiem aprakstīt.

Zūd spēki, vairs ne soli paspert nespēju,

Ir svina pilnas kājas man, un rokas trīc.

Kā bērns ir nevarīga sirmgalve, kad māc

To bailes. — Templī ieejot, kas vainagiem

Ir rotāts, dievu nīstu vīru ieraugu

Pie Nabakmens7 . Tur rokās, asnīs mirkstošās,

Šis patvēruma lūdzējs kailu zobenu

Un eļļas koka zaru8 zaļoksnu, ko viņš

Ir aptinis ar baltiņ baltu aunādu

Jo rūpīgi — to droši varu pastāstīt.

Šā vīra priekšā sievu pulku dīvainu

Es guļam redzu tempļa sēdekļos. Nē, nē —

Tās nebij sievietes, bet drīzāk gorgonas,

Un tomēr gorgonām tās nebij līdzīgas.

Reiz gleznā būtnes redzēju, kas Fīnejam9

Ik dienas liedza ēdienu, to nolaupot.

Šīm spārnu nav, bet melnas tās un pretīgas.

Tās miegā krāc, to elpa visus atbaida,

No acīm nemitīgi derdzīgs šķidrums pil,

Un viņu apģērbs tāds, kas neļauj tuvoties

Tām dievu attēliem, ne ļaužu mājokļiem;

Nekad vēl tādas radības nav redzētas,

Ne tādas zemes, kuras lielītos ar to,

Ka barojušas viņas nenožēlojot.

Kam tālāk notikt būs, par to lai rūpējas

Šā nama saimnieks, Apollons visspēcīgais.

Viņš dziednieks, pareģis un brīnumzīmju tulks,

Un šķīstī viņa māksla citu mājokļus.

Atveras tempļa vārti. Pie Nabakmens redzams Orests,

sēdekļos — guļošās erīnijas. Orestam līdzās nostājas

Apollons.

APOLLONS

Es tevi nepametīšu un sargāšu,

Gan būdams klāt, gan kavēdamies tālumā,

Un nebūšu pret taviem ienaidniekiem maigs.

Šos Izdzimumus savaldītus redzi tu —

Ir miega varā nolādētās sievietes,

Kas vecas jau no laika gala. Ne kāds dievs,

Ne cilvēkbērns, ne dzīvnieks netuvojas tām.

Tik ļaunumam tās dzimušas un mitinās

Zem zemes, tur, kur drausma tumsa, Tartarā.

Nīst viņas dievi Olimpā un mirstīgie.

Un tomēr bēdz un nogurumam neļaujies!

Tās tevi vajās gan pa visu cietzemi,

Jebkurā novadā, kur klīstot nonāksi,

Gan jūrā plašajā, gan salu ciematos.

Lai nenokausē tevi visas grūtības!

Kad nokļūsi tu pilsētā, kas Pallādai

Ir svēta, paliec, dieves tēlam pieplacis.

Tur atradīsim soģus vārdiem lēnīgiem

Un ceļus meklēsim, kā tevi atpestīt

No visām mocībām uz laikiem mūžīgiem.

Es taču māti nokaut pavēlēju tev.

ORESTS

Mans valdniek Apollon, it labi zini tu,

Kas taisnīgi. Tad, lūdzams, arī rūpējies

Par taisnību I Tavs spēks ir droša ķīla tam.

ap. Lai bailes, iegaumē, tev sirdi nenomāc!

Tu, Hermej, brāli mans — mums taču kopīgs tēvs

To sargā! Savu pievārdu nu attaisno

Un pavadonis esi manam lūdzējam10 !

Zevs žēlo atstumtos, kad meklē glābiņu

Tie pavadībā vēlīgā pie mirstīgiem.

Apollons un Orests aiziet uz dažādām pusēm.

Guļošo erlniju priekšā parādās Klltalmnestras

ēna.

KLITAIMNESTRA

Jūs gu)at? Labums kāds no gulētājām man?

Jūs citu ēnu priekšā mani nievājat,

Un ve)u valstī )aunā slava neatstāj,

Ka esmu slepkava. Tā nožēlojama

Es apkārt klīstu. Sacīšu bez aplinkiem,

Ka smagi apsūdz mani tie, kas Aīdā.

Man gauži pāri nodarīja tuvākie,

Bet neliekas par to ne zinis dievības,

Kaut paša rokām dēls Ir māti nokāvis.

Man cirstās brūces sirdīm savām vērojiet,

Jo miegā taču gars ir možs it sevišķi,

Bet dienā neizdibināmi likteņi.

Jūs bieži baudījāt no tā, ko nesu jums —

Bez vīna ziedu, mierinošu dzērienu.

Pie uguns altāra es nakti mielastu

Jums gatavoju, stundā, dieviem nīstamā.

To visu, redzu, tagad kājām mīdāt jūs.

Viņš prom, kā briedēns izmucis! Tas izdevās

Bez pūlēm šim. No tīkla valgiem izrāvās

Viņš veiklā lēcienā un ņirgājas par jums.

Jel klausiet — runāju par savu dvēseli! —

Un attopieties, apakšzemes dievības!

Kas piesauc jūs, ir Klltalmnestras ēnu tēls.

KORIS miegā vaid.

kl. Tik vaidēt protat, taču viņš aiz kalniem jau.

Par «dārgajiem», ne mani dievi rūpējas.

KO. miega vaid.

kl. cik dziļš tavs miegs! Tev nerūp manas ciešanas,

Bet Orests, mātes slepkava, ir aizbēdzis.

KO. miega vaid un neskaidri murmina.

kl. Ko miegā vaimanā? Jel ātrāk pamosties!

Par mocībām un atriebi tev jāgādā!

KO. tapat kā iepriekš.

kl. ir divi sabiedrotie — miegs un nogurums,

Kas spēku atņēmuši čūskai baismīgai.

KO. vaid stiprāk, dažas erinljas miega sauc:

To rokā ķer, to rokā ķer, to uzmani!

kl. Tu sapnī medījumu vajā, rej kā suns,

Kas arī miegā vēl ir pienākuma vergs.

Ko dari? Mosties, nogurumam nejaujies!

Aiz miega saldmes pārestību nedrīksti

Tu aizmirst. Jājūt sirdij pelnīts pārmetums,

Kā dzelonis tas nedod mieru krietnajam.

Lai tava asinsdvaša viņam ceļavējš,

Lai kalst viņš tava klēpja izgarojumos!

Uz priekšu, tālāk viņu vajā, nokausē!

Klltalmnestras ēna pazūd.

KORA VADITAJA

Tu šo te modini, kā tevi modinu,

Un žigli augšā celies, miegu nokrati!

Tad redzēsim, vai vārdi šie tik māņi bij.

ATSEVIŠĶI KORA DALĪBNIEKI mostoties.

— Ak, vai man! Māsas, vai! Kas tās par mocībām!

— Un arī man tā jācieš gluži veltīgi!

— Ak, kādas šausmas mani piemeklējušas,

Nav panesams tas vairs!

— Ir izmucis no tīkla mūsu medījums!

— To pazaudēju, miega pieveikta!

— Tu mānītājs vien esi, lielā Zeva dēls!

— Pats jauns, tu kājām mīdi vecās dievības!

— Tu bezdievīgu vīru lolo, lūdzēju,

Kas savas mātes ienaidnieks!

— Ar viltu izpestīji mātes slepkavu,

Kaut esi dievs. Vai tā ir krietna rīcība?

ко. No pašām sapņu dzīlēm nākdams, pārmetums,

Kā ratu vadoņa

Pātaga trāpīga,

Iedzēla sirdī.

Kā nežēlīga bendes

Šaustīta,

Pie visām miesām trīcu es.

Lūk, tādi tagad jaunie dievi11 — viņiem spēks

Par taisnību pārāks.

Sēdeklim asinīs

Atzveltne, kājas!

Redzams, ka neģēlīgs

Ļaundarbs

Ir apgānījis zemes nabu 12 .

Pats būdams gaišreģis, viņš savu mājokli

Ir aptraipījis

Labprātīgi, nepiespiests.

Pret dievu likumiem viņš palīdz cilvēkiem

Un nievā likteņdieves mūžsenās.

Man darot pāri, tomēr izglābt nevarēs

Viņš to. Pat pazemē

Tas netiks atpestīts.

Ir pārāk smags tā noziegums, un atradīs

Viņš citā vietā to, kas atmaksās.

Templi atkal parSdSs Apollons.

ap. Uz vietas projām taisieties no nama šā!

Es reģa svētnīcu jums atstāt pavēlu,

Jo citādi jums balta čūska spārnota,

Ko raidīšu no stopa stīgras zeltītās,

Aiz sāpēm izvemt liks ar putām melnajām

Tās asinis, ko izsūcāt jūs cilvēkiem.

Jums, iegaumējiet, liegts šai mājai tuvoties.

Tur īstā vieta jums, kur bende galvas cērt

Un izdur acis, tur, kur zēnus jauniņus,

Tiem vīrietības spēku laupot, sakropļo,

Kur nomētā ar akmeņiem un vaimanā

Uz mietiem uzdurtie. Lūk, dieviem nīstamās,

Tie jūsu svētki, kurus sirdī kārojat!

Par to, kas esat, jūsu vaibsti liecina.

Jums lauvas alā mitināties pienākas,

Kas notašķīta asinīm, ne svētnīcu

Ar savu nešķīstumu apgānīt. Es jūs

Kā kazas laukā dzenu, ganu nedodot,

Jo nav nevienam dievam mīļš šāds ganāmpulks,

к. v. Mans valdniek, Apollon, dod vārdu arī mums:

Ne līdzi vainīgs šajā lietā esi tu,

Bet vienīgais un īstais visa vaininieks.

ap. To paskaidro! Tik ilgi drīksti kavēties,

к. v. Tu savam viesim māti nokaut vēlēji.

ap. To darīju — es tēvu atriebt vēlēju,

к. v. Pēc nozieguma patvērumu devi tam.

ap. Jā, biju tas, kas viņu aicināja šurp.

к. v. Bet viņa pavadones, mūs, tu nonievā?

ap. Jums šajā templī parādīties neklājas,

к. v. Bet tieši tas ir pienākums, kas veicams mums.

AP. Kāds īsti jūsu pienākums? Nu, dižojies!

к. v. No mājām laukā dzenam mātes slepkavas.

ap. Bet kas ar sievu darāms — vīra slepkavu?

к. v. Tā radniecīgas asinis nav lējusi.

ap. Patiešām, līgumu, ko svētī lielais Zevs

Un Hēra, noniecini tu. Ar vārdu šo

Ir nonievāta Kiprīda13 , kas cilvēkiem

Dod visuskaistāko, kas dzīvē iegūstams.

Tās saites, kurām vīrieti un sievieti

Sien liktenis, ir stiprākas par zvērestu,

Ja likums sargā tās. Ja neliecies par to.

Ka sieva vīru slepkavo, ne zinis, ja

Tai nedusmo, tad Orestu nav tiesību

Tev vajāt. Noziegumu vienu atriebt tik

Tu vēlies, taču cits tev sirdi nesatrauc.

Lai izšķir dižā Pallāda, kur taisnība!

к. v. No vīra šā nemūžam neatstāšos es.

ap. Tad vajā vien, nekādas pūles netaupi!

к. v. Nav ļauts tev vārdiem pulgot manu amatu.

ap. So amatu es nevēlētos dāvātu,

к. v. Kā tad! Pie Zeva troņa vieta cildena

Tev ir, man miera nedod mātes asinis,

Es dzīšu pēdas slepkavam, to vajāšu!

Erīni]as dodas ce]S.

ap. Es palīdzēšu lūdzējam un glābšu to.

Ja lūdzēju kāds nodevis, tad cilvēkiem

Un arī dieviem viņa dusmas briesmīgas.

Aiziet

Atēnas svētnīcas priekša Atēnu akropolē. Uzskrien

Orests un nometas pie Atēnas tēla.

OR- Ai, cildā Atēna, pēc Foiba pavēles

Šurp atnācu. Jel laipni uzņem vajāto,

Kas patvērumu nelūdz rokām netīrām!

Tās sausas jau un šķīstītas. Es iegriezos

It visur svešās mājās, (audis sastapu,

Pa cietzemi un jūru jūrām klaiņodams.

Nu, pildīdams, ko vēlējis man Apollons,

Pie tava tēla esmu, tava mājokļa.

Te, dieve, sagaidīšu savu spriedumu.

UznSk koris.

к. v. Lūk! Beidzot vīram drošas pēdas sadzītas.

Tik seko mēmā liecinieka padomam!

Kā ievainotu briedi vajā suņu bars,

Tā pēdas dzenam šim pēc asins pilieniem.

Mēs elšam, nokausētas sūros pūliņos,

Jo krustu šķērsu izstaigāta pasaule.

Bez spārniem laidāmies ar kuģa ātrumu

Pār jūru, trencot slepkavu. Nu esam klāt!

Viņš tagad šeit, nav šaubu, kaut kur nolīdis

Es manu cllvēkasins smaku tīkamo.

ко. Visapkārt visu aplūkojiet vērīgi,

Lai mātes slepkava bez soda neaizbēg.

Lūk, kur viņš patvēries!

Viņš nemirstīgās dieves tēlu apskāvis

Un vēlas, lai par viņu tiesu spriež.

Nemūžam nebūt tam, jo mātes asinis,

Kas izlietas, vairs atgūstamas nav;

Ir zudis šķidrums, zemes uzsūktais,

Kā maksu pienākas tev sulu sarkano

Man dot no savas dzīvās miesas. Aizgūtnēm

Es sūkšu dziru derdzīgo!

Vēl būdams dzīvs, tu izkaltīsi. Aizraušu

Uz Aīdu es tevi. Tur tu maksāsi

Ar mokām drausmīgām par mātes asinīm.

Tur vērot varēsi, ka mirstīgais ikviens,

Kas noziedzies pret dievu, viesi,

Paša vecākiem,

Ir pienācīgam sodam lemts.

Stingrs soģis Aids, apakšzemē mītošais,

Ir cilvēkiem —

Viņš visu redz un katru vainu grāmato.

or. Kā tapt man šķīstītam, es, likstu pamācīts,

Nu labi zinu, arī to, kur runāt man,

Kur klusēt. Lietā šajā viedīgs skolotājs

Man skaidri pavēlējis runāt drosmīgi.

Nīst tomēr asiņaino baru Zevs

Un savam valgam neļauj tuvoties.

Dzimtas iznīdēt — uzdevums mans

Tur, kur slepkava tuvam cilvēkam,

Mājās iezadzies, atņem dzīvību.

Lai arī varens tas, mēs viņu vajājam,

Ēnā pārvēršam,

Atriebjot asinis svaigās.

Kaut arī vīra slava paceltos līdz debesīm,

Tā vēršas negodā un grimst, un kūstot gaist,

Tiklīdz mēs, melnās drānās tērptās, nākam

Un dejā postīgā tam pretī stājam.

Lēcienā smagā

Krītam tam virsū,

Uzliekam kāju —

Likteni sūro —

Bēglim, gurušam skrējienā tālā.

Jau krīt viņš, taču savā aklumā to nemana,

Jo aizmiglojis prātu nozieguma tvans,

Bet, smagi nopūzdamās, runā tauta,

Ka nams ir melnā tumsā tīts.

Lēcienā smagā

Krītam tam virsū,

Uzliekam kāju —

Likteni sūro —

Bēglim, gurušam skrējienā tālā.

Tā tas ir nolikts.

Cejus mēs zinām,

Atriebi nesam,

Pieminam ļaunu,

Svētas un stingras

Cilvēkiem esam.

Nievāto amatu

Savu mēs pildām

Tālu no dieviem

Bezsaules purvos,

Neizbrienamos

Akliem un redzīgiemI8 .

Kurš no mirstīgiem

Nejūt bijību,

Nejūt bailes,

Zinot, ka amats mans

Likteņa nolemts un

Dievu piešķirts —

Mūsu ziņā ir

Mūžsens pienākums.

Netrūkst man cieņas, kaut

Valstība mana

Atrodas pazemē,

Bezsaules miglājos.

Steigšus ierodas Atēna.

ATĒNA

No tālienes es izdzirdēju saucienu

Pie Skamandras, kad apstaigāju novadus,

Ko abajiešu vadoņi un valdnieki

Man, karalaupījumu dalot, piešķīra 19

Kā tiesu bagātu uz laikiem mūžīgiem;

Būs Tēsēj dēliem20 tīkama šī dāvana.

No turienes es nepagurstot steidzos šurp

Un spārnu vietā vēcināju Aigīdu,

Šais ratos jūdzot zaļoksnējus kumeļus2 '.

Nu savā zemē redzu viesus dīvainus.

Gan nebīstos, bet acīm neparasts šis skats.

Kas esat jūs? To visiem reizē vaicāju —

Gan svešniekam, kas manu tēlu apskāvis,

Gan būtnēm šīm, kam līdzīgas vairs neatrast.

Nekad neviens no dieviem nav jūs redzējis

Starp dievietēm, nav cilvēcīgu vaibstu jums.

Bet paļāt citus, kaut bez kādas vainas tie,

Nav taisnīgi, tā darīt nav nevienam ļauts,

к. v. Ai, Zeva meita, tūdaļ visu zināsi;

Nakts drūmie bērni esam mēs, un pazemē,

Kur mājojam, par lāstu dievietēm mūs sauc.

AT. Nu zinu, kādas dzimtas jūs un kāds jums vārds,

к. v. Par savu amatu tev tūdaļ stāstīšu.

at. Labprāt! Tik runā saprotamā valodā!

K. v. Mēs slepkavu no viņa mājām padzenam.

at. Kur bēguļodams nonāk viņš, kad galā ceļš?

к. v. Viņš nonāk tur, kur prieku nepazīst neviens.

at. Un arī šo te vīru vajāt grasāties?

к. V. Jā gan! Tam roka cēlās māti slepkavot.

at. Vai būdams spiests vai kāda dusmu bīstoties?

к. V. Kas varētu gan māti nokaut mudināt?

at. No divām pusēm tikai vienu dzirdēju.

к. v. Viņš negribēs ne dzirdēt zvērestu, nedz dot22 .

at. Ar to, ka taisna, lepojies. Bet neesi.

к. V. Kā tā? To, gudra būdama, man paskaidrot

at. Kur netaisnība, zvērests nedod uzvaru.

к. v. Tad puses pratini un taisnu tiesu spried!

at. Vai tiešām jūs man lietu izlemt uzticat?

к. v. Bez šaubām! Godā tevi turam pelnīti.

at. Ko, svešiniek, tu sacīt vēlies savukārt?

Par savu novadu un dzimtu pavēstī

Un paša likstām, apsūdzību atvairi!

Ja, ticot taisnībai, pie mana pavarda

Tu nometies un rokām manu tēlu skauj,

Kā Iksionam līdzīgs lūdzējs cienījams,

Tad skaidri atbildi, ko vaicāju es tev!

or. Vispirms es, valdniece, tev raizes atņemšu,

Ko pauda tavas runas vārdi pēdējie:

Man šķīstīšanas nevajag, jo tuvojos

Ar tīrām rokām tavam tēlam bijīgi.

Tev drošu nosaukšu es pierādījumu:

Ir paraža, kas klusēt vēlē slepkavam

Līdz dienai tai, kad upurjēra asinīm,

Kas šķīstīt spēj, tam rokas slaka cilvēks kāds.

Gan upurdzīvniekl, gan tekošs ūdens sen

Jau šķīstījuši mani citos mājokļos.

Un tā no raizēm šīm tu atbrīvota, šķiet.

Par manu cilmi tūdaļ pastāstīšu tev.

Es esmu argosietis, labi pazīsti

Tu tēvu, Agamemnonu, kas vadīja

Pret Troju kuģus, — abi gāzāt gruvešos

So pilsētu. Viņš mira nāvē nelabā,

Kad mājās pārnāca. To māte nokāva

Ar melnu viltu sirdī, tīklā sagūstot

Jo raibā — asinsdarbam peldē liecnieks tas.

Kad atgriezos pēc ilgas trimdas dzimtenē,

Es savu māti nonāvēju, neliedzos,

Ar asnīm dārgā tēva asnis atriebdams.

Bet šajā lietā līdzi vainīgs Apollons,

Kas skubināja sirdi, mokas piesolot,

Ja nesodīšu vainīgos, kā lika viņš.

Vai pareizi es rīkojos, tev jālzspriež,

Jebkuru tavu lēmumu es pieņemšu.

at. Sis gadījums ir pārāk grūts, lai cilvēks kāds

To izspriestu, bet arī man par asinīm,

Kas lietas atriebības alkās, lemt nav jauts.

Tu taču šķīstīts šajā namā ieradies

Kā lūdzējs, manam templim kaitēt nespēdams,

Un manai pilsētai bez vainas esi tu.

Bet arī viņu tiesības ir jācienī,

Un, ja tās šajā lietā negūs uzvaru,

Tad viņu dusmu inde, augsnē krizdama,

Šai zemei nebeidzamas sērgas atnesīs.

Tāds, lūk, ir stāvoklis. Gan viņas uzklausot,

Gan atraidot, — no Jaunuma man neizbēgt,

Bet, tā kā man šis jautājums ir jāizlemj,

Es asinssoģus iecelšu, tos zvērinot;

Uz visiem laikiem paliks iestādījums šis.

Lai rūp jums pierādījumi un liecības,

Kas apzvērētas taisnībai nāk palīgā.

Kad izraudzīšu krietnākos no pilsoņiem,

Es atgriezīšos. Viņi spriedīs taisnīgi,

Kā zvēresti tiem liek un viņu pienākums.

ко. Nepieredzēti

Tikumi rastos,

Uzvarot mātes

Slepkavas lietai.

Visus cilvēkus apvienotu

Nepiedodamā vieglprātībā

Notikums šāds.

Vecākus gaidītu turpmākos laikos

Likstu likstas no bērnu rokām.

Cilvēku uzraugu23

Kaismīgās dusmas

Nesekos ziegam —

Piedosim visu.

Ļaudis uzzinās kaimiņu postu,

Manīs tad viņi: mūsu pūliņiem

Pienācis gals.

Nelaimīgie nu cits citu mierinās,

Veltīgas cerības lolojot.

Lai tad neviens vairs,

Likteņa piemeklēts,

Palīgā nesauc:

«Ai, Taisnība,

Ai, erīniju vara!»

Tēvi tā vaimanās,

Mātes, kam nelaime

Negaidot uzbruk,

Kad Taisnības svētnīca sagrūs.

Šausmas ir svētīgas,

Sirdīm par uzraugu

Tajās lai paliek.

Ir noderīgi

Prātīgiem aiz bailēm būt.

Kas tad vairs pasaulē,

Valstis vai cilvēki,

Taisnību godās,

Kad bailes vairs nejutīs sirdī?

Bezgrožu brīvību,

Valdnieku patvaju

Neslavē!

Vidus cejam

Virsroku visur

Devuši dievi,

Pārējais tīkams nav viņiem.

Pareizi tas, ko jums teikšu:

No neticības augstprātība dzimst,

Bet rodas visiem mījā dzīve laimīgā

No veselīgā saprāta.

Iegaumē mūžam:

Taisnības altāra

Bijājies!

Bezdievīgi

To nemīdi kājām,

Kad guvumu mani,

Sekos pa pēdām tam sods;

Katru savs liktenis gaida.

Vispirmām kārtām godā turi vecākus

Un viesmīlību svešiniekiem parādi,

Kas tavās mājās iegriežas.

Kas taisnīgs nepiespiests un labuprāt,

Tam laime secen nepaiet

Un nedraud iznīkšana pilnīga nekad.

Bet cilvēkam, kas pārdrošs, mēru nezina

Un rauš tik bagātību netaisni,

Tam buras nāksies nolaist kādudien,

Kad mastus sagrābs vētras spars

Un salauzīs drumslās.

Viņš, viļņu varā, nu pēc palīdzības sauc,

Bet nedzird viņu it neviens.

Smej dēmoni par vīru neapdomīgo —

Ir vējā viņa uzpūtība, cīnoties

Ar likstām; spēka nav tam bangas pārvarēt.

Tā viņa kādreizējā dzīve laimīgā

Pret Dikes klintīm sašķīst. Pazūd viņš,

To neapraud tauta.

Atēna atgriežas kopā ar Izraudzītajiem tiesnešiem.

Tiek uzstādītās balsošanas urnas. Sanāk tauta.

at. Velc savu darbu, ziņnesi, un ierādi

Te vietas tautai. Tirrēniešu taure24 tad

Lai, cllvēkdvašas rosināta, spalgi skan

Un ļaudīm skaidri sadzirdamu zīmi dod.

Kad pilnā skaitā sapulcēsies padome,

Būs visai tautai jāklusē, un pilsēta

Uz mūžu iepazīs tad manu likumu.

Lai vīri šie nu lietu izspriež taisnīgi.

Ierodas Apollons un nostājas Orestam līdzās.

к. v. Kur saimnieks esi, Apollon, tur rīkojies!

Kas daļas tev gar strīdu šo, mums pasaki!

ap. Es Ierados kā liecinieks. Pēc paražas

Šis vīrs lūdz palīdzību manā mājoklī.

No slepkavības vainas šķīstīju to pats,

Tam būšu arī aizstāvis, jo atbildīgs

Par mātes asinīm es esmu.

Atēnal.

Ievadi

Nu prāvu šo un izlem to, kā liek tev prāts.

at. Jums tagad vārdu dodu, prāvu atklājot.

Lai, runādams kā pirmais, lietas būtību

Mums skaidri klāsta tas, kas uztur sūdzību.

K. v. Kaut mūsu skaits ir liels, daudz nerunāsim mēs.

Uz katru mūsu jautājumu atbildi!

Vispirms: vai savu māti esi nokāvis?

OR. Jā gan, es viņu nokāvu un neliedzos.

к. v. No cīņas posmiem trim ir viens jau izcīnīts25 !

OR. Vēl pīšļos neguļu, un tomēr lielies jau.

к. v. Vēl jfiizstāsta tev, к ā viņu nokāvi.

or. Tev atbildu — tai rīklē triecu zobenu.

K. v. Kam paklausīji tu? Kas deva padomu?

OR. šā dieva orākuls. Viņš ir mans liecinieks.

K. v. Tad reģls māti nokaut pavēlēja tev?

OR. Tā ir. Neko es nepārmetu liktenim.

К. v. Tu, dzirdot spriedumu, vairs nerunāsi tā.

OR. No kapa, ticu, tēvs man sūtīs palīgu.

к. v. Tu tici mirušiem, bet māti nokāvi!

OR. Šī reizē divos noziegumos vainīga.

к. v. Kā tas ir jāsaprot? To soģiem paskaidro!

OR. Tā, nogalinot vīru, tēvu nokāva,

к. v. Tu esi dzīvs, caur savu nāvi brīva šī.

OR. Kad bija dzīva, viņu mierā likāt jūs.

к. v. Tā asinsradiniece nebij nokautam.

OR. Vai man ar māti šo ir vienas asinis?

к. V. Zem sirds tā tevi barojusi, slepkava!

Vai noliegsi tu mātes dārgās asinis?

OR- Ir tava kārta liecināt. Tad paskaidro,

Ai, Apollon, vai viņu nokaut drīkstēju!

Ko esmu izdarījis, noliegt netaisos.

Vai izliet asinis man bija tiesība,

To, lūdzams, izšķir tu, lai soģiem pasaku!

AP - Jums, dižie dieves tiesneši, to sacīšu:

Tam bija tiesība. Un reģis nemelo.

Par vīriem, sievietēm un pilsētām nekad

Vēl neesmu es pareģojis it neko,

Ko nebūtu man pavēlējis lielais Zevs.

Cik spēcīgs attaisnojums šis, jums iegaumēt

Es iesaku un tēva gribai paklausīt.

Par Zevu spēkā pārāks zvērests nav neviens,

к. v. Tad Zevs, kā saki tu, tev licis pavēlēt

Šim Orestam, lai, tēva nāvi atriebjot,

Pret māti aizmirst dēla pienākumu viņš?

AP. Bet ļaunāk daudz26 , kad dižens vīrs, kam piešķīris

Zevs goda pilno valdniekzlzli, dzīvi beidz

No sievas rokas, nekrizdams no ieroča,

Ar kādu amazone tālo naidnieku

Gāž kaujā. Klausieties, ai, Pallāda un jūs,

Kam lieta jāizšķir, kas toreiz notika!

Viņš atgriezās no kara; pavadīja to

Gandrīz it visur veiksme. Laipni saņēma

Šī varoni un gatavoja peldi tam.

Kad bija nomazgājies, viņa uzmeta

Tam milzum lielu apmetni. Viņš sapinas

Šai tērpā raibajā, un sieva nokauj to.

Nu esat visi dzirdējuši, kāds bija gals

Šim visu cienītajam flotes vadonim.

Par sievu pateicu, lai dusmās iedegtos

Šie vīri, kuru pienākums te tiesu spriest,

к. V. Tu saki, Zevam svarīgāk, kā mira tēvs,

Bet savu tēvu, veco Kronu, iekalis

Pats važās. Kā ar taviem vārdiem saskan tas?

šo pretrunu jūs vērā lieciet, tiesneši!

ap. AI, dievu riebums, visu nīstās briesmones!

Zevs važas raisīt spēj, tam netrūkst līdzekļu,

Uz šķīstīšanos ceļi dažādi var vest.

Bet augšā necelsies nemūžam mirušais,

Ja smiltis viņa asinis reiz dzērušas.

Sim ļaunumam tēvs burvestību radījis

Nekādu nav, bet citādi viņš pasauli

It visu apgriezt otrādi bez pūlēm spēj.

к. v. Ja tā, kā varēsi tu viņu attaisnot?

Kā, zemē lējis mātes — savas asinis,

Viņš varēs dzīvot tēva pilī Argosā?

Kur atradīs viņš ziedokli un dzimtu to,

Kas svētā ūdenī ar viņu dalīsies?

ap. To pateikšu. Tu iegaumē, cik pareizs viss!

Ne māte radītāja tam, kas dēvēts tiek

Par viņas bērnu. Iesētajam dīglim tā

Vien barotāja. Rada tas, kas apaugļo,

Bet viņa, svešam sveša, asnu glabā tik,

Ja nekaitē kāds dievs. Lūk, pierādījums tev:

Par tēvu kļūt bez mātes arī iespējams.

Tam liecinieks šis Olimpieša Zeva bērns27 .

Nav augusi tā mātes klēpī tumšajā,

Neviena dieve tādu dzemdēt nespētu.

Cik vien to mani spēki atļaus, Pallāda,

Es godā celšu pilsētu un tautu šo.

Uz tavām mājām atsūtīju Orestu

Kā lūdzēju, lai būtu viņš tev uzticīgs

Un sabiedrotais tavs uz laikiem mūžīgiem,

Lai sabiedrotie arī viņa bērni tev

Un bērnu bērni glabātu šo līgumu.

AT. Korim.

Vai runāts diezgan jau un drīkstu aicināt

Šos vīrus balsot tā, kā sirdsapziņa liek?

K -v - Mums visas bultas izšautas. Mēs paliekam

Te uzzināt, kāds sacensībai iznākums.

AT. Apollonam un Orestam.

Un jūs? Kas darāms, lai jūs mani nepeltu?

AP ' Ir pateikts viss, kas sakāms. Cieniet, tiesneši,

Pie urnām stājoties, tik sirdī zvērestu!

AT - Tad iepazīstiet likumu, jūs, atieši,

Kas pirmie lems par izlietajām asinīm!

Būs Aigej tautai28 arī laikos turpmākos

Aizvien šī soģu padome. Tur Arejkains29

Ir redzams. Tajā amazonēm apmetne

Un teltis bij, kad, dusmodamas Tēsējam,

Pret viņu karā devās30 . Augstu cietoksni

Tās toreiz cēla pretī manam vecajam

Un Arējam tur ziedoja. Ir nosaukti

Pēc viņa klints un pakalns šis. Tur aizsargās

Pret netaisnību nepagurstot pilsoņus

Gan Bijība, gan viņas māsa Balles, ja

Vien negrozīs tie paši savus likumus.

Kas avotu ar netīrumiem sadujķos

Vai citiem piejaukumiem nelabiem, nekad

No tā vairs nedzers. Lai tad tauta necienī

Ne varas trūkumu, ne apspiestību; lai

Tie arī bailes nepadzen no pilsētas!

Vai spējīgs cilvēks taisnīgs būt, ja ne no kā

Viņš nebaidās? Ja saglabāsit bijību,

Jūs pilsētai un savai tautai iegūsit

Tik stipru balstu, kādu nepazīst neviens

Ne PeloponēsS, ne skltu novadā.

Lai padome, ko ieceļu, no savtības

Ir brīva. Lai tā, taisnīga un cienīta,

Šo pilsētu tās miegā sargā modrīgi.

šāds laikiem nākamiem ir novēlējums mans,

Ko gribu pateikt pilsoņiem. Nu celieties

Un balsojiet! Kad lemsit, aizmirst nedrīkstat

Jūs zvērestu. Lūk, viss, kas bija sakāms man.

TiesneSl dodas pie arnSm un Iemet tajās

balsošanas akmentiņus.

K - V. Jums nievāt mūsu pulku neiesaku es,

Jo bīstamas mēs jūsu zemei varam kļūt.

Es Zeva pareģojumus un manējos

Jūs godāt aicinu, tiem ceļā nestāties.

K - v - Nav tiesību tev slepkavības attaisnot,

Vairs svēti nebūs tavi pareģojumi.

Vai tēvs mans kļūdījās, kad nāca Iksions

Lūgt viņam patvērumu, pirmais slepkava?

к. v. Ja negūsim mēs šajā lietā uzvaru,

Ar smagu postu jūsu zemi sodīsim.

ap. Ne jauno laiku dievi tevi necienī,

Nedz veco. Prāvā šai es gūšu uzvaru.

K.V. Tu tāpat arī rīkojies pie Ferēta31 ,

Kad moirām liki mirstīgos no nāves glābt.

ap. Vai tādam palīdzēt, kas mani godina,

Es nedrīkstu, kad viņam vajag palīga?

к. v. Tu jauci mūžos pastāvošu kārtību,

Ar vīnu senās likteņdieves reibinot.

ap. Drīz, prāvas Iznākumu dzirdot, Izspļausi

Tu savu Indi, nekaitīgo naidniekiem.

к. v. Pats būdams jauns, ar kājām mīdi sirmgalvi.

Es, pacietīgi gaidot tiesas spriedumu.

Vēl nezinu, vai dusmot nāksies pilsētai.

at. Nu brīdis pienācis kā pēdējai man lemt.

So savu balsi nodošu par Orestu.

Man mātes nav32 , tās dzemdēta es neesmu.

Viss vīrišķais man tuvs, tik sveša laulība.

Ar savu būtību es tēvam piederu,

Un tāpēc sievas nāvi mazāk nosodu,

Kas nokāvusi vīru, nama saimnieku.

Ja arī līdzīgs balsu skaits, būs Orests glābts.

Un tagad, tiesneši, kam tas ir uzticēts,

No urnām akmentiņus žigli izkratietl

Urnas Uek Iztukšotas, un sakas akmentiņu skalUšana.

°R- Folb Apollon, kāds tagad tiesas lēmums būs?

K - v - Nakts, drūmā māt, vai redzi tu, kas notiek šeit?

OR - Kas lemts: vai sauli skatīt vēl vai valgā mirt?

K - v - Vai jāiet bojā mums vai cieņā dzīvosim?

AP - Jūs, atēnieši, balsis skaitiet rūpīgi,

No viltojumiem sargieties, tās šķirojot!

Tik vienai balsij trūkstot, uzbrūk nelaime,

Bet dzimtu atjaunot spēj balss, kas pārsvarā.

Balsu skalUšana noslēgusies.

AT - No apsūdzības slepkavībā cilvēks šis

Ir atbrīvots, jo gluži vienāds balsu skaits.

Apollons aiziet.

OR> Ai, Pallāda, kas manu namu izglābi,

Tu trimdiniekam, padzītam no dzimtenes,

To atkal atdevi, un sacīs hellēņi:

«Nu Orests atkal Argosā un pārvalda

Tur senču mantu. Veikuši to Pallāda

Un Apollons, un trešais, visuvarenais,

Zevs Glābējs.» Godā ceļot tēvu mirušo

Un redzot mātes aizstāves, viņš palīgā

Man nāca. Tagad, atgriežoties dzimtenē,

Šai zemei, tavai tautai dodu zvērestu

Uz laikiem mūžīgiem: no valdniekiem neviens,

Kam vadīt valsti uzticēts, šurp neatnāks

Ar karaspēku bruņotu kā ienaidnieks.

Es sūtīšu pat tad, kad kapā gulēšu,

It visiem tiem, kas pārkāps manu zvērestu,

Ko dzirdat šeit, bez mitas likstas, nedienas.

Tiem karā drosmi atņemšu, bez veiksmes būs

To gaitas, rūgti nožēlos tie pasākto.

Bet, ja tie solījumu manu ievēros

Un atēniešu valstij uzticīgi būs

Kā sabiedrotie, vēlīgi tos lološu.

Nu dzīvojiet jūs sveiki, tu un tauta šī!

Lai spēks tavs, mūžam neuzveicams naidniekiem,

Nes valstij labvēlību, slavu ieročiem!

Orests dodas projām.

KO. Vai man!

Jūs, jaunie dievi,

Mūžsenās tiesības

Mīdījāt kājām, no rokām man izrāvāt.

Pazemota un nelaimīga! Negantās dusmās

Novadā šajā

Sirds mana pilinās

Indi, jā, indi —

Atriebes veldzi.

Sūksies tā augsnē — ai, atriebes saldme! —

Dzemdinās ķērpjus;

Iznīks sējumi,

Iznīks lapotnes,

Sievas vairs nedzemdēs,

Asins plankumiem, cilvēkiem postīgiem, pārklāsies zeme.

Te nu es vaidu! Kā rīkoties turpmāk?

Tapt man par lāstu šīs pilsētas tautai?

Piemeklējušas drausmīgas ciešanas

Mūs, Nakts nabaga meitas,

Kas zaudēto godību apraud!

at. Man droši ticiet, neskumstiet par spriedumu!

Jūs uzvarētas neesat, un balsu skaits,

Kas tiešām bijis līdzīgs tik, jums negods nav.

No Zeva tiesai bija skaidra liecība,

Un arī reģis pats ir bijis liecinieks:

Par to, ko Orests darījis, viņš sodāms nav.

Un tomēr jūs ar savām dusmām vēršaties

Pret zemi šo. Nē, neiekaistiet, nesūtiet

Tai neauglību, putas virsū nešļāciet

No lūpām dievišķajām, sēklas nāvējot!

Es apsolu no visas sirds: būs likumīgs

Jums šajā zemē sēdeklis un patvērums.

Jūs spožos troņos sēdēsit pie ziedokļiem,

Un godu mani pilsoņi jums parādīs.

ко. Vai man!

Jūs, jaunie dievi,

Mūžsenās tiesības

Mīdījāt kājām, no rokām man izrāvāt.

Pazemota un nelaimīga! Negantās dusmās

Novadā šajā

Sirds mana pilinās

Indi, jā, indi —

Atriebes veldzi.

Sūksies tā augsnē — ai, atriebes saldme! —

Dzemdinās ķērpjus;

Iznīks sējumi,

Iznīks lapotnes,

Sievas vairs nedzemdēs,

Asins plankumiem, cilvēkiem postīgiem, pārklāsies zeme

Te nu es vaidu! Kā rīkoties turpmāk?

Tapt man par lāstu šīs pilsētas tautai?

Piemeklējušas drausmīgas ciešanas

Mūs, Nakts nabaga meitas,

Kas zaudēto godību apraud!

at. jŪs pazemotas neesat, un neklājas

Jums, dievēm, dusmās pāri darīt cilvēkiem.

Mans balsts ir Zevs, un — nezinu, vai sacīt to —

Kā vienīgai no visiem dieviem zināma

Man atslēga tai istabai, kur ieslēgti

Ir tēva zibšņi. Taču iztiksim bez tiem.

Man ticiet, pārsteidzīgos vārdus atmetiet,

Kas atnesīs šai zemei tikai postu vien!

Lai aprimst jūsu dusmu drūmais bango jums,

Un līdzās, visu cienītas, man dzīvojiet!

Kad saņemsit no visa plašā novada

Par bērniem pirmos upurus un laulībām,

Tad mūžu mūžos manus vārdus slavēsit.

KO - Kas man nav jāpieredz!

Man, seno laiku dievei, dzīvot būs uz zemes

Un nicinātai būt, bez cieņas!

Aiz dusmām

Zilu melnu spļauju.

Ai, es nabadze!

Man dvēseli un miesu skaudras sāpes plosa.

Jel uzklausi, ai, māt,

Ai, Nakts! Ar viltu nekrietnu ir tiesības

Man dievi laupījuši mūžsenās,

Vairs neesmu nekas!

at. Ka vecakai tev dusmas ļauna neņemšu.

Nav šaubu, tu par mani esi gudrāka,

Bet ari man ir Zevtēvs prātu dāvājis.

Ja dosities uz citas tautas novadu,

Pēc zemes šīs jūs ilgas māks, to paredzu.

Būs slavas pilna atēniešu nākotne,

Un arī tu, kad goda vietā mājosi

Pie Erehteja mājokļa33 , te saņemsi

No vīriešiem un sievietēm, kas straumēm nāks,

Daudz bagātākas dāvanas kā cituviet.

Un tāpēc manās zemēs alkas neiededz

Pēc asinīm! Tās pazudina jaunekļus,

Bez vīna viešot tajos dusmu neprātu.

Tev nevajag kā gaiļus rīdīt pilsoņus

Un uzsūtīt tiem Arēju, kas karu sēs

Starp vienas tautas dēliem, naidu negantu.

Lai paliek ārpus vārtiem karš. Tur veldzi gūs

It visi tie, kam miera nedod godkāre,

Bet pašu mājās gaiļu cīņu nevēlos.

Lūk, ko no manām rokām saņemt varēsi:

Kā labdare tu labklājībā, cienīta

Sal zemē, dieviem dārgākajā, dzīvosi.

KO - Kas man nav jāpieredzl

Man, seno laiku dievei, dzīvot būs uz zemes

Un nicinātai būt, bez cieņasl

Aiz dusmām

Zilu melnu spļauju.

Ai, es nabadzei

Man dvēseli un miesu skaudras sāpes plosa.

Jel uzklausi, ai, māt,

Ai, Nakts! Ar viltu nekrietnu ir tiesības

Man dievi laupījuši mūžsenās,

Vairs neesmu nekas!

AT - Uz labu nepagurstot tevi aicinu,

Lai neteiktu nekad, ka es, kas jaunāka,

Un pilsoņi ir tevi, sirmo dievieti,

No zemes padzinuši, liedzot bijību.

Ja tavā sirdī cieņa mīt pret Peltoju,

Kas piešķir manai mēlei laipnu maigumu,

Tad paliksi pie mums. Ja palikt nevēlies,

Tu netaisnīgi sodītu šo pilsētu

Ar atriebi un naidu, tautai postīgu,

Jo vieta pilntiesīga tavā rīcībā

Ir zemē šai, kas godās tevi mūžīgi,

к. v. Teic, cildā Atēna, — kāds būs mans mājoklis?

at. Tas brīvs no nelaimēm un sāpēm. Pieņem tol

К. v. Un, ja to pieņemšu, kāds mani gaida gods?

at. Nevienai mājai nebūs lemts bez tevis zelt.

к. v. Vai tiešām tādu varu tu man piešķirsi?

AT. Tik tam, kas tevi godās, veiksmi dāvāšu.

K. v. Un to tu soli man uz laikiem mūžīgiem?

at. Es nesolu neko, ko pildīt nevaru,

к. v. Jau, liekas, atmaigst mana sirds, rimst dusmas man.

at. Tad paliec mūsu zemē, gūstot draugus sev!

K. v. Ko savā dziesmā tavai zemei novēlēt?

at. Tik to, kas atbilst prieka pilnai uzvarai:

Lai visi vēji, ceļoties no cietzemes,

No jūras valgmes vai no pašām debesīm,

Tik liegi, saulei spīdot, zemi glāstītu!

Lai mūžam augsne bagātīgus augļus nes

Un ganāmpulki vairoties lai nepārstāj,

Lai cilvēkaudze manā valstī koši zeļ!

Bet bezdievīgos iznīdē, kas pilsētā!

Tāpat kā dārzniekam, man redzēt tīk, ka aug

Vien derīgais un nezāles to nenomāc.

Tas paliek tavā pārziņā. Es gādāšu,

Lai dižās kara gaitās mana pilsēta

Starp mirstīgajiem slavu gūtu uzvarot.

KO. Lai top! Pie Pali ādas es dzīvošu

Un nenievāšu pilsētu,

Ko Zevs visvarenais

Un Arējs Izraudzījušies

Par dievu mitekli.

Tā rota Hellādai

Un aizsargs dievu ziedokļiem.

Es, zinādama nākotni

Un labu vēlēdama pilsētai,

Tai izlūdzos,

Lai pārpilnībā dāsnā

Spožās saules mirdzā

Strūklotu laimīga dzīve.

at. To es, labu vēlēdama, devu

Pilsoņiem: šīs dižās dieves, kurām

Grūti izdabāt, te turpmāk mājos.

Viņu pārziņā ir itin viss, kas

Cilvēkiem ir svarīgs. Kas nekad vēl

Manījis nav viņu smago roku,

Nezina, no kurienes nāk likstas:

Tās ir atmaksa par tēvu grēkiem.

Dižojas tas lepni, taču klusu

Pienāk posts un viņu samaļ.

KO. Lai nepūš ļauni vēji, koku lāsts, —

Jums labvēlību savu klāstīšu:

Nekad lai svelme,

Postot augu pumpurus,

Šai zemei neuzbrūk,

Nedz sērga kaitīga,

Tai nesot neražu.

Lai zeme ganāmpulkus baro

Un visām avīm piedzimst

Allaž jēriņi divi,

Lai aizvien

Devīgais zemes klēpis

Dievu dāvanu godā34 .

at. Jūs, kas sargāt pilsētu, vai dzirdat,

Kādu laimi erīnija sola?

Viņa varena starp nemirstīgiem

Dieviem un starp tiem, kas mīt zem zemes.

Cilvēkiem tā drošu roku dala

Likteņus. Gūst citi prieka dziesmas,

Citi — dzīvi asarās.

ко. Atvairīšu no jaunekļiem

Pāragru nāvi.

Piemīlīgajām jaunavām

Piešķiriet dzīvi pie mīļotā sāniem,

Jūs, kam tas uzticēts,

Dievišķās moiras,

Māsas, ai, taisnīgās dieves!

Miteklis jums ir visās mājās,

Jūsu klātiene

Vienmēr jūtama,

Visucienītās starp dieviem!

at. Manu sirdi piepilda ar prieku

Viņu vēlība. Es Peito mīlu:

Viņas acis manas lūpas, manu

Mēli cīniņā ar tiepīgajām

Iedvesmoja. Uzvarēja Zevs, kas

Sargā runātājus. Uzvarēšu

Arī es, par labo cīnoties.

ко. Brā)u karš, visa ļaunuma sakne,

Mūsu pilsētā

Mūžam lai neliesmo!

Zeme, reiz dzērusi pilsoņu asinis

Tumšās, lai neprasa,

Atriebes alkstot,

Jaunas un jaunas asiņu straumes!

Ļaužu sirdis lai saticībā

Priekiem tik mijas un

Vienotas naidā!

Daudzas likstas tas aiztaupīs tautai.

AT. Saprātīgajiem nav grūti atrast

Labo vārdu ceļu. — Vaigs gan briesmīgs

Viņām, taču, redzu, lielu laimi

Piešķirs viņas pilsoņiem. Ja allaž

Laipnās dieves laipni godāsit, jūs

Savai pilsētai un zemei, ejot

Taisno ceļu, slavu dāvāsit.

ко. Lai prieks tev, prieks

Par laimi, bagātību,

Atēnu tauta!

Jūs līdzās Zeva meitai mīļajai,

Tai mīļi, dzīvojat

Un visās lietās mēru zināt.

Kas patvēries pie Pallādas,

To cienī arī viņas tēvs.

AT. Prieks lai arī jums! Pa priekšu iešu,

Jauno mājvietu jums rādot. Svēto

Lāpu uguns pavadoņiem ceļu

Apgaismos. Jel nāciet, upurjēru

Asnīm plūstot, apakšzemē kāpiet!

Visu postu atvairiet un sūtiet

Laimi pilsētai un uzvaru!

Priesterienes ar lāpām, tiesneši un laula

sakārtojas svētku gājienam.

Kranajdēli 3 \ pilsētu kas sargāt,

Ejiet, mūsu viesiem ceļu rādiet!

Maniem pilsoņiem par visu labo

Prāts lai labs!

ко. Lai prieks jums, prieks —

Saku to vēlreiz,

Dievi un ļaudis, kas

Pallādai svētajā

Pilsētā mītat!

Jums, jaunos viesus godājot,

Nekad par dzīves triecieniem

Jāsūdzas nebūs.

AT. šie labie novēlējumi pa prātam man.

Jūs aizvadīšu, lāpām spoži liesmojot,

Uz plašumiem, kas apakšzemē paveras,

Ar kalponēm, kas manu tēlu apsargā.

Tā pienākas. Lai visas Tēsejzemes zieds

Mums līdzās stāj — gan dižciltīgās meitenes,

Gan sievietes, gan sirmiem matiem priesteres.

Jūs, purpurkrāsas drānās tērptas, parādiet

Šīm dievēm godu, gaišās lāpas iededziet,

Lai cilvēcisku laimi kopa vēlīgā

Šīs zemes cilvēkiem uz mūžu piešķirtul

Svētku gājienā dalībnieki dodas ce|a.

PAVADOŅU KORIS

Dodieties ce]ā, Nakts dižās meitas,

Mūsu labdares,

Draugu vadītas!

Visa tauta lai bijībā klusēl

Pazemes mītnēs jūs augsti godās

Senlaiku paražām,

Upuru veltēm.

Visa tauta lai bijībā klusē!

Cēlās dieves, laipnās un vēlīgās,

Nāciet! Lai ceļā

Lāpas jūs priecē!

Gavilēm, tauta, atsaucies dziesmai!

Mūžīgs šis līgums Pallādas pilsoņiem,

Zeva visredzošā,

Likteņa nolemts.

Gavilēm, tauta, atsaucies dziesmai!

SOFOKLS. ANTIGONE

PERSONAS

ANTIGONE

ISMĒNE

KREONTS

EIRIDIKE

HAIMONS

TEIRESIJS

ZĒNS

SARGS

VĒSTNESIS

KREONTA KALPS

TEBIESU SIRMGALVJU KORIS

Kreonta svīta un kalpi, Eirldlkes

kalpones

Darbības vieta:

Tēbas, Kreonta pils priekSa.

Agra rīta pinna aaulea lēkta. Paradās Antigone melnas

drēbēs ar amforu rokas. Viņa klaudzina pie labējam durvīm.

Pēc brītiņa Iznāk Ismēne. Kļūst arvien galSaks.

ANTIGONE

Ai, mīļā māsa Ismēne, jel uzklausi!

No Oldipa mēs smagus lāstus mantojām,

Bet Zevs pirms nāves tos pie mums jau piemeklē.

Nav tāda rūgtuma un tādu nedienu,

Nav tādu ciešanu un negoda, ko mēs

Ar tevi nebūtu jau pieredzējušas*.

Bet ko gan tagad runā visā pilsētā?

Ko tautai stratēgs Kreonts2 liels sludināt?

Vai dzirdējusi ko? Varbūt vēl nezini,

Ka mūsu brālim ienaidnieku dusmas draud?

ISMENE

Par mūsu brāli, Antigone, ziņu man

Nekādu nav — ne priecīgu, ne bēdīgu —

Pēc brīža tā, kad abus brāļus zaudējām,

Kas divkauja ir vienā dienā krituši.

Pēc tam kad šonakt atkāpušies arglešl3

No šejienes, neko es vairāk nedzirdu.

Ne labāk man no visa tā, ne nelabāk.

AN. To zināju it labi. Tāpēc tevi šurp

No nama Izsaucu, lai viena uzklausi.

IS - Kas noticis? Man šķiet, tu esi satraukta.

an. Tik vienu brāli Kreonts ļoti godina,

Tam kapu piešķirdams, bet otru kaunā liek.

Kā ļaudis stāsta, Eteokla pīšļus viņš

Pēc senču paražām ar cieņu zemē slēpj,

Lai godāts tas ir pazemē starp mirušiem4 .

Ar vēstnešiem viņš pilsoņiem liek paziņot,

Ka nelaimīgā Polinelka pīšļus tie

Ne kapā guldīt drīkst, nedz arī apraudāt,

Bet neapraudātu bez kapa atstāt to

Un putniem mest, kas gaida gardu barību.

Kā dzirdams, labais Kreonts5 liels tev un man —

Jā, protams, arī man — to visu paziņot.

Pats Ieradīsies šeit un skaidri paziņos.

Ja kāds vēl nezina. Viņš jokot netaisās

Ar šādām pavēlēm. Kas viņam neklausīs,

To tauta ielās nomētās ar akmeņiem.

Lūk, tāda mana vēsts! Bet tagad parādi,

Vai augstsirdīga esi tu vai zemiska!

IS - Ja tā, ko tālāk, nelaimīgā, darīt man?

Vai esmu spējīga tev palīdzēt vai ne?

an. Jel padomā, vai būs tev drosme palīdzēt?

is. Kas prātā ienācis? Kāds pārdrošs pasākums?

an. Vai palīgā man nāksi pacelt mirušo?

is. To gribi apglabāt un spītēt pavēlei?

an. Jā, savu brāli, tavu ar, ko necieni,

is. Ai, pārdrošā, to taču Kreonts noliedzis!

an. Tas nevar noliegt pildīt pienākumu man!

is. Ak vai! Jel, māsa, apdomā, kā mūsu tēvs

Bez slavas, tautas atstumts, bojā aizgāja,

Kad, noziegumu pats pie sevis atradis,

Ar paša rokām abas acis izrāva,

Kā māte, kas tam reizē arī sieva blj,

Ar kaunu cilpas galā dzīvi izbeidza;

Tad, treškārt, abi nelaimīgie brāļi vēl,

Ar savu roku brāļa asnis lējuši,

Viens otru vienā dienā nonāvējuši.

Vairs tikai vienas esam mēs. To apdomā —

Mums kaunā mirt, ja, pārkāpdamas likumu,

Mēs valdnieku un viņa varu nievājam.

Bet atceries, ka esam tikai sievietes

Un nespējam pret vīriem droši cīņā iet,

Jo valda stiprākie, bet mums tik jāklausa,

Kaut viņu bardzība vēl būtu lielāka.

Es lūgšu tos, kas apakšā zem zemes mīt,

Lai viņi piedod man, jo spiesta darīt tā;

Es tiem, kam vara dota, klausīšu arvien.

Nav jēgas darīt to, kas pāri spēkiem tev.

AN - Vairs tevis nelūgšos, kaut arī gribētu

Ar mani kopā nākt un palīdzību sniegt.

Kā gribi, rīkojies! To apglabāšu es!

Būs nāve tīkama, ja pildīts pienākums.

Tad mīļi es pie mīļā brāļa dusēšu

Sā svētā nozieguma dēļ. Kas pazemē,

Tiem ilgāk jākalpo kā tiem, kas virszemē.

Tur mūžam dusēšu. Bet tu, ja tīkas tev,

To vari negodāt, ko dievi godāt liek.

,s - To sirdī godāju arvien. Bet vienai iet

Pret visiem pilsoņiem, tas pāri spēkiem man.

A.\. Tā atrunāties iespējams. Tad iešu es,

Lai brālim mīļajam tur smiltis uzmestu,

is. Par tevi, pārdrošniece lielā, baidos es!

an. Par mani nebaidies, par sevi rūpējies!

is. Bet savu nolūku nevienam neizpaud,

To dari paslepu! Par visu klusēšu.

an. Tik stāsti vien! Es tevi vairāk nīdīšu,

Ja klusēsi un neziņosi visiem to.

re. Tu pārāk karsta tur, kur bailēs drebu es.

AN. Man šķiet — kam gribu mīļa būt, tam patikšu,

re. Kaut būtu tā! Tu gribi gan, bet nevari.

an. Es rimšos tikai tad, kad spēki izsīks man.

is. To labāk neiesāc, ko sasniegt nevari!

an. Ja turpināsi tā, man kļūsi nīstama,

Un nīdīs tevi arī mirušais tāpat.

Tu mani mierā liec un manam bezprātam

Ļauj visas šausmas piedzīvot. Tās cietīšu,

Ja manu darbu skaista nāve atalgo,

re. Ja tīkas tev, tu vari iet. Bet ievēro,

Ka neprāts tas, kaut mī|a esi mī|ajam.

Katra aiziet uz savu pusi.

Ir jau gaišs rīts. Uznāk tēbiešu sirmgalvji, aiz

tiem tauta. Kad visi sapulcējušies, pamalē

parādās saule. Tēbiešu sirmgalvji uzvaras

jūsmā apsveic austošo sauli.

KORIS

Ai, krāšņais saules stars,

Tu nācis košāks kā jebkad

Pār septiņvārtu Tēbām'1 !

Tu, zelta dienas spožā acs,

Daudz spožāk atspīdi,

Pār Dirkes7 straumi atauslot.

Tos argiešus, kas baltos vairogos

Un bruņās mirdzošās šurp nākuši,

Tu projām visus

Strauji aiztrieci.

Viņus Polineiks veda pret dzimteni mūsu,

Ķildas sēdams un naidu ar dedzīgām runām.

Viņš kā ērglis8 pār zemi lidinās augstu;

Baltie spārni to sedz,

Un no debesīm draudīgi lejup

Atskan kliedzieni spalgi.

Ai, kā mirdzēja bruņas un plandījās ķiveru pušķi!

Nu lejup raugās tas

Un septiņus vārtus sagrābt grib

Ar asinskāriem šķēpiem.

Bet drīz viņš projām aizlaižas,

Pirms dzēris asinis,

Pirms lāpu spožās ugunis

Vēl torņu galos gaiši liesmot sāk.

Visapkārt mutu|oja kara troksnis,

Un grūti nācās pūķim9

Cīņa šī.

Netīk Zevtēvam sevišķi lielīga cilvēka mēle:

Kad jau vēroja Kronīds 10 , ka varenām straumēm tie plūda,

Ka jau visi tie lepnīgl dižojās mirdzošās bruņās

Un viņš, žvadzinot zeltainas bruņas, lr tuvu pie mūriem,

Ar sparu tam zibeni meta,

Kas pirmais blj uzrāpies mūros11 ,

Lai jau uzvaru sauktu par savu.

Atpakaļ krita šis milzis uz dunošās zemes,

Uguni nesdams un iededzies īgnumā niknā.

Kā naidīga viesuļa vētra

Viņš skurbumā metās pret mūriem,

Bet cerība pievīla viņu,

Jo citādi lēmis bij varenais Arējs,

Mums drošākais palīgs.

Septiņi vīri pret septiņiem vārtiem,

Līdzīgs pret līdzīgu, atstāja Zevam

Kā uzvaras piemiņu žvadzošās bruņas 12 .

Taču jūs, nelaimes bērni no asinīm vienām

Un vecākiem vieniem, — jūs raidījāt abi viens otram

Varenos šķēpus, kas caururba abus

Un vienoja kopīgā nāvē.

Beidzot mums atnāca slavenā Uzvaras dieve,

Mūžam kas vēlīga kaujratiem bagātām Tēbām.

Bet tagad lai aizmirstas kari,

Kas nesen vēl plosījās visur!

Lai svētnīcās steidzamies visi,

Lai Bakhs tad nu vada mūs visu šo nakti13

Un Tēbas lai līksmo!

Lūk, tur jau tuvojas vadonis Kreonts,

Menoika dēls, kas nu valdīs šai zemēl

Ko lēmuši dievi, to dzirdēsim tūdaļ;

Tik nevar vēl izprast, kas viņam ir prātā

Un kāpēc patlaban šai laukumā sapulcē saucis

Tēbiešu sirmgalvjus, vēstnesim likdams

Šeit aicināt Ierasties katru.

Ierodas Kreonts svītas un sargu pavadība.

KREONTS

Nu beidzot, vīri, dievi mūsu pilsētu

Pēc daudzām vētrām miera ostā ievadal

Jums katram atsevišķi sūtni sūtīju,

Šurp lūgdams ierasties, jo labi zinu to,

Ka Laja 14 troņa varu stingri sargājāt

Gan Oidipam, kad zēla mūsu pilsēta,

Gan tad, kad bojā gāja viņš, tā dēliem vēl

Par uzticamiem balstiem bijāt kļuvuši.

Kad abi brāļi nāvē likteņlemtajā

Ir vienā dienā krituši un divkaujā

Sev rokas notriepuši brāļu asinīs,

Man tagad visa vara, tronis pienākas,

Jo tuvākais es radinieks ar kritušiem.

Nav iespējams mums kādu sīki izpētīt,

Kāds viņa raksturs, ieskati un nodomi,

Ja likumos, valsts amatos nav darbojies.

Man šķiet, kas, pārvaldīdams kādu pilsētu,

Nav stingri turējies pie labiem padomiem,

Bet lūpas noslēdzis, no kāda bīdamies,

Ir valdnieks ļaunākais, kāds vien var valstī būt.

Kas savu draugu augstāk tur par tēvzemi,

Tam nav nekādas vērtības. Lai liecinieks

Man Zevs, kas visas lietas labi redz arvien:

Es tobrīd neklusēšu vis, ja vērošu,

Ka labklājības vietā pilsoņiem draud posts.

Nekad par draugu sev es neizvēlēšos

Šīs zemes naidnieku, jo zinu — tēvzeme

Mums visiem patvērums; mēs draugus viegli vien

Sev radīsim, ja drošu ceļu kuģis ies.

Tā visu apsvērdams, es valsti vadīšu.

Es sakarā ar to nu visiem pilsoņiem

Tā liku paziņot par brāļiem kritušiem:

Eteoklu, kas cīnījās par tēvzemi

Un krita cīnoties, it visus pārspēdams,

Es liku apbedīt, pie kapa ziedot to,

Kas labākajiem ēnu valstī pienākas.

Par brāli Polineiku tagad runāšu,

Kas, atgriezies no trimdas savā dzimtenē,

Lai tēvu pilsētu un tempļus sagrautu,

Lai uguns liesmām visu zemi postītu,

Lai dzertu brāļu asinis un aizvestu

Mūs verdzībā. To liku vēstīt pilsoņiem:

To neglabāt, par viņu neliet asaras,

Bez apbedīšanas to putniem laukā mest

Un suņiem barībai, lai derdzas skatīt to!

Tāds lēmums mans. Nekad tam notikt neļaušu,

Ka neliešus par labiem vairāk godātu.

Bet to, kas mūsu pilsētai ir uzticams,

Lai dzīvs vai miris tas, es mūžam cienīšu.

KORA VADĪTĀJS

Tu vari, Kreont, rīkoties, kā patīk tev,

Ar tiem, kas mūsu zemei draugs vai ienaidnieks.

Tu likumus mums vari dot, jo vara tev,

Tu vari lemt par dzīvajiem un mirušiem.

KR. Jūs vērojiet, lai izpilda šo pavēli!

к. v. Liec jaunākam šo uzdevumu izpildīt.

KR. Pie viņa līķa sargi stāv jau postenī,

к. v. Tad kāpēc citam vēl to gribi pavēlēt?

kr. Jums bargi jācīnās pret nepaklausīgiem,

к. v. Nav tāda bezprāša, kas mirt jau vēlētos.

KR. Tam alga tiešām tāda būs. Bet mantkāre

Mēdz ļaudis dažkārt valdzināt un postā grūst.

Uznāk Polinelka līķa sargs.

SARGS

To sacīt, valdniek, nevaru, ka steigas dēļ

Bez elpas es, ka drāzos šurp bez atpūtas.

Es daudzkārt apstājos un galvu lauzīju,

Jau apgriezos, lai spertu kāju atpakaļ.

Sirds mana tā ar mani ilgi runāja:

«Tu nabadzlņš! Kam steidzies turp, kur gaida sods?

Kam, nelaimīgais, kavējies? Bet, ja nu cits

To ziņos Kreontam, tu vēlāk raudāsi.»

Tā domādams, es atvilkos bez steigšanās,

Un tādā kārtā īsais ceļš man kļuva garš.

Bet galu galā nolēmu pie tevis nākt.

Kaut nav nekā ko teikt15 , tev tomēr pateikšu.

Pie tevis nāku šurp ar tādu cerību,

Ka cietīšu tik to, ko lēmis liktenis.

KR. Kas noticis? Un kāpēc tu tā nobijies?

sa. Vispirms es gribu teikt, kas mani pašu skar.

Tas nav mans darbs, pat nezinu, kas darījis,

Un netaisnīgi būtu mani apsūdzēt.

kr. Kāds ievads brīnišķīgs! Tu nasks uz aplinkiem.

Ir skaidri tas — ko svarīgu man vēstīsi.

SA. Tik ļaunā vēsts šo kavēšanos sagādā.

kr. Vai beidzot runāsi un dosies atpakaļ?

SA. Nu teikšu jau. Ir līķi paglabājis kāds,

Un pats ir aizgājis. Tam smiltis uzbērtas

Un vajadzīgie ziedojumi ziedoti.

KR. Ko runā tu? Kas bijis lielais pārdrošnieks?

sa. Es nezinu. Ne cirvis zemi skāris tur,

Ne kaplis izmetis, viss pamats bija ciets

Un sauss, bez plaisām, ratu sliežu nevagots,

Bet vainīgais bez pēdām bija pazudis.

Kad darbu rādīja mums pirmais sardzes vīrs,

Tas visiem šķita brīnums neizskaidrojams.

Bij līķis neredzams, bet kapā neguldīts,

Tik smilts tam uzbērta, kā lāstu atvairotI6 .

Bet pēdu nebija, ka plēsīgs zvērs vai suns,

Klāt piegājis, ar zobiem, ķetnām plēsis to.

Nu skarbi vārdi bija dzirdami starp mums,

Sargs sargam vainu uzvēla. Līdz kautiņam

Mēs nonācām, jo nebija, kas liegtu to.

Ikviens no mums šai lietā bija vainojams,

Bet negribēja skaidri atzīties neviens.

Mēs karstu dzelzi rokā satvert nospriedām I7 ,

Caur liesmu iet un, dievus minot, apzvērēt,

Ka nav tas viņa darbs, ka zināms nav neviens.

Kas darbu ieteicis vai arī veicis to.

Kad jautājumu noskaidrot mums neveicās,

Kāds tādu vārdu pateica, ka izbailēs

It visiem galva noliecās. Mēs nespējām

Ne viņam pretī teikt, ne rast sev padomu,

Kā labāk rīkoties. Viņš ieteica, ka tev

Tas būtu tūdaļ ziņojams, ne noslēpjams.

Tā palika, un nelaimīgais biju es,

Jo kauliņš piespieda šo prieku baudīt man ,8 .

Pret gribu nāku šurp — šī vēsts tev nepatiks.

Neviens par ļaunām ziņām nemīl vēstnesi,

к. v. Man, valdniek, sen jau tāda doma radusies,

Ka šinī lietā dievu griba Izpaužas.

KR. Jel beidz, pirms tavi vārdi mani sadusmo!

Vai prātu izkūkojis tu aiz vecuma?

Ir neciešami klausīties, ja apgalvo,

Ka paši mūžīgie par līķi rūpējas.

Vai dievības kā izredzētu labdari

To glabātu, kas tempļus, krāšņi greznotos,

Un svētās balvas, zemi, dievu attēlus

šurp nācis drupās gāzt un sagraut iekārtu?

Vai redzējis, ka dievi godā ļaundarus?

Nekad! Un tomēr sen jau daži pilsoņi,

Kas bija nemierā, pret mani kurnēja

Un slēpu galvu kratīja, un nelieca

Zem jūga savu pakausi, kā vēlējos.

Tik kurnētāji šie, to skaidri zinu es,

Uz nedarbiem par naudu paveduši tos.

Nav bīstamāka ļaunuma starp cilvēkiem

Kā spožais zelts. Tas valstis saēd, izposta,

Pat pilsoņus no mājām ārā izraida;

Tas, visur krietnu ļaužu sirdis pārvērzdams,

Uz ļauniem ceļiem vedina un līdzi velk;

Tas ļaudīm visas nelietības parāda

Un visus bezdievības ceļus izmāca.

Bet, kas par zeltu šādam darbam bijis pirkts,

Gūs savā laikā vajadzīgo atmaksu.

Sargam.

Ja vien tur augšā lielo Zevu godāju,

Tad labi ievēro, ko saku zvērēdams:

Ja vainīgo, kas apglabājis mirušo,

Jūs atrast nevarat un acu priekšā vest,

Jums nāves sods par mazu būs, jo dzīvus es

Jūs uzkāršu, lai pārkāpumu atsegtu l9 ,

Lai izmācītu jūs, kur meklēt labumu,

Lai turpmāk saprastu un iegaumētu jūs,

Ka neklājas no katras lietas peļņu gūt,

Ka noziedzīgā ceļā iegūtais arvien

Mūs var tik postā grūst, ne labklājību nest.

sa. Vai ļausi vēl ko teikt vai liksi projām iet?

kr. Vai nezini, ka tavi vārdi derdzas man?

sa. Vai tavām ausīm derdzas tie vai dvēselei?

kr. Tu gribi zināt to, kas manu sirdi kremt?

sa. Kremt sirdi vainīgais, es ausis skumdinu.

kr. Ir skaidri tas, ka varen slīpēts esi tu.

sa. Bet tomēr noziegumā vainīgs neesmu.

kr. Tu vainīgs gan! Par naudu esi pārdevies!

sa. Ai vai!

Cik šausmīgi, ja netaisni kāds spriedējs spriež!

KR - Liec mierā tagad spriedēju! Ja vainīgos

Man nevarēsit uzrādīt, jūs atzīsit,

Ka ļaunā mantkāre nes tikai ciešanas.

Kreonts Ieiet pili.

SA ' Cik labi būtu gan, ja viņu noķertu!

Vai noķers to vai ne, to tikai laime lems,

Bet manis neredzēsi vairs šurp atnākam.

Pavisam negaidot no soda esmu glābts,

Par žēlastību dieviem tagad pateicos.

Steidzīgi projām.

KO. Varena daudz ir pasaulē,

Tomēr varenāks cilvēks.

Pāri viņš tiek pār bangaino jūru,

Kaut viesulis brāzdamies trako,

Un dodas uz priekšu starp viļņiem

Pa mūžam šalcošo ceļu.

Starp visiem dieviem pašu dižo,

Gāju20 mūžam neizsīkstošo, tas

Irdina gadu pēc gada ar arkliem,

Vago ar zirgiem un plēš.

Viegli viņš putnus mežā ķer,

Cilpas viltīgi siedams,

Meža biezoknī sagūsta zvērus

Un dziļajos atvaros zivis,

Tīklus izmezdams smalkus.

To visu ar prātu spēj cilvēks!

Ar izveicību lielu panāk

Kalnu kazu, zirgu straujāko pat

Ilksīs viņš savalda, mežvērsim stipram

Jūgu, kā patīkas, liek.

Viņš valodu, spārnotas domas

Un sadzīves likumus radis.

No dzēlīgā aukstuma varas, no lietus

Un krusas, kas lejup no debesīm šaujas,

Viņš manīgi vairās.

Uz visu tam drosme,

Bez padoma nav tas ne mirkli.

Kaut nav tas pret nāvi vēl līdzekli nīdis,

Viņš dziedināt prot visgrūtākās kaites.

Tam prasmi un veiklību visur

Bez mēra lr devusi daba.

Tas pakļaujas dažkārt gan ļaunam, gan labam

Ja mūžīgos godā un likumus vēro,

Viņš valsti ir slavens;

Tik postu vien nes tas,

Ja spītīgi padevies ļaunam.

Tāds nedrīkst ne mirkli pie pavarda viena

Sēdēt ar mani vai padomē līdzās.

Ienāk Antigone sarga pavadībā.

K - v - Kāds brīnums ir tas!

Vai tad acīm lai tic?

Es tak pazīstu to;

Kā apšaubīt var,

Ka Antigone šī?

Ai, nelaimes bērns,

Kas, Oidipa meita,

Ir noticis tev?

Ko nojaušu es?

Vai tevi patiešām

Ir notvēris šis?

Kā netrūka drosmes

Ar neprāta darbu

Pret valdnieka pavēli iet?

SA. Lūk, šeit ir tā, kas pastrādāja nedarbu!

To noķērām, kad glabāja. Kur Kreonts Ir?

к. v. Lūk, viņš! Patlaban jau no nama ārā nāk.

Kreonts Iznāk no pils.

KR. Kas tas? Vai tiešām īstā laikā nāku es?

sa. Mans kungs, neko jau cilvēks nedrīkst apzvērēt!

Ja pārdomā, tam nodomi var mainīties.

Es zvērēju, ka šurp nekad vairs nenākšu,

.To tavi draudi mani pārāk satrauca.

Ja negaidot un necerot tev laime nāk,

Tad nav vairs cita prieka lielāka par to.

Lūk, nāku šurp, kaut zvērējis to nedarīt,

Un vedu jaunavu, kas, līķi apbedot,

Ir notverta. Te kauliņš metams nebija.

Šis atradums patiešām mans, ne cita kā!

To tagad, valdniek, savās rokās paturi

Un tiesā pats, kā patīkas. Bez vainas es.

Ar pilnu tiesību no soda esmu brīvs.

kr. So atvedi? Bet kur un kā to notvēri?

SA. Tā viņu glabāja. Nu visu zini pats.

kr. Vai saproti, ko runā tu? Vai tiesa tas?

SA. Es redzēju, ka viņa apglabāja to,

Kam kapu liedzi. Vai tu tagad saprati?

kr. Kā viņu redzēji un darbā pārsteidzi?

sa. Tas notika, lūk, tā: kad atgriezāmies tur,

No taviem bargiem draudiem visi bīdamies,

Mēs smiltis norausām, kas līķi apsedza,

Un miesas trūdošās uz lauka atstājām.

Tad nosēdāmies mēs pret vēju kalngalā,

Lai līķa trūdu smaka virsū neplūstu.

Cits citu nu ar skarbiem vārdiem skubinām,

Ja kāds ir savā pienākumā nolaidīgs.

Tā turpinājās tas, līdz saule mirdzošā

Uz zilā debesjuma vidus nostājās

Un sāka svilināt. Tad pēkšņi pacēlās

No zemes viesulis, šis baismais debess lāsts,

Kas skatam leju aizklāja un lapotni

No kokiem aprāva. Gaiss bija pīšļu pilns.

Mēs, acis slēguši, šo likstu pārcietām.

Pēc brītiņa, kad bija rimies viesulis,

Tur nāca jaunava un sāka vaimanāt

Kā satraukts putns, kas lizdu pilnu atstājis,

Bet atgriezdamies atrod to bez mazuļiem.

Tā arī šī, kad līķi kailu ierauga,

Sāk gaužas žēlabas, ar lāstiem šausmīgiem

To apkraujot, kas tādu darbu darījis.

Ar abām rokām tā nu sausās smiltis nes

Un, krāšņo vara krūzi augstu cēlusi,

Trīs reizes lej no tās par godu kritušam21 .

Tad mēs, to visu vērojot, drīz esam klāt,

Šo tūdaļ sagūstām, bet nesatrūkās tā.

Kad pārmetām, ka vainīga šī ne tikvien

Ir tagad, bet ar pirmoreiz, tā neliedzās.

Man bija prieks par to, kaut tūdaļ žņaudzās sirds.

Kad pats no nelaimes un posta vaļā tiec,

Ir tīkami, bet draugus ievilkt nelaimē

Ir sāpīgi. Bet kas tad man par visu to,

Ja cauri ticis pats ar ādu veselu!

kr. Es prasu tev, kas savu galvu zemu liec,

Vai atzīsties vai liegsi to, ko darīji?

an. Es atzīstos un neliedzos, ka darīju.

KR. Sargam.

Tu vari iet, kur kājas tavu galvu nes!

No apsūdzības smagās tagad esi brīvs.

Antigonei.

Bet tu bez liekiem vārdiem īsi atbildi:

Vai zināji tu pavēli, kas liedza to?

an. Jā gan. Kā nezināt? Tā visiem vēstīta.

kr. Un tomēr pārkāpt to tev drosmes netrūka?

AN. Nav taču Zevs šo pavēli man vēstījis,

Nav arī Taisnība22 , kas dzīvo pazemē,

Mums mirstīgajiem devusi šos likumus.

Man šķiet, ka taviem rīkojumiem varas nav

Tik daudz, ka nerakstītos dieva likumus

Tu, būdams mirstīgais, tā pārkāpt drīkstētu.

Tie spēkā mūžam, ne tik šodien, vakar vien.

Neviens pat stāstīt nezina, kur sākums tiem.

Tik bīdamās no kāda vīra iedomām,

Es negribēju dievu priekšā atbildēt.

Ka man būs jāmirst, to es zināju jau sen,

Bez tava likuma. Ja mani nāve jau

Pirms laika aizrautu, tas man būs ieguvums.

Vai cilvēks tāds kā es, kas dzīvo ciešanās,

Lai nāvi neuzskatītu par guvumu?

Ja tagad liktenis man tiešām lēmis tā,

Es neskumstu. Bet brāli neapbedītu —

No vienas mātes mēs — es atstāt nevaru.

Tas ciest man liktu daudz, bet nāve nesāp man.

Ja mujķību tu redzi manā rīcībā,

Tad muļķis tas, kas mani vaino mujķībā.

к. V. No skarbā tēva viņas skarbais raksturs nāk

Kā mantojums. Tā neprot liekties nelaimē.

kr. To labi iegaumē, ka raksturs nelokāms

Visātrāk padodas. Pat dzelzi cietāko,

Kas pārliecīgi uguns liesmās kaitēta,

Tu bieži vari redzēt lūstam drumstalās.

Es zinu, zirgus straujākos var savaldīt

Ar laužņiem niecīgiem. Tev neklājas nekad

Pret tādu uzpūsties, kam esi pavalstnieks.

Sī savu stūrgalvību parāda ar to,

Ka apzināti pārkāpusi likumus.

Tai piemīt otra stūrgalvības pazīme —

Ar padarīto lielīties un ņirgāties.

Patiešām vīrs es nebūtu, bet viņa gan,

Ja atstātu bez soda tādu patva)u!

Kaut viņa manas māsas bērns23 , kaut tuvinieks

Kāds cits, ko sargā Zevs pie mana pavarda,

Ne pati tā, ne viņas māsa neglābsies

No soda ļaunākā! Šo arī apsūdzu,

Jo abas noziegumu izdomājušas.

Sardzei.

Šurp viņu aiciniet! Nupat kā vēroju

To namā plosāmies kā prātā jukušu.

Kas tumsā noziedzīgus darbus perina,

Tam dvēsele mēdz noziegumu atklāt drīz.

Es arī nīstu to, kas, pārsteigts nedarbā,

Grib vēlāk melno darbu baltu padarīt.

AN. Vai gribi vairāk vēl kā mani nonāvēt?

kr. Neko gan vairs. Ja notiek tā, tad sasniegts viss.

AN. Kam kavējies? Man netīk tava valoda;

Tā arī turpmāk prieku nesagādās man,

Tāpat kā mani darbi tev ir nīstami.

Kur varēju sev vairāk slavas sagādāt,

Kā savu mīļo brāli kapā guldinot?

Mans darbs it visiem klātesošiem patiktu,

Ja bailes viņiem mēli mutē nesietu.

Ir daudz jo daudzas priekšrocības valdniekam —

Tas teikt un darīt visu var, kas tīkas tam.

kr. No visiem kadmiešiem24 tu viena domā tā.

an. Šie arī domā tā, bet mēli savalda.

kr. Vai kauna nav tev domāt citādi kā tiem?

AN. Man kauna nav, ja brāli gribu godināt.

kr. Vai brālis nav, kas kritis, cīnoties pret šo?

AN. jā gan, no vienas mātes, viena tēva tas!

KR - Bet kāpēc gan tu tikai vienu godini?

an. Es ticu — Eteokls tā mani netiesās25 .

KR. Ja nelieti tāpat kā krietno godini?

an. Nav kritis te kāds vergs, tas bija brālis mans.

KR. Viņš zemi postīja, šis aizsargāja to.

an. Un tomēr Aīdā tie abi līdzīgi.

KR. Bet nevar krietno pielīdzināt nelietim!

an. Kas zina to, ka pazemē tā spriež kā tu?

KR. Bet ienaidnieks man nebūs draugs, kaut miris tas.

an. Ne līdzi nīst, bet līdzi mīlēt dzimu es!

KR. Ej pazemē un mīli tos, kas jāmīl tev!

Bet, kamēr dzīvošu, šeit sieva nevaldīs.

Uznāk Ismēne.

к. v. pa vārtiem, lūk, Ismēne tuvojas mums,

Par mīlamo māsu, šķiet, asaras lej.

Virs uzacīm sārtajos vaibstos

Tai savilcies mākonis drūms

Un slaka tās mīlīgos vaigus.

KR. Kā odze manā namā slēpu ielīdi

Un sūci asinis. To nemanīju es,

Ka divus lāstus sev par postu audzējis.

Nu teic un atzīsties, ka piedalījies tu,

Šo apbedot! Vai zvērēsi, ka nezini?

is. Šo darbu darīju, ja viņa atzīstas.

Es līdzi vainīga un sodu cietīšu.

an. Tas patiesībai neatbilst. Es nejāvu

To darīt tev, tu negribēji palīdzēt.

IS. Es nelaimē ar tevi kopā gribu ciest

Un visos sāpju ceļos līdzi sekot tev.

an. Kā darbs, to Aīds zina un tur mītošie!

Kas tikai vārdos mani mīl, to nemīlu,

is. Tu, māsa, mani neatstūmi Ar tevi jauj

Man kopā bojā iet un brāli godināt.

an. Ar mani kopā nemirsi. Kas nebij tavs,

To nevari par savu saukt. Man vienai mirti

is. Kas man par prieku vairs, ja viena palikšu?

an. To prasi Kreontam. Tik viņš tev rūpēja,

is. Kam moki mani tā? Vai tev kāds labums tur?

AN. Cik sāpīgi, ka man par tevi jāsmejas!

is. Ar ko vēl tagad varētu tev palīdzēt?

an. Tik sevi glāb! Par to es tevi neskaužu,

is. Vai man! Ar tevi bēdas dalīt nav man lemts?

an. Tu dzīvību, es nāvi izvēlējos sev.

is. Par saviem iebildumiem neklusēju es.

an. Tev labi šķita tā, man atkal otrādi,

is. Ir gluži vienāds mūsu abu noziegums.

an. Jel neskumsti, tu dzīvosi! Es mirusi

Jau sen — vairs varu kalpot tikai mirušiem.

kr. Man šķiet, ka viņas abas prātā jukušas —

Šī tikai šorīt vēl, bet tā no dzimšanas,

is. Tev, valdniek, taisnība! Pat gudram cilvēkam,

Ja kritis nelaimē, var viegli saprāts zust.

kr. Tev, protams, gan! Ar ļauniem ļaunu darīji,

is. Kā viena dzīvošu, ja viņas nebūs vairs?

kr. Ja viņas nebūs vairs? Nav viņas taču vairs!

is. Vai dēla līgavu tu liksi nonāvēt?

kr. Bez šīm vēl arī citas druvas aramas.

IS. Tik sirsnīgi viens otram pieķērušies tie!

kr. Es savam dēlam ļaunu sievu nevēlu,

is. Kā tevi, mīļo Haimon, nicina tavs tēvs!

kr. Tu apnikusi man ar savām laulībām,

к. v. Vai tiešām viņu savam dēlam laupīsi?

kr. Šīs mīlas saites Aīds saraus pazemē,

к. v. Man skaidrs, ka viņai tiešām nāve nolemta.

kr. Tas tiešām tā. Ne mirkli nekavēties vairs!

Tās, kalpi, projām aizvediet un uzmaniet,

Lai abas sievas droša sardze glabātu!

Pat lieli pārdrošnieki bēg, ja viņiem šķiet,

Ka Aīds viņu dzīvei tuvu pienācis.

Antigone un Ismēne tiek aizvestas.

ко. Cik laimīgi tie, kam dzīve bez ciešanām rit!

Ja kādu namu dievu dusmas ķer,

No audzes uz audzi tad seko tam lāsts,

Tāpat kā jūras vilnis,

Trāķijas straujo viesuļu dzīts,

Līdz bezdibeņiem dzīlē iet

Un melnās smiltis uzvanda.

Nu krastu šausta vētras spēks

Un liek tam, bangu šķeltam, vaimanāt.

Es vēroju sen, ka Labdaka26 ģimeni lāsts

Pēc lāsta gadu gadiem postā dzen,

Ka audze pēc audzes nav brīva no tā.

To dievs kāds mūžīgi soda —

Nevar nekur tā glābiņu rast.

Sā nama sakni pēdējo27 ,

Ko apspīdēja saules stars,

Pļaus apakšzemes dievu sirpis asiņains28 ,

Pļaus vārdu neprāts, gara aklība.

Vai ir kāds mirstīgais, ai, Zev,

Kas tavai varai pārgalvīgi pretosies?

To nespēj miegs, kas uzvar visu pasauli,

To nespēj mūžam ritošs laiks.

Tu mūžam esi jauns un valdīsi

Pār Olimpa virsotnēm spožām.

Sls likums spēkā mūžīgi:

Tā ir, tā bij, tā arī būs

It visā pasaulē,

Ka cilvēka dzīve bez nelaimes nav.

Lūk, apkārt lido cerība —

Gan vieniem atnes svētību, gan otrus viļ.

Kas apkārt neskatās, tam viņa piezogas,

Pirms karstās oglēs kāju sper.

Ir visiem pazīstams kāds sakāms vārds,

Ko kādreiz kāds gudrinieks teicis:

It bieži ļauns tam rādās labs,

Kam dievi prātu apstulbo.

Tik paiet laiciņš īss,

Un viņam jau nelaime atkal ir klāt.

Ierodas Haimons.

к. v. Lūk, tuvojas Haimons, tavs jaunākais dēls!

Var but, ka tas tāpēc tik ierodas šeit,

Ka līgavas liktenis rūp

Un dziļi tas satriekts par zaudēto sievu?

KR. Korim.

Par pareģiem to tūdaļ skaidrāk redzēsim.

Halmonam.

Mans dēls, tu taču neatnāci dusmodams,

Kad manu lēmumu par viņu dzirdēji?

Vai esmu tev vēl mīļš, ja tāds mans rīkojums?

HAIMoNS

Tavs esmu, tēv! Pa labiem ceļiem mani ved,

Tik labu domādams. Tev labprāt sekošu.

Man saderētā līgava nav dārgāka

Par taviem padomiem, kas lieti noder man.

kr. Mans mīļais dēls! Tas tiešām pareizs atzinums,

Ka tēva griba augstāka par visu tev:

Kad bērni jāaudzē, tad tēvi dievus lūdz,

Lai paklausīgi viņu namā būtu tie,

Lai ļaunu naidniekam ar ļaunu atriebtu,

Bet draugu godātu, kā tēvs to godājis.

Ko sacīt varētu par tādu cilvēku,

Kas nelietīgus bērnus laidis pasaulē,

Kā tikai to, ka lieku slogu uzkrāvis

Sev naidniekam par prieku. Tikai pielūko,

Ka kaisles dēļ uz sievu prātu nezaudē,

Un iegaumē, ka tava laime salta būs,

Ja ļauna sieva mājās tev. Kas vairāk vēl

Var tavu sirdi ievainot kā nelāgs draugs?

Ar riebumu tu bēdz no tās kā naidnieces!

Lai Aīdā sev jaunu vīru meklē tā!

Es viņai skaidri pierādīju nedarbu;

No visiem viņa viena neklausīja man.

Par meli tautas priekšā stāties nevēlos —

To likšu nonāvēt! Lai Zevu viņa lūdz,

Kas sargā ģimeni! Kas būs ar svešnieku,

Ja radiniece paša mājās neklausa?

Kas paša mājās vienmēr krietni rīkojas,

Būs arī sabiedrībai taisnīgs loceklis.

Kas savā pārgalvībā pārkāpj likumus

Vai iedomājas varas vīriem pavēlēt,

Nekad no manis tāds sev slavu neiegūs.

Ko valsts par galvu izrauga, tam jāklausa,

Lai lieta maza, taisnīga vai pretēja.

Es labprāt gribu ticēt tādam cilvēkam,

Ka labi valdīs viņš un labprāt pakļausies,

Ka, šķēpu cīņā sīvā kaujas rindā likts,

Būs vienmēr drošsirdīgs un derīgs cīnītājs.

Nekas nav ļaunāks mums par nepaklausību.

Tā valstis izposta un namus drupās gāž,

Tā cīnītāju rindas lauž un piespiež bēgt.

Kur kaujas rindās vienmēr pastāv kārtība,

Tur paklausība daudziem Izglābj dzīvību.

Lai tāpēc sargām likumus un kārtību!

Pret sievu piekāpties mēs nedrīkstam nekad.

Ja lemts mums krist, tad labāk ir no vira krist,

Lai tikai nesaka, ka sievas valda mūs.

к. v. Ja smagās gadu nastas dē) tik nemaldos,

Man šķiet, tu runāji par visu prātīgi.

на. Mums visiem, tēv, ir dievi prātu devuši;

Šī manta augstāka par visu pasaulē.

Ka tas, ko tikko sacīji, nav pareizi,

To nespēju un negribu es apgalvot.

Bet ari cita domās var kas patiess būt.

Man, dabiski, jau agrāk zināms nekā tev,

Ko domā viens, ko dara otrs, ko cits kāds peļ.

No tava vaiga vien jau bīstas tēbiešl,

Neko tie tādu nerunā, kas netīk tev.

Bet paklusām es dažkārt esmu dzirdējis,

Ka jaunavu šo apraud visa pilsēta,

Ka pašai labākai no visām tēbietēm

Par cēlo darbu kauna nāve piespriesta.

Kas savu brāli, sīvā kaujā kritušo,

Bez kapa izsalkušiem suņiem neatstāj,

Kā laupījumu nejauj plosīt vanagiem,

Vai viņa nav pat zelta balvas cienīga?

Lūk, tādas runas klusām tautā izplatās.

Kaut vienmēr tev tik labi klātos, tēv, jo nav

Nekā par tavu labumu man dārgākai

Kas bērniem labāks vēl par tēvu laimīgu?

Kas tēvam labāks vēl par bērniem laimīgiem?

Tik tādu domu savā prātā nelolo,

Ka pareizi tik dari tu, bet cits neviens!

Kas viens tik sevī gudrinieku ierauga,

Ar valodu un gara spējām dižojas,

Tas parādās pavisam tukšs jau drīzi vien.

Nevienam cilvēkam, kaut būtu vīrs viņš gudrs,

Nav kauns vēl mācīties un atmest spītību.

Tu palu laikā esi kokus vērojis:

Kas straumei padodas, tie savus zarus glābj,

Kas pretojas, ar visām saknēm bojā iet.

Kas vētras laikā, skotes stingri pievilcis,

Tās vajā neatlaiž, tam kuģis apgāžas,

Un tālāk peld nu viņš ar soliem apgrieztiem.

Jel piekāpies un remdē savu īgnumu!

Man arī savi ieskati, kaut esmu jauns.

Es domāju, ka uzmanību pelna tas,

Kam daba dzimstot piešķīrusi saprātu.

Ne katru mirstīgo jau dievi apveltī

Ar balvu šo. No tiem mums vajag mācīties,

Tos klausīt vērīgi, kas runā prātīgi.

к. v. Tev, valdniek, jāklausa, ja runā lietišķi!

Un tev tāpat. Jūs abi labi runājāt.

KR. Vai tiešām šādā vecumā man vajadzēs

No tāda mācīties, kas gados vēl tik jauns?

на. Jā gan, bet tikai taisnību. Lai esmu jauns!

Ne vecums te, bet pati lieta jāvēro.

KR. Vai lieta tā, ka nelieši man jāgodā?

на. Es neprasu, lai godinātu nekrietnos.

KR. Vai viņa nelietībā nav jau pieķerta?

на. šai lietā Tēbu tauta viņu attaisnos.

kr. Vai tauta pavēlēs, kā valsti pārvaldīt?

на. Nu lūk! Nupat tu runāji kā jauneklis29 .

KR. Vai man vai citam šajā zemē jāvalda?

на. Tā nav vairs valsts, ja vienam vīram pieder viss.

KR. Vai nav gan tā, ka valdiniekam pieder valsts?

на. Cik jauki gan tev būtu valdīt tuksnesī!

KR. Man šķiet, šai sievietei nu gādnieks atradies.

на. Ja sieva tu: par tevi tikai rūpējos30 .

KR. Ai, nekrietnaisl Ar tēvu gribi ķildoties?

на. Jā gan, jo redzu es, ka esi kļūdījies.

KR. Vai kļūdījies, ja savu varu stiprinu?

на. Tu nestiprini to, bet dievus kājām min.

KR. Kāds nelietis un padevīgais sievu vergs!

ha. Man nelietību nepierādīs it neviens.

KR. Ir tavas garās runas tikai viņas dēļ.

на. Nē! Manis, tevis, apakšzemes dievu dēļ.

KR. Tā zemes virsū dzīva tava nevar būt.

на. Tā mirstot kādu līdzi kapā aizvedīs.

kr. Vai tu ar draudiem, nekauņa, pie manis nāc31 ?

на. Vai tie ir draudi — iebilst akliem lēmumiem?

KR- Pats muļķis, sev par ļaunu mani pamāci!

на. Ja tēvs man nebūtu, tad teiktu — bezprātis!

KR. Tu tikai sievas vergs! Man vairāk nepļāpā!

на. Tev tikai runāt tīk, ne citus uzklausīt.

KR. Es zvēru, minot Olimpu, jel tici man —

Tu sev par postu mani rupji apvaino!

Saviem kalpiem.

Šurp atvediet šo riebekli! Uz vietas tā

Lai sava līgavaiņa acu priekšā mirst.

на. Nekad tam nenotikt! Par to tu nedomā,

Ka Antigone manu acu priekšā mirs!

Nekad vairs tavas acis mani neredzēs.

To priekšā trakot varēsi, kam patīk tas.

Haimons aiziet.

к. v. šis jauneklis, ai, valdniek, satraukts aizgāja!

Šāds satraukums ir bīstams jaunam cilvēkam.

kr. Lai iet un dara viņš, kā pašam labāk tīk!

Bet jaunavas no sava soda neizbēgs,

к. v. Vai tiešām abām nāves sodu nolēmis?

KR. Tik tai, kas vainīga. Tu domā pareizi,

к. v. Bet kādu nāvi viņai esi nolēmis?

KR. Tur likšu vest, kur jaužu takas izbeidzas,

To dzīvu tumšā klinšu alā paslēpšu,

Tik maizes likšu dot, cik ziedot pienākas,

Lai pilsētai tas apgrēcību nenestu32 .

No visiem dieviem viņai Aīds vairāk tīk,

Lai tā nu viņu lūdz, kā nāvei garām tikt,

Vai beidzot atzīst to, ka veltas pūles tam,

Kas pārāk uzcītīgi pielūdz Aīdu.

Kreonts atgriežas pilī.

ко. Ai, Erot, cīņā nepārspējamais33 ,

Tu, laupījuma tīkotājs,

Uz vaiga dusi jaunavai,

Pa jūrām klīsti, ganu būdās iegriezies.

Nav vēl mūžīgais,

Nav vēl mirstīgais

Tāds radies pasaulē,

Kas tev var pretoties.

Kur mīti tu,

Palaikam neprāts valdīt sāk.

Tu arī krietnas sirdis samaitā

Un vedini tās neceļos,

Tu arī tikko vēl

Starp asinsradiniekiem ķildu sacēli.

Gūst uzvaru līgavas

Skatiena liegums,

Un pārāks tas

Par visiem dižiem likumiem.

Lūk, tāda visspēcīgās dieves

Aīrodītes rotaļa.

Sargu pavadībā uznāk Antigone.

к. v. Nu aizvirzos pārlieku tālu es pats

No pareizā ceļa, kad vēroju to;

Es asaras nespēju savaldīt vairs —

Uz Aīda valsti, kur ilgas mums rimst,

Antigone iet!

an. Nu redziet ]ūs, tēvzemes pilsoņi, mani

Ejam pēdējo ceļu.

Pēdējais saules stars man

Sal dzīvē ardievas teic,

To nesveikšu vairs es nemūžam.

Visa mierinātājs Aīds mani vēl dzīvu

Aherontas34 krastos sauc.

Himenajs35 gāja man garām

Bez līksmajām dziesmām,

Jo saderēta Aherontam36 es.

KO. Tu, slavu un godu guvusi šeit,

Uz tumšajiem pazemes mitekļiem ej;

Ne briesmīgais mēris, ne naidnieka šķēps

Uz turieni tevi vēl nesauca prom.

No mirstīgajiem tu vienīgā tik,

Kas pati grib dzīva uz Aīdu iet.

AN. Es zinu, ka Nlobe37 , Tantala meita,

Frīģijas viešņa38 , mira

Sīpila kalnos drausmīgā nāvē.

Smagās klintis apņēma to

Kā vijīgā efeja koku,

Un asaras bez mitas viņa lej —

Tā vēstī (aužu valodas.

Lietus un sniegi to graužot

Un slakot tai krūtis.

Kāds dievs kā Nlobel ir nāvi lēmis man.

KO. Tā dieviete bija un dievišķas cilts.

Mēs mirstīgie esam no mirstīgas cilts.

Bet liela un brīnišķa slava ir tev —

Jau dzīvai tev dievietes liktenis lemts.

an. Vai mani Tu zobojies! Bet kāpēc, tēvu dievi,

Tā vajadzēja mani nonievāt,

Kad dzīva esmu vēl?

Ai, dzimtenes pilsēta mana,

Ai, dzimtenes laimīgie ļaudis,

Ai, Dirkes straume un birzis

Ap kauj ratiem slavenām Tēbām,

Par lieciniekiem saucu jūs!

Kāpēc man nāve nolemta?

Kāpēc bez draugu asarām

Uz drausmo klinšu kapu mani ved?

Vai man! Cik nelaimīga es!

Nav vietas man starp dzīvajiem,

Nav vietas pazemē starp mirušiem!

ко. Tu spīiī pārāk tālu gājusi.

Pie Dikes dižā troņa, bērns,

Ir tava kāja klupuši39 ,

Nu jācieš tēvu liktenis!

AN. Tu uzplēsi man sāpīgāko brūci —

Tas tēva liktenis drausmais,

Kas visiem mums lāsts,

Kas slaveno Labdaka namu

Ir iedzinis postā.

Ai, mātes laulības gulta

Ar pašas miesīgo dēlu!

Ai, mīlas saites postīgās!

No šāda klēpja esmu dzlmusil

Pie viņiem, lāstiem apkrauta,

Uz mūžu neprecēta aizeju.

Ai, nelaimīgais brāli mans,

Man tava mīla nāvi nes40 !

Tu mani dzīvu līdzi kapā sauc!

ko. ir tikums godāt mirušos;

Bet nedrīkstam to nonievāt,

Kam visa vara pienākas.

Tev patvaļība nāvi nes.

AN. Bez draugiem, neapraudāta,

Bez mīlas un bez kāzu dziesmām

Es, nelaimīgā, aizeju,

Kurp mani ved ceļš nolemtais!

Vairs saules svēto skatienu

Man, nelaimīgai, neredzēt.

Neviena drauga nav man šeit,

Kas līdzcietīgi raudātu.

Pa vidējām durvīm iznāk Kreonts.

KR. Ir labi zināms tas — ja kādam atļausim

Pirms nāves savu sirdi brīvi atvieglot,

Tad gaužās vaimanas nemūžam nerimsies.

Sargiem.

Šo jaunavu jūs tūdaļ projām aizvediet,

To klinšu alā iemetiet, kā teicu jums,

Un gluži vienu atstājiet! Lai tā tur mirst

Vai alā drūmajā vēl dzīvi turpina!

Mēs nevainīgi Antigones liktenī,

Bet dzīvot virszemē pie mums ir viņai liegts.

AN. Mans kaps, mans kāzu nams, mans mūža miteklis,

Zem zemes izraktais! Turp tagad dodos es,

Lai apraudzītu savējos, kas miruši

Un Persefasas41 ēnu valstī uzņemti.

No visiem pēdējā, visnelaimīgākā,

Nu eju turp, kaut dzīves ceļš nav beidzies vēl.

No dzīves šķiros es ar drošu cerību,

Ka tēvam tur un mātei būšu mīlama,

Tev arī tīkama, ai mīļā brāļa sirds!

Ar roku šo es mazgāju jūs mirušus,

Jums kapu pušķoju un vīnu izlēju

Par godu nelaiķiem. Bet tagad, Polineik,

Ir jācieš man, jo tavus pīšļus apraku!

Gan godprātīgie manu darbu attaisnos.

Ja kādreiz bērnu māte būtu bijusi

Un vīra līķis būtu laukā neaprakts,

Nekad pret visu gribu nerīkotos es.

Bet kāpēc attaisnoju šādu rīcību?

Pēc vīra nāves citu atrast varētu,

Ja dēls man nomirtu, es citu dzemdētu.

Bet tēvs un māte mana dus jau Aīdā,

Un tāpēc brālis man vairs nepiedzims nekad.

Par visu vairāk tāpēc tevi godāju,

Bet šķita Kreontam, ka tas ir noziegums

Un nedarbs ļaunprātīgs, ai, mīļā brāļa sirds!

Bet, lūk, viņš mani satvēra un tagad ved,

Pirms Himenaja dziesmas atskanēja man,

Pirms laimes laulībā un bērnu svētības.

Es, nelaimīgā, visu draugu atstāta,

Uz tumšo klinšu graustu dzīva aizeju.

Bet kādu dievu likumu tad pārkāpu?

Kam vajadzētu vēl man acis augšup celt

Pret mūžīgiem, tos palīgā sev saukt, ja es

Par godbijību tādu algu iegūstu?

Ja arī dieviem patīk šāda rīcība,

Tad mirstot atzīstos, ka esmu vainīga.

Ja vainīgs Kreonts, lai viņš tāpat sodīts tiek

Kā tagad es, kam bargo sodu piespriedis.

ко. Vel nemiera brāzmās tai bangojas sirds,

Vēl galvu tā nevēlas liekt!

KR. Būs asaras liktenis nolēmis tiem,

Kas pavēli izpildīt vilcinās vēl.

an. Ai, vai man! Nu tuvu jau gals mans ir klāt,

Uz nāvi šis vārds mani ved.

к. v. Es negribu mierināt tevi ar to,

Ka liktenis var vēl ko citu tev lemt.

Sargi satver Antigoni.

an. Ai, tēbiešu zeme, ai, tēvzemes pils!

Ai, ģimenes dievi, jel stāviet man klāt!

Uz kapu ved mani, vairs glābiņa nav.

Jūs, tēbiešu dižie, jel raugieties šurp!

Es viena tik valdnieku atvase vairs43 —

Ai, skatiet, kā ciešu, un tos, kas liek ciest!

Es darīju to, kas mans pienākums bij.

Sargi aizved Antigoni.

ко. Arī jau Danaja44 brīnišķā cieta,

Mainīja debesu gaismu pret nakti,

Kad pazemes kapenēs ieslēdza viņu,

Lai varainā kambarī mūžam tā smaktu.

Tā bija no slavenas dzimtas,

Un Zevtēva zeltainais lietus

Tai straumēm pildīja klēpi.

Cik varens pār mums ir likteņa lēmums!

Ne mirdzošais zelts, ne varkaltais šķēps,

Ne valnis stiprais, kuģis darvotais

No tā nav spējīgs izglābties.

Tāpat ir apvaldīts Driantīds Likurgs45 ,

Bardzīgais pavēlnieks ēdoņu zemē.

Par pārdrošiem nedarbiem Dionīss dusmās

Reiz klinšainā cietumā ieslēdza viņu,

Tā salauzdams neprāta spēku,

Un pēkšņi tam saplaka niknums.

Visbeidzot viņš atzina tomēr,

Ka bezprātā ļauni zaimojis dievu,

Kad bakhantēm nebija atļāvis nākt,

Tām lāpas naktī aizliegdams tvert,

Un nievājis flautmīles mūzas46 .

Tuvu pie tumšajām klintīm47 ,

Kur sastopas dvīņmāsu jūras48 ,

Ir Bospora krasti

Un Trāķijas Salmidēsa49 .

Tur kaimiņos ArējsG0 , šīs pilsētas sargs,

тп. Tu liec man sacīt to, kas manās krūtīs slēpts!

KR. Tad saki to! Tik mantas dēļ to nedari!

te. it visu teikšu, kas uz tevi attiecas.

kr. Bet zini, negrozāms joprojām ir mans prāts.

TE. Tad ievēro! Tik īsu brīdi redzēsi

Vēl ātros saules ratus60 garām pabraucam,

Līdz kamēr pats drīz savu dēlu atdosi,

Lai mirušos ar mirušo tu izpirktu,

Jo triec to pazemē, kas pieder virszemei,

Un tumšā kapā ieslēdz dzīvu cilvēku,

Bet to, ko dievi sauc pie sevis pazemē,

Virs zemes paturi un neļauj kapā likt.

Nav daļas tev, nedz dieviem augšējiem61 gar to,

Bet tomēr viņiem uzmācies ar līķi šo.

Par to drīz erīnijas, dievu sūtītās,

Tev Aīdā no paslēptuves uzglūnēs,

Lai pats tu piedzīvotu tādu nelaimi.

Nu spried tu pats, vai runāju kā uzpirktais!

Pēc īsa brīža jau to visu pierādīs

Tev paša namā vīru, sievu vaimanas.

Pret tevi sacelsies drīz visas pilsētas62 ,

Kur suņi neapraktos līķus apgāna,

Kur zvēri, putni izsalkušie plosa tos

Un trūdu smaku derdzīgu nes pilsētā.

Kā strēlnieks šauju es, jo mani apvaino.

No sirds pret tevi raidu šautras trāpīgās,

Lai tās tev nestu sirdī sāpes svelošas.

Nu, zēn, tu vadi mani mājup atpakaļ!

Lai savu žulti izgāž viņš pret jaunākiem,

Lai savu mēli stingrāk valdīt iemācās

Un gaišāks prāts kā tagad viņā mājotu!

Teircsijs, zēna vadīts, dodas projām.

к. v. Viņš, valdniek, ļaunu sludinādams, aizgāja.

Kopš daudziem gadiem jau, kad sirmums sudrabot

Man sāka melnos matus, labi zinu es:

Šis pareģis nav melus vēstījis nekad.

KR- To zinu pats, un tāpēc prāts ir nemierīgs.

Ir grūti padoties, bet, ja tam pretošos,

Var ietiepība atnest lielu nelaimi,

к. V. Ai, Menoikeid63 , mums vajag apdomīgiem būt!

KR- Ko tagad darīt man? Jel teic, es klausīšu!

к. V. Tad ej un izlaid jaunavu no cietuma,

Vēl arī kritušo liec kapā apglabāt!

KR- Vai domā tu, ka jāpiekāpjas būtu man?

к. V. Cik ātri, valdniek, iespējams! Jo dievu sods

Drīz pārsteidz tos, kas viņu prātam pretojas.

KR. Ai vai, cik grūti tas! Bet savu lēmumu

Es atceļu. Kas cīņā iet pret likteni?

K- v - Tad ej un pasteidzies, to citiem neuzdod!

KR- Es tūdaļ eju jau. Jūs, kalpi, celieties!

It visi, kas ap mani, tūdaļ steidzieties

Ar cirvjiem rokā turp … lūk, vieta redzama!

Es arī iešu pats, tā esmu nolēmis,

Pats viņas važas raisīšu, kā liku siet.

Man tagad šķiet, ka tomēr labāk ievērot

Mums visas dzīvē ieviesušās paražas.

Kreonts ar pavadoņiem projām.

ко.64 Ai, slavenais daudzvārdu nesēj65 ,

Ai, Kadma meitas66 diženums

Un Zibeņu metēja67 dēls!

Ai, košās Itālijas68 sargs

Un valdnieks Eleisīnas69 lejās

Viesmīlīgajās

Un Dēmetrai svētās!

Ai, Bakh, tu Tēbās, bakbanšu dzimtenē,

Ap dzidro Ismēnu70 ,

Kur ļaunā pūķa zobi sadīga71 ,

It labprāt mājo!

No Parnāsa72 galotnēm abām

Sveic lāpu liesmas tevi tur,

Kur nimfas un bakhantes dej,

Kur Kastalijas avots verd.

Šurp tevi sūta Nīsas kalni73 ,

Efejās tērptie,

Un nogāzes zaļās,

Kur nobriedušais vīna ķekars greznojas.

Tad visur gavilē,

Skan svētku meldijas,

Kad Tēbu ielās nāc.

Par visu vairāk mīļa

Tev dižā Tēbu pilsēta

Un māte, zibeņu tvertā74 .

Šurp arī tagad nāc,

Jo visa mūsu valsts

Un tauta smagi cieš!

Nes mieru mums

No Parnāsa augstajām šķautnēm

Vai pāri jūrai bangalnai!

Ai, liesmaino zvaigžņu vadoni,

Ai, naksnīgo balsu valdniek,

Tu, Zeva atvase dižā!

Jel drīzāk šurp nu nāc

Ar savām tiādām75 !

Tās apkārt vīsies tev

Un nakti korī dies,

Skurbumā slavējot tevi!

Jel nāc pie mums, ai, valdniek Bakh!

Uznāk vēstnesis.

VĒSTNESIS

Ap Kadma, Amfīona namu mītošie76 !

Nekad mēs nedrīkstam neviena dzīvi teikt,

Nedz nonievāt, lai kāda arī būtu tā.

Ce| augšup liktenis, gāž postā liktenis

Kā laimes lutekli, tā vārgo grūtdieni.

Nav pareģa, kas galvot spēj par nākotni.

Man šķiet, ka Kreonts bija tiešām apskaužams,

Kas Kadma zemi Izglāba no naidnieka

Un, visu varu savās rokās saņēmis,

It laimīgs labu bērnu vidū valdīja.

Bet tagad viss ir beigtsl Ja zudis dzīves prieks,

Tad zudis viss, tad neteikšu, ka dzīvs ir tas —

Es tādu atzīstu par dzīvu mironi.

Lai krāj tas bagātības sev, ja tīkas tam,

Lai dzīvo ķēnišķi, bet, ja tam prieka trūkst,

Kam viņam viss? Par dūmu ēnu nepirktu

Es itin visu pārējo, ja prieka nav.

к. v. Bet kādas bēdas tu šim namam vēstīt steidz?

VE. Tie miruši, bet dzīvie nāvē vainīgi,

к. v. Jel saki mums, kas slepkava, kas nonāvēts?

vЈ. Ir Haimons nomiris — viņš asins peļķē mirkst,

к. v. Vai vainīgs pats, vai tēva roka vainīga?

VE. Pats vainīgs — tēva asinsdarbam dusmodams.

K. v. Ai, pareģi, kā tavi vārdi piepildās!

vE. šais apstākļos mums jāapsver viss pārējais.

Kalpoņu pavadība uznāk Eirldlke.

к. v. Lūk, nelaimīgo Eiridiki redzu šeit,

Kreonta sievu, nākam — vai nu nejauši,

Vai arī tā par savu dēlu dzirdēja.

И- Ai, pilsoņi, es dzirdēju, kas noticis,

Kad es pa vārtiem iznācu, lai tuvotos

Ar lūgsnām dievei Pallādai tās svētnīcā.

Kad bultu atšauju un durvis atveru,

Es vēsti saklausu par drausmo nelaimi,

Kas uzbrukusi mums, un tūdaļ saļimstu

Bez samaņas un jūtām rokās kalponēm.

Šo vēsti atkārto, lai kāda būtu tā!

To uzklausīšu es, jo bēdās rūdīta.

ve. Tev, mīļā kundze, pateikšu, ko redzēju,

Neviena nepatiesa vārda neteikšu.

Kam tevi maldināt, ja vēlāk atklāsies,

Ka melojis? Lai patiesībai mūžam gods!

Es tavam vīram sekoju uz ieleju,

Kur nelaimīgā Pollneika līķis vēl

Uz klaja lauka, suņu plosīts, trūdēja.

Tur Plūtonu un ceļu dievi77 pielūdzam,

Lai žēlīgi tie dusmās nevēršas pret mums;

Tad svētā valgmē mazgājam, kas palicis,

Un zaļu zaru sārta liesmās dedzinām.

No dzimtās zemes metot augstu kapkopu,

Uz klintī cirsto kapu priekšā steidzamies,

Kur Antigonei ierādīta kāzu pils.

No tālienes kāds sadzird gaužas vaimanas,

Kas nāk no klinšu kapa neiesvētītā.

Tas steidzas atpakaļ, to ziņo Kreontam.

Viņš, tuvāk pienākot, pats tagad skaidri dzird

Tur žēlas vaimanas. Tas skaļi nopūšas

Un pēkšņi raudāt sāk: «Cik esmu nelaimīgs!

Vai esmu pareģis? Vai nelaimīgākais

Par visiem ceļiem šis, ko tagad staigāju?

Šurp atskan mana dēla balss! Jo ātrāk turp

Jūs, kalpi, steidzieties! Pie kapa stājieties,

Tā sienu atlauziet, pa spraugu raugieties

Un vērojiet, vai Haimona šī vaidu balss,

Ko dzirdu šeit, vai arī dievi mani viļ!»

Mēs izmisušam kungam tūdaļ paklausām

Un redzam pašā klinšu kapa dibenā,

Ka Antigone gaisā karājas, jo tā

No maigā plīvura sev cilpu vijusi,

Un Haimonu, kas, viņas līķi apkampis,

Lej asaras par aizgājušo līgavu,

Par tēva nedarbu un mīlu skumīgo.

Tad tēvs, to ieraugot, pie viņa iekšā steidz

Un, Ievaidoties sāpīgi, nu dēlu sauc:

«Ai, nelaimīgais dēls, ko esi darījis?

Ko domā tu? Kas tavu prātu apmājis?

Nāc ārā, dēls! Es lūgdams tevi lūdzu, nāc!»

Ar īgnām acīm savu tēvu vēro viņš

Un, dusmas neslēpdams, vairs neatbild neko,

Bet izvelk abās pusēs asu zobenu.

No nāves glābdamies, tēvs atkāpjas, bet dēls,

To netrāpot un pats par sevi saīdzis,

Sev pēkšņi krūtīs ietriec zobenu, bet vēl

Ar rokām gurušām viņš apskauj līgavu

Un, dziļi elsodams, ar sārtām asinīm

Tai slaka daiļos vaigus nobālējušos.

Pie mirušās pats mirušais jau gulēja,

Un Aīdā tie drūmās kāzas svinēja.

Lai viņu liktenis nu ļaudis brīdina,

Ka bezprāts ļaunākais no visiem ļaunumiem.

Eirldlke dodas projām. Kalpones tai seko.

K. v. Ko gan tas nozīmē? Tā pēkšņi aizgāja,

Ne laba, ļauna vārda neteikusi mums.

VE. Par to es arī brīnos pats, bet domāju,

Ka, dzirdot dēla nelaimi, tā nevēlas

Šeit skaļi raudāt, bet gan savā miteklī

Ar kalponēm grib kopā sirdi atvieglot.

Tai sargāties no grēka pietiek padoma,

к. v. To nezinu. Bet dziļās bēdās klusums spīvs

Ir bīstamāks par pārliecīgām vaimanām.

VE. To tūdaļ redzēsim, vai nav kas bīstamāks

Tās satrauktajā sirdī slēpu iezadzies.

Es eju namā raudzīt to. Tev taisnība,

Ka klusums spīvs par vaimanām ir bīstamāks.

Vēstnesis projām. Kreonts Ierodas ar pavadoņiem,

nesdams Haimona līķi.

K.v. Lūk, nāk jau pats pavēlnieks šurp!

Tam rokās ir liecinieks mēms.

Ja atļauts man taisnību teikt,

Ne cits kāds, tik pats viņš ir vainīgs.

kr. Vai man!

Kāds neprāts tas! Cik liktenīga man

Šī stūrgalvīgā aklība!

Nu skatiet visi jūs!

šeit slepkava! Un šeit ir nokautais!

No vienas dzimtas abi tie!

Vai man! Ai, liktenīgie nodomi!

Ai vai! Mans dēls, cik jauns tu nāvei lemts!

Ai vai, ai vai!

No manis atrauts, miris tu,

Ne savas vainas, manas neprātības dēļ!

К- V. Ai vai, par vēlu patiesību atzini!

KR. Vai man!

Es, nelaimīgais, redzu to! Uz pleciem man

Kāds dievs ir smagu nastu uzlicis,

Pa maldu ce)iem manas kājas vadījis.

Ai vai! Ir mana laime kājām samīta.

Ai vai, ai vai!

Ai vai, cik grūtas mokas jācieš mirstīgiem!

No pils iznāk Kreonta kalps.

KALPS

Pēc likstas pārciestās pie jaunas, valdniek, nāc!

Uz rokām viena, lūk, bet otra tevi tur

Jau sagaida. Kad ienāksi, tu redzēsi.

KR. Kas ir? Vai var par ļaunu vēl kas ļaunāks būt?

ka. Tev sieva mirusi, šim māte patiesā78 .

Vēl cirstās brūces nelaimīgai asiņo.

KR. Vai man!

Kas, Aīd, tavu rīkli piepildīs?

Kam mani nāvei lēmis tu?

Ai, ļauna vēstnesi,

Cik ciešanu man atnesi?

Ko man tu vēstīji?

Ai vai, reiz mirušo vēl nokauj tu!

Ko saki tu? Ko baismu vēstī man?

Ai vai, ai vai!

Pēc dēla nāves drausmīgās

Man bargais Iiktens arī sievu laupījisl

Atveras pils vidējie vārti, un kalpi iznes

Eiridlkes līķi.

ka. Lūk, viņa šeit! No pils jau ārā iznesta.

KR. Ai vai!

Es, nelaimīgais, otru likstu redzu tur!

Kāds liktenis, kāds liktenis man beidzot lemts?

Nupat kā mīļā dēla līķi apkampu,

Bet tur es, nelaimīgais, otru redzu jau!

Ai vai, ai vai!

Ai, māte nelaimīgā, nelaimīgais dēls!

ka. pie altāra šī šķēpu krūtīs ietrieca,

Tad melnās acis aizvēra un raudāja

Par Megareja79 slavas pilno likteni

Un vēl par Haimonu, visbeidzot tevi tā

Kā bērnu slepkavu ar lāstiem apkrāva.

KR. Ai vai, ai vai!

Aiz ballēm drebu es.

Bet kāpēc netriec kāds

Man sirdī asinātu zobenu?

Ai vai, cik nelaimīgs

Es, (aunās likstās iestidzis!

ka. Ar lāstiem sieva tevi mirstot apkrāva,

Jo abu nāvē tu tik esot vainojams.

kr. Bet kā tad viņa savu dzīvi izbeidza?

ka. Ar pašas roku šķēpu sirdī ietrieca,

Kad dzirdēja par dēla drausmām ciešanām.

kr. Vai man! Neviens no mirstīgiem nav vainojams

Par to, kas noticis, tā mana vaina tik.

Es, nelaimīgais, tevi nāvē iedzinis!

Tas tiešām taisnība!

Ai, kalpi, drīzāk šurpl

Jūs mani aizvediet,

Jo drīzāk aizvediet!

Tik ēna esmu vairs!

к. V. Sis padoms labs, ja nelaimē kas derēt var.

Vislabāk gan, ja ļaunums pārāk neieilgst.

kr. Lai nāk, lai nāk

Šī mana diena krāšņākā,

Lai ātrāk parādās

Šī mana diena pēdējā!

Jel nāc, al pēdējā,

Lai otras šeit vairs neredzu!

к. v. To rādīs nākotne. Par to tev padomāt,

Kas jādara80 . Par citu dievi rūpēsies.

KR. Šais lūgšanās es visu esmu Izteicis,

к. v. ir velti lūgties tev. Ko lēmis liktenis,

Tam mirstīgais nemūžam garām nepaies.

kr. Jel vediet mani prom! Es esmu pazudis!

Ai, dēls, es negribēju tevi nonāvēt!

Sievas līķim.

Un tevi arī ne! Cik nelaimīgs nu es!

Es tagad nezinu,

Kurp savas acis vērst.

It viss, kas bijis man,

No rokām ārā slīd.

Pār manu galvu nācis

Bargais liktenis.

Kalpi aizved Kreontu.

к. v. Ja, mirstīgais, gribi tu laimi sev gūt,

Tad prātīgs un apdomīgs esi vispirms!

Lai mūžīgo likums arvien tev ir svēts!

Kad augstprāti likteņa triecieni ķer,

Tas saprot visbeidzot,

Ka jākjūst tam gudram, kaut vecs jau.

SOFOKLS. VALDNIEKS OIDIPS

PERSONAS

OIDIPS, Tebu valdnieks

IOKASTE, valdniece

KREONTS, Iekasies brālis

TEIRESIJS, neredzīgs pareģis

PRIESTERIS

VĒSTNESIS

GANS

KALPS

DIVI BĒRNI, valdnieka meitas

TēBIESU SIRMGALVJU KORIS

Darbības vieta:

Tūbas, valdnieka pils priekšā.

Jaunekli un bērni, priesteru vadīti, nostājas ap ziedokļiem,

uz kuriem noliek ar vilnu aptītus ellas koka zarus. Pie zie-

dokļiem drūzmējas tauta. Valdnieks ar pavadoņiem iznāk

no pils.

OIDIPS

AI, bērni, vecā Kadma Jaunās atvases',

Kam redzu pulcējamies svētā vietā jūs

Kā lūdzējus, kas svētus zarus2 līdzi nes?

No ziedu dūmakām gurst pilsētā mums gaiss,

Gurst žēlās, vaimanās un sēru dziesmās viss.

Es, cildinātais Oidips — tā šeit mani sauc —,

Es lēmu, bērni, labāk atnākt pats pie jums

Un nevis uzklausīt, ko svešs kāds vēstī man.

UzrunBdanu priesteri.

Tu runā, sirmgalvi, tev runāt pieklājas

Šo citu vārdā! Kam še pulcējaties Jūs?

Vai balles tās vai vēlme kāda, kas jūs māc?

Es labprāt gribētu jums visiem palīdzēt —

Bez sirds es būtu, nejuzdams jums bēdās līdz.

PRIESTERIS

Ai, dižo Oldlp, mūsu zemes valdlnlek,

Tu redzi mūs te sēžam tavā svētnīcā —

Gan jaunekjus, kas lido bikliem spārniem vēl,

Gan priesterus, ko smagā gadu nasta liec;

Es — Zeva priesteris, šeit — jauniešu cilds pulks.

Bet visa tauta, zariem greznojusies, sēž

Gan tirgus laukumos, gan Folba svētnīcā,

Gan tur, kur abi tempļi dižai Pallādal.

Ir baismu viļņu varā valsts, kā redzi pats;

Tā grimst bez spēka, nespēj savu galvu vairs

No nāvējošo bangu sārtās dzīles celt.

Tā mirst ar nedīgušiem asniem tīrumā,

Tā mirst ar ganāmpulkiem un ar bērniem pat

Vēl mātes klēpī. Tagad mēris — drausmais dievs —

Ar liesmu lāpu rokā bargi šausta to.

Tā vecā Kadma nams kļūst tukšs, bet vaimanām

Un raudām Aīds pildās, drūmā valstība.

Ne dižo dievu kārtā tevi celdams, es

Ar jaunekļiem šiem esmu nācis tevi lūgt —

Tu dzīves raitā skrejā pirmais esi mums

Un nemirstīgo dievu lemtos likteņos.

Tiklīdz tu Kadma zemes mūriem tuvojies,

No mesla ļaunai daiņotājai3 tūdaļ pat

Mēs kļuvām brīvi. Tu to spēji izdarīt,

Ne mūsu pamācīts, bet dieva dzirksts bij tā,

Kāpēc par glābēju tu daudzināts un teikts.

Un tagad atkal, Oidip, dižo pavēlniek,

Uz tevi vēršam acis visi lūgdamies —

Varbūt tev kāds no dieviem ceļu parādīs

Vai mirstīgs cilvēks kāds, tik glāb no posta mūs,

Jo pieredzējis vīrs arvien rod izeju,

Un tikai tas spēj posta stundā palīdzēt!

Ej, krietnākais no vīriem, mūsu valsti glāb,

Ej rūpējies par to — šī zeme vēl aizvien

Teic tevi glābēju reiz veiktā darba4 dēļ!

Kaut nebūtu mums tā nu tevi jāpiemin,

Ka, glābis vienreiz, tagad likstā atstāj mūs!

Liec pilsētai no posta atkal pacelties!

Ja labā putna zīmē5 laimi toreiz mums

Tu atvedi, tad tagad rīkojies tāpat!

Ja zemi gribi valdīt tā, kā dari to,

Ar cilvēkiem tai vajag būt, nevis bez tiem.

Kas gan ir kuģis un kas dižens cietoksnis,

Ko pametuši cilvēki, kas tajā mīt!

OI. Ai, sāpju bērni, gluži labi zināms man,

Ar kādām ilgām nācāt šurp. Es zinu sen,

Ka ciešat visi jūs, un tomēr ciešanās

Man jūsu visu vidū līdzinieka nav,

Jo jūsu sāpes vēršas tik uz vienu vien —

Uz sevi pašu tik, ne citu —, mana sirds

Cieš līdzi pilsētai, par sevi, tevi raud.

Jūs tātad ne no miega mani modināt,

Nē, jāzin jums, daudz lējis asaru es jau,

Un raižu, domu maldos daudz man ceļu iets.

Tas vienīgais, ko glābiņam prāts spēja rast,

Ir manis mēģināts — lūk, Menoikeja dēls,

Mans svainis Kreonts, manis sūtīts, devies jau

Uz Foiba templi Delfos, lai tur taujātu,

Kas darāms, sakāms man, lai glābtu pilsētu.

Jau skaitu, laikam ritot, katru stundu es,

Māc bažas, kur gan viņš tik ilgi kavējas,

Jo, šķiet, daudz ilgāk, nekā parasts, projām viņš.

Bet, kad viņš beidzot atnāks, ļauns es būtu tad,

Ja nedarītu visu to, ko pavēl dievs.

Pie priestera pienāk daži jaunekļi.

PR - Uz labu dzirdēts tevis teiktais vārds, jo šie

Man nule ziņu nes, ka Kreonts atgriezies.

OL Ai, dižo Foib, kaut viņa vārdos būtu mums

Tāds glābiņš, kādu sola viņa acu spulgs!

PR- Viņš, liekas, priecīgs nāk, jo tumši zaļais laurs

Tam kuplām lapām galvu apvij vainagā.6

oi. Drīz zināsim. Viņš klāt, jau mana balss to sniedz.

Sveiks, dižo radiniek, sveiks, Menoikeja dēls!

Teic — kādu dieva atbildi tu līdzi nes?

KREONTS

It labu, jo es saku, ka šis posta laiks,

Ja īsto ceļu radīsim, drīz izbeigsies,

oi. Kas tie par vārdiem, pasaki! Tavs runas veids

Nedz drosmi iedveš, nedz ar jaunas bažas vieš.

KR. Ja, visiem klātesot, tu gribi uzklausīt,

Es gatavs runāt — jeb vai labāk iekšā iet?

oi. Teic tā, lai visi dzird, jo viņu bēdas man

Par paša sāpēm dvēselē daudz smagāk gulst!

KR- Tad stāstīšu, ko dzirdēju no dieva es.

Bez tumšiem aplinkiem mums pavēl valdnieks Foibs:

Tas visas zemes lāsts, kas šinīs mūros mīt,

Mums jāpadzen kā sērga, kurai zāļu nav.

oi. Bet kā? Kas ir šī sērga? Kā to novērst mums?

KR. No zemes padzīt vai lai asins līdzina

To asini, kas tā kā vētra zemi grauj,

oi. Un kura likteni šeit domā lielais Foibs?

KR- Bij mums, ai, kungs, šai zemē kādreiz valdnieks Lājs,

Pirms sāki valdīt tu še mūsu pilsētā,

oi. To dzirdējis es esmu, redzējis nekad.

KR- Viņš tika nonāvēts, un tagad prasa dievs,

Lai slepkavas ķer bargais atriebēja sods.

OI - Bet kur tie tagad mīt, un kur gan meklējams

Tik senas vainas dziļi aizaugušais taks?

KR. Šai zemē, teica viņš; gan tikai meklētājs

To atradīs, bet gausai acij tas būs slēpts.

OI. Vai savās mājās šeit vai klajā laukā Lājs,

Vai svešā zemē nodevīgi nonāvēts?

KR. Uz Delfiem, projām dodamies, viņš teicās braukt,

Bet mājās atgriezties tam nebija vairs lemts.

OI - Vai tiešām liecinieks, kāds Lāja ceļa biedrs,

Nav spējis vēstīt jums, kas ceļā noticis?

KR. Dzīvs palika tik viens, kas bailēs metās bēgt,

Tik viens no viņiem visiem, kas to zinātu.

°i- Un, proti, ko? Kaut pavīdētu cerība!

Jau sīkums vien spēj īsto ceļu parādīt.

KR- Tiem laupītāji uzbrukuši pusceļā,

Ne viena rokas, daudzu veikts, ir kritis Lājs.

°i. Bet vai tik pārdrošs būtu vienkāršs laupītājs,

Ja šejieniešu naudas nav tas atalgots?

к к. Gan šķita visiem tā, bet, kad bij kritis Lajs,

Mums palīgs posta laikā neradās neviens,

oi. Kāds posta laiks bij šķērslis meklēt vainīgo,

Ja nāvē nekrietnā bij kritis valdnieks jums?

KR. Ar savām mīklām Sfinksa spieda novērsties

No tā, kas slēpts, un skatīt to, kas tūdaļ draud.7

or. No tumsas dzīlēm gribu visu gaismā celt.

Tik cēls ir dižais Foibs, un cildens, Kreont, tu,

Tik lielas rūpes jums gar dižo mirušo,

Ka palīdzīgu roku sniegšu arī es,

Tā reizē zemei, arī dievam kalpodams.

Ne kādu tālu draugu labā gribu es,

Bet gan pats sevis dēļ šo kauna traipu dzēst,

Jo — lai viņš ir kas būdams — slepkava drīz vien

Pret mani arī savu roku pacelt var.

Tā, pakalpodams Lājam, būšu labs pats sev.

Bet tagad, draugi, celieties no pakāpēm

Un balti vītos zarus8 lūdzot pacel ieti

Lai steidzas citi Kadma tautu kopā saukt,

Jo gribu darīt visu — vai nu laimīgiem

Ar dieva palīgu mums kļūt, vai bojā iet.

PR - Nu, bērni, celsimies! Mēs taču nācām šurp,

Lai uzklausītu to, ko varētu viņš teikt.

Tad lai nu Foibs un viņa pareģojums šis

Kļūst reizē glābējs mums un posta pievetcējs!

Oidips un Kreonts Ieiet pili. Lūdzēju gājiens aiziet.

UznSk koris.

KORIS

Dievišķā, saldā Zevtēva balss9 , ko tu vēstī no tālā

Zeltītā Foiba mājokļa 10 šurp uz

Mirdzošām Tēbām? Stingst mana sirds, un bažās es trīcu,

Glābēj, Dēlietl, Paiān11 !

Drudžainās gaidās man prāts — ko gan tu man šodien

Vai arī laiku virpuļu skrejā

Vēlējis būsi?

Runā, dievišķā balss, tu zelta cerības meita 12 I

Pirmo es aicinu tevi, ai, Atēna, Zevtēva metta,

Un tevi, zemes gādniece — māsa

Artemīda, kas laukumā cēla sēž daudzteiktā tronī,

Un tevi, tālmeti13 Fotb:

Nāciet jūs trīs un novērsiet ļaunu mums!

Kādreiz steidzāt jūs šurp, kad posts pār

Pilsētu vēlās,

Glābt mūs no nīcības liesmām; ai, nāciet ar šoreiz!

Kādas sāpes bez gala ciešam mēs!

Mums pilsētā sirgst visa tauta,

Mulst prāts, un tā ieroči klusē,

Vairs nevēršas cīniņā pretim.

Un nebriest vairs raža šai slavētā zemē,

Un neiztur sievas vairs dzemdību mokas,

Un cits paka) citam kā ātrspāmu putni,

Kā rijīgo liesmu aizrauti, vīri

Dodas uz rieta dievības krastu u .

Visa pilsēta ir tikai bezgalīgs kaps!

Gul veselas dzimtas bez elpas,

Tās nāvi sēj tālāk un tālāk.

Un sievas un sirmgalves mātes

Klīst sērās visapkārt

Un cita pēc citas

Pie ziedokja kāpnēm

Lūdz vaimanās dievus.

Tad žēli skan paiāns 15 , kas nopūtai līdzīgs.

Tu, varenā Zeva zelttroņa meita IG ,

Nāc žēlīgi pilsētai talkā!

Arējs 17 , briesmīgais dievs, vairs nav viņš ar vairogu sedzies,

Sērgas un vaimanu brāzmā tas uzbrūk man!

Dzen viņu projām no tēvzemes ārēm,

Dzen to uz dižās Amfitrītes18 pili,

Dzen to iīdz vētraino Trāķijas līču

Neviesmīlīgiem krastiem!

To, ko nakts vēl saudzējam šķita,

Nāvē jau aizrauj austošā diena.

Ai, tu, kas valdi

Pār zibeņu šautrām,

Vareno Zevtēv, lai zibšņos tas ļimst!

Likijas varenais dievs 19 ,

No tava loka zeltviju auklas

Glābējas šautras es ilgojos ieraudzīt

Šaujamies citu pēc citas un arī liesmotās lāpas,

Kurām plandot pār kalniem Artēmīda traucas;

Tevi, dievs greznajā zelta rotā,

Tevi, sārtvaigu Bakh, manas dzimtenes atvasi20 ,

Tevi kopā ar menādu21 baru

Aicinu ilgās es šurp.

Steidz pie mums liesmās,

Vicinot lāpas,

Steidzies šurp, kur plosās dieviem nīstamais dievs!

Kora dziesmas laikā atkal uznāk Oidips.

oi. Tu lūdz, un Itin viss, ko lūdz, ja gribēsi

Šo manu vārdu klausīt, dievu godājot,

Tiks piepildīts, un visas jaunās likstas rims.

Es runāšu kā svešnieks tam, ko ziņošu,

Un svešnieks nedarbam. Ne visai tālu es

Tam spēšu izsekot, ja pavediena trūks.

Lūk, tāpēc, pilsonis še būdams jaunākais,

Jums, visai Kadma tautai, gribu vēstīt to:

Ja kādam šeit no jums ir zināms, kurš tas vīrs,

No kura rokas krita Lājs, Labdaka dēls,

Tam tūdaļ pavēlu it visu ziņot man;

Pat tad, ja baidītos viņš vēstot vainu vērst

Uz sevi pašu, ļauns tam nenotiks nekas:

No zemes sveiks un vesels varēs doties prom.

Un, ja no jums kāds zina, ka šis vaininieks

No citas zemes nācis, lai tas neklusē:

Tiks mana balva līdz ar pateicību tam.

Bet, ja jūs klusēsit un ja kāds, bīdamies

Par sevi vai par draugu, nekā nesacīs,

Tad tagad lai to visi dzird, kas draudēs tam.

Šis vīrs, lai arī būtu viņš kas būdams, te,

Šai zemē, kur es valdu, visu atstumts būs.

Nevienam nebūs uzņemt to, nedz sveicināt!

Nedz dieviem upurēt, nedz lūgt, nedz ziedot ko

Lai tam nav ļauts ar citiem kopā svētnīcā!

No sava sliekšņa raidiet prom to, jo šis vīrs

Ir grēkā vainojams, kas gulst pār pilsētu,

Kā man to skaidri paudis Delfos Apollons!

Par palīgu un biedru tā es būšu pats

Kā dievam, tā ar valdniekam, kas miris jau.

Lai lāsts pār vainīgo, vienalga, vai tas viens

Kur slēpjas vai ar biedriem kopā! Bēdās lai

Un postā dzīve rit šim nožēlojamam!

Un, ja zem jumta šā, pie mana pavarda

Ar manu ziņu patvērumu radis tas,

Lai lāsts, kas citiem teikts, pār mani pašu krīt!

Jums visu to es uzdodu līdz galam veikt

Gan manis dēļ, gan Foiba, gan ar pilsētas,

Kas, dievu pamesta, nu bāra bojā iet.

Pat tad, ja nebūtu tas dieva vēlējums,

Jums visiem neklātos bez atriebības ļaut

Iet bojā krietnam vīram — jūsu valdniekam,

Bet meklēt vainīgo. Ja man nu bijis lemts

Gūt valdniekvaru te, kas agrāk viņam bij,

Gūt viņa kāzu gultu, viņa sievu sev, —

Pat bērnu pulks mums kopējs būtu audzis šeit,

Ja nebūtu tam liktens liedzis svētību —r

Par viņu tāpēc kā par tēvu cīnīšos.

Es mūžam nerimšos, bet visu darīšu,

Līdz sameklēšu to, kas nāvi nesa reiz

Labdaka dēlam22 , Polidora atvasei

No Kadma un no Agēnora sirmās cilts.

Tam, kas to nepildīs, lai lielie dievi lemj:

Lai raža viņam vairs šai zemē neuzdīgst,

Lai bērni nedzimst viņa sievas klēpī vairs,

Pats sērgā šai vai jaunākā vēl bojā iet!

Jums, Kadma bērni, kas jūs domājat kā es,

Lai dieve Taisnība jums tagad cīnās līdz,

Un citu dievu svētība lai stāv jums klāt!

Tauta aiziet.

KORA VADĪTĀJS

Tavs lāsts pār mani gulst, — man, valdniek, jārunā.

Nedz nāvē vainīgs es, nedz spēju vainīgo

Tev parādīt. Lai Foibs, kas devis mīklu mums,

Lai tas tad arī teic, kas bijis vaininieks.

OL Tas tiesa gan, bet piespiest dievus atklāt to,

Ko viņi negrib, nespēs mirstīgais neviens,

к. v. Vēl otra lieta man ir padomā, ko teikt.

OI - Pat, ja tev trešā ir, to nenoklusē man!

K - v > Dižs, dižam tuvu būdams, kopā visu redz,

Un Foibam tuvākais ir, valdniek, Teiresijs.

Kas gan vēl skaidrāk visu zinās nekā viņš?

OL Es tiešām neaizmirsu mēģināt ir to,

Jo Kreonts ieteica, un divi vēstneši

Ir nosūtīti jau, bet viņš vēl kavējas.

K- v. viss pārējais ir tukšs, vecs baumu mistrojums.

OI - Kas tās par baumām? Tagad svarīgs man ik vārds.

K- v - Nu, runā, ka viņš ceļinieku nonāvēts.

OL Tas dzirdēts gan, bet redzējis to nav neviens.

v> Ja būs kaut mazliet baiļu vainīgajā vēl,

Viņš, tavu lāstu dzirdot, nekavēsies vairs.

OL Kas darba nebijās, to nebiedēs vairs vārds.

Zēna vadīts, uznāk Teiresijs.

К. V. Bet klāt jau vīrs, kas mums to varēs uzrādīt,

Jo svēto pareģi te ved, kas vienīgais

No cilvēkiem spēj patiesību saskatīt,

oi. Ai, reģi Teiresij, tu visa vērotāj,

Kas atklājams vai noslēpts zemē, debesīs!

Kaut acis neredz, tomēr prāts tavs zina gan,

Kāds posts māc pilsētu. Un īsto aizstāvi

Un glābēju šai stundā redzam tevī vien,

Jo Foibs, ja nedzirdēji to no sūtņiem jau,

Ir mūsu taujātājiem atbildējis tā:

No zemes zudīs sērga jaunā tikai tad,

Ja būsim atklājuši Lāja slepkavas

Un nokāvuši tos vai aizdzinuši prom.

Jel neliedz atbildi no putnu lidām23 mums,

Nedz citu ceļu, ko vien tava māksla zin.

Glāb sevi pats un pilsētu, un mani glāb!

Glāb visus mūs no nozieguma, kauna, glāb!

Mēs tavās rokās! Taču vīra pienākums

Viscēlākais ir palīdzēt, cik vien tik spēj.

TEIRESIJS

Ak vai, cik viedam grūti! Gaišredzība tam

Ne katrreiz labu nes. To skaidri zināju,

Bet aizmirsu, jo labāk bij man nenākt šurp.

°i- Kas gan tev kait? Kāpēc nav drosmes šurpu nākt?

te. Laid mani mājup iet! Ja klausīsi tu man,

Būs vieglāk panest savu nastu man un tev.

°e Ne likums prātā tev, nedz drauga pienākums,

Ja pareģot tu dzimtai zemei atsakies.

te. Es redzu, tev tavs vārds skan gluži nelaikā,

Kaut tik ar mani pašu nenotiek tas pats!

oi. Jel nenovērsies, viedīgs būdams, tu no mums,

Mēs visi pazemīgi tev to lūdzamies!

te. Bez prāta visi jūs! Nekad es neteikšu,

Ko zinu, jo it viss tev postu atnesīs.

°E Kā tā? Tu zinot neteiksi? Vai vēlies tu

Mūs visus pamest likstā līdz ar pilsētu?

te. Nedz sev, nedz tev es sāpes darīt negribu.

Kam velti tincini? Es neteikšu nekā.

OE Nekā? No neliešiem visnelietīgākais!

Pat akmens salto dabu spēj tu saniknot —

Tu tātad paliec visiem nepielūdzams, ciets?

te. Tu pārmet nežēlību man, bet to, kas mīt

Tev pašam sirdī, neredzi — tik mani pel.

OE Bet kurš gan, tevī klausoties, lai nedusmo,

Ja tavi vārdi pilsētu tā niecina?

te. Kam jānāk, nāks, kaut klusēdams to slēptu es.

OE Un tāpēc to, kas nāks, tev klājas vēstīt man!

te. Es nerunāšu vairs; ja gribi, vari tu

Nu savām dusmu šaltīm pilnu vaļu ļaut.

oi. Jā gan, un neslēpšu neko, kas dusmās man

Ir kļuvis skaidrs. Tad zini — tu man liecies pats

Šai noziegumā kūdītājs un līdzgaitnieks;

Tik tava roka tieši klāt tur nebija.

Ja nebūtu tu akls, es teiktu: tas tavs darbs!

TE. Ak tā? Tad neaizmirsti vēstījumu pats

Un izpildi to stingri: no šī brīža nav

Nedz mani, nedz šos vīrus uzrunāt tev ļauts,

Jo tu šīs zemes kauna traipa vaininieks,

oi. Bez kauna tu šos vārdus manās acīs met!

Vai tiešām jūties tu no manām dusmām drošs?

te. Es esmu drošs, jo patiesībā ir mans spēks,

oi. Tu runā sakūdīts. Tā reģa māksla nav!

te. Tik tevis paša, jo tu spiedi runāt man.

oi. Kāds bij tavs vēstījums? Teic vēl, lai skaidrāks top!

te Vai nesaprati pirmīt? Mani mulsini?

OL Ne gluži sapratu; jel vēlreiz teic man to!

te. Tas slepkava, ko centies atrast, esi pats!

oi. Tavs otrreiz teiktais zaims bez soda nepaliks.

te Vai runāt tālāk man, lai tavas dusmas aug?

OL Cik vien tev tīk: ko teiksi, būs no gaisa grābts.

te Ar tiem, kas tev ir dārgi, esi saistījies

Tu kauna pilnām saitēm, ļauna neģizdams.

OL Vai domā nesodīts tā ilgi turpināt?

te Jā gan, ja tikai taisnībai vēl piemīt spēks.

OL Tas piemīt gan, bet tevī patiesības nav:

Ir aklas tavas acis, tavas ausis, gars.

te. Tu, nelaimīgais, teic man zaimus, kādus reiz

Teiks, tevi pašu zaimojot, no šiem ikviens.

OL Tu mūžam dzīvo naktī, tāpēc tu nedz man,

Nedz kādam citam kaitēt spēj, kas gaismu redz.

te Nav lēmis liktenis, ka tev no manis krist;

To darīs Apollons, jo viņa ziņā tas.

OL Vai Kreonta vai tevis viss tas izgudrots?

te Ne Kreonts ir tavs posts, bet tikai tu pats sev.

oi. Ai, zelts un vara, māksla visu augstākā,

Kam līdzinieces trauksmā dzīves ceļā nav,

Cik liela skaudība jums allaž zogas līdz,

Ja valdniekvaras dēļ, ko man šī pilsēta

Kā dāvanu reiz pati deva labuprāt,

Ja tās dēļ uzticamais Kreonts, vecais draugs,

Grib mani, slepus uzglūnēdams, projām dzīt!

Viņš sūta pareģi, kam viltu vērpt tik prāts,

Šo izmanīgo blēdi, kas it acīgs tur,

Kur vien jauš peļņu, tikai savā mākslā akls.

Jo, teic, kur gan tu reģis īstais bijis mums,

Kad baismā daiņotāja kuce24 bija šeit?

Kāpēc gan toreiz klusēji, tu pareģi?

Ne ceļavīram nejaušam ir pienākums

Rast mīklai izklāstu, bet reģa mākslai gan.

Tik tā ne putnu lidās tev ko spēja teikt,

Nedz ar no dižiem dieviem bij kas uzzināms.

Es, nezinātājs Oidips, liku apklust tai,

Ar prātu minēdams, ne putnu pamācīts.

So Oldipu tu tātad gribi tagad gāzt,

Lai būtu tuvs tad valdiniekam Kreontam.

Ar asarām, šķiet, nožēlot to būs gan tev,

Gan plāna kalējam; ja nebūtu tu sirms,

Tu būtu saņēmis jau maksu pelnīto,

к. v. Mums, jūsos klausoties, gan reģa vārdi šie,

Gan, Oidip, tavējie tik dusmās teikti šķiet.

Ne strīds mums tagad vajadzīgs, bet padoms dārgs,

Kā dieva vēstījums vislabāk izzināms.

te. Lai gan tu valdnieks šeit, es tomēr varu vēl

Kā līdzīgs līdzīgam vismaz tev atbildēt,

Jo dzīvē nekalpoju tev, bet Loksijam25 ,

Nedz esmu aizbildni sev radis Kreontā.

Man savā runā pārmezdams, ka esmu akls,

Tu, redzīgs būdams, neredzi, cik ļauns tavs posts.

Tu dzīvo, nenojauzdams, kur, nedz pat ar ko.

Vai savu cilti zini? Slepens ienaidnieks

Tu savējiem gan Aīdā, gan virszemē,

Un tava tēva, tavas mātes dēļ bargs lāsts

Kā divi pletnes tevi no šīs zemes dzīs;

Ko tagad skati gaismā, tad jau tumsa segs.

Kur līcis tas, kur Kitaironā26 vieta tā,

Kas neatbalsos tavus šausmu kliedzienus,

Kad būsi apjautis, ka kāzu ostā tev,

Kur domājies tu laimīgs mītam, atvars rēc?

Tu nejaut vēl, cik liels tavs negantību mērs,

Kas tevi taviem bērniem pielīdzināt var.

Pel tāpēc Kreontu, cik tīk, un mani pel —

Tavs liktenis jau izlemts: visā pasaulē

Nav cilvēka, kam gaidāms ļaunāks posts kā tev.

oi. Vai tiešām viss man jānoklausās, ko šis melš?

Nolādēts! Vācies prom! Kam te vēl kavējies?

Un nesper kāju vairs še manā pajumtē!

te. Ja nebūtu tu saucis, nebūtu es šeit.

oi. Es nezināju, ka tu nāksi niekus melst,

Jo citādi gan nesūtītu tevi saukt.

te. Es tātad melšu tikai niekus, kā tev šķiet,

Bet taviem vecākiem gan likos prātīgs vīrs.

Grib Iet.

oi. Kam? Paliec, beidzot teic, kas bij man māte, tēvsl

TE. Tu šodien piedzimsi un atkal iznīksi.

oi. Viss, ko tu saki, neskaidri un mīklās skan.

te. Tu taču vienīgais, kas spēj tās atminēt27 .

oi. Smej vien un ņirgājies par to, kur esmu dižs!

te. šis spēks ir taisni tas, kas tevi postā dzen.

oi. Maz rūp man paša posts, ja jāglābj pilsēta.

te. Es tātad eju prom. Nāc mani vadīt, zēn!

OL Lai tevi ved viņš prom — tu te pa kājām tik

Un mums par nastu; ej un nemoki mūs vairs!

te. Tik tad, kad būšu vaigu vaigā teicis tev,

Kādēļ es nācis šurp. Kas tavi draudi man!

Es saku tev: tas cilvēks, ko ar draudiem tu

It visur meklē, tautai vēstīdams, ka viņš

Ir Lāja slepkava, — šis cilvēks dzīvo šeit,

Starp jums, kā svešinieks, bet dzimis tēbietis

Viņš izrādīsies drīz un nepriecāsies vairs

Par savu likteni, jo redzīgais kļūs akls

Un nule bagātais kā nabags svešumā,

Ar spieķi ceļu bikli taustot, dosies viens.

Tad atklāsies, ka saviem paša bērniem viņš

Ir reizē brālis, reizē tēvs un sievai tai,

Kas viņu dzemdējusi, viņš ir dēls un vīrs,

Pats sava tēva sāncensis un slepkava.

Ej iekšā, pārdomā! Ja būšu melojis,

Tad vari teikt, ka pareģot vairs neprotu.

Teiresijs dodas projām. Oidips ieiet pili.

KO. Par ko gan pareģojot runā viedās klintis28 Delfos,

Kam gan tik drausmam asinsdarbam roka pacēlās?

Tam ātrāk par vētrām

Un brāzmainiem auļiem

Ir laiks tagad bēgt,

Jo ar draudīgām zibens un uguns bultām,

To vajādams, varenais Zeva dēls29 trauc,

Un baigas, bez maldu

Tam kēras30 trauc līdz.

No Parnāsa, kas sniega vālos midzis, atmirdzēja

Mums Foiba vēstījums bez mitas vainīgajam pēdas dzīt.

Viņš klīst mežu gravās,

Bēg klinšainās alās

Kā mežvērsis vientuļš

No pasaules kodola31 vienīgā vārda.

Nerimst rūpes un raizes ne mirkli tam vairs,

Tas draudīgas lidas

Ap galvu tam švīkst!

Baismi gan mums, baismi tas skan,

Ko mums te pauž gaišreģis vīrs.

Taisnība tā? Meli varbūt?

Kam te lai tic? Mulst tikai prāts,

Dairās tik vien kavējas gars:

Visu vēl slēpj nākotnes nakts.

Labdaka namam kāpēc

Naidīgs lai būtu Poliba dēls32 ,

To gan vēl pateicis nav

Agrāk, nedz tagad neviens,

Lai es varētu apšaubīt Oidipa laimi,

Atriebt Labdākīda33 nāvi,

Kas tumsas plīvurā tīta.

Zinīgi Zevs, pareģis Foibs.

Zina tie visu, kas mirstīgiem lemts.

Bet, ka cilvēks kāds, pareģotājs,

Varētu viest vairāk kā es,

Pareizi nebūs tas spriests.

Vīru var veikt atkal cits vīrs:

Gudrība gudrību veic!

Lai viņu peļ, peldami peļ, —

Neticu tiem, pirms viņu vārds

Patiesi pamatots nav.

Jo pret spārnoto jaunavu34 stājās viņš droši;

Redzējām, dzirdējām skaidri:

Gudrais Oidips mūs glāba,

Kā gan varu es teikt, ka viņš ļauns!

Uznāk Kreonts.

KREONTS

Es, krietnie vīri, ļaunos vārdus zinu jau,

Ko valdnieks Oidips teicis, mani vainojot;

Tos panest nespēdams, es nācu šurp. Ja viņš

Šai posta stundā domā, ka es esmu tas,

Kas viņam vārdos vai ar darbos kaitējis,

Tad ilgu mūžu dzīvot man vairs prieka nav,

Jo tāda neslava uz mani smagi gulst.

Tak nav vis vienkāršs negods, ko šie vārdi nes,

Bet nepanesams traips tas man: kā pilsētā,

Tā draugu, tavās acīs būšu nelietis,

к. v. Varbūt šis rūgto pārmetumu pilnais vārds

Bij drīzāk ātru dusmu nekā prāta balss.

KR. Lai kā, bet bija taču skaidri teikts, vai ne,

Ka pareģis ir melojis, man paklausot?

к. V. Jā, bija gan, bet, kāpēc tā, to nezinu.

KR. Bij acu skatiens ciešs, balss stingra bij, vai ne,

Kad skanēja pret mani apsūdzības vārds?

к. v. Es nezinu. Kā izprast to, kāds dižiem prāts?

Bet tur jau viņš, lūk, pats no mājas ārā nāk.

Atgriežas Oidips.

oi. Tas tu? Tu atkal šeit? Vai tiešām drosme tev

Tik nekaunīga, ka pie mana sliekšņa pat

Tu nāc, kaut acīmredzot esi slepkava

Un manu valdniektroni tīko nolaupīt?

Teic dievu vārdā man — vai gļēvs vai muļķis tev

Es izlikos, ja spēji tādu viltu vērpt?

Ka laikam nemanīšu blēdi zogamies

Vai ieraudzījis nespēšu to atvairīt?

Vai viss tavs pasākums tik nelgas cienīgs nav,

Ja tu bez tautas un bez draugiem tiecies viens

Pēc varas, ko tik tauta tev un zelts var sniegt?

KR. Vai zini, dari tā: kas vienpusīgi teikts,

Tam pretim uzklausi, tik tad dod spriedumu!

oi. Tu runu sacīt stiprs, es — vājš to uzklausīt,

Jo, ka tu naidnieks sīvs, tas tagad redzams man.

KR- To tieši uzklausies vispirms, vai tas tā ir!

oi. To tieši nesaki, ka neesi tu ļauns!

KR. Ja tev jau tukša ietiepība tikums šķiet,

Kur nav ne druskas prāta, tad tas tikai malds!

oi. Ja tev jau radniecība aizsargs izliekas

Pret sodu, ļaunu darot, tad tas tikai malds!

KR. Es piekrītu — tas bija tiešām patiess vārds.

Bet, ko tu sakies cietis ļauna, stāsti man!

oi. Vai tas bij padoms tavs vai ne, kas ieteica

Pēc gaišredzīgā vīra sūtīt, lai tas nāk?

KR. Es arī tagad vēl tev ieteiktu tāpat.

OI. Cik ilgs tad beidzot ir tas laiks, kopš valdnieks Lājs.

KR - Kopš izdarīja ko? Tad teic, lai saprotu!

Oi. Kopš miris valdnieks Lājs, kas slepus nonāvēts?

KR. Tas bija sen, un garš kopš tam ir laika mērs.

Oi. Vai toreiz neuzstājās vēl šis pareģis?

KR . Viņš bija tikpat viedīgs, tikpat cienījams.

OI- Par mani arī toreiz ieminējās viņš?

KR. Nē, it nekad — nekad, man klātesot, vismaz,

oi. Un nesākāt nemaz jūs meklēt vainīgo?

KR- Mēs sākām gan, kā ne, bet neradām nekā.

OI - Kur toreiz gaišredzība bij šim pareģim?

KR. Es nezinu un tāpēc labāk klusēšu.

01 - Bet vienu gan tu zini un man vari teikt.

KR. Kas gan tas ir? Ja zinu, nekavēšos teikt.

OI - Ja nebūtu jūs vienojušies, viņš nekad

Gan neteiktu, ka Lāja nāvē vainīgs es.

KR. Tam, ko viņš teicis, liecinieks tu pats, bet es

Tāpat kā tu man, tagad gribu jautāt tev.

oi. Tad jautā: ne jau tev man vainu pierādīt.

KR. Par sievu esi manu māsu paņēmis?

°L Nav tavu taujājumu noliegt jēgas man.

KR. Un, visu dalot, abi. valdāt še, vai ne?

°i. Es visu dodu tai, ko vien tā iekāro.

KR- Vai es kā trešais neesmu jums abiem tuvs?

oi. Jā gan, un tāpēc esi tu jo jaunāks draugs.

KR. Nē, tā tas nav, ja apdomāsi tā kā es.

Spried, lūdzams, visupirms par to, kā gan tev šķiet —

Vai labāk baiju pilnam valdīt tā kā tev

Vai, tādu pašu godu baudot, mierā būt?

To zinot, neesmu nebūt tik varas kārs,

Ka vara vairāk būtu man kā dižā gods,

Un arī cits, kas gudri spriež, tā domātu.

Man tagad viss bez rūpēm, tevis dāvāts, nāk;

Ja valdītu es pats — bez prieka darbotos.

Kā gan var vēlamāks būt valdniektronis man

Par bezrūpīgu dzīvi, gods kam līdzi iet?

Tik aplams neesmu, ka tiektos cita vēl,

Ja spēju labo es atliku likām gūt.

Man Iabudienu teic ikviens, es visiem mīļš,

Un tie, kam esi vajadzīgs, tie mani sauc,

Jo viņu panākums no manis atkarīgs.

Kā gan es spētu raizes iemainīt pret to?

Ja gars ir saprātīgs, tas ļaundarībai svešs.

Nē, man šīs tieksmes piemitušas nav nekad,

Nedz spētu kādreiz kļūt es cita līdzgaitnieks.

Un pierādījumam uz Pīto aizstaigā

Un pajautā, vai dieva vārds tev pareizs teiktsl

Un tad, ja atklāsi, ka mēs ar pareģi

Tev kopā uzglūnam, lai man tad nāvi nes

Ne vienkāršs spriedums vien, bet divkāršs — mans un tavs!

Jel neuzkrauj man vainu iedomu dēj vien!

Jo tā tas ir: kā nedrīkst jaunos krietnus teikt,

Bez pamata tā nedrīkst teikt, ka krietnais jauns.

Tak atstumt krietnu draugu, šķiet man, ir tas pats,

Kas atstumt savu dzīvi, kas visdārgākā.

Bet tikai laika ritumā tev kjūst tas skaidrs;

Jo taisnu viru pierāda tik ilgāks laiks,

Bet blēdi dienā pirmajā jau pazīsi,

к. v. Tas, valdniek, jāatzīst, ja negrib maldīties,

Jo tie, kas domās ātri, viegli apmaldās,

oi. Bet, ja kāds ienaidnieks man ātri tuvojas,

Tad arī man, ko darīt, ātri jāizlemj.

Ja dīkā gaidīšu, tad varbūt notiks tas,

Ko gatavojis viņš, un pieveikts būšu es.

kr. Ko gribi tu? Vai mani no šīs zemes dzīt?

oi. Nē, nē! Tev mirt es lēmis, ne tik trimdu vien!

KR. Bet tikai tad, kad uzrādīsi vainu man.

oi. Cik nepaklausīgs un cik spītīgs skan tavs vārds!

kr. Tavs spriedums aplams.

oi. To gan zināt atļauj man.

KR. Man arī tiesības.

oi. Nē, noziedzniekam nav!

KR. Bet ja tu maldītos?

OI. Tev jāklausa pat tad.

KR. Ja aplams pavēlnieks, tad ne!

oi. Vai, vai tev, valsts!

KR. Par valsti rūpes arī man — ne tikai tev.

к. v. Lai paliek ķilda šī! Par laimi abiem jums,

No mājas Iokasti redzu iznākam —

Ar viņu kopā varat strīdu nokārtot.

IOKASTE

Kā varat bezjēdzīgā ķildā abi jūs

Te mēlei vaļu ļaut un neprast kauna vairs?

Sirgst visa zeme sērgā, bet jums savs tik rūp!

Tu tūlīt iekšā ej, un tu ej mājup, brāl,

Lai nevēršas mums nieki lielā nelaimē!

kr. Ai, māsa, bargu tiesu Oidips grib, tavs vīrs,

Par mani tagad spriest. Viņš mani nonāvēt

Vai izraidīt no dzimtenes ir nolēmis,

oi. Tā ir! Es, valdniec, viņu pieķēru, kad viņš

Ar savu viltus spēli centās uzbrukt man.

kr. Lai man vairs prieka nav, lai esmu nolādēts,

Ja būtu darījis, kā tagad teica viņš!

Ю. Ai, visu dievu vārdā, Oidip, tici tam,

Ja zvērestu vēl cienī, kas ir dieviem teikts, —

Ja cienī mani, vīrus, kas še apkārt stāv!

к. V. Ai, labuprāt klausi, kungs, uzticies, lūdzam to!

oi. Kam gan tad lai es uzticos?

к. V. Viņš godīgs bijis aizvien

Un zvērestu devis —

Tev jācienī viņš.

oi- Vai zini, ko tu prasi?

к. V. Zinu.

OL Nu tad teic!

к- v. Draugu, kas zvērējis tev, neklājas nosodīt tā,

Klausot tik neskaidrām, miglainām aizdomām,

oi. Tad zini — ja tu prasi to, tad prātā tev

Dzīt nāvē mani vai no dzimtās zemes prom.

K. v. Pie Hēlija, kas visu dievu pirmais dievs35 ,

Es zvēru — dievu, draugu pamests, lai

Es mirstu postā, ja tas prātā man!

Nīkstošā, mirstošā dzimtā zeme

Sāp dziļi sirdī man, postam ja posts

Nelaimē virknējas klāt.

OI. Tad ļauju viņam iet, kaut arī jāmirst man

Vai jāiet izraidītam no šās zemes prom.

Es viņu žēloju ne viņa — tevis dēļ!

Lai tveras viņš, kur grib, — viņš būs man ienīstams!

kr. Tavs ienaids liels, pat piedodot; tev žēl būs tad,

Kad dusmas rims. Patiešām straujie raksturi

Ir sodam pelnījuši dziļas sāpes ciest,

oi. Vai beidzot iesi prom?

KR- Jā, jā, es steidzos jau,

Tev kļuvis svešs, bet šo te acīs cilvēks taisns.

Kreonts aiziet.

К. V. Ai, valdniec, kam tu kavējies ar viņu pilī iet?

io. Es gribu zināt, kas te noticis!

k. v. Bez pamata te radās aizdomas —

Tas sāp pat tam, kas nevainīgs.

IO. No abu ķildas?

k. V. Jā.

IO. Kas tie par vārdiem bij?

k. v. Ai, diezgan, diezgan! Lai šai zemes nestundā

Gan labāk paliek vārds tur, kur tas kādreiz teikts.

°i- Nu redzi, kāds tu esi! Lai ar godīgs vīrs —

Tu mani tomēr pamet, sirdi mierinot.

K - v - Es teicis, valdniek, tev ne vienreiz vien —

Ka neprātīgs un nelga būtu tad,

Ja es no tevis novērstos.

Nedienās, nestundās mīļajai zemei

Tu rādīji maldos īsto ceļu.

Glāb arī šoreiz — ja vien tev spēks!

ю. Nu visu dievu vārdā, valdniek, saki man,

Kas mudināja tevi tādu naidu celt!

oi- Tev teikšu, sieva (jo tu vairāk man kā šie),

Ko ļauna svainis Kreonts gatavojis man.

io. Teic, ja tu tiešām vari strīdā vainot tol

oi- Viņš saka mani esam Lāja slepkavu,

io. Vai pats tā domādams vai citos klausoties?

oi. Viņš blēža pareģi mums atsūtījis šurp,

Jo viņa mute sargās pati melus melst.

Ю. Kaut mirkli aizmet savas drūmās domas prom

Un manī paklausies, un zini — vēl nekad

Nav bijis pareģmākslā spējīgs mirstīgais.

Būs maniem vārdiem arī pierādījums drošs:

Lūk, valdiniekam Lajam reiz bij pareģots —

Gan ne no Foiba, viņa kalpu mutes tik —,

Ka viņam lēmis liktenis no dēla mirt,

Kas viņam nākotnē no mana klēpja dzims.

Bet nu klīst valodas, ka laupītāji to

Ir kaut kur nāvējuši tālās trejcelēs;

Pats bērns vēl nebija ne triju dienu vecs,

Kad valdinieks to, kājām saistot potītes,

Ar svešu roku lika kalnu aizā mest.

Un tā, lūk, nepildījās dižā Foiba vārds,

Jo dēlam nebij jānonāvē paša tēvs,

Nedz Laju ķēra tas, no kā viņš baidījās.

Lūk, kā rit pareģotas likteņgaitas mums!

Tās nevēro nekad, jo to, ko gribēs dievs,

Bez pareģiem viņš visiem skaidri parādīs!

oi. Ai sieva, tavus vārdus dzirdot, pēkšņi man

Sāk prāti mulst un baismās dairās nodreb sirds.

Ю. Kas tās par pēkšņām dairām, kurās drebi tu?

oi. Es, šķiet, no tevis dzirdēju, ka valdnieks Lājs

Ir ticis nonāvēts kaut kur uz trejcelēm.

IO. Jā, tā dzird runājam, un runas neapklust,

oi. Un kur ir vieta tā, kur Lājam lemts bij mirt?

io. Tā saucas Fokīda, un divi lielceļi —

No Delfiem un no Daulljas36 — tur vienojas,

oi. Un saki man — cik laika pagājis pa tam?

io. Tik nedaudz agrāk, pirms tu valdnieks kļuvi šeit;

To saucējs skaļi pavēstīja pilsētai,

oi. Ai Zev, kāds liktenis man uzbrūk, tevis lemts!

Ю. Bet saki, Oidip, — kāpēc tevi tas tā skar?

oi. Jel nejautā man to, bet labāk saki man:

Kāds izskatījās Lājs un cik tam gadu bij?

io. Viņš augumā bij liels un matos mazliet sirms,

No tavas ārienes viņš neatšķīrās daudz,

oi. Ak vai, es nelaimīgais! Šķiet, ka nejauzdams

Pār paša galvu drausmus lāstus metis es.

io. Ko runā, valdniek? Bail man tevi uzlūkot!

oi. Man baismi šķiet, ka pareģotājs redzīgs būs!

Viss skaidrāks varbūt kļūs, ja teiksi vēl kaut ko.

io. Man bail, bet, ko es zināšu, to teikšu tev.

oi. Vai devās ceļā viņš kā vienkāršs ceļinieks

Vai viru pavadīts, kā klājas valdniekam?

io. Bij pieci viri kopā, un to starpā viens

Bij saucējs. Ratos vienigos tur brauca Lājs.

oi. Vai man! Cik viss jau kļuvis skaidrs, bet, sieva, teic:

Kas bija cilvēks, kas šo vēsti nesa jums?

io. Kāds kalps, kas vienīgais no visiem izglābās.

Ol. Vai vēl aizvien viņš šajās pašās mājās mīt?

io. Vairs ne, jo, tikko bija atnācis viņš šurp

Un redzējis, ka miris Lājs un valdnieks tu,

Viņš sāka lūgties, manas rokas satvēris,

Lai sūtu to uz laukiem gana amatā,

Kur nebūtu tam mūžam jāredz pilsēta.

Es ļāvu viņam iet, jo viņš, kaut tikai kalps,

Bij vairāk pelnījis par to, ko sniedzu tam.

oi. Kā gan mums atsaukt viņu steigšus atpakaļ?

JO. Viņš viegli atrodams; bet kam tev viņu saukt?

Ol. Man šķiet, ai, sieva, ka jau pārāk daudz ir teikts,

Kāpēc tik ļoti vēlos viņu ieraudzīt.

JO. Tad lai viņš ierodas. Bet jāzin arī man,

Kas tavu sirdi, valdiniek, tik smagi spiež,

oi. Tev neslēpšu nekā, jo drūmās jausmas man

Aug augumā ik mirkli. Kam vēl citam teikt

Kā tev, cik liktenīgs ir manas dzīves ceļš?

Mans tēvs bij Polibs — vīrs, kas dzimis Korintā,

Un mātei Meropei cilts saknes Dorīdā37 .

Es biju cieņā Korintā starp pilsoņiem,

Līdz gadījās kaut kas, kas lika uztraukties,

Bet nebij vērts, ka ņem to pārāk nopietni.

Kāds jauneklis, kas vīna pārāk skurbis bij,

Man dzīrēs sauc, ka Polibam es neīsts dēls.

Es, niknu šaubu traukts, tik tikko valdījos

Tai dienā — nākamā es gāju steigšus vien

Pie mātes un pie tēva taujāt taisnību;

Tie sašutuši bij par tenku cēlēju.

Par viņu atbildi es tobrīd biju līksms,

Bet aizskārums vēl grauza mani it kā tārps,

Un, tēvam, mātei nezinot, es devos prom

Uz Pīto, bet tur Foibs man nebilda nekā

Par to, ko jautāju, bet posta pilnas tik

Un baigas, drausmas vēstis pareģoja man:

Ka savai paša mātei kļūšu vīrs, ka cilts,

Ko radīšu, būs ļaužu acīs kauna traips,

Ka kļūšu sava paša tēva slepkava.

Un es, to dzirdēdams, pēc zvaigžņu ceļiem vairs

Tik dzimto zemi jauzdams, bēgu no tās prom

Turp, kur man savā mūžā neredzēt nekad,

Kā pildās manas likteņgaitas kaunpilnās.

Kā ceļinieks es nonācu tai apvidū,

Kur, kā tu saki, bojā gājis valdinieks.

Un te nu, sieva, teikšu patiesību es:

Kad biju nonācis it tuvu trejcelēm,

Te saucējs kāds un, greznos ratos sēdēdams,

Kāds vīrs man pretim brauc — tāds, kā tu teici man.

No šaurā ceļa mani ratu vadītājs

Un arī vecais pats ar varu dzina nost.

Es uzmācīgam ratu vadītājam tad

Aiz dusmām iezvēlu, bet tad, kad vecais pats

Gar ratiem mani cieši garām ejot redz,

Ar pātagu viņš man pa galvas vidu sit.

To samaksāt bij viņam dārgāk, jo tūlīt

Man rokā ceļa spieķis draudot paceļas,

Tad sitiens liek no ratiem viņam kūleņot.

Es nonāvēju visus. Un, ja svešajam

Ar valdinieku Lāju kaut kas kopīgs ir, —

Par mani, tavu vīru, kam vēl smagāks lāsts?

Kas gan vēl vairāk dižiem dieviem nīstams būs?

Nedz svešiniekam šeit, nedz šejienietim ļauts

To uzņemt savās mājās, arī uzrunāt,

Bet projām jādzen viņš. Un cits neviens kā es

Pats biju sev šā baigā lāsta vēstītājs.

Šīm abām manām rokām tātad apgānīt

Ir nonāvētā gultu lemts! Cik neģēlīgs

Gan ir mans noziegums, ja tieku trimdā dzīts

Un manā trimdā liegts man redzēt savējos,

Spert kāju dzimtenē, jo citādi man draud

Par sievu māti ņemt un tēvu Polibu,

Kas mani lielu audzinājis, nonāvēt.

Ja teiktu kāds: vien dēmons ļauns ir cilvēkam

Tik nežēlīgs — vai nebūtu tas taisnīgs vārds?

Ai, dižie dievi jūs, kaut man nekad, nekad

Tās dienas neredzēt! Kaut būtu drīzāk lemts

No mirstīgajiem aiziet prom, pirms jāredz man,

Ka ļaunais likteņlāsts pār mani piepildās!

к. v. Māc, valdniek, bažas, bet, pirms aculiecinieks

Nav ticis iztaujāts, tu vari cerēt vēl.

oi. Jā, tiešām, tikai viena cerība man vēl:

Šo vīru, ganāmpulka ganu, sagaidīt.

io. Kāds mierinājums tev būs viņa nāciens šurp?

oi. To tūdaļ teikšu tev: ja vien viņš vēstīs mums

To pašu, ко tu man, tad bažas izgaisīs.

•O- Kas gan no tā, ko stāstīju, tik svarīgs bij?

oi. Viņš stāstot, kā tu saki: laupītāju bars

Ir Lājam uzbrucis — un, ja nu vēl viņš teiks

To pašu skaitu, tad es esmu nevainīgs,

Jo taču viens un daudzi tiešām nav tas pats.

Bet, ja viņš vēstīs man, ka ceļinieks bij viens,

Tad visa nelaime pār manu galvu brūk.

IO - Kāds viņa stāsts bij toreiz, tāds tas tagad būs

Viņš savus vārdus nevar paņemt atpakaļ,

Jo vēsti visiem teica viņš, ne tikai man.

Ja arī viņš no sava vārda atsakās,

Kā gan tas spētu Lāja nāvi, valdiniek,

Kā pareģotu rādīt, jo Foibs teicis bij,

Ka vīrs no mana dēla rokas kādreiz mirs?

Tas nelaimīgais bērns gan nevar it nekad

Būt tēva slepkava, jo mira sen pirms tam.

Tāpēc lai paliek pareģi! Vairs turpmāk man

Nav gribas domāt tā vai šā to melu dēļ.

ol Tu domā prātīgi, bet tomēr ganu man

Šurp atsauc, sūti kādu nekavēdamās!

io. To steigšus darīšu, bet iesim pilī mēs,

Es gribu līdzēt tev, kur vien kas līdzams ir.

Abi projām.

ko. Kaut tikums un skaidrība man

Paliktu allaž ir vārdos, ir darbos,

Tā, kā to noteicis sentēvu likums.

Nāk tas no augstajām debesīm;

Tas ēterā dzimis, tam Olimps38 ir tēvs;

To radījis nav tikai

Mirstīgais sev;

Tam aizmirstam, atstātam nebūt nemūžam,

Jo mājo tur mūžīgi spēka pilns dievs.

Augstprāts ir varmāku daļa.

Augstprāts, ja apskurbis lepnības mulsā,

Trauc tas tad augšup bez laika un jēgas.

Sniegta kad kraujā augstienes klints,

Tam atveras likteņa bezdibens stāvs,

Un, paslīdot kājai, nu dzelmē tas krīt.

Bet, tauta ja cīnās bez vainas, es lūdzos,

Kaut neliktu šķēršļus dievs aizsāktām pūlēm!

Lai vienmēr mums tuvu stāv sargātājs dievs!

Bet, ja neceļu klīst cilvēks

Vārdos, darbos varmācīgs,

Nebīdamies taisnās Dikes,

Dievu dižo mājokļu,

Ļauni lāsti lai to vajā

Viņa augstprātības dēļ!

Kas, likumvaru nievādams, sev labumu grib gūt

Un bezdievības nevairās,

Kas vieglprātīgi neskaramo skāris, —

Vai var gan cerēt tas, ka dusmu šautras

Pret viņu nevērsīsies bargi?

Ja tādi darbi cienījami kļūst,

Vai tad svētdarbiem jēga?

Turp uz cēlo zemes vidu39

Nedošos vairs pielūgdams,

Svešs tad kļūs man templis Abās40 ,

Olimpijas41 svētā birzs,

Ja, kas viediem vārdiem vēstīts,

Ļaužu acīs nekļūs īsts.

Visdižo Zev, ja pelni tu šo vārdu,

Tu, zemju valdniek, — lai nekas

Nemūžam tavām acīm apslēpts nepaliek!

Ai! Vējos velti skanējuši šķiet

Kādreiz par Lāju teiktie vārdi.

Nekur vairs senās cieņas Foibam nav,

Izplēn ticība dieviem.

Uznāk Iokaste.

io. Jūs, zemes dižie vīri, mani ieraugāt

Pie nemirstīgo dievu svētiem ziedokļiem

Ar kvēpināmām smaržām un ar vainagiem,

Jo bezgalīga bēdu nasta smagi gulst

Uz pleciem Oidipam — ne vairs kā prātīgs vīrs

Viņš spriež par jauno, veco gudri apsvērdams,

Bet akli ļaujas bailēm, runām klausīdams;

Mans mierinātājs vārds sen kļuvis bezspēcīgs.

Pagriežoties pret Apollona altāri.

Pie tevis, Apollon, jo tuvākais tu man,

Ar ziedu veltēm šīm es nāku lūgdamās;

No ļaunu šaubu tīkla vēlīgs raisi mūs!

Mēs stingstam neziņā, jo baiiēs redzam to,

Kam klājas vadīt mūs kā kuģi stūrmanim!

Ierodas vēstnesis.

VESTNISIS

Vai varu, labie ļaudis, uzzināt no jums,

Kur mājo Oidips, jūsu zemes valdnieks dižs?

Bet labāk vēl, ja zināt, sakiet, kur viņš pats!

к. V. Sis viņa mājoklis, un pats viņš iekšā, draugs,

Bet viņa bērnu māte ir šī sieva šeit.

VE. Lai liegu liegie laimes brīži lemti tai

Starp ļaudīm laimīgajiem nākotnē mūždien!

io. Un, svešniek, tev tāpat, jo esi cienīgs tā

To laipno vārdu dēļ, ko bildi. Bet nu teic —

Ko pavēstīt mums tiekdamies tu nācis šurp?

VE. Tik labāko gan tev, gan vīram valdniekam,

io. Kas tas var būt? No kurienes tu sūtīts nāc?

vE. No Korintas; bet vēsts, ko tūlīt teikšu, tev,

Šķiet, prieku nesīs — kā gan ne? —, tak bēdas ar.

io. Teic ātri — kas tas ir, kam spēks tik divējāds?

VE. Par valdinieku korintieši Oidipu

Grib Islma zemē 42 celt; tā runā visi tur.

Ю. Kā tā? Vai sirmais Polibs nav vis valdnieks vairs?

VE. Vairs ne. Jau viņu kapā saista nāves spēks.

Ю. Ko tu man saki, svešiniek? Vai miris viņš?

VE. Ja meloju, tad esmu nāvi pelnījis.

IO. Kādai kalponei.

Steidz žigli iekšā, bērns, to vēstīt valdniekam!

Kalpone aiziet.

Ai, dievu paredzējums, kur gan esi tu?

Šā vīra Oidips ilgus gadus vairījās

Aiz ballēm kļūt par viņa slepkavu, un to

Nu veicis liktenis. Lūk, Oidips vainīgs nav!

Ierodas Oidips.

oi. Teic, mīļā sieva, saki, Iokaste, man,

Kāpēc tu aicini no mājas mani šurp?

io. Šā vīra vārdus uzklausot, tu redzēsi,

Kas noticis ar dieva pareģojumiem,

oi. Bet saki — kas viņš tāds un ko tas vēstīt zin?

io. Viņš nāk no Korintas un ziņo, ka tavs tēvs,

Tās zemes valdnieks, miris — Poliba vairs nav.

oi. Ko runā, svešniek? Teic to saviem vārdiem pats!

VE. Ja tas vispirms man tagad jāpavēstī tev,

Tad zini — Poliba vairs dzīvo starpā nav.

oi. Viņš slimības vai varmācīga viltus veikts?

VE. Tik veca vīra mūžam sīkums pietiekams,

oi. Tad, liekas, slimības viņš, nabags, uzvarēts?

VE. Jā, tad, kad nostaigāts tam bija dzīves ceļš.

oi. Ak vai, kam, sieva, cienījams būs Delfos Foibs,

h

Kas gan vēl kāri vēros, kur slid lldās putns43 ?

Tie gudri pareģoja, ka reiz roka man

Pret paša tēvu pacelsies, bet nu mans tēvs

Dus miris zemes klēpī, un es stāvu šeit,

Pat šķēpam nepieskāries. Jā — bez vainas es,

Ja vien nav miris viņš, pēc manis sērodams.

Bet nē, tā nav. Mit Pollbs tagad Aīdā

Un tukšos pareģojumus viņš ņēmis līdz.

io. Vai es jau agrāk neteicu to pašu tev?

OI - Jā, tiešām, teici gan, bet ballēs prāti mulst.

IO. Nu tagad met no prāta drūmās domas šīsl

ol Bet vai man mātes gultas nav vairs jābaldās?

io. Ko gan lai baidās cilvēks, ja tik gadījums

To valda un tas nespēj nojaust to, kas būs?

Ikviens lai dzīvo bezrūpīgi, kā vien vari

Un tāpēc mātes kāzu gultas nebaidies,

Jo bieži vien redz sevi sapņos mirstīgais

Ar māti guļam kopā, bet, ja nebēdā

Par to nenieka, dzīves slogs tam vieglāks kļūst.

OI - Tas viss, ko tu man tikko teici, liktos jauks,

Ja māte nebūtu vairs dzīva; tagad man

Ir bažām pamats, lai cik jauki tu to teic.

io. Bet vai tad tēva kaps tev acis neatver44 ?

OI - Ir skatiens gaišāks kļuvis, bet no dzīvās45 bail.

vE - No kādas sievas jūs tik ļoti baidāties?

OI - No Meropes, kas sieva bija Polibam.

vE - Kas viņai piemīt tāds, kas rada bailes jums?

OI - Kāds dieva vēstīts briesmīgs pareģojums, draugs.

vE - Vai ļauts to dzirdēt? Jeb vai liegts to citam teikt?

OI - Nebūt nē, draugs. Man pareģoja Apollons,

Ka lemts man sava paša māti apprecēt

Un savām rokām Izliet tēva asinis;

Es tāpēc klīdu tālu prom no Korintas.

Gan jūtos laimīgs šeit, bet tomēr jaukāk gan

Ir vērties mīļās acīs saviem vecākiem.

vE - So baiļu mudināts, tu tātad bēgi prom?

OL Lai nebūtu man jākļūst tēva slepkavam!

VE - Kāpēc gan neizklīdināju tev tūlīt

Sīs bailes, jo es, labu vēlot, nācu šurp?

OI - Es tiešām tev, kā klājas, par to pateiktos.

vE - Jā, taisni tāpēc mēroju šo ceļu es,

Lai labi klātos man, kad būsi atgriezies.

OI - Pie vecākiem es neatgriezīšos nekad.

vE - Tu acīm redzot nejaut, ko tu dari, dēls.

OI - Kā tu to domā, vecais? Dievu vārdā — teic!

vE - Ja tikai tādēļ vien no dzimtās zemes bēdz …

OI. Sirds bažas jūt, ka neizrādās patiess Foibs.

VE. Tev bail, ka aptraipīsi savus vecākus?

oi. Jā, tieši tā man, tieši tā man mūžam bail!

vE. Bet vai tu zini, ka Šīm bailēm jēgas nav?

oi. Kā tas var būt, ja esmu dzimis viņu dēls?

vE. Lūk, tāpēc, valdniek, ka tev Polibs nav pat rads.

oi. Ko tu tur runā? Vai tad Polibs nav mans tēvs?

vE. Nē, viņš tas nav, tāpat kā es tas neesmu.

oi. Tu neesi, to zinu, bet kā viņš nav tēvs?

vE. Tavs radītājs viņš nav, šai ziņā līdzīgs man.

oi. Bet kāpēc mani viņš par dēlu dēvēja?

VE. No manām rokām pats viņš tevi saņēma,

oi. Tik mīļš bij viņam bērns, ko dāvinājis cils?

VE. Bez bērniem dzīve bija apnikusi tam.

oi. Bet kur tu mani ņēmi? Pirki? Atradi?

vE. Es tevi Kitairona gravās atradu,

oi. Un ko tu darīji, šais vietās klejodams?

VE. Es kalnu ganāmpulkus dzinu ganībās.

ol Tad, gana gaitās iedams, tu tur klaiņoji?

VE. Jā gan, un kļuvu toreiz glābējs tev, mans dēls.

OL No kādām briesmām mani vajadzēja glābt?

vE. Tev kāju potītes par tām var liecināt,

oi. Ak vai, kāpēc tik vecas lietas pieminēt?

VE. Caur kājām izvērts valgs bij jāatraisa man.

oi. Šis negods man no bērna autiem staigā līdz.

vE Šās likstas dēļ tu arī Oidips48 vārdā saukts,

oi. Kas darījis man to? Jel saki! Māte? Tēvs?

VE. To zina varbūt tas, kas tevi deva man.

oi. Vēl cita dots? Tu mani neatradi pats?

VE. Ne pats. Man tevi toreiz iedeva cits gans.

Ol. Kas viņš tāds ir? Vai vari viņu vārdā saukt?

vE. Tik to vien zinu, ka viņš bija Lāja kalps,

oi. Tā Lāja kalps, kas senāk valdnieks bija šeit?

VE. Tā paša. Kalpoja viņš tam kā vienkāršs gans.

oi. Bet vai viņš vēl ir dzīvs, un vai to redzēt var?

VE. Tas labāk šejieniešiem zināms būs, ne man.

oi. Vai kāds no jums, kas stāvat šeit mums tuvumā,

Nav redzējis to ganu, ko šis svešais min,

Kur laukos klīstam vai kur mītam pilsētā?

Tak runājiet! Ir visu atklāt īstais laiks,

к. v. Es domāju, tas nebūs cits neviens kā tas,

Ko nule tu no laukiem aicināji šurp,

Bet to vislabāk Iokaste pateiks tev.

oi. Teic, sieva, — vai tu arī domā, ka šis vīrs,

Ko aicinājām, ir tas pats, ko piemin viņš?

Ю. Kā? Svešā pieminētais gans? Jel netaujā

Un velti negudro par to, ko saka viņš!

OL Nekad tas nenotiks, ka rimšos taujāt tad,

Kad pēdas sadzinis es saviem vecākiem.

IO - Nē, dievi, ja tev dārga tava dzīvība,

Tad nejautā vairs tālāk! Pietiek moku man!

OI - Tu nebēdā — tavs cildums nezudīs, ja es

No trešās mātes būšu dzimis trīškāršs vergs47 .

IO - Un tomēr klausi man, es lūdzu — nemeklē!

OI - Es nevaru tev klausīt, kamēr viss nav skaidrs.

i°. Tev vēlīga, tev iesaku vislabāko.

OI - Ak vai, šis labākais jau moka mani sen!

ю - Kaut to, kas esi, nezinātu tu nekad!

°I- Lai steidzas ātri kāds man atvest ganu šurp,

Bet šī lai priecājas, cik augsta viņas cilts!

io. Vai, nelaimīgais, vail Sis vārds ir vienīgais,

Ko vēl no manas mutes dzirdi — pēdējais!

Steidzīgi aiziet.

K - v - Kāpēc, ai, Oidip, tava sieva aizsteidzās,

Tik skaudru sāpju šausta? Balles mani māc,

Ka viņas klusēšana postā nevēršas.

OI - Lai vēršas viss, kā grib, bet savu cilti es,

Pat ja tā necila, nu gribu izzināt.

Kā sievietes mēdz sieva allaž dižoties,

Tai tāpēc būs par manu necilību kauns.

Bet man — es vienmēr bijis laimes lolojums —,

Man patiesības vārds gan godu neatņems.

Jā, laime māte man, un laika ritumā

Gan esmu bijis nabadzīgs, gan ari dižs,

Un, tādu radu būdams, palikšu tas pats.

Kāpēc man tālab savu cilti nepētīt?

KO - Ja kaut mazliet pareģa manī

Un man domas neviļas,

Olimpu piesaukdams,

Apsolu, Kitairon,

Ka tev pilnā mēness rīts

Rādīs, kā mēs godinām, suminām

Deju virpuļos

Tevi — Oidipa dzimto draugu,

Tevi — Oidipa aukli un māti,

Jo esi daudz tu

Atnesis valdniekam krietna un laba.

Kaut, vareno Foib,

Arī tev būtu tas viss pa prātam!

Kas levi, bērns48 , radījis mums —

Kura no ilgmūža jaunavām 4!) ?

Vai pats Pāns,

Kas klejo pa kalniem,

Būs mīlēdams tuvojies tai

Vai arī

Apollons,

Kalnāju ganībās klaiņot kam tīk?

Vai tas Killēnes valdnieks50 bija

Vai arī Dionīss, dievs,

Kas klinšainās kraujās mēdz mājot,

Ir saņēmis tevi kā balvu

No Helikona51 kalnāja nimfas,

Tā mīļotās rotaļu biedres?

Korim.

OI - Vai, sejā nepazīstot, drīkstu domāt es,

Ai, cienījamie sirmgalvji, ka tas ir gans,

Ko ilgi meklējam? Viņš liekas tikpat vecs,

Cik, lūk, šim sūtnim gadu vajadzētu būt.

Bez tam — šie vīri, kuri viņu šurpu ved,

Ir mani kalpi. Bet par to jums labāk spriest,

Jo esat redzējuši viņu agrāk jau.

Oidipa kalpu vests, ierodas gans.

K - v - Jā, esi drošs — tas viņš, kas bija Lāja gans

Un viņam uzticamāks nekā cits jebkurš.

Vēstnesim.

Oi. Vispirms es prasu tev, ai, svešo korintiet:

Vai tiešām tas ir viņš?

VE. Tas pats, ko redzi še.

OI. Ganam.

Man vaigu vaigā veries, vecais, un tad teic,

Ko jautāšu es tev, — vai biji Lāja kalps?

GANS

Es biju vergs — ne pirkts, bet mājās audzināts,

oi. Kāds darbs bij darāms tev, un kāds tavs amats bij?

ga. Es mūžā allaž ganāmpulkiem gājis līdz.

oi. Un kādos apvidos visbiežāk kavējies?

ga. Pie Kitairona kalna, arī apkaimē,

oi. Vai atceries šo vīru kādreiz redzējis?

GA. Bet kur un kā? Un kādu vīru domā tu?

oi. Kas tavā priekšā stāv. Vai esi redzējis?

ga. Cik varu mirklī atcerēties, tad gan ne.

VE. Nav brīnums ar nekāds, ai, valdniek, bet es drīz

Tam likšu atcerēties aizmirsto, jo viņš,

Man liekas, zinās, ka reiz kalnu ganībās

Tam bija divi ganāmpulki, bet man viens,

Ka bijām kaimiņi trīs sešmēnešus mēs

No pavasara vējiem līdz pat rudenim.

Es ziemu mēdzu savus pulkus kūtīs dzīt,

Viņš dzina savējos uz Lāja pagalmiem.

Nu teic — vai tas, ko minēju, bij tā vai ne?

GA. Tu patiesību runā, kaut gan tas tik sen.

VE. Tad teic — vai zini vēl, ka mazu bērnu man

Tu devi reiz, lai, manis audzināts, aug liels?

ga. Kas tev ir padomā? Kāpēc to jautā man?

vE. Kas toreiz bija bērns, to, mīļais, redzi šeit.

ga. Vai tu bez prāta jau? Vai neklusēsi jel!

oi. Ne tas mums jānosoda, vecais, ko viņš teic,

Bet drīzāk sodu pelna tas, ko saki tu.

ga. Bet kā tad esmu nogrēkojies, valdiniek?

Ol. Par bērnu klusēdams, par kuru taujā viņš.

GA. Viņš nezina, ko runā. Ko tur atbildēt?

GA. Ko neteiksi ar labu, teiksi raudot tu!

oi. AI, dievu vārdā, neliec vecu vīru sist!

oi. Uz muguras būs rokas vecim jāsasien!

GA. Kādēļ? Es nelaimīgais! Ko tu prasi, teic!

Ol. Vai devi viņam bērnu, kā viņš stāsta mums?

ga. Jā gan — kaut tanī dienā būtu miris es!

oi. Tu mirsi, ja būs meli tava atbilde.

GA. Vēl tuvāk nāve man, ja teikšu taisnību,

oi. Sis vīrs, kā rādās, vilcinoties izlokās.

ga. Nē, nē — es teicu jau, ka devu bērnu tam.

Ol. Kur tu to ņēmi? Vai tas cita bij vai tavs?

GA. Tas nebij manējais, no cita rokas ņemts,

oi. No kura šejienieša? Kāda nama viņš?

GA. Nē, dievu dēļ, nē, valdniek, vairāk nevaicā!

OI. Tu mirsi, ja būs vēlreiz man tas jājautā!

ga. Lai notiek tad! Bij Lāja namā dzimis viņš.

oi. Vai tas bij dzimis vergs vai rada valdniekam?

GA. Vai man! Vai tiešām jāsaka man briesmu vārds?

Ol. Un man tas tiešām jādzird! Jā, man jādzird tas!

GA. Tas bija Lāja paša bērns, bet labāk to

Gan tava sieva pastāstīs, kā toreiz bij.

OI. Tad viņa bērnu deva tev?

ga. Tā, valdniek, ir.

oi. Un kāds tai nolūks bij?

GA. Lai nonāvēju to.

oi. Ko? Pati māte?

ga. Jā, bij pareģojums ļauns.

Ol. Teic — kāds tad?

GA. Nonāvēt tam paša vecākus,

oi. Kāpēc tad bērnu iedevi šim sirmgalvim?

GA. Es iežēlojos viņa, kungs, un spriedu tā,

Ka paņems bērnu viņš uz dzimteni sev līdz.

Viņš bērnu postam izglābis, bet, ja tu tas,

Par ko viņš runā, tad tu dzimis nelaimei.

OI - Ak vai, ak vai! Tad beidzot viss ir kļuvis skaidrs!

Ai, gaisma, skatu tevi reizi pēdējo!

Kā bērns es dzimis tiem, kam nedrīkstēju dzimt;

Kam nedrīkstēju, esmu vīrs un slepkava!

Visi projām, izņemot kori.

KO - Ai, visa tu mirstīgo cilts!

Cik gan nīcīgs un veltīgs ir viss,

Ko iecerat jūs savā dzīvē!

Kur gan, kur gan man cilvēku rast,

Kam vēl, likās, bij lielāka laime,

Dievu dāvāta, bet kam bij lemts

Drausmīgs atmodas brīdis?

Man tava nelaime mūžīgi mācīs,

Man tavi likteņi mūžīgi teiks,

Nabaga Oidip, ka mirstīgo ciltī

Laimīgs dēvējams nav it neviens.

Tavs loks bij varens un dižs;

Likās, šautrām pavērās ceļš,

Kas vedīs pie pilnīgas laimes,

Toreiz, kad tu pieveici viens

Līknagu viedigo zvēru52 ;

Kļuvi sargātājs tu mums tad

Nāves šaustajā zemē.

Toreiz par kungu dēvējām tevi,

Toreiz bij godā un cieņā tavs vārds,

Toreiz tu kļuvi dižajās Tēbās

Valdinieks varens un bijājams mums.

Bet nu — vai kāds ir vaimanu vēl vairāk vērts?

Vai kādu vajāt var vēl vairāk lāsts un posts,

Pa pēdām staigājot kā ēnu bieds?

Vai, vai tev, Oidip, cildais vīrs,

Tai pašā plašajā

Ostā bij jums —

Dēlam un tēvam —

Iegriezties lemts!

Kā gan, kā gan tava tēva druvas53

Tevi, nabaga, nabaga vīrs,

Spēja tik ilgi klusējot panest?

Bet atrada tevi visu redzošais laiks:

Tas sen jau spriedis tiesu lāsta laulībai,

Kur viens ir dzemdētais un tas, kas dzemdina.

Ak vai, ak vai, tu Lāja dēls!

Kaut jel nekad, nekad

Nebūtu es

Redzējis tevi!

Miera vairs nav

Žēlabu plūsmai, kas krūtis man plosa!

Taču patiesi teikt:

Reiz tu man dāvāji mieru54 ,

Vēri gurušās acis.

No pils iznāk kalps.

KALPS

Jūs, zemes dižie vīri, augsti godātie,

Ai, kas jums tagad jādzird, kas jums jāredz būs,

Un kādas žēlabas jums krūtīs modīsies,

Ja vien vēl cieņā jums ir Labdaks un tā nams!

Man šķiet, ne Fasīdas55 , ne Istras56 straumes spēs

It visu šķīstot dzēst, ko sevī slēpj šis jumts!

Un tūdaļ cita posta aina atklāsies,

Kas brīvas gribas izvēlēta ir. Bet sāp

Tās ciešanas visvairāk, ko pats cilvēks rod.

к - V. Par visu to, ko esam dzirdējuši jau,

Mēs raudam žēlabās — ko gribi vēl mums teikt?

KA. jo ziņu, kuru teikt un dzirdēt īsi var:

Ka Iokastes cēlo galvu nāve klāj.

К- v. Ai, nelaimīgā sieva! Un kas vainīgais?

KA - Tik pašas roka. Tomēr sāpju daļu tik

Jūs varat just, jo visu neredzēja acs.

Bet, cik man atmiņa vēl glabā redzēto,

Jūs uzklausiet par nelaimīgās ciešanām!

Pa pili viņa, izmisuma dzīta, skrien

Un savai kāzu gultai steigā tuvojas,

Ar abām rokām sāpēs matus plosot sev.

Tā durvis, ieiedama iekšā, aizcērt ciet

Un skaļā balsī Lāju sauc, kas miris sen,

Tam pārmetot, ka seno mīlas skavu sēts

Ir viņa paša posts un viņas likteņlāsts —

Par dēla negantīgās audzes māti kļūt.

Tā nolād gultu, kurai bija jāpieredz,

Ka tai no vīra vīrs, no bērna piedzimst bērns.

Kā viņa nāves naktī gāja, nezinu,

Jo, neprātīgi kliedzot, Oidips iesteidzās,

Un tāpēc viņas galu nedzirdēju vairs —

Uz sāpju traukto tagad vērsās acis mums.

Viņš grīļodamies kliedz, lai dod tam zobenu,

Kur viņa sieva — nē, ne sieva — māte gan,

Kas viņu, arī viņa bērnus dzemdēja.

Tā trako viņš, un ceļu rāda tam kāds dievs —

Mēs neteicām neko, kas bijām tuvumā.

Viņš iekliedzas un, it kā viņam rādītu

Kāds ceļu, nekavēdamies pie durvīm steidz,

Gulst visiem spēkiem virās, līdz tās atveras:

Tur gaisā, drausmi šfipojamies šurp un turp,

Mēs Iokasti cilpas žņaugā ieraugām.

Viņš, nabags, sievu redzot, drausmi ievaidas,

Trauc virvi atraisīt. Kad zemē ļimst tās stāvs,

Tad šausmu pilnas ainas acīm paveras:

Viņš plēš kā neprātīgs tai zelta sprādzi nost,

Ar ko tā savu tērpu greznojusi bij,

Un acu dobumos sev aso smaili triec,

Tā sāpēs kliegdams līdz: «Jūs bijāt aklas man

Pret ļaunumu, ko cietu es, ko darīju;

Ko nedrīkstēju skatīt — tumsā skatiet nu

Un aklas nepazīstiet tos, kas mīļi biji»

Ar šādiem baismiem lāstiem viņš ne vienreiz vien

Triec dziļi acu dzīlēs aso smaili sev.

Mirkst karstā asins straumē viņa bālais vaigs;

Ne lāses pil no nonāvētām acīm tam,

Bet melnai krusai līdzīga plūst drausmā šalts.

Tā divu radīts posts ne tikai vienu rij,

Bet aizrauj abus kopā posta virpulī.

Gan senās dienās laime bija īstena,

Bet šinī dienā baigajā tā kļuvusi

Vairs tikai vaimanas un sods, tik nāve, kauns.

Nav postam vairāk vārdu, ko vēl spētu bilst,

к. v. Vai ir kaut mirkli rimis tagad viņa posts?

кл - Viņš kliedz, lai atver durvis, lai sauc visus šurp,

Lai tēva slepkavu nu Kadma ļaudis redz

Un mātes — nē, lai neatskan šis drausmais vārds!

Pats sevi grib viņš trimdā dzīt, lai nemīt vairs

Šais mājās tas, kas paša lāstu nolādēts,

Bet pašam jaudas, vadītāja rokas trūkst,

Jo viņa posts ir lielāks nekā viņa spēks.

Ir jums to redzēt būs — pils durvis atveras,

Un jūsu acu priekšā aina pavērsies,

Par kuru iežēlotos ienaidnieka sirds!

Knipi aizved Olrllpii.

ко. Ai, cik drausmīgs ir cilvēka acīm šis skats!

Ai, briesmīgu ciešanu augstākais mērs,

Kas jebkad kāda cilvēka liktenī lemts!

Kāda neprāta mulsā gan trako tavs gars,

Kāda dievība kājām nu mīdama min

Tevi, Oidip, tavu nebalto mūžu?

Ak vai, ak vai, es nevaru vairs

Tevī lūkoties, kaut arī gribētu prāts

Daudz zināt, daudz taujāt, daudz redzēt, daudz viest.

Tu iedves man drausmas un bailes.

oi. Vai man, vai man, vai nelaimīgam!

Kur gan mani likteņa dēmoni nes?

Kurp dobji tukšumā aizlido balss?

Kurp, likteņa vētra, tu brāzies?

к. v. Uz šausmām — acis, ausis nevar paciest tās!

oi. Ai, aklā nakts,

Tavā baigā, mēmā tumsā ceļa nav un gala nav,

Nav vairs izejas nelaimes viesuļu trenktam.

Vai man!

Un vēlreiz vai! Kādas briesmīgas ciešanas reizē —

Gan svelošās sāpes, gan apjaustais liktens!

к. v. Nav arī brīnums, ka tev tavā nelaimē

Bij mokas divkāršas un divkāršs sāpju mērs.

oi. Ai, dārgais draugs!

Tu man uzticīgs kā vienmēr, vēl pie manis kavējies,

Vēl par mani, aklu vīru, tevi rūpes māc.

Ak vai!

Es tevi pazīstu, jo tavu balsi es

Kaut melnā naktī varu sadzirdēt,

к. v. Ko darīji?! Kā spēji acu gaismu dzēst?

Kurš gan no ļauniem dieviem tev to licis bij?

Ol. Tas Apollons bija, Apollons, draugi,

Viņš skaudrām sāpēm sāpes,

Ļaunam ļaunu vērpa klāt,

Tik beigu trieciens

Ir manis paša, ne cita raidīts.

Ko gan man redzēt bija vēl,

Kam, kaut es redzēt spētu, prieka neredzēt?

к. v. Tas tiesa, tā tas tiešām bij.

Ol. Kas man vēl skatāms?

Kas man vēl mīlams?

Kas man vēl sveicams?

Kā balss man, draugi,

Vēl tīkami skan?

Vediet mani no šās vietas,

Vediet mani drīzāk prom,

Vediet mani projām, draugi,

Vediet nešķīsteni prom;

To, kas visu nīsts un lādēts,

To, kas debess dievu pat

Nicināts vairāk par visiem!

к. v. Cik briesmīgs gan tavs liktenis un apziņa!

Kaut nebūtu es tevi pazinis nekad!

oi. Ai, nāve tam, kas tur tais ganībās

Manām kājām atraisīja

Nežēlīgos valgus reiz,

Mani izglābdams no nāves, —

Viņam netencinu es.

Būtu toreiz bojā gājis —

Nedarītu sāpes draugiem,

Nedarītu sāpes sev!

к. v. Ir es to tagad vēlētos,

oi. Nebūtu tad savam tēvam

Slepkava un nekļūtu

Pielaulāts es savai mātei,

Kuras radīts esmu pats.

Tagad esmu dievu ienīsts,

Esmu nešķīstības bērns,

Jo es radījis ar viņu,

Kuras radījums es pats.

Ja par ļaunu vēl kas ļaunāks,

Ja par postu postīgāks,

Oidipam tas viss ir lemts,

к. v. Es nezinu, vai teikt, ka bij tavs lēmums labs.

Tak labāk vispār nebūt vairs kā aklam klīst,

oi. Ka tas, ko nodarīju sev, nav labākais,

To neteic vairs, nedz citu padomu man dod!

Kā būtu spējis tēvam acīs lūkoties,

Ja būtu nonācis, kur Aīds valdinieks,

Un nelaimīgai mātei, kuriem abiem es

Daudz vairāk darījis, nekā spēj izdzēst valgs?

Bet vai tad savu bērnu mīļo seju man,

Kas dailē ziedēt zied, vairs netīk uzlūkot?

Nē, nē — šīs acis viņi priecēt nespēj vairs!

Kas pilsēta man vairs, kas viņas torņu zaigs,

Kas svēto dievu tēli un kas skaistums vairs?!

Jo es, kas biju laimīgākais Tēbu vīrs,

Sev nolaupīju visu, pavēlēdams pats

Dzīt noziedznieku prom, kas pašiem dieviem jau

Un Lāja senam namam bija grēka pilns.

Kad esmu atklājis, ka es šis kauna traips, —

Vai es vēl varu viņiem acīs lūkoties?

Nekad nē, it nekad! Ja būtu iespējams

Likt skaņu straumei ausu priekšā apstāties —

Ne mirkli nekavētos aizslēgt savu Es,

Lai nebūtu man jāredz, jādzird it nekas,

Jo tīkami būt viņpus sāpju robežām.

Ak vai, kam bij tev mani patvert, Kitairon?

Un uzņēmis kam neliki man tūdaļ mirt,

Lai nezinātu ļaudis, kādas cilmes es?

Ai, Polib, tālā Korinta un arī jūs,

Tā sauktās tēva mājas, kādreiz mīļotās!

Kā vīla spožā dzīve, slēpjot augoni,

Jo esmu cilmes nešķīstas un nešķīsts pats!

Jūs trejie ceļi, slēpti dziļā ielejā,

Jūs tumšie meži ēnās, aiza krustcelēs,

Kas no šīm rokām dzērāt tēva asinis, —

Vai jūs vēl tagad atceraties Oidipu

Un asinsdarbu to, ko izdarīju tur?

Un tad, ko vēlāk noziedzos es, nācis šurp?

Ai, kāzu gulta, laulība, kur dzemdēts es

Un kurā sētā sēkla atkal dīgst, un jūk

Nu tēvi, brāļi, bērni, radu asinis

Ar līgavu un sievu, māti kopā; vairs

Ko riebīgāku cilvēks nevar izdarīt!

Bet neder runāt daudz par to, ko darīt liegts.

Tāpēc, pie dieviem, ātrāk raidiet mani prom

Vai slēpiet, nāvējiet, vai jūrā iemetiet,

Lai nebūtu jums jāredz manis vairs nekad!

Jel nekaunieties mirkli nabagvīru skart,

Bez baiļu paklausiet! Mans posts ir taču tāds,

Ko tikai es starp mirstīgajiem varu nest.

к. v. Tas, ko tu lūdz, tiks darīts. Kreonts tuvojas,

Un līdz ar viņu padoms tev un palīgs nāk —

Viņš valstij vienīgais un tavā vietā sargs,

or. Vai man! Kur ņemšu vārdus viņu uzrunāt?

Kā drīkstu cerēt īstu taisnīgumu rast,

Kur pats tik netaisnīgs pret viņu bijis es?

Uznāk Kreonts. Pulcējas tauta.

kr. Ne tevi izsmiedams, es, Oidip, nācu šurp,

Nedz atdarīt to ļauno, kas no tevis ciests.

Ja jūs par mirstīgajiem nebēdājat vairs,

Vismaz jums dzīvinošās liesmas jābīstas,

Ko valdnieks Hēlijs pāri visai zemei rieš.

Lai nešķīsts šausmu tēls nav gluži acīs tam, —

To zeme, gaisma, lietus nesvētīs nekad —

Ar steigu vediet viņu mājās atpakaļ,

Jo tikai radu acīm, ausīm piederas

Gan redzēt, gan ar dzirdēt to, kāds mājās posts.

Oi. Ai, dievi, ja jau bažas gaisināji tu,

Tik lēnīgs tuvodamies man, kas visiem riebj,

Tad vēl ko uzklausi — to teikšu tevis dēļ.

KR- Kas būtu gan vēl tas, ko vēlies izlūgties?

OL Dzen dzīšus mani drīzāk no šās zemes prom,

Kur ļaužu valodas vairs mani neaizsniegs!

KR. Es, tici man, to būtu darījis, ko lūdz,

Ja nedomātu dievu vaicājamu vēl.

°i. Bet viņa vēstījums ir visiem sen jau skaidrs:

Man, neģēlīgam tēva slepkavam, būs mirt.

KR- Bij spriedums tāds. Bet, ja tik lielā postā mēs,

Ir labāk jautāt dievam, ko lai iesākam.

OI - Par nelaimīgo vīru jūs tad jautāsit?

KR- Un tagad tu gan dievam ticēt neliegsies.

OI - Ļauj, Kreont, vēl tik to, ko svēti lūdzos es, —

Roc kapu viņai, kas tur pilī, kur tev tīk,

Jo tev par savējiem gan klājas rūpēties!

Bet mana tēvu tēvu pilsēta lai liedz

Man mūžam še vēl kādreiz dzīvam iegriezties.

Nē, ļaujiet mitināties plašos kalnājos,

Kurp mani tagad sauktin sauc mans Kitairons

Un ko par kapu tēvs un māte lēma man, —

Lai nāve, toreiz iecerēta, īsta kļūst!

Gan labi zinu es — tāds spēks nav slimībai,

Nedz citam kam, kas ātru nāvi nestu man,

Jo ļaunam liktenim es tiku izglābts reiz.

Lai tad nu likteņlāsts pār mani piepildās!

Par maniem bērniem, Kreont: dēli rūpes tev

Gan nedarīs, jo viņi vīrieši un tiem,

Lai iet kurp iedami, nav jācieš posts nekad.

Par abām manām nelaimīgām meitām gan,

Kam vēl nekad bez manis sēdēt nebij lemts

Pie galda maltītē, kur visu, kas bij man,

Es viņām allaž devu, dāsni dalīdams, —

Par tām gan rūpējies, bet tagad, lūdzams, ļauj

Man viņas skaut un mūsu postu apraudāt!

Ej, valdniek!

Ej atved bērnus man! Ja vien tos rokas skars,

Man liksies, ka es atkal acīm skatu tos.

Kreonts aiziet.

Ai, kas tas?

Ai, dievu dēļ, vai nedzirdēju še nupat

Es abas mīļas raudam? — Vai jau Kreonts pats,

Par mani iežēlodamies, tās vedis šurp?

Kreonts atgriežas ar bērniem.

kr. Tas tiesa gan; es pats tām ļāvu šurpu nākt,

Jo pazīstu to prieku, kā tu ilgojies.

OL Lai labi klājas tev un ceļu ejamo

Lai pašķir dievs, kas vēlīgāks par manējo!

Ai, bērni, kur jūs esat? Nāciet, nāciet šurp,

Lai jūsu brāļa rokas varētu jūs skart,

Sīs rokas, redziet, kurām pacelties bij lemts,

Lai jūsu tēva gaišās acīs satumst nakts,

Kas nezinādams, nejauzdams, ai, bērni, jums

Par tēvu kļuvu tur, kur kādreiz dzimu pats.

Par jums es raudu tik — jūs redzēt lemts vairs nav

Kad iedomājos rūgto dzīvi nākotnē,

Kas jums starp cilvēkiem būs abām jādzīvo.

Vai atradīsit draugus jūs te pilsētā,

No kuru dzīrēm jūs ar prieku varēsit

Uz mājām atgriezties bez sāpju asarām?

Bet, kad jums abām tautās iziet pienāks laiks,

Kas, bērni, būs tas vīrs, kas būtu gatavs pats

Uz saviem pleciem tādu kauna nastu velt?

Kas vecākiem bij kauns, būs kauns vēl arī jums,

Jo kāda ziega te vēl trūkst? Jums pašu tēvs

Bij tēva slepkava un savai mātei vīrs,

No kā tas dzimis bij, un ar to pašu viņš

Jūs radīja — mums tātad mātes klēpis viens.

Šis kauns jums sekos līdz, un kas jūs precēs tad?

Neviens gan laikam, bērni, — tagad šaubu nav,

Ka vientuļām un vienām vajadzēs jums vīst.

Ai, Menoikeja dēls, tu viņām vienīgs tēvs

Vairs esi tagad, jo mūs līdz ar māti klāj,

Kas viņas radījām, jau iznīcības nakts.

Jel neļauj rada bērniem ubagot un klīst,

Ciest kaunu manu smago Iikteņlāstu dēļ,

Bet iežēlojies viņu, jo tās jaunas vēl

Un tām bez tevis dzīvē cita sarga nav!

Man roku sniegdams, Kreont, apsoli man to!

Jums, bērni, ja vien spētu mani saprast jūs,

Es dotu padomus, bet tagad lūdziet tik,

Kaut būtu ļauts jums abām dzīvot, kur vien tīk,

Un labāk nekā vīram, kas bij jūsu tēvs!

kr. Diezgan asarām tev veldzes! Ej nu savā mājoklī!

oi. Klausīt klājas, kaut ne labprāt.

KR. Viss, kas laikā darīts,— labs.

oi. Tu tak zini, ko es vēlos?

KR. Teic, lai zināt man to ļauts!

oi. Ka tu mani dzīsi trimdā.

KR. To tik dievs tev dāvāt var.

oi. Bet es dieviem esmu nīstams.

KR. Tad jo drīzāk tie to lems.

oi. Tu tam tici?

KR. Ko es saku, tas nekad nav velti teikts,

oi. Ved tad tūliņ mani projām!

KR. Ej un bērnus atstāj šeit!

01. Neatņem man, lūdzams, viņus!

KR. Necenties sev visu gūt,

Jo tas viss, ko tiki guvis, nebij dzīvē paturams!

Visi aiziet, izņemot kori un tautu.

ко. Dzimto Tēbu zemes viri, Oidipu jūs redzat še,

Kas reiz vieda tumšās mīklas, bija dižs un cildens vīrs,

Un ikviens to skaudin šķauda, viņa laimi redzēdams.

Kāda drausma likteņbanga viņam lēma dzelmēs grimt!

Tāpēc, mirstīgs būdams, galdi beigu dienu satumstam,

Neteic laimīgu nevienu, kas nav dzīves robežu,

Sāpju nepanākts un bēdu, laimīgi vēl pārgājis!

SOFOKLS. ELEKTRA

PERSONAS

AUDZINĀTĀJS (TALTIBIJS)

ORESTS

ELEKTRA

HRĪSOTEMlDA

KLITAIMNESTRA

AIGISTS

PLLĀDS

MIKENU JAUNAVU KORIS

Darbības vieta:

Mikēnas, laukums valdnieka pils priekšā.

Agrs rīts. Uznāk audzinātājs, aiz viņa — Orests

un Pilāds.

audzinātājs

Agamemnona pēcniek, kura tēvs reiz veda

Pret Troju karapulkus — tagad tev ir ļauts

Ar paša acīm skatīt, ko tā vēlējies, —

Lūk, tavu Ilgu sapnis — senā Argosa.

Šeit dievu dusmu dzītās īnahmeitas 1 birzs;

Te, Orest, skaties, templis Foibam Vilkkāvim2 ,

Tam blakus tirgus laukums, Vilkatirgus3 saukts,

Pa kreisi Hēras templis diženais. Un tur

Tu skatīt vari zelta pilnās Mikēnas4

Un Pelopīdu5 namu, posta pārpilno,

Kur toreiz, tēva slepkavības dienā, tevi

No tava paša māsas rokām saņēmu

Un aizvedu. Es tevi lielu audzēju,

Lai sava tēva asinis tu atriebtu.

Un tāpēc, Orest, un tu, Pilād, mīļais draugs,

Kas tagad darāms būtu, steigšus apspriediet,

Jo spožās saules žilbinošā gaisma jau

Uz skaļu rīta dziesmu putnus skubina

Un melnā zvaigžņu nakts ir aizgājusi sen.

Pirms vēl no mājas kāds nav laukā iznācis,

Jums jātiek skaidrībā, jo esam beidzot klāt —

Vairs nav ko vilcināties, tikai jāveic darbs!

ORESTS

Ai, Taltībij, ikviens tavs vārds man pierāda,

Ka allaž biji uzticams un cēls pret mums.

Kā cildaslņu karazirgs, kaut gados vecs,

Ne mirkli kaujas briesmās drosmi nezaudē,

Bet tikai stāvus saslej ausis, tā tu ar

Mūs uzskubini un kā pirmais traucies pats.

Lūk, tāpēc izstāstīšu savu nodomu —

Tu visam tam, ko teikšu, seko vērīgi

Un, ja kaut kur es maldos, padomu man dod!

Uz Apollona templi Delfos devos prom,

Lai uzzinātu tur no dieva viedīgā,

Kā taisnu atmaksu nest tēva slepkavām,

Un klausies, ko man atbildēja lielais Foibs:

Bez vairoga, bez pulkiem, tik ar viltu vien

Man pašam jāizpllda taisnīgs asinssods.

Tāds bija pareģojums, ko mums deva Foibs.

Un tāpēc, tiklīdz izdevība radīsies,

Ej pilī iekšā, izzini, kas notiek tur;

Ko būsi uzzinājis, paziņo tad mums!

Daudz gadu pagājis, un vecāks kļuvis tu,

Tie tevis nepazīs vairs sirmo matu rotā.

Tiem pastāsti, ka nācis tu no Fokīdas,

Ka tevi šurpu sūta valdnieks Fanotejs6 —

Viņš lielākais no viņu sabiedrotajiem —,

Un, apzvērēdams savus vārdus, paziņo,

Ka liktenīgi Orests bojā aizgājis,

Ka nelaimīgi kritis Pīto sacīkstēs7 ,

No joņojošiem ratiem triekts, — tā vēstī tiem!

Bet mēs uz tēva kapu iesim, kā mums likts,

Un svēto dzērienu uz kapa ziedam liesim,

Un savām matu šķipsnām apveltīsim to.

Tad nāksim atpakaļ ar varā kalto urnu,

Ko, šurpu nākot, kā tu zini, paslēpām.

Ar viltus stāstu nesīsim tiem prieka ziņu,

Ka viss, kas palicis no manas miesas pāri,

Ir sārtā sadedzis un oglē pārvērties, —

Jo kas tur ļauns, ja tikai vārdos miris es,

Bet darbos dzīvoju un slavā augu liels?

Ikviena runa laba, ja tā labu nes.

Es esmu dzirdējis, ka prātnieki tāpat

Mēdz dažreiz valodas par savu nāvi laist \

Bet, kad tie atgriežas, to slava augtin aug.

Tā ceru arī es ar viltus nāvi šo

Dzīvs naidniekiem kā posta zvaigzne uzliesmot.

Ai, mana dzimtā zeme un tās dievības,

Man šajās gaitās labu laimi neliedziet,

Un arī tu, mans tēva nams, jo mani Foibs

Pats atsūtīja šurpu tevi godā celt!

No zemes nepadzeniet mani negodā,

Bet ļaujiet dzimtās tiesības man atkarot!

Kas man bij sakāms jums, to tagad pateicu.

Tu, vecais, papūlies, kā nākas, visu veikt!

Mēs abi iesim prom — nu īstais brīdis klāt,

Kas katrā pasākumā ķīla drošākā.

CLEKTRA aiz skatuves.

Ak vai, es nelaimīgā!

AU. Man tiešām nupat izlikās, ka dzirdu tur

No mājas kalpotājām kādu vaidam, dēls.

or. Vai tā tik nebūs nelaimīgā Elektra?

Varbūt mums pagaidīt un paklausīties vēl?

ли. Nē, nē, pirms Foiba vēlējums nav izpildīts,

Mēs cita darīt nedrīkstētu it nekā.

Vispirms uz tēva kapa jālej ziedojums,

Tas dos mums spēkus, atnesīs mums uzvaru.

el. Tu, svētītā saules gaisma,

Un gaiss, kas tu apskauj šo zemi,

Cik vaimanu daudz,

Cik gan ciešanu daudz

No šīm asinīs plosītām krūtīm jūs dzirdat,

Kad tumsnese nakts zogas projām

Un ilgo nakšu nomoda mokas

Zina vienīgi skumīgā guļvieta mana,

Kad raudu par nabaga tēvu,

Ko Arējs pat, asiņu alkais,

Bij saudzīgi sargājis barbaru zemē9 ,

Bet ko mana māte ar gultnieku savu

Kā meža cirtēji diženu koku

Ar slepkavas cirvi notrieca zemē.

Un vaimanu nav, un žēlabu nav,

Tikai manējās vienas te izskan par tevi,

Kas miri, tēv, kaunpilnu nāvi!

Bet nekad, nekad

Es nerimšu vaimanāt, nebeigšu skumt

Un, kamēr vien redzēšu mirdzošās zvaigznes

Un kamēr vien skatīšu balto dienu,

Es, līdzīgi putnam, kas zaudējis bērnus ,0 ,

Uz dzimtā tēvtēvu sliekšņa tepat

Savas sāpes izkliegšu visiem.

Ai, Aīda mītne, Persefone dižā,

Ai, pazemes Hermej11 , visspēcīgā Ara12 ,

Ai, erīnijas, jūs dievmeitas cēlās,

Kas netaisni mirušos redzat

Un tos, kas slepeni laulību pārkāpj,

Man palīgā nāciet un atriebiet tēvu,

Un atsūtiet, lūdzami, atsūtiet brāli,

Jo nespēju viena vairs panest

So ciešanu nastu.

Uznāk koris.

Visnekrietnākās mātes bērns,

Vai tad nekad, Elektra, tev

Nerims asaru straumes, nekad

Nerimsi apraudāt viltīgās mātes

Krāpto un nokauto Agamemnonu?

Lai nāve tiem, kam tādam darbam cēlās roka,

Ja tikai dievi atļauj tādus vārdus teikt!

el. Ai, diženo vecāku meitas,

Atnācāt jūs mani mierināt bēdās,

Zinu un saprotu visu, ko sakāt,

Zinu, ka jūtat man līdz, bet es negribu,

Ka manī apdziest žēlums par tēvu.

Draudzenes, mīļās jūs manas un gādīgās,

Ļaujiet jel skumt man un sērot,

Lūgtin es lūdzos!

ко. Tu no tālā Aīda purvāja,

Visiem kopīgā, atsaukt to nespēsi

Nedz ar žēlabām, nedz ar lūgsnām.

Mērenās sāpes, ja mūždien tu vaimanā,

Nepanesamās tā tikai vērtīsies.

Kāpēc tu sevi nomoki ciešanām?

Glābiņu nedos tās, mieru tev nedāvās!

EL ' Tik nelga tas, kas aizmirst spēj

Vecākus, mirušus briesmīgā nāvē.

Man mīļa biklā lakstīgala l3 ,

Kas savu Itiju, Itiju žēlot

Nenorimst, nenorimst sērā balsī.

Lielā cietēja Niobe14 , tu man kā dieviete liecies;

Pat kapā, pat akmenī vērsta,

Vēl raudi arvien.

ко. ]\je vienai vien tev, bērns,

Ciešanas, sāpes, ne vienai vien,

Bet vairāk un dzi)āk tev sāp nekā tiem,

Ar kuriem tu rada un augusi kopā:

Tur Hrīsotemīda, Ifianasa I5 ,

Tur klusās ciešanās

Uzaug par jaunekli

Tas, kuru Mikēnas

Cildenu uzņems, kad, Zevtēva vadīts,

Šurp uz šo zemi viņš beidzot atnāks — Orests!

Es viņu bez mitas gaidu un gaidu,

Bez bērnu, bez vīra vientuļa klīstu,

Asarās mirkdama, likteņa bezgala

Grūtumu nesdama; visu viņš aizmirsis,

Ko tam darīju laba, ko vēstīju,

Bet par viņu tik baumas atklīst:

Brāli ilgas mācot aizvien —

Bet kāpēc viņu neved tās šurpu?

ко. Tik drosmi, drosmi vien, bērns!

Varenais Zevs vēl debesīs mīt —

Visu viņš redz, un pār visu viņš valda —,

Vlslielās dusmas viņa ziņā atstāj!

Nenīsti nīstamos pārāk, bet arī aizmirst tos nedrīkst.

Laiks ir pakalpīgs dievs,

Ne jau pie Krīsas16 mūždien,

Ganību bagātās,

Agamemnona atvase paliks,

Nedz paliks vienaldzīgs Aīda valdnieks17 .

el. Bet man daudz jau mūža aizritējis

Tik veltīgās gaidās, un spēka vairs nav!

Nīktin es nīkstu, bez vecāku, viena,

Nav man gādīga vīra, kas sargā.

Nē, it kā svešniece eju es nievāta

Tēva istabās kalpones soli,

Trūcīgā tērpā

Pie tukšiem galdiem pazemīgi stāvu.

ко. Kāds vaids bij viņa balsī,

Kāds vaids tur senču gultā

Tad, kad cirvja varā kaltais spars

Cirta nāvīgo brūci!

Un, ko čukstēja viltus, to darīja kaisle,

Un drausma tur pavērās aina,

Jo drausmas aizvien abi sēj kopā

Vai dieva, vai mirstīgā rokām.

ei~ AI, diena, kas toreiz uzbruki man,

Visnīstamā paliksi tu man arvien!

Ai, nakts, ai, mielasts tu baismais,

Kad tēvs mans saņēma

Kaunpilnu nāvi no divējām rokām ,s !

Tā arī postā

Dzīvi man vērta.

Lai viņiem Olimpa varenais Zevs

Ciešanu ciešanas izciest liek,

Lai nebauda prieku ne brīdi,

Kas tādus darbus var darīt!

ко. Jel sargies tālāk runāt tā!

Vai saprāts tavs tev neļauj apjēgt,

Ka savu dzīvi grūdln grūd tu

Bezcieņas postā?

18 - 1272

Daudz, pārāk daudz tu ļauna ap sevi

Ar savu naidu radusi esi,

Jo prātīgi nav tiem, kas valda,

Pārlieku ar asumiem sariebt.

el. Tik ienaids mani uz ienaidu dzen,

Es zinu, jūtu tā ērkšķi

Un, šī ienaida durstīta, nebeigšu vaimanāt,

Kamēr dzīva vien būšu.

Kas gan jebkad un jebkur

Mierinot vārdu man teicis,

Derīgu padomu devis?

Saudzējiet mani, draudzenes mīļās!

Manām ciešanām gals nav saredzams,

Nepārstāšu nemūžam

Liet asaru straumes!

ко. Kā daža gādīga māte,

Tik laba tev vēlot, to saku:

Nesēj ar ļaunumu ļaunu!

el. Cik var ļaunuma panest, man saki?

Vai tad ir krietni mirušos aizmirst?

Vai tas ir cilvēks, kas šādi var darīt?

Nē! Tādā godā es negribu būt,

Nedz spētu, dzīvojot laimē,

Es vecākus neturēt cieņā.

Nē! Skaļām vaimanām nekad

Nepagurs spārni.

Ir miris tēvs — viņš putekļi un pelni —,

Bet viņa slepkavām lai pelnīts sods

Iet secen?

Tad nebūtu godprāta vairs

Un svētas cilvēka cieņas!

KORA VADĪTAJA

Es šurpu atnācu aiz raizēm, mīļais bērns,

Par sevi un par tevi, bet, ja maldos es,

Tad pārliecini mūs — tev vienmēr klausīšu.

el. Es, sievas, kaunos sevis, ja jūs domājat,

Ka pārāk dodu vaļu savām asarām.

Tā varmācība darīt liek. Man piedodiet!

Vai cllda tēva meita var būt citāda,

Kad redzu likstas šīs, kas mūsu namu māc,

Kad caurām dienām, caurām naktīm jūtu es,

Ka nerimst nelaimes, bet tikai augtin aug?

Vispirms jau māte, kura mani dzemdēja,

Nīst mani tā kā nāvi, bet šai namā vēl

Ar tēva slepkavām man kopā jādzīvo.

Tie mani izrīko — no tiem ir atkarīgs,

Ko man šeit mājās paņemt ļauts un kas man liegts.

Par baltām, šķiet, jūs manas dienas nesauktu,

Kad redzu tēva tronī sēžam Aigistu,

Kas mana tēva goda drānās ietērpies,

Un dievus godinām ar slepkavīgām rokām,

Un tad — no neģēlībām visulielākā —,

Kad tēva slepkava ir jāredz tēva gultā

Ar nelietīgo māti kopā, ja par māti

Šo viņa piegulētāju vēl kāds var saukt.

Tai kauna nav ar noziedznieku kopā būt,

Jo nav no erīnijām viņai bijības.

Tā, it kā lepodamās sava nedarba,

To melno dienu, kurā viņi manu tēvu

Ar viltu toreiz nonāvēja nekrietni,

Kā līksmu svētku dienu svin ik mēnesi

Ar dejām un ar ziedojumiem dievībām.

Es, Iikteņpiemeklētā, visu redzu to

Un izmisumā raudu par šo dzīru dienu,

Kas nosaukta par mana tēva svinībām.

Bet raudu paslepeni, jo pat raudāt man

Nav atļauts tik, lai veldzē jumu gūtu sirds,

Jo viņa, cēlā kundze tikai vārda pēc,

Man šādiem pārmetumiem skarbi uzbrukt mēdz:

«Vai, visu dievu atstātā, tik vienai tev

Ir miris tēvs 19 un sēras tev ir vienīgai?

Tev postā nobeigties! Lai pazemnieki20 liek

Tev šajā nebeidzamā asarmārkā mirkt!»

Tā viņa zaimojas; bet, ja kāds Iesakās,

Ka Orests šurpu nāks, tad viņa kā bez prāta

Man kliedz: «Pie visa vainīga tik esi tu!

Vai tu tā nebiji, kas toreiz Orestu

No manis projām liki aizvest slepeni?

Par to tu dabūsi man dārgi samaksāt!»

Tā viņa kliedz, bet viņai līdzās nostājies

Ir viņas smalkais mīļākais un kūda to —

Tas gļēvais nevārā, tas neģēlīgais trums,

Kas tik ar sievām kopā vien zin cīnīties21 .

Bet es — es gaidu Orestu kā glābēju

Un lēnām bojā eju savā nelaimē.

Arvien vēl nenāk viņš, un cerības man zūd,

Un vecām cerībām zūd arī jaunās līdz.

Tā dzīvojot, var, sievas, viegli pazaudēt

Ir mēra sajūtu, ir dievbijību ar,

Jo cilvēks pats kļūst ļauns, kad ļaunums viņu māc.

к. v. Tu visu to mums stāsti gaužām atklāti,

Bet teic — vai Aigists pilī ir vai kaut kur prom?

el. Nē, nē, viņš mājās nav, jo citādi es šeit

Pilspriekšā nestaigātu vis. Viņš izbraucis,

к. v. Ar tevi varētu mēs drošāk parunāt,

Ja tik mēs skaidri zinātu, ka viņa nav.

el. Jūs varat droši pavaicāt, kas vien uz sirds,

к. v. Tad teic — ko laba tu par brāli dzirdēji,

Vai nodomājis atgriezties vai kavēsies?

el. Viņš sakās nākt — tik nedara, kā sacījis,

к. v. Kas lielu iecerējis, bieži vilcinās.

el. Vai vilcinājos es, kad viņu Izglābu?

к. v. Vēl pacieties! Viņš taču labs un palīdzēs.

el. Bez pārliecības šīs es dzīvot nespētu,

к. v. Bet nu ne vārda vairs, lūk, tava māsa nāk —

Tā paša tēva un tās pašas mātes meita —,

Nāk Hrīsotemīda, un viņai rokās viss,

Ko upurēt uz aizgājēja kapa mēdz.

ParādSs Hrīsotemīda ar tēva kapam

domātiem ziedojumiem.

hrīsotemīda

Ko stāvi tu še, māsiņ, atkal pilspriekšā,

Bez mitas pilnā balsī sarunādamās?

Vai tiešām ilgais laiks nav iemācījis tev,

Ka velti neauglīgām dusmām nodoties?

Es visu, protams, arī pati apzinos,

Un viss, ko redzu, arī manu sirdi spiež.

Ja būtu spēks, tiem savas domas atklātu,

Bet tagad, briesmu laikā, buras jāievelk —

Ja kaitēt nevaram, tad nav ko kaitināt.

Cik labi būtu, ja tu darītu tāpat!

Gan zinu — tas, ko saku, neskan cildeni,

Tev krietnāks prāts. Bet gribu dzīvot brīvībā,

Un tāpēc ir mums jāpakļaujas tiem, kam spēks.

EL- Kāds kauns! Tu sava tēva meita esi gan,

Bet, tēvu aizmirsusi, mātei izdabā,

Jo pamācības, ko tu tikko devi man,

Nav tavējās — tās visas mātes iedvestas.

Tev jāizvēlas viens no diviem — muļķei būt

Vai gudrai, savus tuviniekus aizmirstot22 .

Tu tikko apgalvoji man — ja būtu spēks,

Tu viņiem pasacītu, kā tos ienīsti.

Bet, kad par tēva nāvi cenšos atmaksāt,

Tu nepalīdzi man, bet tikai šķēršļus liec.

Tas nav tik ļaunums vien — vai tas nav gļēvums ar?

Un saki man — vai labāk klausies vērīgi —,

Ko gūtu es, ja vaimanāt es pārstātu?

Es dzīvoju! Kaut slikti, tak pēc sava prāta.

Es viņu acī dadzis; kaut vai tikai tā,

Es tēvam godu daru, ja tur prieku jūt23 .

Bet tu, kas sakies nīstam, nīsti vārdos vien,

Bet darbos palīdzi tu tēva slepkavām.

Es nespētu nekad, pat ja man visu to,

Ko baudi tu, par dāvanu kāds iedotu,

Tiem pakļauties. Lai galds tev mūžam lūztin lūst.

Lai puto dzīve dāsnā pārpilnībā tev,

Mans dzīves cienasts — būt pret sevi patiesai.

Es tava goda nepavisam nealkstu.

Tu darītu tāpat, ja būtu krietnāka;

Tad būtu meita labākajam tēvam tu.

Bet tagad esi savas mātes meita vien,

Jo nerūp vairs tev tēvs, nedz tie, kas tuvi tev.

K - v. Bez dusmām, dievu dēļ! Jo jūsu vārdi var

Nest abām labumu, ja vien jūs pratīsit

Ar prātu to, ko otra saka, izmantot.

HR - Pie viņas runām esmu pieradusi jau;

To dēļ es tiešām neteiktu ne vārda vairs,

Ja nezinājusi, ka briesmas drausmīgas

Draud galu darīt visām viņas vaimanām.

EL - Kas tās par briesmām, teic! Ja tās būs lielākas

Par tagadējām, paklausīšu tev labprāt.

HR - Es izstāstīšu visu tev, ko dzirdēju.

Ja nebeigsi tu vaimanāt, tie aizsūtīs

Uz citu vietu tevi, kur tev neredzēt

Nemūžam sauli vairs; tur velvēs svešumā

Tu viena varēsi par savu postu gaust.

Par to tu padomā un mani nevaino,

Kad būsi nelaimē! Vēl laiks pie prāta nākt.

EL - Vai tiešām tā tie nolēmuši rīkoties?

HR. Jā gan, tiklīdz būs Algists mājās atgriezies.

EE - Ja tas ir tā — lai tik viņš nāk, cik drīz vien var!

HR - Ko gribi pierunāt ar tādiem vārdiem sev?

EL - Lai nāk, lai nāk tik vien, ja viņam nodoms tāds!

hr. Vai gribi savu nelaimi? Kur tev ir prāts?

EE ' Lai tiktu prom no jums, cik tālu iespējams.

HR. Vai tad tev savas dzīves šeit nemaz nav žēl?

EL - Ir gan šī dzīve šeit man varen skaužama!

hr. Tā būtu tāda, ja tu kļūtu prātīga.

el. Jel nemāci pret savējiem man ļaunai būt!

hr. To ne — bet valdošajiem pakļauties, to gan.

el. Tad lišķē viņiem — manā dabā gan tas nav!

HR. Bez apdoma krist nelaimē — tur jēgas nav.

ее. Ja jākrīt, kritīsim, bet tēvu atriebjot.

HR. Bet tēvs, es zinu, piedotu mums visu to.

el. Var šādus vārdus uzslavēt tik gļēvulis.

hr. Man paklausīt tu tātad nedomā nemaz?

el. Nē, nē, nemaz — tik saprašanas man vēl ir.

hr. Tad jāiet vien man turp, kurp tiku sūtīta.

el. Uz kurieni tu ej? Kam domāts ziedojums?

hr. Uz tēva kapu sūta māte upurēt.

el. Vai tiešām tas var būt? Tik nīstam cilvēkam?

HR. Ko pati nonāvēja — to tu gribi teikt.

el. Kas būtu viņu skubinājis darīt to?

HR. Nakts sapnis baismīgs, šķiet, ko redzējusi tā.

el. Ai, dižie senču dievi, tagad stāviet klāt!

hr. Vai viņas bailes jaunu drosmi iedveš tev?

el. Ja pastāstīsi sapni man, tad pateikšu.

HR. Bet es gan ļoti maz tik zinu pastāstīt.

el. Nē, stāsti kaut vai to! Ne vienreiz vien mazs vārds

Ir licis krist vai atkal celties cilvēkiem.

HR- Dzird runājam, ka šonakt savā sapnī tā

Ar mūsu abu tēvu atkal tikusies

Še virszemē. Pie mūsu mājas pavarda

Tēvs savu kādreizējo zizli stādījis,

Ko tagad savās rokās Algists satvēris,

Un ziedošs zars no zižļa krāšņi izaudzis

Un plašu ēnu metis pāri Mikēnām.

To visu noklausījies kāds, kas bijis klāt,

Kad viņa sapni stāstījusi Hēlijam24 .

Es vairāk vēstīt nezinu kā tik vēl to,

Ka sūtīja tā mani, sapņa biedēta.

Bet senču dievu vārdā tevi lūdzu es —

Kaut šoreiz klausi man un esi prātīga;

Ja neklausīsi, postā mani meklēsi!

el. Nē, mīļā, un no tā, kas tavās rokās ir,

Lai kapu neskar it nekas, jo būtu grēks

Un kauns, ja tēvam tu no sievas ienīstās

Uz kapa kopas nestu piemlņupurus.

Met projām tos, pa visiem vējiem izkaisi

Vai dziļi ieroc zemē, lai nekas nekad

Līdz mūsu tēva dusas vietai nenonāk!

Lai viņa pazemē to kādreiz pievāc pati,

Jo tikai neģēlīgākā no visām var

Likt upurus uz kapu nest un ziedu liet

Tam, kuru viņa savām rokām nokāva.

Tu pati padomā, vai tiešām mirušais

Tur kapā labprāt pretim ņemtu dāvanu

No tās, kas viņu sakropļoja nāvējot25 ,

Kas savas asiņainās rokas viņa matos

Pēc slepkavības noslaucīja šķīstoties?

Vai domā tu, ka viņas vainu izpirksi

Ar ziedu šo? Nē, nē — nekad tam nenotikti

Tu labāk nogriez matu gala sprogu sev

Un manējo — tas devums mazs, es zinu to,

Bet tomēr tas ir mans; dod viņam velti šo

Un manu jostu nerotāto, necilo!

Tad, kapam rokas uzlikusi, lūdz, lai viņš

No pazemes mums labu vēl un palīdz mums,

Lai Orests — viņa dēls — kā uzvarētājs nāk

Un veiktus redz pie kājām savus naidniekus!

Tad bagātākām veltēm kapu greznosim

Par tām, ko tagad varam viņam dāvināt.

Ai, jaušu, ai, es jaušu, ka tas bijis tēvs,

Kas viņai atsūtījis sapni drausmīgo.

Bet tagad pati sev un manlm palīdzi

Un arī mūsu tēvam, visudārgajam

No cilvēkiem, kas patvēries ir Aīdā!

К. v. Sī jaunava par tēvu runā bijīgi;

Tu paklausi un dari, ko tā saka tev!

HR. Јs darīšu labprāt. Ja veicams taisnīgs darbs,

Ko strīdēties tad diviem nav — tas jāsteidz veikt.

Es mēģināšu visu izpildīt, kā likts,

Bet, mī|ās, jūs, no dievu puses, klusējiet!

Ja mātei gadīsies to uzzināt kaut kā,

Man pārgalvība rūgti jānožēlo būs.

Viņa nogriež sev matu sprogu, paņem matšķipsnu un

jostu no Elektras un aiziet.

ко. ja mani neviļ viedīgā jausma

Un ja pareizi saka man prāts,

Nāk Dike, taisnības dieve,

Nāk Dike, un rokās tai taisnības spēks.

Tā tuvu, tā drīzi būs klāt.

Un manī most drosme,

Kad dzirdu, ko vēstī

Šā sapņa tīkamās ainas;

Neko nav aizmirsis

Hellēņu valdnieks26 ,

Un atminīgs palicis divu asmeņu

Varkaltals cirvis,

Kas nSvē to cirta tik zemiski gļēvi.

Jau savS slēptuvē lēcienam gatava

Simtkāju ātrā, simtroku kārā

Erīnija27 , atriebi alkstot.

Tie asinīs slacītas precības līga,

Nekas tiem vairs nebija svētums.

Un tāpēc es jaušu,

Ka nelabu sola

Šī sapņa zīmīgie draudi

Ir slepkavām pašiem,

Ir līdzdarlem ar.

Kas ticēs vairs turpmāk viedīgiem vārdiem

Un debesu zīmēm,

Ja baismīgā naktsaina nesola laba?

Posta cik daudz, cik gan daudz

Nelaimes atnesis jau

Pelopa triumfs,

Mirtila lāsts28 !

Jo no tās dienas, Pelop, kad tu

Mlrtllu pats, braucēju savu,

No zelta ratiem

Iegāzi jūrā,

Ziegdamies tā

Dievu un cilvēku priekšā,

Nelaimju nelaimes nebeidz nekad

Vajāt šo valdnieku namu.

No pils IznBk KUtalmnestra ar kalponēm

an ziedojamiem.

KLITAIMNESTRA

Tu atkal, ārā izkļuvusi, apkārt staigā,

Jo Aiglsta nav mājās, kas tev neļauj spert

Ne soli ārpus pils un neslavu mums celt.

Kad viņa nav, tu mani nevēro nemaz

Un ļaužu priekšā mels, ka esmu nekaunīga,

Ka varu sagrābusi esmu netaisni,

Ka ņirgājos par tevi un par tavējiem.

Man vārdos ņirgu nav, bet ļaunums gan — tas tiesa,

Kad dzirdu ļaunumu, kas man no tevis tiek.

Tavs tēvs — par citu tu Jau nerunā nekad —

No manas rokas esot miris. Jā, tas tiesa.

To labi apzinos un noliegt netaisos.

Bet Dike viņu sodīja, ne tikai es29 , —

Tu palīdzētu tai, ja tev tik bijis prāts,

Jo šis pats tēvs, par kuru raudi tu vienmēr,

Viens pats no grieķiem tavu māsu atļāva

Par upuri nest dieviem, nejuzdams man līdz,

Tēvs būdams, sāpēs, kādas cieta māte — es.

Lai tāl Bet tagad saki man — kālab, kā dēļ

Viņš upurēja tavu māsu? Grieķu dēļ?

To ziņā manu bērnu nokaut nebija,

Bet, ja viņš Menelāja dēļ to darīja,

Vai viņu sodīt man tad nebij tiesības?

Vai Menelājam divu bērnu nebija?

Tiem drīzāk būtu klājies mirt kā manējiem,

Jo grieķi karā devās viņu mātes dēļ30 .

Vai tiešām Aīds pazemē tik ļoti kārs

Uz maniem bērniem bij — uz viņas bērniem ne?

Var būt, ka mīlestība tēvam nekrietnam

Bij tik pret brāļa Menelāja atvasēm?

Vai tiešām labs un prātīgs tēvs tā rīkotos?

Tā spriežu es, tu — citādi, es zinu to,

Un arī tava māsa spriestu tā kā es.

Man tāpēc prātā nenāk to, ko darīju,

Kaut kādi nožēlot. Ja spriežu maldīgi,

Tad saki, kur es kļūdos, un pēc tam tik peli

EL - Es tevi šoreiz ne ar vārdu neskāru

Un neizaicināju tavu īgnumu;

Bet, ja tu atļauj man, es tagad pateiktu

Par tēvu mirušo un māsu taisnību.

KL - Es atļauju labprāt; ja tu aizvien tā sāktu,

Tad tevi uzklausīt tik grūti nebūtu.

EL - Nu tad — tu saki man, ka tēvu nokāvi.

Vai var vēl kaut kas nelietīgāks būt par to —

Vienalga, vai tev bija tiesības vai ne?

Bet tiesību tev nebij viņu nonāvēt —

Tas tava tagadējā līdzgaitnieka pirksts.

Tu medinlecel Artemīdai pajautā,

Kāpēc tā apturēja vējus Aulīdā31 !

Nē, pati pateikšu, jo viņai prasīt grēks.

Kādreiz mans tēvs, kā stāsta, savā nodabā

Bij staigājis pa dieves svēto birzi — te

No viņa soļiem cēlies briedis staltradzis,

Tēvs nomedījis to un skaļi lielījies.

Tad dusmās Artemīda aptur visus vējus

Un neļauj grieķiem ceļu turpināt, līdz tēvs

Būs brieža vietā dievei meitu atdevis.

Lūk, kāpēc jāziedo bij viņa. Citādi

Nedz mājup tiktu ahajieši, nedz uz Troju.

Viņš ilgi pretojās, bet tomēr bija spiests

To upurēt, bet ne jau Menelāja dēj.

Bet, pat ja viņš — es tavu domu pieļaušu —

Tā labā rīkojies, vai tādēļ viņam būtu

No tavas rokas jāmirst? Kādām tiesībām?

Ja tādas tiesības tu dosi mirstīgiem,

Tad pielūko, ka tas nav jānožēlo tev,

Jo, ja mēs nāvi paši sodītu ar nāvi,

Tad tev pēc taisnības ir jāmirst pirmajai.

Tavs attaisnojums ir tik tukša skaņa vien.

Ja patīk, paskaidro, kādēļ tu tagad vēl

Joprojām dzīvo šādu dzīvi kaunpilnu —

Tu taču guli blakus slepkavam, ar ko

Jūs abi manu tēvu kādreiz nokāvāt,

Un dzemdē bērnus; taču likumīgos bērnus,

Kas likumīgi dzimuši, tu raidi prom.

Kā to lai attaisno? Vai tiešām teiksi man,

Ka tā ir atmaksa par nonāvēto meitu?

Tas būtu zemiski, ja tu tā runātu,

Jo precēt naidnieku pat meitas dēļ ir kauns.

Bet pamācības taču nedrīkstu tev dot,

Jo esi palaidusi valodas, ka es

Tik ļaunu vien par savu māti runājot.

Tu drīzāk varmāka mums esi nekā māte,

Jo manu dzīvi nemitīgi te pie jums

Par mokām vērt tu pati un tavs mīļākais

Un Orestam tāpat, kas, paglābies no tevis,

Mīt nelaimīgs kaut kur, bez prieka dzīvodams.

Tu bieži saki, ka es viņu audzinot

Par tēva nāves atriebēju. Tici man,

Ka labprāt darītu es to, ja varētu.

Un tāpēc ej un izkliedz visai pasaulei,

Ka ļauna mēle es bez kauna un bez goda!

Ja esmu apveltīta ar šiem tikumiem,

Tad savas mātes dabai kauna nedaru,

к.v. Aiz dusmām viņa šņāc32 , bet, vai tai dusmojot

Ir taisnība, par to vairs viņa nedomā.

kl. Vai jādomā man vēl, ar tādu runājot,

Kas uzdrīkstas par savu māti ņirgāties

Un viņas gadiem? Vai jums tiešām neliekas,

Ka gatava uz visu tāda nekauņa?

el. Tad zini — man ir tiešām kauns par visu to,

Kaut arī tev tā neliekas; es apzinos,

Ka neklājas tik jaunai tāda rīcība,

Bet naida gars, kas man no tevis pretim dveš,

Un tavi ļaunie darbi liek tā rīkoties,

Jo ļaunums katrs tik sēj un audzē ļaunumu.

kl. Tu nekauņa, par maz vēl darīts ir un teikts,

Lai savaldītu tavu mēli nekrietno!

el. Sie vārdi, ko es saku, tie ir tavējie:

Tu dari — tavi pašas darbi vārdus rod.

kl. Pie dižās Artemīdas — šoreiz tu no soda

Gan neizbēgsi — lai tik Aigists atgriežas!

el. Skat, skat — tu dusmojies, lai gan tu ļāvi man

Teikt savas domas — klausīties tu neproti.

kl. Varbūt tu tagad klusētu un ļautu man,

Ja esi pateikusi visu, upurēt?

el. Es ļauju, sāc, ja vēlies! Nerunāšu vairs,

Lai netraucē tev svētceri neviens mans vārds.

Klltaimnestra vēršas plc kādas kalpones.

kl. Tad pacel, meitēn, augļu pilno trauku šo,

Jo ziedojot es lūgšu Foibam, valdniekam,

Lai atņem bailes mokošās, kas mani māc.

Vēršoties pie Apollona ziedokļa.

Foib, mūsu sargātāj, jel, lūdzams, uzklausi,

Ko slēptiem vārdiem lūgšu, jo visapkārt man

Te tikai nedraugi un nevaru tāpēc

Es klaji visu teikt, un arī viņa šeit,

Kas ienaidā ar savu mēli šaudīgo

Pa visu pilsētu sēs tukšas valodas.

Jel manu klusu teikto lūgsnu uzklausi!

Es divzīmīgu sapni šonakt redzēju33 —

Ja tas man vēstī labu, lielais Apollon,

Tad ļauj tam piepildīties, bet, ja ļaunu vien,

Vērs to uz maniem ienaidniekiem atpakaļ!

Un nepieļauj, ja iecerējis kāds ar viltu

No mūsu bagātības mani projām dzīt,

Bet lem, lai dzīvi bezrūpīgu dzīvoju,

Lai Atrejnams un arī valdniekzizlis mans,

Ar tagadējiem saviem draugiem kopīgi

Lai gaišas vadu dienas un lai bērni man,

No kuriem nedveš naids un neskan pulgojums!

To klausi, žēlīgs būdams, lielo Apollon!

Lem visiem mums, ko mēs tev tagad lūdzamies,

Un arī to, ko nepateicu, piepildi,

Jo to tu, būdams dievs, bez vārdiem zināsi!

Tak visu klājas redzēt tam, kas Zeva cilts.

Uznāk audzinātājs.

au. Vai varu, svešinieces, uzzināt no jums,

Vai šī ir pils, kur mājo Aiglsts, valdinieks?

к. v. ja gan, tas tiešām tā — tu, svešnlek, nekļūdies.

au. Un tā, man Šķiet, gan laikam pati kundze būs,

Par to tās valdonīgais Izskats liecina,

к. v. Ja, svešniek, tā ir tiešām viņa, kas tur stāv.

au. Man sveiciens, valdniec, tev — man vēstis tīkamas

No kāda drauga tev un tāpat Aigistam.

KL - To patīkami dzirdēt, taču saki man

Vispirms, kas tevi šurp pie mums ir sūtījis.

au. go vēsti sūta Fanotejs35 no Fokīdas.

KL> Kas tā par vēsti, saki! Ja no drauga nāc,

Tev, svešniek, zinu, arī vēsts būs draudzīga.

AU - Ir miris Orests — īsumā tas būtu viss.

EL - Ak vai, es, nelaimīgā, — tā ir nāve man!

KL - Ko, svešniek, teici, ko? Uz viņu neklausies!

Au - Ka Orests miris, kundze, atkārtoju tev.

EL - Tā mana nāve — neesmu vairs glābjama!

KE - Tā tava daļa, bet tu, svešniek, taisnību

Man stāsti: kādā veidā gāja bojā viņš?

au. Es tāpēc sūtīts šurp un visu pateikšu.

Kad bija Delfos krāšņajos viņš ieradies,

Lai piedalītos Pītiskajās sacīkstēs36 ,

Un saucējs bija skaļi paziņojis jau,

Ka sāksies pirmā sacensība — skriešanās,

Viņš uznāca tik stalts, ka jūsmām nebij gala.

Bij viņa skrējiens līdzīgs paša skaistumam,

Par uzvaru viņš goda balvu ieguva.

Tik daudz bij panākumu, tik daudz spēka tam,

Ka nezinu nemaz, ko stāstīt tev, ko ne.

Bet viens tev jāzina — cik sacensību bij,

Tik todien uzvarās viņš tika apbalvots37 .

«Kas ir šis laimīgais?» — visapkārt visi sauc;

«Tas Orests, argietis, tam Agamemnons tēvs,

Kas varoņpulkus vadīja uz Iliju.»

Viss bija labi, bet, ja dieviem kaut kas ļauns

Ir padomā, tad glābiņa pat stipram nav.

Lūk, līdz ar saules lēktu dienā nākamā

Bij ratu vadītāju cīņai jānotiek,

Un Orests līdzās citiem Izbrauc laukumā.

No Ahajas bij viens, un otrs no Spartas bij,

Tad divi stalti braucēji no Lībijas38 ,

Bij tesāliešu zirgi jūgā piektajam,

No Aitolijas sestais brūniem kumeļiem,

и

Kāds vīrs no Magnēsijas39 bija septītais,

Ar baltiem zirgiem ainljietis40 Ieradās,

No dievu celtām Atēnām bij devītais,

Bet desmitajos ratos boiotietis kāds.

Kad lozēm vietas norādīja tiesneši,

Tad ratos nostājās uz skrejceja ikviens,

Un, tiklīdz vara taure atskan, aizšaujas

Uz priekšu visi, savus ātrkājainos zirgus

Gan spalgiem kliedzieniem, gan grožiem skubinot.

Dip raitās zirgu kājas, rati žvadz un rīb,

Un putek)i uz augšu ceļas mutuļiem.

Gan apdzīt cenzdamies, tie vienkopus vēl turas,

Un, dzelkšņu skubināti, sprausto viņu zirgi,

No viņu elsojošiem purniem putas šļāc

Pār pleciem braucējiem, pār ratu riteņiem.

Par mata tiesu Orests apbrauc gala stabu41 ,

Ar mēru vienam zirgam grožus palaizdams,

Bet otru stingri valdīdams42 . Vēl pagaidām

It visi rati joņo savā kārtībā,

Kad ainljietis pagriezienā piepeši,

No sestā apja septītajā iegriežot,

Vairs nespēj satrakotos zirgus savaldīt

Un pilnā sparā drāžas virsū barkietim43 .

Viss tagad gāžas, lūst un krīt, un skaji kliedz,

Un vienā mirklī Krīsas platais skrejamcelš

Visnotaļ juku jukām ratu lūžņiem klāts.

To veiklais atēnietis laikus Ierauga,

Tas, jonī apraudamies, nu uz malu griež,

No drupu kaudzes vairīdamies laimīgi.

Pats pēdējais ar saviem ratiem Orests brauc,

Uz cīņas gala posmu spēkus taupīdams

Un zirgiem vaļu pilnīgu vēl nedodams,

Bet, kad viņš pamana, ka tikai viens vairs tam

Ir priekšā palicis, viņš spalgi iekliedzas,

Drāž paka) sāncensim. Drīz abi līdzās jau,

Un brīžiem viena, brīžiem otra skrējēji

Uz priekšu tik par galvas tiesu izšaujas.

Jau visus apļus bija Orests paveicis

Pēc visiem likumiem, kā prasa sacīkstēs,

Kad pēkšņi, beigu pagriezienā pievilkdams

Par strauju grožus, uztriec ratu riteni

Viņš ce)a gala stabam. Salūst ratu ass,

Un, pāri ratu malai pārsviests, Orests krīt,

Krīt, grožos sapinies, un zirgi, joņojot

Pa visu plašo skrejamceju, rauj to līdz.

Kad vēroja to krītam ļaužu tūkstoši,

Tie skaļi vaimanāja, redzot jaunekli,

Kas tik daudz veicis bij, tik lielā nelaimē.

Ar lielām pūlēm citi vadītāji tad

Uz ceļa auļojošos zirgus savalda,

No grožiem atbrīvojot asiņainās miesas,

Ko gan neviens no draugiem nepazītu vairs.

Drīz sārts, kas ātri viņam sakrauts, liesmo jau,

Un stalto augumu jo sīkā vara urnā

Kā skumjus pelnus vīri nes no Fokīdas44 ,

Lai viņam kapa vieta būtu tēvzemē.

Un tas ir viss — to sāpīgi ir pavēstīt,

Bet man, kas savām acīm to ir skatījis,

Tā bija lielākā no visām nelaimēm!

к. v. Ak vai, ak vai šai valdniekdzimtai senajai! —

Līdz pašām saknēm šķiet tā iznīkusi jau.

kl. Ai, Zev, kā man to nosaukt — vai tā laime ir

Vai bēdas — es gan glābta, bet man tomēr sāp,

Ka dzīvību es glābju savām ciešanām.

au. Kāpēc tā sadrūmi par vēsti, valdniece?

kl. Cik dīvains mātei prāts: tas nespēj bērnu nīst

Pat tad, kad ļaunums vien no tā ir piedzīvots.

au. Tad veltīgi, šķiet, esam atnākuši šurp45 .

kl. Nē, nē, tā nav! Kāpēc tu saki — veltīgi?

Tu taču atnācis un drošu ziņu ved,

Ka miris bērns, kas manas pašas miesas nests,

Kas manām krūtīm atrauts tika pāragri

Un, tā kā bēglis no šīs zemes tālu prom,

Vairs mani neredzēja, mani vainodams

Par tēva slepkavu un atriebt solīdams.

Ne nakti vairs, nedz arī dienu mani miegs

Ar mieru nesedza, bet brīdis man ikviens

Kā nemitīgās nāves bailēs ritēja.

No bailēm atpestīšanu šī diena nes,

No Oresta un šīs ko baidīties vairs nav.

Kā posts un nelaime tā pašas mājās bij,

Man asinis no sirds bez mitas dzerdama.

No viņas draudiem dzīve tagad brīva būs.

LL- Vai! nelaimīgai man, kam tagad jāapraud

Ne tikai brāļa liktenis, bet arī vēl,

Ka tevi zaimo māte! Vai tas taisnīgi?

kl. Tev varbūt šķiet, ka ne, bet man — ka taisnīgi.

ll. Jel mani dzirdi, aizgājēja Nemese45 !

kl. Kas viņai jādzird bij, tā dzirdēja un lēma.

ll. Nu, zaimo vien — tev laime uzsmaidījusi!

kl. jūs abi man šo laimi atņemt gribējāt.

ll. Ko varam atņemt tev, ja pašiem atņemts viss?

KI - Tavs nāciens, svešniek, būtu lielas algas vērts,

Ja būtu spējis vēl šai muti aizdarīt.

AU - Es tātad varu iet — mans uzdevums ir veikts.

KL - Nekādā ziņā ne — tu mani kaunā liktu

Un labvēli, kas tevi atsūtīja šurp.

Nāc, lūdzams, iekšā pats, bet šī lai gaudo vien

Par savu un par brāļa ļauno likteni!

Kopā ar audzinātāju Ieiet pili.

a - Vai tiešām liekas jums, ka sāpju pilna tā,

Ka, bēdu nomākta, mirks vienās asarās

Par to, ka zaudējusi nelaimīgo dēlu?

Nē — pasmējās un gāja prom. Vai manu, vai!

Ar tavu nāvi, Orest, pazudusi es,

No krūtīm izrāvis tu esi cerības,

Kas vienīgās vēl bija palikušas man,

Ka esi dzīvs un kādreiz nāksi atriebt tēvu

Un mani, nelaimīgo. Kurp man tagad iet?

Es esmu gluži viena — ne man tevis vairs,

Ne tēva; nu kā verdzenei būs atkal iet

Pie cilvēkiem, kas visunīstamākie man,

Pie tēva slepkavām — vai pelnījusi to?

Bet nē — nekad, ne brīdi negribu es vairs

Ar viņiem kopā būt, pie durvju sliekšņa te

Es palikšu un kaltīšu kā vientuļš koks,

Lai kāds no tiem, kam likšos es par nastu šeit,

Tad mani nonāvē — tik prieks būs nāve man.

Ja dzīve bēda vien, tad dzīvot gribas nav.

KO- Kur tad ir Zeva pērkoņi, kur

Hēlija liesmotie skati,

Ja viņi, visu to

Redzot un skatot,

Var tik mierīgi palikt?

Vai manu, vai!

KO - Ai, kam tu raudi, bērns?

el. Ai!

KO - Jel pārlieku neraudi!

EL - Nemokiet mani!

ко. Vai tad mes mokām?

EL. Ja nu ir skaidrs, ka abi ir tur,

Tumšajā Aīda valstī,

Veltīgi man cerības dot

Nozīmē samīdīt kājām.

ко. Es zinu, ka reiz

Valdnieks Amiiarājs47

Sievas zeltrotas dēj

Tika pazudināts;

Tas tagad

Pazemē dziļi —

el. Ak vai, ak vail

ко. Spēka pilns valda —

el. Ak!

ко. Un vainīgā sieva —

el. Tā saņēma sodu.

ко. ja gan.

el. Zinu, es zinu, tam atriebējs bij

Bēdās — tik man tāda vairs nāvi

Viņš, kas man bij,

Tika ar varu man atņemts.

ко. Smaga gan bēdu nasta tev!

el. Ai, zinu, par daudz labi zinu to pati,

Man mūžs ir ciešanu caurvīts,

Jo gads, jo bēdas nāk klāt.

ко. Zinām mēs ciešanas tavas.

el. Nevajag tāpēc mierināt mani, ja nav

ко. Ja nav?

el. Cerību vairs, ka pārnāks vēl mājās

To pašu asiņu brālis.

ко. Jāmirst ir visiem mirstīgiem reiz.

bl. Un arī tā, ātrajās sacīkstēs braucot,

Kā brālim — pa skrejceļu vilktam

Spožo pavadu pinekļu gūstā?

ко. Briesmīgs gan ir šāds gals!

bl. Svešumā viņš, manu roku neapkopts, —

ко. Ak vali

bl. Sadega sārtā bez kapa kaut kur,

Bez savējo žēlabu raudām.

StelgSus Ierodas Hrlsotemlda.

hr. Prieks mani, māsa mīļā, šurp pie tevis dzen,

Tāds prieks, ka skrēju ātrāk, nekā klājas, Šurp

Es nesu prieku tev un atpestīšanu

No visām nelaimēm, kas tevi nomoka.

bl. Kā gan tev atrast remdi manai nelaimei,

Pret kuru zāles atrast nespēj it neviens?

hr. Klāt Orests — dzirdi, paklausies, ko saku tev,

Un dzīvs, un sveiks un vesels tā kā tu un esi

bl. Tu, nelaimīgā, esi prātā jukusi,

Ka vari tā par mūsu postu ņirgāties.

hr. Pie senču svētā pavarda es zvēru tev,

Ka nedomāju ņirgāties: ir Orests klāt!

bl. Ai, nelaimīgā, saki, kas gan bija tas,

Kas stāstīja to tev un kam tā uztici esi

hr. Es stāstu tikai to, ko pati redzēju —

Var taču ticēt tam, ko savām acīm redz.

bl. Ko īsti, nelaimīgā, tādu redzēji,

Kas tevī radījis tik kvēlu ticību?

HR. Tad, dievu vārdā, klausies, ko tev pateikšu,

Pēc tam spried tālāk pati, tiesa tas vai malds!

bl. Nu stāsti vien, ja tas tev prieku sagādā!

HR. Tev tūlīt pateikšu, ko ieraudzīju es.

Tiklīdz es aizgāju uz tēva kapvietu,

Es tikko ziedam lieta piena urdzlņas

Tur redzēju un puķes dažnedažādas,

Kas tā kā vainags tēva kapu apņēma.

To ieraugot, visapkārt palūkojos es,

Vai kāds, man pašai nemanot, nav piezadzies.

Bet, kad es redzēju, ka viss bij rāms un kluss,

Es kapam gāju klāt. Tā malā atrodu

Uz kopas matu cirtu, nesen nogrieztu,

Un, tikko es to, nelaimīgā, ieraugu,

Man pēkšņi dvēslē ataust senilgotais tēls —

19 - 1272

Tas Orests mīļotais, kas zīmi atstājis!

Es rokās ņēmu cirtu klusā bijībā,

Bet prieks man tūdaļ pilda acis asarām.

Jau mirklī pirmajā es skaidri zināju,

Ka tik no viņa vien var nākt šis ziedojums.

Kam vēl bez abām mums te klātos ziedu liet?

Es neesmu to darījusi — zinu to,

Nedz arī tu tā bijusi, jo nedrīksti

Bez soda no šīs mājas kādu soli spert.

Ne mātei prāts, ne patika to darīt būtu,

Nedz paslepen to darīt būtu izdevies,

Tik Orests varēja tā kapu godināt.

Un tāpēc saņemies, ne vienmēr vieniem vien

Mēdz dievi savu labvēlību parādīt.

Bij nežēlīgs it viss, ko deva tie līdz šim,

Varbūt šī diena būs mums sākums labajam.

el. Ak vai, par bēdu vien tavs neprāts bijis man!

hr. Kā tā? Vai tad ne priekam nesu ziņu šo?

el. Kur esi un ko runā, pati nezini.

hr. Vai tad es nezinu pat to, ko redzēju?

EL. Viņš miris, nelaimīgā, un no viņa tev

Nav glābiņš gaidāms vairs. Uz viņu neceri!

hr. Ak vai, ak vai! Kas tev šo ziņu atnesa?

el. To nesa cilvēks, kas bij klāt, kad mira viņš.

HR. Un kur viņš ir, šis vīrs? Ko domāt, nezinu.

EL. Viņš tagad pilī — mātei gaidīts viesis mīļš.

hr. Ak vai, ak vai! Bet kas tad gan vēl varējis

Uz tēva kapa ziedojumus nolikt šos?

EL. Es pati drīzāk domāju, ka nolicis

To kāds par godu mirušajam Orestam.

hr. Un es — es, nelaimīgā, skriešus skrēju šurp,

Lai nestu prieka vēsti, pati nejaušot,

Cik mūsu posts ir liels; un tagad nākusi

Es redzu jaunu nelaimi vēl vecai klāt.

el. Jā, tā tas ir. Bet, ja tu paklausītu man,

Tu spētu jauno bēdu nastu atvieglot.

HR. Vai tad es spēju dzīvē atgriezt mirušos?

el. Es neesmu tik aplama, lai teiktu to.

HR. Ko tad man liksi darīt? Ko es spētu veikt?

el. Būt drosmīgai un darīt to, ko teikšu es.

HR. Ja tas ko līdzētu, es neatteiktu tev.

el. Tu taču zini, ka bez pūlēm nav nekā.

HR. Es zinu gan — cik spēšu, palīdzēšu tev.

EL. Tad paklausies, ko darīt esmu lēmusi.

No draugiem palīgs mums — to zinām tu un

Bij Orests vien, bet Aīds viņu aizrāva

995

19

Kā laupītājs pie sevis, nu mēs divas tik.

Un, kamēr vien es dzirdēju, ka brālis dzīvs

Un sveiks un vesels, bija man vēl cerība,

Ka sava tēva nāvi atriebt pārnāks reiz.

Bet viņa vairāk nav — uz tevi ceru tik,

Ka tu ar mani kopā nekavēsies vairs

To nonāvēt, kas bija tēva slepkava —

Šo Aigistu48 —, kāpēc man slēpt šīs domas tev?

Cik ilgi vienaldzīgi gribi gaidīt vēl?

Uz ko tu ceri vairs? Tev taču jāraud būtu,

Ka visa tēva manta nolaupīta tev;

Un jābūt izmisušai, ka tev liktens lemts

Bez vīra novecot, bez Himenaja dziesmām 49 1

Un nelolo sev ilgāk veltas cerības

To tomēr sagaidīt; tāds muļķis Algists nav,

Ka piejaus tev un man vēl bērnus piedzīvot,

Kas lieli augtu viņam tik par nelaimi.

Bet, ja tu paklausītu manam padomam,

Tas būtu gandarījums svēts gan tavam tēvam

Tur apakšā, gan arī brālim miruša m .

Tad brīvē dzimušo par brīvu tevi sauks —

Un brīvai sievietei nāks cienīgs precinieks,

Jo kas gan nekārotu cildu sievu sev?

Vai laba slava neies jaudīs tuvu, tālu

Par tevi un par mani, ja tu klausīsi?

Mūs pilsonis ikviens, ik svešnieks, redzot mūs,

Ar šādiem goddevīgiem vārdiem cildinās:

«Vai redzat, draugi, abas māsas stāvam tur,

Kas tēvu tēvu namam godu izglāba,

Kad savu naidnieku, kas domājās jau drošs,

Tās nonāvēja, briesmu nebaidīdamās?

Tās vajag mīlēt abas, abas jācienī,

Un visās svētku reizēs, tautas sapulcēs

Ir abas jāgodina varonības dēļ.»

Tā visur runās tad par abām mums ikviens,

Un dzīvām, mirušām vairs slava nezudīs.

Jel klausi, mījo mās, nāc tēvam palīgā,

Nāc brālim talkā un no posta mani glāb,

Glāb arī sevi pašul Cieši iegaumē,

Ka cildi dzimušam ir kaunā dzīvot kauns!

K - v - Ja nodoms ir tik liels, viss labi jāapsver

Gan tai, kas runā, gan ar tai, kas teikto dzird.

HR - Ja viņa, mijās sievas, būtu prātīga —

Tā piesardzību neaizmirstu runājot,

Bet tagad tai ir piesardzība zudusi.

Kurp vēršas tavi skatieni, ja drosmīgi

Tu pati bruņojies un mani sauc sev līdz?

Tu taču sieva tik — tev vīra spēka nav,

Tev roka vājāka kā taviem pretniekiem.

Ik dienas viņiem liktenis ir labvēlīgs,

Bet mūsu laime rietēdama riet un gaist.

Ja kāds ir nodomājis tādu vīru gāzt,

Vai tas var cerēt palikt nesodīts un dzīvs?

Ka tikai mūsu ciešanām vēl abas klāt

Mēs nepiepelnām lielākas, ja kāds mūs dzird!

Tā nebūs palīdzība mums, nedz pestījums,

Ja, slavu gūstot, mirstam nāvē kaunpilnā.

Mirt nav visgrūtākais, bet tas, ka mokoties

Kāds nomirt alktin alkst, bet nevar nāvi rast.

Tāpēc es lūdzu tevi — negrūd postā mūs

Un neliec iznīkt mūsu dzimtai pilnīgi!

Vairs nedod vaļu dusmām! Un, kas tika teikts,

To es kā neteiktu pie sevis glabāšu.

Ir taču beidzot laiks tev pašai apzināt:

Ja spēka cīņai nav, tad labāk padoties.

К. v. Jel klausi padomam! Nav cilvēkam nekā

Par piesardzību labāka un saprātu.

el Tu nepateici negaidīta it nekā.

Es zināju, ka tu ar mieru nebūsi.

Tad atliek pašas rokām gluži vienai man

To visu izdarīt — jo izdarīts tas tiks!

HR. Ak vai! Kaut būtu bijis gars tik drosmīgs tev,

Kad mira tēvs! It visu tad tu paveiktu.

el. Mans gars bij vienmēr tāds, bet prāts bij toreiz mazs.

hr. Tad centies tādu prātu vienmēr saglabāt!

el. Tu negribi man palīdzēt un tāpēc pel.

HR. Kam ļaunais padomā, lai ļaunu arī cieš.

el. ir apskaužams tavs prāts, bet gļēvums nicināms.

HR. Man vienaldzīga arī tava uzslava50 .

el. No manis uzslavas tu nesagaidīsi.

hr. Vai tiesa man vai tev, to var tik izšķirt laiks.

el. Ej prom! No tevis palīdzība nenāks man.

hr. Tā nāk, bet tev, lūk, prāta nav to saskatīt.

el. Ej vien un savai mātei visu pastāsti!

HR. Tā ienīst tevi kā tu mani nespēju.

el. Bet apzinies — uz negodu tu mani ved.

hr. Uz negodu gan ne — pie prāta gribu vest.

el. Vai tikai tam, ko domā tu, man jāklausa?

HR. Pie prāta nākusi, mūs abas vadīsi.

EL. Kā var tik skaisti runāt un tā maldīties!

HR. Tas pareizi par tavu pašas kaiti teikts.

el. Kā tā? Vai liekas tev, ka man nav taisnība?

HR- Bet dažkārt ļaudīm taisnība tik postu nes.

EL- Pēc tādiem likumiem es dzīvot negribu.

HR. Ja izdarīsi to, tu mani uzteiksi51 .

EI ~ Un es to izdarīšu — mani nebiedē!

HR. Vai tiešām negrozīsi savu nodomu?

EL - Par sliktu padomu nekas nav nīstamāks.

HR - Tu, liekas, neapsver nekā, ko saku es.

EL - Šis nodoms briedis sen — nav radies tas nupat.

HR - Es iešu prom, jo manus vārdus tu nekad

Par labiem neturi, es — tavus nodomus!

EL - Ej vien! Ar tevi vienis prātis gan nekad

Es nebūšu, lai kā to vēlētos tavs prāts,

Jo muļķība ir gribēt neiespējamo.

,IR - Ja pašai liekas tev, ka gudri rīkojies,

Tad rīkojies vien tā! Kad būsi nelaimē,

Vēl manus vārdus pieminēsi kādudien.

Hrīsotcmīda dodas projām.

KO - Putni, kas lido mums pāri, tie zina

Barot un aprūpēt

Vecākus savus —

Kāpēc mēs neprotam darīt tāpat?52

Tevi, Zevtēv, pērkonu valdniek,

Tevi, dievišķā Temīda, lūdzam,

Neatstāj vainu bez soda!

Fāma, kas spējīga sasniegt pat Aīda dzīles53 ,

Liec dzi)ā pazemē zināt

Atreja dēlam, ka piemeklējis

Valdnieka namu

Liktenis skumīgs un kaunpilns!

Smaga māc slimība senseno namu,

Abas māsas pat

Cīnīties nebeidz,

Nesniedz tās draudzīgu roku —

Vientuļa atstāta vētrainās bangās

Elektra paliek,

Līdzīgi skumjajai lakstīgalai54

Raudot par mīļoto tēvu.

Nebaidās viņa pat briesmīgās nāves,

Nebaidās ieiet tumšajā naktī,

Kaut tikai spētu tā lāstu izdzēst!

Vai savu tēvu reiz kāds tā ir mīlējis?

Kurš gan no visiem cilvēkiem cildiem

Gribētu mūžu nelaimē vadīt —

Kaunā likt savu vārdu55 , mans bērns?

Arī tu Izraugies skumīgu dzīvi,

Izraugies cīņu, lai varētu kādreiz

Taisna un cildena saukties.

Kaut tev pienāktu tāda reiz diena,

Kad tavi naidnieki pieveikti gulēs,

Kas tevi pazemo tagad!

Likteņa vajātu redzam mēs tevi,

Tomēr tu skaistāko balvu sev guvusi,

Parādot bijību lielajam Zevam.

Ierodas Orests, Pliads un viņu pavadoņi.

!• Vai ceļu esam sapratuši pareizi,

Vai pareizi mēs ejam, labās sievietes?

v Bet ko tu, svešniek, meklē un ko gribi šeit?

- Jau sen es vēlos uzzināt, kur Aigists mīt.

v. Jūs nākat pareizi, un pareizi jums teikts.

• Kas, lūdzams, tad no jums var pateikt mājniekiem

Par mūsu Ierašanos, sen jau gaidīto?

v - Radot иг Elektru.

Lai viņa Iet — tā tuvu rada mājniekiem.

. Tad ieej iekšā — saki, ka no Fokīdas

Ir atnākuši vīri satikt Aigistu!

Ak vai, jūs laikam nesat pierādījumus,

Ka drūmā vēsts, ko dzirdējām, ir patiesa?

Kas vēstīts tev, es nezinu, bet mani šurp

Par Orestu nest ziņu Strofijs sūtījis.

Bet kādu? Mani pārņem bailes, svešiniek.

Ar pelnu saujiņu šai urnā mazajā,

Kā redzi, esam abi atnākuši šurp56 .

Ak vai! Patiešām savām acīm ieraugu

Es jūsu rokās bēdu nastu skumīgo!

Ja Orestu un viņa nāvi apraudi,

Tad zini — viņa pīšļus glabā urna šī.

Ai, svešniek, dievu dēļ, ja tajā viņa pelni,

Tad ļaujiet man šo urnu rokās paturēt

Un sevi, visu mūsu dzimtu apraudāt!

Es viņu nepazīstu gan, bet dodiet urnu,

Jo, liekas, ne ar ļaunu nodomu tā lūdz —

Varbūt viņš draugs tai bij, varbūt pat radinieks.

Elektra satver urnu.

' Tu, svētā piemiņa no dzīvā Oresta,

Kas man visdārgāks bij! Ai, tevi aizvadot,

Es necerēju, ka mums tā būs satikties,

Jo savās rokās tagad turu pelnus vien,

Bet prom no mājām tevi ziedā vadīju.

Kaut ātrāk bijis man no dzīves jāaiziet,

Pirms tevi es uz svešu zemi sūtīju!

Tad būtu miris tu tepat tai pašā dienā,

Ar mūsu tēvu kapa kopu dalītu,

Bet tagad prom no mājām, svešumā kā bēglis

Tu bojā aizgāji, no savas māsas šķirts.

Man, nelaimīgai, savām rokām nebij lemts

Pēc nāves apkopt tevi, nedz, kā pieklājas,

No izdegušā sārta savākt pelnu sauju.

Tu, nelaimīgais, svešu roku aprūpēts,

Pie manis nāc — tik sauja sīkā trauciņā.

Es nelaimīgā! Velts mans senais auklējums

Un saldais rūpju darbs, ko veltīju es tev,

Jo toreiz bērnu dienās tava paša māte

Gan tevi nemīlēja vairāk nekā es.

Es biju vienīgā, kas tevi auklēja,

Un mātes vietā māsu allaž sauci tu.

Tas viss man tagad gājis bojā vienā dienā

Ar tavu nāvi, jo, it visu aizraudams

Kā vētra līdz, tu aizgājis. Vairs tēva nav,

Es mirusi ar tevi, jo tu miris pats.

Bet ienaidnieki smej, aiz prieka trako tā,

Sī nemāte, kaut māte mums, ko tu tik bieži,

Man slepus ziņu laizdams, svēti solījies

Pats sodīt atriebdams, bet tagad visu to

Ļauns abu liktens nolaupījis — tavs un mans —,

Kas tevi atsūtījis ne vairs, kāds tu biji,

Bet tikai pelnu sauju, tukšu ēnu vien.

Ak vai manu, vai!

Ak, nelaimīgo brāli,

Pa kādu šausmu ceļu gan, ak vai, ak vai,

Tu, manis sūtīts, mījais, atnesi man nāvi,

Jā, atnesi man nāvi, dārgo, dārgo brāl!

Tad uzņem arī mani šajā pajumtē!

Nekas vairs nebūdama, nebūtībā iešu

Ar tevi palikt kopā tur, jo, kamēr šeit

Tu biji vēl, mēs vienmēr visu dalījām.

No tava kapa šķirties tagad negribu,

Jo tiem, kas miruši, es redzu, bēdu nav.

K ' v ‘ Tavs tēvs blj mirstīgs, Elektra, to padomā,

Un Orests mirstīgs blj. Tik gauži neraudi,

Jo visiem mums ir nebūtībā jāaiziet!

OR - Ak vai, ko tagad teikt58 ? Kā īstos vārdus rast,

Jo ilgāk klusēt es vairs spējīgs neesmu.

EL - Kas tevi nomāc, svešiniek? Kam runā tā?

or. Vai jaunava, ko redzu, nav tik Elektra?

el. Tā tiešām viņa ir, un grūtas dienas tai.

or. Ak vai, cik drūms un neapskaužams liktenis!

el. Vai tiešām manis dēļ tu, svešniek, nopūties?

OR. Cik izmocīts tai skats, cik nožēlojama!

el. Sie skumjie vārdi, svešniek, tiešām teikti man.

or. Cik skaudri dzīvots mūžs — bez laimes, laulības!

el. Kāpēc tu, svešniek, vaidi, manī vērdamies?

or. Es neapjautu savu bēdu dziļumu.

el. Ko tad es pateicu, kas tev to izjust liek?

or. To redzu es no tavām lielām ciešanām.

EL. Un tomēr gaužām maz tu manas bēdas jaut.

or. Kas gan par to, ko redzu, ir vēl briesmīgāks?

EL. Ka vienā mājā jādzīvo ar slepkavām.

OR. Ar kādiem slepkavām? Ko gribi ar to teikt?

el. Ar tēva slepkavām — tiem esmu verdzene.

or. Bet kas tev lika viņiem būt par verdzeni?

EL. Tā mana māte, māte tikai vārda pēc.

OR. Bet kā? Ar varu vergot liek vai badā mērdē?

EL. Ar varu, badu un ar visu, kas tik ļauns.

OR. Un sargātāja, aizstāvja neviena nav?

EL. Vairs nav, jo to, kas bij, kā pelnus atnesi.

OR. Ak, nelaimīgā, cik man ļoti tevis žēl!

EL. Tad zini, ka tu vienīgais, kam manis žēl.

OR. Es vienīgais ar tādu bēdu nastu vēl.

EL. Vai tad tu, svešnieks būdams, būtu rada mums?

OR. Rādīdams uz kori.

Ja zinātu, ka tās ar mums, es teiktu tev.

EL Mums viņas uzticīgas ir un draudzīgas.

or. Liec nost šo urnu, tad tev visu pateikšu.

el. Nē, svešniek, dievu dēļ — man urnu neatņem!

or. Jel paklausi, ko saku — tev tās nebūs žēl.

el. Es tevi lūdzu — neatņem man dārgāko!

or. Liec nost, es saku tev!

EL- Vai, manu bēdu, vai,

Ja man pat, Orest, tavus pelnus negrib ļaut!

OR. Ai, nepiemini pelnus! Raudāt nevajag!

EL. Par nomirušo brāli raudāt nevajag?!

OR. Tev neklājas par viņu tādus vārdus teikt.

el. Tad necienīga es pat brāli pieminēt?

OR. Nav otras cienīgākas — bet kam urna tev?

el. Bet ja tur mana brāļa pelni glabāti?

OR. Tur brāļa pelnu nav — tas viss ir izdomāts.

EL. Bet kur gan tad ir viņa, nelaimīgā, kaps?

OR. Nekūri Jo dzīvajam jau kaps nav vajadzīgs.

el. Vai apzinies, ko saki, zēn?

OR. Tik taisnību!

EL Vai tiešām viņš ir dzīvs?

°R- Ja esmu dzīvs, tad — jā.

EL Tu tātad tiešām viņš?

OR. Un gredzens, redzi, šis

Ir mūsu tēva59 — vai tu tagad tici man?

el Ak, mūža laimīgākā diena!

OR- Arī man.

EL. Tā tava balssl

OR. Tā mana un ne cita vairs.

el. Tu manās skavās!

OR. Kaut aizvien tas būtu tā!

el Ai, draudzenes, jūs mīļās manas, tautietes,

Lūk, Orests, kas ar gudru ziņu miris bij,

Bet tagad gudru ziņu dzīvē atgriezies!

к. v. Mēs viņu redzam, māsa, un par laimi šo

Aiz prieka asaras no mūsu acīm rit.

el. Ai, mīļo brāi,

Tu dārgākais par visiem pasaulē,

Tik laikus tu pārradies mājās,

Tu atnāci, atradi, vaigvaigā redzēji to, kas tev dārgs!

or. Jā, esmu klāt, bet, tevi lūdzu, klusē vēl!

el. Kāpēc?

or. Ir labāk klusēt vēl, lai kāds tur neizdzird.

EL. Es zvēru Artemīdal, mūžam nepieveiktajai,

Ka nedrebēšu es nekad, nekad

Apnicīgā sievu bara priekšā,

Kas namā tur dīkst.

or. Bet Arējs, kara dievs, mīt dažreiz sievās ar —

To rūgtā pieredze tev mācījusi būs.

el. Ai, šaušalasl

Tu bez žēlas, bez saudzēs aizskāri neizdzēšamo,

Nemūžam neaizmirstamo, briesmīgo

Mūsu abu kopīgo bēdu.

or. Es zinu to — tik īstam brīdim pienākot,

Mēs pieminēsim arī viņu nedarbus.

el. Ikviens, ikviens,

Ik brīdis ir īstais,

Gaidītais atmaksas laiks!

Es brīva kļuvusi, un brīva mana runa.

OR. Jā gan, bet brīvība ir arī jāsargā.

el. Bet kā to nosargāt?

OR. Pirms nav vēl laiks, no garām runām izvairies!

el. Kad tu esi šeit, vai tad spētu kāds

Ciest klusu, nerunāt, savaldīt vārdu straumi?

Vai citādai man būt,

Ja tevi bez ziņas,

Nejaušot, necerot redzu?

OR - Es nācu tad, kad dievi lika atgriezties.

EL- Vēl lielāka aug mana laime,

Kad no tevis es dzirdu, ka pats Foibs bija tas,

Kas uz mūsu māju

Tev rādīja ceļu.

Tas tiešām ir likteņa mājiens.

OR. Tev prieku liegt es negribu, bet baidos tik,

Ka prieka jūsmā aizrāvusies tu par daudz.

EL- Kad pēc tik ilga laika pa laimīgu taku

Esi izlēmis beidzot atnākt pie manis —

Nedari, nedari to sāpju šaustajai!

OR - Ko lai es nedaru?

EL - Neatņem prieku,

Neliedz man, neaizliedz skatīties tevī!

OR - Es arī citiem neatļautu tev to liegt.

EL Tad tu man ļauj?

OR - Kāpēc gan ne?

EL - Ai, mīļās, es dzirdēju balsi,

Ko necerēju vairs dzirdēt,

Es biju ciešanās mēma,

Jo bēdas nerada vārdus,

Kad nelaimē slīgu.

Tu tagad pie manis,

Tavu mīļmīļo vaigu es skatu,

Ko nedienās redzēju garā.

OR - Liec, māsa, liekai vārdu straumei tagad riint

Un nestāsti man to, cik māte nekrietna,

Nedz to, ka Aigists tēva mantu izlaupa

Un grābj, un šķiež, un to bez jēgas izsvaida, —

Var liekās runās īsto brīdi garām laist.

Kas man patlaban šķiet par visu svarīgāk:

Tu padomā, kā rīkoties — vai atklāti

Vai slēpu, ienaidniekiem prieku izjaucot.

Var māte viegli nojaust tavu nodomu,

Ja abi jautru seju namā ieiesim.

Tev tāpēc skumjai jābūt, kā pēc sēru vēsts,

Un, kad būs laimējies mums viss, kas iecerēts,

Tad varēsim mēs priecāties un brīvi smiet.

EL - Lai notiek viss, kā tu to vēlies, mīļo brāl,

Ja tā tev liekas pareizāk, jo lielais prieks

Ir tevis dāvināts un nevis pašas rasts.

Pat sīkumos tev pāri darīt negribu —

Pat tad, ja guvums būtu liels. Tā kalpotu

Es dievam, kas mums vēlīgs bijis, nekrietni.

Kas tālāk būtu paveicams, to zini tu,

Jo Algists šobrīd ārpus mājām kavējas,

Bet māte pilī. Nevajag tev raizēties:

Tā manā sejā neredzēs ne smaida ēnas —

Ir pārāk dzijas saknes manam ienaidam,

Un prieka asaras, ko raudāšu par tevi,

Par manu bēdu asarām tā noturēs.

Kā gan man valdīt tās, ja tevi redzēju

Gan mirušu, gan atkal dzīvu vienlaikus?

Kā dīvains sapnis notikušais izliekas,

Tik dīvains, ka, ja tēvs še parādītos dzīvs,

Vairs nebrīnītos es par to un ticētu.

Ja šādu brīnumceļu nācis tu pie manis,

Tad vadi mūsu gaitas tā, kā liek tev prāts!

Bez tevis es tik vienu paveikt varētu —

Ar godu glābtos vai ar godu nomirtu.

OR. Jel tagad nerunā — uz durvju pusi nāk

Kāds mājinieks.

el Tik ejiet iekšā, svešnicki,

Lai gan jūs nesat līdz, ko mājās tur neviens

Nedz varēs noraidīt, nedz labprāt pretī ņems60 .

Ierodas audzinātājs.

au. Vai, neprātīgie, jēgu zaudējuši jūs?

Jums vai nu dzīvība vairs mīļa nav nemaz,

Vai arī prāta bijis nav no dzimšanas,

Ka stāvat šeit, kur visās malās briesmas draud

Vislielākās, un paši neapjaušat to.

Ja šeit, aiz durvīm stāvēdams, es nebūtu

Jūs sargājis, tad jūsu nodoms mājniekiem

Sen zināms būtu, pirms jūs kāju spertu tur —

Jūs tikai mana piesardzība paglāba.

Un tagad abi garās runas izbeidziet,

Dot savai prieka jūsmai vaļu rimstieties!

Nu ejiet iekšā, jo nav labi kavēties

Tik izšķirīgos mirkļos — gaidīt nedrīkst vairs.

OR. Kā izturēties man, kad būšu iegājis?

au. Viss labi būs, jo tevi nepazīs neviens.

OR. Tu tātad pavēstīji viņiem, ka es miris?

AU. Jā gan, tu viņiem esi vīrs, kas Aīdā.

OR. Vai viņi priecājas par to? Ko saka tie?

au. Kad darbs būs galā, pateikšu; tur pilī viss

Ir mūsu pasākumam labs un izdevīgs.

EL. Kas ir šis cilvēks? Saki, brāli, dieva dēļ!

or. Vai nepazīsti viņu vairs?

EL. Ne jausmas nav.

OR. Kam kādreiz mani rokās devi, nezini?

EL. Каш? Ko tu runā, brāl?

or. Tas, kas uz Fokīdu

Ar tavu ziņu mani rokās aiznesa.

EL - Vai tiešām tas ir viņš, no daudziem vienīgais,

Kas bija man pēc tēva nāves uzticīgs?

OR. Tas tiešām viņš! Bet tagad vairāk netaujā!

Elektra satver audzinātāja roku.

el. Ai, diena laimīgā! Ai, tu, kas vienīgais

Reiz mūsu namu izglābis, — tu atnācis?

Tu tas, kas, glābdams viņu, mani izglāba?

Ai, visumījās rokas jūs! Ik solis tavs

Bij mūsu labā iets! Kam neteici, kas tu?

Kā, zinādams no visām ziņām skaistāko,

Tu varēji man nāvējošu vēsti nest?

Sveiks, tēv — jo tu kā tēvs man liecies —, esi sveiks!

No visiem cilvēkiem tu vienā dienā biji

Visienīstākais man un visumījākais.

AU- Nu diezgan, šķiet! Kā pagājuši gadi šie,

Par to daudz dienu vēl un nakšu, Elektra,

Mēs sīki varēsim tev visu izstāstīt.

Orestam un Pllādam.

Bet jums, kas abi te joprojām stāvat vēl,

Laiks rīkoties, jo Klitaimnestra mājās viena,

Neviena vīrieša tur pilī tagad nav;

Ja palaidīsit garām īsto brīdi, tad

Būs jācīnās ar vīriem jums, kas gudrāki.

OR. Nav tiešām tagad garām runām vietas vairs,

Mums, Pilād, jāiet iekšā nekavējoties.

Tik godu mūsu tēvu dieviem dosim vēl,

Kam šajās pilspagalma ailēs svētvietai

Visi pievēršas Apollona altārim.

ELi Ai, valdniek Apollon, tos vēlīgs uzklausi

Un līdz ar viņiem arī mani, kas aizvien

Tev ziedam liku visu to, ko varēju!

Un tagad, lielais Apollon, no visas sirds

Es tevi lūgšus lūdzu, ceļos mezdamās, —

Par palīgu mums esi mūsu nodomam

Un rādi cilvēkiem, kā viņiem atmaksā

Par noziedzīgiem darbiem dievi mūžīgie!

Visi, Izņemot kori, dodas pili.

ко. Ai, skatiet, cik gan tuvu jau

Ir kara dievs Arējs61 — asiņu alkdams!

Šai namā ieskrēja nupat, nupat,

Pa pēdām negantībai pakaļ dzīdamies,

Jo nikni lāsta suņi62 .

Ai, ilgi nebūs jāgaida vairs,

Kad notiks tas, ko jau sen jauš sirds.

Jau klusu soli liek un liek

Tur pilī slēpu atriebējs

Uz sendiženo tēva troni,

Un tikko uztrīts asmens viņa rokā.

Bet Majas dēls Hermejs,

Ap viltu tumsu apmetis apkārt,

Ved viņu tieši uz mērķi03 !

Steidzīgi uznāk Elektra.

el. Ai, mīļās draudzenes, tik mazu mirkli vēl,

Un vīri tur būs galā. Klusas palieciet!

к. v. Ko dara tie?

el. Tur urnu apbedīšanai

Pils kundze izgrezno, tie abi līdzās stāv.

K. v. Kāpēc tu nepaliki tur?

И- Es sargāšu,

Lai atgriezdamies Aigists nepārsteigtu mūs.

KL. Aiz skatuves.

Ak vai, kur mani draugi? Nav

Neviena šeit, visapkārt tikai slepkavas!

el. Kāds iekšā kliedz! Vai nedzirdējāt, mīļās, — kliedz!

К- V. Es dzirdēju šo šausmu kliedzienu

Un visa trīcu.

KL Ak vai, jel glābiet! Aigist, kur tu kavējies?

el. Lūk, lūk, kāds atkal kliedz!

kl. Mans dēls, ak vai, ak vai!

Jel žēlo māti, dēls!

el. Tu dēlu nežēloji,

Un arī viņa tēvu nežēloji tu.

ко. Nelaimes dzimta tu senā, šodien tevi

Nežēlīgs liktenis nīdēs, nīdēs!

kl. Es ievainota, vai!

el. Ja vari, otrreiz dur!

kl. Un atkal, vai man, vai!

el. Vai! arī Aigistam!

KO. Lāsts piepildīts.

Zem zemes guļošie

Kļūst dzīvi,

Un savu slepkavu asiņu straumes

Mirušie savāc.

Orests un PlISds Iznāk no pils.

к. V. Lūk, lūk, tur viņi nāk — no upurasinīm

Tam roka sārta vēl, bet vainojams viņš nav.

el. Nu, Orest, kā?

, or. ir pilī piepildījies viss,

Ja tikai pareizs tas, ko licis Apollons.

el. Vai beigta nekrietnā?

OR. Tev nav ko baidīties,

Vairs tevi nepazemos mātes jaunais prāts,

к. v. jel klusējiet, jo skaidri tur

Es redzu nākam Aigistu.

el. Vai, zēni, nepaslēpties mums?

OR. Kur redzat jūs

Šo vīru?

el. Viņš uz mūsu pusi priecīgs nāk

No priekšpilsētas.

K - v - Aiz vārtiem tad slēpieties jūs, cik vien ātri jūs varat,

Un, ko pirms brīža paveicāt labi, veiciet to vēlreiz!

OR - Tik nebaidies! Līdz galam veiksim!

el. Pasteidzies!

OR - Es eju jau.

Orests un Pilāds Ieiet pili.

el. Bet es — es palikšu tepat.

К- V. Kaut dažus vārdus

Jo mierīgi, laipni

Šim vīram pasaki,

Lai jo aklāk viņš skrien

Taisnīgai atmaksai pretim.

Ierodas Aigists.

AIGISTS

Kas varētu man pateikt, kur ir svešnieki

No Fokīdas, kas ieradušies vēstīt mums,

Ka Orests ratu cīņā galu dabūjis?

Tev, tev es jautāju — jo biji tu mūždien

Pārlieku droša. Tevi tas visvairāk skar,

Visvairāk tu tad zināsi man pastāstīt.

el.“ Es zinu gan — kā varētu es nezināt,

Kāds tuviniekus piemeklējis liktenis!

Ai. Nu runā — kur tad svešzemnieki atrodas?

EL. Tepat. Tos namamāte laipni uzņēma.

Ai. Un vēstī tie, ka viņš patiešām nomiris?

el. Ne tikai vārdiem vien to parādīja šie65 .

Ai. Tad viņš ir šeit, un mēs to varam redzēt jau?

el. Jā, viņš ir šeit, cik neapskaužams ir šis skats!

AI. Pret pašas gribu tu man prieku sagādā.

EL Ja tev te ir kas priecinošs, tad priecājies!

ai. Tad klusēt visiem pavēlu un vārtus vērt,

Lai argieši un mikēnieši šurpu nāk!

Un, ja ir bijis kāds, kas veltām cerībām

Ir gaidījis šo viru, lai tā līķi redz

Un turpmāk maniem laužņiem top viņš paklausīgs!

Tad nebūs man ar varu to pie prāta vest.

EL. Lai noliek, kā tu vēlies! Laiks man mācījis

Uz tiem, kas spēcīgāki, vienmēr pajauties.

Viņa atver vārtus; redzams pārsegts Klitalmnestras

līķis. No pils Iznāk Orests un Pilāds co .

ai. Ai, Zev, šī skata dēļ es daudziem apskaužams,

Bet, ja ir grēks tā teikt, to teicis neesmu.

No sejas segu ņemiet nost, lai raudot es

Par tuvo radinieku varu pasērot!

OR. Tev pašam jāatsedz, jo ne jau man, bet tev

Ir jāredz tas un jāuzrunā bijīgi.

ai. Jā gan, tavs vārds te vietā!

Uz Elektru.

Bet tu ej tūlīt

Un Klitaimnestru, ja tā mājās, aicini!

or. Tev jāmeklē tā nav — tev viņa blakus ir.

Algisls расе) segu.

ai. Ko redzu?

OR. Ko tā iztrūkies? Vai nepazīsti?

ai. Kas tie par ļaudīm, kuru tīklos sagūstīts

Es, nelaimīgais?

OR. Nenojauzdams to, ka dzīvs

Ir tas, par ko tu runāji kā mirušu.

Ai. Ak vai! Nu saprotu, jo tas, kas sacīja

Sos vārdus, var tik Orests būt un cits neviens.

OR. Tāds būdams viszinis, tik dziļi kļūdījies!

ai. Es esmu pazudis. Bet tomēr atjauj man

Kaut dažus vārdus bilst.

EL- Ai, brāli, dievu dēļ,

Neviena lieka vārda neļauj vairs tam teikt!

Kāds labums būs no tā, ja likstā cilvēkam

Uz paša nāves sliekšņa laiku dāvāsim?

To nonāvē tūlīt un iedod kapračiem*17 ,

Jo tiem jau joti sen uz viņu tiesības!

Lai tālu viņš no mūsu acīm prom! Tik tāds

Mans gandarījums būs par ilgām ciešanām.

OR. Atglstam.

Ej ātri iekšā! Vārdiem te vairs vietas nav.

Tev tagad jācīnās par savu dzīvību.

ai. Kam mani iekšā dzīt? Ja darbs tavs tiešām cēls,

Kāpēc tu vairies gaismas? Nonāvē tepat!

OR. Tu mani nerīko, bet ej, kur nokāvi

Reiz manu tēvu — tagad mirsi tu turpat!

AI. Vai tiešām liktenis ir lēmis, ka šim namam

Ir audžu audzēs jāredz Pelopdzimtas posts?

OR. Tavs gals tam jāredz būs — to pareģoju droši.

ai. Sī māksla pareģot no tēva gan tev nav68 .

or. Tu runā pretim pārāk daudz un kavē mūs.

Ej iekšā!

AI. Vadi tu!

OR. Pa priekšu jāiet tev!

ai. Ka neaizbēgu?

OR. Nē, ka neizvēlies pats

Tu savu nāvi — to es piejaut nevaru.

It visiem ļaundariem šāds sods ir jāsaņem!

Kas cilvēcības likumus grib kājām mīt —

Tam mirt! Tad neliešu un neģēļu būs maz.

Aigists Ieiet pili. Visi pārējie seko tam.

KO. Ai, Atreja cilts, kas tu ciešanu daudz

Esi cietusi brīvības vārdā,

Nu beidzot esi pie mērķa!

EIRIPĪDS. MĒDEJA

PERSONAS

AUKLE

AUDZINĀTĀJS

MEDEJA

KREONTS, Korintas valdnieks

AIGEJS, Atēnu valdnieks

JĀSONS

VĒSTNESIS

DIVI ZĒNI, Mēdejas un Jāsona dēli

KORINTIEŠU SIEVU KORIS

Darbības vieta:

Mēdejas mājas priekšā Korintā.

AUKLE

Kaut nebūtu caur Simplegādām1 melnajām

Uz Kolhīdu nekad šī Argo laidusies!

Kaut priede Pēlijkalnā2 nebūtu nekad

Zem cirvja ļimusi un rokās ielikta

Par stūri varoņiem, ko Pelijs sūtīja

Pēc zelta aunādas! Tad mana valdniece

Nekad pie mūriem nepiebrauktu lolkā.

Tur, aklā mīlā degdama pret Jāsonu,

Tā Pelijmeitas kļūt par tēva slepkavām

Tad nepierunātu, šurp arī nebēgtu

Ar vīru, mazajiem. To ļaudis cienīja

Šeit Korintā, kur trimdā viņa apmetās,

It visur uzticīga vīram būdama.

Nav labuma šai pasaulē vairs lielāka

Par to, ja vīrs ar sievu dzīvo saskaņā.

Viss tagad citādi — cieš dziļi viņas sirds,

Jo Jāsons manu kundzi, bērnus atstājis,

Ar pašu valdnieknamu sācis draudzēties —

Kreonta meitu prec, kas valdnieks zemē šai,

Un nelaimīgā Mēdeja ir atstāta.

Tā skaļi kliedz par zvērestiem, kas doti tai,

Tā uzticību, dievu svēto varu sauc

Par liecnieku, kā Jāsons mīlu atmaksā.

Bez ēdiena tā guļ un skumjās dziļi slīgst;

Tai asaras plūst dienu, nakti aumaļām,

Pēc tam kad dzirdēja, ka vīrs to pametis.

Tā acis augšup nepaceļ, kā piekalta

Pie zemes seja tai; ir kurla Mēdeja

Pret draugu mierinājumiem kā viļņos klints.

Tik dažreiz, balto kaklu augšup atmetot,

Pie sevis vien par mīļo tēvu klusu vaid,

Par māju, dzimteni, ko bēgot nodeva,

Tam sekojot, kas viņu tagad nopulgo.

Tik savā nelaimē nu nabadzīte redz,

Cik svarīgi ir dzimto zemi neatstāt.

Tā savus bērnus nīst, vairs negrib redzēt tos —

Man bail, ka viņai ļauns kas prātā neienāk.

Smags raksturs tai — tā necieš apvainojumus.

Es baidos, viņu pazīstot, ka nenotiek

Kas ļauns, ka istabā, kur viņai gulta stāv,

Tā asu dzelzi savā sirdī neietriec

Vai Kreontu un jauno vīru nenodur,

Vēl likstas lielākas uz galvas krādama.

Та drausmīga — nav viegli svinēt uzvaru

Pār to — bez cīņas nepadosies pretniekam.

Ierauga nākam audzinātāju ar bērniem.

Lūk, zēnus redzu es! Tie skriet jau beiguši,

Uz māju nāk. Par savas mātes nelaimi

Nav jausmas tiem. Bērns nedomā par ciešanām.

AUDZINĀTĀJS

Ai, manas kundzes uzticamā verdzene!

Kam viena stāvi tu pie nama durvīm šeit?

Vai pati sev tu savas likstas uztici?

Vai Mēdeja bez tevis viena palikt grib?

A-e. Ai, cienījamais kunga bērnu pavadoni

Ir labiem kalpiem savu kungu ciešanas

Kā pašu nelaime — sirds viņiem krūtīs smeldz.

Tik joti skaudras sāpes mani pārņēma,

Ka pēkšņi vēlēšanās radās atnākt šurp,

Paust debesij un zemei kundzes ciešanas.

A-s. Vai tiešām nabadzīte nav vēl rimusies?

A-e - Tik likstas sākušās. Nav pusceļš noiets vēl.

a-s. Ai, bezprāte! — ja tā par kungiem sacīt ļauts —,

Jo nezina neko par jauno nelaimi.

A-e. Kas, vecais, noticis? No manis neslēp to!

а-*- Nekas gan tāds… Man žēl, ko sacīju nupat.

A-e. Neko no manis neslēp — lūdzos tev no sirds!

Mēs kopā kalpojam. Ja vajag, klusēšu.

A-s. Es šodien garām gāju tur, kur vecie sēž

Un spēlē kauliņus pie svētās Peirēnes3 .

Es klausījos, bet izlikos, ka nedzirdu.

Kāds runāja, ka Krconts, zemes valdinieks,

Šos bērnus līdz ar Mēdeju grib izraidīt

No Korintas. Cik baumas pareizas, cik ne,

To nezinu, bet vēlos, lai tas nenotiek.

A-e. Vai Jāsons atļaus tā ar bērniem rīkoties,

Kaut ķildojas ar viņu māti, Mēdeju?

a-s. par veco mīlu jaunākā ir stiprāka.

Vairs Jāsons nedomā par mūsu ģimeni.

A-e. Mēs bojā aiziesim, ja vecām nedienām,

Kas pārspētas vēl nav, sāk jaunas uzmākties.

a-s. Nav laiks vēl pienācis to ziņot Mēdejai.

Ar prātu mierīgu par visu klusē tu!

A-e. Vai, bērni, dzirdējāt, kāds kļuvis tēvs pret jums?

Es nāvi viņam nevēlu — viņš kungs ir mans,

Bet savējiem viņš pārestību nodara.

A-s. Tas mirstīgiem ir dabā. Tagad atzīsti,

Kd sevi vairāk mil ikviens par tuvāko, —

Cits mēru ievēro, bet cits ir negausīgs;

Lūk, tēvs, lai sievai iztaptu, šos nemīl vairs.

A-e. jūs, bērni, promt Varbūt vēl nokārtosies viss.

Sos pielūko un centies vienus neatstāt,

No sadrūmušās mātes tālāk aizved tos!

Es manīju, ka viņai acis zvēroja —

Ir viņai ļauns kas nodomā. Tā nerimsies,

To zinu, kamēr upuri sev atradīs.^

Tik lai tie būtu naidnieki, ne savējie!

MEDEJA aiz skatuves.

Ai vai!

Ai, nelaime, ai, ciešanas!

AI vai, al vai, lai nāve nāk!

A-e. Bērniņi mīļie, jums māte

Satraukta, sirdī tai īgnums!

Steidzieties ātrāk un dodieties mājās —

Nevajag acīs rādīties viņai,

Sargieties, tuvumā neejiet, bērni!

Bēdziet jo ātrāk no rakstura baismā,

Bēdziet no īgnuma pārņemtās sirds!

Ejiet un steidzieties ātrāk uz māju!

Audzinātājs dodas ar bērniem projām.

Drīz šaušalīgs vaimanu mākonis izaugs

Un pacelsies augšup ar lielāku vētru!

Ko darīs šī niknuma, nemiera pārpilnā sirds,

Kad plosa to negantas mokas?

ME. Ai vai, al vai! Cik nelaimīga es!

Cik asaru, cik moku šausmīgu!

Ai bērni, naida pilnās mates bērni!

Lai nolādēti līdz ar tēvu jus!

Lai bojā aiziet viss šis nams!

A-e. Ai vai, kas jācieš man!

Ko bērni ļaunu dara tev?

Vai bērns par tēva grēkiem atbildīgs?

Kam nīsti tos? Man, bērni, bail par jums!

Ir drausmīga valdnieku kaisle —

Retumis klausa tie citiem, tik pavēl,

Ne labprāt no īgnuma rimstas.

Ar līdzīgiem labāk ir dzīvot —

Es gribētu nosirmot mierīgā dzīvē,

Ne valdnieku spožumā greznā.

Mērenums — jauki Ir sacīt šo vārdu —

Mirstīgiem vēlams visvairāk.

Tas, kas pārsniedz īsto mēru,

Nevar ļaudīm labu nest.

Jo augstāks kāds, jo lielāks posts

Tā ģimenei, kad dievi viņu nīst.

Uznāk korintiešu sievu koris.

KORIS

Es dzirdēju raudam šeit Kolhīdas nabaga meitu,

To dzirdēju saucam. Tā nerimst. Kas noticis, vecā?

Aiz divviru durvīm es dzirdēju kliegšanu skarbu.

Šīs ģimenes likstas man sevišķi rūp,

Jo tā man ir kļuvusi mīļa.

A-e. Nav ģimenes šīs. Te sagrauts ir viss,

Jo Jāsons par sievu ņem valdnieku meitu,

Bet Mēdeja mana skumst kambarī savā.

Draugi ar laipnīgu vārdu

Nespēj vairs sildīt tās sirdi.

ME. ai vai, lai zibens manu galvu ķer!

Ko dzīvē vēl es varu gūt?

Ai vai, lai nāve izbeidz ciešanas,

No nīstām mokām atpestī!

ко. Vai dzirdi, Zeme, gaisma, Zev,

Šīs nelaimīgās sievas

Skumjās vaimanas?

Ai muļķīte, kam tiecies vairs

Uz gultu, liegto tev?

Kam vajag nāvi aicināt?

Ne tās tev jālūdzas!

Ja vīrs tavs citu paņēmis,

Tad velti nedusmo par to —

Zevs taisnīgi tam visu atmaksās!

Kam liet par viru gaužas asaras?

M E- Temīda dižā, Artēmīda cēlā!

Redziet, ko ciešu! Ar zvērestiem svētiem

Nekrietno vīru es sēju pie sevis!

Kaut viņa un līgavas līķi es varētu skatīt,

Kad sagrūtu drupās pār viņiem šī pils!

No viņiem vispirms man šīs ciešanas, mokas!

Ai, dzimtene mana, ai, tēv, bez goda un kauna

Es atstāju jūs, kad nokāvu brāli!

A-e. Vai dzirdat, ko Mēdeja saka? Sī Temīdu piesauc

Par atriebes liecnieci, vareno Zevu,

Ko mirstīgie godā kā zvērestu sargu!

Tik atmaksa liela un drausma

Tās īgnumu apvaldīs sirdī!

ko. Kaut viņa Šurp pie manis nāktu,

Lai dažus vārdus viņai

Sacīt varētu!

Varbūt tai īgno sirdi es

Un dusmas remdētu,

Lai tiem vismaz, kas mī)i man,

Draugs bēdās būtu klāt!

Auklei.

EJ turp un viņu ārā sauc —

Ar laipnību mēs nākam šurp!

Tik ātrāk, kamēr ļauns kas nenotiek —

Jau nelaime pavisam tuvu mums!

A-e. iešu, bet baidos, vai pierunāt spēšu;

Tevis dēļ labprāt es uzņemos pules;

Viņa kā lauvmāte, mazuļus sargot,

īgna pret verdzeni katru, kas viņai

Tuvumā stājas un vēlas ko sacīt.

Gatavie muļķi mums bijuši senči,

Droši bez kļūdas to apgalvot varam;

Dziesmas tie radīja jautrības brīžiem,

Svinīgām dzīrēm un mielastiem grezniem,

Dzīvi lai paši sev darītu jautru.

Taču neviens vēl nav līdzekļus radis

Remdēt ar skaņām un daudzbalsu dziesmām

Mirstīgo briesmīgās mokas, ar kādām

Nāve un likstas mums ģimenes ārda.

Kaut jel jūs cilvēku bēdas un postu

Dziedināt spētu ar dziesmām! Kam velti

Dziedāt, kur galdi ir bagāti klāti?

Lieliskas dzīres jau pašas par sevi

Dod spirgtumu mirstīgo sirdij.

Aukle dodas projām.

ko. Es vaidus un vaimanas dzirdu,

Nopūtas smagas un sūdzības skarbas

Par vīru, kas sarāvis laulības saites.

Viņa sauc Temīdu, Zevtēvam mīļo4 ,

Kas zvērestus sargā un lika tai nakti

Doties uz Hellādas attālo zemi,

Uz šaurumu, jūras sāļainiem vārtiem 3 .

No mājas Iznāk Mēdeja.

ME. Pie jums, ai, korintiešu sievas, iznācu,

Lai mani nerājat! Es zinu cilvēkus,

Ko uzskata par lepniem, jo tie redzami

Ir visiem vai no ļaužu acīm bēg. Bet tie,

Kas necili, tik vienaldzību iemanto,

Jo ļaužu acīs taisnīgs spriedums nemājo:

Vēl nepazīstot kādu, tikai ieraugot,

Jau nīstam to, kaut nav viņš apvainojis mūs.

Kas šeit ir svešs, tam jāpakļaujas pārējiem.

Es neslavēju arī to, kas spītībā

Nav tīkams saviem pilsoņiem aiz muļķības.

Tā negaidītais sitiens mani pārsteidza,

Ka dzīvot netīkas. Nu visam beigas jau,

Nav dzīvei prieka vairs. Ir labāk, mīļās, mirt!

Mans vīrs, kas bij man viss — to labi zināt jūs —,

Visļaunākais no visiem vīriem izrādās.

No visām dzīvām radībām, kas domāt spēj,

Mēs, sievietes, par visām nelaimīgākas.

Vispirms par tīru zeltu vīrs mums jānopērk,

Bet sevi viņam atdodam par verdzeni:

Lūk, šis par pirmo ļaunumu ir ļaunāks vēl.

Bet galvenais ir tas, vai viņš ir krietns vai ļauns,

Jo negods liels ir sievietei, kad jāšķiras,

Bet precinieku viņa nevar noraidīt.

Nu sievietei, kad ienāk jaunā ģimenē,

Kur viss tai svešs, ir jāzīlē, kaut neprot to,

Ar kādu vīru viņai gulta dalāma.

Ja viss nu tomēr viņai veicas laimīgi,

Ja vīrs bez kurnēšanas savu jūgu nes,

Tad esam laimīgas; ja ne, tad labāk mirt!

Kad vīrietim ir apnikusi ģimene,

No mājām iziet viņš un remdē īgnumu

Pie kāda paziņas vai draugu pulciņā,

Bet mums tik vienam vīram acīs jāskatās.

Tie saka mums, mēs droši sēžot istabā

Aiz vīriešiem, bet šie, lūk, šķēpus vicinot.

Cik muļķīgi! Es trīsreiz labāk cīnītos

Aiz vairoga kā vienreiz bērnu dzemdētu!

Bet jūsu stāvoklis nav līdzīgs manējam:

Jums tēva mājas, dzimtene un pilsēta,

Ir skaista dzīve jums un labas draudzenes.

Es vientuļa, man svešā zemē jādzīvo;

Vīrs atstājis, no Kolhīdas šurp atrautu;

Nav mātes šeit, nav brāļa man, neviena nav,

Pie kā es glābties varētu pret negaisu!

Tik vienu lietu tagad gribētu no jums:

Ja iespēja vai līdzeklis kāds radīsies,

Kā savam vīram atriebties par ciešanām,

Tā jaunai līgavai un viņas tēvam ar,

Tad klusējiet! Mēs, sievas, esam bailīgas,

Maz cīņai derīgas, no šķēpa baidāmies.

Bet, ja mēs apdraudētas savā laulībā,

Tad asinskārīgākas nav par sievieti.

KORA vadītāja

Tā darīšu. Ir pamats vīram atriebties,

Ak, Mēdeja! Par tavām bēdām nešaubos.

Tur redzu Kreontu, šīs zemes valdnieku.

Viņš nāk, lai jaunos lēmumus tev vēstītu.

Sardzes pavadībā ierodas Kreonts.

KREONTS

Ai, Mēdeja, kam sirds par vīru īgusi,

Tev atstāt pavēlu šīs zemes robežas

Un abus bērnus tūdaļ trimdā līdzi ņemt!

Jel pasteidzies! Es pilī neatgriezīšos,

Pirms nebūšu no zemes tevi padzinis.

ME. Ak vai! Nu neglābjami bojā jāiet man!

Jau visas buras uzvilkuši naidnieki,

No vajātājiem man vairs patvēruma nav.

Kreonlam.

Vēl gribu vaicāt tev, kaut pazemota es:

Kāpēc tu mani izraidi no zemes šīs?

KR. Es baidos — netaisos tev savas bažas slēpt —,

Ka ļaunu manai meitai vari nodarīt.

Daudz iemeslu, kas attaisno šīs aizdomas:

Daudz viltību un burvestību zini tu,

Par pazaudēto vīru esi satraukta.

Es esmu dzirdējis, tu draudot atriebties

Man pašam, līgavainim, arī līgavai,

Un uzmanos, lai briesmām priekšā aizsteigtos.

Lai mani labāk tagad ienīst Mēdeja

Kā vēlāk savu labsirdību nožēlot.

ME. Vai man!

Ne tikai tagad vien, bet daudzkārt, Kreont, man

5ī slava kaitēja un bēdas radīja.

Ja vīrs patiesi apzinīgs un saprātīgs,

Viņš savus bērnus pārāk gudrus nemācīs.

Tik bezdarbību kaimiņi tiem pārmetīs,

Jo gudrība tik ļaužu naidu izraisa.

Kad jaunu gudrību tu muļķiem atklāsi,

Tik nederīga nelgas slavu iegūsi.

Ja ļaudis uzskata, ka prāta vairāk tev

Kā tam, kas iedomājas gudrs, tu bīstams šķiet.

Es pati piedzīvoju tādu likteni:

Ar gudrību es dažiem šķitu nīstama,

Bet citiem kūtra, atkal citiem otrādi,

Un dažiem skarba. Pārāk gudra neesmu!

No manis baidies tu, ka tev kas nenotiek!

Nav tiešām tā, no manis, Kreont, nebīsties!

Pret varas vīriem cīņā doties drosmes trūkst.

Ko man tu darījis? Tam meitu atdevi,

Kas sirdij patika — es vīru ienīstu —,

Un tu, man liekas, dari visai prātīgi.

Es tavus panākumus apskaust nevēlos,

Lai precas viņi laimīgi! Tik ļaujiet man

Sai zemē dzīvot vēl! Kaut esmu atstāta,

Es klusēšu un stiprākajiem pakļaušos.

KR. Šos laipnos vārdus dzirdēt tīkami; tik bail,

Ka sirdī tev pret mani ļauni nodomi.

Lūk, tāpēc mazāk vēl kā agrāk ticu tev.

No īstiem karstgalvjiem daudz vieglāk sargāties

Kā tiem, kas ļaunas domas slēpu perina.

Ej ātrāk prom! Vairs vārdus vējā nekaisi!

Tā esmu nolēmis. Nekāda viltība

Šeit palikt nelīdzēs. Tu mana naidniece!

Mēdeja apkamp] Kreonta ceļus.

ME. pie ceļiem krītu — žēlo jaunā pāra dēļ!

KR. Ir velti runāt vairs. Uz mani neceri!

ME. Tu mani padzen, noraidi šo lūgumu?

KR. Man savējie daudz tuvāki par Mēdeju.

ME. Ai dzimtene, cik ļoti tevis ilgojos!

kr. Pēc ģimenes man dzimtene ir dārgākais.

ME. Ai vai, par lāstu tik ir mīla mirstīgiem!

KR. Tas atkarīgs no tā, kā liktenis to lemj.

mE. Zev, sodi to, kas vainīgs manās ciešanās!

KR. Prom, neprātīgā sieva, mani nemoki!

ME. Es tā, kas ciešu! Nevajag vairs ciešanu!

kr. Ar spēku tevi mani kalpi izvadīs.

ME. Tik tā tu, Kreont, nedari, to lūdzu esi

KR. Vai tiešām, sieva, mani mierā neliksi?

ME. Es trimdā aiziešu — to grozīt nelūdzu.

KR. Bet kāpēc pretojies un zemi neatstāj?

ME. Tik vienu dienu vēl man atļauj palikt šeit,

Lai varu apdomāt, uz kurieni man bēgt,

Kā rūpēties par savu dēlu likteni,

Jo tēvs par saviem bērniem nedomā nemaz.

Tu viņus pažēlo, jo bērni ari tev

Ir dzimuši. Pret viņiem esi žēlsirdīgsl

Par sevi rūpju nav, ja trimdā jāiet būs;

Es tikai nelaimīgos bērnus apraudu.

KR. Vismazāk mani var par nežēlīgu saukt;

Aiz līdzcietības daudz ko esmu zaudējis.

Kaut atzītu, ka nepareizi rīkojos —

Lai notiek tā, kā vēlies tu! Tik brīdinu:

Ja rītdien saules stars vēl sastaps tevi šeit

Ar taviem abiem dēliem zemes robežās,

Ar nāvi tevi sodīšu! Tas notiks tā!

Ja vajadzīgs, vēl vienu dienu paliec šeit,

Jo ļauna nespēsi šai dienā nodarīt.

Kreonts aiziet sardzes pavadība.

KO. Ai vai, cik drausmas tavas ciešanas!

Kurp doties tev? Pie kā

Būs patvērums? Kur zeme,

Māja tā, kas tevi glābs?

Kāds dievs, ai, Mēdeja, ir tevi

Bēdu atvarā dzinis!

ME. No visām pusēm briesmas draud — kas var to liegt?

Bet tā vis nebeigsies, to nedomājiet jūs!

Vēl pārbaudījumi šim jaunam pārim būs

Un viņas vecākiem ne mazums rūgtuma.

Vai domājat, ka kādreiz viņam glaimotu

Bez kāda nolūka un kādas viltības?

Tam vārdu nebilstu, to rokām neskartu!

Tik tiešām Kreonts savā prātā apmāts bij,

Man dienu palikt atļaudams, kaut varēja

No savas zemes mani tūdaļ izraidīt

Un izjaukt manus nodomus. Šai dienā pat

No maniem ienaidniekiem trīs par līķiem kļūs —

Šās tēvs, mans vīrs un viņa jaunā līgava.

Ir ceļi dažādi, kā gāzt šos pazemē,

Bet, kādu Izraudzīt no tiem, vēl nezinu:

Vai liesmām pili aprīt ļaut, kur jaunie guļ,

Vai pēkšņi krūtīs ietriekt aso zobenu,

Pie viņu gultas piezogoties klusītēm?

Par vienu šaubos vēl: ja mani satvertu,

Kad pilī ielavos, lai viņiem atriebtos,

Par manu nāvi naidnieki tik ņirgāsies.

Nē, taisnais cejš vispareizais, to atzīstu

Par labāko. Ar indi viņus nobendēt!

Lai notiek tā!

Lūk, viņi miruši!… Kas pieņems mani tad?

Kur atradīsies tāda pilsēta un draugs,

Kas durvis vajā vērs un mani pasargās?

Man tāda nav! Vēl īsu brīdi gaidīšu:

Ja patvērums kāds drošs aiz sienām radīsies,

Ar viltu paslepu tad viņus nāvēšu.

Ja padzīs mani liktenis no šejienes,

Es tveršu zobenu, kaut būtu jāmirst man,

Tiem pēkšņi uzbrukšu un viņus noduršu.

Es zvēru, minot valdinieci Hekati —

To godāju kā savu labo palīdzi6 ,

Kas svēti sargā manu mājas pavardu —,

Neviens man sirdi neievainos nesodīts!

Es dzīres rūgtum rūgtas sataisīšu tiem,

Lai rūgtas kāzas šiem un mana trimda kļūst!

Lai notiek! Savas zināšanas lietā liec

Un visu burvestības spēku parādi!

Uz drausmo mērķi trauc! Sirds, drosmi nezaudē!

Tik daudz tu cietusi! Lai tevi neapsmej

Kāds Sīsifdzimtas pēcnācējs7 , kas radojas

Ar Jāsonu, ai, Saules dieva pēctece8 !

Tik esi prātīga un neaizmirsti to:

Mēs, sievas, labus darbus darīt neprotam,

Bet visa ļauna radītājas veiklākās.

ко. Augšup tek svēto ūdeņu straumes9 ,

Taisnība samīta, apgāzts viss apkārt.

Vīrieši tagad tik krāpnieki vairs —

Zobojas viņi par zvērestiem svētiem.

Ļauna slava man vērtīsies uzslavā,

Atzinība sievietēm tuvosies,

Pārmetumi tad neķers vairs tās.

Dzejnieki senie dziedāt vairs nevarēs

Dziesmas par sieviešu krāpīgo prātu 10 .

Apollons, dzejnieku iedvesmes dievs,

Nav mums mācījis skandināt liru,

Citādi es par vīriešiem dziedātu,

Garā gadu rinda tad stāstītu

Daudz par mums un vīru likteņiem.

Atstājusi sava tēva mājas,

Mīlas kaislē degot, dvīņu klintīm11

Cauri traucies. Tagad dzīvo

Svešā zemē tu bez vīra,

Laulība tev zudusi,

Beztiesīgā trimdiniece

Padzīta no zemes šīs.

Zvērests svētais samīts grieķu zemē,

Uzticība aizlaidusies mākoņos.

Nelaimīgā, nav tev mājas,

Kur tu mokās vari glābties!

Cita lepna valdiniece,

Tevi ārā dzinusi,

Rīkojas, kā tīkas tai.

Ierodas Jāsons.

JĀSONS

Ne šodien pirmoreiz, bet daudzkārt atzinu,

Ka aklas dusmas bieži liktenīgas mums.

Tu varētu šai namā dzīvot mierīgi,

Ja labprāt pakļautos šās zemes valdniekiem.

Par bezprātīgām runām tevi izraida.

Man, protams, nerūp tas, ko tu šeit skandini,

Ka Jāsons ļaunākais no visiem vīriešiem.

Pēc visa tā, ko runāji par valdniekiem,

Ir labi, ka ar trimdu vien tu sodīta.

Es centos viņa satraukumu remdināt

Un vēlējos, lai tu šai namā paliktu,

Bet neesi tu gudra — zemes valdniekus

Tu nozākā. Lūk, tāpēc tevi izraida.

Tik nedomā, ka atteicos no mīļajiem:

Par tevi, sieva, rūpēdamies atnācu,

Lai trūkumu ar bērniem trimdā neciestu,

Bez naudas paliekot. Daudz likstu dažādu

Tev trimdā radīsies. Kaut nīsti Jāsonu,

Nekad es nevarētu ļaunu vēlēt tev.

ME. Tu nelieti! Nav cita vārda lūpās man,

Kā tavu gļēvulību labāk apzīmēt!

Tu atnāci, kaut tevi ienīstu no sirds!

Nav drosme tā, nav vīrišķības pazīme

Tiem acīs rādīties, kam pāri darīji,

Bet nekaunība gan, kas ļaužu netikums

Vislielākais. Tak labi tas, ka atnāci.

Vismaz nu savu sirdi varu atvieglot

Un tevi rāt, lai klausoties cieš tava sirds.

No paša sākuma es sākšu valodu:

Es tevi izglābu, to zina hellēņl,

Kas līdzās tev uz Argo kuģa bijuši,

Kad tevi sūtīja tos vēršus savaldīt12 ,

Kas liesmu dveš, un nāves laukā sēklu mest.

To pūķi briesmīgo, kas, saritinājies

Uz zelta aunādas, to modri sargāja,

Es nokāvu13 , tev dzīves gaismu atdevu.

Pat tēvu nododot un savu dzimteni,

Uz Iolku pie Pēlij kalna atnācu

Ar tevi kopā es aiz mīlas neprāta.

No paša meitu rokas nāvē briesmīgā

Mirt liku Pell jam, tev briesmas novēršot.

Lūk, nelieti, ko tavā labā veikusi I

Tu mani tomēr atstāji un citu ņem,

Kaut esi bērnu tēvs. Ja tev to nebūtu,

Tad saprast varētu, ka citu izvēlies.

Tu lauzi zvērestu un domāji, man šķiet,

Ka toreizējie dievi tagad nevalda,

Ka jauni likumi nu ļaudīm noteikti,

Jo atzīsti — man lauzis doto zvērestu!

Lūk, roka šī, ko bieži spiedi savējā!

Lūk, ceļi, ko tu apgānīji, skardams tos!

Ai, nekrietnais, tu mani vīli cerībās!

Bet tomēr vēlos kā ar draugu parunāt,

Kaut laba gan no tevis neceru neko.

Lai ar! Šie jautājumi tevi apsūdzēs:

Uz kurieni nu doties man? Pie tēva turp,

Uz dzimteni, ko nodevusi tevis dēļ?

Pie nelaimīgām Pelijmeitām, vai? Jā gan,

Pie pavarda tās mielos tēva slepkavu!

Es sanīdos ar tiem, kas mīļi dzimtenē,

Un apvainoju tos, kam pāri nodarīt

Es nedrīkstēju. Tevis dēļ tiem naldnlece!

Par to tu padarīji mani laimīgu

Starp grieķu sievietēm! Cik tagad esi gan

Tu labs un uzticams pret mani, nabadzi,

Kad trimdā mani izraida no zemes šīs

Bez draugiem, vientuļu, ar bērniem atstātiem!

Patiešām liela slava jaunam vīram būs,

Ja ubagos ar bērniem viņa glābēja!

Ai, Zev, ja mirstīgos tu esi mācījis,

Kā īstu zeltu atšķirt var no viltotā,

Tad kāpēc zīmi tiem tu miesā neiespied,

Lai nekrietno ikviens no tās var saskatīt?

к. v. ir dusmas nesamierināmas, šausmīgas,

Tiklīdz kā tuvinieki ķildā iedegas.

JA- Man vajadzēs, šķiet, labam runātājam būt.

Kā stūrnieks vērīgs buras nolaidīšu es,

Lai paglābtos no skarbu vārdu negaisa.

Par augstu savu palīdzību vērtē tu:

Tik Kiprīda starp dieviem un starp cilvēkiem

Šai braucienā no briesmām mani paglāba.

Tu labi saproti — bet nebūs tīkami

To uzklausīt —, ka Erots tevi piespieda

No nāves mani Izglābt šautrām trāpīgām.

Šo lietu nevēlos tik sīki iztirzāt —

Lai ko tu darīji, par labu nāca viss.

Par to, ka mani glābi, vairāk atmaksāts,

Kā devusi; to tūdaļ izklāstīšu tev.

Vispirms tu tagad nedzīvo vairs barbaros,

Bet Hellādā, kur visur valda taisnība

Un likumi, ne patvaļa un rupjais spēks.

Par gudru tevi visi grieķi atzina,

Tu kļuvi slavena. Ja tālā nostūrī

Tu dzīvotu, par tevi miņas nebūtu.

Ko palīdz tas, ja mantnīcā man spožais zelts

Vai skaistāk dziedu es par pašu Orfeju u ,

Ja manu dzīvi slava nevar vainagot?

Par sevi, protams, runāju tik tāpēc vien,

Ka ķildoties ar mani pati iesāki.

Ja precības ar valdniekmeitu pārmet man,

Tad saku tev, ka, pirmkārt, gudri darīts tas

Un, otrkārt, godprātīgi, beidzot, ka es tavs

Un manu bērnu draugs.

Mēdeja ar žestu Izrāda sašutumu.

Tik esi mierīga!

Kad ierados no Iolkas uz šejieni,

Sev līdzi vilkdams likstas nepārvaramas, —

Vai varēja ko labāku vēl izdomāt

Šis trimdinieks, kā karaļmeitu apprecēt?

Tu domā tā, ka esi apnikusi man,

Ka es pret citu sievu kaislē iededzies,

Ka savus pēctečus tik cenšos pavairot.

Man diezgan bērnu jau, par to es nesūdzos.

Visvairāk gribēju, lai labi klātos mums,

Lai trūkums nenomāktu mūs — es zinu to,

Ka nabadzīga vīra draugi projām bēg —,

Lai bērni aug, kā mūsu kārtai piederas.

Es gribēju vēl brāļus taviem dēliem dot,

Tos audzēt vienā ģimenē un līdzīgi.

Tā gūtu laimi mēs. Kam vairāk bērnu tev?

Bet tomēr tie, kas piedzims otrā laulībā,

Par atbalstu kļūs šiem. Vai man nav taisnība?

Tu teiktu «jā», ja greizsirdīga nebūtu.

Jūs, sievas, domājat, ka panākts jau it viss,

Ja laulībā nekādu sarežģījumu.

Bet, ja tai kāda liksta uzbrūk, viss ir beigts

Un labākais un tīkamākais nīstams kļūst.

Ja bērni rastos pasaulē kā citādi

Un sievu dzimuma pavisam nebūtu,

Tad ļaudis neciestu nekādas mokas vairs,

к. v. Tu, Jāson, esi nepārspējams runātājs!

Man tomēr jāiebilst — tik ļaunā neņem to:

Nav pareizi, ka savu sievu atstāji.

ME. Es spriežu citādi kā vairums cilvēku.

Man šķiet, ka nelietis, kas gudri runāt prot,

Ir pelnījis par citiem sodu bargāku.

Ar vārdiem tāds prot netaisnību labi slēpt;

Viņš ļaunus ceļus iet, bet gudrības tam trūkst.

Ar skaistām frāzēm mani neapvārdosi —

Viens vārds, un tevi tūdaļ atspēkošu es!

Ja godīgs būtu, tad gan vajadzēja tev

Šīs laulības ar mani pārrunāt, ne slēpt.

JA. Tu manus plānus atbalstītu lieliski15 ,

Ja savu nodomu tev iepriekš atklātu,

Jo tagad pat vēl sirdī dusmas nerimstas!

МП. Ir velti liekuļot. Tu cita baidījies —

Ar svešnieci tev netīk mūžu nodzīvot16 .

JA. Tad zini — ne jau citu sievu kārodams,

Ar karaļmeitu precējos, kas tagad man,

Bet tevi izglābt gribēdams, kā sacīju,

Un dēliem karaliskus brāļus radīdams,

Kas būtu visai ģimenei par atbalstu.

ME. Man bagātas un skumjas dzīves nevajag,

Es laimes nealkstu, kas manu sirdi kremt.

JA. Ko citu vēlies gan, tad būsi gudrāka:

Lai labums tev par ļaunu neliekas nekad

Un savu laimi nesauc tu par nelaimi!

ME. Tu zobojies. Tev pajumte nav jāmeklē.

Es tā, kas pamesta, man trimdā jādodas.

JA. Tā pati gribēji — par citiem nesūdzies!

ME. Vai apprecējusies es tevi atstāju?

JA. Tu bieži valdniekus ar lāstiem apkrāvi.

ME. Es ari tavam namam lāstu nesīšu.

JA. Par to ar tevi turpmāk runāt nevēlos.

Bet, ja tu vēlētos, lai savus bērnus es

Un tevi trimdā atbalstu ar līdzekļiem,

Tad saki to! Ar pilnu roku sniegšu tos,

Pat draugiem ieteikšu par tevi rūpēties.

Nav, sieva, prātīgi no tā tev atteikties!

Tu vairāk iegūsi, ja rimsies īgnums tavs.

ME. Ne tavu draugu palīdzību vēlos es,

Ne tavas balvas pieņemšu — tās paturi!

Bez labuma ir ļauna vīra dāvana.

JA. Par lieciniekiem šeit es dievus piesaucu,

Ka tev un taviem bērniem gribu palīdzēt,

Bet to tu nevēlies; ar skarbu spītību

Tu draugus noraidi, sev jaunas likstas krāj.

Jāsons aiziet.

ME. Nu ej, sirds ilgojas tev jaunās līgavas,

Jo sen jau savas mājas esi atstājis!

Ej kāzas rīko drīz! Varbūt — lai dievi dzird!

Vēl nožēlosi kādudien šīs laulības!

ко. ja kādu pārvar mīlas kaisles tvans,

Tas laupa viņam slavu, tikumu;

Ja Kiprīda mums liegu prieku sniedz,

Tad dieves nav par viņu labākas.

No zelta stopa šautras neraidi17 ,

Kas, mīlas ilgās mērktas, sāpes nes!

Lai vesels prāts nekad mūs neatstāj,

Sī dievu dāvana vislabākā!

Lai dieve pasargā no ķildām mūs,

Pret citiem vīriem mīlu neiededz,

Lai balsta miermīlīgas ģimenes

Un gudri izšķir sievu likteni!

Al, dzimtenes zeme, ai, ģimene mana,

Es negribu šķirties nemūžam no tevis,

Ciest nelaimes sūras un postu diendienā,

Ar nopūtām smagām tik mocībās dzīvot!

Mirt vēlētos labāk kā dzīvi beigt trimdā.

Nav pasaulē lielākas likstas nevienas

Kā pazaudēt mījoto dzimtenes zemi.

Mēs redzam to pajas, ne citi to saka, —

Nav pilsētas tādas, nav drauga neviena,

Kas žēlotu tevi šais drausmīgās mokās.

Lai pazūd bez nožēlas cietslrdis ļaunais,

Kas tuvākos cilvēkus nevēlas cienīt,

Kas liedzas ar laipnību atvērt tiem sirdi!

Mēs negribam tādu nemūžam par draugu.

Ierodas Aigejs ar pavadoņiem.

AIGEJS

Lai prieks tev IS , MēdejaI Šāds ievadījums mums

Ir labākais, kā savus draugus sveicināmi

ME. Prieks arī tev, ai, gudrā Pandīona dēls 19 1

No kurienes šai zemē, Algej, atnācis?

ai. No Delfu senā orākula atgriežos.

ME. Kam devies tu uz zemes nabu viedīgo20 ?

ai. Lai taujātu, vai lemti man ir pēcteči.

ME. Mans dievs, vai tiešām esi tu bez bērniem vēl?

ai. Kāds naidīgs dievs tā nolēmis — man bērnu nav.

ME. Tev sieva ir? Jeb neprecējies esi tu?

ai. Ir Himenajs šīm saitēm mani sējis sen.

ME. Ko atbildēja Apollons par pēctečiem?

ai. Tas pārāk gudri bija manam saprātam.

ME. Vai dieva orākulu drīkstu zināt es?

AI. Jā gan, tik gudram cilvēkam tas saprotams.

ME. Ko orākuls tev vēstīja? Jel saki to!

ai. Lai ādas maisa galu neatraisot, pirms —

ME. Ko darīt tev vispirms? Uz kurieni tev Iet?

ai. Pirms nebūšot vēl tēva mājā pārnācis.

ME. Ar kādu nolūku šurp esi ieradies?

ai. Netālu Pitejs21 , slavens valdnieks Troizēnā.

ME. Kā ļaudis runā, dievbijīgs šis Pelopīds22 .

AI. Tam dieva zintējumu gribu pastāstīt.

ME. Šim vīram tādās lietās liela pieredze.

AI. No visiem maniem viesiem viņš vlstīkamais.

ME. Lai izdodas! Tev panākumus novēlu!

ai. Kas tas? — Tev saraudātas acis, bāls tavs vaigs!

ME. Mans vīrs no visiem vīriem Ir pats ļaunākais.

ai. Ko saki tu? Teic skaidri savas bēdas man!

ME. Bez kādas vainas Jāsons dara pāri man.

AI. Kā viss tas noticis? To skaidrāk pastāsti!

ME. Viņš citu sievu paņēmis par saimnieci.

AI. Tā nedrīkstēja darīt viņš. Tas kauna darbs.

ME. Jā gan, viņš nievā mūs, kaut agrāk mīlējis.

ai. Vai citu Jāsons mīl? Vai apnikusi tu?

mē. Bez prāta iemīlējies, pamet savējos.

ai. Ja Jāsons tiešām tāds, lai dievi soda to!

ME. Ar valdnieku viņš saradoties tīkoja.

ai. Man pastāsti — kas viņam savu meitu dod?

ME. Pats Kreonts tas, kas tagad valda Korintā.

Ai. Ai, Mēdeja, nu tavas skumjas saprotu!

ME. Pagalam es — no zemes mani izraida!

ai. Kas izraida? Arvien vēl jaunas likstas tev!

ME. No savas zemes Kreonts mani padzīt grib.

ai. Vai Jāsons tevi neaizstāv? — Kāds zemiskums!

ME. Viņš vārdos aizstāv gan, bet sirdī vēlas to.

Metoties pie Aigeja kājām.

Es lūdzu sirsnīgi, tev vaigu skardama23 ,

Pie kājām krizdama un apkampdama tās:

Jel žēlo, žēlo nelaimīgo sievieti,

Bez pajumtes šo trimdinieci neatstāj,

Pie sevis mani ņem un sava pavarda!

Tad dievi tavu vēlēšanos izpildīs,

Tev bērnus dos, pats mirsi laimīgs vecumā.

Tu pats vēl nezini, cik ļoti veicies tev.

Es palīdzēšu tev par bērnu tēvu kļūt —

Šim nolūkam es zinu drošus līdzekļus.

al So labvēlību tev aiz daudziem iemesliem

Es gribu parādīt: vispirms aiz bijības

Pret dieviem, otrkārt, bērnu dēļ, ko soli man;

Par tiem es visu mūžu esmu domājis.

Tā esmu nolēmis: kad nāksi Atēnās,

Kā viešņu tevi savā namā uzņemšu.

Tev tomēr, sieva, gribu vēl ko paskaidrot:

No zemes šīs es tevi aizvest nevēlos;

Ja atnāksi uz Atēnām, tad apsolu

Tev drošību un citam tevi neizdot.

Bet tomēr pati no šīs zemes projām ej,

Jo nevēlos es draugu priekšā vainīgs būt.

ME. Lai notiek tā! Ja tu man dotu zvērestu,

Ka vārdu turēsi, tad būšu mierīga.

Ai. Vai tu man netici? Par ko tu šaubies vēl?

ME. Es ticu tev, bet Pelijdzimta mani nīst

Un Kreonts ar. Ja zvērests tevi saistītu,

No savas valsts tu mani aizvest neļautu.

Tik vārdos salīgstot bez dievu zvērestiem,

Tu vari piekāpties pret sūtņa prasībām

Un mani upurēt: es vāja sieviete,

Bet viņi valdniekdzimtas ir un bagāti.

ai. Patiešām, sieva, tālredzīga esi tuF

Bet, ja tu vēlies tā, es zvērēt neliegšos.

Ar šādu ieganstu man tavus naidniekus

Būs vieglāk noraidīt — tad būsi drošībā.

Sauc dievus man, pie kādiem lai es zvēru tevi

ME. Pie pašas Gajas, vecātēva Hēlija,

Pie visu lielo dievu saimes apzvēri!

ai. Jel teic — ko vajag darīt man, ko nedarīt?

МЁ. No savas valsts tu mani nepadzen nekādi

Ja kāds no ienaidniekiem mani pieprasīs,

Tu mani neizdod, līdz kamēr esi dzīvs.

ai. Lai pati Gaja, Hēlijs spožais, liecnlekl

Un visi dievi: savu vārdu turēšu.

ME. Bet ko tu cietīsi, ja vārdu lauzīsi?

ai. Būs sods kā visiem tiem, kas pārkāpj zvērestu.

ME. Tad laimīgs ej! Viss nokārtojies teicami.

Drīz būšu tavā pilsētā, kad paveikšu,

Kas prātā man, un sasniegšu, ko vēlējos.

ко. Lai Majas dēls24 , kas ceļotāja sargs,

Uz mājām tevi pavada!

Lai viss tev izdodas,

Ko esi vēlējies, —

Mēs tevī redzam cēlu cilvēku!

ME. Ai, Zev, ai, Zeva Dike25 , spožais Saules dievs!

Drīz gavilēšu es pār saviem naidniekiem —

Tas ceļš, uz kura Izgāju, dos uzvaru.

Ir cerība par visu viņiem atmaksāt.

Šis vīrs, kad sirds man izmisumā sāk jau gurt,

Kā osta vētrā rādās maniem nodomiem.

Pie krasta šā es kuģa virvi piesiešu,

Tiklīdz es nākšu cietoksnī pie Pallādas26 .

Nu visus savus nodomus jums atklāšu,

Jel uzklausiet, kaut mani vārdi skarbi būs!

Pie Jāsona es kādu sievu sūtīšu

Ar lūgumu, lai tas pie manis ierodas.

Kad atnāks viņš, es laipni runāšu ar to

Un sacīšu, ka viss ir tagad kārtībā,

Lai viņu ņem, kaut viņas dēļ es atstāta,

Ka izdevīgi tas un labi pārdomāts.

Es lūgšu atļauju, lai bērnus atstāj šeit,

Ne tādēļ gan, lai pamestu tos Korintā,

Lai mani Ienaidnieki ņirgātos par tiem,

Bet viņu dēļ lai karaļmeita bojā iet!

Ar krāšņām dāvanām es viņus sūtīšu

Pie līgavas, lai viņa neizraida tos,

Ar smalku tērpu un ar zelta vainagu.

Kad viņa rotas ņems un tās ap sevi liks,

Tā drausmā nāvē mirs un tas, kas viņu skars, —

Ar tādām indēm saindēšu dāvanas!

Šeit varētu patiešām tālāk nerunāt.

Es drebu jau par to, kāds darbs no brīža šā

Vēl darāms man — es bērnus savus nokaušu!

Neviena tāda nav, kas viņus varēs glābt!

Kad izpostīšu visu viņa ģimeni,

So zemi, kurā dārgos bērnus nokāvu,

Es, nozieguma sloga mākta, atstāšu.

Es neļaušu par sevi viņiem ņirgāties.

Lai tā! Kāds labums dzīvot vēl? Nav dzimtenes,

Nav ģimenes, kur savās bēdās patverties.

Es kļūdījos, kad tēva namu atstāju,

Sā grieķa pļāpām glaimīgajām noticot.

Ar dieva palīgu es viņu sodīšu —

Nekad tam dēlus neredzēt, ko dzemdēju,

Nekad šī jaunā sieva citus pēctečus

Vairs viņam neradīs — no manām indēm drīz

Šī ļaunā sieva ļaunā nāvē nobeigsies!

Lai neteic kāds, ka esmu gļēva, bailīga

Vai lēnīga, — pavisam citāds raksturs man —,

Es drausma naidniekam, pret draugiem laipnīga.

Ir liels un slavens tādu ļaužu liktenis,

к. v. Bet, tā kā atklāji mums savus nodomus,

Tad cilvēcības vārdā, labu vēlot tev,

No šāda soļa tevi gribam atrunāt.

ME. Tā darīšu. Jums piedodams, ka spriežat tā.

Ko esmu cietusi, to nepārcietāt jūs.

к. v. Kā, sieva, drīkstēsi pret bērniem roku celt?

mE. Ar to es vīram dziļi sirdī cirtīšu.

K - V. Tad kļūsi nelaimīgākā no sievietēm!

ME- Lai būtu tā! Ir vēlu dot man padomus.

Auklei.

Tu pasteidzies un ataicini Jāsonu!

Līdz šim it visur uzticīga biji man:

Neko tu neizpaud, ko esmu lēmusi,

Ja mani mīli tu un esi sieviete.

Aukle aiziet.

ко. Ai, senlaikus laimīgie Erehtejdēli27

Un mūžīgi laimīgo dievību bērnil

No avotiem dzidriem šai svētajā zemē

Jūs guvuši dievišķas gudrības slavu.

Jūs staigājat allaž ar priecīgu prātu

Bez rūpestiem mirdzošā ētera spilgmē;

Tur Harmonija28 , gaišmate cēlā,

Reiz mājokli dāvāja deviņām mūzām.

Te Kiprīda iesmēla tīkamo valgmi

No brīnišķās Kēfisas29 mīlīgiem viļņiem —

Tā ļaudis stāsta — un apdvesa laukus

Ar vieglinās vēsmiņas plūstošo elpu.

Tur, vīdama cirtainos matos ap galvu

Sev smaržīgās rozes, tā Erotus30 sūta,

Lai prātam par palīgiem būtu ik dienas

Un līdzās atrastos cildenos darbos.

Kā spētu šie ūdeņi svētie,

šī zeme, šī pilsēta mīļā

Vēl uzņemt pie sevis to māti,

Kas stājusies slepkavas lomā

Un cēlusi rokas pret bērniem?

Jel domā, ko gribi tu darīt,

Jel domā, kam dzīvību laupīt!

Mēs visas tev kopīgi krītam

Pie ceļiem un sirsnīgi lūdzam —

Jel saudzē šos mīlīgos bērnus!

Kur ņemsi tu drosmīgu prātu,

Kā drīkstēsi ieroci pacelt?

Vai nedrebēs sirds tev un roka,

Šo drausmīgo nodomu veicot?

Kā, ieraugot mīluļus savus,

Tu varēsi asaras valdīt,

Kad saļims tie asiņu peļķē?

Ja kritīs tie ceļos pie tevis,

Tu nespēsi atvairīt viņus

Un dunci šo asinīs gremdēt.

Ierodas Jāsons ar aukli.

Šurp nāku aicināts. Kaut mani ienīsti,

JA. Es nevarēju noraidīt šo lūgumu.

Nu klausīšos, ko vēl no manis vēlēsies.

ME. Es lūdzu, Jāson, aizmirst to, ko sacīju!

Tev vajadzētu piedot manus untumus,

Jo agrāk sirsnīgi viens otru mīlējām.

Pēc mūsu sarunām es visu apsvēru

Un sevi norāju: kāds bezprāts, mujķe, tas!

Tu nīsti tos, kas tikai labu vēlēja!

Kāpēc tu sacelies pret zemes valdnieku,

Ar vīru naidojies, kas dara labu tev,

Kad karaļmeitu prec un taviem dēliem vēl

Grib brāļus dot? Vai labāk dusmas neatmest?

Ko iedomājies tu, ja dievi vēlīgi?

Vai pašai bērnu nav? Vai neapzinies to,

Ka trimdiniece esi tu, kam draugu trūkst?

To visu apsverot, es beidzot sapratu,

Ka muļķe bijusi un velti dusmojos.

Par labu tavu soli tagad atzīstu,

Kad stājies jaunā laulībā. Es muļķīte!

šai pasākumā piedalīties bija man,

Tev palīdzēt un veicināt šo laulību,

Ar prieku tavai izredzētai pakalpot.

Bet esam, kādas esam, — ļaunas neteikšu,

Tik sievietes, — no viņām dusmot nemācies

Un neatmaksā muļķību ar muļķību!

Es atzīstu, ka nebija man taisnība,

Un pārdomāju tagad gudrāk rīkoties.

PagriežoUes pret maļu un aicinot bērnus pie sevis.

Šurp, bērni, mīļie bērni, ārā iznāciet!

Šurp atnāciet un mīļo tēvu apsveiciet,

To cieši līdz ar māti tūdaļ apkampiet

Un dusmas agrākās pret draugiem izbeidzietl

Lai miers ir atjaunots starp mums un pazūd naids!

Audzinātājs atved bērnus.

Nu sniedziet labo roku tam! Es nodrebu,

Par briesmām domājot, kas draud jums nākotnē.

Ai, bērniņi, vai ilgi jūs vēl dzīvosit,

TS mani mīļi apkampjot? Es nabadze!

Man acīs riešas asaras, es baiļojos!

Pēc ilgām ķildām mēs ar tēvu izlīgām,

Ar asarām jums maigos vaigus apslaku,

к. v.no mūsu acīm arī plūda asaras.

Lai Izbeidzas ar to nu jūsu ciešanas!

JA. par to tev pateicos! Jau aizmirsts bijušais.

Ir sievai tiesības par vīru dusmoties,

Kad viņš, vēl sievai dzīvojot, sev jaunu ņem.

Uz pareizāka ceļa sirds tev atgriežas,

Tavs prats Ir galu galā guvis uzvaru —

Es tagad redzu tevi gudru sievieti.

Bērniem.

Ja dievi palīdzēs, ai, mani mīluļi,

Par jūsu labklājību labprāt gādāšu!

Es ceru pat, reiz pienāks laiks, kad Korintā

Ar saviem brāļiem būsit pirmie pilsoņi.

Tik audziet lieli nu! Par visu gādās tēvs

Un mūžīgie, kas labvēlīgi būs pret jums.

Es gribētu jūs redzēt staltus uzaugam,

Lai pārspētu jūs visus manus pretniekus!

Mēdejai.

Bet kāpēc tavus vaigus slaka asaras?

Kam bālē tu, no manis acis projām vērs?

Vai mani vārdi tevi atkal skumdina?

MĒ. Nekas …, es tā…, par bērniņiem es domāju.

JA. Tik esi mierīga! Es visu darīšu.

ME- Tev klausīšu. Uz taviem vārdiem paļaujos.

Ir sievas sievišķas — drīz plūst tām asaras.

JA. Bet kāpēc īsti tu par bērniem bēdājies?

ME. Tos dzemdēju… Kad liki lieliem izaugt šiem,

Man skumja kļuva sirds, vai tikai notiks tā.

Nu tas, ko gribēju ar tevi pārrunāt,

Gandrīz jau pasacīts; bet vēl ko vēlos teikt.

Šīs zemes valdniekiem tīk mani izraidīt —

Pats labākais man tas, to labi saprotu:

Vai ceļā stātos tev, vai zemes valdniekus

Te traucētu — šeit mani nīst —, un tāpēc es

Ar mieru zemi atstāt šo un trimdā iet.

Lai maziņie pie tavas rokas uzaugtu,

Lūdz Kreontu šos bērnus trimdā neaizdzīt.

JA. Es nezinu, vai izdosies. Var mēģināt.

ME. Liec jaunai sievai tūdaļ kādu vārdu bilst,

Lai tēvu lūdz no zemes bērnus nepadzīt.

JA. Jā gan! Man šķiet, ka to es panākt varēšu.

ME. Ja viņa tāda ir kā citas sievietes,

šai lietā arī es tev gribu palīdzēt:

Ar bērniem sūtīšu tai skaistas dāvanas —

Nudien, par tām nav skaistāku vairs pasaulē -

Jā, tērpu brīnišķu un diadēmu ar,

Kas zeltā mirgotu. Bet lai jau tūdaļ pat

šos greznumus šurp atnes kāda kalponei

Ne vienreiz, tūkstoškārt tā sieva laimīga,

Kas ieguvusi tādu vīru lielisku

Un vel šos dārgumus, ko kādreiz Saules dievs,

Mans vectēvs, novēlēja saviem pēctečiem.

Verdzene atnes tērpu un diadēmu. Mēdeja tos

sniedz bērniem.

Sīs kāzu dāvanas jūs, bērni, saņemiet

Un laimīgajai karaļmeitai pasniedziet!

Var apskaust to, kas saņems tādas dāvanas!

JA- Bet kāpēc, muļķīte, tu velti atdod tās?

Vai domā tu, ka karajnamā tērpu nav,

Ka zelta trūkst? Jel nedod, pati paturi!

Ja līgava kaut cik tik mani cienītu,

Tā stādīs mani augstāk nekā dāvanas.

ME. Tā nerunā! Pat dievus balvas vilina,

Bet zelts par vārdiem |audīm labāks tūkstoškārt.

Tai31 laime tagad uzsmaida, to dievi mīl.

Lai valda šī! No trimdas bērnus glābdama,

Es savu sirdi atdotu, ne zeltu vien.

Nu, maziņie, uz pili grezno steidzieties

Un tēva jauno sievu, manu valdnieci,

Tur palūdziet, lai neizraida trimdā jūs!

Šīs dāvanas tai pasniedziet! Pats svarīgais —

Šos greznumus lai pati savās rokās ņem.

Nu ātrāk prom! Lai labi viss jums izdodas!

Tik savai mātei labu vēsti atnesiet!

J3sons ar bērniem un audzinātāju dodas projām.

ко. jsjav cerības, ka bērnus varēs glābt,

Nav cerības — tie nāves ce|u iet!

Tā pieņems zelta greznumus,

Tā pieņems savu nelaimi,

Ar pašas roku galvā liks

Šo baismo nāves dāvanu;

To valdzinās brīnišķi mirdzošais tērps,

Tā zeltaino vainagu galvā sev liks

Un nāves ce]am greznosies.

Šais slazdos viņa iekritīs,

Kas nelaimīgai izlikti,

Un drausmā nāvē bojā ies.

Ai, valdnieka nabaga radniek,

Vai tiešām to nevari saprast,

Ka bērniem un līgavai savai

Tu gatavo drausmīgu nāvi?

Cik tālu no mērķa tu noklīdis esi!

Es apraudu tevi, ai, nabaga māte,

Kas bērniņu asiņu tīko,

Lai atriebtu laulības gultu,

Ko Jāsons pret likumu pamet,

Kad laulībā saistās ar sievieti citu.

Atgriežas audzinātājs ar bērniem.

A-s. Ir, pavēlniece, trimda bērniem atcelta,

Jo karaļmeita, līgava, šīs dāvanas

Ar prieku pieņēma. Nu būs tur bērniem miersl

ME. Ai vai!

a-s. Kā apjukusi stāvi tu, kad veicies viss?

Un kam tu savu skatu atkal projām vērs?

Vai mani vārdi nespēj tevi iepriecēt?

ME. Ai vai, ai vai!

A-s. Sīs nopūtas ar nesto vēsti nesaskan.

ME. Ai, atkal vai!

A-s. Varbūt, nemaz to nejauzdams,

Aiz kļūdas netīkamu vēsti atnesu?

ME. Tas sakāms bija tev, to pārmest negribu.

A-s. Bet kāpēc skatiens tev tik drūms, lej asaras?

ME. Tas nav bez iemesla, mans draugs, jo dievi man

Un pašas neprāts iedvesa šo nodomu.

a-s. Ar bērnu gādību tu mājās pārnāksi.

ME. Vispirms es citus gribu aizvadīt… ai vai!

A-s. No bērniem arī citām mātēm šķirties bij;

Bez kurnēšanas visiem likstas jāpārcieš.

ME. To arī darīšu. Ej tūdaļ atpakaļ

Un gādā bērniem visu to, kā vajag tiem!

Audzinātājs prom.

Ai, bērni, bērni! Drošs jums tagad patvērums

Un māja mierīga, kur dzīvot varēsit,

No nelaimīgās mātes mūžam atšķirti.

Bet es uz citu zemi trimdā aiziešu

Un jūsu laimi nevarēšu redzēt vairs,

Ne jūsu līgavas, ne kāzas neredzēt,

Ne gultu uzklāt jums, ne lāpu dedzināt32 .

Ai, nelaimīgā, stūrgalvīgā Mēdeja!

Jūs, bērni mīļie, velti audzināju es.

Daudz pū(u, satraukuma brīžu bija man,

Ar mokām šausmīgām jūs velti dzemdēju.

Es, nabadzīte, daudz ko cerēju no jums —

Ka vecumdienās drošais atbalsts būsit man,

Ka mirušu ar savām rokām glabāsit,

Kā vēlams mirstīgiem. Bet saldās cerības

Nu izira! No jums uz mūžu atšķirta,

Bez prieka, izmisumā mūžu dzīvošu.

Vairs jūsu mijās acis māte neskatīs

Nekad; uz citu dzīvi būs jums jāpāriet.

Vat man! Kam, bērni, jūs tā manī skatāties?

Kam tā man uzsmaidāt vēl reizi pēdējo?

Ai vai, ko darīt man? Te rokas nolaižas,

Kad, sievas, bērnu dzidrās acīs noraugos!

Ai nē, to nespēju!… Prom, ļaunie nodomi!

No šejienes tos trimdā līdzi paņemšu.

Kāpēc lai vīram lieku ciest šo bērnu dēļ,

Sev pašai divkārtīgas mokas uzkraujot?

Nē, nē! Nemūžam ne! Prom, jaunie nodomi!

Ko daru es? Vai jaut par sevi zoboties,

Bez soda atstāt tos, kas man ir naidnieki?

Lai drosme atgriežas! Vai tiešām gļēva tu?

Tev līdzcietība atkal sirdī iezagās!

Jūs, mījie bērni, tūdaj mājās dodieties!

Korim.

Kam manā ziedojumā klāt būt netīkas33 ,

Var arī iet… Vairs mana roka nedrebēs!

Ai vai, vai!…

Nē, nē … Nē, mana sirds, šo darbu nedari!

Liec mierā bērnus, nelaimīgā! Saudzē tos!

Ar viņiem dzīvojot, man bēdas sirdī rims!

Nē, Aīdu un jaunos garus piesaucu!

Tas nenotiks nekad! To paciest nevaru,

Ka ienaidnieki manus bērnus apsmietu!

Tiem tomēr katrā ziņā bojā jāiet būs,

Un es, kas viņus dzemdēju, tos nokaušu.

Tā lēmis liktenis. Neviens tos nevar glābt!

Jau karajmeita diadēmu galvā liek,

Jau saindētā tērpā mirst, to zinu es.

Pa grūtum grūtu ceļu tagad sāku iet,

Pa ceļu grūtāku vēl viņus sūtīšu.

Vēl sveiciens bērniem pēdējais! Ai, bērniņ!,

Nu sniedziet mātei rociņas, tās glāstīšu!

Al, mīļā rociņa, al, saldā mutīte,

Al, mijās actiņas, al, laipnās sejiņas!

Nu esiet laimīgi, bet tur… Tēvs laupīja

Virs zemes laimi jums… Cik mīļi skūpsti jums,

Cik maigi vaidziņi, cik elpa tīkama!

Jel ejiet, ejiet, bērniņi! Nav spēka vairs

Jūs ilgāk uzskatīt — smeldz pārāk mana sirds!

Bērni Ieiet mājā.

Es saprotu, cik šaušalīgs būs nedarbs mans,

Bet kaislība par manu prātu stiprāka —

Tā mirstīgos иг visiem noziegumiem velki

ко. Man dažkārt vajadzēja spriest

Par jautājumiem nopietniem,

Ar prātu augstāk pacelties,

Kā sievām lemts. Ir mūzas mums,

Kas sievām māca gudrību,

Bet visām laipni nesmaida.

Un tomēr sievu prāts

Nav mūzām svešs.

Es domāju, ka mirstīgie,

Kas vientuli, kam bērnu nav,

Par citiem dzīvo laimīgāk.

Kam bērnu nav, tas nezina,

Vai jauki būt par vecākiem

Vai tikai mokas tās un slogs.

Kas bērnus radījuši nav,

Tie brīvi ir no ciešanām.

Kam mājā maigā paaudze

Aug kuplumā, tam rūpesti

Ik dienas sirdi smagi spiež —

Kā viņus labi audzināt,

Kā dzīvei gādāt līdzekļus.

Bet nezina vēl vecāki,

Vai būs tie krietni cilvēki

Vai arī kādi nelieši.

Bet, lūk, vēl viena nelaime,

Par visām citām ļaunāka:

Ja visu gādā vecāki

Un bērni spirgti, veseli

Un godīgi, bet liktenis

Nu aizrauj viņus pazemē:

Kāds labums tad ir vecākiem,

Ja dievs tā viņiem atmaksā,

Pie visām citām nelaimēm

Vēl pievieno šo ļaunāko?

ME. Korim.

Ar satraukumu sirdī, mīļās, gaidu šeit

Un vēlos zināt, kā gan pilī veicies viss.

Bet, lūk, nu redzu jau, kāds vergs no Jāsona

Ar vēsti steidzas šurp. Tas, satraukts, aizelsies,

Par kaut ko drausmīgu man vēsti atnesīs.

Uzskrien vēstnesis.

VE. ir šaušalīgs un nedzirdēts tavs briesmu darbs!

Jel bēdz, jel bēdz, ai, Mēdeja! Uz kuģi proml

Ja ratus vari sadabūt, tad tajos kāp!

ME. Kas noticis, ka projām būtu jābēg man?

VE. ir tikko jaunā karaļmeita mirusi

No tavas indes, arī Kreonts, viņas tēvs!

ME. Man labāko no vēstīm esi atnesis!

Mans draugs nu būsi tu arvien un labdaris.

vE. Ko saki tu? Vai jukusi, ka murgo tā?

Kā vēstt šo bez ballēm vari uzklausīt,

Kad sagrāvusi valdnleknama pavardu?

ME. Gan varētu es tev uz to ko atbildēt,

Bet nepārsteidzies, draugs! Pēc kārtas stāsti man,

Kā viņi bojā gāja! Prieks būs divkārtīgs,

Ja dzirdēšu, ka drausmā nāvē miruši.

VE. Kad dēlēni ar tēvu pilī atnāca,

Tie tūdaļ aizsteidzās pie jaunās līgavas.

Mēs, vergi tie, kam sirds par tevi sāpēja,

Cits citam tūdaļ ausī čukstējām par to,

Ka senā ķilda tev ar vīru beigusies.

Cits līksmi taviem dēliem rokas skūpstīja,

Cits matus zeltainos. Es, priekā drebēdams,

Uz sievu telpām bērniem līdzi sekoju.

Tur kundze tā, kas tavu vietu ieņēma,

Vispirms, vēl abus bērnus neievērojot,

Jo mīļi uzskata tik savu Jāsonu.

Šos ieraugot, tā pēkšņi acis aizklāja,

No viņiem savu košo vaigu novēršot,

Jo bērnu ierašanās viņu satrauca.

Tavs vīrs sāk jaunās sievas sirdi apvaldīt

Un saka tā: «Pret mīļiem ļauna neesi!

Vairs nedusmo! Pret mani atkal skatu vērs

Un vīra draugus uzskati par savējiem!

Tu pieņem dāvanas un tēvu pierunā,

Lai trimdu atceļ viņš šiem bērniem manis dēļ.»

Šīs balvas redzot, pretoties tā nespēj vairs

Un vīram visu apsola. Bet, tikko viņš

Ar taviem abiem bērniem namu atstājis,

Tā, košo tērpu ņēmusi, sāk greznoties,

Sev matu cirtās zelta diadēmu liek,

Pie spožā spoguļa vēl matus sakārto

Un priecājas par savu tēlu nedzīvo.

Pēc tam, no krēsla cēlusies, pa istabām

Tā iet un viegli savu balto kāju sper.

Par šādām rotām sajūsmā, uz pirkstgaliem

Та bieži paceļas un kājās noraugās.

Bet tūdaļ risinājās te kas šaušalīgs:

Sāk vaigi bālēt tai un kājas ļodzīties,

Sāk drebēt locekļi, un streipuļodama

Tā krēslā pēkšņi slīgst, lai zemē nekristu.

Tad kāda veca kalpone, kas domāja,

Ka Pāns pret viņu saīdzis34 vai cits kāds dievs,

Jo spalgi iekliedzās; šī redz, ka jaunavai

Uz lūpām baltas putas, acis valbītas

Un asins vaigos zūd, un tagad pārvērtās

Tās skaļā kliegšana par žēlām vaimanām.

Nu viena verdzene uz tēva mītni skrien,

Bet otra savukārt pie jaunā vīra steidz,

Lai ziņotu par jaunās sievas nelaimi —

Pa visu pili vergu soļi dipēja.

Ātrs gājējs būtu sešus pletrus35 nogājis

Un soļos viegli savu mērķi sasniedzis,

Pirms vaidēdama nelaimīgā pamodās

No nejutības miega, kad ne redz, ne dzird.

Bet likstas divkāršas nu viņai uzbruka:

No zelta vainaga, kas matu cirtās likts,

Plūst šķidrums neredzēts, kas tūdaļ uzliesmo,

Un smalkais tērps, ko tavi bērni dāvāja,

Nu nelaimīgās balto miesu plosīja.

No krēsla viņa lec un, liesmu ieskauta,

Sāk bēgt un galvu kratīt, savus matus plūkt,

Lai vainagu no galvas norautu; bet zelts,

Aiz cirtām aizķēries, ar spēku divkāršu

Tik liesmot sāk, jo stiprāk galvu kratīja.

Bez spēka viņa zemē ļimst šā lāsta dēļ.

Pat tēvam grūti būtu pazīt jaunavu:

Vairs nebija tās acīs mīļā skatiena,

Ne vaigā jaunības; tik asins aumaļām

No galvas plūda tai, ar liesmām jaukdamās.

Kā priedei sveķi pil, tā miesa pilēja

No kauliem, neredzamas indes grauzta, šai.

Cik drausmīgs skats! Pie līķa skarties baidījās

Ikviens — tās liktenis mūs skaidri mācīja.

Bet nelaimīgais tēvs, vēl likstu nejauzdams,

Uz pili ātri trauc, pie līķa metas klāt,

Sāk skaļi vaimanāt, to apkampienos skauj

Un skūpstīdams tā teic: «Ai, nelaimīgais bērns,

Kāds dēmons tev šo drausmo nāvi sūtījis?

Kas tevi man pie kapa malas atņēmis?

Al vai! Ar tevi, bērns, es kopā gribu mirt!»

Kad rīmās asaras un gaužās vaimanas,

Grib sirmais valdnieks pacelties, bet nespēj vairs.

Kā efeja pie Iaura glaužas klāt, tā viņš

Pie tērpa pielipa. Bij cīņa drausmīga.

Kad tēvs grib augšā ceļos tikt, to atpakaļ

Velk meita, bet, kad raujas nost ar spēku viņš,

No kauliem vecā miesa lobās lēveriem.

Viņš beidzot apklusa un elpot pārstāja.

Jo mokas pārciest nelaimīgais nespēja —

Tur sirmais tēvs un viņa meita abi guļ.

Patiešām nožēlojams viņu liktenis!

Par to, kas gaida tevi, runāt negribu —

Gan pati zināsi no soda vaļā tikt.

Man šķiet, šai pasaulē tik ēnas esam mēs.

Ne šodien pirmoreiz bez ballēm saku tā:

Kas sevi šeit par gudrinieku uzskata

Un domātāju, bargu sodu pelnījis.

Neviens no mirstīgiem nav laimi sasniedzis.

Var bagātība dažam dzīvi atvieglot,

Bet viņu pašu darīt laimīgu nekad.

Vēstnesis dodas projām.

K- v. Man šķiet, ka šodien liktenis pēc nopelniem

Ir uzkrāvis tev, Jāson, lielu nelaimi.

Kreonta nelaimīgais bērns, par tevi mums

Sirds noskuma, jo precības ar Jāsonu

Tev tumšos vārtus atvērušas Aīdā.

ME. šis darbs man, mīļās, jādara, cik ātri var!

Es savus bērnus nokaušu un bēgšu prom.

Ja brīdi vilcināšos vēl, tad kritīs tie

Par upuri no citas rokas ļaunākas36 .

Tiem nāve nolemta — vairs nevar grozīt to,

Un es, kas viņus dzemdēja, tos nokaušu.

Sirds mana, bruņojies! Kam vēl tu kavējies

So briesmu darbu veikt, kas nepieciešams tev?

Tver, nelaimīgā roka, tūdaļ zobenu,

Tver to, uz grūtā pagrieziena nostājies!

Met bailes tagad prom un nedomā par to,

Ka viņi mīļi tev, ka viņiem māte tu!

Tik īsu mirkli savus bērnus aizmirsti,

Tad raudāt varēsi… Kaut viņus nāvēsi,

Tos mīli tu, virs zemes nelaimīgākā!

Mēdeja ieiet mājā.

ко. Ai, Zeme, Saules stars, kas visu redz,

Jel skatiet sievu nekrietno!

Tā paceļ roku asinskāro

Pret bērniem, pašnāvniecisko.

Ai, Saules dievs, tie tavi pēcteči!

Tā tava zelta paaudze!

Nu plūdīs dievu asinis,

Ai, šaušalas, ko izlies mirstīgie!

Ai, dievišķā gaisma, jel savaldi viņu,

Projām no mājas dzen slepkavu

Asiņu kāro,

Tumsas un atriebes garu!

Tu velti bērnus klēpī loloji,

Tu velti mī)os gaismai dzemdēji,

Caur Simplegādu klintīm tumšām

Uz šejieni kad atbēgi.

Al, drausmīgā, ko dusmu neprātā

Sirds tava nespēj izdarīt?

Nav sirdī mīlestības tev,

Bet tikai asinskāre, atriebe.

Vai mirstīgiem tiem, kas apslaka zemi

Savējo asiņu straumēm!

Atriebjas dievi

Tādiem uz augumu audzēm.

Namā atskan bērnu balsis.

ABI ZĒNI mājas Iekšienē.

Ai vai!

KO. Vai dzirdi kliedzienus? Vai dzirdi bērnus tu?

Ai, nelaimīgā sieviete!

PIRMAIS ZĒNS mājas iekšienē.

Ko darīt man? Kā šeit no mātes izglābties?

OTRAIS ZĒNS mājas iekšienē.

Es, mīļais, nezinu … Mēs nāvei nolemti!

ко. Vai doties palīgā? Ir bērni jāglābj mums

No nāves briesmīgas!

PIRMAIS ZĒNS

Jel glābiet, dievu dēļ! Vairs nedrīkst kavēties!

OTRAIS ZĒNS

Pār mūsu galvām nāvējošais zobens zib!

ко. Vai dzelzs un akmens sirdī tev,

Ka savu roku cel pret tiem,

Kam pati devi dzīvību?

Tik viena sieva senos laikos bij,

Kas savus bērnus nāvēja kā tu.

Reiz īno37 bezprātā, ko dievi sūtīja,

Kad Zeva sieva viņu padzina,

Pēc bērnu slepkavības šausmīgās

No krasta jūras viļņos metusies;

Te nāve šo ar abiem bērniem vienoja.

Vai pasaulē kas drausmīgāks?

Ai, sievu gultas postīgās,

Cik ciešanu jūs ļaudīm nesušas!

Alskrlcn Jāsons.

JA. Jūs, sievietes, kas nama priekšā stāvat šeit,

Jel sakiet man — vai noziedzniece vēl ir tur,

Šī Mēdeja, vai metusies jau viņa bēgt?

Tai zemes dzīlēs tagad slēpties vajadzēs

Vai mākoņos uz putna spārniem aizlidot,

Lai paglābtos no karaļnama atriebes.

Varbūt tā, nogalinot zemes valdnieku,

No šejienes bez soda prāto projām bēgt?

Man nerūp viņa tā kā bērnu liktenis.

Gan viņu sodīs tie, kam ļaunu nesusi.

Es nācu šurp, lai glābtu bērnu dzīvību,

Jo asinsradinieki viņiem atriebt var38

Par bērnu mātes slepkavību drausmīgo,

к. v. Ai, nelaimīgais, savas likstas nezini

Tu, Jāson, citādi šos vārdus neteiktu!

JA. Kas ir? Varbūt tā mani grib vēl nonāvēt?

к. v. Pret taviem dēliem māte rokas cēlusi!

JA. Vai man! Ko saki, sieva, tu? Pagalam es!

к. v. Tas taisnība! Nav tavi bērni dzīvi vairs!

JA. Kur slepkavoti bērni — šeit vai mājā tur?

к. v. Ver durvis šīs! Tur bērnu līķus redzēsi.

JA. Jo ātrāk, ātrāk, kalpi, durvis atlauziet

Un atveriet, lai redzu postu divkāršo —

Kā mirušos, tā šo, ko bargi sodīšu!

Parādās spārnotu puķu rati, kuros atrodas

Mēdeja ar bērnu līķiem.

ME. Kam durvis gribi graut, ar varu vaļā lauzt?

Vai meklē mirušos un mani, slepkavu?

Tik velti nepūlies! Ja manis vajag tev,

•о Tad teic — ko vēlies tu? Bet mani neskar vairs!

Sos ratus Hēlijs deva man, mans tēvatēvs,

Lai droša būtu es pret katru naidnieku.

JA. Ai, briesmone, visderdzīgākā sieviete

Tu dieviem, man un visiem ļaudīm nīstamā!

5 Ar zobenu tu savus bērnus nāvēji

Un līdz ar viņiem mani kapā iegrūdi.

Kā drīksti tu pēc bezdievīgā ļaundarba

Vēl saules gaismā un šai zemē raudzīties?

Tev lāsts! Nu redzu to, ko neredzēju tad,

3 Kad tevi es no barbarzemes atvedu

Uz Hellādu, tu ļaunais odzes Izdzimums,

Kas dzimteni un savu tēvu nodevi!

Tu ļaunais gars, ko nemirstīgie sūta man:

Pie altāra tu savu brāli nokāvi39 ,

; Pirms krāšņā argonautu kuģī iekāpi.

Tā viss šis ļaunums iesākās. Tad laulībā

Ar mani stājies tu un bērnus dzemdēji,

Bet tagad šos aiz greizsirdības nokāvi.

Nevienu sievu nevar atrast Hellādā,

Kas spējīga uz to. Par visām citām tu

Reiz, odze indīgā, man biji mīļāka!

Ne sieva, lauva tu — vēl mežonīgāka

Par Skillu drausmīgo, kas Tirrēnijā mīt40 !

Kaut manus lāstus tūkstošiem tu dzirdētu,

Tie tevi nesatrauks — tik spītīga tev sirds!

Prom, sieva nekrietnā, prom, bērnu slepkava!

Par savu likteni man atliek tikai skumt:

Vairs līgavu man neapkampt, un nes veikt jūs,

Ai, mīļie bērniņi, mans dārgais lolojums,

Vairs dzīvus man nemūžam vairs! Pagalam viss!

ME. Uz tavām garām runām arī es tāpat

Tev atbildētu, ja vien nezinātu Zevs,

Kā tevi mīlēju un kas par to man bij.

Tu nespēsi, kad mar.i esi atstājis,

Vairs laimīgs būt un zoboties par Mēdeju.

Ne līgava, ne tēvs, kas viņu deva tev,

Bez soda mani trimdā padzīt nespēja.

Ja patīk tas, par lauvu mani vari saukt,

Par Skillu ar, kas Tirrēnijas klintīs mīt,

Bet savukārt tev sirdī dziļi iedzēlu!

ja. Man sirdī dzeldama, sev arī iedzēli.

ME. Jā gan i Bet sāpes rimst, ja tu vairs nesmejies.

J A. Cik ļauna māte, bērni, jums ir bijusi!

ME. Jums, bērni, tēva neprāts nāvi atnesis!

JĀ- Nav mana roka viņiem nāvi nesusi!

ME. Tavs neprāts tas un tava jaunā līgava!

JA. Aiz greizsirdības savus bērnus nokāvi!

ME. Vai domā gan — tā sievai maza nelaime?

JA. Jā, prātīgai! Bet tevī viss ir neprātīgs.

ME. Nav viņu vairs! Tas mūžam sirdi grauzīs tev.

JA. Nē, dzīvi vēl un tavai galvai atriebsies!

ME. Kas vainojams ir nelaimē, to dievi zin.

JA. Jā gan, tie pazīst tavu sirdi zemisko.

ME. Tu vari nīst! Man derdzas tava valoda.

JA. Man tava ar — mums tāpēc viegli izšķirties.

ME. Jā gan! Ko vairāk vēl? Jau sen to vēlos es.

JA. Ļauj mirušos man apglabāt un apraudāt!

ME. Nekad! Tos pati glabāšu. Uz svētbirzi,

Ko sargā Hēra Akraja41 , tos nesīšu,

Lai, kapu atrokot, tos mani naidnieki

Vairs netraucē. Es svētkus, upurēšanu

Tai zemei noteikšu, kur Sīsiīs42 dzīvojis,

Lai turpmāk savu briesmu darbu izpirktu.

Uz Erehteja zemi pati došos es,

Kur Aigejs, Pandīona dēls, man mītni dos.

Tev, nelietīgais, jāiznīkst, kā pelnījis, —

Reiz Argo drupas tavu galvu sašķaidīs<3 ,

Kad mūsu kāzu rūgto galu skatīji.

JA. Lai bērnu erīnija atriebj tev!

Lai Dike šīs asinis piemin!

ME. Vai gan dievi vai dēmoni paklausīs tev,

Kas zvērestu lauzis un nodevis viesi?

JA. Lāsts, briesmone, slepkava, pavadīs tevi!

ME. Jel steidzies uz māju un apglabā sievu!

JA. No bērniem es šķirts, ar skumjām jau eju.

ME. Vēl neskumsti. Tik tad, kad kļūsi vecs … 44 I

JA. Ai, mīļie bērniņi!

ME. Man mīļi tie, ne tev!

JA. Tos tāpēc nokāvi?

ME. Lai sirds tev sāpētu!

JA. Ai vai, tos gribētu vēl noskūpstīt,

Vēlreiz pie viņu lūpām pieskarties!

ME. Nu viņi mīļi tev, tiem vēlies vēl ko bilst,

Bet dzīvus viņus atstūmi!

JA. Tik, dievu dēļ,

Ļauj manu bērnu maigai miesai pieskarties!

ME. Tas nevar notikt vairs! Šeit vārdi veltīgi.

Mēdeja aizbrauc puķu ratos.

JA. Vai redzi tu, Zev, kā dzen mani projām,

Kā apvaino mani šī asiņu kārā,

Sī lauvu māte, šī slepkava ļaunā?

Cik spēka man būs līdz pēdējam mirklim,

Es nerimšos lūgt sev palīgā dievus,

Ar asarām acīs par liecniekiem saukšu:

Tu, kāvusi bērnus, pat neļāvi tēvam

Ne pieskarties rokām, ne apglabāt viņus!

Kaut nebūtu bijis man bērnu pavisam,

Tad nebūtu jāredz, ka nokauti viņil

к. V. Daudz likteņu valda no Olimpa Zevs,

Daudz tāda, ko neceram, piepilda dievi,

Un nenotiek tā, kā mirstīgie grib.

Kas negaidīts šķiet, tam dievi ver ceļu —

Tas viss arī šeit bija redzams.

Eiripīds. IFIGĒNIJA AULĪDĀ

PERSONAS

AGAMEMNONS

MENELĀJS

KLIT AIMNESTRA

IFIGENIJA

AHILLEJS

SIRMGALVIS

VĒSTNESIS

HALKĪDAS SIEVIEŠU KORIS

Darbības vieta:

Aulīda, Agamemnona telts prlekia.

AGAMEMNONS

Mans vecais1 , no telts iznāc ārā mazliet,

Nāc ārā!

SIRMGALVIS

Es nāku. Kas padomā tev,

Agamemnon?

AG. Nu nāc taču!

si. Esmu Jau klāt —

Manā vecumā bezmiegs māc biežāk kā miegs,

Un acis redz asi un skaidri arvien.

ag. Tad kas tā par zvaigzni, kas redzama tur?

si. Tas ir Sīrijs, kas septiņām Plejādām līdz

Tik pusē vēl nogājis naksnīgo ceļu.

ag. Tāpēc nedzird nekur vēl ne čalas, ne putnu,

Ne jūras, bet vēji — tie klusē un tur

Kā žņaugos šo Eirīpa līci2 ,

si. Bet saki — kāpēc tad tu, Atreja dēls,

Savu telti, mans valdiniek, atstājis jau?

Vēl klusums un miers taču Aulīdu tin,

Uz mūriem bez kustības sardze vēl guļ.

Iesim iekšā!

AG. Es, vecais, apskaužu tevi,

Es apskaužu visus, kam nodzīvot mūžu

Bez briesmām, bez ziņas, bez slavas ir ļauts;

Kas godā un slavā, tas apskaužams nav.

Si. Taču dzīves skaistums tur tikai ir!

ag. Bet šis skaistums ir tāds, kas māna un viļ;

Tas ir tīkams un salds, taču bēdas vien nes.

Te kāds dievs, kas ir aizmirsts vai aizvainots,

Tavu dzīvi piepeši pārvērš, kā grib,

Te savukārt cilvēki spriedelē daudz

Un ar naidīgu prātu

Dzen tevi uz postu un galu.

sl Šādi vārdi nav cienīgi dižena vīra.

Vai tiešām tik laimei un labumiem vien

Tevi Atrejs audzēja lielu?

Tev kā mirstīgam līksmot un bēdāties vajag,

Jo, gribi ko gribēdams, notiks vienmēr

Tas, kas dieviem būs bijis pa prātam.

Bet luktura gaismu tu iededzis esi

Un vēstuli raksti —

To pašu, kas tagad tev rokā.

Tu atkal un atkal rakstīto dzēs,

Tu zīmogo ciet, lauz zīmogu vaļā,

Tu priežkoka plāksnīti3 zemē triec

Un gaužas asaras raudi.

Man brīžiem vien liekas, tu Izturies tā

Kā tāds, kas zaudējis prātu.

Kas tev kalt? Kas, valdinick, noticis tev?

Saki, lūdzams, atklātu vārdu man —

Būs labam un godīgam vīram tas teikts,

Jo toreiz, kad deva tev Tindarejs4

Savu meitu, viņš mani tai sūtīja līdz

Kā krietnu un taisnīgu sargu.

ag. Bij kādreiz Testiādai6 Lēdai meitas trīs —

Bij Foibe, Klltaimnestra — tagad sieva man —•

Un Helena, pie kuras brauca precībās

Visdiženākie dēli visā Hellādā.

Cits citam viņi bargu nāvi draudēja,

Jo gribēja ikviens gūt Lēdas meitu sev.

Jā, Tindarejam bija grūti izšķirties —

Dot meitu, nedot? Un kā izkļūt sveikam tam

No grūtā stāvokļa — un beidzot nolemj tā,

Lai viņi zvērus zvēr, lai labās rokas sniedz

Sie precniekl viens otram un pie ziedokļa

Lai ziedam vīnu lej un svēti apsolās,

Kam vien par sievu kļūtu meita Helena,

Nākt tūliņ palīgā, ja kāds to aizvestu

No mājas un no vīra projām aizrautu,

Pret viņu karu sākt, graut drupās pilsētu,

Visvlens, vai kādas barbarcllts vai grieķu tā.

Kad apsolīja viņi to ar zvērestu,

Tos savaldīja tālāk gudrais Tindarejs —

Viņš brīvi izvēlēties ļāva Helena!,

Pie kura iziet Afrodīte pamātu.

Un viņas izvēle — ai, kaut tas bijis cits! —

Bij Menelājs. Tad nāca frīģietis6 — tas pats,

Kas dievietēm, kā stāsta, strīdu izšķīris7 .

Jauns nāca viņš, tērps zelta rakstiem izšūts bij.

Viss krāšņi mirdzošs svešatnīgā greznumā.

Drīz abos mīla kvēl — zog svešnieks Helenu,

Kad Menelājs nav klāt, uz zaļo Idu ved8

Pie saviem ganāmpulkiem. Menelājs kā dzelts

No visas zemes zvērestniekus kopā sauc,

Jo jāstcldz palīgā, kam pāri nodarīts.

Un drīz vien hellēņi sāk karadraudzēm plūst

Uz šauro līci Aulīdā, kā nolikts tiem,

Ar visu, kā jau nākas — kuģiem, vairogiem,

Ar zirgu zirgiem un ar kaujas ritekļiem —

Un varu dod kā Menelāja brālim man,

Par to, kas vadīs pulkus, mani vēlējot —

Kaut taču šajā vietā būtu bijis citsl

Jau pulki gatavībā pulcināti sen,

Bet, ce)a vējam trūkstot, nīkstam Aulīdā.

Tad reģis Kalhants mums šai ceja likstā teic,

Lai savu paša meitu Ifigeniju

Sis vietas dievei Artemīdai ziedoju9 —

Tad brauciens būs un kritīs friģu īlija;

Ja dievei neziedošu — nenotiks tas viss.

To dzirdot, tūlīt Taltībijam sacīju,

Lai saucējs izkliedz visiem pulkiem projām iet,

Jo savu bērnu nonāvēt man spēka nav.

Bet brālis tūlīt sāka mani pierunāt,

Ka jābūt stipram man un šausmas jāpacieš,

Un tā es ltku sievai sūtīt meitu šurp,

Ko it kā gribu Ahlllejam preclnāt.

Es sievai rakstīju, ka viņš ir slavens vīrs

Un ahajiešiem līdzi braukšot tikai tad,

Ja sievu tam, ko vest uz Ftīju l0 , dosim mēs.

Es loti centos Klitaimnestru pierunāt,

Tai melus virknēdams par meitas precībām.

No grieķiem vienīgie, kas patiesību zin,

Ir reģis Kalhants, Odisejs un Menelājs.

Bet tagad to, ko nepareizi izlēmu,

Es labot vēlos tajā pašā vēstulē,

Ko tu nakts tumsā, vecais, mani redzēji

Drīz vaļā laužam un drīz zīmogojam ciet.

Un tagad ar šo vēstuli uz Argu steidz,

Bet visu to, kas šajās rakstu rindās teikts,

Es pasacīt tev gribu arī mutvārdiem,

Jo sievai kalps tu uzticīgs un ģimenei,

si- Jā, izlasi man un parādi to,

Lai vēstuli izstāstīt mēle man prot.

AG. lasa.

«Tai ziņai, ko nesen es sūtīju tev,

Nu papildus saņem šo vēstuli!

Nav meita tev jāsūta šurpu vairs

Uz Aulīdas bezviļņu krastu.

Mēs citulaik meitu izdosim

Un kāzām iedegsim lāpas.»

si. Bet Ahillejs, ja jūs tam atteiksit,

Vai nekvēlos dusmās tā lepnīgais prāts

Uz tevi un tavu sievu?

Tas slikti var beigties. Vai neliekas tev?

ag. par laulībām Ahillejs nezin neko,

135

Viņš nezin, ka izmantots tiek viņa vārds,

Ka es viņam solījis meitu dot

Un viņa, kā līgava greznota, drīz

Kāpšot gultā laulības priekiem,

si- Cik drausmīgs, valdiniek, bija tavs plāns!

Tu, dievietes dēlam 11 solīdams meitu,

Ved kā upuri danajiem 12 viņu.

ag. Ak vai, biju zaudējis prātu,

Ak vai, cik es nelaimīgs esmu!

Bet ej, tagad ej un netaupi kājas,

Un pasteidzies gadiem par spīti!

si. Es steigšos, cik jaudas.

ag. Pat elpu pie strautiņa neatvelc

Un neļaujies miegam ne mirkli!

si. Kaut nu būtu man spēks!

ag. Un, ceļi kur dalās, tur pavēro

Un skaties, un sargies, lai nemanot

Kāds garām ar ratiem tev nepabrauc,

Manu bērnu uz šejieni atvezdams

Pie liektajiem danaju kuģiem!

Un, ja ceļā tu sastopl braucienu,

Tver aiz iemauktiem zirgus un atpakaļ griez

Uz kiklopu svētajiem mūriem I3 I

si. Būs tā, kā tu vēlies.

AG. Nu laiks ir tev iet!

si. Bet vai meita un sieva man noticēs,

Ja teikšu es viņām, ko tu man liec?

ag. Tu tik zīmogu sargi uz vēstules šīs,

Ko es dodu tev līdz. Steidz, pamale bāl,

Drīz jau iedegsies sārtās rītausmas stars

Un Hēlija četrjūga uguns I4 I

Stāvi klāt man šai nelaimes stundā!

Ar likteņa vēlību lutināts

Līdz mūža galam gan nav vēl neviens,

Jo kurš gan Ir dzimis bez bēdu?

Sirmgalvis dodas projām, Agamemnons ieiet telti.

UznSk koris — Halkīdas sievietes.

KORIS

Es nācu gar jūru uz Aulīdu 15 šurp

Pa kāpu sausajām smiltīm,

Eirīpa šaurumam pārīros pāri,

Žmaugajai ūdeņu takai.

Halkīdas pilsēta palika tur

Viņējā krastā — to ūdeņiem baro

Slavenā Aretusa16 .

Ahajas 17 vīrus es karoju redzet,

Diženo pusdievu daudzirkļu kuģus,

Kurus uz Troju drīzi jo drīzi

Kuģos bez skaita

Gaišmatis Menelājs —

Kā stāsta mums viri —

Un Agamemnons, viņa cildenais brālis,

Vedīšot Helenu atgūt.

Viņu no Eirotas 18 meldrainā krasta

Veda gans Parīds19 sev līdzi ka balvu,

Pašas Kiprīdas dotu,

Kad pie rasā mirdzošiem avotiem

Afrodītei ar Hēru un Pallādu

Strīds par daiļumu jašķir20 .

Artemīdas svētbirzei cauri,

Ziedokļu dūmakās tītajai,

Devos es jaunības bikluma

Kautri sarkušu vaigu,

Jo šo telšu un vairogu cietoksni,

Bruņotos danaju vīrus es alku

Skatīt un rumaku drūzmu.

Abus Ajantus21 redzēju kopa,

Oileja dēlu un Telamonīdu,

Salamīnas rotu;

Viņiem līdzās Protesilaju22 un

Palamēdu23 , Posēldona mazdēlu,

Laiku kavējam kauliņu spēles

Viltpilniem gājieniem;

Diomēdu24 , kas diska mešana

Prieku sev rada. Netālu no viņa

Mērions, Arēja atvase25 , bija —

Cilvēkiem brīnums,

Lāerta dēls20 no

Kalnainās salas27 un Nīrejs2R ,

Visskaistais no grieķiem.

Ahilleju, kam Tetīda māte

Un skolotājs Heirons29 ,

Naskkāji, redzēju

Vēja ātrumā

Bruņotu skrienam pa pludmales oļiem

Un sacenšamies

Par uzvaras lauriem

Ar četrjūga ratiem.

Ratu vadītājs Eimēls30 ,

Ferēta mazdēls,

Mudīja zirgus,

Brīnišķos kumeļus

Zeltrotu iemauktos šaustot ar dzelksni.

Vldejie, jūga zirgi, bij dārki,

Ar iasumiem baltiem,

Malejie, piejūga kumeļi,

Veiklie līkumu skrējēji —

Sarķi ar raibotu ādu

Pie nagiem. Tos, aiztraucies garām

Gan riteņa rumbai, gan kauj ratu kulbat

Lecieniem viegliem, kaut apbruņots ieročiem, apdzina Pēleids31 .

Arī kuģus es saskaitīju32 ,

Vērojot brīnišķo skatu,

Kas mieloja sieviešu acis

Un priecēja sirdi.

Flotes labajā

Spārnā atrodas

Ftījas mirmidoniešu Arējs33

Ar piecdesmit kuģiem Jo straujiem.

Muguras galā tiem zeltītos tēlos

Paceļas dieves — Nēreja meitas34 ,

Kaujas ģerbonis Ahillejam.

Cieši blakus enkuru metuši

Argiešu kuģi vienādiem irkļiem.

Viņus cīņā Eirials vada,

Taleja mazdēls,

Un Stenels, Kapaneja pēcnieks35 .

Sešdesmit kuģus

No Atikas atvedis

Tēsēja dēls36 un noenkurojis tur līdzās.

Tajos redzama Pallāda stāvam

Spārnotos ratos,

Jūras braucējiem vēstījot laimi.

Tad mēs skatījām boiotu37 spēkus,

Piecdesmit kuģus,

Izgreznotus ar brīnišķu tēlu:

Viņiem Kadms38

Virs stūres slienas

Ar zeltīto pūķi;

Vada šo floti

Zemes dēls Lēits39 .

Tieši tikpat no fokiešu40 zemes

Un Lokrldas41 bija.

Ajants tās atvedis, Oileja vase,

No slavenās Tronijas nākdams.

No Mikēnām, kiklopu celtajām,

Veselu simtu

Kuģu ar kareivjiem sūtījis Atreids42 .

Kopā ar viņu kā draugs ar draugu

Tiem vadonis Adrasts43 .

To, kas kaislē

Pret svešnieku pameta

Dzimteni44 , vēlas tie atgūt ar spēku.

Ieraudzīju vēl

Pilas Nestora45

Kuģu ģerboni —

Vērškāji AIfeju46 , novada dievu.

Divpadsmit kuģu bij ainiāņiem47 ,

Kam vadonis Gūnejs;

Viņiem blakus ir Elīdas48 dižie,

Ko visa tauta

Par epejiem dēvē49 ;

Šiem vīriem ir pavēlnieks Eirits50 .

Tafiešu pulku61 ar baltalru kuģiem

Valdnieks Megēts,

Kas Fīlejam pēcnieks,

Šurpu vedis no Ehīnu salām,

Kur jūrnieki nelabprāt piestāj.

Ajants, Salāminas auklēts52 ,

Saista labējo spārnu ar kreiso53

Tur, kur saskaras malējie irkji,

Ievijot flotes kopējā rakstā

Divpadsmit kustīgo ātrgaitas kuģu.

Tā, lūk, es vēroju

Kuģus un kareivjus,

Un, ja tiem pretī trauks

Barbaru laivu bars54 ,

Mājās tām nepārnākt —

Pārlieku varena

Flote, ko redzēju.

Dzimtenē negaisīs mūžos no atmiņas

Vienoto pulku diženais skats.

Uznāk MenelOjs un Sirmgalvis, Agamemnona vergs, kas cenšas

no MenelSja rokam Izraut viņam atņemto vēstuli.

SL Tik tiešām, Menelāj, tu uzdrīksties par daudz!

me. Prom, saku tev, pārlieku uzticamais vergsl

si. Šis pārmetums ir skaists, ja vien tas pārmetums.

me. Tev jāraud būs, ja darīsi, kā nevajag.

si. Tev atplēst vēstuli, ko nesu, neklājas.

me. Nedz klājas tev nest jaunu visiem hellēņiem.

si. Tas citu ziņā ir, man atdod vēstuli!

me. ir nedomāju dot!

sI Es neatlaldīšos!

ME. Ar zizli šo es tavu galvu dragāšu.

si. Ir taču cildeni par saviem kungiem mirt.

me. Laid tūdaļ vajā! Pārāk daudz tu pjāpā, vergs!

No telts Iznāk Agamcmnons.

si. Mans kungs, man dara pāri — tavu vēstuli

No manām rokām izrāva ar varu šis.

Viņš klausīties pat nevēlas, ko saku tam.

ag. Kas par troksni te pie durvīm, kāpēc asi vārdi skan?

me. Man gan vairāk klājas runāt tavā priekšā nekā šim.

ag. Kāpēc tu ar viņu strīdies, kāpēc rausti, Menelāj?

me. Skaties acīs man, lai varu pateikt to, kas sakāms man!

ag. Vai man tiešām, Atrejdēlam, acis pacelt būtu bail?

me. Šo te vēstuli tu redzi, kur ik burts dveš jaunu vien?

ag. Redzu, bet vispirms no rokām vēstuli šo vajā laid!

me. Nē — pirms visi danajieši neuzzinās, kas tur teikts.

ag. Kas tev jāzin nav, tu zini, zīmogu šo uzlauzdams.

mf. Jā, tā tev par nepatiku atklāju, ko perini.

ag. Kā tā tika tavās rokās? Dievi, kur šim vīram kauns?

me. Gaidot tavu meitu šurpu atbraucam no Argosas55 .

ag. Bezkauņa, kas tevi cēlis manējiem par sargu te?

me. Man tā labpatika darīt — neesmu jau es tavs vergs.

ag. Ko tu jaucies mājas lietās? Tur es saimnieks, nevis tu.

me. Tev jau domas, šīs vai citas, mainās Šā un mainās tā.

ag. Veikli lokās tava mēle — veikla, naidu kurinot.

me. Nenes labuma nevienam prāts, kam pastāvības trūkst.

Tagad gribu tev ko jautāt, bet tu dusmām nejauj stāt

Ceļā patiesības vārdam — netaujāšu pārāk daudz.

Tu tak vēlējies būt grieķiem vadonis pret Iliju;

Arēji to nerādīdams, kārot kāroji tas kļūt.

Cik tu pazemīgs tad biji, gatavs katram roku spiest,

Un ik nācējam no tautas allaž atvērts bij tavs nams.

Tu ar visiem aprunājies, kam tik iegribējās nākt,

Un kā tirgū kādu preci dzinies vadoņvaru pirkt,

Bet, kad tā tev bija gūta, tikums tavs tad kjuva cits.

Nebiji vairs saviem draugiem tu vairs tāds kā agrāk draugs,

Nepieejams, nesastopams kļuvi visiem. Nedrīkst tā

Cildens cilvēks pārmainīties, kuram liels ir jāveic darbs,

Bet tam jābūt uzticamam saviem draugiem — īpaši,

Kad tas, varens k|uvis, iespēj tiem visvairāk palīdzēt.

To es pirmām kārtām gribu pārmest tev kā vadonim.

Tad, kad Aulīdā jūs bijāt, visu grieķu karapulks,

Izmisis tu nezināji, kā no līča ārā tikt,

Jo tev nebij ceļa vēja. Danajieši nāca teikt,

Lai tu atlaid kuģus mājās, velti nenīkt Aulīdā.

Kā tev sadrūma tad seja, redzot, ka tev nebūs lemts

Tūkstoš buru nestos pulkus pretim Priamzemei vest.

Man tu prasīji: «Ko darīt? Kādu izeju man rast?

Kā man saglābt vadoņvaru? Kā man skaisto slavu glābt?»

Un, kad reģis Kalhants teica, ka tik tad būs ceļa vējš,

Kad tu savu meitu būsi Artemīdai ziedojis,

Tu ar prieku biji gatavs savu bērnu upurēt

Un labprāt, nebūt ne piespiests, liki savai sievai tu

Sūtīt meitu šurpu — it kā Ahillejam precināt.

Vārdus šos no tavas mutes dzirdēja, lūk, debess šī.

Bet tad pēkšņi atsauc visu, rakstot otru vēstuli,

It kā nespētu nemūžam meitas slepkava tu kļūt.

Tūkstošiem jūs tādi esat, valdītāji tā kā tu,

Sākt jūs visi sākat labi, bet tad sākto pametat —

Vai nu neprātīgās tautas kavēti, vai saprotot,

Ka jūs paši nespējīgi valsti nosargāt un glābt.

Man visvairāk nelaimīgās Hellādas ir tagad žēl,

Kura alktin alka atriebt svešās zemes salašņām.

Tagad tie tiks sveikā cauri tevis dēļ un meitas dēļ.

Lai tik kādam tiktu labums, nav tas jāceļ vadoņos

Nele zemei, nele pulkiem. Prāta vajag vadonim —

Vīrs ikviens var valdīt valsti, ja tam gudrība un prāts.

KORA VADITAJA

Cik briesmīgs vienmēr brāļiem vēršas vārdu karš,

Kad viņi kādreiz savā starpā ķildu sāk.

AG. Tagad gribu nedaudz vārdiem gaužām rāmi tevi pelt,

Augstprātīgi nesaraucot pieri, — gluži mierīgi;

Kā jau brālis, visu teikšu — mēru zina goda vīrs.

Saki man — kam dusmās šņāc tu, kam tev acis sarkušas?

Kas tev šobrīd dara pāri? Kā tev trūkst? Vai sievietes?

To es nespēju tev gādāt, pats tu glabāt neprati

Savu sievu. Vai par tavām kļūdām man būs jāmaksā?

Jeb varbūt tev miera nedod mana godkāre un rūp

Tikai apkampt skaistu sievu, nevērojot tikumu,

Nedz tās prātu? Tas, kas zemisks, kāro priekus neķītrus!

Ja es savu kļūdu labot tagad vēlos, vai tādēļ

Es bez prāta? Nē, tad drīzāk tu, kas, dieviem palīdzot,

Pazaudēji sliktu sievu un to centies atkaroti

Zvērestu gan zvērējuši Tindarejam56 apmātie

Precinieki mīlas alkās, taču viņus aizrāva

Dieve Cerība57 , tā šķiet man, nevis tu, tavs dižais spēks!

Dodies vien ar viņiem karā — nožēlot tev nāksies vēl

Savu mujķību, jo dievi modrīgi un labi redz

Zvērestus, ko nebūs pildīt, solījumus izspiestos.

Savus bērnus nenokaušu — nebūtu tas taisnīgi,

Ja es palīdzētu sodīt tavu sievu nekrietno.

Augas dienas, augas naktis asarās es vadītu,

Ja pret tiem, ko dzemdināju, nelietīgi rīkotos.

Lūk, nu zini manas domas, īsi, skaidri klāstītas;

Esi neprātīgs, ja vēlies, es, kā nākas, darīšu,

к. v. Sie vārdi atšķiras no iepriekš teiktajiem.

Kas savus bērnus saudzē, krietni rīkojas.

ME - Ak vai! Man nelaimīgajam nav draugu vairs!

ag. Tad necenties tu savus draugus postā grūst!

МП. Vai tiešām esam viena tēva radīti?

ag. Ar tevi prātīgs būt, ne trakot vēlos es58 .

me. Ar draugiem skumt ir katra drauga pienākums.

AG. Uz labiem darbiem, ne uz ļauniem mani sauc!

me. Tad Izciest to par Hellādu tu nevēlies?69

ag. Gan tu, gan Hellāda sirgst kāda dieva dē)60 .

me. Tik plāties vien ar zizli, brāļa nodevēj!

Es citus ceļus, citus draugus meklēšu.

UznSk vēstnesis.

VĒSTNESIS

Ai, Agamemnon, visu grieķu pavēlniek,

Es esmu ieradies, tev meitu atvezdams,

Ko mājās sauci tu par Ifigeniju.

Tai līdzi māte, tava Klitaimnestra, nāk

Un mazais Orests; redzot tos, tev prieks būs liels,

Jo ilgi esi bijis tu no mājām prom.

No tālā ceja gurdas, viņas vēsina

Pie dzidrā strauta viļņiem maigās kājas sev,

Un viņu zirgi tāpat savā nodabā

Tur ganās pļavās, za)o mauru plūkdami.

Es steigšus devos šurp pa priekšu vēstīt tev,

Lai būtu gatavs tu. Jau karapulks to zin,

Jo ātri klīda vēsts, ka tava meita klāt.

Viss ziņkārīgais bars jau skrien turp skatīties

Vaigvaigā tavu bērnu. Laimes lutekļus,

Lūk, allaž apbrīno un vēro mirstīgie.

Tie prašņā: «Vai te kāzas būs? Varbūt kas cits?

Vai, tikai ilgodamies meitas, valdnieks pats

То aicinājis šurp?» Tad dzird vēl valodas,

Ka Artemīdas svētbirzī to iesvētīs

Par līgavu61 . Bet kas būs viņas precinieks?

Agamemnons klusē.

Nu steidz — lai ziedoklim Ir gatavs zieda grozs,

Lai vainags grezno galvu,

Menelajam.

un tu, Menelāj,

Steidz līksmu kāzu dziesmu iecerēt! Lai skan

Pār jumtiem stabules un dejās kāju dimds,

Jo šodien svētīgs rīts nes laimi jaunavai!

AG- Paldies! Ej, lūdzu, tagad mājā iekšā, draugs,

Bet visu citu veikt lai laimes rokai lemtsl

Vēstnesis Ieiet telti.

Ak vai, ko teikt man, nabagam? Ar ko man sākt?

Cik ļaunos pinekļos gan lemts bij sapīties!

No tumsas negaidot man uzbrucis kāds dievs,

Un viņa viltus viltīgāks par manējo.

Cik laimīgs gan var justies gluži vienkāršs vīrs,

Jo izraudāties viņam ļauts no visas sirds

Un pateikt itin visu, kas kā negods liegts

Ir dižā vīra cieņai! Dzīvē vada mūs

Tik lepnība, un pūļa vergi esam mēs.

No vienas puses, kaunos raudāt asaras,

No otras — kā lai, nelaimīgais, neraudu,

Kad tādas bēdas manu sirdi sāpēs žņaudz?

Bet tagad — kā man pateikt savai sievai to?

Kā viņu sagaidīt? Un kur man acis likt?

Ne saukta viņa nākusi, bet negaidot,

Lai posta mēru līdz pat malām pildītu,

Jo meitu tautās vest tā šurpu steigusies,

Dot projām dārgāko, bet es — tik nežēlīgs!

Tak jaunavas man žēl — kam teicu «jaunavas»?

Tai visai drīz būs drūmais Aīds precinieks62 .

Jau garā dzirdu viņu lūgšus sakām tā:

«Tu gribi manu nāvi, tēv? Ak, kaut tu pats

Un tavi draugi tādas kāzas svinētu!»

Un viņai blakus Orests raudot iekliegsies,

Kas ļaunu tikai nojautīs, jo maziņš vēl.

Ai, kādu postu atnesusi Helena,

Bet posta cēlējs — Parīds, viņas mīļākais!

к. v. Šais sāpēs ciešu līdzi, jo pat svešnlecei

Gaust klājas žēlabās, kad valdniekus māc posts.

me. Ai, brāli, ļauj man tavu krietno roku spiest!

ag. Se ņem — tu guvis uzvaru, es — nelaimīgs!

ME- Pie Pelopa63 es zvēru, kuru daudzina

Par tēvatēvu man un tev, pie Atreja,

Ka patiesīgus vārdus teikšu tev no sirds —

Bez aplinkiem un tikai to, ko domāju.

No acīm redzēdams tev plūstam asaras,

Es raudāju tev līdz — sirds žēlās sažņaudzās —

Un agrāk teiktos vārdus ņemu atpakaļ.

Vairs manis nebaidies — es jūtu tā kā tu

Šobrīd, un padoms mans ir meitu neziedot,

Nedz raizēties par mani daudz — nav taisnīgi,

Ka bēdas nomāc tevi, bet es priecājos,

Ka tavi mīļie mirst, bet mani gaismu redz.

Ko īsti vēlos es? Vai citas daiļavas

Gan nedabūtu sev, ja sievas kārotu?

Vai, pazudinot brāli, ko vismazāk drīkst,

Man atgūt Helenu? Pret labu ļaunu mīt?

Jauns muļķis biju, kamēr beidzot sapratu,

Ko nozīmē būt paša bērna slepkavam.

Tad nelaimīgās jaunavas man kļuva žēl,

Kad iedomājos, cik tā tuvu rada man

Un ka to ziedos tikai manas sievas dēļ.

Un kas gan kopīgs jaunavai ar Helenu?

Laid tāpēc pulkus steigšus prom no Aulīdas!

Beidz tagad, brāl, sev acis slacīt asarām

Un neliec arī manām acīm valgām kļūt!

Ja tevi saista tas, ko teica pareģis,

Tad mani ne — es dodu savu daļu tev:

No naida vārdiem novērsies, es kļuvis cits.

Ko darīt man, nu zinu. Brāli mīlēdams,

Es esmu pārvērties, jo allaž goda vīrs

Tik tādu ceļu iet, kas ir vislabākais.

К. V. Tas Zeva dēla Tantala64 bij cienīgi

Un cēli teikts — tu kauna senčiem nedari.

ag. Paldies tev, Menelāj, ka gluži negaidot

Tu biji taisnīgs vārdos, tā, kā klājas tev,

Jo brāļu ķilda rodas mīlestības dēļ

Vai arī raušot mantu. Bet man derdzīga

Ir tuvība, kas otram tikai sāpes nes.

Un tomēr, redzi, likteņlēmums mani spiež

Ar asiņainu roku meitu nonāvēt.

ME. Kāpēc? Kas paša bērnu liek tev nāvē grūst?

ag. Viss ahajiešu karotāju lielais pulks.

ME. Uz Argu sūti meitu tūliņ atpakaļ!

ag. To slepus gan var veikt, bet slēpts tas nepaliks.

me. Kāpēc? No pūļa nedrīkst pārāk baidīties.

ag. Bet to, kas pareģots, teiks Kalhants argiešiem.

me. Viņš neteiks, ja tas iepriekš mirs; to viegli veikt.

ag. it visi pareģi ir dzimums godkārīgs65 .

me. Nedz labu, nedz ar vērtīgu tie kādreiz pauž.

ag. Bet vai tā vīra nebaidies, no kā man bail?

me. Ja vārda nesaki, kā man to uzminēt?

ag. §ai Sīsifsēklai66 itin viss jau zināms ir.

me. Ko ļaunu tev vai man var darīt Odisejs?

AG. Viņš vienmēr viltu vērpj un pūlim liekas draugs.

me. Viņš sirgst ar godkāri, kas tikai ļaunu nes.

ag. Man tāpēc šķiet, viņš vīru vidū nostāsies

Un atklās visu tiem, ko Kalhants sacījis,

Kā Artemīdai ziedot vārdu devu es,

Kā lauzu to. Tad karaspēku aizraus viņš

Un argiešiem liks tevi, mani nonāvēt

Un nokaut jaunavu, bet, ja uz Argosu

Es bēgtu prom, līdz pašiem kiklopmūriem67 tie

Mūs vajātu, pār zemi postu izsējot.

Tās, lūk, ir bēdas, kas bez gala mani māc,

Jo dievu lemtās likstas ceļā stājas man.

Tik viena sargies, brāl, pie vīriem nonācis:

Lai Klitaimnestra neuzzin nekā par to,

Pirms paša bērns nav nodots rokās Aīdām,

Lai mazāk asaru ir manās ciešanās.

Korim.

Un jūs, ai, svešnieces, jūs arī klusējiet!

Agamcmnons atgriežas teltī, Menelājs

dodas uz nomelni.

ко. Svētlaimīgi, kas mierīguprāt

Un ar mērenu kaislību

Baudīt prot Kiprīdas priekus!

Dzīve viņiem bez vētrām rit,

Brīva no dziņām svelošām.

Erots, dievišķais zeltsprogu zēns,

Divējus stopus ir uzvilcis:

Vienu — liktenim laimīgam,

Otru — postam un nedienām.

Košā Kiprīda, pasargi

Manu māju no stopa šā!

Lai man necils lemts mīlas prieks,

Lai manās ilgās mīt tiklība,

Afrodīte lai baudu sniedz,

Tikai ne pāri pār mēru!

Gaužām atšķirīgs cilvēku prāts,

Atšķirīgi to centieni —

Bet krietnums aizvien būs cieņā.

Audzināšana prasmīga

Sekmē teicamu tikumu;

Bijība — tā jau ir gudrība,

Pienākums apzināts uzslavu

Pelna, un mūžīgā piemiņā

Paliek tautā šī dzīve.

Tiekties pēc tiklības cildeni

Sievietem, klusībā mīlošām;

Tukstošveidīgais vīru gars

Nenogurstoši pilsētai

Vairo mirdzošo slavu.

Parīd, kaut nebūtu nācis nekad

Idas kalnāU8 , tur uzaugdams

Baltajām telēm par ganul

Niedru sīringu69 pūti tu —

Frīģiešu meldijas skandinot,

Karoji Olimpa70 slavas.

Pierietējušiem tesmeņiem

Audzēji govis, bet dievju strīds71

Virzīja tevi uz Hellādu.

Ziloņkaultronī tur sēdēja

Helena, tu viņā raudzījies,

Kalslpilnicm skatieniem valdzinot,

Kaisles pats valdzināts biji.

Tad karš, ai, karš

Hellādu raida ar kuģiem un šķēpiem

Pret Illjas mūriem.

Ratos ierodas Klltalmnestra un Iflgenija

ar Orestu un pavadoņiem.

KO. Lūki Lūki

Jau klāt, jau klāt jūs no diženās cilts,

Laimes lutekles jūs — paša valdnieka bērns,

Pati Iflgenija cēlā,

Un Tindara atvase — māte tai līdz.

No cildeniem senčiem tās cēlušās ir

Un tikušas dlždižā godā.

Mums, nabaga mirstīgiem, dievi šķiet tie,

Kam likteņi vēlīgi veltēm.

Stāsim apkārt, Halkīdas meitas, mēs,

No ratiem steigsimies valdnieces celt,

Tās noliksim droši uz zemes,

Ar mīlīgām rokām tās skaujot!

Lai nebaidās, nākusi svešumā šurp,

Agamēmnona slavenā meita!

Ne bailes, ne bažas mēs nedrīkstam

Šīm argietēm

Kā svešnieces svešniecēm iedvest.

KLITAIMNESTRA korim.

Kā labvēlīga putna priecīgs lidojums72

Man labu laimi vēstī jūsu laipnais vārds,

Un tāpēc ceru, ka uz labām precībām

Šurp tautās vedu meitu.

Pavadonēm.

Bet nu izceliet

No ratiem pūru, ko es meitai ņēmu līdz,

Un nesiet uzmanīgu roku iekšā to!

Ifigenljal.

Bet tu, mans bērns, no zirga vilktiem ratiem kāp,

Uz zemes savu maigo kāju noliekot!

Kalponēm.

Jūs, jaunās meičas, viņu rokās saņemiet

Un palīdziet no augstiem ratiem ārā tikt!

Bet tad lai kāds sniedz roku balstam arī man,

Lai ērti varu atstāt ratu sēdekli.

Un zirgu galvām priekšā dažas stājieties,

Jo mēdz jau dažkārt zirgi pēkšņi satrūkties!

Še mīļo Orestu, kam Agamemnons tēvs,

Sev klēpī paņemiet, jo puisēns vēl ir mazs!

Orestam.

Vai, bērniņ, guli, ratu šūpu ieaijāts?

Nu mosties māsas kāzu dienā laimīgā!

Cēls vīrs tavs svainis turpmāk būs un cienījams,

No pašas Nērejmeitas dievišķīgās cilts73 .

Ifigenijai.

Nāc, Ifigenija, un kājas ejot liec

Solsolī blakus mātei, lai tavs tuvums man

Šīm svešām sievām rāda, cik es laimīga!

Agamemnons Iznāk do telts.

Bet, lūk, Jau vari savu mīļo tēvu sveikt!

IFIGENIJA

Es, māte, steigšos tev pa priekšu, nedusmo,

Pie mīļā tēva krūtīm savas krūtis spiest!

KL Ai, valdniek Agamemnon, dzīves cēlais balsts,

Ja tu mūs aicini, mēs esam tūlīt klāt!

if. Pie tavām krūtīm pieglausties es gribu, tēv,

Pa priekšu steigdamās pēc ilgās šķiršanās.

Man ligas tavās acīs vērties.

Mātei.

Nedusmo!

kl. Ej, bērns, tu stiprāk tēvu mīlēji aizvien

Par citiem maniem bērniem, kurus radīju.

if. Kāds prieks man, tēv, lr tevi atkal uzlūkot!

ag. Un tēvam tevi — vari teikt par abiem to.

if. Sveiks, tēv! Cik labi, ka tu mani sauci šurp!

ag. Es nezinu, mans bērns, vai teikt tev «jā» vai «nē».

if. Tu pirmīt priecājies, bet nu tev skatiens drūms.

ag. Daudz rūpju karavadonim un valdniekam!

if. Par mani domā, tēv, un aizmet raizes prom!

ag. Par tevi domāju es visu laiku, bērns!

if. Tad nerauc pieri vairs, lai skatiens atkal mīļš!

ag. Ak, cik es priecīgs, tevi atkal redzēdamsl

ir. Un tomēr asaras no tavām acīm plūst.

ag. Man jaunā šķiršanās tik gara izliekas74 .

if. Es nesaprotu, ko tu runā, mīļo tēv.

ag. Tu, gudri runādama, mani skumdini.

if. Tad runāšu es negudri, ja tas tev tīk.

AG. sevi.

Ak vai! Vairs klusēt nespēju.

Ska|l.

Cik mīļa tu!

IF - Pie saviem bērniem paliec mājā, mīļo tēv!

AG. To vēlos es. Cik žēl, ka tas nav izdarāms!

№ - Kaut šķēpi Iznīktu un Menelāja strīds!

AG - Tas postu nesīs citiem vēl tāpat kā man.

!F- Tu ilgi biji prom šai tālā Aulīdā.

AG - Un arī tagad kaut kas kavē ceļu sākt.

IF - Bet teic man, tēv, — kur saka frīģus dzīvojam?

ag. Tur tālu, kur diemžēl aizvien vēl Parīds mīt.

IF. Tu tātad dosies tālu prom no manis, tēv?

AG. Un tu no manis, melt — mums klājas vienādi.

if. Ak, kaut tu mani tālā ce)ā ņemtu līdzi

ag. Tev cits būs ceļš; to ejot, tēvs būs jāpiemin.

IF- Veil braukšu es ar māti Jeb vai viena tik?

ag. Nedz māte brauks, nedz tēvs — tu dosies viena prom.

JF- Tak ne uz svešām mājām būs man jābrauc, tēv?

ag. Beidz taujāt! Neklājas to zināt Jaunavail

IF - Kā uzvarētājs atgriezies no Trojas, tēv!

ag. Man dievei jālzdara vispirms ziedojums.

IF - Ar ziedojumu krietni darbi veicami.

ag. jo redzēsi tu pati blakus ziedoklim.

if. Ap altāri es tātad deju vedīšu?

AG. «evl.

Es tevi apskaužu, jo nenojaut neko.

Ska|l.

Bet ej nu teltī iekšā un pie meitenēm

Tur kavējies! Tik sniedz vēl skūpstu, roku man,

Jo ilgi būs tev jādzīvo no tēva prom!

Viņu apskaudams.

Ai, krūtis, mīļie vaigi, gaišās cirtas jūs,

Cik lielas sāpes nes jums frīģu pilsēta

Un Helena! Ne vārda vairs, jo asaras

Plūst straumēm man no acīm, tevi apskaujot.

Nu teltī ej!

Iilgenlja Ieiet telti.

Tu, Lēdas meita75 , piedod man,

Ja pārāk vaļu ļāvu savām sāpēm es,

Par sievu Ahillejam meitu izdodams.

Gan tiesa, ceļojums šāds laimi atnest mēdz

Un tomēr sāpīgs vecākiem, kad svešumā

Ar raizēm audzināto bērnu aizdod tēvs.

kl. Bez jūtām neesmu — bez tavas teikšanas

Par viņu sirdī sērošu tāpat kā tu,

Kad, kāzu dziesmām skanot, meitu vedīšu,

Bet paradums ar laiku visu dziedinās.

Kā meitas līgavaini sauc, man zināms, bet,

No kurienes viņš, kādas cilmes, nezinu.

ag. Bij Asopam76 reiz meita, vārdā Algīna.

kl. Kas bildināja to — vai cilvēks kāds vai dievs?

ag. Pats Zevs. Tam Aiaks77 dzima, valdnieks Oinonē78 .

kl. Un kurš no viņa dēliem varu mantoja?

ag. Tas Pēlējs bij. Viņš nereīdu79 precēja.

kl. Pret dievu gribu?80 Jeb pats tēvs to izdeva?

ag. Ar Zeva ziņu tēvs tam meitu izdeva81 .

KL. Kur kāzas svinēja? Vai viļņu valstībā?

AG. Kur Heirons82 mājo, Pēlijkalnā83 svētajā.

kl. Tai novadā, kur kentauriem84 ir dzimtene?

AG. Jā gan, tur dievi dzēra kāzas Pēlējam.

kl. Vai dēlu audzināja tēvs vai Tetīda?

AG. Nē, Heirons — tālu prom no ļauniem cilvēkiem.

kl. Gudrs skolotājs, bet gudrāks vēl, kas deva to85 .

ag. Lūk, tāds ir virs, kas tavu meitu apprecēs.

kl. Tam vainas nav. Kur Hellādā viņš valdinieks?

ag. Pie Apidanas upes Ftījas novadā.

KL . Uz turieni tad mūsu bērnu aizvedīs?

ag. Par to lai tas, kas viņu iegūs, rūpējas!86

kl. Lai viņi laimīgi! Bet kad tos salaulās?

ag. Kad parādīsies mēness ripa svētīgā.

kl. Vai dievei jau ir ziedots kāzu ievadam?

ag. Tas notiks drīz — par to jau laikus gādāju.

KL. Un mielastu tu tātad rīkosi pēc tam?

ag. Kad dieviem nests būs upuris, ko prasa tie.

kl. Bet kur tad mūsu sievietēm būs godības?

AG. Šeit pat, pie argosiešu kuģiem staltajiem.

kl. Ar to ir jāsamierinās.87 Kaut veiktos viss!

AG. Kas darāms, tagad pateikšu. Tik paklausi!

kl. Es visās lietās vīram klausīt radusi.

ag. Tad, lūk — es šeit, kur līgavainis atrodas…

kl. Kā, tu? Bez manis? Tas tak mātei pienākas!

ag. Tam visu priekšā tavu meitu nodošu.

kl. Un kur tad man būs šajā laikā kavēties?

AG. Uz mājām dodies, rūpējies par meitenēm!88

kl. Lai savu bērnu atstāju? Kas lāpu cels?89

AG. Es kāzu lāpu līgavai pats nesīšu.

KL. Tā neklājas! Vai tiešām tas tev sīkums šķiet?

ag. Tev nepieklājas atrasties starp kareivjiem.

kl. Pie vīra meitu izdot mātei pieklājas.

ag. Bet arī tās, kas mājās, vienas neatstāt.

kl. Tām briesmas nedraud sievu galā drošajā.

AG. Siev, klausi!

kl. Nē! Tam Argas dieve90 liecniece!

Tu ārpus mājām rīkojies! Bet mājās es

Par to, kas jaunai sievai nākas, gādāšu.

Klitalmncstra aiziet.

AG. Ak vai! Es velti pūlējos, bet pievīlos,

Kad sievu prom no acīm dabūt cerēju.

Pret tuviniekiem viltu vērpdams, gudroju

Un lauzu galvu, taču veiksmes nav nekur!

Pie Kalhanta nu došos, pareģa, un to

Par visu, kas ir dievei mīļš, bet postīgs man,

Par likstu, kas māc Hellādu, vēl taujāšu.

Cik svarīgi, lai gudram sieva klausīga,

Jo citādi tam vispār precēties nav vērts!

Agamemnons aiziet.

ко. Drīzi nāks pie Simoentas91

Sudrabā mirdzošiem virpujiem

Hellēņu pulcētais karaspēks

Kuģos ar bruņām un ieročiem,

Skatīdams īlijas cietoksni

Foiba svētajā zemē92 .

Tur Kasandra93 , kā runājam dzird,

Tumšzajo laurlapu vainaga94

Apvītās zeltsprogas purina

Brīžos, kad sagrābj un aizrauj to

Dievības zintīgā jūsma.

Augstajā īlijas cietoksni

Troji tad mūraugšā sastāsies,

Vēros Arēju95 varbruņās,

Airu šjakstieniem atskanot,

Skaistknābju kuģos piepeldam

Tuvu Simoentas upei.

Ēterā mirdzošo Zevdēlu96

Māsu viņš tīko uz Hellādu

Pārvest no Priama pilsētas,

Helenu, ahajiem krustojot

Kaujās ar naidnieku šķēpus.

Arējs, asiņu alkstošais,

Frīģiešu Pergamu97 ielencis,

Akmeņu torņu ieskauto.

Aizrauj viņš kritušās galvas sev,

Trojiešu pilsētu pīšjos gāž.

Nopostot to līdz pamatiem.

Asaras rūgtas lej līgavas,

Sirmā Priama sieva.

Arī Helena, Zevtēva

Meita, mirkst vienās asarās,

Ka viņa vīru pameta.

Kaut ne mani, ne mazbērnus

Nemāktu baismpilnās nojautas,

Kādas tagad ir līdiešu

Sievietēm zeltrotā bagātā,

Arī frīģiešu sievām98 !

Rosīdamās pie stāviem, tās teiks:

«Kas gan, kad tēvzeme gruvešos krīt,

Aizraus, aiz matcirtām sagrābjot,

Raudošās sievietes nebrīvē?

Vainīga, gulbja atvase99 , tu,

Ja vien mūs valodas neviļ,

Ka dzimi tu Lēdai

No spārnotā putna,

Kad Zevs savu izskatu pārvērtis bija,

Un nemāna mirstīgos

Mūzu plāksnītēs 100

Rakstītās pasakas.»

Ierodas Ahillejs.

AHILLEJS

Kur ahajiešu pavēlnieks šeit atrodams?

Lai kāds no kalpiem pavēstī, ka ieradies

Un gaida to pie durvīm Pēlelds Ahillejs,

Tāpat kā visi hellēņl pie Eirīpa101 !

Gan tādi, kas vēl laulībā nav saistīti

Un savu māju atstājuši vientuļu,

Sēž krastmalā, gan arī vīri precēti,

Kam mājās sievas palika un bērni. Lūk,

Cik lielas kara alkas visus pārņēma,

Ne jau bez dievu ziņas! Tagad pateikšu,

Kas pareizi man Šķiet. Kas domā citādi,

Lai pasaka. — No Pēlēja un Farsālas 102

Es nācis šurp un nīkstu te pie Eirīpa.

Ar pūlēm tik es mirmidonus 103 savaldu,

Jo taujā tie: «Ko dīkā gaidām, Ahillej?

Kad beidzot dosies karaspēks uz Iliju?

Jel rīkojies vai aizved mūs uz dzimteni!

Pārlieku ilgi Atrejdēli104 vilcinās.»

KJltalmnestra Iznāk no telts.

KL- Es, dieves nereīdas dēls, tur dzirdēju,

Ko sacīji, un tāpēc iznācu no telts.

ah. Kāds diženums! Kas ir šī cēlā sieviete,

Ko skatu? Kāda stāja tai, un kāds tai vaigs!

kl. Es sveša tev, jo mani redzi pirmoreiz.

Bet labi, ka pret tikumu tu godbijīgs!

АН. Kas esi? Un kā nokļuvi tu, sieviete,

Sai nometnē starp bruņotajiem ahajiem?

kl. Es Lēdas meita, mani Klitaimnestra sauc,

Un Agamemnons, pulku vadonis, mans vīrs.

aii. Tu jauki dažos vārdos visu pateici,

Bet neklājas, ka runāju ar sievietēm.

kl. Kam, Ahillej, tu bēdz? Jel paliec, roku sniedz,

Lai roku spiediens laimes ķīla laulībai!

ah. Ko saki? Lai tev roku sniedzu? Būtu kauns

No Agamemnona skart to, ko nedrīkstu.

kl. Tu drīksti gan, ai, dieves nereīdas dēls,

Jo visai drīz tu būsi manas meitas vīrs.

ah. Es meitas vīrs? Man, sieva, vārdu trūkst! Varbūt

Tu kaut ko jauc, jo runā tu tik dīvaini.

kl. No jauniem draugiem visi mēdzam kautrēties,

It īpaši, kad runā tie par precībām.

ah. Nekad es meitas roku lūdzis neesmu,

Un arī Atrelds bildis nav par laulībām.

kl. Cik savādi! Par maniem vārdiem brīnies tu,

Man savukārt par tavējiem ir jābrīnās.

ah. Tad padomā! Mums kopīgi ir jāapsver,

Vai taisnība tik abiem nav, tā runājot.

kl. Cik nekrietni! Es laulības, kas iedomās

Tik pastāvēja, rīkoju! Ai, kāds man kauns!

ah. Mūs abus laikam gribējis kāds izjokot.

Vairs nedomā par to un atmet īgnumu!

kl. Tad sveiks! Tev acīs skatīties vairs nespēju,

Jo tavā priekšā mele es un apsmieta.

ah. Tev arī vēlu sveikai būt! Nu došos es

Šai mājoklī, lai tavu vīru sastaptu.

Sirmgalvis pabāž galvu no telts.

Si. Aiakīd 105 , ai svešniek, paliec! Lūdzu, mani uzklausiet,

Tu, kas dieves dzemdēts esi, un tu, Lēdas meita, ar!

ah. Kas gan sauc tur vērtās durvīs? Cik tas bailīgi mūs sauc!

si. Vergs. Ar to es nelepojos, nejauj man to liktenis.

ah. Kam tu vergs? Man nepiederi — laikam Agamemnonam?

si. Tai, kas stāv te mājas priekšā, mani deva TindarejsI06 .

ail Gaidām: runā, ko tu vēlies, kam tu aizturēji mūs!

si. Vai jūs tiešām vieni stāvat abi pie šīm durvīm šeit?

ah. Vieni stāvam, kā tu redzi, iznāc drošuprāt no telts!

Sirmgalvis Iznāk no telts.

si. Modrība un mana laime — glābiet tos, ko gribu glābt!

AH. Viņa runa izplūdusi, pārāk ilgi kavējas.

KL. Sniedzu roku tev 107 . Nu runā, ja tu vēlies man ko teikt!

sl Tu jau zini, ka es esmu tev un bērniem labvēlīgs.

KL - Jā, es zinu, ka tu esi manas mājas vecais kalps.

SI - Un ka mani tavā pūrā Agamemnons saņēma.

KL. Tu man nāci līdz uz Argu, biji vienmēr uzticīgs,

si. Tiesa. Un tev vēlīgs esmu, tavam vīram mazāk gan.

kl. Kliedē beidzot tumšo miglu, kādā savus vārdus tin!

SI. Tavu bērnu tēvs grib pats šeit savām rokām nonāvēt.

kl. Ko tu runā tādus vārdus? Neesi pie prāta vairs!

SI. Jā, ar asu šķēpu šķejot balto kaklu jaunavai.

kl. Ak, es nelaimīgā sieva! Vai tad vājprātīgs mans vīrs?

SI. Nē, viņš prātīgs. Tik pret tevi, tavu bērnu vājprātīgs.

kl. Bet kāpēc? Kāds baismīgs dēmons viņu dzen šai vājprātā?

SI. Tas, ko pareģoja Kalhants — kā var prom tikt karaspēks.

kl. Kurp gan prom? Ak, nelaimīgā, kuru nonāvēt grib tēvs!

si. Prom uz tālo Dardanpili108 pārvest vīram Helenu.

kl. Ifigenijai ir jāmirst, lai var pārnākt Helena?

si. Tā tas ir, un Artemīdai tēvs grib meitu upurēt.

kl. Kāzas tātad tikai iegansts mani atvilināt šurp?

si. Lai tu labprāt Ahillejam vestu meitu precībās.

kl. Mana meita, postā skrēji — tu un tava māte līdz!

si. Sāpes būs jums abām jācieš — Agamemnons nežēlīgs.

kl. Ak, man, nelaimīgai, beigas! Asaras vairs nevaldu,

si. Kā gan mātei neraudāt, kad mīļos bērnus laupa tai!

kl. Bet kā tu to, vecais, zini, ko mums stāstīji nupat?

SI - Vēstule bij man tev jānes, kas pēc pirmās rakstīta.

KL - Liekot man vai arī liedzot savu meitu nāvē vest?

SI - Nevest meitu — bij tur rakstīts; bij pie prāta tad tavs vīrs.

KL - Bet, ja vēstuli man nesi, kāpēc nenovedi man?

SI - Menelājs to atņemt steidza, viņa vaina ir šis posts.

KL - Nērejmeitas bērns, vai dzirdi, Pēlejdēls, vai dzirdi to?!

AH - Dzirdu, cik tu nelaimīga, un es arī apvainots.

KL. Manu meitu viņi nāvēs tavās viltus precībās!

AH - Nespēju nekad to piedot tavam vīram — it nekad!

KL. Vai gan agrāk es tā kristu lūdzoties pie kājām tev —

Mirstīgā pie dieves dēla? Bet kam tagad dižoties?

Par ko gan lai cīnos vairāk kā par savu bērnu es?

Palīdzi, ai, dieves dēls, man pašai šajā nelaimē

Un tai jaunavai, ko dēvē veltīgi par sievu tev!

Vainagu ap galvu vijot, šurp to vedu precībās;

Tagad esmu atvedusi viņu nāvēt še pie jums.

Tev būs kauns, ja nelīdzēsi. Kāzas nesaistīja jūs,

Tomēr visur tiki dēvēts nabadzītes mīļais vīrs.

Tavu zodu, roku skarotI09 , tavu māti piesaucot,

Lūdzos tevi, sargā mani — vārds tavs postā iegrūda!

Cita ziedokļa, kur tverties, nav man, tik pie kājām tev,

Drauga tuvumā neviena, bet, kas Agamemnonam

Drausmīgs padomā, tu dzirdi. Esmu šurpu nākusi —

Sieviete šai vīru pulkā, kas uz varmācībām kārs,

Cilvēcīgs tik tad, kad vēlas. Ja tev drosme roku celt,

Līdzot mums, tad esam glābtas, bet, ja ne, kas mūs vairs glābs?

к. v. Cik grūti dzemdēt! Taču tas ir burvja spēks,

Kas mātēm liek par saviem bērniem cīnīties.

АН. Lai augstprātības gars no manām krūtīm zūd —

Ar mēru protu dzīves likstās bēdāties

Un priecāties, kad laime padebešos ceļ.

No mirstīgajiem taisni tie ir gudrākie.

Ar prātu kas pa dzīvi taisnu ceļu iet.

Ir tāpēc labi dažkārt pārāk negudrot,

Ir arī derīgi būt kādreiz prātīgam.

Es, Heirona110 — viskrietnā vīra audzināts,

$o dzīves likumu no galvas mācījos

Un Atrejdēliem, ja tie labi vadīs mūs,

Es klausīšu; ja ne, tad neklausīšu vairs.

Kā šeit, tā tālā Trojā brīvs man paliks gars,

Ar šķēpu rokā kara dievu cildinot.

Par tevi, kas tu savu mīļo dēļ tā ciet,

Es gādāšu, cik jauneklim tas iespējams,

Ar savu līdzcietību tevi aizstāvot,

Un tavu meitu, kas reiz solīta bij man,

Tēvs nenāvēs nekad. Es viltus vērpšanai

Gan sevi tavam vīram nedošu nekad,

Jo, lūk, mans vārds, kaut arī šķēpu cēlis nav,

Var tavu mīļo meitu tomēr nonāvēt.

Gan vainīgs būs tavs vīrs, bet ne bez vainas es,

Jo manis dēļ ies bojā, manu kāzu dēļ,

Daudz ļauna nepelnīti ciešot, jaunava.

Es grieķu vīru pulkā būtu nicināms,

Es būtu gļēvulis, bet Menelājs, lūk, vīrs,

Es ne vairs Pēlēja, bet ļauna gara dēls,

Ja tava vīra labā vārds mans slepkavo.

Pie mitro viļņu izauklētā Nēreja,

Pie viņa meitas Tetīdas, kas māte man,

Es zvēru, ka pat pirksta galu nepiedurs

Pie tērpa tavai meitai Agamemnons — tēvs;

Ja ne, lai diža barbarzemes Sipila111 ,

Kas kādreiz Atrejdēlu dzimtu radīja,

Bet Ftīju daudzinām neviens lai nedzird vairs.

Lai reģis Kalhants svētūdeni rūgtu jūt,

Jo kas par cilvēku gan ir šāds pareģis112 ,

Kas patiesā tik maz un melu teic tik daudz

Uz labu laimi, un, ja laimes nav — nekas!

Ne savu kāzu dēļ šos vārdus runāju,

Jo tūkstoš meiteņu pēc manas gultas tvīkst;

Pret mani valdnieks Agamemnons noziedzies:

No manis vajadzēja viņam vārdu lūgt,

Lai slazdus meitai liktu — Klitaimnestra man

Labprāt bij gatava par sievu meitu dot.

Es savu vārdu būtu devis hellēņiem;

Ja jūras ceļš uz Iliju tad pavērtos,

Es neatteiktos biedru vēlmi atbalstīt113 .

Bet tagad vadoņiem es neesmu nekas,

Tie viegli mani Izmanto, kā viņiem tīk.

Drīz vien, pirms vēl uz Frīģiju mēs dosimies,

Mans zobens asins šaltīm tumši krāsosies,

Ja tavu meitu man kāds gribēs nolaupīt.

Bet esi mierīga — kā varens dievs es tev

Še parādos, vēl nebūdams, bet kļūšu drīz.

к. v. Tu teici vārdus, Pēlejdēls, kas cienīgi

Bij tevis, tavas mātes — jūras dievietes!

kl. Ai!

Ne parl mēram cildinot, ne paskopi,

Es vēlos tavu labvēlību saglabāt,

Jo krietni cilvēki palaikam necieš tos,

Kas viņus slavē, ja tie mēru nezina.

Es kautrējos par savām likstām vaimanāt,

Kas nospiež mani vienu, tevi neskarot.

Bet cēlajam, kaut tam nekādas daļas nav,

Sniegt palīdzību nelaimīgam pieklājas.

Mums jūti līdz, jo līdzjūtību pelnījam:

Vispirms par znotu tevi iegūt cerēju,

Bet pievīlos, un, otrkārt, meitas asinis

Var dienās ļaunu vēstīt tavai laulībaim .

No briesmām šīm tev katrā ziņā jāsargās.

Tu runu labi iesāki un nobeidzi —

Mans mīļais bēms tiks glābts, ja vien tu gribēsi.

Vai tavus ceļus apskaut tai kā lūdzējai?

Gan neklājas tas meitenei, bet viņa nāks,

Ja vēlies, — kautrīga, bet acis nenodurs.

Jeb darīsi, kā lūdzos es, tai nenākot?

ah. Tai nebūs nākt, jo cildenums ir jācienī.

kl. Bet arī kautrums ne vienmēr ir noderīgs.

ah. Tev nevajag pie manis savu meitu vest,

Jo negribu, lai sāktos tenkas muļķīgas.

Kad kareivjiem nekādu mājas rūpju nav,

Tie neķītrām un ļaunām tenkām nododas.

Gan lūgdamās, gan nelūgdamās sasniegsit

To pašu jūs, jo diženākais uzdevums,

Ko spraudu sev, — Jūs atbrīvot no ciešanām.

Tad iegaumē, ko teikšu — meli sveši man:

Ja ņirgādamies meloju, lai mirstu es;

Lai dzīvot lemts, ja tavu meitu izglābšu!

KL - Lai, nelaimīgo atspaids, mūžam laime tev!

ah. Un tagad klausies, kā vislabāk rīkoties!

kl. Ko teiksi man? Es klausīšos lt vērīgi.

ah. Mēs viņas tēvu lūkosim pie prāta vest.

KL Viņš pārāk gļēvs un karavīru iebaidīts.

ah. Ar pārliecību pārliecību pieveikt var.

kl. Cik salta cerība! Bet teic, kas darāms man!

ah. Vispirms tev jālūdzas, lai meitu nenokauj,

Bet, ja viņš pierunājams nav, pie manis steidz!

Ja tavu lūgumu viņš uzklausīs, tad man

Vairs jāiejaucas nav, jo viņa glābta būs.

Tad drauga acīs arī turpmāk būšu draugs

Un karavīri nepārmetīs man, ja viss

Ar prātu vien, bez vardarbības, paveikts tiks.

Ja labi risināsies viss, jo lielāks prieks

Būs tavējiem un tev, bez manis iztiekot.

kl. Tavs padoms gudrs. Es darīšu, kā sacīji.

Bet, ja man tomēr neveiksies, kā vēlos es,

Kur tevi sastapt varēšu? Uz kurieni

Man steigt, lai tava roka balsta nelaimē?

ah. Tavs sargs es būšu visur, kur vien vajadzēs.

Tik Izmisumā neskraidi pa nometni,

Kur danajieši drūzmējas, jo nedrīksti

Tu savu dzimtu kaunā likt. To Tindarejs

Nav pelnījis — viņš dižens valdnieks Hellādā.

kl. Lai notiek tā! Tu pavēli, es klausīšu.

Ja dievi tiešām ir, tev dāsna alga tiks,

Jo esi taisns; ja nav, tad kam mums pūlēties?

Afalllejs dodas projām, Klitaimnestra

ieiet telti.

KO."r Kāzu dziesma, Lībijas flautai,

Kitaral — rotaļu draudzenei,

Niedru sīringām skanot,

Pret debesīm vijās,

Toreiz, kad Pēlija kalnā, kur dzīroja dievi,

Skaistsprogu mūzas,

Zelta sandalēm

Zemi skardamas,

Steidzās uz Pēlēja kāzām.

Kalnā, kur mājoklis kentauriem, Pēlija birzīs

Daudzināja tās Aiaka dēlu un Tetīdu

Daijskaņu dziesmās.

Dardana116 dēls,

Zeva mīlulis,

Nektāru117 saldo

Smēla no maisāmiem traukiem,

Frīģietis Ganimēds118 .

Balti mirdzošās krastmalas smiltīs

Nēreja piecdesmit meitas119

Kāzu rotaļā līksmu

Virpuli grieza.

Arī kentauri — tumšzaļi egļzari

Rokās tiem bija un vainagi galvā —

Nāca uz mūžīgo dzīrēm

Pie Bromija 120 kausiem.

«Spožu, ai, Nēreja meita,» tā iesaucās tesāļu

Jaunavas 121 , «spožu,»

Bilda Apollons reģis

Un zinīgais Heirons, «tu

Dzemdēsi zvaigzni.

Atvezdams šķēpnešus mirmidonus sev līdzi,

Nāks viņš uz Priama brīnišķo zemi, ar uguni

Vērtīs to tuksnesī,

Aplicis Hēfaista

Zeltā izkaltos

Ieročus 122 , laimīgā

Varoņa mātes, dievietes Tetīdas

Dāvanu.» Lūk, tā toreiz

Mūžīgie svinēja

Cildenā tēva

Nēreja pirmdzimtās meitas

Un Pēlēja kāzas.

Bet tev 123 argieši vainagu vīs

Košajās sprogās kā draiskajai,

Raibajai telei, kas krastmalā

Atklīdusi no klinšalām

Un no mežnorām ziedošām.

Taču nevis pie sīringas

Skaņām, nedz ganu valodām

Augi — pie mātes tu lolota

Ahaju vīriem par līgavu.

Kāds gan bijībai turpmāk būs svars,

Kāda vairs tikumam nozīme,

Ja tie kājām mīdīti tiek

Un viss nekrietnais virsroku gūst?

Patvaļa likumus kaunā liek,

Nerūp vairs cilvēcei vairīties

Vareno dievību dusmu.

Klitalmnestra iznāk no telts.

kl. Es iznācu no telts, lai raudzītos, kur vīrs,

Kas mājokli ir atstājis jau visai sen.

Tur teltī nelaimīgais bērns mirkst asarās,

Un klusi šņuksti mijas tai ar vaimanām,

Jo zina likteni, ko viņai lēmis tēvs.

Ierodas Agamcmnons.

Lūk, tas, ko tikko pieminēju es, jau klāt,

Sis Agamemnons. Tūdaļ redzēsim, ka viņš

Pret paša bērnu nelietību perina.

ag. Ar to, ka tevi sastapu šeit ārpusē,

Man veicies, jo es vēlos pārspriest divatā

Gan šo, gan to. Ne viss ir jādzird līgavai.

kl. Tad teic — kam īsti mirklis šis tev veiksmīgs šķiet?

ag. Ar tēvu tātad ceļā atlaid meiteni!

Jau svētais ūdens gaida mūs pie ziedokļa124

Un miežmilti, ko kaisīs šķīstāmugunī,

Tur līdzās Artemīdai lemtie vērsēni,

Kas, ziedam krītot, izšļāks tumšās asinis.

KL. Cik skaisti tavi vārdi skan! Bet nezinu,

Kur tavai rīcībai man skaistus vārdus rast.

Saukdama teltī

Uz mirkli, meitiņ, laukā nāc — kas padomā

Ir tavam tēvam, zini tu — un brālīti,

Ar tērpu sedzot, līdzi paņem, Orestu.

No telts Iznāk Iflgenlja ar Orestu.

Lūk, tava paklausīgā meita klāt. Bet es

Gan viņas vietā runāšu, gan savējā.

ag. Tu raudi, bērns, un neesi vairs priecīga?

Kam nodur acis, vaigu slēp aiz šķidrauta?

kl. vai man!

Kā savu bēdu izklāstu lai iesāku?

Tās visas, vienlīdz drausmīgas, gan sākumā,

Gan pašās beigās, arī vidū minamas.

ag. Kas noticis? Jūs it kā sazvērējušās,

Jo jūsu acis mulsumu un trauksmi pauž.

Ko esmu ļaunu darījis?

kl. To vaicā vēl?

Lai cik tu prātīgs, šeit tu prātīgs neesi!

Mums atbildi, kā cēlam vīram pienākas!

ag. Nu saprotams! Es vēlos pats, lai vaicā man.

kl. Vai mūsu abu meitu nokaut netaisies?

ag. Ak šausmas!

Ko runā tu? Kas tā par tukšu iedomu?

kl. Jel rimsties!

Un atbildi vispirms, ko tikko vaicāju!

ag. Kā vaicāsi, tā ari atbildēšu tev.

kl. Tas tieši tas, ko vēlos. Lūdzams, atbildi!

ag. Ai, Moira varenā! Cik drausmīgs Ilktens man!

kl. Un ari viņai, ari man — mums visiem trim!

ag. Mans noslēpums ir atklāts! Nav vairs glābiņa!

KL Man zināms viss, ko gribēji man nodarīt.

Tu apklusti un nopūties — tas liecina,

Ka vainīgs tu. Vairs Heku vārdu nevajag!

ag. Jā gan, es klusēju, jo kam man melot vairs?

Lai bezkaunība manu postu vairotu?

kl. Tad paklausies! Es runāšu bez aplinkiem

Un nevis mīklās, kā to darīju līdz šim.

Vispirms tu mani — lūk, tas pirmais pārmetums

Pret manu gribu sev par sievu paņēmi,

Kad manu vīru Tantalu 125 tu nokāvi,

Un zīdainīti, atrāvis no mātes krūts

Ar rupju spēku, pārdevi tu verdzībā.

Nu lepnos zirgos, spožu bruņu mirdzumā,

Pret tevi vērsās mani brāļi, Zevdēll,

Bet Tindarejs, mans tēvs, tad tevi sargāja,

Kad lūdzi to, un tā tu mani ieguvi

No jauna, atkal izlīgstot. Tu atzīsi,

Ka biju laba, uzticīga sieva tev

Un mājā čakla saimniece, kas ģimenei

ik dienu jaunu laimi dāvāja, un sirds,

Lai arī kur tu atrastos, tev līksma bij.

Tik retam tādu sievu atrast laimējas,

Bet sliktas sievas ik uz soļa sastopam.

Pirms zēna šā tev dzemdēju trīs meitenes,

Bet vienu gribi zemiski man nolaupīt.

Ja vaicās, kādēļ jāmirst tai, ko teiksi tu?

Jeb varbūt lai es tavā vietā atbildu?

«Lai Menelājam atkal tiktu Helena.»

Cik cēli — savu bērnu dot par netikli,

Visdārgāko pret nešķīsteni iemainīt!

Un pasaki: kad dosies karā projām tu

Un tava prombūtne jo ilga būs, kā gan

Es, mājās viena palikusi, jutīšos?

Es krēslos, kur tā sēdēt mēdza, raudzīšos,

Pa Istabām, kur viņa mita, klīdīšu

Un skaudrās sāpēs apraudāt to nerimšos.

«Mans mīļais bērniņ, tevi nobendējis tēvs,

Jā, pašas tēvs ar savām rokām, cits neviens!»

Un kādu balvu ceri mājās saņemt tu?

Tik gaužām niecīgs iegansts vairs būs vajadzīgs,

Lai meitas — tās, kas palikušas vēl, un es,

Lai tevi sagaidītu mēs, kā pieklājas126 .

Nē, dievu vārdā lūdzu tev, jel neliec man

Pret tevi ļaunai būt, un neesi pats Jauns!

Lai paliek!

Bet ko tu dieviem lūgsi, meitu ziedojot?

Vai svētību tu, bērnu kaudams, izlūgsies?

Jeb vēlies, lai es izlūdzos tev svētību?

Nekādas dieviem nebūtu vairs sajēgas,

Ja labvēlību justu es pret slepkavu.

Varbūt tu domā bērnus apskaut pārnākdams?

Tev tādu tiesību gan nav, jo kurš no tiem

Vēl gribēs redzēt cilvēku, kas māsiņu

Ir nokāvis? Vai tas tev prātā ienācis?

Jeb tev vairs tikai valdniekzlzlis rūp un karš?

Tev ahajlešiem vajadzētu priekšā likt:

«Ja, vīri, gribat doties jūs uz Frīģiju,

Lai izšķir loze, kuram meitu upurēt!»

Tas būtu gluži taisnīgi, un nevis tas,

Ka savu bērnu ziedam dosi danajiem.

Var arī nokaut Hermloni127 Menelājs

Par mātes godu, ja tas viņam rūp. Vai man,

Kas uzticīga bija tev, būs jāzaudē

Mans bērns, bet krāpniece — tā dzīvos laimīgi,

Un viņas meita Spartā uzaugs lolota?

Tu vari runāt pretī man, ja kļūdos es,

Bet, ja man visur taisnība, tad atjēdzies

Un tavam bērnam, manam, dāvā dzīvību!

K. v. Tai, Agamemnon, paklausi, jo bērnu glābt

Ir cildeni; neviens tam pretī nerunās.

if. Ja būtu man tāds burvju spēks kā Orfejam 128 ,

Ja varētu es akmeņiem likt sekot man

Un saviem vārdiem valdzināt, ko gribētu,

Šo līdzekli es labprāt lietotu, mans tēvs.

Bet gudrība tik viena man — liet asaras,

Un tagad olīvzara vietā augums mans,

Ko viņa dzemdēja, pie tavām kājām 129 . Tēvs!

Man, jaunai, atstāj dzīvību, jo saldum salds

Ir saules stars. Jel neliec skatīt Aīdu!

Tev pirmā «tēti!» sacīju, un pirmā es,

Kam teici, klēpī auklējot, «mans mīļais bērns!»,

Kad, mani glāstot, maigus glāstus saņēmi.

Ne reizi vien tu sacīji: «Mans mazulīt,

Vai lemts man kādreiz tevi redzēt laimīgu

Pie krietna vīra, namā, manis cienīgā?»

Es savukārt, pie tava vaiga glauzdamās,

Ko tagad mana roka skar 13 °, tev atteicu:

«Bet, kad tu, tēti, būsi vecs, vai atnāksi

Uz manām mājām viesmīlīgajām, lai es

Par lolojumu varētu tev atmaksāt?»

Sos vārdus atceros vēl šobaltdien, bet tu

Tos aizmirsis un mani gribi nonāvēt.

Es Pelopu un tavu tēvu Atreju 13Ir

Un māti, kas ar sāpēm mani dzemdēja

Un tagad cieš no jauna sāpes, piesaucu:

Kas daļas man gar Aleksandra132 precībām

Un Helenu? Kāpēc man to dēļ bojā iet?

Jel vēlreiz manī paveries un noskūpsti,

Lai nāves brīdī būtu man šī piemiņa,

Ja tavu sirdi mīkstināt es nespēšul

Mans brālīti, kaut esi mums vēl palīgs vājš,

Tad tomēr raudi līdzi man un tētim lūdz,

Lai neļauj nomirt māsiņai! Tak līdzi just

Pat gaužām mazi bērniņi prot cietējiem.

Tēvs, raugies šurp! Viņš klusēdams tev lūdz no sirds,

Lai žēlo māsu, dzīvību tai neatņem.

Pie tava zoda divi bērni lūgtin lūdz —

Šis maziņais un pieaugusi meitene.

Bet visu to var vienā vārdā apkopot:

Vissaldākais ir saules stars, tur pazemē

Vairs nav nekā. Ir bezprātis, kas nāves alkst,

Jo labāk dzīvot nelaimē kā cēli mirt!133

к. v. Tik tu un tavas mīlas dēkas, Helena,

Ir Atreidus un bērnus postā grūdušas.

AG. Nav līdzjūtība sveša man, kur vajag tās,

Un savus bērnus mīlu. Vai tad citādi

Pie pilna prāta būtu es? Ir drausmīgi

To izdarīt, un drausmīgi to nedarīt,

Bet jādara tas, sieva, ir. Vai redzat jūs,

Cik kuģu tur, cik grieķu vīru bruņotu?

Tiem ceļš uz Trojas torņiem liegts, un nevarēs

Nemūžam lepno cietoksni tie iekarot,

Ja neziedošu tevi, kā man Kalhants liek.

Ir pārņēmusi vīrus degsme versmaina

Bez kavēšanās peldēt prom uz Iliju,

Lai barbari vairs grieķu sievas neaiztiek.

Ja nedaru, kā dieve liek, tad Argosā

Tiks slepkavotas meitenes l34 , šeit — jūs un es.

Ne Menelājam vergoju, mans mījais bērns,

Ne tāpēc, ka to vēlas viņš, es esmu šeit.

Nē, Grieķija ir tā, kas tavu ziedu grib,

Un pārāk vāji esam mēs, lai pretotos.

Ir jābūt brīvai Grieķijai, ciktāl no mums,

No tevis un no manis, tas ir atkarīgs,

Lai grieķu sievas svešnieki vairs nelaupa.

kl. Ai, meitai Ai, sievasl135

Tava nāve mans gals!

Steidz projām tavs tēvs,

Tevi Aldām dod.

if. Ai, mātei Ai, māte!

Viens paiāns 136 mums lemts.

Man neredzēt gaismas

Nekad vairs, nekad!

Ak vai! Ak vail

Ai, Idas kalns

Un sniegotais Frīģijas mežs,

Kur Priams kādreiz kuslu puisīti

No mātes tālu aiznesa 137

Un nāvei lēma —

Parīdu, kuru par Idieti sauca,

Par Idieti frīģiešu pilsētā sauca!

Kaut nebūtu nekad

Par vēršganu

Aleksandrs audzis

Pie strauta mirdzošā ūdens,

Kur avoti nimfām un ziedošas pjavas

Ar hiacintēm un rozēm,

Dievēm ko plūkt.

Uz turieni devās reiz Pallāda,

Valšķīgā Kiprīda,

Hēra ar Hermeju,

Zevtēva ziņnesi, —

Mīlas burvība lepnumu radīja

Kiprīdā, Pallādā — šķēps,

Bet Hērā — valdnieka Zeva

Diženā gulta.

Par skaistumu tās nāca strīdu šķirt138 ,

Kas nesīs iznīcību man,

Bet nevīstošu slavu danajiem.

к. v.par illju tu artemīdai pirmais zieds.

IF. Ai, māt! Ai, māt!

Viņš mani, nabadzīti, nodevis

Un pametis — viņš, kas ir mani radījis!

Vai man! ka redzēju

Helenu ļauno!

Es eju bojā,

Nekrietnā tēva

Nekrietni bendēta.

Kaut nebūtu Aulīdas līcis

Ar varu kaltajiem priežkoka kuģiem 139

Ceļā uz Iliju

Pajumu devis

Un nebūtu Eirīpā

Pretvēju sūtījis Zevs,

Kas citiem cilvēkiem

Citus vējus,

Burām vēlīgus, dāvā!

Viņš piešķir gan bēdas un postu,

Gan ceļvēju raitu,

Gan aizkavē ostā.

Māc likstas bez gala, jā, likstas bez gala

Viendieņu cilti. Kam gudrot vēl cilvēkiem

Ciešanas jaunas?

Ak vai!

Cik drausmīgs gan posts, kurā iegrūda Helena

Ahaju tautu!

K - v - No visas sirds tev jūtu līdzi nelaimē,

Kas nākusi par tevi, kaut bez vainas tu.

IE Mīļā māte, vai tu redzi vīru baru nākam šurp?

kl. Jā, es redzu dieves dēlu, kura dēļ tu atvesta.

IE Atveriet man durvis, kalpi, lai es varu paslēpties!

kl. Kādēļ, meitiņ, bēdz tu projām?

īE Ahllleja kautrējos.

kl. Un kāpēc?

IF- Par nelaimīgām precībām man jākaunas.

kl. Pārāk liela smalkjūtība neder mūsu stāvoklī.

Tāpēc paliec! Šādā brīdī jāatmet ir kautrība.

Ierodas Ahillejs bruņotu viru pavadībā.

is ah. Lēdas meita, nelaimīgā!

kl. Tas, ko saki, taisnība!

АН. Ahajieši kliedz un trokšņo.

kl. Bet par ko? To pasaki!

АН. Tavas meitas dēļ.

kl. Sie vārdi vēstī tikai ļaunu mums.

АН. Meitas dzīvību tie prasa.

KL. Vai tad visi vienuprāt?

АН. Arī pats jau briesmās biju.

kl. Kādās? Saki, cēlais draugs!

ah. Viņi akmeņus pret mani cēla.

kl. Vai tad meitas dēļ?

АН. Jā, tā ir.

kl. Kas uzdrīkstējās dzīvību tev apdraudēt?

ah. Visi grieķi.

kl. Vai tad talkā mirmidonl140 nesteidzās?

АН. Viņi uzbruka man pirmie.

kl. Tad mums glābiņa vairs navl

ah. Es, lūk, esot mīlas apmāts.

kl. Ko tu atbildēji tiem?

АН. Ka es neatjaušu nokaut līgavu …

kl. Tas krietni teikts!

ah. Kas ir tēva piesolīta.

kl. Un no Argas atvesta.

ah. Taču pārkliedza tie mani.

kl. Pūja vara briesmīga!

ЛН. Tomēr sargāšu es tevi.

kl. Viens pret daudziem cīnoties?

ah. Vai tu neredzi šos vīrus?

kl. Lai tavs cēlums augļus nes!

ah. Tā tas būs!

kl. Un manam bērnam nebūs jāmirst ziedoklī?

ah. Ja vien atvairīt to spēšu.

kl. Vai tie meitu aizvest nāk?

ah. Tūkstošiem, un viņus vada Odisejs.

kl. Tas Sīsifdēls141 ?

ah. Jā, tas viņš.

kl. Vai labu prātu jeb vai vīru izraudzīts?

ah. Izraudzīts un labu prātu.

kl. Slepkavot — cik zemiski!

ah. Bet to nepieļaušu.

kl. Vai tad to ar varu projām raus?

ah. Jā, to vilks aiz matiem projām.

kl. Un kas man tad darāms būs?

ali. Rokām cieši apķer meitul

kl. Vai tad jāmirst nebūs tai?

ah. Protams, tik un tā to novērst nevar.

и*. Māte, uzklausi

Manus vārdus, jo es redzu tevi velti dusmojam

Savam vīram! Nav, lūk, viegli uzveikt neiespējamo.

Pieklājas mums Ahlllejam pateikties par dedzību,

Tomēr jālūko, lai viņu nenozaimo karapulks,

Netaisni lai nav tam jācieš, velti cīnoties par mums.

Paklausies, māt, kāda doma man nu beidzot prātā nāk!

Esmu izšķīrusies nāvei, bet es gribu cēli mirt,

Paceļoties pāri visam, kas nav cildens, dižs un krietns!

Spried jel pati, māt, par mani, vai es aplam runāju, —

Visa Hellāda uz mani tagad gaidās skatus vērš,

Manās rokās kuģu brauciens, Irīģu tautas sakāve.

Manās rokās sievu liktens, jo nekad vairs nebūs ļauts

Barbariem tās vest no svētās Hellēņzemes ārēm prom,

Ja par Helenu būs atriebts, kuru Parīds laupīja.

Visu to es mirstot gūšu, un mans slavas atstars kvēls

Paudīs audzēm, ka es brīvi grieķu zemei dāvāju.

Pārāk savu dzīvi mīlēt arī nepieklājas man,

Jo tu visiem grieķiem mani dzemdēji, ne tikai sev.

Neskaitāmi vīru pulki, tērpti bruņu mirdzumā,

Neskaitāmi airu vīri, tēvzemei kad darīts kauns,

Traucas šurp to atriebt bargi un par Hellādu pat mirt.

Mana dzīvība tik viena — vai lai kavē visus tā?

Vai tas pareizi? Ko spētu, sevi taisnojot, es teikt?

Spriedīsim vēl tālāk, māte: Ahillejam nevajag

Cīņā ielaisties ar grieķiem vienas sievas dēļ un mirt.

Viens pats vīrs, kas skata gaismu, atsver sievu tūkstošus.

Un, ja Artemīda vēlas mani sev par ziedu ņemt,

Vai es, mirstīgā, gan varu dižai dievei ceļā stāt?

Nē, nekādi Mans ceļš ir izlemts — došu sevi Hellādai.

Ziedojiet tad mani dievei, graujiet Troju, lai tā man

Mūžos kļūst par pieminekli — lai tā bērns man, vīrs un gods!

Lai pār barbariem tad valda grieķu vīri un nekad

Barbars, māt, pār grieķu vīru, jo tas vergs, bet grieķis — brīvs!

K - v - Ai, jaunava, cik cēla tava rīcība,

Bet nežēlīgs tavs liktenis un dieviete!

AH - Kāds vēlīgs dievs, man tavu roku dāvādams,

Ir gribējis man piešķirt laimi augstāko.

Cik apskaužama grieķu zeme tevis dēļ,

Bet tās dēļ — tu! Cik cildeni tu runāji!

Tu atteicies ar likteņspēkiem cīnīties

Un izšķīries par to, kas vajadzīgs un krietns.

Pēc tavas mīlas ilgojos jo vairāk es,

Kad iepazinu tavu dižo dvēseli.

Bet viss tev labi jāapsver. Es palīdzēt

Tev vēlos, tevi mājās vest. Būs sāpīgi,

Ja tevi glābt no danajiešiem nespēšu.

Vēl padomā, jo nāve ļaunums lielum liels!

ū5 - Es visu teikšu atklāti, bez aplinkiem.

Ar to, ka Tindareja meita mīlas dēļ

Ir naidu cēlusi, jau gana. Manis dēļ

Tev nebūs mirt, nedz arī citus nāvei lemt.

Ļauj, lai es glābju Grieķiju, ja varēšu!

ah. Tu cēlā sirds! Tev iebilst nevaru neko,

Ja tāds tavs lēmums, jo tu domā cildeni.

Kamde) man slēpt no tevis taisnību 142 ? Bet, ja

Tu tomēr nožēlosi savu lēmumu,

Tad zini — un šos vārdus cieši iegaumē:

Pie ziedokļa šos karavīrus nolikšu

Un nepieļaušu, lai tev atņem dzīvību.

Varbūt tu manus vārdus atminēsies vēl,

Kad zobenu jau kaklam tuvu manīsi.

Aiz neapdomības tev nomirt neļaušu,

Un tāpēc došos es uz dieves svētnīcu

Ar karotājiem šiem; tur tevi gaidīšu.

Ahillejs ar pavadoņiem dodas projām.

IF - Kam, mīļo māt, tev acīs riešas asaras?

KL - Man, nelaimīgai, raudām netrūkst iemesla!

1F - Beidz raudas, neliec gļēvai kļūt! — Man lūgums vēl.

KL - Tev pildīšu jebkuru lūgumu, mans bērns.

1F - Es nevēlos, ka matu šķipsnu nogriez sev,

Un arī melnas sēru drānas nevalkā!

1 K1L Ko teici, bērns? Es taču tevi zaudēšu!

IF - Nē, māt, es dzīva būšu, darot godu tev.

KL - Kā tā, mans bērns? Par tavu nāvi nesērot?

IF - Nē, mīļo māt! Man taču nebūs kapkopas.

KL - Vai aizgājējam nepienākas kapkopa?

1 и5 - Man kaps ir dieves — Zeva meitas ziedoklis.

KL - Jā, bērns, tā tiešām taisnība. Tev klausīšu.

IF - Es laimīga un grieķu tautas labdare!

KL - Ko lai es māsām tavā vārdā pasaku?

IF - Lai arī viņas sēru drānas nevalkā.

) kl. Vai nepateiksi kādu mīļu vārdu tām?

ir. Jā, ardievas!

Norādot uz Orestu.

Bet šo par vīru audzini!

KL ' To vēlreiz noskūpsti, jo neredzēsi vairs!

IF. Orestam.

Tu, mīļais, cik vien spēji, palīdzēji man.

kl. Ar ko vēl varu Argosā tev pakalpot?

5 Ar to, ka tēvu, savu vīru, nenīsti.

kl. Tam tevis dēļ būs sīvas cīņas jāpieredz!143

IF - Tik nelabprāt viņš mani ziedo Grieķijai.

kl. Ar gļēvu viltu, kaunu darot Atrejam.

IF - Kas vedīs mani, pirms aiz matiem aizraus prom?

о kl. Es tevi pavadīšu …

IF- Nē! Tu nedrīksti!

KL. Pie tavām drēbēm turoties.

IF- Māt, paklausi!

Tu paliec šeit — tas mūsu abu cienīgāk,

Un kāds no tēva kalpiem mani aizvedīs

Uz dieves pļavu, kur par ziedu kritīšu.

kl. Vai tu jau ej, mans bērns?

if. Uz neatgriešanos.

kl. Un pamet savu māti.

if. Kaut bez vainas es144 .

kl. Jel paliec, mani neatstāj!

if. Vairs neraudi!

Jūs, jaunavas, nu sāciet līksmu paiānu I45f

Kad piepildās mans liktenis, — «Ai, Zevmeita,

Ai, Artemīda!» — danajiem par svētību!

Par upurgroziem gādājiet un uguni

Ar svētiem miežiem uzkuriet. Lai tad mans tēvs

Pa labi apiet ziedokli. Tā dāvāšu

Es grieķu tautai glābiņu un uzvaru!

Nu aizvediet mani,

Kas Troju

Un Frīģijas pilsētas iekaros,

Vainagiem matos

Un svētūdens slacītu!

Deju vītnes

Ap ziedokli vijiet,

Ap svētnīcu! Teiciet

Diženo valdnieci

Artemīdu,

Lai es,

Ziedota, asinīm savām

Dievu lēmumu

Dzēstu!146

ко. Tev, cildenā māte, tev dāvājam

Asaras savasI47 ,

Jo svētvietā neklājas raudāt.

if. Jūs, meitenes, kopā ar mani

Slavējiet dievi,

Kam mājoklis Halkīdai pretējā krastā,

Kur Aulīdas šaurajos līčos

Vēl manis dēj

Kavējas draudīgie šķēpi.

Es sveicu jūs, pelasgu zeme148

Un Mikēnas dzimtās!

K o. Tu piesauc Persej pilsētu ,49r

Ko cēluši ir klklopi.

IF - Jus izaudzējat mani Grieķijai

Par gaismu — mirt es neliedzos.

ко. Un tava slava mūžam zels!

№• Es tevi sveicu,

Lāpnese diena

Un Zevtēva saule!

Mani jau galda

Pasaule cita

Un citāda dzīve.

Nu sveika, mīļotā gaisma!150

Iflgenija dodas projām, Klitaimnestra noraugās

viņai pakaj un tad Ieiet telti.

KO. jūs redzat aizejam viņu,

Kas Troju

Un Frīģijas pilsētas iekaros,

Vainagiem galvā

Un svētūdens slacītu.

Tā pretim dieves ziedoklim dodas,

Kas sārtosies drīzi,

Kad asinis strūklos

No mīlīgā kakla.

Dzidrs svētūdens gaida

No tēva rokām

Un ahaju vīri,

Alkdami doties

Uz Troju.

Bet tagad Zevmeltu

Artemīdu,

Dievi valdnieci, lūgsim

Dāvāt mums laimi!

AI, dižā dieve,

Kam cilvēkupuri priecina sirdi,

Jel aizvadi hellēņu pulkus

Uz Frīģijas zemi

Un viltpilno Troju!

Dod Agamemnona

Ieročiem uzvaru,

Slavas vainagu

Mūžos tam sniedz!

Ierodas vēstnesis.

VĒSTNESIS 151

Es tevi lūdzu, Klitaimnestra, ārā nāc

No savas telts un uzklausi, ko stāstīšu!

Klltalmnestra Iznāk no telts.

kl. Es, izdzirdusi tavu balsi, iznācu,

Aiz šausmām trīcēdama. Ak, kā baidos es,

Ka šajā nelaimē tu atnesīsi man

Vēl jaunu bēdu ziņu!

VE Tavu meitu skars

Mans stāsts. Tas gaužām brīnumains, vai neticams!

kl. Tad izstāsti un nevilcinies ilgāk vairs!

УЕ. it visu, kundze, skaidri uzzināsi tu.

Pēc kārtas stāstīt centīšos, ja tikai vien

Man nemežģīsies mēle mulsā prāta dē).

Kad nonācām jau Zeva meitas svētbirzī

Un Artemīdas ziedošajā p)avā, tur

Viss ahajiešu karaspēks jau gaidīja

Un drūzmējās, kad tavu bērnu atvedām.

Kad Agamemnons meitu nākam redzēja

Uz svētblrzi, lai kristu dieves ziedoklī,

Viņš ievaidējās sāpīgi, tad novērsās

Un, acis drānās slēpdams, rūgti raudāļa.

Bet viņa teica, tēvam līdzās stādamās:

«Lūk, mīļais tēvs, es esmu klāt. Par dzimteni

Un visu grieķu zemi savu dzīvību

No brīva prāta ahajiešu vadoņiem

Uz Artemīdas altāra es ziedošu,

Ja tā ir dievi nosprieduši mūžīgie.

Kaut būtu lemta veiksme jūsu ieročiem

Un atgriešanās dzimtenē ar uzvaru!

Neviens lai neskaras man klāt! Es klusītēm

Bez baiļu trīsām sniegšu kaklu priesterim.»

Sos vārdus izdzirduši, visi brīnījās,

Cik drosmīga un garā stipra jaunava.

Tad saucējs Taltibijs uz vidu iznāca

Un kareniekiem lika klusēt bijīgi,

Bet reģls Kalhants, skaudro nazi izvilcis

No ādas maksts, to zelta grozā guldīja

Un tavai meitai galvā lika vainagu.

Ap ziedokli nu, zelta grozu paņēmis

Un svētā ūdens trauku, skrēja Ahiliejs l52 .

Viņš iesaucās: «Ai, Artemīda Zvērkāve,

Kas naktī veļ pa debesjumu gaismekli153 !

Šo ziedu, ko tev ahajiešu karaspēks

Un Agamemnons dāvā, pieņem vēlīgi,

Šā daiļā kakla tīrās asinis, un ļauj,

Lai grieķu kuģi šķērso jūru neskarti

Un mūsu šķēpi gruvešos gāž īliju!»

Tad visi karotāji acis nodūra,

Bet Kalhants, ņemdams nazi, lūgsnu skaitīja

Un nopētīja, kur tam ģelzi kaklā triekt.

Cik skumja bija sirds, kad, galvu noliecis,

Tur stāvēju! Bet pēkšņi — brīnums negaidīts!

Gan trieciens bija skaidri visiem sadzirdams,

Bet nebija ne miņas vairs no meitenes.

Nu kareivji un Kalhants spalgi iekliedzas,

Jo skats, kas tiem ar dievu ziņu paveras,

Tik pārsteidzošs, ka pašu acīm netic vairs.

Tur zemē stalta briežumāte gulēja,

Tā nāves mokās raustījās, un asinīm

Visnotaļ dieves ziedoklis bij apslacīts.

Tad reģls Kalhants sauca, priekā starodams:

«Jūs, visu grieķu karapulku vadoņi.

Vai kalna briedi redzat jūs, ko dieviete

Mums nolikusi altārī par ziedu sev?

Tas viņai, šķiet, ir tīkamāks par meiteni,

Jo nevēlas, lai plūstu clldas asinis.

So ziedu dieve labprāt pieņem. Viņa dos

Mums ceļavēju laimīgu un uzvaru.

Lai ahaji ar jaunu drosmi sirdī prom

Uz saviem kuģiem steidz! Vēl šodien atstāsim

Sos ietilpīgos ostas līčus Aulīdā,

Lai Aigejjūru154 šķērsotu.» Kad ugunī

Bij zieda dzīvnieks sadedzis jau pilnīgi,

Tad Kalhants ceļam lūdza dievu svētību.

Bet mani sūta Agamemnons vēstīt tev

Par likteni, ko dievi meitai lēmuši,

Un mūžam negaistošo slavu Hellādā.

To visu pats ar savām acīm redzēju;

Tavs bērns mīt dievu mājokļos, tur šaubu nav.

Vairs neskumsti un savam vīram nedusmo!

Kas mūžīgiem ir padomā, nāk negaidot.

Ko dievi mīl, tos viņi glābj. Lūk, jaunavu

Šī diena mirušu un atkal dzīvu redz.

к. v. Es priecājos par to, ko stāsta vēstnesis —

Ka bērns lr dzīvs un dievu saimē kavējas.

kl. Mans bērns, kāds dievs ir tevi aizvedis?

Kā tevi uzrunāt?

Vai ticēt man, ka ziņa patiesa

Un nav tik Izdomāta mierinājumam,

Lai beigtu es sērot

Par tevi?

к. v. Lūk, valdnieks Agamemnons šurpu nāk;

Viņš pastāstīs to pašu tev.

Uznāk Agamemnons.

ag. Cik laimīgi mēs, mīļā sieva, meitas dēļ,

Jo viņas dzīve tagad rit starp mūžīgiem!

Radot uz Orestu.

Nu ņem šo jauno atvasi un mājup steidz,

Bet karavīri gatavosies braucienam.

Pēc kāda laika sūtīšu no īlijas

Tev sveicienu. Ardievu, dzīvo laimīgi!

ко. Priecīgs nu dodies uz Frīģiju, Atreja dēls,

Priecīgs atgriezies mājās

Ar trofejām košām no Trojas!

EIRIPĪDS. KIKLOPS

PERSONAS

SILĒNS

SATĪRU KORIS

ODISEJS

POLIFEMS

Darbības vieta:

Sicīlija, Pollfēma alas priekša

No alas Iznāk Silēns 1 ar grābekli roka.

SILENS

Nav saskaitāmas mocības, kas jāpacieš

Man, Bromi],2 tevis dēļ no pašas jaunības —

Vispirms, kad Hēra saprātu tev atņēma

Un tu no auklēm — kalna nimfām aizmuki,3

Gan arī, kad, ar Zemes dēliem karojot,4

Tev allaž biju pašaizliedzīgs cīņu biedrs

Un Enkelādu5 cauri kārklu vairogam

Ar šķēpu zemē notriecu. Vai nebij tas

Tik sapnis? Nē! Es taču Bakham trofejas

Pat rādīju! — Vēl grūtāk klājas tagad man.

Kad uzsūtīja laupītājus tirrēņus6

Tev Hēra, lai tu tālās zemēs aizklīstu,

Ar saviem bērniem7 tūdaļ kuģī iekāpu

Un tevi rokā meklēju. Pats, stāvēdams

Uz augstā klāja, nasko laivu vadīju,

Bet dēli airu solos putās kulstīja

Ar irkļiem zilo jūru. Lūk, tā meklēju

Es tevi, kungs. Jau tuvojāmies Malējai8 ,

. Kad mūsu kuģim virsū klupa austrenis

Un izsvieda mūs Etnas klinšu piekrastē,

Kur Poseidona dēli, baismie kiklopi9 ,

Kam viena acs tik pierē, alās mitinās.

Tad viens no tiem mūs sagūstīja — Polifēms,

Un kungam šim nu sūri grūti vergojam.

Jau Bakha līksme sirdis sen vairs nepriecē,

Jo kopjami mums nešķīsteņa ganāmie.

Kad dēli, kas vēl zaļoksnēji jaunekļi,

Tam avis gana kalnu pļavās tālajās,

Es mājas soli apkopju — tā vēlas viņš.

Mans pienākums ir pildīt siles, grīdu mēzt

Un bezdievīgo maltīti tam gatavot.

Lūk, arī tagad jātīra man mājoklis

Ar grābekli — neko te nevar padarīti —,

Jo pārnāks drīz gan Polifēms, mans pavēlnieks,

Gan ganāmpulks — tad alā jābūt spodrībai.

Bet redzu jau tur zēnus aitas pārdzenam.

Pag, pag, kas tas? Vai sikinīdu10 dejojat

Kā sendienās, kad Dionīsu vadījāt

Pie Altajas11 vēl līksmes pilnā gājienā

Un liras skaņas jūsu soļus virzīja?

SikinĪdu dejodams, uznāk satīru koris ar altam.

KORIS

Ko skraidi, dižciltīga tēva

Un dižciltīgas mātes atvase12 ,

Uz klintīm prom?

Te netrūkst liegas vēsmiņas,

Nedz leknas zālītes,

Pie pašas alas

Silēs dzidrais strautiņš urdz,

Un blējot mazie tevi sauc.

E-ēl Tur nedrīksti

Te, rasotā pakalnā, ganies!

Es tevi Ar akmeni sviedīšu tūdaļ!

Mudīgi, ragacl,

Kiklopa aploka

Modngais sargs!

Tavs tesmenis vai plīst no piena;

Dod pupu jēriņiem, ko, avju māt,

Atstāji mājās.

Jo dienā dusošo maziņo blējas

Jau aicina tevi!

Nu pamet beidzot

Zaļo pļavu, atgriezies

Plašajās Etnkalna mājās!

Nav Bromlja te,

Ne rotaļu, bakhanšu līksmu,

Nav timpānu rīboņas mežā

Pie avota, dzirkstoša

Zeltīta vīna,

Nedz Nīsas13 ar nimfām!

Lai Bakha dziesma

Mīlas priekiem skan,

Kam senāk līdz ar baltkāju bakbantēm

Nodoties traucos!

Mans visumīļais, vlsudārgais Dionīs!

Kur vientuļš,

Gaišās cirtas purinādams, kavējies?

Tavs kalps

Te, vienacim

Kiklopam vergodams, klimst,

Pamests, bez tevis,

Trūcīgā āžādā tērpies.

L Nu, bērni, klusējiet un kalpiem pavēliet

Dzīt ganāmos uz klinšu skauto mājokli!

KO. kalpiem.

Tad ejiet ar!

Sllēnam.

Bet, tētiņ, ko tu steidzies tā?

SL Es redzu grieķu dobo kuģi piekrastē

Un airu valdniekus ar viņu vadoni —

Tie nāk uz alu šurp, uz pleciem nesdami

Gan tukšus grozus, jo tie meklē ēdamo,

Gan ūdens krūkas. Nelaimīgie ļautiņi!

Kas tie gan tādi ir? Tie nenojauš, nudien,

Kāds ir šis Polifēms, jo drošu soli nāk

Uz mītni neviesmīlīgo un tīšuprāt

Skrien pašos zobos cilvēkkāram kiklopam.

Bet klusējiet, lai uzzinām, no kurienes

Tie braukdami pie Sicīlijas Etnas stāj.

Odisejs uznāk ar dažiem kuģa ļaudīm.

ODISEJS

Jel sakiet, draugi, — kur gan dzidru strautu mēs

Lai slāpju veldzei rodam? Un vai kāds no jums

Grib pārtiku mums pārdot, jūrniekiem, kas salkst?

Pārsteigts.

Kas tas? Mēs iekūlušies Bakha valstī, šķiet.

Pie alas satirbaru redzu stāvam tur.

Pievērsdamies Sllēnam

Es labu dienu vēlu vecākam no jums.

sl Labdien, mans draugs! Kas esi un no kurienes?

od. Es Itakā u dižs valdnieks esmu — Odisejs.

sl Ak tā, tas izmanīgais p)āpa — Sīsifdēls 15 !

od. Jā, tas es esmu. Bet tu nelamājies man!

SL No kurienes uz Sicīliju šurp tu brauc?

OD. No Īlijas pēc Trojas kara grūtībām.

SL Kā tā? Vai ceļš uz māju tev bij aizmirsies?

od. Ar varu vēju brāzmas mani dzina šurp.

SL Ak vai, tad liktenis tev bijis tāds kā man.

OD. Vai arī tu ar varu esi attriekts šurp?

sl Jā gan, kad Bakba laupītājus16 vajāju.

od. Bet kas gan šī par zemi, un kas dzīvo šeit?

sl pie Sicīlijas staltās Etnas esi tu.

od. Bet kur gan mūri te? Kur torņi, pilsēta?

Sl. Nav, draugs! Šis kalnājs tuksnešains, bez cilvēkiem.

od. Bet kas šai zemē dzīvo? Vai tik zvēri vien?

si. Tik kiklopi še klinšu alās mitinās.

od. Kas valdnieks tiem? Vai pati tauta valda šeit?

sl še gan neviens nevienam neklausa nekā.

od. Vai savai iztikai tie svētās vārpas sēj?

st. No piena, siera un no gaļas pārtiek tie.

od. Bet vīnogsula — Bakha malks tiem pazīstams?

si. Nemaz, tāpēc šai zemē deju līksmes nav.

od. Bet viesmīlīgi gan un krietni viņi ir?

si. Tie teic, ka viesu gaļa visugardākā.

od. Ko runā? Vai tad cilvēkus tie kauj un ēd?

si. Ikvienu, kas te tuvojas, tie notiesā.

od. Bet kur tad kiklops pats? Vai viņa mājās nav?

sl Ar suņiem viņš pie Etnas zvēriem pēdas dzen.

od. Vai zini, kas te darāms, lai mēs tiktu prom?

SL Nē, Odisej, bet tev es gribu palīdzēt.

od. Man pārdod pārtiku — tās mums nemaz vairs nav!

si. Bez gaļas, kā jau teicu, cita nav nekā.

od. Bet līdzeklis pret badu tas ir diezgan labs.

si. Ir arī sulīgs siers un tikko izslaukts piens.

od. Stiep tikai šurp! Jo gaismā klājas tirgoties.

si. Cik zelta tu man dosi pretim, saki man?

od. Ne zelts, bet DIonīsa dzēriens man ir līdz.

sl Cik tīkami to dzirdēt! — Tā man sen vairs nav.

od. Un Marons17 pats man vīnu deva — dieva dēls.

sl Ko paša rokām lielu tiku auklējis?

od. Pats Bakba dēls, ja tev vēl gluži skaidrs tas nav.

sl Vai vīns uz kuģa vai tev tas jau paņemts līdz?

od. Sis ādas maiss tik vēl to slēpj; skat, vecais, šurp!

sl Bet tas jau neapslāpēs pat ne rīkli man.

od. Divtik šā vīna solu, cik no maisa tek.

sl Skaists plūst tev avotiņš un man tik gaužām mīļš.

od. Tev gribas nesajaukto vīnu nobaudīt?

SL Un kā vēl! Malciņš pirkumam par labu nāk.

od. Man, redzi, ādas maisam pat vēl kauss ir līdz.

sl Tik iekšā lej, lai atkal zinu, kas ir vīns!

od. Se, vecais, dzer!

SL Ak dieviņ, kā gan smaržo tas!

od. Tu spēj to saredzēt?

SL To ne, bet saost gan.

od. Tad nogaršo un neslavē to vārdiem vien.

>i. Urā! Nu mani dejā griezties sauks drīz Bakhs.

На! На! На!

od. Pa kaklu jauki noguldza tas lejup tev.

>i. Līdz nagu galiem saldā veldze tika man.

od. Un arī skaidru naudu došu vīnam klāt.

ii- Man tikai maisu dod, par naudu nebēdā!

od. Nu, nesiet sierus šurp un jaunos jēriņus!

SL Tiks izdarīts! Kas man par kungiem jābēdā —

Ak, kā es alkstu dzert kaut vienu kausu vēl!

Es visus kikloplopu barus atdotu.

Es jūras bangās iemestos no baltās klints,

Lai tikai vēlreiz reibā varu līksmoties.

Kas saldo veldzi nedzer, kur gan tam ir prāts,

Jo vīns ir tas, kas vīra spēkam mosties liek;

Tad tīkas sievu apaļumiem ķerties klāt

Un robežu nav pirkstiem, skurbā glāstošiem;

Vīns dejai iesilda un raizes aizdzen prom.

Kā gan man nepirkt vīnu šo, to neskūpstīt?

Kas daļas man gar vienaci, šo stulbeni!

Sllēns ieskrien ala.

KORA VADĪTĀJS

Klau, Odisej, vai patērzēt vairs nevēlies?

od. Labprāt! Tik draudzīgi ar draugiem runājiet!

к. v. Tad Troju iekarojāt līdz ar Helenu?

od. Jā gan! Un pili nopostījām Priamam.

к. v. Vai tad, kad jūsu rokās bij šis sievišķis,

Jūs nepakampāt viņu cits pēc cita sev?

Tai taču mainīt mīļākos pārlieku tīk.

Tiklīdz šī čūska raibās bikses redzēja

Ap viņa gurniem, kaklā — zelta karekli,18

Bij tūdaļ vējā viņas prāts. Tad atstāja

Tā lāga pulsi Menelāju. Kaut nekur

Vairs nebūtu no sievu dzimuma ne vēsts!

Tik vienam pašam, proti, man, lai paliek tās!

Silēns atgriežas ar slern un altam.

SL Lūk, te būs mūsu ganāmpulka audzējums,

Ak, valdniek Odisej, — prāvs blējošs aitu bars

Un biezā piena siera ar ne mazumiņš.

Še, ņemiet drīz un taisieties no alas prom,

Man labā Bakha vīnu pretim dodami.

Ak vai! Pats kiklops nāk! Ko nu mēs darīsim?

Uznāk Polifēms.

OD. Pagalam esam, vecais! Kurp gan tagad bēgt?

sl Te iekšā klinšu alā, kas jūs labi slēps.

od. Tu iesaki mums pašiem šajā murdā skriet?

sl Nemaz! Tur klinšu alā paslēptuvju daudz.

od. Nē, nē! Aiz kauna dižā Troja raudātu,

Ja viena bitos mēs, kad tūkstoš frīģiešiem19

Ar vairogu es bieži pretim turējies.

Ja JSmlrst būs, tad miršu clldfi nāvē es,

Bet, dzīvam paliekot, lr jāglābj senais gods.

KIKLOPS

Skat, skat, kas tas? Kas sacel tādu traci šeit?

Ko līksmojat? Tak klāt te nav ne Dlonīss,

Nedz klabekļi no vara, bungu rīboņa20 .

Kā klājas alās maniem jauniem jēriņiem?

Vai bikli bēg pie savām mātēm tie un zīž

Jo čakli zīdekļus? Vai meldru grozos drīz

Būs labi Izkāsts, labi nospiests jaunais siers?

Ko stāvat? Runājiet! Drīz raudās kāds no jums

Sās nūjas dēļi Un augšup blenziet, lejup ne!21

K.V. Līdz pašam Zevam slienam savus degunus

Un spožas Orlona22 zvaigznes redzam jau.

KL Vai krietnas brokastis man lr jau gatavas?

K.V. Jau sen. Lai tikai rīkle tev tām vēlīga.

KL Vai mani trauki jau ar pienu pildīti?

к. V. Ja gribi, vari tu vai visu mucu dzert.

kl Vai aitas piens vai govs? Vai abu kopā jaukts?

к. v. Ņem, kādu vēlies pats, — tik netemp mani līdz!

kl Nē, to Uk ne, jo, vēderā man lēkājot,

Jūs mani nobendētu saviem lēcieniem.

Bet, rau, vai neredzu pie alas baru es?

Vai laupītāji tie vai negants zagļu pulks?

Vismaz es aitas redzu alas ārpusē,

Kam kājas saistītas ar rīkšu vijumiem,

Un sieru grozus rindā, un šo plikpauri,

Kam, šķiet, no kāviena lr varen tūcis valgs23 .

SL No sitieniem man seja svilst kā ugunīs.

kl Kas sita tev pa galvu, teic man, večuklņ!

SL Tie tur, jo liedzu tavu mantu projām nest.

KL Tie nezināja, ka es dievs un dievu cilts?

SL To viņiem teicu gan; bet tie tik mantas stiepj,

Gan tiesā tavu sieru, lai kā liedzu es,

Gan jērus ārā nes; bet tevi teicās tie

Ar trejas asis garu suņa ķēdi siet

Ap nabas vietu, nikni iekšas Izbadīt

Un muguru ar pātagu tev lupināt,

Tad valgos sasietu uz kuģa solās mest

Un pārdot kuram katram, kas tik pagadās,

Par vergu dzirnavās vai akmeņlauztuvēs.

kl Patiesi? Nu tad skrien, ko nagi nes, un trin

Man dunci kaujamo un nazi, malku krauj

Un klāt liec uguni! Es kaušu tos tūlīt,

Lai pilda tie, no ogļu svelmes kūpot vēl,

Man vēderu, Jo nesagriezis mielošos,

No katla mīksti novārītus pagrābdams;

Līdz kaklam apnicis man kalnu medījums —

Ar lauvām, briežiem esmu gana barojies.

Un kur tas laiks, kopš cilvēkgaļu baudīju!

si. Jauns kumosiņš pēc ierastā, kungs pavēlniek,

Mēdz būt daudz garšīgāks, jo tiešām kur tas laiks,

Kopš krastā kāpa svešnleki pie alas šīs.

od. Bet, klklop, paklausies, ko savkārt svešnleks teiks:

Mums vajadzēja pārtikas, un to sev pirkt

No kuģa nācām šurp pie tavām alām mēs.

Šis pārdeva par kausu vīna jērus mums

Un, tiklīdz bija Iedzēris, tos atdeva —

Pēc norunas, neviena paša nepiespiests.

Bet nu, kad viņu pieķēri, ka slepeni

Mums tavu mantu Iztirgo, viņš niekus melš.

si. Ko? Es? Lai tevi parauj…

od. ja, ja melojul

SL Gan Poseidonu piesaucu, kas tev ir tēvs.

Gan Tritonu24 visvareno un Nēreju25 ,

Gan nereīdas visas, nimfu Kalipso26

Un svētos viļņus, zivju saimi milzīgo —

Tev, kiklopiņ, es zvēru, manu skaistuli,

Mans saimnieclņ — nemūžam nepārdevu es

Ne kripatiņas svešajiem. Ja meloju,

Lai zeperi27 , man mīļie, ļaunā nāvē mirst!

к. v. Pats mirsti tā! Es redzēju, ka pārdevi

Tu atnācējiem mantu. Bet, ja meloju,

Lai mirst mans tēvs, bet svešiniekus neaiztiec!

kl Jūs paši melojat! 5im vairāk uzticos

Kā pašam Radamantljam28 , bet pasakiet —

No kurienes jūs, svešie vīri, braukdami?

No kādas zemes jūs? Kas dzimtā pilsēta?

OD. Mēs — ltakiešu cilts, no Trojas braukdami;

Un tagad, jūras vētru trenkti šurp un turp,

Kā redzi, izglābāmies tavā krastmalā.

kl jūs tie, kas brauca pakaļ ļaunai Helena!

Uz Trojas pilsētu pie tālās Skamandras?

od. ja gan — tie paši; pārciests niknais kara posts.

kl Kāds smieklīgs karaspēks, kas vienas sievas dēļ

Uz tālo frīģu zemi kuģos cīņā brauc.

od. Tas dievu vēlējums. Kam pārmet mirstīgiem?

Bet klausies, zilo viļņu dieva cildals dēls:

Mēs tevi lūdzam, runājot bez aplinkiem, —

Jel nekauj svešniekus, kas atklīduši šurp,

Tu savai maltītei un nebāz zobos sev!

It visās malās, valdniek, mūsu Hellādā

Par godu tavam tēvam tempju jumti mirdz!

Dzirkst vecā košumā vēl osta Tainaram —

Tur Malējā vēl zilgmē slejas klinšu rags,

Un saulē sidrabs zaigo kalnos SOnijā;

No vējiem patvērumu Geraists29 dod arvien,

Un frīģiešiem ir beidzot atriebts grieķu kauns30

Tas arī tev ir gods, jo mīti Hellādā

Tepat pie staltās Etnas ugunsplūdu klints31 .

Un tāpēc mani uzklausi, jo mirstīgiem

Ir likums uzņemt jūras vētrās cietušos,

Dot viesmīlīgu pavardu un drānās tērpt,

Bet nevis tā kā tu — uz gaļas iesma spraust

Un kāri vēderu un žokļus piepildīt.

Vai Priamzemes nestā posta gana nav?

Tā dzēra asinis no šķēpu brūcēm daudz,

Bez vīriem sievas atstājot un sirmgalves

Bez dēliem mīļajiem, un tēvus vientuļus.

Ja dzīvos arī vēl tu cepsi maltītei,

Kur tad lai glābjas cilvēks? Tāpēc paklausies,

Ai, kiklop, stājies negausīgā rijībā

Un, neģēlību metis, kļūsti atkal krietns,

Jo pārliecīga kāre allaž atriebjas!

SI. Kiklopam.

Tev došu padomu: no šitā gaļas tu

Prom nemet it nekā, jo, tikai mēli vien

Jau notiesādams, kļūsi daiļrunīgs un gudrs.

Kl- Tik manta, cilvēciņ, — tā gudrajiem ir dievs,

Viss pārējais vien skaistu vārdu vārstījums.

Lai manam tēvam celtos tempļus jupis rauj!

Kam tu man tīši bāz šo vārdu degunā?

Es, svešniek, Zeva zibšņu nebaidos nemaz,

Nedz domāju, ka Zevs par mani stiprāks dievs.

Kas daļas man gar pārējo, kas daļas man?

Tik paklausies. Kad šis no augšas lietu gāž,

Man alā šeit labs sargātājs ir klinšu jumts;

Ar ceptu teļu vai ar meža zvēru te

Es mielojos, vēl pienu virsū uzgāzdams

Pa krūkai vēderā; tad, vidu nobraukot,

Es rībienos ar pašu Zevu sacenšos.

Kad trāķu ziemelis šurp sniegputeņus dzen,

Es siltās zvēru ādās mēdzu vīstīties,

Un, liesmas uzpūšot, man sniegi aizmirstas.

Ar zemi ir tas pats: vai viņa grib vai ne,

Tai zāle jāaudzē un lopi jābaro,

Tos ziedoju es tikai sev — bet dieviem ne —

Un savam vēderam, no dieviem dižākam,

Jo visu augu dienu dzert un mieloties —

Tas saprātīgiem cilvēkiem ir īstais Zevs,

Un galvu nelauzu. Es itin visus tos,

Kas, dodot likumus, mums dzīvi sarežģī,

Pie rata triekšu; savai sirdij paklausot,

Es rīkošos arvien un kaušu tevi nost.

Kā viesim došu tev, jo esmu viesmīlīgs,

Gan uguni, gan ūdeni, gan katlu vēl.

Kas tevi, mīkstu vārot, ieskaus tīkami.

Nu, lieniet alā drīz un mani godiniet

Kā dievu, rindā stādamies pie pavarda!

Kiklops iedzen Odiseju un viņa pavadoņus al3.

od. Ak vai, no niknā Trojas kara izglābies

Un jūras bangu saudzēts, pie šā nezvēra,

Kam sirds tik neganta, es esmu nonācis!

Ak, Zeva tēva dižā meita Pallāda,

Nāc tagad palīgā, jo postā lielākā

Es kā pie Ilijas un baisma nāve glūn!

Un tu, kas valdi zaigo zvaigžņu mājok]os,

Zev, viesu sargs, šurp raugies! Bet, ja neredzi,

Tad velti dižs tu dēvēts, nebūdams nekas.

ко. Nu plašās rīkles milzu vārtus

Tu, kiklop, vaļā ver, jo tevi gaida jau

Gardumi cepti un sautēti tieši no kvēlošām oglēm.

Tik plosi un košļā, un samal

Svešnieku locekļus,

Atspiedies kazādas pinkās!

Bet, lūdzams, nepiedāvā man neko,

Brauc savā laivā viens!

Neko es dzirdēt nevēlos

Par kūti šo, nedz bezdievīgo mielastu,

Ko Etnas kiklops gatavo,

Šis briesmonis, kam ciemiņu miesa kumoss gards.

Viņš svešniekus, kas, patvērumu

Pie pavarda šai mājā lūdzot, ierodas,

Saplosa derdzīgiem zobiem un košļā, un sama], un aprij

Gan ceptus, gan sautētus — tieši

No kvēlošām oglēm.

Odisejs IznSk no alas.

od. AI, Zevl Ko piedzīvoju alā, izstāstīt

Nav Iespējams — tas izklausās pēc pasakas,

к. v. Kas noticis? Vai tiešām kiklops nekrietnais

No taviem mīļiem biedriem kādu apēdis?

od. ja, divus paķēra un nopētīja viņš,

Ar rokām aptaustot, vai barojums lr labs.

к. v. cik briesmīgi! Bet kas tad tālāk notika?

od. Tiklīdz mēs šajā klinšu alā Ienācām,

Viņš uguni ar ozolšķilām uzkūra,

Tās grēdām kraudams savā milzu pavardā —

Nudien, tur vezumkravas trīs bij mazākais.

Nu gu)as vietu, priežu skujas savācis,

Viņš izklāja pavisam tuvu ugunij

Un kublā — desmit amforu tai sagāja —

Tad balto pienu ielēja, un nolika

Sev efejkoka kausu līdzās, platumā

Tam olektis bij trīs un četras — dziļumā.

Pēc tam viņš vilkābeles iesmus atnesa

Ar cieti nokaltētiem galiem, gludītus,

Vēl slcīllešu upurtrauku asinīm

Un vara katlu uzlika uz pavarda.

Kad dievu nīstais priekšdarbus bij paveicis,

šis pekles pavārs divus vīrus paķēra

No manējiem, tad vienu veikli nokāva

Un viņu varkaltajā traukā iesvieda.

Aiz potītēm viņš tūdaļ otru sagrāba

Un sašķaidīja galvu tam pret akmeni,

Ka smadzenes uz visām pusēm izšļācās;

Ar alkatīgu nazi miesu noraudams,

To izcepa uz iesmiem, taču locekļus

Viņš vārāmkatlā meta mutuļojošā.

Bet es — es, nelaimīgais, lēju asaras,

Kad pakalpīgi rosījos ap kiklopu,

Un pārējie kā vistas kaktos slapstījās —

Tiem valgos nebij vairs ne asins lāsītes.

Tad vlsubeidzot, draugu miesas plerijies,

Viņš atgāzās un atraugājās pretīgi.

Man pēkšņi radās iedvesma: es pasniedzu

Tam Maronvīnu32 , pilnu kausu ieliedams,

Un sacīju: «Ai, kiklop, jūras dieva dēls,

Jel paskaties, šo Dlonīsa dzērienu

lr savos dārzos audzējusi Hellādā.»

Līdz kaklam pieēdies ar baismo ēdienu,

Viņš kausu iztukšoja vienā rāvienā,

Tad, roku celdams, laipni sacīja: «Mans draugs,

Nudien, pie labas maltītes šis dzēriens labs.»

Es, redzēdams, ka viņam garšo, Ielēju

Tam tūdaļ otru kausu, zinādams, ka vīns

To pievārēs un viņš par visu samaksās.

Drīz sāka viņš jau dziedāt, bet es ielēju

Tam vēl un vēl, līdz kamēr bija pilns kā mārks.

Nu dzied viņš balsī ķērcošā, bet biedri raud,

Un visa ala dunēt dun. Klusītiņām

Es atnācu, lai jūs un sevi izglābtu,

Ja vēlaties. Tad pasakiet, vai gribat jūs

No neģēlīgā briesmoņa pie Bakha bēgt

Un viņa mājā patverties ar najādām33 .

Šo priekšlikumu jūsu tēvs gan atbalsta,

Bet viņš ir pārāk vecs un vājš un, aizrāvies

Ar vīnu, kausam cieši pielipis kā putns

Pie līmes. Jūs turpretim esat jauni vēl,

Un tāpēc kopā glābsimies) Pie Bromi ja

Tad, vecā drauga, dodieties — nav kiklops viņš)

к. v. Ak, mīļais, kaut man būtu lemts vēl pieredzēt

To dienu, kad no šausmoņa es aizbēgšu,

Jo kur tas laiks, kad mīlas priekus baudīju,

Bet savām alkām veldzi rast te nespēju!

od. Tad ieklausies, kā taisos sodīt nelieti,

Šo nezvēru, un tevi glābt no verdzības,

к. v. Pat frīģu liras skaņas nav tik saldas man

Kā vēsts par to, ka ļaunais kiklops bojā ies.

od. Viņš, iesilis no Dlonīsa dzēriena,

Pie saviem brāļiem pasērst grib, lai līksmotos,

к. v. Tu, jaušu, viņu nožmiegt grasies biezoknī

Vai pēkšņi bezdibenī grūst no augstas klints.

od. Nekā tamlīdzīgai Mans nodoms viltīgāks,

i к. v. Un proti? Sen jau tevi gudru pazīstam!

od. Tam ieteikšu, lai ciemos labāk neiet viņš

Un kiklopus ar Bakba vīnu necienā,

Lai bauda dzīvi, atstājot to visu sev.

Kad, Dlonīsa pievārēts, viņš miegā slīgs,

; Es koka stumbru paņemšu — tāds alā lr —,

Ar zobenu tam smaili asu veidošu

Un nokaitēšu ugunī līdz kvēlei. Tad

Es paceļot no visa spēka ietriekšu

To pašā pieres vidū acī kiklopam.

i) Kā namdaris, kas, kuģa stāvu salaizdams,

Ar divām siksnām urbi griež, tā arī es

Šā acī kvēlojošo mietu griezīšu,

Līdz izdzisīs uz mūžu viņa redzoklis,

к. v. Urā!

Aiz prieka tūdaļ sajukšu! Cik lielisks plāns!

OD. Tad tumšā kuģa tilpīgajā vēderā

Ar dubultirkļiem34 vadīšu gan tevi prom

No zemes šīs, gan draugus, veco Silēnu.

к. v. Vai arī mums būs ļauts, kā dieviem ziedojot,

So lāpu tvert, kas redzi laupīs kiklopam?

šai asinsdarbā rokas pielikt vēlos es.

od. Bez šaubām! Visiem jāpalīdz, jo baļķis liels,

к. v. Simt vezumu es labu prātu paceltu,

Ja būtu ļauts man nolādētam kiklopam

Kā lapseņpūzni acsābolu kvēpināt.

od. Nu klusējiet. Jūs manu plānu dzirdējāt.

Ikviena mana pavēle jums jāpilda

Bez ierunām. Es draugus nodot netaisos

Un gluži viens, bez viņiem, glābties nevēlos.

No alas gan es izsprucis un varētu

It viegli bēgt, bet nekrietni ir pamest tos,

Kas nākuši uz šejieni, man sekojot.

ко. Kurš pirmais no jums, kurš nākamais būs,

Kas drošuprāt ķersies pie baļķa klāt

Un kiklopam acī ar sparu to trieks,

Lai tam laupītu gaismu uz mūžu?

Alā dzird dziedam kiklopu.

Nu klusu, jel klusu! Jau piesūcies viņš,

Jau riebīgais tēvainis ķērcoši dzied,

Bet kaukdams viņš drīzi vien asaras lies.

Rau, nāk viņš no klinšainā mājokļa šurp —

Kā jādzied ir dzīrēs, nu mācīsim mēs

Šim nejēgam tūdaļ.

Tam liktenis aklam būt lēmis!

Laimīgs tas, kas līksmodamies

Dzīrēs atgūlies un saldo

Vīnu pilniem malkiem bauda,

Tas, kas draugu apskauj, meičai

Piespiežas pie daiļām krūtīm.

Cirtas ziestas tam ar smaržām,

Un, pie durvīm tvīkdams, lūdzas

Viņš: «Jel, mīļā, ielaid mani!»

No alas iznāk kiklops, balstīdamies

uz Silēna.

Ki. Tralalā — ar jauko vīnu

Un ar gardumiem man vēders

Pieblīvēts kā kuģis, kuram

Krava sniedzas līdz pat klājam.

Tagad vilinoši mani

Pavasaris sauc un pļava

Sērsībās pie kiklopbrāļiem.

Svešnlek, vīnu šurp! Vēl ielej!

ко. Nāk jau dailulis no alas,

Laipni raudzīdamies apkārt.

Kā viņš mīl mūs, mīļš mums būdams!

Sen jau lāpa gaida tevi,35

Tvīkst pēc tevis maiga nimfa

Vēsā alā, tavās mājās.

Nu pavisam drīz jau apvīs

Tavu pieri vainags krāšņais.

od. Tu, kiklop, mani uzklausi — man pieredze

Ar Bakhu šo, ko nobaudīt tev iedevu.

ki. Ar Bakhu? Pag, kas īstenībā ir šis dievs?

od. Viņš prieku dāvā cilvēkiem vislielāko.

Kl. Jā, atraugās — to jūtu es — viņš patīkams.

od. Lūk, tāds viņš ir — nevienam pāri nedara.

ki. Bet kā gan dievam ādas maisā dzīvot tīk?

od. Lai dzīvo viņš kur dzīvodams, tam ērti būs.

ki. Mist ādas maisos dievībām gan neklājas.

OD. Ja tīkams viņš, kam tev par ādu jādomā?

ki. Man nepatīk šis ādas maiss, bet dzēriens gards!

od. Tad paliec šeit un, sūkdams vīnu, priecājies!

ki. Vai tiešām brāļiem nedot man ne lāsītes?

od. Būs lielāks gods, ja paturēsi visu sev.

ki. Bet biedriskāk tiem tomēr kādu tiesu dot.

od. Tik lamas šādās dzīrēs dzimst un kautiņi.

ki. Neviens, kaut iereibušu, mani neaiztiks.

od. Kas iedzēris, tam mājās palikt ieteicams.

ki. Ir muļķis tas, kas iedzēris no draugiem bēg.

od. Nē, gudrinieks, kas mājās sēž, kad iereibis.

ki. Un ko tu, Silēn, iesaki? Vai palikt man?

si. Bez šaubām! Kam vēl lieki dzīru biedri mums?

ki. Lai notiek! Cik gan krāšņa pļava ziedošā!

si. Šeit saulītē ir brīnum jauka dzeršana,

Un tāpēc atlaidies tepat, šai mauriņā.

Klklops atgulstas.

KI. Lūk, tā!

Kas tas? Ko slēp tu kausu man aiz muguras?

si. Lai nenozog to mums neviens.

ki. Nekā, tu pats

Tik gribi dzert. Te, vidū, aši noliec to!

Bet, svešiniek, kāds ir tavs vārds, kā tevi sauc?

od. «Neviens». Bet kā gan domā tu man pateikties?

ki. Es tevi notiesāšu pašu pēdējo.

od. Patiešām, tā lr jauka velte ciemiņam.

KI. Sllēnam.

Ei, tu, ko dari? Manu vīnu slepus dzer?

si. Kur nu! Tas mani skūpstīja, Jo mīlīgs es.

Ki. Es tev! Pats esi skūpstītājs un nevis viņš.

SI- Pie Zeva, mani mīlot viņš par daiļumu.

ki. Nu pilnu lej un šlto kausu man tik dod!

si. Diez kāds gan lr šis maisījums36 ? Ļauj pārbaudīt!

ki. Dod, blēdi, vien tāpat.

sl Vispirms tu vainagu

Sev galvā liec, un tikmēr nobaudīšu es.

ki. Cik nelietīgs šis vīnlējls!

si. Vīns toties labs!

Vispirms tu muti noslauki un tad tik dzēri

kl Tā! Lūpas tagad tīras man un bārda ar.

SL Uz elkoņa nu smalki atbalsties un dzer,

Kā mani dzeram redzi

Iztukšo visu kausu.

… un vairs neredzi.37

KL Ko dari tu?

si. So gardu muti tukšoju!

KI. Odisejam.

Tad, svešniek, lūdzams, kļūsti pats mans vīnlējls!

OD. Ar vīnogām prot manas rokas apieties.

ki. Jel ātrāk lej!

od. jau leju, tikai nerunā!

Ki. Cik grūti gan lr klusēt tam, kas iereibis!

od. Se, ņem un dzer, un neatstāj ne lāsītes,

Lai beigas līdz ar vīnu arī dzērējam.

Klklops Iztukšo kausu.

ki. Cik vareni! Vīnogulājs gan prātīgs koks!

OD. Sniedzot kausu.

Un, ja tu kuņģi slacīsi pēc maltītes,

Kaut neslāpst tas, tad saldā miegā iegrimsi.

Ja tu kaut lāsi atstāsi, Bakhs dedzinās.

Kiklops iztukšo kausu.

Ak, Zev!

Tiktikko izniru. Ai, kāda svētlaime!

Man šķiet, ka debesis ar zemi apskaujas

Un griežas virpulī. Es redzu Olimpu

Un Zeva troni līdz ar visām dievībām.

Es vēlos skūpstu. Haritas38 man uzsmaida,

Bet arī Ganimēda39 rokās dusēšu

Ar prieku — haritas man liecnieces —, jo tīk

Man zēni krietni labāk pat par sievišķiem.

Klklops satver Silēnu.

si. Es tātad, kiklop, būtu Zeva Ganimēds?

Ki. Jā gan! Un es no Idas40 tevi aizraušu,

si. Pagalam es! Ai, bērni, kā nu klāsies man?

Kl. Tu ņirgāsies par mīlētāju skurbušo?

Sl. Ak vai! Cik rūgts man drīzi liksies saldais vīns!

Klklops ievelk Silčnu alā.

od. Pie darba, Dionīsa cilts, nu ķerieties!

Tur alā, miega pievārēts, guj tas, kas drīz

No bezdievīgās rīkles cilvēkgaļu spļaus,

Bet savukārt spļauj dūmus lāpa gruzdošā.

Tik to vien gaidīt gaida tā, lai klklopam

Uz mūžu redzi atņemtu. Tik esi vīrs!

K. v. Kā klints vai dimants nelokāms mans gars. Tu ej

Tik iekšā, pirms nav tēvam noticis kas ļauns!

Mēs gaidām šeit un esam tavā rīcībā.

od. Kungs Hēfaist, Etnas valdiniek41 , nu vaļā tiec

No kaimiņa, tam spožo aci dedzinot!

Nāc, Miegs, Nakts tumsas auklējums, un uzgulies

Ar visu sparu nezvēram, ko dievi nīst!

Jel neļaujiet pēc Trojas dižiem cīniņiem,

Lai Odisejs un viņa biedri bojā iet

No tāda, kas par dieviem zinīt neliekas,

Nedz cilvēkiem, jo nejaušību citādi

Par dievu turēs, dievību visstiprāko!

Odisejs Ieiet alā.

ко. Drīz jo drīzi knaibles apņems cieši kaklu briesmonim,

Viesu rijējam uguns iznīdēs

Acu gaismu.

Karstās oglēs nokaitēta, gaidīt gaida lāpa sen,

Pelnos slēpdamās, — ozola atvase.

Maron, ķeries

Pie darba, ar svelošu liesmu

Izrauj tam aci,

Lai vīns tam par lāstu!

27 - 1272

Es ilgojos Bromija efejas

Vainaga rolā.

Kaut tiktu es beidzot

Pie tevis, no kiklopa tuksneša projām!

Vai lemts man to pieredzēt kādreiz?

od. Pie visiem dieviem, klusējiet jūs, dzīvnieki42 !

Jo cieši lūpas sakniebiet! Jūs nedrīkstat

Ne elpu skaļi vilkt, ne acis mirkšķināt,

Ne krekšķēt, lai tik nepamestos nezvērs, pirms

Tam uguni nav redzes gaisma dzisusi.

к. v. Mēs visi, elpu aizturot, jau klusējam!

od. Nu žigli iekšā! Rokas visi pielieciet

Pie koka stumbra. Gana tas jau kveldināts,

к. v. Tad, lūdzams, teic, kam pirmajam tu vēlēsi

Šo kveldināto pāli milzim acī triekt.

Ja gribi, lai mēs palīdzam, tad rīko mūs!

I PUSKORIS

Mēs esam pārāk tālu nost no ieejas,

Lai varētu tam uguns mietu acī grūst.

II PUSKORIS

Vairs paiet pēkšņi nevaram, jo klibi mēs.

I PUSKORIS

Mums tāda pati liksta — nez no kurienes

Ir kājās krampji iemetušies neganti.

od. Uz vietas stāvot, krampji?

I PUSKORIS

Jā, un acis mums

No putekļiem vai pelniem gaužām asaro.

od. Sie gļēvuļi mums nav nekādi palīgi!

к. v. Vai tādēļ vien mēs gļēvuļi, ka muguras

Un savus krustus žēlojam, ka negribas

Mums zobus spļaut, jo baidāmies, ka iekaustīs?

Bet buramvārdus orliskus es pazīstu.43

Tos skaitot, pats no sevis pālis ielīdīs

Tam smadzenēs un vienacaino svilinās.

od. Ka esat zaķapastalas, es zināju

Jau sen un vēl jo vairāk tagad. Palīgi

Man biedri būs. Bet, ja jau rokās spēka nav,

Mūs atbalstiet vismaz ar vārdiem mundrīgiem,

Lai sirds, pie darba stājoties, ir drosmīgai

Odisejs ieiet ala.

К- v. Lai top! Tad jusu rokam ogles rausīsim

Un mūsu dziesma redzi atņems kiklopam.

ко. Viens divi — reizē!

Viens — jūs, varoņi,

Divi — ietrieciet

Reizē — viesrijim

Mietu gruzdošo pierē!

Etnas aitganam

Aci sviliniet!

Tikai uzmaniet —

Sāpju tracināts,

Spēj viņš drausmīgi atriebt.

Ki. Ala.

Ai vai! Ai vai! Man spožā acs tik ogle vairsl

к. v. Sis paiāns jauks 4,r nudienl To, kiklop, turpini!

Odisejs un viņa biedri izlavās no alas.

Iznāk aklais kiklops.

KI. Ai vai! Ai vai! Pagalam esmu, apkaunots!

Bet neceriet, jūs, nelieši, ka izspruksit

No alas sveikā. Tūdaļ priekšā nostāšos

Šīs klinšu rīkles vārtiem, rokām taustīšos,

к. v. Kādēļ tu kliedz tik drausmīgi?

KJ. Pagalam es!

K - v. Cik briesmīgs skats!

ki. Jo briesmīgāka sajūta!

K - v. Vai dzērumā tu karstās oglēs iegāzies?

ki. Nē, nē! Neviens …

к. v. Tad likstā vainīgs nav neviens?

Ki- Nē, vainīgs!

к. v. Kas?

ki. Neviens! Neviens!

K. v. Tad redzīgs tu?

Ki. Kaut tu tāds būtu!

к. v. Tu tak sacīji — neviens…

ki. Tu ņirgājies! Kur palicis Neviens?

к. v. Nekur!

Ki- Vai nesaproti? Nelietīgais svešzemnieks,

Ar vīnu dzirdot, mani postā iegrūda,

к. v. Patiešām, vīns ir grūti veicams pretinieks!

Ki. Vai viņi aizmukuši jau vai alā vēl?

к. v. Tie tikuši līdz kllntssienai un klusītēm

Stāv paēnā.

ki. Un kurā pusē viņi stāv?

т

К- V. Pie labās rokas tev.

ki. Bet kur?

к. v. pie pašas klints.

Vai viņus rokā dabūji?

ki. Nē, galvā gan

Man milzīgs puns!

к. V. No klintssicnas jau viņi prom!

ki. Uz kurieni?

Taustās.

Vai viņi šeit?

к. V. Tur viņu nav.

KL Kur tad?

к. V. Pa kreisi pagriezies! Tur viņi ir.

Ki. Ak vai! Jūs mani nelaimē vēl zobojat!

OD. Nē, nē! Nebūt! Tev gandrīz līdzās šis Neviens.

kl Kur īsti esi, visujaunais?

od. Drošībā,

No tevis pietiekami tālu Odisejs.

ki. Ko sacīji? Ko nozīmē šis jaunais vārds?

OD. Tēvs mani Odiseja vārdā nosaucis.

Par bezdievīgo mielastu nu atmaksāts —

Kāds negods būtu īliju gāzt gruvešos,

Bet neatriebt par cīņu biedriem nokautiem!

ki. Vai manu, vai! Nu piepildījies zintējums.

Tas vēstīja, ka redzes gaismu laupīsi

Man, pārnākot no Īlij as, bet arī tev,

Tā sacīts vēl, bez barga soda nepalikt45 :

Pa jūras plašumiem tev ilgi klaiņot būs!

0D - Tev pipari…! Un tomēr izdarīju tā,

Kā teicu! Nu pa Sicīlijas ūdeņiem

Lai ātrais kuģis mani nes uz dzimteni!

(I - Tam nenotikt! Es nolauzīšu bluķi šo

Un tevi sašķaidīšu līdz ar jūrniekiem.

Lai arī akls, es augstā kalnā uzrāpšos

Pa klinšu sienu izdobto un sviedīšu.

Bet mēs, kas esam Odiseja jūrniekiem

Nu ceļabiedri, Bakham mūžam kalposim.

PASKAIDROJUMI

Aishils

SAISTĪTAIS PROMETEJS

(Izrādīšanas laiks nav zināms)

1 Pie zemes tālās malas. — Lugas darbība domājama Eiropas tālajos zlcmn|iM,

nevis Kaukāzā kā «Atbrīvotajā Prometejā». Tas visai skaidri izriet no Prometeju

teiktajiem vārdiem 707. v. un sek.

2 Spēks un Vara — gr. Kratos un Bia. Jāatceras, ka gr. «bla» nozīmē «vara» ai

spilgtu varmācības niansi. Sal. 15. vārsmā «ar varu siet pie klints», kur oriģinālā

tāpat atrodams lietvārds «bia».

3 Temtda — tltāne, Urāna un Gajas meita, taisnības un tiesas dieve.

4 Kas pienākas tik tev — uguns. Hēfaists ir uguns un kalējaroda dievs.

5 Tava runa atbilst tavai ārienei. — Jādomā, ka Spēkam bija atbaldoln

maska.

6 Vtendlenišlem — cilvēkiem.

7 Par Prometeju velti tevi dievi sauc. — «Prometejs» (gr. «Promēthnus»)

nozīmē «gudrais, piesardzīgais, tālredzīgais».

8 Kronīds — Krona dēls Zevs. Sk. arī vārdnīcā «Krons».

9 Jo tēva sirdi pieveicām — izlūdzoties Zeva atjauju doties pie Promeleļn.

10 Jūs slavenās daudzbērnu Tēt Ijas saime, ko radījis Okeāns.

Tētlja ir tltāne, Urāna un Gajas meita, Okeāna sieva. Okeāns ir milzīga upe, kas pltlsl

ap Zemes ripu. Sīs upes dievs tāpat Ir titāns, Urāna un Gajas dēls. Okeāns un Tēll|a

radījuši Okeanīdas un upes.

11 Urāncllts — Urāna bērni, Krons un titāni, kam Zevs atņēmis varu.

12 Lai atklātu viņam tos paslēptos spēkus, kas kādreiz tam scep-

teri atraus un godu. — Saskaņā ar pareģojumu jūras nimfai Tetīdal bija Iemīs

dzemdēt dēlu, kas būs stiprāks par savu tēvu. Tāpēc Zevs, kas vēlējās iegūt Tetīdu sev,

viņu atdeva par sievu mirstīgam cilvēkam — Ftījas valdniekam Pēlējam, kam tā dzeni

dēja Abiileju.

Tafu pagaidām, šajā Alsblla traģēdijas situācijā, Zevs vēl nezina, no kā viņam

draud briesmas, bet to zina Prometejs, kam šo noslēpumu lr uzticējusi viņa māte, ar

pareģošanas spējām apveltītā Temīda.

13 Tu, pirmkārt, mans radinieks esi. — Okeāns ir Prometeja tēva Iapeta biR

lls. Abi brāļi ir Urāna (Debess) un Gajas (Zemes) bērni.

14 Straumi, kura tava vārdā nosaukta. — 5ī straume ir Okeāns seno grieķu

Izpratnē (sk. 10. piezīmi).

15 Zemē…, kur dzelzs ir radusies — skitu zemē.

16 Es tevi apskaužu. Bez vainas esi tu… —ironiski.

17 Kaut palīgs biji mans un dumpojies man līdz. — Jādomā, ka Aishils

Izmantojis kādu līdz mūsu dienām nesaglabājušos Titānomahiju (sacerējumu par titānu

cīņu pret Zevu un pārējiem olimpiskajiem dieviem), kurā Okeāns figurē kā Prometejs

sabiedrotais, šāds pieņēmums Jauj viegli izprast Okeāna lomu Alsblla traģēdijā.

18 Atlants — Prometeja brālis, ko Zevs par piedalīšanos titānu cīņā pret dievu vald-

nieku sodīja ar to, ka tam pasaules galējos Rietumos uz saviem pleciem bija Jfltur

debesu velve.

19 Kas Klllkijas alās mita, Tīfonu. — Tīfons, Gajas (Zemes) dēls, slmtgal-

valns briesmonis, Ir postīgo dabas spēku, īpaši vulkānlsma Iemiesojums. Klllklja Ir

MazāzIJas novads, kur bieži notiek zemestrīces. Kad Tīfons sacēlās pret Zevu, dievu

valdnieks viņu pieveica un viņam uzvēla virsū Etnas kalnu.

20 Tur dzelzi kaltētu pats Hēfaists kaļ. — Etnas kalnā iedomājās kalē|-

dleva Hēfaista darbnīcu, kur viņš ar saviem palīgiem, klkloplem, darināja dieviem lero-

fus nn rotaslietas.

No turienes š|āks aumaļām reiz uguns postīgā… — Iespējams, ka

šīs vārsmas radušās Etnas izvirduma iespaidā, kas, spriežot pēc vēsturnieka Tukldīda

sniegtajām ziņām, noticis ap 475. g. p. m. ē., tātad, domājams, īsi pirms tam, kad

Aishils sarakstīja «Saistīto Prometeju».

22 Kolbu zemes mellenes, kas ciņa doties nebaidās — amazones, ko

iedomājās dzīvojam dažādās vietās, šai gadījumā Kolhīdā (mūsdienu Rietumgruzijā).

23 Malotīda —mūsdienu Azovas jūra.

24 Arābi… Kaukāzkalna pakājē lr autora acīmredzams ģeogrāfisks pārpra-

tums (vai nezināšana). Antīkās literatūras pieminekļi vispār bieži liecina par visai

neskaidriem ģeogrāfiskiem priekšstatiem.

25 Nevienā citā senā literatūras piemineklī Prometejs nefigurē kā šeit aprakstīto prasmju

skolotājs. Aishils vai nu sekojis kādam mums zudušam avotam, vai arī šis cilvēkiem

dāvāto civilizācijas labumu uzskaitījums ir autora izdomājums, šai sakarā jāatceras,

ka Atēnās pastāvēja Prometeja kults. Viņš bija atēniešu slaveno podnieku patrons, un

viņam par godu rīkoja lāpu skrējienus.

26 Vēl laiks nav pienācis to izpaust atklāti. — Sk. 12. piezīmi.

27 Lai tuvāk mēs dievībām nākam ar upuru dāvanām svētām. —

Zemākās dievības, Okeanīdas, ziedo olimpiskajiem dieviem tāpat kā cilvēki.

28 Hēsione — Okeāna meita, Prometeja sieva.

29 lo — upes dieva Inaha meita, Hēras priesteriene, ko mīlēja Zevs. Lai viņu pasargātu

no greizsirdīgās Hēras, Zevs jaunavu pārvērta par govi, taču Hēra to izlūdzās par

dāvanu un lika simtacalnajam Argam to apsargāt. (Pēc cita mīta varianta lo par govi

pārvērta pati Hēra, lai Zevs tai nevarētu tuvoties.) Kad Hermejs nogalināja Argu (tā

acis Hēra novietoja pāva astē), Hēra lika dunduram lo trenkāt pa daudzām zemēm,

kamēr tā beidzot nonāca Ēģiptē, atkal pārvērtās par sievieti un Zevam dzemdēja dēlu.

30 Jau simtacainals sargs ir šeit. — Prāta jukusī lo savās halucinācijās redz

Hermeja nogalināto Argu.

31 Niedre skanīgā tik mīļi mani miegā iežūžo. — Hermejs Argu no-

galināja, to iemidzinājis sīringas (ganu stabules) skaņām.

32 Lernes purvāji atrodas Argolīdā.

33 H a 11 b 1 — tauta, kas bija pazīstama ar prasmi apstrādāt dzelzi. Tie parasti lokalizēti

Mazāzljā, bet Aishils tos pārceļ uz Ziemeļkaukāzu.

34 H i b r 1 s t e («Pārgalvīgā, Neapvaldītā») — grūti identificējama strauja upe.

35 Temlskīras novads — Melnās jūras austrumu piekrastē.

36 Termodontas upe — Kapadokljas upe, kas ietek Melnajā Jūrā. Aishils arī šeit

nav precīzs, to lokalizēdams Salmidēsas HCa tuvumā, jo Termodonta atrodas daudz

tālāk uz rietumiem.

37 Salmidēsa — pilsēta Trāķijā, Melnās jūras piekrastē.

38 Kimmerljas pāržmauga — Kcrčas pussala.

39 Malotīda — sk. 23. piezīmi.

40 Bospors — jādomā, trāķiešu vārds, kas pēc tautas etimoloģijas iztulkots kā «govju

brasls».

41 No taviem pēctečiem šim nolūkam kāds lemts —Hērakls.

42 Kad nāksi tu līdz straumei, zemes robežai. — šo straumi senie komen-

tētāji identificē vai nu ar Tanaīdu (tag. Donu), vai Fasīdu (tag. Rioni).

43 Klstēne — kalns Lībijā, gorgonu uzturēšanās vietā.

44 Tur Forkljmeitas dzīvo, vecās jaunavas. — Domātas Grājas («sirmgal-

ves»), jūras dievības Forkija meitas, kas jau piedzimstot bija vecas.

45 G о r g о n a s — sk. vārdnīcā.

46 G г e I f 1 — teiksmaini dzīvnieki ar ērgļa galvu un lauvas ķermeni. Viņi saukti par

«Zeva suņiem» — analogi ērgļiem, kam tas ir parasts epitets (sal. 1028. v.). Grelfl

kalnos sargā zeltu no arimasplcm, Hērodota minētās mītiskās tautas.

47 Plūta («bagātības») upe domājama tālajos Rietumos. Daži komentētāji uzskata, ka

tā ir Tartēsa (tag. Gvadalkvivīra Spānijā).

48 Aitiopas straume saskaņā ar seniem komentāriem Ir Nīla. Pastāv arī uzskats,

ka ar šo nosaukumu, kas nozīmē «saulē iedegusī, tumšā», domāta Nigēra, bet tādā

gadījumā Aishils to iedomājas pavisam citā Āfrikas da jā — ziemeļaustrumos, nekā tā

īstenībā atrodas.

49 Biblas kalni grūti identificējami.

50 M о 1 о s 1 e š 1 dzīvoja Epeirā, kontinentālās Grieķijas ziemeļrietumos.

51 Tesprotīda — apgabals Epeiras dienvidrietumu piekrastē.

52 Tur runā ozoli. — Tiem, kas vērsās pēc padoma pie Dodonas orākula, Zevs

atbildēja ar veca ozola lapu šalkoņu, ko iztulkoja priesteri.

53 Rejas līcis — Jonijas (Adrijas) jūras senais nosaukums (pēc Rejas — Urāna

un Gajas meitas, Zeva, Poseidona un citu dievu mātes).

54 To brīnumainās ieņemšanas dē| tā sauks. — «Epafs» saistīts ar gr.

darbības vārdu «ephaptestbai» — «pieskarties».

55 Ar māsām piecdesmit. — Kad Ēģiptes valdnieks Aigipts, īo pēcnācējs piek-

tajā paaudzē, vēlējās, lai viņa piecdesmit dēli apprec brāja Danaja piecdesmit meitas,

tās, vairīdamās no šīs laulības, kopā ar tēvu bēga uz Argosu. Danajs kopā ar Argosas

valdnieku Pelasgu cīnījās pret Aigipta dēliem, kas dzinās bēdzējiem paka), bet tika

sakauts. Tad Danajs meitām deva padomu vīrus kāzu naktī nogalināt. Visas, Izņemot

vienu — Hipermestru, sekoja tēva padomam.

56 P e 1 a s g i e š 1 — sk. vārdnīcā.

57 Varonis — Ilērakls.

58 Titanīda Temīda — sk. 3. piezīmi.

59 Adrasteja — cits taisnīgas atmaksas dieves Nemeses nosaukums. Tās priekšā

krist ceļos nozīmē ar pazemību novērst dievu dusmos.

60 Divi valdnieki — Urāns (Debess) un Krons (sk. vārdnīcā), kas valdījuši pirms

Zeva.

61 Pirms kāds no dieviem tavas mokas uzņemsies… — Kad Hērakls

bija nogalinājis ērgli, kas plosīja Prometeja aknas, cilvēku draugs kentaurs Heirons,

dziedniecības izgudrotājs, ko ar saindētu bultu bija ievainojis Ilērakls un kas cieta

neizturamas sāpes, ziedoja sevi Prometeja labā. Būdams nemirstīgs, Heirons no savas

nemirstības atteicās un brīvprātīgi uzņēmās nāvi, ko bija pelnījis tāpat nemirstīgais

Prometejs, un Zevs šo upuri pieņēma.

ORESTIJA

(izrādīta 458. gadā)

AGAMEMNONS

1 Trīsreiz pa seši uguns zīmesola man. — Kungi veiksmes brīžos apdāvina

savus kalpus. Šoreiz apbalvojums solās būt sevišķi bagāts, un sargs savu veiksmi salī-

dzina ar maksimāli iespējamo acu skaitu kauliņu spēlē.

2 Vērsis liels uz mēles man (paruna) — t. i„ nedrīkst runāt.

3 Kam divus valdnieka troņus… Zevs Ir dāvājis — Agamemnonam

Argosā, Menelājam — Spartā.

4 Aleksandrs — Parīds.

5 Par sievu, daudzu vīru kāroto — par Menelāja sievu Helenu, ko nolau-

pīja Parīds.

6 Tlndareja meita. — Klitaimnestra lr mītiskā Spartas valdnieka Tindareja un

tā sievas Lēdas meita. Viņas pusmāsa, Lēdas un Zeva meita, ir Helena.

7 Ahaju valdniekus abus — Menelāju un Agamemnonu.

8 Teikrīda — teikru, t. i.( trojiešu zeme. Telkru nosaukums cēlies no Teikra, upes

dieva Skamandra un nimfas Idajas dēla, Trojas mītiskā pirmā valdnieka vārda.

9 Vledīgais pareģis — Kalhants, kas zaķmāti iztulkoja kā bojā ejai nolemto

Troju.

10 Artcmīda spārnotiem suņiem, tēva sūtītiem, dusmo. — Artemida

ir dzīvnieku sargātāja un tāpēc tur ļaunu prātu uz Zeva («tēva») svētajiem putniem —

ērgļiem («spārnotajiem suņiem»), kas saplosījuši zaķmāti.

11 PalSns — «Dziednieks», Apollona epitets.

12 Prasīdama upuri baismu… — Domāta Ir Uigenljas ziedošana.

13 Kas kādreiz bijis liels… — Urāns.

14 Un, kas pēc viņa nācis, uzvarēts… —Krons.

15 Ahajiešu kuģu vadonis — Agamemnons.

16 Strlmona — upe uz Trāķijas un Maķedonijas robežas.

17 Karojot par sievieti —par Helenu.

18 Kad trešo vīna ziedu lēja. — Trešais vīna zieds dzīrēs bija veltīts Zevam

Glābējam.

19 Palēns — dažāda rakstura (pateicības, cīņas, uzvaras, sēru u. c.) dziesma, ko vis-

biežāk atskaņoja koris.

20 Kas notika pēc tam, to neredzēju, izstāstīt Jums nevaru. — Ar

šiem vārdiem dzejnieks, neaprakstīdams pašu drausmīgāko bridi, ļauj skatītājam pašam

sev Iztēlot Iflgenljas ziedošanas šausmas. So momentu Aishils acīmredzot apiet ari

tāpēc, ka saskaņā ar mītu Artemīda pēdējā bridi Ifigenlju izglāba, bet dzejniekam

bija nepieciešams, lai skatītājs viņu uzskata par nogalinātu, jo «Orestijā» Ifigenljas

nāves atriebšanas motīvam Ir ļoti liela nozīme.

21 Tuvākais no cilvēkiem — Klitaimnestra.

22 Āpljas zeme — Peloponēsa.

23 Hēfaists, no Idas spožu gaismu sūtīdams. — Dzejnieka aprakstītais

uguns pasts senatnē patiešām tika Izmantots. Tā, piemēram, Hērodots vēstī, ka per-

siešu karaspēka virspavēlnieks bija iecerējis uz Sardām, Persljas galvaspilsētu, šādā

ceļā ziņot par Atēnu ieņemšanu. Ida — kalnu grēda dienvidos no Trojas.

24 Aions — kalns Halkidlkes pussalā (Maķedonijā).

25 Maklsts — nezināms kalns Eibojas salā.

26 Priede — lāpa.

27 E i г I p s — Jūras šaurums starp Eibojas salu un Grieķijas kontinentu.

28 Mesapljs — kalns BoiotIJā.

29 Asopstraume — Asopa, upe Bolotijā.

30 Kltairons — kalnu grēda starp Bolotiju un Atiku.

31 Gorgopīda ezers — ezers Korintas tuvumā (saskaņā ar Hēsihija, m. e. 5. gad-

simta leksikona autora ziņām).

32 Algiplankts nav minēts nevienā avotā.

33 Saronllcls — starp Atiku un Argolīdu.

34 Arahnkalns («Zirnekļu kalns») — kalns Argolīdā.

35 Sal sacensībā iaurl visiem pienākas. — Tāpat kā dažos atēniešu svēt-

kos rīkotajās lampadēdromljās, lāpu stafetskrējienos, vienādi nopelni Ir visiem uzva-

rētājas komandas locekļiem, arī šajā «lāpu stafetē» visi uguns pasta dalībnieki vienlīdz

cildināmi.

36 Skarot aizliegto — iekarotās zemes dievu svētnīcas.

37 Vēl dubu Itskrējienā lr Jāveic otrais posms. — «Dubultskrējiens»

bija sacensība, kuras dalībniekiem bija jāveic distance divos virzienos — līdz stabam

stadiona skrejceļa galapunktā un atpakaļ.

38 Var tomēr mosties nobendēto ciešanas. — Klitaimnestra domā Iffge-

niju, kuras asinis prasa atmaksu, taču koris šos vārdus var arī attiecināt uz karā

kritušajiem.

39 Viņš putnam pakaļ skrien kā bērns — t. 1., Ir vieglprātīgs, bezatbildīgs.

40 Kā zelta mijējs Arējs līķus iemaina. — Kara dievs šeit salīdzināts ar

naudas mijēju. Viņš saņem vīrus karam, bet atdod kritušo pelnus urnās.

41 Savus kungus — Iekarotājus.

42 Unollvzarsapplerivlņamvijas. — Olivzars liecina par to, ka vēstnesim

labas ziņas.

43 Sausie putekļi un māls, to dvīņubrālis, liecina, ka nav viņš

vēstnieks mēms… — Putekļu un māla kārta uz drēbēm un apaviem liecina

par to, ka vēstnesis mērojis tālu ceļu un droši vien bijis to notikumu aculiecinieks,

par kuriem viņš taisās ziņot.

Deltu valdnieku — Apolionu.

45 Tu pārāk ilgi biji naidnieks, Apollon, pie Ska mundras. — Apol

lons karā palīdzēja trojiešiem.

46 Dārgais ziņnesi. — Hermejs ir dievu ziņnesis.

47 H e г о j 1 ir ne tikai pusdievi (kā, piemēram, Ahillejs vai Hērakls), bet ari Ievērojumi

cilvēki (pilsētu dibinātāji, dzimtu ciltstēvi, karā kritušie varoņi u. c.), kas spēju vēl

pēc nāves sniegt palīdzību vai nodarīt jaunumu. Heroju kultam bija ļoti liela nozīme

Grieķi nereti vērsās biežāk pie vietējiem herojiem nekā pie dieviem.

48 Dievi, kam pret sauli skats. — Dievu tēli bija novietoti ar sejām prel

austrumiem.

49 Tie saviem dieviem Hellādā šis trofejas… tempļos uzkāru.

Vēstnesis savā iztēlē iedomājas, kāds būs uzraksts, ko sacerēs uzvarētāji, karinot svēl

nīcās Trojas karagājiena trofejas.

50 Iemidzināt upurliesmas smaržīgās — izdzēst, uzlejot viņu.

51 Tie laba tulka cienigi. — Sie ironiskie vārdi domāti ziņnesim, kas, dabiski,

neizprot Klitaimnestras runas nepatiesigumu un liekulību.

52 Ar kara dievam mīļo dubultpātagu. — Kara dieva triecieni vienlaikus

ķer valsti un katru atsevišķu ģimeni.

53 Kā ļauna gana dzīti. — Kuģi vētrā salīdzināti ar gana pletnes satracinātiem

lopiem.

54 Aigejjūra (tagad Egejas jūra) — jūra starp kontinentālo Grieķiju, Trāķlju un

Mazāziju. Tā nosaukta pēc Tēsēja tēva Aigeja vai pēc Aigu pilsētas Eibojas salā.

55 Kas viņu šādā vārdā nosaucis tik zīmīgi? — Aisbils Helenas vaidu

saistīja ar darbības vārda halrein «ņemt, atņemt, sagrābt» aorista sakni hei - un u/

šīs īstenībā filoloģiski nepamatotās etimoloģijas pamata rada vārdu spēli. Oriģinālā

atrodam vienā vārsmā trīs Helenas epitetus — helenaus, helandros, helep

tolls «kuģu, vīru, pilsētu atņēmēja, postītāja».

56 Bij jāsamaksā tiem, kas svaiņu aizsāktajās dziesmās līgavu,.,

sumināja. — Vainīgi ir visi, to starpā arī Parīda brāļi («svaiņi»), kas plcdull|a«

viņa noziedzīgajās kāzās ar Helenu.

57 Kāds virs savās mājās tā lauvēnu kopa… — Ar šīm vārsmām, jādomā,

saistāmi vārdi, ko savā komēdijā «Vardes» (1432. v.) Aristofans liek Alshllam telkl

par atēniešu valstsvīru Alkibiādu:

«Nav labi jaunu lauvu audzēt pilsētā.»

58 Un lika gauži raudāt līgavām — t. 1., tām, kuru līgavaiņi gājuši bojā kaut

59 Kopš laikiem neatminamiem… — Uzskatīja, ka pārāk pilnīga laime

rada cilvēku un dievu skaudību un ka tāpēc šādai pilnīgai laimei ir ļaunas seku».

Šeit turpretim dzejnieks izsaka domu, ka tādas sekas neizbēgamas vienīgi tur, kui

labklājība apvienojas ar bezdievību un mēra trūkumu.

60 Mirdz Dike piekvēpušās būdās un ļaužu taisno dzīvi goda

tur… — Šīs un tālākās vārsmas nav jāpārprot. Aishils nebūt nedod priekšroku

«piekvēpušajām būdām» salīdzinājumā ar greznām pilīm. Izšķirošais lr krlctnuin»,

dievbijība, kas var būt gan šajās būdās, gan pilīs.

61 Un cerība tik otrai urnai tuvojas, jo tukša bija roka, kas lai

pieskārās. — Balsošanai tiesā bija uzstādītas divas urnas. Viena bija domāta

nosodītajām, otra — attaisnotājām balsīm. Lai saglabātu aizklātās balsošanas nositi

pumu, tiesneši piegāja pie abām urnām un tās, it kā balsojot, skāra savām rokām, liet

īstenībā balsošanas akmentiņu iemeta tikai vienā no tām.

62 Argas nezvērs ir koka zirgs, kurā bija paslēpušies bruņoti karavīri un kuru

grieķi, izlikdamies atkāpjamies, atstāja savā nometnē. Trojieši zirgu ievilka pilsēta, un

zirgā esošie viri naktī atvēra pilsētas vārtus, pa kuriem iebruka grieķi. Sai. Verglllja

«Eneīdas» II grāmatu.

63 Plejādas — Sietiņš, zvaigžņu kopa Vērša zvaigznājā.

64 Kaut karā devās nelabprāt. — Odisejs, nevēlēdamies doties karā, izlika»

ārprātīgs, bet viņa viltību atklāja Paiamēds, kam Odisejs vēlāk par to nežēlīgi

atriebās.

65 G ē r i о n s — milzis ar trim ķermeņiem uz viena kāju pāra. Viņu nogalināja Hērakls.

66 Tad Dike ievedis to mājokli, kas viņu pārsteigs. — Klitaimnestra

dom3 Aīdu, mirušo pazemes valsti, bet Agamemnons un visi pārējie šos vārdus attie-

cina uz gaidāmo grezno sagaidīšanu.

67 Lēdas meita — sk. 6. piezīmi.

68 Nevajag tev…, zemē metoties, kā barbaru sveikt — t. 1., kā

pieņemts Austrumos.

69 Tā mūžam purpursulu sevī atjauno. — Purpurkrāsu ieguva no purpur-

gllemežlem.

70 Suņa zvaigznājs parādās viskarstākajā gadalaikā.

71 Kad vīnu Zevs no zajām ogām gatavo —t. 1., vasaras tveicē.

72 Bet, Ja gādība par mantu liek pār bortu da|u Izmest… — Ir Jā-

atsakās no mantas daļas, lai kuģis varētu turpināt ce)u un tiktu glābta pārējā manta.

73 Vai tad tam, kas prata pārvest mirušos no ēnām, nav to lie-

dzis Zevs…? — Apollona dēlu Asklēplju, ko kentaurs Heirons bija apmācījis

dziedniecība un kas gribēja atdzīvināt mirušos, Zevs ar zibeni notrieca pazeme.

74 Pat Hērakls, stāsta, kādreiz pārdots nebrīvē — Lidijas valdniecei

Omfalel.

75 Tad liela laime tikt pie kungiem, bagātiem Jau lzsenis… —

Arī senajā Grieķijā jaunbagātnieki acīmredzot nav bijuši cieņā.

76 Ja viņa neprot, bezdelīgai līdzīgi, vien barbarmēlē runāt… —

Grieķiem katra barbaru, t. 1., viņiem nesaprotama negrleķu valoda šķita līdzināmies

putnu čalām.

77 Ai, Apollon, mans postsl — Oriģinālā ir vārdu spēle: Apollon «Apollons»

un apollon «pazudinātājs», darbības vārda apollynal tagadnes divdabis.

78 Ceļu dievs. — Līdzīgi hermām, stabiem ar Hermeja tēlu, ceļmalās, bet īpaši nam-

durvju priekšā bija uzstādīti stabi ar Apollona tēlu. Tādu, Jādomā, Ierauga arī Ka-

sandra Agamemnona pils priekšā.

79 Liecinieks bijis tas gan brāļu asinīm, gan galvām nocirstām —

norādījums uz Tlesta bērnu nogalināšanu.

80 Lūk, tur bērniņi… — Sākas Kasandras vīzijas.

81 Nesātīgais bars — erīnljas, bet viņu tālāk minētais upuris — Klitaimnestra,

kuras paredzamais noziegums — vīra noslepkavošana — ir tik drausmīgs, ka neviens

bende nevēlēsies viņai piedurties. Tāpēc viņa pelnījusi nāvi, nomētājot akmeņiem.

82 Viņam — Agamemnonam.

83 Tā brūnā lakstīgala skumju sirdi bez mitas «It IJ, ItlJI» sauc. —

Daulīdas valdnieks Tērejs laupīja godu sievas māsai Fllomēlal un tai izgrieza mēli,

lai viņa sieva Prokne neko neuzzinātu. Taču Filomēla vīra noziegumu māsai darīja

zināmu ar izšūtām zīmēm. Māsas atriebās, nogalinādamas Proknes un Tērēja dēlu Itiju

un dodamas tā miesu ēst tēvam. Kad Tērejs uzzināja patiesību, viņš gribēja abas mā-

sas nogalināt. Taču dievi Proknl pārvērta bezdelīgā, Filomēlu — lakstīgalā, Tērēju —

pupuķī.

84 Kāds dziedātājai lakstīgalai llktenlsl — Pat Fllomēlas — lakstī-

galas liktenis (sk. Iepriekšējo piezīmi) Kasandrai šķiet apskaužams salīdzinājumā ar

to, kas gaida viņu pašu.

85 Kokīta un Aheronta — upes pazemē.

86 So namu vēl nekad nav koris atstājis, kas saskanīgs, ne daiļ-

skanīgs, Jo lāstu dzied. — Domātas erīnljas, kas savā starpā lr vienprātīgas,

bet to dziesma sirdi nepriecina.

87 Pirmais ziegs lr Tlesta bērnu nogalināšana.

88 Vīram, kas apgānījis brāja laulību — sk. vārdnīcā «Atrejs».

89 GJēvals lauva tr Alglsts pretstatā «dižajam lauvam» (1259. v.) — Agamem-

nonam.

90 Saimnieks lr Agamemnons, ko Kasandra, būdama tagad verdzene, atzīst par

savu kungu. Sk. nākamo vārsmu.

91 S к 111 a — «Odisejas» XII grāmatā (85. v. un. sck.) aprakstītais Jūras nezvērs ar

sešām galvām.

92 Reģls — Apollons.

93 Ar HrīseJ meitām lakstodamies. —

Kara laikā Agamemnons iemīlēja

Hrīsa, Apollona priestera meitu. Daudzskaitlis «Iirīsejmeltas» lr Klitalninestras pār-

spīlējums.

94 Daudz cietis tas par sievieti — karojot par Helenu.

95 Tantaldzlmtas brājus. — Tantals, Zeva dēls, Pelopa tēvs, drīkstēja piedalī-

ties dievu dzīrēs. Lai pārbaudītu, vai dievi patiešām visu zina, viņš nogalināja savu

dēlu Pelopu un dieviem deva ēst tā miesu. Vienīgi Dēmetra, skumdama pēc savas

meitas Perseiones, neko neievēroja un apēda gabalu pleca, ko dievi, atkal atdzīvi-

nādami Pelopu, aizstāja ar ziloņkaulu. Dievi Tantalu nosodīja uz mūžīgām mokām

pazemē («Tantala mokas»). Dievu lāsts skāra arī Tantala pēcnācējus, to skaitā Atreju

un Agamemnonu.

96 Ar sievietēm, kam tikumi Ir vienādi — ar Helenu un Klltaimnestru.

97 Par bērniem varoni kāvis — atriebjot Tlesla bērnus, ko nokāvis Atrejs.

98 Bet paša meita Iflgenlja… priecīga tam pretī steigs — prie-

cīga par to, ka tagad viņa atriebta.

99 Uz straujās bēdu upes braslu — uz Aberontu, pazemes upi, pār kuru

mirušo dvēseles uz Aīdu pārcēla Harons.

100 Pleistenīdl — Plelstena pēcnācēji. Pleistens pēc Hēsloda ģenealoģijas lr Atreja

dēls un Agamemnona tēvs. Taču Aishils, kam Agamemnons ir Atreja dēls, to, Jā-

domā, uzskata par Pelopa dēlu (sk. 95. piezīmi).

101 Pelopīdl — Pelopa (sk. 95. piezīmi) pēcnācēji.

102 О r f e j s — mītisks dziedonis, kas ar savām dziesmām apbūra, «saistīja» cilvēkus,

dzīvniekus un pat augus.

ZIEDOTĀJĀS

Vienīgajā rokrakstā, kurā traģēdija saglabājusies, trūkst tās sākuma līdz vārdiem

«Ko tuvojamies redzu es?». Tas iragmentārā stāvoklī saglabājies Arlstofana komēdijā

«Vardes» un grieķu gramatiķu darbos.

1 Dziju dievs. — Hermejs pavada mirušo dvēseles uz Aldu.

2 Par kopšanu es Inaham… — Inahs lr Inahas upes (Argolīdā) dievs. Grieķu

jaunekļi, sasnieguši pilngadību, ziedoja upju dievībām matu cirtas.

3 Pēc dievu gribas mana pilsēta… — Kori veido sievietes, kas Argosā

nokļuvušas kā gūsteknes.

4 Viņu — Agamemnonu.

5 Kad ērg|u cilts būs Iznīkusi… — Ērglis ir Zevam svētais putns, kura

lidojums cilvēkiem vēstī nākotni.

6 Nav tādam lemts vairs malsāmtrauka tiesu gūt. — Tāds cilvēks

nedrīkst piedalīties dzīrēs.

7 Līdz beidzot… izžūst viņš. —Erīnljas Izsūc viņam asinis.

8 Divām sievietēm — Klitaimnestrai un gļēvulim Aiglstam.

9 Lielā oda (gr. kommos, raudu dziesma traģēdijā) lielākoties ir Agamemnona kā miruša

gara («dēmona») plesaukšana. Odas tematika: taisnības un atmaksas nepieciešamība,

aizgājēja cildenums un viņa necienīgā nāve, viņa bērnu nelaime. Orests un Elektra

viens otram klāsta savu nožēlojamo stāvokli un vēršas pie tēva ar lūgumu viņiem

palīdzēt, kā arī nosoda mātes nelietību. Sasprindzinājums arvien vairāk pieaug, un

Orestā nostiprinās pārliecība, ka tēva slepkavas jāsoda.

10 P а 1 ā n s — sk. 19. piezīmi «Agamemnonam».

11 L 1 к I e š 1 — tauta Mazāzljas dienvidaustrumos, trojiešu sabiedrotie.

12 Ko tu saki, daudz labāks par zeltu tas un par hiperbore ju

laimi… — Kora vadītāja ar labsirdīgu ironiju atbild uz Eleklras vārdiem, kas

acīmredzami pārāk aizrāvusies («Kā jau parasti sievietes,» raksta savās piezīmēs par

šo traģēdijas vietu sholiasts, sengrieķu komentētājs); hiperborejl — mītiska tauta

tālajos Ziemejos, kuras dzīve rit mūžīgā svētlaimē.

13 Tam — Agamemnonam.

14 Kā persiete… — Persietes biļa |oti prasmīgas profesionālas raudu sievas, tāpat

arī, spriežot pēc šīs vietas, kisletes (Kislja — Persljas novads).

15 Viņš tika sakropļots… — Šīs vārsmas atspoguļo ticējumu, ka slepkava, kas

savam upurim nogriezis ekstremitātes, drošs no noslepkavotā atriebes.

16 Persefasa — Persefone, Zeva un Dēmetras meita, Aīda sieva, pazemes valstības

valdniece.

17 P e 1 о p ī d 1 — sk. 95. piezīmi «Agamemnonam».

18 Nelaiķim, kas nespēj just. — Nelaiķis var gan uzklausīt bērnus, kas tam

lūdz palīdzību, bet ir nejūtīgs pret slepkavu mēģinājumiem izlīgt ar viņu, nesot zie-

dojumus.

19 Erīnija slāpstošā jau trešo kausu nesajauktas asins dzers. —

Domāta trešā slepkavība dzimtā: Aiglsta gaidāmā nogalināšana pēc Tlesta bērnu no-

kaušanas un Agamemnona noslepkavošanas. Tāpat kā dzīrēs Zevam Glābējam kā

trešo ziedu lej nesajauktu vīnu, erīnijām viņu «dzīrēs» ziedos nesajauktas asinis.

20 Kora odas temats lr posts, ko spēj nodarīt sieviešu neapvaldītā mīlas kaisle. īpatnēja

ir pirmās stroias uzbūve, kas atspoguļo priekšstatu par četriem pasaules celtni vei-

dotājiem elementiem — zemi, ūdeni, uguni un gaisu.

21 Altaja — Plelronas (Aitolijā) valdnieka Testija meita. Kad viņai piedzima dēls

Meleagrs, likteņdieves pareģoja, ka tas nomiršot, tiklīdz sadegšot pavardā gruzdošā

pagale. Altaja to noglabāja, bet, kad Meleagrs ķildā nogalināja viņas brā|us, iesvieda

liesmās, ļaudama dēlam nomirt.

22 S к 111 а — Megaras valdnieka Nīsa meita. Nīsam galvvidū bija ruds mats. Saskaņā

ar pareģojumu valdniekam bija jāmlrst, tiklīdz zaudēšot šo matu. Krētas valdnieks

Mīnojs, kas aplenca Megaru, ar dāvanām pierunāja Skillu tēvam nogriezt «dzīvības

matu», un Nīss nomira. Sal. pazīstamo bībcles leģendu par Samsonu un Dalilu.

23 Un tā viņu sagrāba Hermejs — t. I., dievs, kas aizvada mirušos uz Aīdu.

24 Ļaužu nolādētā laulība —Klitaimnestras un Aiglsta.

25 Lemnas asinspirts. — Kā vēstī mīts, lemnas salas sievietes nogalināja visus

vīriešus.

26 Slepkavības bērns lr jauna slepkavība.

27 Daulīda — pilsēta netālu no Deiflem.

28 К11 i s а — kiliktete. Vergus dažkārt nesauca viņu vārdā, bet minot to Izcelsmi.

Killklja lr zeme Mazāzijas dienvidaustrumos.

29 Es… Izauklēju Orestu tā tēvam. — Aukle saņem bērnu no mātes, bet

izauklē tēvam.

30 Šīs kora partijas teksts rokrakstā ir stipri bojāts, un tā rekonstrukcija lielākoties pa-

matojas uz minējumiem.

31 Ai, dievs, kas mīti celtnē brīnišķā pie milzu alasl — Apollons,

kura templis atradās līdzās klints alai, kur, sēdēdama trijkājī, pītlja, priesteriene pa-

reģe, Apollona iedvesmota, sludināja savus orākulus.

32 Majasdēls — Hermejs, kas šeit tiek piesaukts kā viltības dievība; M a ] a — At-

lanta meita, kalna nimfa, kas Zevam dzemdēja Hermeju.

33 Kāds man būs ieguvums… — Vergi kungu veiksmes gadījumā gaida dā-

vanas. Sal. arī Alshila «Agamemnona» 32.—33, v.

34 Persejs — Zeva un Danajas dēls, grieķu mitoloģijas varonis, kas nogalināja

Medūzu.

35 Vai bijības tev nav nemaz, mans bērns, pret krūti šo…ī — Ru-

nājot šos vārdus, Klitaimnestra atsedz krūtis, kas Orestu barojušas, — žests, kas

raksturīgs mātēm lūdzējām grieķu literatūrā. Sal., plem., Hekabes vēršanos pie dēla

«Iliādā», XXII, 79. un sek.:

Iesāka vaimanāt māte un raudāja asaras gaužas,

Atsedza tērpu ar labo un pacēla krāti ar kreiso.

Asarām aumaļām plūstot, tā teica šos spārnotos vārdus:

«Hektor, mans dēls, jel goda šo krūti un pažēlo mani,

Es tak tev sniedzu šo krūti, kad remdēju asaras tavas.»

36 Es divkārt pārdots tiku… — pirmoreiz, kad māte Orestu aizsūtīja svešatnē,

otrreiz, nogalinot tēvu un dēlam atņemot īpašumu.

37 Niknie suņi — erīnljas.

38 KS žēlojot no tēva suņiem glābties man? — Ja Orests saudzēs mati,

viņu vajās tēva atriebes gari.

39 Parnāsletis Loksijs. — Apollons saukts par parnāsletl tāpēc, ka Deltu svēt-

nīca atradās Parnāsa pakājē.

40 Tas zlntējums, ko Parnāsletis Loksijs… augšup raida, kaltei

Iesīkstējušai bez viltus cīņu piesaka ar viltību. — Apollona zln-

tējums neslēpj sevī viltu, L 1., tam var ticēt, bet tā Ieteiktajā cīņā pret ļaunumu bez

viltības neiztikt.

41 Svešnleces — erīnijas, kas ilgu laiku bija apsēdušas pili.

42 Kurzemesnaba. — Apollona svētnīcā bija novietots konusveida akmens, kas,

pēc grieķu priekšstatiem, atradās pašā pasaules centrā.

LABVĒLĪGAS

Labvēlīgās — eifēmlstisks erīniju apzīmējums. Izskaidrojumu tā izcelsmei

Aishils sniedz lugas beigās.

1 F о 1 b e — tltāne, Gajas un Urāna jaunākā meita, Temidas māsa.

2 Hēfalstabērni — atēnieši; Atēnu mītiskais valdnieks Hrehtejs bija Hēfalsta dēls.

3 Korlkala = Korlka ala, Pānam un nimfām svēta ala Parnāsa dienvidu pakājē.

4 В г о m 1J s («Trokšņainais») — Dionīsa pievārds.

5 Pentejs — mītisks Tēbu valdnieks, Dionīsa kulta pretinieks, ko saplosīja bakhantos.

6 Pleista — upe Fokīdā.

7 Nabakmens — sk. 42. piezīmi «Ziedotājām».

8 E|)as koka zars — patvēruma lūdzēja atribūts.

9 FI n e J s — Salmldēsas (Trāķijā) valdnieks pareģis, ko dievi par redzes laupīšanu

dēliem sodīja ar mūžīgu badu. Tam harpijas, būtnes, kas bija pa pusei sievietes, pa

pusei putni, ik dienas atņēma ēdlenn.

10 Savu pievārdu nu attaisno un pavadonis esi manam lūdzē-

ja m I — Viena no Hermeja daudzajām funkcijām bija ceļinieku sargāšana un pava-

dīšana. Sā Iemesla dēļ viņam bija pievārds «Pavadonis» (gr. Pompalos).

11 Lūk, tādi tagad Jaunie dievi. — Apollons pieder pie jaunās, Zeva pa-

audzes dieviem, erīnijas — pie vecajām Krona laikmeta dievībām.

12 Zemes naba — sk. 42. piezīmi «Ziedotajām».

13 Klprīda — Afrodīte, kam Kipras salā bija ievērojama kulta vieta.

14 Līblja —šeit: Āfrika.

15 Trītonupe — upe Āfrikā, pie kuras saskaņā ar kādu mīta variantu piedzimusi

Atēna (pēc cita varianta — pie Tritonīda ezera).

16 Flegras lauki — līdzenums, kur dievi pieveikuši gigantus. To grieķi lokalizēja

vai nu Itālijas rietumos, vai Halkidikes pussalā; sk. ari pēcvārdu, 398. Ipp.

17 Lētodēls — Apollons.

18 Akliem un redzīgiem — mirušajiem un dzīvajiem.

19 Novadus, ko abajlešu vadoņi… man… piešķīra. — Aishils mito-

loģiskā ietērpa pamato viņa laika atēniešu pretenzijas uz Sigeja zemesragu (pie Helles-

ponta), ko atēnieši esot saņēmuši par piedalīšanos karā pret Troju.

20 Tēsejdēli — atēnieši.

21 Zaļoksnējie kume)l lr vēji.

22 Viņš negribēs ne dzirdēt zvērestu, nedz dot. — Oresta vaina, pēc

kora vadītājas domām, tik acīmredzama, ka viņš negribēs ne apzvērēt savu nevai-

nīgumu, nedz prasīt, kā to paredzēja atēniešu tiesas procedūra, lai apsūdzētāji ar zvē-

restu apstiprina savu apsūdzību.

23 Cilvēku uzraugu — erīniju.

24 Tlrrēnlešu taure. — Tirrēnlešiem (etniskiem) piedēvēja zināma taures tipa

izgudrošanu.

25 No cīņas posmiem trim lr viens Jau Izcīnīts. — Tikai pēc trešā kri-

tiena cīkstonim piesprieda zaudējumu.

26 Bet ļaunāk daudz… — Sevišķi apkaunojoši krist no sievietes, turklāt ne no

sievietes karotājas rokas.

28 - 1272

27 Olimpieša Zeva bērns —• Atēna, kas dzimusi no Zeva galvas.

28 Algejtautal — atēniešiem (pēc mītiskā valdnieka Algeja).

29 Arejkalns — pakalns Atēnās, kur atradās Areopaga («Arēja pakalna») kolēģijas,

Atēnu augstāka krimināllietu tribunāla sēdeklis. Areopaga funkcijās pirmām kārtām

Ietilpa slepkavu tiesāšana; sk. ari pēcvārdu, 398.—399. Ipp.

30 Kad, dusmodamas Tēsējam, pret viņu karā devās. — Motivējums

amazoņu karagājienam pret Tēsēju dažādos mita variantos dažāds (amazoņu valdnieces

nolaupīšana; Tēsēja neuzticība tai, apprecoties ar Faidru).

31 Tu tāpat ari rīkojies pie Ferēta… — Apollons, piedzirdot moiras, tās

pierunāja saglabāt dzīvību Feru (Tesālijā) valdniekam Admētam, Ferēta dēlam, ja

kāds cits būtu ar mieru viņa vietā mirt. Admēta sieva Alkestlda bija gatava ziedot

savu dzīvību vira labā.

32 Man mātes nav… — sk. 27. piezīmi.

33 PleErebtejamājokja. — Domāts lr mītiskā Atēnu valdnieka Erehteja templis

Atēnu akropolē.

34 Lai aizvien devīgais zemes klēpis dievu dāvanu godā. — Dzej-

nieks acīmredzot domā Maronejas 5. gadsimtā p. m. ē. atklātās raktuves. Jo lielāka ir

ieguve, jo vairāk goda dieviem, kas tās atēniešiem dāvājuši.

35 Kranajdēli — atēnieši. Kranajs — mītisks Atlkas valdnieks.

Sof okls

ANTIGONE

(Izrādīta ap 442. gadu)

1 Nav tādu ciešanu un negoda, ko mēs ar tevi nebūtu jau piere-

dzējušas. — Oidlpa noziegumu dēj (tēva nogalināšana, laulība ar paša māti)

valsti piemeklēja sērgas un neraža. Oldips pats sev atņēma redzi, bet Antlgones un

Ismēnes māte Izdarīja pašnāvību, un nupat kā abi brā|l viens otru nogalinājuši.

2 StratSgs Kreonts. — Kreonts šeit nosaukts par stratēģu, karaspēka pavēlnieku,

jo tikai vēlāk (172.—173. v.) viņš sevi pasludina par valdnieku.

3 Argleši — karaspēks, ar ko Pollneiks devās karā pret dzimtajām Tēbām.

4 Lai godāts tas lr pazemē starp mirušiem. — Senie grieķi ticēja, ka

Alda iemītnieki nicinot mirušos, kas palikuši neapglabātl vai nav apglabāti pēc pienā-

cīgā rituāla.

5 Labais Kreonts — ironiski.

6 Septlņvārtu Tēbas — Homēra apzīmējums Boiotljas galvaspilsētai atšķirībā

no «Simtvārtu Tēbām» Ēģiptē.

7 D1 г к e — upe Tēbu tuvumā.

8 Ienaidnieks salīdzināts ar ērgli, bet «baltie spārni» apzīmē arglešu baltos vairogus.

9 Pūķis simbolizē tēblešus. Sk. vārdnīcā «Kadms».

10 Kronlds — Krona dēls Zevs.

11 Kas pirmais bij uzrāpies mūros — Kapanejs, viens no septiņiem ienaid-

nieka karavadoņiem.

12 Septiņi vīri… atstāja Zevam kā uzvaras piemiņu žvadzošās

bruņas. — Uzvarētu pretinieku bruņas uzkarināja tempjos, tā Izsakot pateicību

dieviem.

13 Lai Bakhs tad nu vada mūs visu šo nakti. — Bakha kults Tēbas bijis

īpaši populārs, jo Bakha māte saskaņā ar mītu bijusi Semele, Tēbu valdnieka Kadma

meita.

14 L ā j s — Tēbu valdnieks, Labdaka dēls un Oidlpa tēvs.

15 Kaut nav nekā ko teikt… — t. 1., sargs var pavēstīt tikai par nodarījumu,

bet nezina vainīgo.

16 Tik smilts tam uzbērta, kā lāstu atvairot. — Cilvēks, kas neapklāja

neapbedītu līķi ar smiltīm, sev uzkrāva smagu lāstu.

17 Mēs karstu dzelzi rokā satvert nospriedām… — Sl vieta Ir vecākā

literatūras liecība t. s. uguns pārbaudei.

18 Jo kauliņš piespieda šo prieku baudīt man. — Sargi metuši kauliņus,

kuram no viņiem doties ar nepatīkamo ziņojumu pie Krconta.

19 Jo dzīvus es jūs uzkāršu, lai pārkāpumu atsegtu. — Vergus nereti

pakāra aiz rokām un tad spīdzināja, lai piespiestu tos atzīties.

20 Starp visiem dieviem pašu dižo, Gāju… — Gaja, Zemes māte, dēvēta

par pašu dižāko dievību tāpēc, ka tā, būdama vecākā no visām dievēm, radījusi pā-

rējos dievus un cilvēkus un ir visu radījumu barotāja.

21 Trīs reizes lej no tās par godu kritušam. — Aizgājējam parast) zie-

doja vīnu ar medu, pienu un ūdeni. Sal. «Odisejā», XI, 26.—28. v.:

Lejamo upuri šeit es atnesu mirušiem visiem,

Pienu un medu vispirms, tad izlēju saldeno vīnu,

Treškārt vēl ūdeni tīru …

22 Taisnība, kas dzīvo pazemē. — Taisnības dieve (Dike) tiek nereti sais-

tīta ar pazemes dievībām. Pārkāpumu gadījumos viņa vainīgo sodīšanai sūta erīnljas

no pazemes valsts.

23 Kaut viņa malas Diāsas bērns. — Kreonts lr Iokastes, Oidlpa mātes un vē-

lāk sievas brālis.

24 Kadmiešl — tēblešl. Sk. vārdnīcā «Kadms».

25 Es ticu — Eteokls tā mani netiesās. — Antigone pārliecināta, ka Eteokls

viņas rīcību atzītu par pareizu, kaut, dzīvs būdams, bijis Polineika ienaidnieks.

26 Labdaks — Tēbu valdnieks, Kadma mazdēls, Lāja tēvs un Oidlpa vecaistēva.

27 Sa nama sakni pēdējo. — Antigone Sett, kā ari 941. vārsmā, dēvē sevi par

dzimtas pēdējo atvasi, kaut gan dzīva vēl ari māsa Ismēne. Antigone acīmredzot misu

vairs neuzskata par ģimenes locekli, jo tā nav pildījusi savu pienākumu pret kri-

tušo brāli.

28 Pļaus apakšzemes dievu sirpis asiņains. — Sirpis nav apakšzemes

dievību atribūts, taču šai gadījumā dzejnieks to izraudzījies par tādu, izvērsdams

Antigones salīdzinājumu ar nama «pēdējo sakni» (599. v.).

29 Nupat tu runāji kā jauneklis. — Ironiski: strauji, neapdomīgi.

30 Par tevi tikai rūpējos — t 1., gribu tevi pasargāt no nepareizas rīcības.

31 Vai tu ar draudiem, nekauņa, pie manis nāc? — Kreonts uzskata, ka

Haimona iepriekšējie vārdi: «Tā mirstot kādu līdzi kapā aizvedīs» — lr pret tēvu

vērsts drauds. Bet Haimons gribējis vienīgi teikt, ka viņš pats līgavas nāvi nepār-

dzīvos.

32 Lai pilsētai tas apgrēcību nenestu. — Kreonts izraugās šo nāves soda

veidu, nevēlēdamies rokas aptraipīt ar radinieces asinīm. Tā ari Vecajā derībā Jāzepa

brāļi negrib izliet brāļa asinis, bet lemj to bada nāvei (I Mozus grāmatā, 37. 22).

Maizei, protams, ir tīri simboliska nozīme — lai notiesāto neļautu tiešai bada nāvei

un valsti pasargātu no lāsta. Arī senajā Romā uz nāvi notiesātajām Vestas priesterie-

nēm, ko iemūrēja dzīvas, deva nelielu pārtikas krājumu Ildzi.

33 Erots, cīņā nepārspējamais… — Mīlas dievs šeit attēlots kā neuzva-

rams karotājs. Tīkojot laupījuma, viņš savu upuri vajā gan pāri jūrai, gan Iebrūkot

lauku ciematos. Ne dievi, ne cilvēki no viņa nevar glābties.

34 Aberonta — sk. vārdnīcā.

35 Hlmenajs — kāzu dievs.

36 Aheronts — Aherontas upes (sk. 34. piezīmi) dievs. Katru upi personificē attie-

cīgās upes dievs (upju nosaukumi grieķu valodā lr vīriešu dzimtes).

37 Nlobe — Frīģijas valdnieka Tantala meita, Tēbu valdnieka Amfīona sieva, septiņu

dēlu un septiņu meitu māte, zobojās par Lēto, Apollona un Artemīdas māti, ka tai

tikai divi bērni. Apollons un Artemīda nogalināja ar savām bultām visus Nlobes

bērnus. Nelaimīgo māti Zevs tās dzimtenē Sīpila kalnājā pārvērta raudošā klinti.

38 Frīģijas viešņa. —• Tāda no Antigones viedokļa lr Niobe (sk. iepriekšējo

piezīmi).

28»

Pie Dikes dižā troņa, bērns, Ir lava kaja klupuši. — Dlkei, taisnī-

bas dievei, jārūpējas ari par to, lai, pavalstniekiem klausot valdniekiem, valsti būtu

kārtība.

40 Ai, nelaimīgais brāli mans, man tava mīla nāvi nes! — Antigones

brālis Pollnelks bija apprecējis ienaidnieka karaspēka virspavēlnieka Adrasta meitu.

41 Perseiasa — Persefone (sk. vārdnīcā).

42 Vārsmas 905—912 uzskata par iespraudumu, Jo tās ir pretrunā ar Antigones domāša-

nas veidu. Viņa taču mirušā apglabāšanu uzskata par pienākumu, ko nekādā gadī-

jumā nedrīkst nepildīt. Doma, kas līdzīga šajās vārsmās izteiktajai, atrodama Hēro-

dota Vēsturē Ш, 119. Kad Persljas valdnieks Dārijs gribējis sodīt ar nāvi magu

Intafrenu un visus tā vīriešu kārtas radus, viņš atļāvis Intafrena sievai norādīt, kuram

viņa gribot saglabāt dzīvību. Viņa atbildēja: «Es izvēlos brāli, Jo vīrs man ar dievu

ziņu varētu būt cits un arī bērni varētu būt citi, ja šos pazaudētu. Bet, tā kā tēvs un

māte man vairs nav starp dzīvajiem, man nekādi nevarētu būt cits brālis.»

Ja minētās vārsmas patiešām nepieder Soioklam, tad šis iespraudums tomēr loti

sens, jo dažas no tām citētas kāda Aristoteļa darba. Iespējams, ka šis iespraudums

radies kādā atkārtotā izrādē pēc Sofokla nāves.

Par šo «Antigones» vietu izteicies Gēte sarunā ar Ekermani: ««Antlgonē» atrodama

vieta, kas man allaž šķiet esam traips. Es daudz ko dotu, ja kāds krietns iilologs mums

pierādītu, ka tā iesprausta un neīsta. Proti, pēc tam kad varone lugas galtā savai

rīcībai minējusi vislieliskākos motīvus un parādījusi savas skaidru skaidrās dvēseles

cēlumu, viņa beigās, dodamās nāvē, Izvirza motīvu, kas nekam neder un gandrīz vai

uz robežas ar komisko.» (Eckermann, Gesprācbe mit Goetbe, 1968, Leipzig, 543. Ipp.)

43 Es viena tik valdnieku atvase vairs — sk. 27. piezīmi.

44 Danaja — Argosas valdnieka Akrlslja meita. Kad orākuls Akrisijam pareģoja

nāvi no mazdēla rokas, viņš savu meitu ieslodzīja vara telpā pazemē. Taču Zevs no-

kļuva pie Danajas zelta lietus veidā, un tā viņam dzemdēja Perseju, kas vēlāk no-

galināja Akrlsiju.

45 Drlantīds Llkurgs. — Edonu zemes (Trfiķijā) valdnieks Llkurgs, Drianta dēls,

pretojās Dionīsa kulta ieviešanai un padzina bakhantes no savas zemes, nodzēšot

viņu iedegtās lāpas. Par to Dionīss viņu ieslodzīja kllntsalā, kur Llkurgs nomira badā.

Saskaņā ar citu mīta variantu (sk. «Iltādā», VI, 130. un sek.) Zevs Likurgam laupīja

redzi.

46 Mūzas, kuru skaits sākotnēji bija trīs, jau ļoti sen saistīja ar Dionīsa kultu.

47 Tumšās klintis — divas salas Bosiora izejā Melnajā jūrā.

48 Dvīņmāsu jūras — Melnā un Marmora jūra (senatnē — Propontlda).

49 Trāķijas Salmldēsa — Salmidēsas pilsēta Bosiora Trāķijas piekrastē.

50 Tur kaimiņos Arējs — Arēja templis Salmidēsas pilsētas apkaimē.

51 Redzēja drausmīgās brūces… — Borejs, ziemeļvēja dievs, nolaupīja

Atēnu valdnieka Erehteja meitu, aizveda to uz Trāķiju un padarīja par savu sievu.

Viņu meita Kleopatra apprecējās ar Fīneju, Trāķijas valdnieku, un tam dzemdēja di-

vus dēlus. Pēc Kleopatras nāves (vai padzīšanas) Fīneja otrā sieva laupīja Kleopatras

bērniem redzi un |āva tiem ieslodzījumā nomirt badā.

52 Kaut māte… no senās Erehteja cilts. — Sk. 51. piezīmi.

53 Tēva — Boreja (sk. 51. piezīmi).

54 Hēfaists — šeit: uguns.

55 Sardas — Lidijas galvaspilsēta.

56 Elektrs — zelta un sudraba sakausējums.

57 Erg|l bija Zevam svēti putni.

58 Es zinu to, ka mirstīgs cilvēks nespēj dievus pazemot. — Kreonts

aizrāvies gandrīz vai līdz Zeva zaimošana) (sk. 1039. un sek. vārsmas). Tagad viņš

attopas un cenšas teikto labot.

59 ManIsdē|tuTēbasizglābl. — Teiresijs, ienaidniekiem argoslešlem tuvojo-

ties Tēbām, sludināja, ka kara dievs Arējs dusmojot tēbiešiem Kadma nogalinātā pūķa

dē| (sk. vārdnīcā «Kadms»). Viņa dusmas aprimšot tikai tad, kad pūķa alā ziedošot

kādu no Tēbu dižciltīgo dzimtu ciltstēvu pēcnācējiem. Sekojot Telreslja orākulani,

sevi ziedoja Kreonta dēls Megarejs.

60 Saules rati. — Grieķi Iedomājās Saules dievu Hēliju četrjūgā braucam pa dehr*»

jumu.

61 Augšējie dievi — olimpiskie dievi atšķirībā no pazemes dievībām.

62 Pret tevi sacelsies drīz visas pilsētas. — Teiresljs pareģo tā saukto

epigonu karu, t. 1., cīņā ap Tēbām kritušo un neapglabāto karavadoņu pēmnco|o

karagājienu, kas notika desmit gadu vēlāk Adrasta vadībā un beidzās ar Tēbu sa

kāvi.

63 Menolkeids — Menolkeja dēls.

64 Tā kā teātra izrādes bija cieši saistītas ar Dionīsa kultu, lugās nereti Iesprausti la

dieva sumlnājumi. Sājā kora partijā minētas vietas, kas sevišķi pazīstamas ar Dionīsa

kultu.

65 Daudzvārdu nesējs lr Dionīss, ko sauca dažādos vārdos (Bakhs, Iakbs, Bro

mijs u. c.).

66 Kadma meita ir Semcle, Tēbu valdnieka Kadma meita, Dionīsa māte. Viņa pēc

Zeva greizsirdīgās sievas Hēras padoma (tā pie viņas atnāca aukles Izskatā) Indra

Zevu, Dionīsa tēvu, viņai parādīties savā īstajā Izskatā. Tā kā Zevs Semelel bija soli

jis izpildīt jebkuru vēlēšanos, viņš tai parādījās ar zibeni un pērkonu, un Senīnlr

sadega. Taču Zevs izglāba nepiedzimušo bērnu Dlonīsu, to iešuva savā gurnā uu

Iznēsāja.

67 Zibeņu metējs — Zevs.

68 Ar Itāliju Sofokla laikā saprata grieķu apdzīvoto Dlenvldltāllju, kas bija parlr

tama ar savām vīna kultūrām un kur Dionīsa kults bija jotl izplatīts.

69 Eleisīnas (Atlkā) svinībās (mistērijās) par godu druvu auglības dievei Dēmotnil

un viņas meitai Persefonei, pazemes valstības un auglības dievei, svarīga vieta bija

Ierādīta arī Dionīsam, ko šeit godāja ar Iakha vārdu.

70 Ismēna — upe Boiotijā.

71 Kur ļaunā pūķa zobi sadīga. —Sk. vārdnīcā «Kadms».

72 Parnāsa kalns Fokīdā bija svēts Apollonam un Dionīsam. Kalna pakājē atradi»

Kastalijas avots.

73 N ī s a — vairāku kalnu, Dionīsa kulta vietu nosaukums.

74 Māte, zibeņu tvertā — Semele (sk. 66. piezīmi).

75 T1 ā d a s — bakhantes.

76 Ap Kadma, Amfīona namu mītošie ir tēbiešl, kas mīt ap Kadma u/

celto pili. To vēlāk apdzīvoja Tēbu valdnieks Amfīons, kas uzcēlis pilsētas mūrus.

77 Ceļu dieve — Hekate (sk. vārdnīcā).

78 Sim māte patiesā — patiesa savā mātes mīlestībā.

79 Megarejs — Kreonta un Eirldlkes dēls, kas ziedoja savu dzīvību, lai glābtu dzlm

tenl (sk. 59. piezīmi).

80 Par to tev padomāt, kas jādara. — Vispirms jāparūpējas par mirušo ap

glabāšanu.

VALDNIEKS OIDIPS

(Izrādīšanas laiks nav zināms)

1 Ai, bērni, vecā Kadma jaunāsatvases — tēbiešl. Sk. vārdnīcā «Kadms».

2 Svētus zarus. — Lūdzēji nolika uz dievu altāriem ar vilnu aptītus olīvkoka

zarus.

3 Ļaunā daiņotāja lr Sfinksa, nezvērs, kas mita kalnā Tēbu tuvumā. Tai bl|a

sievietes galva, rokas un balss, suņa ķermenis, lauvas ķetnas un pūķa aste. Visiem

garāmgājējiem tā uzdeva mīklu un nogalināja ikvienu, kas to nespēja atminēt. Oldlps

šo mīklu atminēja. Sfinksa no klints ielēca jūrā, bet Oidtps kā balvu saņēma troni,

kas pēc Lāja nāves bija brīvs, un valdnieka atraitni Iokasti par sievu. Par daiņotā|u

Sfinksa saukta tāpēc, ka viņa savu mīklu uzdeva vārsmās. Sfinksas mīkla lika no-

saukt radījumu, kas staigā gan ar divām, gan ar trim, gan ar četrām kājām. Domāts

cilvēks, kas kā bērns staigā četrrāpus, vēlāk uz divām kājām, vecumdienās — balsto-

ties uz spieķa.

4 Reiz veiktais darbs ir atbrīvošana no Siinksas (sk. iepriekšējo piezīmi).

5 Labā putna zīmē. — Grieķi putnu lidojumā saskatīja gan labas, gan ļaunas

zīmes.

6 Tumši zaļais Iaurs tam kuplām lapām galvu apvij. — Cilvēks, kas

saņēmis labvēlīgu dieva atbildi, atgriezās dzimtenē ar lauru vainagu galvā.

7 Ar savām mīklām Sfinksa spieda novērsties no tā, kas slēpts,

un skatīt to, kas tūdaļ draud. — Tēbiešiem nebija laika nodarboties ar

Laja slepkavas meklēšanu, jo viņiem galvenās rūpes sagādāja Sfinksa, kuras dēļ gāja

bojā daudz cilvēku (sk. 3. piezīmi).

8 Balti vītos zarus. — Sk. 2. piezīmi.

9 Zevtēva balss. — Uzskatīja, ka Apollons pareģoja tikai to, ko viņam Iedvesa

Zevs. Sal. Alsblla «Labvēlīgo» 19. v.:

Ko Zevtēvs viņam iedveš, Loksijs sludina.

10 No tālā zeltītā Foiba mājokļa. — Apollona svētnīcā Delfos glabājās ne-

skaitāmas svētceļnieku sanestās veltes.

11 Dēlletl, Palānl — Apollons dzimis Dēlas salā. Par Palānu viņš saukts kā dzied-

niecības dievs, šai vārdā Homēra epos saukts dievu dziednieks, vēlāk par dziedniecī-

bas dievu uzskatīja Apollonu, vēl vēlāk — viņa dēlu Asklēpiju. Pievārds «Palāns» —

«Dziednieks, Glābējs» — tiek attiecināts uz dažādām dievībām, visbiežāk gan nz

Apollonu.

12 Dievišķa balss, tu zelta cerības meita. — Dievišķā balss lr pareģo-

jums, no kura taujātājs cer rast glābiņu nelaimē.

13 Tālmetls Ir viens no Apollona epitetiem, šo dievu bieži attēloja ar loku un šaut-

rām. Ar tām viņš, piemēram, soda Nlobl, nogalinot viņas dēlus (sk. 37. piezīmi «An-

tigonei»).

14 Dodas uz rieta dievības krastu. — Ieeju pazemes valstībā Iedomājās ga-

lējos Rietumos.

15 Palāns — sk. vārdnīcā šķirkļa «Palāns» 2. nozīmi.

16 Zeva zelttroņa meita — Atēna.

17 Arējs lr ne tikai kara dievs, bet arī uzsūta cilvēkiem visādas likstas, to starpā ari

sērgas.

18 Amfltrīte lr jūras dieva Poseldona sieva. Koris aicina Atēnu padzīt Arēju — vai

nu ietriecot to Vidusjūrā, kur Iedomājās mītam Poseidonu ar Amfltrīti («Amfltrītes

pils»), vai aiztriecot uz Melno jūru, uz Trāķijas krastiem, ko uzskatīja par Arēja

dzimteni.

19 Llkljas varenais dievs — Apollons, šis epitets Ir neskaidras cilmes. To

saista gan ar Llkiju (Mazāzijā) kā Apollona dzimteni (parastā mīta versija par Apol-

lona dzimšanas vietu uzskata Dēlas salu), gan ar Patarām, Llkljas pilsētu, kur Apollo-

nam bija Ievērojama kulta vieta, gan arī skaidro citādi. Sk. arī 2. piezīmi Sofokla

«Elektral».

20 Manas dzimtenes atvasi. — Par Bakha (Dionīsa) dzimteni uzskatīja Tēbas,

jo tā māte lr Tēbu valdnieka Kadma meita Semele (sk. 66. piezīmi «Antigonel»).

21 Menādas («trakojošās») — bakhantes.

22 Labdaka dēlam… — Kadms bija Sīdonas (Feniķijā) valdnieka Agēnora dēls,

Polldora tēvs. Labdaks bija Polidora dēls, Lāja tēvs.

23 No putnu lidām. — Sk. 5. piezīmi.

24 Daiņotāja kuce — Sfinksa (sk. 3. piezīmi).

25 Loksijs — Apollona pievārds. Sk. vārdnīcā «Loksijs».

26 Kitairons — kalnājs starp Atikn un Boiotiju.

27 Tu taču vienīgais, kas spēj tās atminēt — ironiski: Oldlps tačn

bijis vienīgais, kas pratis atminēt Sfinksas mīklu.

28 Vieiiās klintis — Apollona orākuls Delfos atradies Parnāsa kalna pakājē.

29 Zeva dēls — Apollons.

30 К ē r a s — nelaimes un nāves dieves.

31 Pasaules kodols — Apollona svētnīca Delfos. Sk. 42. piezīmi Alshll.i «/.li-

dotājam».

32 Pollbadēls. — Oldipu uzskatīja par Korintas valdnieka Pollba dēlu.

33 Labdakīds — Labdaka dēls, Lajs.

34 Spārnota Jaunava — Sfinksa.

35 Pie Hēlija, kas visu dievu pirmais dievs. — Vlsuredzlgals Saulei

dievs zvērestos tiek bieži piesaukts. Par pirmo starp visiem dieviem tas, Jādoma, do

vets tāpēc, ka cilvēkiem, tiem nesot gaismu, parādās pirmais.

36 D a u 11J a — novads Parnāsa tuvumā.

37 Dorlda — kalnains novads Vidusgrieķijā.

38 Olimps — Šeit: Olimpa iemītnieki, dievi.

39 Uz cēlo zemes vidu. — Sk. 31. piezīmi.

40 Abas (Fokida) bija Apollona Ievērojama kulta vieta.

41 Olimplja (dīda) bija Zeva slavenāka kulta vieta.

42 Istma zeme — Korinta. Istms — zemes šaurums, kas saista Peloponēsu ar pārējo

kontinentālo Grieķiju. Pie ta atradās Korintas pilsēta.

43 Kur slīd lldas putns. — Sk. 5. piezīmi.

44 Bet vai tad tēva kaps tev acis neatver! — Taka, pēc Iokastcs un

Oidlpa domām, nav piepildījies pareģojums, ka Oidips nogalinās savu tēvu, nav

Jābaldās ari no pareģojuma otras puses.

45 Bet no dzīvas bail — t. 1., no mātes. Ta ka viņa vēl dzīva, vēl var piepildī-

ties pareģojums, ka Oidips apprecēs savu mati.

46 Oidips (gr. «Oidipūs») nozīmē «Tūskkajls».

47 Tavs clldums nezudīs. Ja es no trešās mates būšu dzimis

trīskāršs vergs. — Ja ari izradītos, ka Oidlpa mate, vecāmāte un vecvecmāte

bijušas verdzenes, tas nemazinātu Iokastes dižciltību.

48 Bērns — sirmgalvju uzruna Oldipam.

49 Ilgmūža jaunavas — nimfas. Valdnieki parasti tika uzskatīti par dievu vai

pusdievu pēcnācējiem. Ta ka Oidips atrasts kalnāja meža, koris viņam ka mBtl pie-

dēvē kādu nimfu.

50 Klllēnes valdnieks — Hermejs, kas dzimis Klllēnes kalna Arkādijā.

51 Hellkons — kalnājs Bolotija.

52 LIknagu vtedlgo zvēru — Sfinksu.

53 Tava tēva druvas — tava māte.

54 Reiz tu man davajl mieru — atpestot zemi no Sfinksas.

55 Faslda — upe Kaukaza (tagad — Rlonl).

56 I s t г a — Donava.

ELEKTRA

(Izradīta starp 419. un 415. gadu)

1 Inahmelta — lo, upes dieva Inaba (pēc cita mīta varianta — lasa) meita, kas

Zevam dzemdēja Epafu, Argosas valdnieku ciltstēvu. Viņai Argosā bija svētblrzs.

Sk. ari 29. piezīmi Aishlla «Prometejam».

2 Folbs V 11 к к 3 v 1 я. — «Vilkkāvls» Ir grūti skaidrojams Apollona epitets. Bieži

sastopamais epitets «Llkletls» (gr. «Lykeios») ettmoloģlskl laikam salstams ar sakni

1 у к (sal. latiņu «Iucere» — «spīdēt», «Iux» — «gaisma»), bet tautas etlmoloģl|a lo

saistījusi ar «lykos» — «vilks», un uz ša skaidrojuma pamata mitoloģija Apollonu

Meži saista ar vilkiem. Tafu jāpiezlmē, ka «Valdnieka Oidlpa» (203. v.) Sofokls saista

Apollonu ar Liklju (MazāzIJā). Sk. ari 19. piezīmi «Valdniekam Oldipam».

3 Vllkatirgus (gr. «Agora Lykeios»). — Uz šo apzīmējumu pilna mēra attiecas

Iepriekšēja piezīmē sacītais. Pie šā tirgus laukuma atradas Apollona templis.

4 Zelta pilnas Mikēnas — parastais Mlkēnu apzīmējums Homēra epos.

5 Pelopidi — Pelopa pēcnācēji (sk. 95. piezīmi Aisbila «Agamemnonam»),

6 Valdnieks Fanotejs. — Pēc bēgšanas no Argosas Orests uzaudzis Krlsas

valdnieka Stroflja namā kopā ar tā dēlu Pllādu. Strofija tēvs Kriss bija naidīgās attie-

cībās ar savu brāli Fanotejn, Klltaimnestras un Aiglsta drauga un sabiedroto. Tāpēc

Orests liek Taltībljam atsaukties uz Fanoteju, kas Klitaimnestrai un Aigistam varēja

likties ticams tiem tīkamās ziņas sūtītājs, nevis uz Oresta audžutēvu Strofiju, kura

pieminēšana varētu tikai radīt abu aizdomas.

7 Pīto sacīkstes — Visgrleķljas ApoIIonam veltītās Pītiskās spēles, kas notika

Delfu tuvumā. Pīto ir senais Deltu nosaukums.

8 Prātnieki tāpat mēdz dažreiz valodas par savu nāvi

laist… — Skatītāji šīs vārsmas varēja uztvert kā norādījumu uz Pitagoru, kas ligu

laiku dzīvojis paslēpies, likdams izplatīt ziņu par savu nāvi, un Solonu, kas, dzīvodams

trimdā, kādu laiku tika uzskatīts par mirušu. Šādi norādījumi no lugas darbības laika

vledokja, protams, ir anahronisms, bet tādi traģēdijās sastopami bieži.

9 Ko Arējs… sargājis barbaru zemē. — Kara dievs Arējs at|āvls Aga-

memnonam neskartam atgriezties no Trojas kara.

10 Es līdzīgi putnam, kas zaudējis bērnus. — Elektra salīdzina sevi

ar lakstīgala pārvērsto Fllomēlu, kas apraud savu dēlu Itiju (sk. 83. piezīmi Aishlla

«Agamemnonam»),

11 Pazemes Hermejs. — Sls epitets Hermejam piešķirts tāpēc, ka pie viņa dau-

dzajām funkcijām pieder arī mirušo dvēseļu aizvadīšana uz mirušo valstību, Aīdu.

12 Ara — Lāsta dievība, erīniju pavadone.

13 Man mīļa biklā lakstīgala. — Sk. 10. piezīmi.

14 Lielā cietēja Niobe. — Sk. 37. piezīmi Sofokla «Antlgonei».

15 Agamemnona meitas Hrīsotemīda un Ifianasa minētas «Illādas» IX grā-

matas 145. vārsmā. Traģēdijās Iflanasas vietā parasti figurē Iflgenija. Sk. arī 88. pie-

zīmi Elrlpīda «Iflgenijal Aulīdā».

16 Kriša — pilsēta Fokīdā, netālu no Delflem. Tā nosaukta pēc Krīsa, Stroflja tēva.

17 Nedz paliks vienaldzīgs Aīda valdnieks. — Arī tas palīdzēs at-

riebt Agamemnonu, sūtīdams viņa slepkavām atriebes dieves — erīnljas.

18 No divējām rokām —no Klitalmnestras un Aiglsta.

19 Vai… tik vienai tev lr miris tēvs…? — Klitaimnestra runā tā, lt kā

Elektra sērotu tikai par tēva nāvi, nevis arī par to, ka viņš lr mātes noslepkavots.

20 Pazemnlekl — pazemes dievības.

21 Kas tik ar sievām kopā vien zln cīnīties. — Aishlla «Agamem-

nonā», 1643.—1645. vārsmā, kora vadītājs pārmet Aigistam:

Kādē] tad, gļēvuli, tu nenokāvi pats

Šo cilvēku, bet darīja to sieviete,

Kas mūsu zemes un tās dievu kauna traips?

22 Tev jāizvēlas viens no diviem — muļķei būt vai gudrai,

savus tuviniekus aizmirstot — Ironiski — Elektra uz mirkli lt kā

pieslienas Hrīsotemīdas viedoklim: būtu muļķīgi, pakļaujoties briesmām, pretoties

mātei un Aigistam, bet gudri — aiz piesardzības aizmirst pienākumu pret tēvu.

23 Es tēvam godu daru, Ja tur prieku jūt — t. 1., ja Aīdā aizgājējs

spējīgs just.

24 Kad viņa sapni stāstījusi Hēlijam. — Klitaimnestra vēršas pie Saules

dieva, lai viņš novērš sapņa vēstīto Jaunumu.

25 Kas viņu sakropļoja nāvējot. — Sk. 15. piezīmi Aishlla «Ziedotājām».

26 Neko nav aizmirsis hellēņu valdnieks — Agamemnons, kas no

Aīda Klitaimnestrai sūtījis viedīgo sapni.

27 Simtkāju ātrā, slmtroku kārā erīnlja. — Noziedznieks nevar no

atriebes dieves izbēgt, nedz tai pretoties.

28 Pelopa triumfs, Mirtlla lāsts. — Pīsas (Elīdā) valdnieks Oinoraajs bija

apsolījis savas meitas Hipodamejas roku tam, kas viņu pieveikšot rikšošanas sacen-

sībā. Pelops uzpirka Oinomaja ratu vadoni Mlrtilu, kas sabojāja sava kunga ratus.

Olnomajs, ratiem sacensības laikā Izjūkot, dabūja galu, bet Pelops Mlrtilu, kad tas

prasīja solīto atalgojumu, Iegāza no ratiem jūrā. Mirtils mirstot nolādēja Pelopu un

visu tā dzimtu. Sk. arī vārdnīcā «Pelops».

Bet Dike viņu sodīja, ne tikai es. — Klitaimnestra sevi uzskata (vai

sevi Iztēlo) par taisnīgas atmaksas ieroci, apgalvodama, ka atriebusi meitu Iflgenl|u,

ko Agamemnons licis ziedot Artemldai, kad tā ar bezvēju aizkavējusi grieķu Holes

izbraukšanu uz Troju. Sk. ari 20. piezīmi Alsblla «Agamemnonam».

30 Jo grieķi karā devās viņu mātes dēj. — Menelāja sieva bija Helena,

kuras dēj izcēlās Trojas karš.

31 Aulida —sk. vārdnīcā.

32 Aiz dusmām viņa šņāc — teikts par Klltaimnestru.

33 Es dlvzīmīgu sapni šonakt redzēju. — Sapnis nosaukts par «dlv-

zīmīgu» tāpēc, ka pieļauj divējādu iztulkojumu — Klitaimnestrai labvēlīgu vai ne

labvēlīgu.

34 Man vēstis tīkamas. — Audzinātājs, kas uzdodas par Fanoteja sūtni, pro

tams, zina, ka vēsts par Oresta nāvi Iepriecinās Klltaimnestru. Tas viņu nekavē vēlāk,

kad aizraujas ar paša stāstījumu par Oresta bojā eju sacīkstēs, iesaukties:

… to sāpīgi lr pavēstīt.

Bet man, kas savām acīm to ir skatījis,

Tā bija lielākā no visām nelaimēm! (761.—763. v.)

35 F а n о t e j s — sk. 6. piezīmi.

36 Pītlskajās sacīkstēs — sk. 7. piezīmi.

37 Cik sacensību bij, tik todien uzvarās viņš tika apbalvoti. —

Pītlsko sacīkšu pirmajā dienā notika t. s. «dubultskrējicns», kura dalībniekiem bl|u

jānoskrien līdz gala stabam un tad atpakaļ līdz sākuma vietai, un pieccīņa, kurā

Ietilpa skriešana, lēkšana, cīkstēšanās, diska un šķēpa mešana.

38 No Lībijas. — Barkā, mūsdienu Tripoles, arābu zirgu dzimtenes tuvumā, pamat-

iedzīvotāji negrlcķl audzēja zirgus no seniem laikiem. 6. gadsimtā p. m. ē. grieķu ko-

lonizētās Kirēnes (Ziemeļāfrikā, Vidusjūras piekrastē) lzgātņl Barkā nodibināja valsti,

kas sasniedza lielu uzplaukumu. Minētie sacīkšu dalībnieki, protams, lr grieķi, jo ne-

grleķl tajās piedalīties nedrīkstēja.

39 Magnēsija — pilsēta Mazāzljas dienvidos.

40 Alni ] ietīs. —Alnijiešl bija cilts Tesālijas dienvidos.

41 Orests apbrauc gala stabu —no labās puses.

42 Ar mēru vienam zirgam grožus palaizdams — t. 1., labējam.

Bet otru stingri valdīdams — kreisajam. Abi vidējie zirgi vilka tiku!

jūgu, kas bija piestiprināts pie dīselēm.

43 Barkietim — sk. 38. piezīmi.

44 Vīri… no Fokīdas, kas atveduši urnu, nāk it kā no Stroflja, Oresta audžu-

tēva. Tos tēlos Orests ar Pilādu.

45 Tad veltīgi, šķiet, esam atnākuši šurp. — «Fanoteja sūtnis», kas

cerējis Klltaimnestru iepriecināt ar ziņu par Oresta nāvi (sk. 666. v.), redz, ka tul,

kaut vai tikai uz mirkli, tomēr izlaužas mātes jūtas, un tāpēc uzskata, ka viņa misija

bijusi lieka.

46 Jel mani dzirdi, aizgājēja Nemesel — Elektra piesauc Nemesl, at-

riebes dievi, ko šeit dzejnieks lt kā individualizē: tā nav Ncmese vispār, bet gan

Oresta Nemese.

47 Amflarājs — pareģis, Argosas valdnieka Adrasta māsas Eriffles vīrs. Kad Oidlpa

dēls Pollneiks viņu aicināja piedalīties karagājienā pret Tēbām, viņš sākumā attei-

cās, jo, būdams pareģis, zināja, ka viņam šai karā lemts Iet bojā. Tad Pollneiks, dāvi-

nādams Erifīlel paša Hēfaista darinātu zelta kaklarotu, tai lika vīru pierunāt doties

karā. Tas viņai izdevās, un Amfiarāju pie Tēbām aprija zeme. Viņa dēls Alkmaions

vēlāk atrieba tēvu, nogalinādams māti.

Koris salīdzina Agamemnona likteni ат sievas pazudināto Amfiarāju.

48 ŠoAlgistu. — Par mātes nogalināšanu Elektra vēl nedomā.

49 Bez Hlmenaja dziesmām — bez kāzu dziesmām. Sk. arī vārdnīcā «III-

menajs».

50 Man vienaldzīga arī tava uzslava. — Elektra, pēc Hrīsotemīdas do-

mām, runā tik neapdomīgi, ka māsai vienalga, vai Elektra to peļ vai slavē.

51 Ja Izdarīsi to, tu mani uzteiksi. — Kad Elektra, īstenojot savu nodomu

nogalināt Aigistu, būs nelaimē, viņa sapratīšot, cik prātīgs bijis māsas padoms.

Kāpēc mēs neprotam darīt tāpat? — Attiecas uz Hrisotemīdu, kas ne-

vēlas godāt tēva piemiņu, palīdzēdama atmaksāt viņa slepkavam.

53 FSma, kas spējīga sasniegt pat Aīda dzīles. — Fāma lr (aužu

valodu, ziņu, baumu personifikācija. Koris to aicina nokāpt Aldā (viņa kā dievība ir

spējīga uz to) un Atreja dēlam — Agamemnonam — pavēstīt par māsu nesaskaņām.

54 Līdzīgi skumjajai lakstīgalai — Filomēlai. Sk. 83. piezīmi Alsblla

«Agamemnonam».

55 Kurš gan no visiem cilvēkiem cildiem gribētu mūžu ne-

laimē vadīt — kaunā likt savu vārdu…? — Dižciltīgam cilvēkam

lielākā nelaime lr dzīvot kaunā.

56 Ar pelnu saujiņu šai urnā mazajā… esam abi atnākuši

šurp. — Dabiski, ka urnu varējis sūtīt tikai Strofijs, Oresta audžutēvs (sk. 1110.—

1111. v.), kamēr ziņu par Oresta nāvi kā prieka vēsti Klitaimnestrai un Aigistam

sūtījis Fanotejs, viņu draugs.

57 Sis Elektras monologs senatnē bijis loti slavens. To Jotl cienīja aktieri. Jo tas viņiem

deva Iespēju visā pilnībā parādīt savu mākslu un aizkustināt skatītājus līdz asarām.

58 Ak vai, ko tagad teikt? — Tikai tagad, pēc kora uzrunas Elektral, to no-

saucot vārdā, Orests saprot, ka viņa priekšā lr māsa.

59 Un gredzens, redzi, šis ir mūsu tēva. — So gredzenu Elektra devusi

Orestam līdz kā pazīšanas zīmi.

60 Lai gan Jūs nesat līdz, ko mājās tur neviens nedz varēs no-

raidīt, nedz labprāt pretī ņems. — Elektra nevar skaidri izteikties, Jo

kāds tuvojas. Elektra domā nāvējošo cirtienu, bet tas, kas viņas sarunu ar brāli va-

rētu noklausīties, ar šiem vārdiem sapratis urnu.

61 A r e j s lr ne vien kara dievs, bet ari slepkavības personificējums.

62 Lāsta suņi — erīnijas, kas vajā vainīgo. Sal. Aishlla «Ziedotāju» 1054. vārsmu:

«Tie manas mātes niknie suņi baismīgie.» Sos vārdus saka Orests, kas tikko nogali-

nājis māti un kam halucinācijās rādās erīnijas.

63 Bet Maļas dēls Hermejs… ved viņu tieši uz mērķi! — Arī

Alsblla «Ziedotājās» (727.—729. v.) koris analogā situācijā vēršas pie Hermeja. «Zie-

dotājas» pat sākas ar Oresta uzrunu Hermejam, viltīgajam dievam, kas palīdz arī

Homēra varoņiem gan viņu diždarbos, gan briesmu brīžos.

64 Elektras nākamās replikas visas ir divdomīgas.

65 Ne tikai vārdiem vien to parādīja šie. — Sos vārdus Algists var

uztvert tikai tādējādi, ka svešnieki atveduši Oresta līķi vai pīšļus.

66 Te atzīmējami divi momenti, kas raksturīgi antīkā teātra tehnikai. Tā kā, atverot

pils vārtus, amfiteātra sānos sēdošie skatītāji pils iekšieni nevarēja redzēt, ar īpašas

mašīnas palīdzību izbrauca uz priekšu podestu uz skrituļiem (t. s. enklklēmu), uz

kura gulēja butaforlskā Klitaimnestra, jo viens un tas pats aktieris tēloja gan viņu,

gan Orestu.

67 Un iedod kapračiem — t. I., suņiem un maitas putniem.

68 Sl māksla pareģot notēva gan tev nav. — Algists vēl ciniski Ironizē

par Agamemnonu, ko noslepkavojis ar viltu.

Ei ripīds

MEDEJA

(izrādīta 431. gadā)

Kad nomira Iolkas (Tesālijā) valdnieks Krētejs un viņa dēls Alsons gribēja pār-

ņemt varu, to padzina viņa pusbrālis Peiijs, kļūdams par Iolkas valdnieku. Pēc daudz

gadiem dzimtenē atgriezās Aisona dēls Jāsons un pieprasīja viņam pienākošos tēva

troni. Peiijs to apsolīja Jāsonam, ja tas no Kolhīdas atvedīšot Zelta aunādu.

Tēbu valdniekam Atamantam un viņa sievai Nefelel bija divi bērni — Frikss un

Helle. Atamanta otrā sieva Ino, kas tam dzemdēja divus dēlus — Learhu un Mell-

kertu — gribēja Neieies bērnus nogalināt, bet tiem ar mātes palīdzību izdevās izbēgt.

jājot pa gaisu uz zelta auna, kas bija Hermeja dāvana. Helle ceļā iegāzās Jūrā, ko

nosauca viņas vārdā par Hellespontu («Helles jūra», tagadējais Dardaneļu šaurums),

bet Frikss laimīgi nokļuva Kolbīdā, kuras valdnieks Aiēts, Saules dieva Hēliļa cleh,

viņu laipni uzņēma. Frikss aunu ziedoja Zevam, bet tā ādu uzdāvināja Alētam. Zelta

uunādu pakarināja Arēja svētbirzī, kur to apsargāja simtacain^ pūķis.

Jāsons braucienam uz Kolhīdu sarīkoja kuģi «Argo» («Ātrais») un pulcināja ap

sevi slavenākos Grieķijas varoņus. Kad Jāsons ar argonautiem («Argo braucējiem»)

ieradās Kolhīda, viņam ar Alēta meitas Mēdejas palīdzību Izdevās nolaupīt aunāilu.

Mēdeja un viņas brālis Apsirts devās argonautiem līdzi. Lai aizkavētu Aiētu, kas dzi-

nās pakaļ argonautiem, Mēdeja nogalināja savu brāli un sacirta to gabalos, kurus

tēvs mēģināja jūrā uzlasīt. Tā, zaudēdams laiku, Aiēts argonautus vairs panākt no

spēja.

Ierodoties Iolkā kopā ar Mēdeju, kas bija kļuvusi par viņa sievu, Jāsons Pcllļaiu

gan nodeva Zelta aunādu, taču solīto valdnieka varu nesaņēma.

Mēdeja Pelijam atriebās. Tā meitām redzot, viņa nokāva vecu aunu, sagrieza ga-

balos un tos ar burvju zālēm uzvārīja. No katla izlēca jauns un spēcīgs auns. Mēdrļa

nu Pēlija meitām apsolīja līdzīga kārta atjaunināt arī viņu tēvu. Paša meitas Pcllļu

nogalināja un sacirta gabalos, taču Mēdeja viņu neatdzīvināja. Pēlija dēla padzīti,

Jāsons un Mēdeja devās uz Korintu.

1 Simplegādas — divas līdzās atrodošās saliņas tag. Bosiora Izejā Melnajā jūra.

Saskaņā ar mītu tās bijušas kustīgas un apdraudējušas kuģus.

2 Pēlljkalns — kalns Austrumtesālijā. Polijā cirta kokus, ko izmantoja «Argo»

būvei.

3 Peirēne — avots Korintas tirgus laukumā.

4 Temīdu, Zevtēvam mīļo — sk. vārdnīcā.

5 Uz šaurumu, jūras sāļalniem vārtiem — uz Trāķijas Bosporu, taga-

dējo Bosforu.

6 To godāju kā savu labo palīdzi. — Hckate lr burvestību dieve. Sk. art

vārdnīcā «Hekate».

7 Kāds Sīsifdzlmtas pēcnācējs — korintietis. Sīslls tika uzskatīts par

Korintas dibinātāju un tās valdnieku ciltstēvu. Par savu noziedzīgo dzīves veidu viņš

ticis sodīts ar to, ka Aīdā viņam mūžīgi jāveļ kalnā klintsbluķis, kas ik reizi, tiklīdz

sasniegta virsotne, noveļas lejup.

8 Saules dieva pēctece — Mēdejas tēvs Aiēts ir Saules dieva Hēlija dēls.

9 Augšup tek svēto ūdeņu straumes — t. 1., pat dabas likumi vairs nav

spēkā.

10 Dzejnieki senie dziedāt vairs nevarēs dziesmas par sie-

viešu krāpīgo prātu. — Te acīmredzot domāti Arhilohs un Semonīds (abi

7. gs. p. m. ē.), kas savos satīriskajos dzejoļos šaustījuši sieviešu trūkumus, kā art

«Odisejas» XI grāmata, kurā Klltaimnestras noslepkavotais Agamemnons Aīdā brī-

dina Odiseju no sieviešu viltus un neuzticamības (441.—456. v.).

11 Dvīņu klintis lr «Mēdejas» 1. vārsmā minētās Simplegādas (sk. 1. piezīmi).

12 Kad tevi sūtīja tos vēršus savaldīt… — Mēdejas tēvs Aiēts par

Zelta aunādu prasīja, lai Jāsons jūdz arklā divus ugunsvēmējus vēršus, lai uzartā

laukā Iesēj pūķa zobus un pievelc bruņotos vīrus, kas izaugs no šīs sēklas. Mēdeļa

palīdzēja Jāsonam veikt šos uzdevumus. Viņa tam iedeva ziedi, kas Jāsonu pasargāta

no vēršu uguns elpas, kā arī ieteica starp vīriem, pūķa zobu dzimumu, sviest akmeni,

tā izraisot cīņu starp tiem, kurā vīri cits citu nogalināja.

13 To pūķi briesmīgo… es nokāvu. — Mēdeja simtacaino puķi iemidzi-

nāja.

14 О г f e j s — sk. vārdnīcā. Teiksma viņu min starp argonautiem.

15 Tu manus plānus atbalstītu lieliski… — protams, Ironiski.

16 Ar svešniecl tev netīk mūžu nodzīvot. — «Mēdejas» izrādīšana»

laikā Atēnās pilntiesīgi bija tikai tie, kuru abi vecāki bija Atēnu pilsoņi. Sk. art

pēcvārdu, 398. Ipp.

17 No zelta stopa šautras neraidi. — Stops un šautras īstenībā lr Erota,

nevis Afrodītes atribūti.

18 Lai prieks tev, Mēdejal — Senie grieķi sasveicinājās ar vārdu «chalrei» —

«priecājies!».

19 Pandīona dēls. — Aigeja tēvs Pandīons bija Atēnu mītiska dibinātāja Kek-

гора dēls.

20 Uz zemes nabu vledīgo — t. 1., uz Deltu orākulu. Sk. 42. piezīmi Alsblla

«Ziedotājām».

21 P11 e J s, Troizēnas (Argolldā) valdnieks, bija slavens ar savu gudrību. Kaut ari sa-

prata Deltu orākula Aigejam doto norādījumu — atturēties no vīna un mīlas, viņā to-

mēr nekavēja viesi dzērumā tuvoties valdnieka meitai Altrai, kas tam dzemdēja

Tēsēju.

22 Peloplds — Pltejs ir Pelopa dēls.

23 Es lūdzu sirsnīgi, tev vaigu skardama — senajiem grieķiem rakstu-

rīgs lūdzēja žests.

24 Majasdēls — Hermejs.

25 Zeva Dike — taisnības dieve Dike ir Zeva un Temldas meita, viena no borām

(sk. vārdnīcā «Horas»).

20 Tiklīdz es nākšu cietoksni pie Pallādas — t. I., uz Atēnām, kur

Aigejs Mēdejal apsolījis patvērumu.

27 Erebtejdēll — atēnieši. Tie par savu ciltstēvu uzskatīja Erehteju, kam Atēnu

akropolē uzcēla svētnīcu.

28 Harmonija — Arēja un Afrodites meita, ko kāds mita variants uzskata par mūzu

māti. Parasti par mūzu vecākiem uzskatīja Zevu un Mnēmoslnt, atmiņas dievi.

29 К ē f 1 s а — upe Atikā.

30 E г о t i — Afrodites pavadoņi (mīlas dievs Erots ir Afrodites un Arēja dēls).

31 Tai — Jāsona Jaunajai sievai.

32 Ne lāpu dedzināt. — Līgavaiņa māte ar iedegtu lāpu sagaidīja pie savām

mājām līgavu un kāzu viesus, bet līgavas māte, tāpat ar lāpu rokā, savu meitu aizva-

dīja pie līgavaiņa.

33 Kam manā ziedojumā klāt būt netīkas. — Mēdeja bērnu nogalināšanu

elfēmlstlski nosauc par ziedošanu.

34 Ka Pāns pret viņu saīdzis. — Ganāmpulku un ganu dievs Pāns, negaidot

parādīdamies, cilvēkiem iedvesa «paniskās» bailes.

35 PI e t r s — garummērs = 30,83 m.

36 Ja bridi vilcināšos vēl, tadkrltls tie par upuri no citas ro-

kas jaunākas. — šajās vārsmās saskatāmas reminiscences par tradicionālo mīta

variantu, saskaņā ar kuru Jāsona un Mēdejas bērnus nogalinājuši korintieši, atriebda-

mies par Kreonta un viņa meitas nāvi, turklāt Hēras templī, kur viņi bija patvērušies.

Bērnu nāve no pašas Mēdejas rokām ir Eirlpīda Izdomājums.

37 I n о — Tēbu valdnieka Atamanta otrā sieva (sk. ievadpaskaldrojumu «Mēdejal»). Sa-

skaņā ar parasto mīta variantu viņa pēc māsas Semeles nāves pieņēma un audzināja

Dionīsu, māsas un Zeva dēlu. Lai atriebtos Ino, greizsirdīgā Hēra laupīja saprātu

Atamantam, un tas nogalināja dēlu Learhu. Ino, bēgdama ar otru dēlu Melikertu, kopā

ar viņu metās jūrā, kur tos uzņēma jūras dievs Nērejs. Ino un Melikerts pārvērtās par

jūras dievībām.

Lai būtu iespējams salīdzinājums ar Mēdeju, Elripīds šeit Izmanto citu mīta vari-

antu, pēc kura Hēra laupa saprātu Ino, kas pati nogalina abus bērnus un tad ar tiem

metas jūrā.

38 Jo asinsradinieki viņiem atriebt var — tradicionālā mīta varianta

reminiscence (sk. 36. piezīmi).

39 Pie altāra tu savu brāli nokāvi. — Eirlpīda izmantotais variants atšķiras

no parastā, saskaņā ar kuru Mēdeja brāli nogalināja, Jau atrazdamās uz kuģa.

40 Par Sklllu drausmīgo, kas Tirrēnljā mīt. — Skilla, sešgalvaina Jū-

ras briesmone, un Haribda, sevišķi bīstams atvars, apdraudēja kuģus Mesīnas jūras

šaurumā. Skilla dēvēta par Tirrēnljā mītošu tāpēc, ka Mesīnas šaurumam ziemejos

izeja uz Tirrēnljas jūru.

41 Hēra Akraja («Cietoksni mītošā Hēra»), — Korintas cietoksnī atradās Hēras

svētnīca. Vēl vēsturiskā laikā tur pastāvēja korinliešu nogalināto Mēdejas un .lā

sona bērnu kapa kults (sk. arī 36. piezīmi).

42 SI s 1 f s — sk. 7. piezīmi.

43 Reiz Argo drupas tavu galvu sašķaidīs. — Kā jauj secināt viens

no abiem līdz mūsu dienām nonākušajiem senajiem «Mēdejas» satura atstāstījumiem,

pastāvējis mīta variants, kas vēstījis par to, ka Jāsons, ko Mēdeja pierunājusi utgul

ties uz «Argo» klāja, dabūjis galu zem drupām, vecajam kuģim sabrūkot.

44 Tik tad, kad kjūsi vecs… — Doma: tikai vecumdienās, kad būsi pavisam

vientujš, tu iepazīsi īstas bēdas.

IFIGENIJA AULlDA

(izrādīta pēc Eirlpīda naves)

1 Mans vecais… — No visām mūsu dienas sasniegušajām sengrieķu traģēdijām

tikai četras nesākas ar tradicionālajiem jambu trimetriem, bet gan ar anapcstlem:

Aishlla «Lūdzējas» un «Persieši» (abas lugas sākas ar kora partijām), Eirlpīda «Iflge-

nija Aulīdā» un nezināma autora (dažkārt Eiripīdam piedēvētais) «Rēss» (abas tra-

ģēdijas sākas ar dialogu).

Dažos mūsdienu izdevumos Agamemnona runātais teksts 49.—115. v., kas satura

un formas ziņā atbilst tradicionālajiem prologiem, pretēji rokrakstiem un bez pār-

liecinošas filoloģiskas argumentācijas novietots lugas sākumā.

2 Eirīpa līcis šķir Eibojas salu no Bolotljas. Pie tā atradās Aulīdā (Bolotijā) un

Halkīda (Eibojas salā). Aulīdā bija noenkurojusies flote ar grieķu karaspēku.

3 Priežkoka plāksnīte — ar vasku pārklāta tāfelīte, uz kuras rakstīja ar

dzelzs irbuli.

4 Tindarejs — Spartas valdnieks, Lēdas vīrs, Klitaimnestras tēvs.

5 Testlāda — Testlja meita; Tlndareja sieva Lēda bija Aitolijas valdnieka TestIJa

meita. Viņa Zevam, kas tai tuvojās gulbja izskatā, dzemdēja Helenu, kā arī dviņn

brā|us Kastorn un Polldelku, bet savam vīram Tlndarejam — Klltaimnestru.

6 Frīģietis — Parīds.

7 Kas dievietēm… strīdu izšķīris. — Parīds izšķīra strīdu starp Hēru,

Atēnu un Afrodītl par to, kura no viņām visskaistākā, par labu Afroditei, kas tam

apsolīja skaistāko sievieti visā Grieķijā.

8 Uz zaļo Idu ved. — Trojas valdnieka sieva Hekabe, būdama grūta ar Parīdu,

nosapņoja, ka dzemdē lāpu. So sapni iztulkoja tādējādi, ka bērns, ko dzemdēs He-

kabe, nesīs Trojai iznīcību. Tāpēc Parīdu izlika Idas kalnā (dienvidos no Trojas), kur

viņš uzauga kā gans.

9 Lai savu paša meitu Iflgenlju šīs vietas dievei Artemīdal

ziedoju. — Artemīda dēvēta par «šīs vietas dievi» tāpēc, ka tai, kā izriet no

185., 433. un 1543.—1544. v., Aulīdā bijusi svētbirzs.

Artemīda prasīja Ifigeniju kā atmasku par to, ka Agamemnons bija nogalinājis

dievei svētu brieža māti. Šo momentu Eiripīds noklusē, lai kā Agamemnona rīcības

motīvu Izceltu godkāri.

10 F t ī J a — pilsēta un apgabals Tesālljas dienvidaustrumos, Ahilleja dzimtene.

11 Dievietes dēlam. — Ahilleja māte bija Tetīda, jūras dieva Nēreja meita,

tēvs — Ftījas (Tesālijā) valdnieks Pēlējs.

12 D a n a J1 e m — sk. vārdnīcā.

13 Uz kiklopu svētajiem mūriem. — Mikēnu vairākus metrus biezie mūri

veidoti no tik lieliem akmens bluķiem, ka par nocietinājumu celtniekiem iedomāju-

šies klklopus. (Vēl mūsu dienās no lieliem akmens bluķiem bez javas veidotus seno

celtņu mūrus pieņemts saukt par «clkloplskiem».)

Klklopl lr milži vienači, Urāna (Debess) un Gajas (Zeme) bērni, uguns un kalēj-

aroda dieva Hēfaista palīgi. «Odisejā» (arī Eiripīda satīrlugā «Kiklops») viņi dēvēll

par Poseidona dēliem.

14 Un Hēlija četrjūga uguns. — Saules dievu Hēliju iedomājās braucam pa

debessjumu ar četrjūga ratiem.

15 Es nācu… uz Aulīdu šurp. — Sk. 2. piezīmi.

16 Aretūsa —avots.

Aha] a šeit nav novada, bet gan visas Grieķijas apzīmējums. Gluži tāpat «ahaji»

(jeb «ahajieši») gan eposā, gan traģēdijā apzīmē grieķus vispār.

10 Elrota —upe Spartas tuvumā.

Gans Parids —sk. 7. piezīmi.

20 Kad pie rasā mirdzošiem avotiem… strīds par daiļumu JS-

š ķ i r. — Visas tris dieves Hermeja pavadībā devās pie Parīda uz Idas kalnu.

21 Abus Ajantus. — Trojas karā piedalījās divi Ajanti — Oileja, lokriešu (VI-

dusgrieķljā) valdnieka dēls, un Salamlnas valdnieka Telamona dēls, kas bija viens no

galvenajiem grieķu varoņiem Trojas karā.

22 Protesilājs bija pirmais grieķis, kas krita Trojas karā.

23 l’alamēds — Eibojas valdnieka Naupllja dēls, kas Izcēlās ar savu gudrību un

atjautību; viņam starp citu piedēvēja galdiņspēlu izgudrošanu. Homērs Palamēdu ne-

min. Sk. arī 64. piezīmi Alsblla «Agamemnonam».

24 Diomēds — Tīdeja dēls, Izcils Trojas kara varonis, kam veltīta «Iliādas» 5. grā-

mata.

25 Mērlons — krētletis; par kara dieva Arēja atvasi tas šeit dēvēts savas varonības

dē(.

26 lāerta dēls — Odisejs.

27 Kalnainā sala — Itaka, Odiseja dzimtene.

28 Nirējs no Sīmes salas «Iliādā» minēts kā skaistākais grieķis pēc Ahilleja (II. II,

671.—674. v.).

29 Heirons — gudrs kentaurs, daudzu grieķu varoņu, arī Ahilleja skolotājs. Heironu

uzskatīja par ārstniecības pamatlicēju.

30 Eimēls — Feru (Tesāltjā) valdnieka Admēta dēls, kam Trojas karā bija vislabākie

zirgi (sal. II. U, 763.—767. v.).

31 P ē I e 1 d s — Pēlēja dēls, Ahillejs.

32 Arī kuģus es saskaitīju. — Daži zinātnieki uzskata kora partijas posmu

ar kuģu uzskaitījumu (231.—302. v.) par vēlāku iespraudumu.

33 Ftījas mlrmldonlešu Arējs — Ahillejs, kas savas varonības dē| pielīdzi-

nāts pašam kara dievam. Mirmldonleši — Tesālijas cilts, Ahilleja pavalstnieki.

34 Dieves — Nēreja meitas. — Jūras dievam Nērejam bija piecdesmit meitu

(tikpat daudz, cik Ahillejam kuģu). Viena no tām ir Ahilleja māte Tetīda.

35 Eirlals… Talaja mazdēls, un Stenels, Kapaneja pēcnieks. —

Abi līdzās minēti ari «Iliādā» (II, 564.—566. v.).

36 Tēsēja dēls. — «Iliādā» kā atēniešu vadoni min Peteja dēlu Menesteju (II,

552. v.).

37 Во loti (boiotieši) — Bolotijas iedzīvotāji. Līdzas Atikai Bolotlja ar tās galveno

pilsētu Tēbām bija nozīmīgākais Vldusgrieķijas apgabals.

38 К a d m s — sk. vārdnīcā.

39 Zemes dēls Lēlts — viens no vīriem, kas bija radušies no Kadma Iesētajiem

pūķa zobiem (sk. vārdnīcā «Kadms»).

40 F о к 1 e š 1 — Fokīdas (sk. vārdnīcā) Iedzīvotāji.

41 Lokrīda — divu Vidusgrleķijas novadu apzīmējums. Ziemeļos Korintas līcim

atradās Rletuīnlokrīda, ko sauca par Ozolu (pēc ozolu cilts) Lokrīdu, pie Eibojas

līča — Austrumlokrīda, kas savukārt dalījās pēc galvenās pilsētas Opūntas nosauk-

tajā Opūntas Lokrīdā un Epiknemldiešu (eplknemidieši — pie Knemīdas kalnu grēdas

dzīvojoša cilts) Lokrīdā, kur atradās arī tālāk minētā Tronija, Oileja dēla Ajanta

dzimtene.

42 Atrelds— Atreja dēls, šeit Agamemnons.

43 Adrasts. — Tā kā Homēra (11. II, 572. v.) minētais Adrasts saskaņā ar mitoloģisko

ģenealoģiju pieder pie citas varoņu paaudzes, daži izdevēji pieņem, ka pārrakstītājs

kļūdījies un ka īpašvārda «Adrasts» (gr. Adrastos) vietā jābūt sugas vārdam «brālis»

(gr. adelphos). Ja šiem izdevējiem taisnība, tad domāts otrs Atrelds — Menelājs.

44 To, kas kaislē pret svešnleku pametadzlmtenl — Helenu.

45 Pilas Nestors — vecākais Trojas kara dalībnieks, pazīstams ar savu gudrību

un daiļrunību. Pila — vairāku pilsētu nosaukums. Par Nestora pilsētu parasti uzskata

Pilu Mesēnijā.

46 V ē r š к a J I s Alfejs lr AIfejas, Peloponēsas upes dievs. Upes dievus lodoni.l|a»

ar vērša kājām (vai vispār vērša izskatā).

47 A1 n 1 ā ņ I — Tesālijas cilts.

48 E1 i d a — apgabals Peloponēsas ziemeļrietumos.

49 Ko visa tauta par epejlem dēvē — pēc Epeļa, mītiska Elldas void

nieka.

50 Elrits. — «Iliādā» kā epeju vadoni min nevis Elrltu, bet tā dēlu Talplju (II, 021.

622. v.).

51 Tafiešu pulku… — Tafleši ir pie Eblnu salu grupas (Ehinādām) plcdeiota»

Tafas salas iedzīvotāji, kam bija nelaba jūras laupītāju slava. Tāpēc arī tur «Jūrnieki

nelabprāt piestāj». Ehīnu salas atrodas Jonijas jūrā netālu no Ahelojas upes Ietek ж

52 Ajants, S а 1 a m i n a s auklēts — sk. 21. piezīmi.

53 Saista labējo spārnu ar kreiso — t i, atrazdamies ar saviem kuģiem

vidū starp abiem flotes spārniem.

54 Barbaru laivu bars. — Grieķietes, runādamas par ienaidnieku kuģiem, to»

nievīgi sauc par laivām. Ar šo pašu vārdu arī nosaukti persiešu kuģi Aishlla «l'ei

slešos» (555. v.) un ēģiptiešu kuģis «Lūdzējās» (851. v.).

55 Gaidot tavu meitu šurpu atbraucam no Argosas. — MeneUJa

atbild uz brā|a jautājumu (sk. iepriekšējo vārsmu). Viņš acīmredzot devies prellm

Ifigenijal un redzējis Agamemnona kalpu atstājam nometni.

56 Zvērestu gan zvērējuši Tlndarejam… — sk. 58.—65. un 77.—711. v.

57 Taču viņus aizrāva dieve Cerība. — Zvērēdams, ka dosies palīga inin,

kam Helena tiks nolaupīta, katrs precinieks cerēja, ka tieši viņš būs tas, ko viņu

izraudzījusies par viru. Tāpēc arī dzejnieks 395. vārsmā runā par izspiestiem soli | и

miem: Helenas tēvs Tindarejs panācis zvērestu ar to, ka atstājis cerības visiem mol

tas rokas tīkotajiem.

58 Ar tevi prātīgs būt, ne trakot vēlos es. — Sal. Antigones vfliilua

«Ne līdzi nīst, bet mīlēt esmu dzimusi» Soiokla «Antigones» 523. vārsmā.

59 Tad izciest to par Hellādu tu nevēlies? — Menelājs vairās tieši ml

nēt Ifigenijas ziedošanu.

60 Gan tu, gan Hellādā sirgst kāda dieva dē|. — Jādomā, Afrodllr»

dēj.

61 Artemīdas svētblrzī to iesvētīs par līgavu. — Pirms kllzlm

līgavu Iesvētīja ar ziedojumu Artemīdai kā dzemdību dievei. Ziedoja arī Hēral ka

laulības sargātājai.

62 Tai visai drīz būs drūmais Aids precinieks. — Sal. Antigone*

vārdus:

Hlmenājs gāja man garām

Bez līksmajām dziesmām,

Jo saderēta Aherontam es.

(Sofokla «Antigone», 814.—816. v.)

63 Pelops — sk. vārdnīcā.

64 T a n t a 1 s — sk. 95. piezīmi Aishlla «Agamemnonam».

65 It visi pareģi ir dzimums godkārīgs. — Sal. Kreonta vārdus Sofokla

«Antigones» 1055. vārsmā:

Tik zelta kāra visa zīlētāju cilts.

66 Sīslfsēklal. — Saskaņā ar kādu mīta variantu Odiseja māte Antikleja plrm»

laulības ar Lāertu bijusi nelietīgā Korintas valdnieka Sīslfa mījākā un Odisejs īstenība

bijis viņa, nevis Lāerta dēls.

67 Līdz pašiem klklopmūrlem — sk. 13. piezīmi.

68 Parīd, kaut nebūtu nācis nekad Idas kalnā… — sk. 8. piezīmi.

69 Siringa — ganu flauta, kas sastāvēja no 5—9 sastiprinātam stabulēm.

70 Olimps — leģendārs frīģiešu vai mīsicšu flautists.

71 Dievju strīds — sk. 7. piezīmi.

72 Kā labvēlīga putna priecīgs lidojums… — Grieķi (un art romieši)

saskatīja putnu lidojumā labu vai (aunu zīmi iecerētam pasākumam.

73 No pašas Nērejmeitas dievišķīgās cilts — sk. 11. piezīmi.

74 Man jaunā Šķiršanās tik gara izliekas. — Gandrīz visas Agamem-

nona replikas šai dialogā ir divdomīgas, bet to īsto jēgu saprot gan skatītājs, bet ne

Iiigenija, kuras neziņa skatītāja uztverē rada spilgti dramatisku kontrastu ar tēva

nelaimi vēstītājiem vārdiem.

75 Lēdas meita — sk. 5. piezīmi.

76 Ā s о p s — Āsopas upes dievs. Šāds nosaukums bija vairākām Grieķijas upēm.

77 A i а к s, Zeva un nimfas Algīnas dēls, pēc nāves kjuva par vienu no pazemes valsis

soģiem.

78 О i n о n e — senais Algīnas salas nosaukums.

79 Nereīdu — Tetīdu.

80 Pret dievu gribu?… — Klitalmnestras jautājums gluži pamatots. Tas, ka

mirstīgais prec nimfu, tai šķiet neparasti.

81 Ar Zeva ziņu tēvs tam meitu izdeva. — Sk. 12. piezīmi Alshila

«Prometejam».

82 Heirons — sk. 29. piezīmi.

83 P ē 11 j к а 1 n s (Pēlijs) — kalns Tesālijā.

84 Kentauri — mitoloģiskas būtnes, puscilvēkl-puszirgl.

85 Bet gudrāks vēl, kas deva to. — Klitaimnestra slavē Ahilleja tēvu, kas

pratis savam dēlam atrast tik labu skolotāju.

86 Par to lai tas, kas viņu iegūs, rūpējas. — Arī šī Agamemnona at-

bilde ir divdomīga. Viņš domā Aīdu, kamēr Klitaimnestra, dabiski, saprot, ka vīrs runā

par Ahilleju.

87 Ar to ir jāsamlerlnās. — Ir neparasti un neērti rīkot mielastu pie kuģiem,

bet Klitaimnestra saprot, ka šādā situācijā citas Izejas nav.

88 Rūpējies par meitenēml — «Iliādā» minētas trīs Agamemnona meitas —

Hrīsotemīda, Lāodlke un Iflanasa (IX, 145. v.), bet traģēdijās Lāodikes vielā figurē

Elektra, Ifianasas vietā — Iflgenija.

89 Kas lāpu cels? — Līgavas māte nesa lāpu kāzu gājiena priekšgalā.

90 Argas dieve — Hēra, Argosas dieve sargātāja.

91 Slmoenta —sk. vārdnīcā.

92 Folba svētajā zemē. — Saskaņā ar mītu Trojas mūrus cēluši Apollons un

Poseldons.

93 Kasandra — Trojas valdnieka Priama meita. Apollons, kura mīlu viņa noraidīja,

viņai gan piešķīra pareģes spējas, bet sodīja ar to, ka viņas pareģojumiem neviens

neticēja. Pēc Trojas krišanas Agamemnons aizveda Kasandru uz dzimteni kā verdzeni,

kur klitaimnestra viņu nogalināja līdz ar vīru. Kasandras bojā eju Aishils attēlojis

vienā no dramatiskākajām «Agamemnona» epizodēm.

94 Laurlapu vainags — pareģu atribūts. Laurkoks ir Apollonam svēts.

95 Arējs — šeit: karaspēks.

96 Z e v d ē 11 — Kastors un Polldelks (sk. 5. piezīmi).

97 Pergama — Trojas cietoksnis.

98 Līdlešu sievietēm, … frīģiešu sievām! — Grieķu sievietes (koris)

iedomājas bēdas, kādas piemeklēs to tautu sievietes, kuras cīnīsies pret grieķiem.

99 Gulbja atvase — sk. 5. piezīmi.

100 Mūzu plāksnītes — mūzu vai viņu inspirētu dzejnieku rakstāmtāfelītes.

101 Tāpat kā visi hellēņt pie Eirīpa. — Ahillejs gaida tikpat nepacietīgi

Agamemnona Ierašanos kā grieķi Eirīpa līcī flotes Izbraukšanu.

102 F a r s ā 1 a — pilsēta Tesālijā, kur dzīvoja Ahilleja tēvs Pēlējs.

103 M i r m i d о n u s — sk. 33. piezīmi.

104 At rej dēli —Agamemnons un Menelājs.

105 A 1 а к ī d s — Aiaka pēcnācējs. Ahillejs bija Aiaka mazdēls. Sk. 697.—701. v.

106 Tat… mani deva Tindarejs. —Sk. 46.—48. v.

107 Sniedzu roku tev. — Klitalmnestras labvēlības apliecinājums.

108 Dardanplls — Troja (pēc Dardana, trojiešu ciltstēva).

109 Tavu zodu… skarot. — Tāds grieķiem bijis lūdzēja žests. Sal. «Iliādā», kur

Tetīda ierodas kā lūdzēja pie Zeva (I, 501.—503. v.), kā arī Priama vēršanos pie

Ahilleja, izlūdzoties kritušā Hektora līķi (XXIV, 506. v.).

110 Heirons — sk. 29. piezīmi.

111 Lai diža barbarzemes Slpila… — Sipila bija pilsētiņa uz Lidijas un

Frīģijas robežas, kur kādreiz bija valdījis Agamemnona un Menelāja ciltstēvs Tantals.

Ahillejs saka: ja viņš nepildīs savu solījumu glābt Iflgenlju, tad lai slavena k|ilsl

neievērojamā Slpila, bet viņa paša pārvaldīta Ftīja lai lemta aizmirstībai. Sie vaidi

pauž nicinājumu Atreidtem, kas aizvainojuši Ahilleju, izmantojot viņa vārdu Iflge-

nijas atvilināšanai.

112 Jo kas par cilvēku gan lr šāds pareģis… — šie Ahilleja vārdi

pauž Eirlpīda apgaismotā laika skepsi pret pareģiem. Sal. arī 520.—521. v., kā ari

65. piezīmi.

113 Ja jūras cejš uz Iliju tad pavērtos, es neatteiktos biedru

lietu atbalstīt. — Šajos vārdos var saskatīt cita mīta varianta reminiscences,

saskaņā ar kuru Iflgenija ataicināta uz Aulīdu ar Ahilleja ziņu. Tādā gadījumā k|ūst

labi saprotama Ahilleja rīcība traģēdijas beigu posmā, kur viņu redzam rosīgi pieda-

lāmies Ifigenljas ziedošanas rituālā (1568.—1576. v.). Var secināt, ka vēstneša stāstī-

jumā, kas ir neapšaubāms vēlāka laika papildinājums nesaglabājušos lugas beigu

vietā, izmantots šis mīta variants.

114 Meitas asinis var dienās jaunu vēstīt tavai laulībai. — Ja

Ahillejs neglābs Ifigenlju, tās bojā eja nesīs nelaimi viņa nākamajai laulībai.

115 Kora partijas pirmajā posmā (strofā) apdziedātas Pēlija un Tetīdas kāzas, otrais (antl-

strofa) ietver mūzu, Apollona un Helrona sludināto Ahilleja varonības un diženuma

pareģojumu. Beigu posmā ar Ahilleja spožo slavu salīdzināts Ifigenljas skumjais lik-

tenis, kā arī izteiktas pārdomas un nožēla par tikumu pagrimumu.

116 Dardans — trojiešu ciltstēvs.

117 Nektārs —dievu dzēriens.

118 Ganimēds — Trojas valdnieka Troja (citā mīta variantā — Dardana) dēls, ko

iemīlējis Zevs. Dievu valdnieks licis ērglim skaisto zēnu aiznest uz Olimpu (vai to

ērgļa izskatā izdarījis pats), kur viņu iecēlis par dievu vīnlēji.

119 Nēreja piecdesmit meitas. —Sk. 34. piezīmi.

120 Bromijs —sk. vārdnīcā.

121 Tesāju jaunavas —mūzas.

122 Aplicis Hēfaista zeltā Izkaltos ieročus. — Hēfaists pēc Tetīdas

lūguma izgatavoja Ahillejam ieročus. Sal. II. XVIII, 369.—617. v.

123 Tev —Ifigenljal.

124 Jau svētais ūdens galda mūs pie ziedokļa… — Agamemnons

cenšas sievai Iestāstīt, ka viss sagatavots plrmskāzu upurim (sk. 61. piezīmi).

125 Tantals. — Te nav domāts Pelopa tēvs, bet gan Tlesta (sk. vārdnīcā «Atrejs») dēls,

Aigista brālis.

126 Tik gaužām niecīgs iegansts vairs būs vajadzīgs, … lai

tevi sagaidītu mēs, kā pieklājas. — Klitalmnestras vārdi ir divdomīgi.

Tajos lr slēpts drauds, ka Agamemnonu, ja viņš nogalinās Ifigenlju, mājās sagaidīs

atmaksa. Bet Agamemnons saprot, ka, atsakoties no Ifigenljas ziedošanas, mājās tiks

sagaidīts sirsnīgi.

127 Hermione — Menelāja un Helenas meita.

128 Orfejs —sk. vārdnīcā.

129 Olīvzara vietā augums mans … pie tavām kājām. — Olīvzars

ir lūdzēja atribūts.

130 Pie tava valga glauzdamās, ko tagad mana roka skar. —

Vaiga, tāpat kā zoda skaršana ir lūdzēja žests. Sk. arī 109. piezīmi.

131 Pelopu un tavu tēvu Atreju. —Sk. vārdnīcā «Pelops» un «Atrejs».

132 Aleksandrs — otrs Parīda vārds.

133 Jo labāk dzīvot nelaimē kā cēli mirt. — Sal. mirušā Ahilleja ēnas

vārdus «Odisejā», XI, 489.—491. v.:

Labāk es gribētu strādāt virs zemes kā algādzis vienkāršs,

Kalpodams nabaga vīram, kas trūkumā dzīvo ik dienas,

Nekā par valdnieku būt starp tukšajām mirušo ēnām.

29 - 1272

134 Argosā tiks slepkavotas meitenes — mājas palikušās pārējās Aga-

memnona un Klitalmnestras meitas (sk. 88. piezīmi).

135 Ai, sieva e. — Klitaimnestra vēršas pie kora.

136 Palāns — šeit domāts sēru palāns (sk. vārdnīcā «Palāns»).

137 Kur Prlams kādreiz kuslu puisīti no mātes tālu aiznesa…—

sk. 8. piezīmi.

138 Par skaistumu tās nāca strīdu šķirt… — sk. 7. piezīmi.

139 Ar varu kaltajiem prležkoka kuģiem. — Apkalti bija kuģu smailie

priekšgali, ar ko kaujā dragāja Ienaidnieka kuģus.

140 M i r m 1 d о n 1 — sk. 33. piezīmi.

141 SI s 1 f d ё 1 s — sk. 66. piezīmi.

142 Tev iebilst nevaru neko, ja tāds tavs lēmums, jo tu domā

cildeni. Kamdēļ man slēpt no tevis taisnību? — Ahillejs ne vien

apbrīno Iilgenljas vīrišķību, bet ari atzīst viņas lēmumu par pareizu, līdz ar to, ari

nepieņemot cita mita varianta Izmantošanu (Eirlpidam nepiederošajā) lugas beigu

posmā, vēstneša stāstījumā (sk. 113. piezīmi), Ahilleja rīcība, piedaloties Ifigenljas

ziedošanas rituālā, nav tik nemotivēta, kā varētu likties pēc pirmā acu uzmetiena.

Ahillejs lr savas tautas patriots, un, tā kā Iilgenljas atteikšanās no viņa priekšlikuma

to aizstāvēt ar bruņotu spēku nāk par labu grieķu tautai, Ahillejs iekšēji vairs ne-

pretojas Jaunavas upurēšanai. Taču viņš Joprojām savu solījumu uztur spēkā. Ja

Iflgenija vēl pārdomās, viņš savu vārdu turēs.

143 Tam tevis dēj būs sīvas cīņas jāpleredzl — Divdomīgi: Klltalm-

nestra domā par to, ka tā Agamemnonam atriebsies par meitas nāvi, bet Iflgenija sa-

prot ar šiem vārdiem gaidāmā kara grūtības.

144 Kaut bez vainas es. — Ifigenljas Jūtas lr pretrunīgas. Viņa gan dodas nāvē

brīvprātīgi, bet tomēr Jūtas nevainīgs upuris. Iespējams, ka viņa šos vārdus runāja

sevī, mātei nedzirdot, jo dialogā ar māti dara visu, lai viņu mierinātu.

145 Palāns — sk. vārdnīcā.

146 Lai es, ziedota, asinīm savām dievu lēmumu dzēstu — t. 1.,

īstenotu.

147 Tev dāvājam asaras savas… — Koris Jūt nelaimīgajai mātei līdzi un

apraud Ifigenlju, kamēr tā vēl nav nokļuvusi pie Artemīdas ziedokļa, kur «neklājas

raudāt».

148 Pelasgu zeme. — Pelasgl ir Grieķijas pirmiedzīvotāji, bet Elrlpīds ar šo ap-

zīmējumu šeit saprot grieķus vispār.

149 Persejpllsēta. — būtisko varoni Perseju kā Mlkēnu dibinātāju min arī grieķu

ģeogrāfs un vēsturnieks Pausanijs (m. ē. 2. gs.).

150 Nu sveika, mīļotā gaismai — Ar šiem vārdiem beidzas Slllera atdzejo-

jums. Vācu dzejnieks piezīmē: «šeit beidzas lugas darbība (die dramatlsche Hand-

lung). Tas, kas vēl seko, lr stāsts par Ifigenljas Izturēšanos upurēšanas laikā un viņas

brīnumaino Izglābšanu.»

151 Nav ne mazāko šaubu, ka traģēdijas beigas, sākot ar pirmajām vēstneša runātajām

vārsmām, nepieder Eirlpidam. Ja pieļaujams pieņemt, ka vēstneša stāstījuma sākums

līdz 1579. vārsmai radies senajā Grieķijā, tad viss sekojošais teksts ar savām pant-

mēra un pat valodas kļūdām lr visai neveiksmīgs Eirlpīda «Hekabes» vēstneša stāsta

atdarinājums, kas radies daudz vēlākā, jādomā, Blzantljas laikā. Kādos apstākļos gājis

bojā paša Eirlpīda sarakstītais beigu posms, par to iespējami vienīgi minējumi.

Mūs, dabiski, Interesē jautājums, kādas bijušas īstās beigas. Laimīgā kārtā kādā

Alllāna (ap m. ē. 200. gadu) darbā citētas dažas «Eirlpīda 'Ifigenljas'» (kā norāda

Alllāns) vārsmas, kas ļauj ar zināmu drošību iedomāties traģēdijas beigas:

Es ahajlešlem rokās Ilkšu brležmāti

Ar staltiem ragiem. Viņi nogalinās to

Un Iedomāsies tavu meitu nokaujam …

šos vārdus acīm redzami runā pati Artemīda. Jādomā, ka tā parādījusies Klltalm-

nestral un, to mierinādama, pavēstījusi, ka apmainīšot Ifigenlju pret briežu māti un

jaunavu aizvedīšot uz taurlešu zemi.

152 Ap ziedokli … skrēja Ahillejs. — Par šķietamo lnkonsekvend starp

Ahilleja piedalīšanos Iilgenljas ziedošanas rituāla un viņa Iepriekšējo Izturēšanos

sk. 113. un 142. piezīmi.

153 AI, Artemīda Zvērkāve, kas nakti ve| pa debess jumu guls-

m e к 111 — Artemīda bija medību un ari mēness dieve.

154 АI g e j j ū г а — sk. 54. piezīmi Alshila «Agamemnonam».

KIKLOPS

(Izrādīšanas laiks nav zināms)

«Klklopa» sižets pamatojas Lz «Odlsejas» IX grāmatas epizodi 105.—566. v. Slien*

un satīri kā darbības personas Ir Eiriplda izdomājums. Tie nokļuvuši Sicīlijas aus-

trumu piekrastē, kiklopu dzimtenē, meklēdami pirātu nolaupīto Dlonīsu (Homēra

kiklop! lokalizēti kādā nenoteiktā pasaku zemē).

1 S i 1 ē n s — mitoloģiska būtne, cilvēks ar zirga ausīm (asti, kājām), radniecīgs šau-

riem, Dionīsa pavadonis.

2 В г о m IJ s — sk. vārdnīcā.

3 Kad Hēra saprātu tev atņēma un tu no auklēm — kalna

nimfām aizmuki. — Greizsirdīgā Hēra Dionīsam, kas lr Zeva un Tēbu vald-

nieka Kadma meitas Semeles dēls, saskaņā ar tradicionālo mitu laupīja saprātu Jau-

nekļa gados. Elripīds šo epizodi pārceļ uz Dionīsa bērnību.

Zevs Dlonīsu pēc mātes nāves nodeva audzināšanā Nīsas kalna nimfām. Sk. ari

66. piezīmi Sofokla «Antigonei».

4 ar zemes dēliem karojot. — dionīss palīdzēja Zevam cīņā pret gigantiem,

kas šeit nosaukti par «Zemes dēliem» tāpēc, ka viņu mālē Ir Gaja (Zeme).

5 Enkelāds — simlroku gigants, ko nogalināja Atēna, nevis Sllēns, kā tas šeit

lielīdamies apgalvo.

6 Laupītājus tirrēņus. — Saskaņā ar tradicionālo mitu tlrrēnlešu Jūrnieki pēc

Hēras norādījuma sagūstīja Dionīsu, lai to pārdotu verdzībā, tafu dievs kuģi pār-

vērta par birzi un jūrniekus, kas izbīli ielēca ūdenī, par delfīniem.

7 Ar saviem bērniem — satiriem.

8 Malēja — zemesrags Peloponēsas dienvidaustrumos.

•J Poseldona dēli, baismie kiklop i. — Homēram, kam Elripīds šeit seko,

klklopi ir Poseldona dēli, Hēsiodam — Gajas (Zemes) un Urāna (Debess) bērni.

1C Slkinīda —satīru deja.

11 Altaja — Kalidonas valdnieka Olneja sieva, Dionīsa mī|ākā, kas tam dzemdēja

Dēlaneiru, vēlāko Hērakla sievu.

12 Dižciltīga tēva un dižciltīgas mātes atvase. — Tas, ko koris tik

svinīgi uzrunā, ir auns. Pēc tam (55. v. un sek.) gani satīri vēršas pie aitas.

13 Niša — kalns Trāķljā, kur Dionīss pavadīja savu bērnību (sk. arī 3. piezīmi).

14 11 а к а — sala Jonijas jūrā. Odiseja dzimtene.

15 SI s i f d ē 1 s — sk. 66. piezīmi «Ifigenljal Aulīdā».

16 Bakha laupītājus — sk. 6. piezīmi.

17 Marons — Apollona priesteris Ismarā (Trāķljā), no kura Odisejs saņēma sevišķi

gardu vīnu («Odiseja», IX, 197.—211. v.). «Odisejā» Marons minēts kā Elanta, Dio-

nīsa un Ariadnes dēla dēls; Elripīds viņu dēvē par Dionīsa dēlu.

18 Tiklīdz šī čūska raibās bikses redzēja ap viņa gurniem,

kaklā — zelta karekli. — Domāts Parīds, kas ģērbies greznā austrumnieku

tērpā.

19 Par frīģiešiem šeit saukti trojieši.

20 Klabekli no vara, bungu rīboņa — pa mežiem un kalniem klaiņojošo

Dionīsa pavadoņu atribūti.

21 Un augšup blenziet, lejup nel — Satīri, vairīdamies no Polifēma ska-

tiena, nodūruši acis.

22 Оriо n s — Mednieka zvaigznājs.

29

Šo plikpauri, kam, šķiet, no kāviena lr varen tūcis valgs. —

No vīna Iesilušajam Silēnam piesarkusi seja.

24 Tritons — Poseldona dēls, Jūras dievība.

25 Nērejs — jūras dievība. Viņa piecdesmit meitas, nereīdas, bija jūras nimfas.

26 Kalipso — teiksmainajā Ogigijas salā mītoša nimfa, pie kuras Odisejs atcejā no

Trojas palika septiņus gadus.

27 Zeperi — satirl.

28 Radamantijs — Krētas valdnieka Mīnoja brālis; abi brāļi sava taisnīguma dēļ

tika iecelti par soģiem pazemes valstībā.

29 Tainarā, Malējā (sk. 8. piezīmi), Sūnijā un Geraistā bija Poseldona

kulta vietas. Tainars — zemesrags Peloponēsas dienvidos, Sūnljs — Atlkas dienvidos

(te atradās atēniešiem piederošas sudraba raktuves), Gcraists — Eibojas salas dien-

vidrietumos.

30 Grieķu kauns — Helenas aizvešana uz Troju.

31 Jo mīti Hellādā tepat pie staltās Etnas ugunsplūdu klints.—

Sicīlija kā Hellādas sastāvdaļa no lugas iedomājamā darbības laika viedokļa ir anahro-

nisms, jo grieķi sāka šo salu kolonizēt tikai ap 750. gadu p. m. ē.

32 M а г о n v i n u — sk. 17. piezīmi.

33 Najādas — avotu nimfas.

34 Ar dubultirkļlem. — Oriģināls pieļauj dažādus skaidrojumus: a) ar divkāršu

sparu; b) ar divrindu irkļiem.

35 Sen jau lāpa galda tevi… — Šī un nākamās kora vārsmas lr divdomī-

gas. Tās it kā uzbur dzīru ainu (lāpas, ziedu vainags, nimfa), bet skatītājs saprot, ka

ar lāpu domāts nokvēlinātais miets, ar ko kiklopam izdurs aci, ka maigas nimfas vietā

Polifēmu gaida Odisejs un viņa biedri un ka krāšņais vainags, kas kiklopam apvīs

pieri, ir asinis, kas tecēs no viņa brūces.

36 Maisījums. — Grieķi dzēra vīnu sajauktu ar ūdeni. Tīru vīnu dzēra vienigl

dzērāji.

37 Un vairs neredzi. — Tāpēc ka kauss izdzerts tukšs.

38 Haritas — dailes dievības. Romiešu mitoloģijā tām atbilst Grācijas.

39 G a n i m ē d s — sk. 118. piezīmi «Iflgenija! Aulīdā».

40 Ida — kalns Troādā, no kurienes ērglis nolaupījis Ganlmēdu.

41 Hēfaists saukts par vulkāniskās Etnas valdnieku tāpēc, ka ir uguns dievs.

42 Jūs, dzīvnieki! — Tā Odisejs uzrunā satinis, kam ir āža kājas un aste.

43 Bet buramvārdus orfiskus es pazīstu. —Sk. vārdnīcā «Orfejs».

44 Šis palāns jauks — ironiski. Paiāns ir uzvaras, cīņas, bet arī sēru dziesma.

45 Bet arī tev, tā sacīts vēl, bez barga soda nepalikt. — Eirlpīds

atkāpjas no Homēra versijas. Polifēmam likteni gan pareģojis vledīgals kiklops Tē-

lems («Odiseja», IX, 507.—512. v.), bet Odiseja likstas šai pareģojumā nav ietvertas.

Tās Odisejam pēc Polifēma lūguma («Odiseja», IX, 528.—535. v.) uzsūtīja viņa tēvs

Poseidons.

Ipašvārdu UN MITOLOĢIJAS TERMINU VĀRDNĪCA

AFRODITE — mīlas un skaistuma dieve. Homēra epos viņa ir Zeva un Dlones meita, Īle

siodam — dzimusi no jūras putām; Hēfaista sieva; tās dēls no Arēja lr mīlas dievs

Erots. Viena no svarīgākajām Afrodites kulta vietām atradās Kipras salā (tāpēc viņa

bieži dēvēta par «Kiprīdu»ļ.

AGAMEMNONS — Atreja dēls, Menelāja brālis, Mikēnu (Aisbila «Orestijā» — Argosas)

valdnieks, grieķu karaspēka virspavēlnieks Тто]аз karā.

AHAJI, AHAJIESI — grieķu cilts; Homēra epos un arī traģēdijās apzīmējums grieķiem

vispār.

AHERONTA — upe pazemē, pār kuru mirušo dveseles uz ēnu valsti pārceļ Aīda laiviniek>

Harons.

AHILLEJS — Ftījas valdnieka Pēlēja un jūras dieva Nēreja meitas Tetīdas dēls, grieķu

galvenais varonis Trojas karā.

AIDS — 1) mirušo valstība pazemē; 2) tās valdnieks, Krona un Rejas dēls.

AIGEJS — mītisks Atēnu valdnieks, Tēsēja tēvs.

AIGIDA — vairogs, ko lietoja Zevs un Atēna; tajā bija redzams gorgonas attēls, kas ienuld

niekiem Iedvesa šausmas.

ALEKSANDRS — Parīds.

AMAZONES — mītiska kareivīga sieviešu cilts, trojiešu sabiedrotās pret grieķiem; viņus

Iedomājās dzīvojam dažādās vietās — Mazāzijā, Skltijā, Trāķijā, Kolbīdā un citur.

APOLLONS — Zeva un Lētoļas dēls, saules gaismas dievs, dzejas un mākslu aizstāvis, ari

pareģojumu dievs. Apollona templis Delfos bija pazīstamākā orākulu svētnīca sena |л

Grieķijā.

ARĒJS — Zeva un Hēras dels, kara dievs; viņa vārds bieži lietots kā kaujas, arī kā slepka

vības un bojā ejas personificējums.

AREOPAGS («Arēja pakalns») — no bijušajiem arhontlcm (augstākajiem vēlētajiem lerēd

ņiem) sastāvoša padome, kas aristokrātijas valdīšanas laikā pārzināja svarīgākus

Atēnu valsts dzīves jautājumus. Valsts iekārtas demokratizācijas gaitā Areopaga liesi

bas tika pakāpeniski ierobežotas, un pēc Efialta reformas 462. gadā p. m. ē. tanī

palika vairs tikai augstākā krimināllietu tribunāla funkcijas. Tā sēdeklis bija Are|a

pakalnā ziemeļrietumos no Atēnu akropoles.

ARGOLIDA — apgabals Peloponēsas ziemeļaustrumos.

ARGOSA (ARGA) — Argolīdas novada (Peloponēsas ziemeļaustrumos) galvenā pilsēta.

ARGOSIEŠI (ARGIEŠI) — Argosas (Argas) iedzīvotāji.

ARTEMĪDA — Zeva un Lētojas meita, Apollona dvīņu māsa, jaunavīgā medību dieve, dzīv-

nieku valdniece un sargātāja, ari Mēness dieve.

ATE — jauna likteņa, nelaimes un postīgas apmātības dievība.

ATENA (arī PALLADA) — no Zeva galvas dzimusī jaunavīgā gudrības, arī kara dieve,

Atikas un Atēnu sargātāja. Viņa iemācīja cilvēkiem izmantot zirgus un ratus, kuģu

būvi, vērpšanu un aušanu, izgudroja flautu. Atēnas galvenā kulta vieta bija Parle

nona templis Atēnu akropolē.

ATIKA — pussala Vidusgrieķijas dienvidaustrumos, kurā atradās Atēnas.

ATREIDS — Atreja dēls (Agamemnons vai Menelājs).

ATREJS — Mikēnu (Aishila «Orestijā» — Argosas) valdnieks, Pelopa dēls, Agamemnona uu

Menelāja tēvs. Viņš padzina savu brāli Ticstu, kas bija pavedis viņa sievu Aeropl.

Kad brālis atgriezās, Atrejs šķietami ar viņu izlīga, bet nogalināja viņa bērnus un

lika tos Tiestam pasniegt dziru mielastā. Atreju nogalināja Ticsta dēls Aigists, kas

vēlāk kopā ar Kiitaimnestm nogalināja ari tās vīru Agamemnonu.

AULIDA — ostas pilsēta Boiotijā, no kurienes grieķu flote devās uz Troju.

BAKHANTES (arī MENADAS, TlADAS) — Dionīsa pavadones; klaiņoja pa mežiem un kal

niem un ekstāzē saplosīja jaunus dzīvniekus.

BOIOTIESl — Boiotijas, Vidusgrieķijas nevada (galvenā pilsēta — Tēbas) iedzīvotāji.

BROMUS («Trokšņainais») — Dionīsa pievārds.

DANAJI, DANAJIESI — Homēra epos līdzās «uhaji, ahajieši» bieži sastopams apzīmējumi

grieķiem.

BAKHS — Dionīss.

BOREJS — ziemeļvēja dievs.

DĒLA — sala Egejas jūrā, Apollona un Artemīdas dzimšanas vieta, līdzās Delllem Apollona

Ievērojamākā kulta vieta.

DEMETRA — druvu auglības dieve, Krona un Rejas meita, dzemdēja Zevam Persefonl, kai

kļuva par Alda sievu un mirušo valsts valdnieci. Dēmetras galvenā kulta vieta bija

Eleisīna Atikā.

DEMONS — (parasti zemāka) dievība; gars (arī mirušā).

DIKE — taisnības dieve, Zeva un Temīdas meita, viena no trim horām (sk.).

DIONĪSS (art BAKHS) — auglības, līksmes un vīna dievs, Zeva un Tēbu valdnieka Kadma

meitas Semeles dēls.

DODONA — Zeva slavena kulta vieta un orākuls Epelrā (kontinentālās Grieķijas ziemeļ-

rietumos).

ELEISĪNA — pilsēta Atikā, pazīstama ar Dēmetras un Perseiones mistēriju kultu.

EREHTEJS — viens no mītiskajiem Atēnu valdniekiem, kam akropolē bija svētnīca.

ERINUAS — atriebes dieves, ko parasti attēloja ar čūskām matu vietā, lāpām un pātagām.

To eifēmlstlsks nosaukums lr «Labvēlīgās».

EROTS — mīlas dievs, kara dieva Arēja un mīlas dieves Afrodites dēls.

FOIBS — Apollons.

FOKIDA — Vidusgrieķijas novads, kurā atradās Delfi.

FRĪĢIJA — novads Mazāzijfi. T. s. Mazajā Frīģijā, kas atradās Hellesponta un Propontldas

dlenvldplekrastē, Ietilpa ari Troāda (apgabals, kur atradās Troja). Tāpēc traģēdijās

(piemēram, Eirlpīda «Ifigenljā Aulīdā») trojieši dažkārt dēvēti par frīģiešiem.

GAJA — Zemes dieve, Urāna (Debess) māte un sieva, titānu māsa, vecāka dieve, kas radī-

jusi dievus un cilvēkus. Gaja tika uzskatīta par Delfu orākula pirmo Iemītnieci.

GORGONAS — briesmīga Izskata spārnoti nezvēri, kam matu vietā bija čūskas. Ieraugot

gorgonu, cilvēks aiz šausmām pārvērtās akmenī. Viena no gorgonām, Medūza, bija

mirstīga, un to nogalināja Persejs.

HALKlDA — pilsēta Eibojas salas rietumos.

HĒFAISTS — Zeva un Hēras dēls, uguns un kalējaroda dievs; Afrodites vīrs. Viņš ar sa-

viem palīgiem, klklopiem, savā kalvē dieviem darināja Ieročus.

HEKATE — nakts spoku un burvestību dieve, kas, parādīdamās (īpaši krustcelēs) ar saviem

pavadoņiem lāpneštem un suņiem, cilvēkiem iedvesa šausmas; ari Mēness dieve.

HELENA — Zeva un Lēdas meita, skaistākā sieviete Grieķijā, Spertas valdnieka Menelāja

sieva; pameta viru un sekoja Parīdam uz Troju. Tas bija iemesls Trojas karam.

HĒLIJS — Saules dievs.

HERA — Krona un Rejas meita, Zeva māsa un sieva, laulības sargātāja.

HERMEJS — Zeva un Majas dēls, viens no senākajiem un vispusīgākajiem dieviem: dievu

sūtnis, ceļu un ceļinieku dievs; ganāmpulku, tirgotāju un tirgus, ari zagļu dievs;

aizvada mirušo dvēseles uz Aīdu; miega un sapņu dievs utt.

HIMENAJS — kāzu dievs, Dionīsa un Afrodites (vai Apollona un kādas mūzas) dēls.

HORAS — Zeva un Temīdas meitas, cilvēkiem labvēlīgas gadalaiku dieves Tallo (ziedēšanas

dieve), Aukso (augšanas dieve) un Karpo (augļu dieve), kas personificē arī tikumiskos

spēkus un šādā funkcijā saucas Einomija (likumīgā kārtība), Dike (taisnība) un Eirēne

(miers).

IAKHS — parasti ar Dionīsu Identificēta dievība. Līdzās Dēmetrai un Perscfonei tam bija

kulta vieta Eleisīnā (Atikā).

IDA — 1) kalnu grēda dienvidos no Trojas; 2) kalnājs Krētas salā.

IKSIONS — mītisks lāpītu valdnieks, kas, nogalinājis savu sievastēvu, kļuva par pirmo radi-

nieka slepkavu. Kad viņu negribēja šķīstīt ne cilvēki, ne citi dievi, to darīja pats

Zevs, kas viņam dāvāja nemirstību. Kad Tksions mēģināja pavest Hēru, Zevs viņu

sodīja ar mūžīgām mokām Tartarā.

ILIJA — Troja.

KADMS — Sīdonas (Feniķija) valdnieka Agēnora dēls. Kad tēvs viņu sūtīja meklēt Zeva

nolaupīto māsu Eiropu, Kadms pēc Delfu orākula pavēles Boiotljā nodibināja Kad-

meju, vēlāko Tēbu cietoksni. Viņš nogalināja tuvuma mītošo pūķi un Iesēja zemē ta

zobus. No tiem Izaugušie vīri cits citu nogalināja, taču palika dzīvi pleci, kas kļuva

par Tēbu dižciltīgo ģimeņu ciltstēviem. Kadmam piedēvēja feniķiešu alfabēta Ieviešanu

Grieķija.

K1PRIDA («Kipriete») — Afrodite, kurai Kipras sala bija Ievērojama kulta vieta.

KLITAIM[N]ESTRA — mītiska Spartas valdnieka Tlndareja un viņa sievas Lēdas meita,

Helenas pusmāsa (tās tēvs lr Zevs), Agamemnona sieva, Ifigenljas, Hrlsotemldas,

Elektras un Oresta māte («Illfidfi» Iilgenljas vietā figurē Iflanasa, Elektras vietā —

Lāodīke); nogalināja Agamemnonu un krita no sava dēla Oresta rokas.

KOKlTA — «vaimanu» upe pazemē.

KOLHIDA — apgabals Aizkaukāzā, atradās pie Fasidas (tag. Rlonl) upes.

KORINTA — liela pilsēta pie Korintas zemes šauruma, kas savienoja Peloponēsu ar Grie-

ķijas kontinentu.

KRONlDS — Krona dēls, Zevs.

KRONS — Urāna (Debess) un Gajas (Zemes) dēls, titāns, Zeva, Hēras, Aīda, Poseldona un

citu dievu tēvs, «Zelta laikmeta» dievs. Zevs tēvam atņēma varu un notrieca viņu

Tartarā.

LĒTO (LETOJA) — Apollona un Artemīdas māte (viņu tēvs lr Zevs).

LIBIJA — seno grieķu apzīmējums Āfrikai.

LOKSUS («Neskaidrais, Miglainais») — Apollona pievārds, kas atspoguļo viņa bieži vien

grūti saprotamos pareģojumus.

MENELĀJS — Atreja dēls, Agamemnona brālis; apprecēdams Helenu, no tās tēva Tlndareja

saņēma valdnieka varu Spar tā. Kad Parīds Menelājam nolaupīja sievu, viņš ar grieķu

karaspēku, kura virspavēlnieks bija Agamemnons, devās cīņā pret Troju (Trojas karš).

MOIRAS — Ukteņdleves, Zeva un Temīdas meitas: KLOTO vērpj dzīves pavedienu, LAHESE

piešķir likteni, ATROPA nogriež dzīves pavedienu.

NIMFAS — dabas (kalnu, avotu, ezeru, koku u. tml.) dievības.

ODISEJS — Lāerta (saskaņā ar kādu mita variantu — Sīsifa) dēls, viens no galvenajiem

grieķu varoņiem Trojas karā, Izcēlās ar drošsirdību, atjautību un viltību.

OKEĀNS — 1) ap Zemes ripu plūstošā upe; 2) šīs upes dievs, titāns, Urāna un Gajas dēls;

ar savu sievu, titāni Tētlju, radījis Okeanīdas un upes.

OLIMPS — kalns uz Tesālijas un Maķedonijas robežas. Sājā kalnā grieķi Iedomājās

«olimpisko» dievu mitekli.

ORFEJS — mītisks dziedonis, kas ar savu balsi un kltaru spēja aizkustināt pat dzīvniekus,

augus un akmeņus.

PAIĀNS — 1) Homēra epos — dievu dziednieks, vēlāk dažādu dievu, visbiežāk Apollona

pievārds («Dziednieks, Glābējs»); 2) no šā nosaukuma radies parasti korī dziedātu uz-

varas, cīņas, arī sēru u. c. dziesmu apzīmējums.

PALLĀDA — Atēnas pievārds (ar neskaidru etimoloģiju).

PĀNS — Hermeja dēls, ganu un ganāmpulku dievs ar āža kājām, dažkārt attēlots ari ar āža

ragiem; sīringas (ganu stabules) izgudrotājs. Negaidot parādīdamies, Iedvesa cilvēkiem

šausmas («paniskās balles»).

PARlDS (ari ALEKSANDRS) — Trojas valdnieka Priama un Hekabes dēls. Uzaugdams kā

gans Idas kalnā, Izšķīra Hēras, Atēnas un Afrodites strīdu par to, kura skaistākā, par

labu mīlas dievei. Ar tās palīdzību nolaupīdams Helenu, Spartas valdnieka Menelāja

sievu, izraisīja Trojas karu. Būdams labs loka šāvējs, Parīds nogalināja Ahllleju, bet

savukārt gāja boja no saindētas Filoktēta bultas.

PARNĀSS — kalnājs Fokīdā; tā pakājē atradās Delfl.

PEITO (PEITOJA) — daiļrunības un pārliecināšanas dieve.

PELASGI, PELASGIESl — Grieķijas pirmiedzīvotāji, kuru mītiskais ciltstēvs bija Pelasgs.

PELEIDS — Pēlēja dēls Ahillejs.

PELOPS — Tantala dēls. Paša tēvs viņu nokāva un deva dieviem ēst viņa miesu, lai pār-

baudītu, vai tie tiešām visu zina. Vienīgi Dēmetra, skumdama pēc meitas Persefones

un Iegrimusi domās, apēda pleca gabalu, ko dievi, Pelopu atkal atdzīvinot, aizstāja

ar ziloņkaulu. Piekukuļodams Pīsas valdnieka Olnomaja ratu vadītāju Mlrtilu, viņš

pieveica Oinomaju zirgu skriešanas sacīkstēs un ieguva tā meitas Hipodamejas roku.

So mītisko sacensību uzskatīja par pirmsākumu olimpisko spēļu ratu vadītāju sacen-

sībām.

PERSEFONE — Zeva un Dēmetras meita, Aīda sieva, mirušo valstības valdniece, arī druvu

auglības dieve.

РГГО (PlTOJA) — senais nosaukums vietai Parnāsa pakājē, kur atradās Delfi. Sis nosau-

kums traģēdijās bieži sastopams Delfu vieta.

PL0TONS — zemes dziju dievs, ko identificē ar mirušo valsts valdnieku Aīdu.

POSEIDONS — Krona un Rejas dēls, Zeva brālis, jūras dievs.

PR1AMS — Lāomedonta dēls, Trojas valdnieks, Hektora, Parīda, Kasandras un daudzu citu

bērnu tēvs. Grieķiem Ieņemot Troju, viņu pie Zeva altāra nogalināja Ahilleja dēls

Neoptolems.

SIMOENTA — upe netālu no Trojas, Skamandras pieteka.

SKAMANDRA — Hellespontā ietekoša upe, pie kuras atradās Troja.

SKITI — kopīgs apzīmējums kareivīgajām ciltīm, kas senatnē dzīvoja pie Melnās jūras,

Donas, Dņepras un Donavas.

TARTARS — bezdibenis, Aīda dziļākā daļa, kurā Zevs notrieca Kronu un titānus.

TĒBAS — 1) Boiotijas galvaspilsēta (Homēra «Septiņvārtu Tēbas»); 2) pilsēta Ēģiptē, Nīlas

augštecē (Homēra «Slmtvārtu Tēbas»),

TEMIDA — titāne, Gajas (Zemes) un Urāna (Debess) meita, taisnības un likumības dieve,

dzemdēja Zevam molras (sk.) un boras (sk.).

TĒSĒJS — Algeja dēls, viens no Atēnu mītiskajiem valdniekiem un Atikas nacionālajiem

varoņiem.

TIESTS sk. ATREJS.

TIRRENIESl — etniski.

TITĀNI — vecākā dievu paaudze, Urāna (Debess) un Gajas (Zemes) bērni; Zevs tos uzva-

rēja un notrieca Tartarā.

TROJA (arī ELIJA) — pilsēta Mazāzijas ziemeļrietumu piekrastē. Homēra «Iliādā» aprakstī-

tais Trojas karš, pēc mūsdienu zinātnes atzinuma, norisinājies ap 1200. g. p. m. ē.

URĀNS (Debess) — grieķu dievu ciltstēvs. Viņa sieva bija Gaja (Zeme), kas dzemdēja titā-

nus un klklopus. Viņa dēls Krons saziņā ar Gāju laupīja tam vīrietību un pārņēma

varu dievu pasaulē.

ZEVS — Krona un Rejas dēls, dievu valdnieks.

ATISKā traģēdija

«Traģēdija, tāpat kā komēdija, pašā sākumā ir radusies no improvizācijas. Triiģē

dijas sākumi meklējami pie ditirambu koru sācējiem… . Pēc dažādām pārmalumu

traģēdija sasniedza tai atbilstošo formu. Kas attiecas uz aktieru skaitu, tad Alsiill»

pirmais palielināja to no viena uz diviem, samazināja kora partijas un galveno lomu

piešķīra dialogam. Sofokls jau Ieviesa trīs aktierus…. Kas attiecas uz saturu, tnd

traģēdija no niecīgiem mītiem un jautra izteiksmes veida — tā taču pārmaiņu galiņ

radusies no satiru drāmas — vēlāk sasniedza savu cienīgumu.»

Sīs Aristoteļa sniegtās ziņas «Poētikas» 4. nodaļā ir pamatā jebkuram pētījumam

par sengrieķu traģēdijas izcelsmi. Kombinējot tās ar citām senatnes literārām un

zinātniskām liecībām, traģēdijas rašanās gaitu var iedomāties šādi.

Traģēdija sakņojas ditirambā, īpaši Peloponēsā izplatītās kora lirikas formā, ka»

bija cieši saistīta ar Dionīsa — auglības un vīna dieva kultu. Ditiramba literārās

formas izveidi Hērodota liecība saista ar Ariona (ap 600. g.) — Korintā dzīvojoša Ies

biešu dzejnieka vārdu. So literāro ditirambu varam iedomāties līdzīgu kantātei, kur

kopā ar kori darbojies solists — «ditirambu kora sācējs». Koristi un varbūt arī so-

lists bijuši pārģērbti par satiriem, atdarinot Dionīsa pavadoņus — nebēdnīgos, jautros

un baudkāros dabas dēmonus, ko Peloponēsā iedomājās kā puscllvēkus, pusāžus. No

šā apstākļa izriet dabiskais secinājums par Dionīsam veltītā ditiramba līksmo, droši

vien pat orģiaslisko raksturu, bet koristu satīru Ietērps ļauj mums Izprast traģēdi-

jas — «āžu dziesmas» (no gr. t г a g 6 s — āzis + odS — dziesma) nosaukuma

cilmi. Jau visai seni avoti min «traģiskos» Jeb «āžu» korus vairākās Peloponēsā»

pilsētās — Korintā, Siklonā, Fliūntā.

Kad īsti solista vietā stājies aktieris, kas uzrunājis kori un tam atbildējis (aktieri

grieķu valodā sauc par hypokritds — atbildētājs), bet arī varējis kora dziesmu

laikā aiziet, lai atgrieztos citā maskā un tērpā, tādējādi tēlodams dažādas personas,

nav zināms. Tāpat nav arī zināms, kā noritējusi šī pāreja. Taču, Iedomājoties jauno

laiku oratorijas vai 18. gadsimta operas, kur starp vokālajiem posmiem Iespraustie

rečltatīvi ir uz robežas starp dziedāto un runāto vārdu, šāda pāreja šķiet gluži da-

biska. Jāpiebilst, ka kora dziesmu un runātu vārsmu mija raksturīga arī trēniem, sēru

dziesmām mirušo apraudāšanai un cildināšanai, kurām daži pētnieki piešķir izcilu no

zīmi traģēdijas žanra izveidē un kuru pēdas saskatāmas klasisko traģēdiju komnio»

(sk. 402. lpp.). Katrā gadījumā — kad 534. gadā Atēnās notika pirmā traģēdiju Izrāde,

šis solis jau bija veikts — korim pretī nostājās aktieris, jādomā, pats autors — Te»-

pīds, kura dzimtene bija Ikarija Atikā.

Sākot ar šo gadu, traģēdiju izrādes notika ik gadu Atēnu tirāna Pelslstrata Ievies-

tajos Lielo Dlonīsiju svētkos. Ietilpinādams to norises programmā izrādes, Peisistrals

tiem tiecās piešķirt īpašu spožumu, Jo viņš, tāpat kā arī citi ievērojami Grieķiju»

tirāni, piemēram, Kleistens Siklonā vai Periandrs Korintā, veicināja Dionīsa kultu,

kas bija ļoti populārs tautas masās (vispirms zemniecībā, kurai auglības dievs, dabiski,

bija sevišķi tuvs), uz kurām savā cīņā pret aristokrātiju balstījās tirānijas — 6. giul

simta Grieķijai tik raksturīgās vienvaldības formas pārstāvji. Vēlāk izrādes sāku

rīkot arī citos Dionīsa kultam veltītos svētkos. Tā kā savā attīstībā klasiskā sengrieķu

traģēdija cieši saistīta ar Atēnām, speciālajā literatūrā to parasti dēvē par atlsko.

Atiskās traģēdijas vēsture tikpat kā nepazīst darbus ar laikmetīgu tematiku, ar

autoru izdomātiem nemitoloģiskiem sižetiem. No šīm lugām saglabājusies ilkni

viena — 472. gadā izrādītie Aishlla «Persieši», kurā dzejnieks attēlo iespaidu, ko per-

siešu nometnē atstājusi sakāve Salamīnas Jūras kaujā (480. gadā), vienlaikus cildinā-

dams Atēnu demokrātiju pretstatā Austrumu despotismam. Paņēmienā attēlot grieķu

persiešu karu persiešiem postīgās sekas no ienaidnieka pozīcijām Aishils seko laika-

biedram Frīniham, kas to izmantojis savās «Feniķietēs» (475. gadā).

Ar citu Frīnlha laikmetīgu lugu — ap 490. gadu Izrādīto traģēdiju «Mīlēta»

krišana» saistās interesanta epizode, par kuru mums ziņas atstājis Hērodots. Traģēdija,

kurā Frīnlhs parādījis Milētas — Mazāzijas grieķu plisētas iedzīvotāju ciešanas, per-

siešiem nežēlīgi apspiežot jonlešu sacelšanos pret Persljas kundzību, atēniešu skatītājus

tādā mērā satriekusi un uzbudinājusi,' ka Atēnu valsts varas orgāni dzejnieku ar īpašu

lēmumu sodījuši ar lielu naudas sodu, aizliedzot šo lugu Jebkad vairs izrādīt. Nav

šaubu, ka šādai Atēnu valsts varas rīcībai pamatā bijuši ideoloģiski motīvi. Lugas

sižetā saskatīja pārmetumu atēniešiem, kas saviem tautasbrājiem sacelšanās laikā ne-

bija snieguši nekādu efektīvu palīdzību. Bez tam arī iespējams, ka lugas tendence

nebija pieņemama Atēnu tai laikā vēl visai ietekmīgajām aristokrātiskajām aprindām,

kas simpatizēja persiešiem. Lai būtu kā būdams — šis lr pirmais literatūras vēsturē

zināmais gadījums, kad valsts aizliegusi kādu literāru darbu.

Traģēdijas ar paša autora izdomātiem nemltoloģisklem sižetiem sacerējis arī 5. gad-

simta otrās puses dzejnieks Agatons.

Atskaitot šos, kā arī vēl pāris citu gadījumu (piemēram, Aishlla nesaglabājušās

«Aitnas», Slrakūzu valdnieka Hlerona slavinājumam sacerētu lugu), atiskās traģēdijas

sižeti aizgūti no mitoloģijas, resp. varoņeposa.

Tā kā atiskā traģēdija sakņojas ar Dionīsa kultu saistītajā dltlrambā, varētu sagai-

dīt, ka arī traģēdijās bagātīgi izmantoti tieši mīti par Dlonīsu. Taču tas tā nebūt nav.

No visām mūsu rīcība esošajām traģēdijām ar Dlonīsu saistīts vienīgi Eirlpīda «Bak-

hanšu» sižets, un, spriežot pēc apmēram sešiem simtiem piektā un ceturtā gadsimta

traģēdiju mums zināmajiem nosaukumiem, mīti par Dlonīsu devuši vielu tikai kādām

20 traģēdijām.

Jādomā, ka jau jotl agrā traģēdijas attīstības stadijā, varbūt pat jau tās kora

lirikas pamatstadijā, sižetu loku veidojusi ar Dionīsa mītiem nesaistīta viela, kas

labāk atbilda dzejnieku Izvirzītajai problemātikai un vērta lugu sākotnēji jautro

izteiksmi nopietnu, piešķirdama, runājot Arlstoteja vārdiem, tai cienīgumu.

Tas, ka mums zināmajās agrīnajās traģēdijās vairākkārt izmantoti ar persiešu ka-

riem saistīti sižeti, liecina par to, ka šie kari, kam bija milzīga nozīme grieķu vēsturē,

bijuši, iespējams, galvenais faktors, kas sekmēja «āžu dziesmas» pārvēršanos par no-

pietnu žanru.

Taču kā klasiskās tetraloģljas sastāvdaļa joprojām saglabājās satīru luga, kurai

literāro formu piešķīris dorletis Pratīns, kas dzīvojis ap 6. un S. gadsimta miju, un

kuras tradicionāli obligātais satīru koris joprojām atgādināja traģēdijas dionīsiskās

saknes. Arī satīru lugu viela aizgūta no mitoloģijas, bet mitoloģiskais sižets tajās risi-

nāts komiskā plāksnē un beigas, protams, vienmēr laimīgas. Formas ziņā satiru lugas

līdzinās traģēdijām, apjomā tās īsākas. Izrādīta kā tetraloģljas pēdēja daļa, satīru

luga atbrīvoja skatītāju no lielās emocionālās slodzes, no sasprindzinājuma, kas

neapšaubāmi bija radies, dzīvojot līdzi triju pēc kārtas izrādīto traģēdijas varoņu

likteņiem.

Vienīgā pilnībā saglabājusies satiru luga ir Eirlpīda «Kiklops», kuras Izrādīšanas

laiks nav zināms.

Iepazīstoties ar saglabājušos, kā ari tikai pēc nosaukumiem un fragmentiem zināmo

traģēdiju vielu, redzams, ka dzejnieki aizvien no Jauna pievēršas grieķu tautā popu-

lāro episko sacerējumu sižetiem. Ar Trojas karu saistītie eposi, no kuriem mūsu die-

nas sasniegušas tikai «Illāda» un «Odiseja», bet kuru bija daudz vairāk laikā, kad

radās un attīstījās atiskā traģēdija, — tie vēstīja par dažādiem Trojas kara posmiem,

kā arī varoņu likteņiem pēc tā —, Tēbu mītu cikls, mīti par Hēraklu vai argonautiem

un citi episkajos sacerējumos Izmantotie mītu loki ir tā sižetiska augsne, kurā uzdīga

atiskā traģēdija.

Traģēdijas mitoloģiskais ietērps bija visai piemērota forma to jautājumu risināšanai,

kuri nodarbināja atēniešus visai Grieķijai tik trauksmainajā 5. gadsimtā, skardami

principiālos sabiedriskos vai cilvēku uzvedības konfliktus, piemēram, sadursmi starp

rakstīto un nerakstīto likumu, demokrātisko brīvību un despotismu, matrlarhālo un

patriarhālo principu, cilvēka rīcības subjektīvajiem mērķiem un tās objektīvo Jēgu.

Atēnu demokrātijai bija raksturīgs zināms reliģisks konservatīvisms, un ar to —

vismaz pirms soflstikas un jonlešu filozofijas ietekmes pastiprināšanās — bija saistīta

pieķeršanās senajiem mītiem, kuru saturu un varoņus tauta labi zināja un mīlēja, tā

ka dzejniekam bija iespējams ar to starpniecību savas pārdomas un uzskatus padarīt

saviem tautiešiem pieejamus un saprotamus.

Bulu, protams, nepareizi pieņemt, ka traģēdijas ir vienkārši eposa atsevišķu rpltndii

dramatizējumi un ka dzejnieki izmantojuši episkajā sacerējumā dotos tēlus ai «ala

vlem raksturiem un rīcības motivējumiem, līdzīgi tam, kā mūsu dienās, drauiall>ē|ui

vai ekranizējot klasiskos prozas darbus, parasti cenšas pēc iespējas pilnīgāk aagluhnl

oriģināla skanējumu un tēlu raksturojumu. Traģēdiju autori, pārņemot no ером mita

sižetu un varoņus, izveido pilnīgi jaunus tēlus ar patstāvīgu to rīcības motivējumu,

tādējādi it kā no jauna radot mīta sižetu, pamatojoties uz pašu Izveidotajiem tēliem

un, protams, arī uz pašu izvirzītajām ētiskajām un psiholoģiskajām problēmām.

Cik neatkarīgi dzejnieki jutušies mītu tradicionālo tēlu patstāvīgajā Izveidē, vl»ln

bāk apliecina gadījumi, kas jauj sastatīt traģēdiju personāžus ar to prototipiem cpeaii

vai arī salīdzināt dažādu autoru radītos tā paša varoņa tēlus.

Tā, piemēram, visi trīs atiskās traģēdijas klasiķi mums atstājuši lugas, km»

Orests saskaņā ar mītu nogalina māti, pēc Apollona norādījuma atriebdams tēvu

nāvi. Tās lr Aishlla «Ziedotājas» un Sofokla, kā ari Eirlpīda «Elektra». Līdz ar lo

mums Iespējams novērot, cik atšķirīga lr dzejnieku attieksme pret mātes nogalina

šanu, kas notika pēc Apollona pavēles, un cik dažāda pašu Orestu attieksme prot

to, cik nevienāda viņu reakcija pēc padarītā. Mums, protams, Iespējams ari salldrl

nāt triju dzejnieku radītos Klitalmnestras un Elektras tēlus un konstatēt, cik maz ta«

līdzinās cita citai.

Aishila Orests, kas jau vilcinājies pacelt pret māti roku un to darījis tikai pār

tam, kad prasījis padomu savam draugam Pilādam un saņēmis tā atbildi ar algāill

nājumu par dievu gribu («Kas notiks nākotnē ar pareģojumiem, kas gūti Pīlojāl Kn»

ticēs zvērestiem? Lai naidīgi tev visi, tikai dievi nel», 900,—902. v.), pēc mālēs noga

lināšanas morāli sabrūk. Par spīti kora cildinājumiem un mierinājumiem, par spīli

tam, ka arī pats apkārtējo jaužu un sevis priekšā pamato un attaisno savu soli, II*

Orests saprot, ka tam nekad vairs neatbrīvoties no sirdsapziņas moku sloga:

«Es reizē sevi cildinu un apraudu,

Bet, uzrunājot tērpu — tēva slepkavu,

Kjūst padarīta, sāpju, visas dzimtas žēl,

Jo nicināms tik kauna traips šī uzvara.»

(1014.—1016.v.)

«Kopš dienas šīs

No dzimtās zemes padzīts esmu. trimdinieks.

Vai dzīvs, vai miris — mūžam būšu nicināms.»

(1043.—1045. v.)

Un arī Areopags («Orestljas» pēdējā lugā) viņu pēc būtības neattaisno. Orests, Un*

nēšu balsīm daloties uz pusēm, gan paliek nesodīts, bet īstenība Atēnas Ieceltie tie»

nēši viņu ar vienas balss vairākumu atzīst par vainīgu un viņu glābj tikai Atēiin*

balss. Balsošanas Iznākums neapšaubāmi lr ari dzejnieka nosodījums Apollonnin,

Delfu orākulam.

Ne mazākās šaubas turpretim nemāc Sofokla Orestu ne pirms mātes nogalināšana*,

ne pēc tās. Sofokls pieņem mīta sižeta risināiumu bez jebkādiem Iebildumiem.

Ir pilnīgs pamats Eirlpīda «Elektrā» saskatīt polemiku ar Sofokla tāda paša nosali

kūma traģēdiju. Ari Eirlpīda Orests vilcinās, tāpat kā Aishlla Orests, un, nognlliiā

dams māti, pat aizklāj sev seju. Ari viņš pēc slepkavības Ir dziji satriekts. Elrtpld*

iau pavisam atklāti nosoda Delfu orākulu, kas licis bērniem nogalināt māti, un lo,

ka Apollona rīcība nepareiza, traģēdijas beigās atzīst arī dievības — DlosUdrl.

Kaut arī Klitaimnestra smagi noziegusies pret savu vīru, savu ģimeni un dieviem,

nevaram viņu neapbrīnot Aishlla radītajā tēlā. Sl dēmoniskā sieviete, kurai dzc|ntek«

ar kora vadītāja vārdiem piedēvē vīrieša prātu, lr līdz galam konsekventa. Viņa'

rīcību nosaka gan vēlēšanās atriebt Iflgenijas nāvi un atmaksāt Agamemnonam nil

par viņa neuzticību (pat pārnākot mājās pēc desmit kara gadiem, viņš neatrod Kll

taimnestral nevienu laipnu vārdu, toties lūdz sievu būt laipna) pret Kasandru, Ag»

memnona dižciltīgo gūstekni un mītāko, kas viņam lr «zieds starp kara trofejām*),

gan kaisle pret Aiglstu. Klitaimnestra Agamemnonu nogalina pat) savām rokām,

kamēr eposā asinsdarba tiešais izpildītājs ir Algists. Si sieviete apveltīta ar milzīgu gri-

bas spēku. Viņa sev pakļāvusi ne vien mi|āko, bet savu gribu uzspiež arī vīram,

dižajam Trojas kara varonim, kuram viņa, tam pārrodoties dzimtenē, liek staigāt pa

dārgajām purpura drānām, kaut gan Agamemnons, nevēlēdamies izaicināt dievus —

tāds gods, kā viņš pats apzinās, pienākas vienīgi tiem — un vairīdamies no cilvēku

skaudības, to darīt negrib. Klitaimnestra gan paskaidro sava nozieguma motīvus, bet

nedomā taisnoties, pat lepojas ar paveikto un tikko noslepkavotā vīra asinis, kas vēl

liesmo viņas pierē, uzskata par goda zīmi.

Nekā impozanta nav Soiokla Klitaimnestrai. Tā ir sīkumaina un ķildīga sieviete,

bezgala Jauna pret meitu, un arī savu prieku par dēla šķietamo nāvi viņa izrāda pa-

visam klaji. Uz šāda Klitalmnestras tēla fona un atceroties apvainojumus un pazemo-

jumus, kas Elektral gadiem ilgi jāpacicš no mātes un tās mīļākā, kļūst saprotams

Elektras nesamierināmais, skarbais raksturs, un mūs nepārsteidz, ka viņa pati savām

rokām taisās nogalināt Aigistu. Mēs arī nebrīnāmies, ka viņa brālim, kas nogalina

šādu māti, spēj uzsaukt: «Ja vari, otrreiz dur!» (1415. v.).

Pavisam citāda lr Eirlpīda Klitaimnestra, kurai dzejnieks nav piešķīris krasi nega-

tīvas īpašības. Viņa ir gluži labsirdīga un spējīga just sirdsapziņas pārmetumus, un

viņai nebūt netrūkst arī mātes jūtu. Tāpēc jo nepievilcīgāka šķiet histēriskā, ļaunā

Elektra, kas, izmantodama Klitalmnestras mātes Jūtas, viņu ar izdomātu ieganstu, ka

dzemdējusi bērnu, aicina pie sevis un tā ievilina slazdā, kur māti gaida nāve no

Oresta rokas, un kas spējīga ņirgāties par Aiglsta līķi.

Līdzās šādai brīvībai tēlu izveidē dzejnieku rīcība bija arī citas iespējas mīta

sižetu patstāvīgam risinājumam. Viņš ne vien varēja Izšķirties par vienu no vairā-

kiem viņa izmantotā mīta variantiem, bet arī radīt savu variantu, ciktāl tas nebija

pretruna ar mīta pamatsižetu.

Visai spilgts piemērs tam tr Eirlpīda «Mēdeja». Saskaņā ar mītu viņas un Jāsona

bērnus nogalinājis korintiešu pūlis, atriebdamies Mēdejal par to, ka viņa aiz greiz-

sirdības nogalinājusi valdnieku un viņa meitu (vēl vēsturiskā laikā Korintā pastāvēja

Mēdejas bērnu kults, ko nodibinājuši korintieši sava nozieguma Izpirkšanai). Par

bērnu slepkavu Mēdeju padarījis pats Elripīds un tādējādi radījis traģēdijas centrālo

konfliktu, ko risina ar apbrīnojamu psiholoģisku meistarību.

Arī citas slavenas traģēdijas — Sofokla «Antigones» galvenais konflikts — An-

tigones un Kreonta un viņa pārstāvēto principu sadursme — lr dzejnieka izdomā-

jums, un visiem laikabiedriem zināmo teiksmu par septiņu varoņu karagājienu pret

Tēbām un abu naidīgo brā]u — Pollneika un Etlokla likteni dzejnieks izmanto

vienīgi kā fonu paša Izvirzītās ētiskās problēmas risinājumam.

Eposa varoņi lr statiski tēli, un arī sengrieķu traģēdijas personāži lielākoties lr

tādi. Taču vairākos gadījumos varoņi parādīti attīstībā (Eirlpīdam). Cik lielā mērā tas

bijis pretrunā ar eposa ietekmē dzimušajiem priekšstatiem par daiļdarba tēliem, varbūt

vislabāk apliecina tas, ka pat tāds radošs gars kā Aristotelis pārmet Eirlpīdam Ifige-

nijas tēla inkonsekvencl, «jo viņa kā pazemīga lūdzēja nemaz nav līdzīga tai, kāda

parādās vēlāk» («Poētikas» 15. nod.), nespēdams saskatīt, cik pārliecinoša ir Ifigenljas

pāraugsme no draiskulīgas meitenes, kura, uzzinājusi, ka tēvs viņu nolēmis nāvei, un

uzskatīdama dzīvību par dārgāko, kas cilvēkam dots, tam žēli lūdzas viņai to neat-

ņemt, par varoni, kura sevi ziedo labprātīgi — ziedo sevi, ne tik vien gribēdama glābt

dzimteni un nevēlēdamās cēlsirdīgo Ahilleju pakļaut briesmām, bet arī un varbūt vēl

vairāk tāpēc, ka sapratusi, ka viņai vairs glābiņa nav, un tāpēc uzskata par labāku

ziedoties nekā tikt varmācīgi ziedotai. Patiešām, Iflgenija vairs nav glābjama. Ir gan

spēki, kas viņu gribētu glābt, bet ir tikpat daudz pretspēku un apstākļu, kas to

ne|auj. Tēvs, kas viņu ataicinājis no mājām, lai pildītu pareģa Kalhanta vēstīto

Artemīdas gribu, nožēlo savu lēmumu un vēlas meitu glābt, bet uzduras Menelāja

pretestībai, bet, kad brālis it kā ar mieru atteikties no savām prasībām, Izrādās, ka

Agamemnons vairs neredz ce|u atpakaļ, baidīdamies no karaspēka dusmām, īpaši no

Odiseja, bet varbūt tomēr galvenokārt karavadoņa godkāres urdīts (šķiet, ka Mene-

lājs, atteikdamies no Ifigenljas ziedošanas, to paredzējis). Cēlsirdīgais Ahillejs par

spīti visam, pat paša karavīru neapmierinātībai, gan gatavs cīnīties par Ifigenlju,

tafu atzīst, ka viņai, atsakoties no šīs palīdzības, taisnība, un galu galā šķiet pat ap-

mierināts. Vispār tas, kas Ahilleja radījis vislielāko sašutumu, ir nevis Agamem-

nona nodomātā Ifigenljas ziedošana — to viņš it labi prot novērtēt kā patriotisku

aktu —, bet gan tas, ka grieķu karaspēka virspavēlnieks izmantojis Ahilleja vārdu

meitas atvilināšanal, pašam par to neko nesacīdams. (Cik reālistiski attēloti šie mīta

cildenie varoņi, kas galu galā ir tikai savu personisko interešu — godkāres, egoisma,

patmīlības — gūstekņi!)

Un tā, lūk, trauslā Iflgenija, kurai domas par nāvi Iedveš neizsakāmas šausmas, sa-

prot, ka no tīkla, kas viņai uzmests, vairs neizrauties, un k)ūst par varoni, atrazdama

sevi pat vēl tik daudz spēka, lai mierinātu māti.

Tāpat senie komentētāji uzskata par tēla inkonsekvences izpausmi Mēdejas asaras

un svārstīšanos, iecerot bērnu nogalināšanu, kaut arī mūsdienu lasītāja uztverē Mē-

dejas svārstīšanās ir lieliski motivēta — viņu taču plosa pretrunas starp mātes mīles-

tību un greizsirdību, alkām atriebt vīram un viņa jaunajai sievai. Par dzejnieka

psiholoģisko meistarību liecina Mēdejas saruna ar Aigeju, epizode, ko dīvainā kārtā

vēl mūsdienās daži literatūras zinātnieki uzskata par pilnīgi lieku vai arī tikai par

darbības palēninātāju, saspringuma kāpinātāju elementu pirms katastrofas, nespēdami

lajā saskatīt vienu no psiholoģiskajiem faktoriem, kas Mēdeja nobriedina domu par

bērnu nogalināšanu. Vecā valdnieka ilgas pēc bērna, bažas nomirt bez pēcnācēja

liek viņai saprast, ka, sagādājot šādu likteni Jāsonam, viņas atriebe būs vispilnīgākā.

Atiskā traģēdija mitoloģiskās vielas ietvaros nereti atspoguļo arī Atēnu politikas

aktuālos jautājumus. Īpaši spilgta šī tendence lr Aishllam un Elripīdam.

Vienā no «Agamemnona» kora partijām koris — Argosas sirmgalvji — atceras

Trojas kara grūtības un grieķu karaspēka ciešanas. Tā kā «Orestijas» izrādīšanas

laikā — 458. gadā — karš ar Persiju vēl turpinājās tālajā Ēģiptē, uz kurieni atēnieši

■105. gadā bija nosūtījuši savu karaspēku, lai atbalstītu ēģiptiešu sacelšanos pret per-

siešiem, un dzimtenē saņēma arvien trauksmainākas ziņas par atēniešu karaspēka ne-

veiksmēm līdz ar kritušo sarakstiem (karagājiens beidzās 454. gadā ar pilnīgu sa-

kāvi), katram atēnietim, kas noskatījās «Orestiju», sirmgalvju stāstījums neizbēgami

asociējās ar šiem notikumiem. Varam iedomāties, cik loti satrieca skatītājus vārsmas:

«Tic, kas karā aizgāja,

Mūždien acu priekšā stāv —

Vīru vietā pārrodas

Tik urnas un pelni.»

(434.—437.v.)

Vairāki ārējās un iekšējās politikas jautājumi skarti «Labvēlīgajās», «Orestljas»

trešajā daļā.

Ar Atēnu tā laika ārpolitikas kursu saistīts tas, ka dzejnieks Agamemnona rezi-

denci pārce] no Mikēnām, kur tā atradās saskaņā ar episko tradīciju, uz Aishlla laikā

demokrātisko Argosu, kas vēsturiskajā laikā bija pastāvīga Spartas ienaidniece. Ap

400. gadu Argosa ar atēniešu palīdzību bija sakāvusi spartiešus un pēc tam sagrāvusi

Mikēnas, Spartas sabiedroto.

Dzejnieks savā lugā pasvītro, ka Atēnu draudzība ar Argosu ir mūžsena — Atēna

|uu palīdzējusi Agamemnonam Izcīnīt uzvaru Trojas karā (455.—458. v.), un tagad

Orests, kas vērsies pēc palīdzības pie Atēnas, solās, šo palīdzību saņēmis, uz visiem

laikiem būt Atēnu draugs un sabiedrotais (754.—774. v.). Dabiski, ka atēnieši šos

Oresta pateicības un draudzības apliecinājumus saistīja ar nesenajiem notikumiem —

argosiešu un atēniešu kopīgajām cīņām pret spartiešiem.

Uz citu interešu sfēru kompleksu Atēnu ārpolitikā norāda dzejnieks vārsmās, kurās

Orests izsaka minējumus par to, kur gan varētu atrasties Atēna, kas tobrīd kavējas

ārpus Atēnām. Viņa, pēc Oresta domām, varētu atrasties vai nu pie Trītonupes, vai

l'legras laukos, kur Atēna pat no Oresta viedokļa tālā mitoloģiskā pagātnē pieda-

lījusies olimpisko dievu cīņā pret gigantiem. Taču izrādās, ka viņa Izdzlrdusl Oresta

palīdzības saucienu, atrazdamās pie Skamandras Troādā, novados, ko viņa (t. 1., atē-

nieši) saņēmusi kā karalaupījuma daļu pēc uzvaras Trojas karā (397.—401. v.).

Visas šis vietas, kas lt kā lr Atēnas pakļautībā, Aishlla laikā bija Atēnu ārpoliti-

kas ekspansionistiskā aspekta uzmanības centrā: Trītonupe (vai Trītonas ezers) atradās

Āfrika, kur cīnījās, kā iepriekš norādīts, atēniešu karaspēks. Flegras laukus klasis-

kajā laikmetā lokalizēja Palienē, Halkldlkes pussalā (Maķedonijā), bet tieši laikā,

kad izrādīja «Orestlju», Iezīmējās arvien spēcīgākas Atēnu ekspansijas tendences ari

zleme)u virzienā. Kas attiecas uz novadiem Troādfi, kurus Atēna esot saņēmusi pēc

Trojas kara, tad tie pēc atbrīvošanās no Persljas virskundzības bijuši objekts nopiet-

nām domstarpībām starp Atēnām un Mitllēnl (Lesbas salā), jo abas valstis pretendēja

uz tiem un savas prasības pamatoja ar norādēm uz Trojas cikla poēmām, mltilēniešl

uz Lesbas salā radušos «Mazo Illādu», atēnieši — uz «īlijas izpostīšanu», uz kuru

balstās «Labvēlīgo» 397.—401. vārsmā dotā atēniešu pretenziju mitoloģiskā argu-

mentācija.

«Labvēlīgajās» savu atainojumu raduši arī daži aktuāli Atēnu iekšpolitikas jautā-

jumi. Viens no tiem saistīts ar traģēdijas pamatkonfllktu, no kura atrisinājuma atka-

rīgs, vai Orests uzskatāms par vainīgu vai ne, — ar strīdu par to, vai Orests, nogali-

nādams māti, Izlējis radniecīgas asinis, kā apgalvo erīnljas, kamēr Apollons to noliedz

ar argumentu, kas mūsdienu cilvēkam var likties visai dīvains:

«Ne māte radītāja tam, kas dēvēts tiek

Par viņas bērnu. Iesētajam dīglim tā

Vien barotāja. Rada tas, kas apaugļo.

Bet viņa, svešam sveša, asnu glabā tik …»

(658,—661. v.)

Sašutumā noraidīdamas šo viedokli, erīnljas savukārt uzsver, ka viņas neesot va-

jājušas Klltaimnestru, kas nogalinājusi savu vīru, tāpēc, ka tā nav vainojama radnie-

cīgu asiņu Izliešanā.

Sājos atšķirīgajos viedokļos atainojas konflikts starp matrlarhālajlem un patriarhā-

lajiem priekšstatiem, kā atzīmējis F. Engelss savā darba «Ģimenes, privātīpašuma un

valsts izcelšanās», atsaukdamies uz J. Bahofena darbu «Mātes tiesības» ’, bet teorija,

ka bērna īstais radītājs lr tēvs, Grieķijā bija visai izplatīta (tās pārstāvis bija arī

filozofs Anaksagors), tā ka disputs starp erīnljām un Apollonu skatītājus pārsteigt

nevarēja. Taču jāpieņem, ka viņi šajā mitoloģiskajā pagātnē notiekošajā diskusijā

saskatīja arī paralēli tam, kas viņu laikā notika Atēnās.

451. gadā, t. i„ septiņus gadus pēc «Orestljas» izrādīšanas, pieņēma Perlkla Iero-

sināto likumu, ar kuru par pilntiesīgiem atzina tikai tos atēniešus, kam abi vecāki

bija Atēnu pilsoņi, jo pie varas esošie demokrāti tiecās ierobežot Atēnu pilsoņu

skaitu un it īpaši vājināt dižciltīgo ģimeņu ietekmi, kurās pastāvēja tendence precēt

ārzemnieces, lai nodibinātu labus sakarus arī ārpus dzimtenes. Jādomā, ka par šo

likumprojektu tautā runāts un debatēts Jau ilgt pirms tā pieņemšanas un ka Aishils,

gan juzdams cieņu un simpātijas pret vecajām ģimenēm, gan aiz humāniem apsvēru-

miem, izteicis savu protestu pret to, likdams savā lugā uzvarēt viedoklim, ka bērna

īstais radītājs lr tēvs. No tā, dabiski, Izrietēja secinājums, ka mātes izcelsmei nav

nekādas nozīmes un ka bērni var būt pilntiesīgi Atēnu pilsoņi, ja viņu tēvs tāds lr.

So problēmu pusgadsimtu vēlāk savā daiļradē skar arī Elripīds. Kad Peloponēsas

karā Atēnu pilsoņu skaits bija stipri sarucis, Perlkla likumu atcēla, bet 403. gadā atkal

atjaunoja. Trijās laikā no 411. līdz 408. gadam izrādītās traģēdijās — «Andromahē»,

«Ionā» un «Orestā» — šo lugu personāži pauž dažādus, droši vien tautā pirms Pe-

rikla likuma atjaunošanas Izplatītus uzskatus šajā jautājumā.

«Labvēlīgajās» nozīmīgu vietu Ieņem Areopaga mītiskā nodibināšana, un daudz

cildinošu vārdu par tā nozīmi saka Areopaga nodibinātāja Atēna.

Areopags, kura locekli bija visi kādreizējie arhontl, deviņas lk gadu no turīgo

pilsoņu vidus vēlējamās augstākās Atēnu amatpersonas, aristokrātijas valdīšanas

laikā bija vadošais valsts orgāns. Pēc tam kad tā tiesības jau bija apcirpušas Solona

1 F. Engelss. Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās, Rīga, 1970, 11.—

12. lpp.

un Klelstena reformas, tam 462. gada ar likumu atņēma visas politiskas tiesības, al

stājot vienīgi tribunālā funkcijas ar kompetenci tiesāt slepkavas. Likuma leroslnain|ii

Eltaltu, vienu no vadošajiem Atēnu valstsvīriem demokrātiem, noslepkavoja uo/lnRiiil

politiski pretinieki.

Apstākļos, kad vēl nebūt nebija aprimušas ap Areopagu sabangotās kaislība», m

nodibināšanas attēlojums piešķīra «Orestljas» pēdējai lugai ipašu politisku skanējumu

Literatūras zinātnieku vidū nav vienprātības par to, vai Aishils ar savu Areopaga ala

vlnājumu Izteicis simpātijas reformētajam, tiesībās ierobežotajam, vai plrmsroloriuas

Areopagam, otrā gadījumā izsakot savu protestu pret reformu, pret Areopaga llesibu

radikālo sašaurinājumu. Plašajā literatūrā par šo Jautājumu, kam ir zināma nozīme

Aishlla politisko uzskatu noskaidrošanai, minēti argumenti par labu gan vienai, gnu

otrai iespējai. Neapstājoties pie tiem un aprobežojoties ar to, ka konstatējam Alshiln

interesi arī par šo Atēnām tik svarīgo politisko jautājumu, atzīmēsim vēl dzejnieka

dziļās bažas, ka varētu sākties pilsoņu karš:

«Brāļu karš, visa ļaunuma sakne,

Mūsu pilsēta mūžam lai neliesmo!

Zeme, reiz dzērusi pilsoņu asinis

Tumšās, lai neprasa,

Atriebes alkstot.

Jaunas un jaunas asiņu straumes!»

(Koris, 976.—983. v.)

Klausoties šajās vārsmās, katrs atēnietis neapšaubāmi atcerējās Efialta noslepku

vošanu.

Šie piemēri uzskatāmi liecina par to, cik liela bijusi dzejnieka Interese ne vien

par tautas un valsts likteņiem vispār, bet arī par attiecīgajā laika sprīdi aktuālajiem

politikas momentiem, un kā sengrieķu traģēdijas radītāji pratuši valsts dzīves svarī-

gos notikumus un politiskās problēmas saistīt ar mitoloģisko vielu.

Traģēdiju triloģija līdz ar satīru lugu bija tradicionāli Izveidojusies tipiskā sen-

grieķu traģēdijas tetraloģljas forma. Taču dažkārt satiru lugu aizstāja ceturtā truģe

dija, kā tas, piemēram, bijis ar Eirlpīda «Alkestīdu». Šai sakarā jāatgādina, ka utis

kajal traģēdijai nebūt nebija nepieciešami jābeldzas «traģiski».

Traģēdiju triloģija savukārt varēja būt divēja veida. Tajā ietilpstošās trīs lugas va-

rēja sižetiski veidot vienību, būdamas it kā milzīga apjoma traģēdijas trīs cēlieni,

bet tā varēja arī būt sižetiski nesaistītu drāmu virknējums. Iespējams, ka sižetiski

nesaistīto lugu triloģiju tomēr vienoja kāda kopīga ideja.

Vienīgā saglabājusies traģēdiju triloģija, turklāt sižetiski saistīta trlloģl|a, Ir

Alshila «Orestijā», dzejnieka daiļrades vainagojums, kas mums uzskatāmi rāda, ka

dzejnieks trīs lugas, piešķirot katrai no tām dramaturģlsku patstāvību un noslēgtību,

saliedējis organiskā vienībā un ka tikai uz tās pamata saprotama k|ūst triloģijas Ide-

jiskā koncepcija.

Mūsu rīcībā ir vēl viena citas sižetiski saistītas triloģijas daļa — Aishlla «Saistītais

Prometejs», kurā centrālā figūra mūsdienu cilvēkam lr viens no pazīstamākajiem un

tuvākajiem sengrieķu traģēdijas tēliem. «Saistītā Prometeja» idejiskā ievirze nerada

nekādas īpašas problēmas, bet izolētā skatījumā nespēj dot skaidrību par triloģiju»

Idejisko koncepciju kopumā. Aplūkojot «Saistīto Prometeju» izolēti, viegli varētu

rasties greiza aina par Alshila pasaules uzskatu. Jautājuma nozīmīgums pelni sīkāku

Izklāstu.

l ielas grūtības «Saistītā Prometeja» Izpratnei rada jautājums par Zeva traktējumu

traģēdijā, jautājums par to, kā Aishils, reliģiozais dzejnieks, kura dzi|o bijību pret

Zevu pauž ne viena vien vārsma, varējis dievu valdnieku parādīt kā (aunu, neizsa-

kāmi nežēlīgu varmāku un cilvēku ienaidnieku.

Filoloģijas zinātne, cenšoties rast atbildi, Izmanto veselu virkni avotu — dažādus

sengrieķu (un ari romiešu) literatūras pieminekļus, tai skaitā ari Alshila triloģijas

rtrās daļas fragmentus (no trešās palikusi tikai viena vārsma).

Mūsdienu lasītājs tātad pazīst tikai triloģijas vienas daļas Prometeju, nelokāmo,

dumpīgo titānu, kas nepiekāpjas viņa ienīstā un nicinātā Zeva priekšā, kaut ari zina,

kas viņu gaida. Mūsdienu lasītājs pazīst vienīgi «Saistītā Prometeja» varoni, kas savā

cīņā par cilvēku laimi, cīņā pret despotismu noraida jebkuru kompromisu, to Prome-

teju, kas vēl pēc gadu tūkstošiem nodarbinājis dzejnieku prātus un iedvesmojis gan

Voltēru, nesamierināmo cīnītāju pret monarhu patvaļu un baznīcas tumsonību, gan

Vētras un dziņu laikmeta Gēti, gan Baironu un Selliju. Bet mūsdienu cilvēks nepa-

zīst Aishlla triloģijas pārējās daļas, nezina, kā tālāk izveidojušās Prometeja un Zeva

attiecības, kas mūsu dienas sasniegušajā traģēdijā iezīmējas ar bezkompromisa sa-

dursmi.

«Saistītajam Prometejam» triloģijā sekoja «Atbrīvotais Prometejs» un «Prometejs

ugunsnesis». No triloģijas otrās lugas atsevišķu fragmentu veidā saglabājušās 35 vār-

smas, kas līdz ar romiešu dramaturga Akcija (2. gs. p. m. ē.) pēc Aishlla veidotās tra-

ģēdijas «Prometejs» fragmentu un dažādu mitoloģijas avotu sniegtajām ziņām ļauj

galvenajās līnijās rekonstruēt «Atbrīvotā Prometeja» sižetu:

Ir pagājis daudz gadsimtu vai pat gadu tūkstošu. Prometejs tagad piekalts pie

Kaukāza kalna virsotnes, kur katru otro dienu atlaižas Zeva ērglis, lai plosītu titāna

aknas, kā to pareģojis Hermejs «Saistītajā Prometejā» (1027. un tālākās v.j, kamēr

ērgli nenogalina Hērakls (to savukārt paredzējis pats Prometejs, 773. un tālākās v.j.

Zevs jau piedevis visiem titāniem un tos atbrīvojis no Tartara, un tagad tie Ierodas

apraudzīt savu nelaimīgo brāli. Kā norisēja Prometeja atbrīvošana, detaļās rekonstruēt

grūti, taču te katrā ziņā sava loma bijusi kentauram Iieironam, kas, būdams nemir-

stīgs, bet ciezdams nepanesamas sāpes no nedziedināmā ievainojuma, ar Zeva ziņu

atteicās no savas nemirstības par labu Prometeja atbrīvošanai. Sal. Hermeja vārdus

«Saistītajā Prometejā»:

«Šīm drausmām mocībām tu galu negaidi,

Pirms kāds no dieviem tavas mokas uzņemsies

Un gribēs nokāpt lejā drūmā Aīdā …»

(1032,—1034. v.)

Prometejs neapšaubāmi atklāja Zevam no mātes Temīdas uzzināto noslēpumu, ko

«Saistītajā Prometeja» Hermejs nav spējis izspiest ne ar kādiem draudiem, proti, ka

Zevam, ja tas tuvošoties nereīdai Tetīdai, draudot bojā eja no viņas dēla, kas saskaņā

ar pareģojumu būšot stiprāks par tēvu (tāpēc arī Zevs Tetīdu izprecināja mirstīgajam

Pēlējam, kam nereīda dzemdēja Ahilieju). Uz to, ka Prometeja atbrīvošana saistīta

ar Zevam tik svarīga noslēpuma izpaušanu, norāda paša Prometeja vārdi:

«Nav mocību, nav līdzekļu, ar kuriem Zevs

Var mani piespiest noslēpumu izpļāpāt,

Pirms nav šīs kauna pilnās važas raisītas.»

(«Saistītais Prometejs», 995.—997. v.)

Par to, ka Prometeja brīvības atgūšana saistīta ar pareģojuma izpaušanu Zevam,

liecina arī Prometeja un Zeva saruna Lukiāna (m. ē. 2. gs.) «Dievu dialogos»:

P. Atbrīvo mani, Zevl Esmu jau tik daudz izcietis. … Savu brī-

vību neprasu par velti. Es tev, Zev, atklāšu kaut ko ļoti svarīgu.

Z. Pasaki vispirms, ko gan tu man atklāsi, kas būtu tāda atalgo-

juma vērts!

P. Ja es tev sacīšu, uz kurieni tagad taisies doties, vai tad tu man

ticēsi, ko vēl tev pareģošu?

Z. Nu protams.

P. Tu steidzies pie Tetīdas, lai ar viņu mīlinātos.

Z. PatiešāmI Bet kas tālāk? Tu, šķiet, runā patiesību.

P. Neplnies, Zev, ar šo nereīdu! Ja viņa no tevis paliks grūta,

viņas atvase ar tevi darīs tāpat kā tu .. .* 1

1 Domāts: «kā tu darīji savam tēvam Kronām».

Z. Tas nozīmē, ka viņš man atņems varu.

P. Kaut ts nekad nenotiktu, Zevl Taču tev tas draud, ja tu ar viņu

saistīsies.

Z. Tad lai nu ta Tetīda dzīvo veselai Bet tevi lai Hēfaists par to

atbrīvo!

(Atcerēsimies K. Marksa izteikumu: «Grieķijas dieviem, kas Jau reiz traģiski bija

līdz navel ievainoti Aishlla «Saistītajā Prometejā», bija vēlreiz komiski jāmlrst Lu-

kiāna «Sarunās»» 1 !)

Par triloģijas pēdējo daju varam vienīgi spriest pēc minējumiem, ko pieļauj tas

nosaukums komblnējumā ar faktu, ka Atēnās Prometeju uzskatīja par atēniešu sla-

veno podnieku patronu un ka ik gadu Prometejam par godu rīkoja lapu skrējienu.

Šie momenti pieļauj iespēju, ka «Prometejs ugunsnesis» bijis veltīts Prometeja kulta

nodibināšanai Atēnās, analogi tam, kā «Orestljas» pēdējā daļa veltīta Labvēlīgo kulta

nodibināšanai.

Protams, Zevs katram grieķim, kam viņš Aishlla triloģijas pirmās daļas Prometeja

skatījumā parādās kā cilvēku ienaidnieks un kam bija arī zināms Hēsloda (7. gs.

p. m. ē.j eposā «Darbi un dienas» atstāstītais mīts par Prometeju, kur tāpat raksturota

Zeva nelabvēlīgā attieksme pret cilvēkiem (viņš tiem nenovēl uguni, uzsūta Pandoru,

kas tiem nes nebeidzamas likstas), bija dievu valdnieks, augstākas taisnības Iemieso-

jums, pret kuru viņš juta visdziļāko bijību. Tāpēc viņš nevarēja just neierobežotas

simpātijas pret Prometeju. Viņš tajā gan redzēja cilvēces draugu, apbrīnoja viņa gri-

bas spēku un nelokāmību, bet reizē ar to nevarēja nenosodīt titāna zaimus, nevarēja

nesaskatīt tajos mēra trūkumu, kas seno grieķu uztverē bija viens no cilvēka gal-

venajiem netikumiem. Tiesa, mēra trūkumu viņš varēja arī pārmest «Saistītajā Pro-

meteja» raksturotajam Zevam, īpaši nežēlīgo titānā sodīšanu, bet to, tapat ka dievu

valdnieka nedraudzīgo attieksmi pret cilvēkiem, viņš uzskatīja par jaunas dievu pa-

audzes valdnieka «jaunības kļūdu», ko Zevs jau sen pārvarējis.

«Saistīta Prometeja» uztvere mūsdienu lasītājam, dabiski, pavisam citāda nekā

skatītājam Dionīsa teātrī senajās Atēnas. Mūsdienu lasītājs Zevu redz vienīgi Pro-

meteja skatījumā, redz tajā vienīgi cietsirdīgo despotu, kas nežēlīgi soda dumpīgo

titānu, cilvēces labdari, ko uz mūžu mūžiem, dievu un cilvēku pamestu, ieskau|

klintis. Senais atēnietis redzēja tālāk, zināja vairāk. Arī vēl nenoskatījies triloģijas

pārējās lugas, viņš jau zināja, ka Zevs, kas apžēlojis visus pārējos titānus, ka pē-

dējo apžēlos arī Prometeju un tam piešķirs godpilnu vietu pašās Atēnās, ziedokli, ko

katrs atēnietis diendienā varēja redzēt dzimtajā pilsēta. Viņš zināja, ka piekāpsies ari

Prometejs, atklādams Zevam viņam tik svarīgo noslēpumu un līdz ar to dievu vald-

nieku glābdams no briesmām, kas viņam draudētu no Tetīdas dēla.

Taču diez vai skatītāju būtu varējis apmierināt Zeva vienkāršs žēlsirdības akts. Sā-

kumā tik cietsirdīgi sodītā Prometeja apžēlošana vien nesniegtu morālo gandarījumu,

ko tas gaidīja no cilvēku labdara, vecās dievu paaudzes pārstāvja un Jauna dievu

valdnieka Izlīguma, it īpaši tāpēc, ka šādam izlīgumam gandrīz vai piemīt darījumu

raksturs. Nevar būt nekādu šaubu par to, ka šāda veida izlīgums neatbilstu ari

dzejnieka ētiskajām un reliģiskajām koncepcijām.

Ziņas par to, kāds varējis būt Prometeja un Zeva izlīguma ētiskais pamats, sniedz

Platona dialogs «Protagors». Tā saturu veido Sokrātā un izcila soflsta Protagora dis-

puts, kurā Protagors pievēršas mītam par Prometeju.

Prometejs gan uzdāvājis cilvēkiem uguni, ka arī «Hēfalsta un Atēnas prasmes»,

t. i., devis tiem dzīves nodrošināšanai nepieciešamos materiālos labumus, bet nav spē-

jis tiem dot pilsoņu tikumus, valstisko gudrību, kuru dāvāt spēja vienīgi Zevs. Un,

tā kā, šiem tikumiem trūkstot, cilvēki bija darījuši cits citam pāri un viņiem drau-

dējusi iznīkšana, Zevs sūtījis viņiem Bijību un Taisnību, kas cilvēkiem devušas

iespēju savā dzīvē ieviest kārtību. 1

1 Karl Marx, Friedrich Engels, Werke, Band I, Dietz-Verlag, Berlin,

1957, 382. 1pp.

Tādējādi Prometeja mīta tālākajā attīstība Hēsloda cilvēkiem nedraudzīgais Zevs

bija pārvērties par cilvēku labdari, turklāt tādu, kas tiem dāvājis augstākos tikumus,

un tāda varētu būt bijusi Zeva un Prometeja izlīguma idejiski ētiskā bāze.

Līdz ar to redzams, ka, analizējot «Saistītā Prometeja» konflikta tālākā risinājuma

visai ticamo perspektīvu, nav ne mazākās nepieciešamības saskatīt pretrunu starp

Alshila reliģisko un ētisko uzskatu sistēmu, kas pamatā visai viņa daiļradei, un viņa

attieksmi pret Zevu triloģijas pirmajā da|ā, pretrunu, kas dažus pētniekus pat nove-

dusi pie hipotēzes, ka «Saistītais Prometejs» neesot Aishlla, bet kāda cita, nezināma

autora darbs.

Visai ticams, ka Prometejs ir kāda pirmsgrleķu uguns dievība un ka viņa konflikts

ar Zevu, tāpat kā vispār mīts par vecās dievu cilts, titānu cīņu pret jauno dievu pa-

audzi, atspoguļo pirmsgrleķu iedzīvotāju cīņas ar grieķu ienācējiem. Ienācēju dievī-

bas, dabiski, Izspiedušas pakļauto pirmiedzīvotāju dievus, un tā arī Zevs, kas kā

zibens dievs pārzināja arī uguni, izspiedis Prometeju, kura kādreizējo nozīmi klasis-

kajā laikmetā atgādināja vairs tikai vietējais kults Atēnās.

Atiskajai traģēdijai raksturīga visai stabila struktūras shēma.

Traģēdijas ekspozīciju sniedz prologs monologa vai dialoga veidā. Seko par-

od s, kora uznākšana. Mūsdienu cēlieniem aptuveni atbilst darbības pamatposmi,

e p e I s о d I j i, visbiežāk četri. Sis termins burtiski nozīmē «klāt pienākšana», un

vēl Aishlla lugās vērojamā aina rāda, ka katrā epelsodijā patiešām uznāk jauns per-

sonāžs. Epeisodijos sastopami ne vien aktieru dialogi un monologi, bet arī aktieru

dialogi ar kora vadītāju.

īpatnējs traģēdijas dialoga izveides paņēmiens ir t. s. stihomītija («deklamēšana pa

vārsmai»), kur katrs dialoga partneris runā pārmaiņus vienu vārsmu (dažkārt arī

divas vai pusvārsmas) un kas īpaši sastopama «agonā», galveno varoņu vārdu kaujā.

Stihomītija piešķir dialogam īpašu spraigumu un ritmu, rada īstas divcīņas Iespaidu,

kur katra replika lr it kā zobena cirtiens.

Ļoti raksturīga epelsodiju sastāvdaļa lr komms (gr. kommos — burtiski «dauzīšana»,

t. i., krūts dauzīšana ar dūrēm, apraudot mirušo), plaša liriska partija, kurā piedalās

gan koris, gan aktieri, ar raudu dziesmas raksturu.

Epeisodijos sastopamas arī monodijas, aktieru solo dziesmas, un dueti.

Epeisodljus, kuriem beidzoties aktieri parasti atstāj skatuvi, citu no cita atdala

kora dziesma, s t a s 1 m s (burt. «stāvus dziedama dziesma» — atšķirībā no paroda

partijas, ko koris dzied kustībā, uznākot). Dažkārt kora dziesmas kuplināja deju

elementi.

Traģēdijas pēdējais posms ir e к s о d s («aiziešana»). Tam beidzoties, koris līdz

ar aktieriem atstāj skatuvi.

Kaut gan Aristotelis vēstī, ka «Aishils samazinājis kora partijas un galveno lomu

piešķīris dialogam», tomēr jāatzīmē, ka kora loma Alshila traģēdijās vēl |otl liela.

Koris tam nereti pat ir kolektīvais varonis. Piemēram, «Lūdzējās», vecākajā no Alshila

lugām, kas saglabājušās, danaīdu koris ir galvenais varonis, un arī «Labvēlīgajās»,

«Orestljas» pēdējā lugā — bet «Orestijā» lr pēdējais Alshila darbs — erīniju koris

īstenībā Ir viena no galvenajām darbības personām. Nevienā Sofokla vai Eirlpīda tra-

ģēdijā korim nav tik svarīgas sižetiskas funkcijas kā šajos Alshila darbos.

Kora dalībnieki nemēdz būt individualizēti. Tikai retos gadījumos tā atsevišķiem

locekļiem piešķirtas individuālas replikas, piemēram, Alshila «Labvēlīgajās», kur

Apollona iemidzinātās erīnijas mostoties pusmiegā runā katra pa sevi, vai «Agamem-

nonā», kur koristi — sirmgalvji, Argosas padomes locekli — katrs atsevišķi pēc vald-

nieka nogalināšanas iesaka, kas tālāk darāms, un pat izveidojas diskusija viņu starpā.

Arī kora vadītājs nav Individualizēts. Kaut gan tā loma dialogos nereti lr visai Ievē-

rojama, viņš tomēr aizvien pauž tikai kora kolektīva nostāju.

Kori veido homogēna grupa, piemēram, sirmgalvji padomnieki («Agamemnons»,

«Antigone», «Valdnieks Oidips»), verdzenes («Ziedotājas», «Elektra») vai brīvu sie-

viešu grupa («Mēdeja», «Iflgenija Aulīdā»), mitoloģisku būtņu kopas (erīnijas «Lab-

vēlīgajās», okeanīdas «Saistītajā Prometejā»).

Koris komentē darbību, izsaka savas pārdomas, kas dažkārt pauž autora viedokli,

dod lugas varoņiem padomus u. tmt. Savās simpātijās tas parasti pieslienas kāduiu no

traģēdijas varoņiem.

Tādējādi redzam, ka atiskā klasiskā traģēdija bijusi veidojums, kas levēro|nml

atšķiras no lugām jaunlaiku izpratnē. Tā bijusi kaut каз līdzīgs drāmas un opetn»

sintēzei, kurā netrūka arī oratorlālu elementu (kommi) un deju. Tā kā mūzika nav

saglabājusies, mūsdienu cilvēks sengrieķu traģēdijas uztver vairs vienīgi kā tīri llli<

rāru darbu un tās kādreizējo skatuvisko iedarbību var tikai iedomāties iztēlē.

Sai sakarā varētu atzīmēt, ka vācu komponists F. Mendelsons, cenzdamies kaut vai

daļēji reproducēt sengrieķu traģēdijas kādreizējo domājamo kopiespaidu, Kur«k»ll|l»

mūziku kora partijām Sofokla «Antigonei» un «Oldipam Kolonā».

Aktieru runātajās vārsmās dominē ļambu trimetrs, kas sastāv no trim vienībām

ar diviem jamblem katrā (w — w — | w — | — ку —), joniešu jamhu d/.o|

nieku iemīļotais pantmērs, kas optimāli piemērots dabiskās runas atveidošanai un ko

Solons (ap 640.—560. g.), izcilais atēniešu valstsvīrs un dzejnieks, bija pārstādi |l«

Atikas augsnē, un tikai retumis parādās senajās satiru drāmās Izmantotais kntolek

tiskais trohaju tetrametrs, kas sastāv^no četrām trohajiskām pēdām (pēdējā nepilna) ai

cezūru pēc otrās pēdas (— w ļ — w w || — v_/ — 'u | — —). Sal. Arlslo

tēja «Poētikas» 4. nodaļā: «Traģēdiju rakstnieki sākumā lietoja tetrametru, jo toreiz

lugai vēl bija satīru drāmas raksturs un tai bija vairāk dejas elementu.» Trohn|u

tetrametru traģēdiju autori dažkārt izmanto dzīvas, satrauktas runas Ietērpam, pie

mēram, Aishils «Agamemnona» eksodā, Klitalmnestras un Aiglsta sadursmē ar kori

sašutušajiem sirmgalvjiem — vai Eiripīds «Iflgenljā Aulīdā» Agamemnona un Me

nelāja ķildā.

Sengrieķu jambu trimetrs, kā arī trohaju tetrametrs labi pakļaujas atveidošanai

latviešu valodā, kaut gan abu valodu versiflkācljas sistēmas principiāli atšķirīga»

Sengrieķu versiflkācljas pamatā ir garo un īso zilbju mija, bet mūsdienu valodās In

pamatojas uz uzsvērtu un neuzsvērtu zilbju miju.

Piemērs latviskajam jambu trimetram:

Kā pienākas, šo vīru sveiciet priecīgi,

Kas nopostīja Iliju līdz pamatiem.

(«Agamemnons», 524.—525. v.)

Piemērs trohaju tetrametram:

Nevajag, mans vlsumī|ais, vairot ļaunos darbus vēli

Sāpēm pārāk bagātīga raža, ko jau ievācām.

(«Agamemnons», 1654.—1655. v.)

Liela dažādība vērojama kora partiju pantmēros, kuru ciltsmāte lr peloponēNlošu

kora lirika. Traģēdijā tās pantmēri gan parādās pārveidotās, brīvākās formās.

Kora partiju uzbūve ir strofiska, t. i., katrai strofai atbilst tādas pašas struktūrai»

antistrofa. Tā var sekot tieši aiz atbilstošas strofas, piemēram, pēc shēmas a: a,, b : !>,,

c: C|, bet var arī atrasties aiz citām, atšķirīgas struktūras strofām, piemēram, per

shēmas a, b, c : ai, b!t C|. Dažkārt aiz strofas un antistrofas seko epoda, citas struktu

ras strofa, kurai nav antistrofas. Šādā gadījumā izveidojas no trim vienībām sastāvošs

komplekss a : at , b.

Sarežģītākie kora partiju pantmēri versiflkācljas sistēmu principiālās atšķirība»

dē| mūsdienu valodās atdarināmi tikai ļoti nepilnīgi, jo, aizstājot oriģināla garās ziltie»

ar uzsvērtām, vārsmas ritms parasti vairs nav uztverams. Tāpēc mūsdienu tulkotāji

kora partijās lielākoties izmanto brīvus ritmus.

Jambu trimetra un kora partiju pantmēru cilmi atiskajās traģēdijās apliecina to trn

dlcionālā dialektālā nokrāsa, proti, jambu trimetrā sarakstītajās vārsmās sastopami |n

niskā dialekta elementi, bet kora partijās — doriskās formas, sevišķi posmos ar īpaši

dzejisku vai patētisku skanējumu. Atzīmējams, ka dažkārt atdzejotāji kora partl|A»

lieto atskaņas. Tā, piemēram, rīkojies F. Sillers, atdzejojot «Ifigenlju Aulīdā», un

L. Aņņenskls savos Eirlpīda traģēdiju atdzejojumos krievu valodā.

Nekad un nekur cilvēces vēsturē teātrim vairs nav bijis tik lielas sabiedriskās nozī-

mes kā senajās Atēnās. Visas teātra Izrādes — gan traģēdiju, gan komēdiju — bija

saistītas ar D'onīsam veltītiem svētkiem. Traģēdiju Izrādes sākotnēji notika tikai Lie-

lajos Dionlsljos, ko sauca arī par Pilsētas Dlonīsljlem (atšķirībā no necilajiem Lauku

Dlonīsljlem), un tikai kopš 433. gada arī Lēnajos.

Lielie Dlonīsiji bija pavasara svētki, kas notika elafēbollona mēnesī (martā — aprīlī).

Tajos lk gadus Ieradās Atēnu sabiedroto delegācijas, lai Iemaksātu savu Ieguldījumu

Jūras savienības kasē. Tāpēc šiem svētkiem, kas ilga sešas dienas, bija īpaši reprezen-

tatīvs raksturs.

Lielo Dionīslju vainagojums — pēc reliģiskajām ceremonijām un ditirambu koru

sacensības — bija traģēdiju Izrādes, kam bija veltītas pēdējās trīs svētku dienas, kas,

tāpat kā ditirambu koru priekšnesumi, noritēja sacensības veidā.

Sal sacensībā pēc Iepriekšējas atlases, ko veica arhontu kolēģijas priekšsēdētājs,

piedalījās trīs dzejnieki, katrs ar savām četrām lugām (tetraloģiju Izrādīja vienā dienā,

tā ka šāda Izrāde Ilga 11—12 stundas). Arhonts katram autoram lozējot piešķīra viņa

horēgu, «kora vadītāju» (ko nedrīkst sajaukt ar kora vadītāju lugās — koristu, kas

dialoga partijās runāja kora vārdā), turīgu pilsoni, kas īlnansēja kora sagatavošanu

Izrādei: koristiem, kas, starp citu, nebija proieslonā)l, maksāja honorāru, gādāja par

tērpiem un telpām mēģinājumiem utt. Par to viņa vārds līdzās autoram tika atzīmēts

valsts arhīvā nodotajos sacensības Iznākuma protokolos, t. s. dldaskalljās. Dažām tra-

ģēdijām šie protokoli saglabājušies. Piemēram sniegsim Alshila «Orestljas» didaskallju:

«Luga Izrādīta arhonta Ftlokla amata perioda astoņdesmitās olimpiādes otrajā gadā.

Pirmais bija Aishils ar «Agamemnonu», «Ziedotājām», «Labvēlīgajām» un satīru lugu

«Protejs». Horēgs bija Ksenokls no Afidnas dēma.»

Dzejnieki sacensībā drīkstēja piedalīties vienīgi ar Jaunām, vēl nekad neizrādītām

lugām. Līdz ar to traģēdijas bija paredzētas tikai vienreizējai izrādīšanai. Taču jau drīz

pēc Alshila nāves atsevišķas viņa traģēdijas pēc īpaša lēmuma Izrādīja atkārtoti, un

atkārtotas Izrādes vēlāk piedzīvoja arī pārējo lielo dzejnieku labākās lugas, taču vienīgi

ārpus konkurences. Tā kā, Iestudējot lugas atkārtotai Izrādīšanai, aktieri dažkārt pat-

varīgi grozīja tekstu, ar likumu noteica, ka valsts arhīvā jāglabājas rūpīgi pārbaudītiem

Alshila, Sofokla, Eirlpīda darbu eksemplāriem, pie kuru teksta aktieriem bija stingri

jāturas.

Kori traģēdiju izrāžu agrīnajā periodā apmācīja un vispār savas lugas iestudēja pats

autors, bet vēlāk šīs funkcijas pārņēma speciālisti. Sākumā dzejnieks, tāpat kā to

vēlāk darīja Šekspīrs un Moljērs, Izrādē nereti piedalījās arī kā aktieris. Tā, piemēram,

zināms, ka daudzus gadus savu lugu galvenās lomas tēlojis Aishils, jaunībā — ari So-

fokls, taču jau ap 5. gadsimta vidu aktieri lr profesionāļi, jo, koru lomai mazinoties,

no viņu, bet vispirms no galveno lomu tēlotāja — protagonlsta meistarības lielā

mērā bija atkarīgi lugu panākumi. Tāpēc arī protagonistus, kas savā starpa izcīnīja

balvas par labāko tēlojumu, piešķīra dzejniekiem, sacensības dalībniekiem, lozējot.

Aktieri tēloja maskās, ko viņi, jādomā, atbilstoši varoņa noskaņojumam lugā vai-

rākkārt mainīja. Tā kā tēlojums maskā, kas ir kādreizējā rituāla relikts, no aktiera

paņēmienu arsenāla pilnīgi izslēdza mīmiku, jo lielāku nozīmi Ieguva Izteiksmīgas

kustības, žesti. Sieviešu lomas tēloja vīrieši.

Dzejnieku, kā arī protagonlstu sacensības uzvarētājus noteica žūrija, kuras locek-

ļus izraudzīja lozējot pēc Iepriekš sastādīta saraksta.

Vīsi trīs sengrieķu traģēdijas klasiķi — Aishils, Sofokls un Elripīds — dzīvojuši

piektajā gadsimtā pirms mūsu ēras. Šo gadsimtu apmirdz gan Maratonas un Salamīnas

kaujas slava (490., resp. 480. g.), gan Atēnu demokrātijas krāšņākā uzplaukuma, t. s.

Perlkla laikmeta (piecdesmitie — trīsdesmitie gadi) spožums, bet arī apēno Atēnām

traģiski neveiksmīgais Peloponēsas karš (431.—404. g.), kas atsedza vergturu demo-

krātijas dziļās iekšējās pretrunas un iezīmēja poles sistēmas krīzi.

Aishils (525.—456. g.), «traģēdijas tēvs», kā viņu nosaucis F. Engelss, ar sava

mūža trešo daļu vēl pieder 6. gadsimtam un bijis gan aculiecinieks demokrātijas uz-

varai Atēnās, gan piedalījies kaujās pret persiešiem. Kad Aishils piedzima, traģēdijas

Izrādes Atēnās fau bija kļuvušas par tradiclju, taču klasiskās atlskās traģēdijas nodi-

binātājs lr viņš.

Aishils ieviesa otro aktieri un ar to radīja pamatus dialogam, bet savas dal|rudes

beigu posmā ari pārņēma jaunākā laikabiedra Sofokla jauninājumu — trešo aktieri.

Padarīdams par traģēdijas galveno elementu darbību, viņš, paplašinādams dialogu,

samazinājis kora partijas, taču tam joprojām, kā Iepriekš parādīts, atstājis plušu

vietu ar visai daudzveidīgām funkcijām. Aishils izveidojis sižetiski saistīto triloģiju.

Aishilam bagātīgi piemita tas, ko mūsdienās sauc par skatuves nervu. Viņa dramu-

turģlsko paņēmienu arsenāla lr gan dzīvi masu skati, gan «mēmās skumjas» — va-

roņa ilgā, Izteiksmīgā klusēšana (Kasandra «Agamemnona»), Viņš lr traģēdijas valo-

das radītājs. Tās stilistiskais un emocionālais diapazons ārkārtīgi plašs, sniedzoties no

mazo cilvēku reālistiskā Izteiksmes veida (aukle «Ziedotājās», sargs «Agamemnonā»)

līdz grandioziem teikumu un vārdu veidojumiem.

Aishils sarakstījis ap 90 lugu, no kurām līdz mūsu dienām saglabājušās septiņas līdz

ar lielu skaitu fragmentu, to vidū visai prāvs satiru lugas «Zvejnieki» fragments.

Viņš traģiķu sacensībās Izcīnījis trīspadsmit uzvaru — pirmoreiz 584. gadā, pēdējo —

458. gadā ar «Orestlju».

Aishils lr reliģiozs, dzi|l tic pasaules kārtības taisnīgumam, kura Iemiesojums Ir

Zeva meita Dike (Taisnība), taču nepieņem bez Iebildumiem jebkuru mīta vēstīto

dievu gribas Izpausmi (piemēram, Apollona prasīto mātes nogalināšanu). Ticēdams

dievu lomai cilvēka likteņos, viņš tomēr to nepadara par pasīvu cietēju, bet gan

Izvirza par vienu no savas daiļrades galvenajiem motīviem cilvēka atbildību par

paša Izvēlēto rīcību.

Kad Aishils 456. gadā Sicīlija nomira, uz kurieni viņš pēc Slrakūzu valdnieka

Hlerona Ielūguma jau bija otrreiz devies savas lugas Iestudēt, atēnieši pieņēma divus

lēmumus, kas atspogujo dziļo cieņu, ko dzimtene juta pret dzejnieku. Pretēji līdzši-

nējai tradīcijai atļāva Aishlla darbu atkārtotu Izrādīšanu, un viņa pēdējo atdusas vietu

pasludināja par heroja kapu, uz kuru devās svētceļojumā traģiskās mūzas draugi.

S о f о к I s (ap 496.—406. g.) ir tipisks Perlkla laika mākslas Ideālu paudējs. Viņa

tēlos, kuros lr Sofokla galvenā nozīme pasaules literatūrā, vērojama, tāpat kā tālalka

tēlotājā mākslā, monumentalltāte un cildena vienkāršība, bet reizē ar to bagāta Iekšēja

pasaule. Daudzpusīgi zīmētie raksturi lr viengabalaini un harmoniski, un savas rīcības

Izvēlē Sofokla varoņi nemēdz svārstīties. Sofokla tēli ir normatīvi, tāpat kā Perlkla

laika skulptūras ideāltēli. Pašam Sofoklam pieder izteikums, ka viņš parādot ļaudis

tādus, kādiem tiem jābūt, bet Elripīds tādus, kādi tie īstenībā lr (Arlstote)a «Poētika»,

25. nod.).

Tas, ka dzejnieka uzmanības centrā lr cilvēks, kas nekad nav pretstatīts sabiedrībai

un arī nav tverts Izolēti no tās, visā pilnībā atbilst poles Ideoloģijai. Kaut gan Sofokls,

kurš kā tipisks poles pilsonis arī pats rosīgi piedalījies valsts dzīvē, ieņemdams pa

laikam visai atbildīgus posteņus, miris vienā gadā ar Eirlpīdu, viņu atšķirībā no Jau-

nākā laikabiedra soflstikas Ietekme nav skārusi. Viņš pieņem bez iebildumiem poles

reliģiskos un ētiskos pamatus. Dziļi ticēdams dievu taisnīgumam, viņš nepieļauj šau-

bas par to arī tad, kad tie cilvēkiem liek ciest bez pašu vainas (Oldipam) vai pavēl

Izdarīt pretdabisku noziegumu (Orestam).

Sofokls līdz galam pilnveidojis klasiskās traģēdijas formu. Viņa Ieviestais trešais

aktieris piešķīris dialogam bagātākas iespējas, atdzīvinājis darbību. Reizē ar to So-

fokla lugās krasi samazinās kora nozīme, un kora partijām, kurās daudz lirisma, nereti

vairs nav ciešāka sakara ar traģēdijas darbību. Koristu skaitu Sofokls paplašinājis no

12 uz 15.

Sofokls atteicies no sižetiski saistītās triloģijas un sacensībās piedalījies ar patstā-

vīgām traģēdijām. Sī parādība varbūt izskaidrojama ar to, ka viņa uzmanības centrā

Ir Indivīds, kura problēmas risināmas vienas lugas ietvaros, un nevis vairs dzimtas

likteņi vai dievu paaudžu sadursmes, kā tas lr Alshila traģēdijās.

Savā ilgajā mūžā Sofokls sarakstījis pāri par 120 lugām, sacensībās uzvarēdams ve-

selas 24 reizes, pirmoreiz 468. gadā. Mūsu dienas sasniegušas septiņas traģēdijas, kā

arī fragmenti, to vidū arī satiru lugas «Pēdu dzinēji» 400 vārsmu. Viņa pēdējā luga —

«Oidips Kolona» — izradīta jau pēc dzejnieka nāves. Tāpat kā Aishils, ari viņš pa-

sludināts par heroju.

E i r i p ī d u (ap 480.—406. g.) no visiem trim traģēdijas klasiķiem atēnieši luti-

nājuši vismazāk. Viņš sacerējis ap 90 lugu, taču sacensībās guvis tikai piecas uzva-

ras, piekto jau pēc nāves, kad Atēnās uzveda trīs dzejnieka atstātās lugas, kuru skaitā

bija «Iflgenija Aulīdā» un «Bakhantes», ko viņš sacerējis Maķedonijā, uz kurieni bija

pārcēlies pēc valdnieka Arhelāja aicinājuma.

Ar nekjūdīgu mākslinieka intuīciju lielais komediogrāfs Aristofans sapratis, ka ar

Sofokla un Eirlpīda aiziešanu nebūtībā beidzies ari traģēdijas dižums, un tāpēc savā

literatūrkritiskajā komēdijā «Vardes» licis pašam Dionīsam nokāpt Aldā, lai uz Atē-

nām, kur vairs nav liela dzejnieka, atvestu atpaka) Elripīdu. Taču konservatīvais

Aristofans disputā starp Eirlpīdu un Aisbllu liek uzvarēt traģēdijas tēvam, kas pie-

mērotāks kā tautas audzinātājs, un tāpēc Atēnās atgriežas viņš. Eirlpīdam jāpaliek

Aīdā, kur labākā Pazemes traģlķa troni, kas līdz tam piederējis Aishllam, Dionīss

uztic Sofoklam. Komēdijas sižeta risinājums zīmīgi raksturo laikabiedru kritisko

attieksmi pret Eirlpīda mākslu.

Toties jau drīz pēc savas nāves Eiripīds kļūst par grieķu iemīļotāko traģisko dzej-

nieku, kura ietekme sniedzas no nākamajiem antīkās literatūras gadsimtiem līdz

jauno laiku klasiskajai un pat mūsdienu drāmai. Viņa daiļrades pēdējā posma darbi,

kurus iezīmē grieķu dramaturģijai jaunie sarežģītas intrigas un piedzīvojumu elementi,

piemēram, «Ions», «Helena», «Iflgenija tauriešu zemē», devuši spēcīgus impulsus Jau-

najai komēdijai un grieķu romānam.

Par Eirlpīda popularitāti vislabāk liecina tas, ka, pārdzīvojot antīkās pasaules bojā

eju, saglabājušās 17 viņa daiļrades dažādu posmu traģēdijas un satiru luga «Kiklops»

līdz ar daudziem fragmentiem. (Traģēdija «Rēss», kas dažkārt piedēvēta Eirlpīdam,

pēc mūsdienu zinātnes atzinuma, Ir 4. gadsimta nezināma autora darbs.)

Ja Eiripīds senatnē dēvēts par «skatuves filozofu», jāatceras, ka «filozofs» tālafka

Izpratnē nav tas pats, kas mūsdienās. «Filozofs» (gr. phllosophos) nozīmē «gud-

rības mīlētājs». Tas ir cilvēks, kas nenogurstoši meklē patiesību, un tādā izpratnē

Elripīds patiešām saucams par filozofu. Viņam — šeit viņš ir garā rada sofistiem —

nepastāv neviena vispārzināma patiesība, kuru nevajadzētu apšaubīt, nav nevienas

vispāratzītas parādības, ko nevajadzētu pārbaudīt un pakjaut kritiskam vērtējumam, —

vai nu ta būtu mītu ticamība un dievu taisnīgums, vai tāda sabiedriskās iekārtas

neatņemama sastāvdaļa kā verdzība, vai sievietes stāvoklis ģimenē un sabiedrībā,

vai arī laulības iestādījums.

Elripīds nenoliedz dievu esamību, bet vēršas pret dieviem, kuru rīcība morāli no-

sodāma. «Ja Jaunu dara dievības, tie dievi nav,» sacīts kādā fragmentā.

Arī Aishils un Sofokls risinājuši sava laika problēmas mitoloģiskās vielas ietvaros,

taču neskarot tēlu cildenumu. Eiripīds turpretim mitoloģiskajā ietērpā parādījis savus

laikabiedrus, «cilvēkus, kādi tie īstenībā ir» (sk. 405. lpp.), bez jebkādiem izskaistinā-

jumiem (atcerēsimies kaut vai Agamemnona ķildas ar Menelāju un Klltaimnestru —

visikdienišķāko cilvēku derdzīgos ģimenes strīdiņus), un tiem sacījis ne vienu vien

rūgtu un nepatīkamu patiesību.

Elripīds ir dziji humāns dzejnieks. Vairākās traģēdijās — «Ilekabē», «Andromahē»,

«Trojietēs» — viņš satriecoši spilgtās krāsās attēlo kara postu un gūstekņu sūro

likteni, pie kam dzejnieks, runādams par Trojas karu, protams, domā Peloponēsas

karu. Eiripīds ļoti pārliecinoši parāda vergu grūto stāvokli, uzsver viņu tikumisko

līdzvērtību, jūt dziji līdzi apspiestajai sievietei. Varētu sacīt, ka Eiripīds pasaules

literatūrai atklājis sievieti visā tās jūtu pasaules bagātībā. Viņa radītajā sieviešu tēlu

galerijā sastopam Ifigenlju, kas mūsu acu priekšā no «mātes meitas» izaug par va-

roni, un Alkestīdu, kas atdod savu dzīvību, lai glābtu mīļoto cilvēku; vīra nodoto

Mēdeju, kas atriebes alkās nogalina savus bērnus, un kaisles apmāto Faidru, kas,

nesastapdama pretmīlestību, ar ļaunu viltu pazudina mī|oto, un daudz citu psiholo-

ģiski meistarīgi izveidotu sieviešu tēlu.

Grieķu literatūra pirms Eirlpīda vēl nebija pazinusi psiholoģiski tik dzl|u cilvēka,

īpaši sievietes jūtu dzīves analīzi, nebija pazinusi tik spilgtu cilvēka kaislību ataino-

jumu. Traģiskais konflikts nenoris vairs tikai starp varoni un ārpus viņa esošiem

spēkiem, bet url, turklāt pirmām kārtām, cilvēka dvēselē. Lūk, ka rukNluro l'lilplila

traģiskā konflikta bulibu atšķirība no Alshila un Sofokla traģēdl|ām šveiciešu litam

turas zinātnieks Andrē Bonnārs (Andrē Bonnard):

«Aishilam un Sofoklam traģiskais varoni apdraudēja no ārienes. Viņu notriecu

zemē dievi. Bumbas krita no debesīm. Eiripīds, kas mums aizvien un visās lielā»

tuvāks (un kas gan varētu mums būt tuvāks par mūsu pašu sirdi?), traģlskn|um

dod mājvietu mūsu pašu nepazītās sirds dziļumos. Kopš tā laika bumbas vairs nekul

no debesīm vien. Tā ir cilvēka sirds, kas kļuvusi par spridzekli.»

Kora loma Eirlpīda traģēdijās ir nevienmērīga. Reizēm koris ar lugas darbību cieti

saistīts, reizēm šāda sakara gandrīz vairs nav nemaz. Aktieru partijās pastiprinās mu

zikas elementi (monodijas, dueti).

Eiripīda traģēdijām raksturīgs prologs kāda personāža vai ar lugas darbību tikai

netieši saistītas dievības monologa veidā un tāpat no lugas darbības Izolēts epilogs.

Šeit iemīļots Eiripīda (jau reizēm antīkajā literatūras kritikā pelts) paņēmiens lr I. s.

«deus ex maehina» (burt. «dievs no mašīnas», t. 1., dievība, kas ar teātra mašlnērl|a»

palīdzību parādās gaisā, virs aktieriem) — dievības iejaukšanās. Tas nenozīmē, ku

dzejnieks nebūtu pratis citādi atrisināt darbības samezglojumu. Gandrīz vienmēr lus

jau atrisināts tīri «cilvēciskiem» līdzekļiem, un dievs vienīgi vēsti varoņu turpmāko»

likteņus vai nodibina kādu kultu. Dievības parādīšanās traģēdijas beigās vērtē|ain.i

kā mesls senai kulta drāmas tradīcijai un it kā simbolizē atgriešanos no dzejnieku

uzburtās pasaules tradicionālā mīta ietvaros.

Līdzās Homēra poēmām sengrieķu traģēdija ir dižākais literārais mantojums, ko

mums atstājusi senā Grieķija un antīkā pasaule vispār.

Kaut gan antīkās pasaules bojā eju pārdzīvojusi tikai triju klasiķu bagātā darbu

klāsta desmitā daļa, ar to pieticis, lai viņu veikums laikmetu ritumā līdz pat тина

dienām tūkstoškārt atbalsotos ne vien dažādu tautu literatūrā, bet arī tēlotāja тйк»1л

un mūzikā.

Ā. Feldhuns

SATURS

AiSHilS

SAISTĪTAIS PROMETEJS. Tulk. A. Ģiezēns

ORESTijA (triloģija). Tulk. Ā. Feldhūns

AGAMEMNONS

II. ZIEDOTĀJaS

III. LABVĒLĪGāS.

SOFOKLS

ANTIGONE. Tulk. A. Ģiezens

VALDNIEKS OIDIPS. Tulk. H. Novackis

ELEKTRA. Tulk. H. Novackis

EIRIPIDS

MĒDEJA. Tulk. A. Ģlezens

IFIGēNIJA AULIDā. Tulk. H. Novackis (1.—191., 414,—542., 590.—694., 855.-975., 1368,—1401.) un A. Feldhūns

KIKLOPS. Tulk. H. Novackis (85.— 174., 188.—255., 276,—355.) un A. Feldhūns

Paskaidrojumi. A. Feldhūns

īpašvārdu un mitoloģijas terminu vārdnīca. A. Feldhūns

Atiskā traģēdija. A. Feldhūns

ДРЕВНЕГРЕЧЕСКАЯ ТРАГЕДИЯ. Составитель А. Фслдхун

И.тдл тсльсгво «Лисемл» Рига I*17.1. Ми латышском я тыке

Перевод с древнегреческою Аугуста Гнетена,

Хенрика Новацкого, Абрама Фслдхуиа .

Художник Курт Фрндрихсон

SENGRIEĶU TRA(^El>IJAS. Sastādījis Abrams Rafaela <i. Peldlniii*

Redaktori V. Ku mošķa un A. Feldhūns. Mikli, redaktors V. Grants.

Teliņ. redaktore L. Engere. Korektore I). Ergle.

Nodota salikšanai 1974. g. It. aprīli. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 6. maitā.

Ofseta pap. 100 g, formats HI 100.16. 27,13 ti/. iespiedi.; 42,32 uz.sk. iespiedi.;

27,75 izdevu. I. Metiens 33 000 eks. Maksa 2 rh|. 49 kap. Izdevniecība

«Liesma» Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevu. Nr. 407,• 26591. D-495. Iespiest,! Latvi-

jas PSR Ministru Padomes Valsts i/.devniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdznie-

cības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa» Rīgā, Blaumaņa iela 3K. 40. Pasūt.

Nr. 1272 L.

Content

Aishils, et al Sengrieķu traģēdijas

AISHILS. SAISTĪTAIS  PROMETEJS

AISHILS. AGAMEMNONS

AISHILS. ZIEDOTĀJAS

AISHILS. LABVĒLĪGĀ

SOFOKLS. ANTIGONE

SOFOKLS. VALDNIEKS OIDIPS

SOFOKLS. ELEKTRA

EIRIPĪDS. MĒDEJA

Eiripīds. IFIGĒNIJA AULĪDĀ

EIRIPĪDS. KIKLOPS

PASKAIDROJUMI

Ipašvārdu UN MITOLOĢIJAS TERMINU VĀRDNĪCA

ATISKā traģēdija

SATURS