Bliksena Karena

Septiņi romantiski stāsti

Karena Bliksena

Septiņi romantiski stāsti

.

..

Ievadvārdi

,,

Ka lasīt Karenu Bliksenu

Stāstam nav nekādas vainas, ja no tā var saprast tikai pusi.

Linkolns Forsncrs ^Sapņotājos».  Cik ilgi vicu cilvēki ir pratuši runāt, ir stāstītas teikas un stāsti, un bez tiem cilvēce būtu nonīkuši un izkaltusi, kā būtu gājusi bojā bez ūdens. Ortodokso stāstu varoņi vienmēr stāvēs mūsu acu priekšā, pat it kā gaismā starodami un atrazdamies augstāk par mums pašiem. Tai pašā laikā viņi droši vien neizskatīsies pilnīgi pēc cilvēkiem, un mums bez šaubām būs iemesls mazliet baidīties no viņiem. Tas viss ir tā, kā tam vajag un vajadzētu būt.

Kardināls «Kardināla pirmajā stāstā» («Pēdējie stāsti»).

Karena Bliksena pieder pie tiem rakstniekiem, kuru darbus var lasīt daudzos līmeņos. Arī Šekspīru lasot, tikpat fascinējoši ir atklāt vairākus slāņus, un tas ir būtisks iemesls Bliksenas panākumiem visā pasaulē. Var sacīt, ka viņa kopā ar Hansu Kristiānu Andersenu un Sērenu Kirkegoru veido dāņu kultūras lielāko eksportpreci, un, iespējams, viņa ir divdesmitā gadsimta izcilākā dāņu rakstniece. Mācīts un nemācīts lasa šos stāstus, un kaut ko pasmelt no tiem var ikviens.

Draudzība ar Karenu Bliksenu nebeidzas nekad, ja lasītāju ir savaldzinājusi viņas stāstu maģiskā pasaule. Viņa ir viena ne tiem rakstniekiem, kurus lasa un pārlasa dažādos dzīves posmos, katru reizi no grāmatām iegūstot kaut ko jaunu.

Bliksenas darbu lasīšana un pārlasīšana lielā mērā ir radošs process: ikreiz lasītājs ierauga jaunas detaļas, atklāj jaunus pavedienus, saskata jaunas kopsakarības un kļūst kaut mazliet gudrāks, domājot par sevi un pasauli. Tai pašā laikā joprojām izklaidē barokālais komisms.

nežēlīgi ironija, provocējošā blasfemija un anarhiskā negodbijība. Bliksenas pasaulē tiek nokauts bariem svēto govju, tikšanās ar viņu vienmēr ir arī izaicinājums, savā ziņā pat nepārtraukta literāra orģija.

Līdz ar to ir pateikts, ka cilvēkam, kas lasa Bliksenu pirmo reizi, nav jādomā, ka viņš uzreiz sapratīs visu. Par to nav jābēdā. Ornamentētais un smalki izkaltais virsslānis, eksotiskie universi, groteskās un fascinējošās personas, barokālais humors un ne mazāk aizraujošais -ja vēlaties, «raibais» sižets savaldzinās lasītāju jau pirmajā tikšanās reizē, bet izvirzīs arī lielas prasības. Jau mēģinājums orientēties sarežģītajos darbības pavedienos vien nozīmē pieņemt izaicinājumu, un daži literāti ir publiski iekrituši lamatās, nesaprazdami sižeta galveno līniju. Tātad lasītājam, neprofesionālim literatūrā, nevajadzētu ļauties mazvērtības kompleksam, ja viņš uzreiz nesapratīs visu. Tādos stāstos kā «Ceļi ap Pizu», «Sapņotāji» un «Grēku plūdi pār Norderneju» kailo sižeta līniju var saprast ātrākais otrā lasīšanas reizē.

Tomēr, arī pirmoreiz lasot, tic ir vienkārši aizraujoši. Par to jāpateicas Bliksenas stāstītājas mākslai — tā viņai bija galvenā. Viņas pašas izpratnē vai, pareizāk sakot, vienā no tām daudzajām pozīcijām, lomām vai maskām, kurās viņa parādījās, viņa neuzskatīja sevi par rakstnieci, bet par stāstītāju «story teller», stāstnieci, un viņa varbūt uzskatīja sevi par pēdējo no mutiskā stāstījuma meistaru senās cilts. Šī stāstījuma tradīcija iesniedzas dziļā pagātnē, ilgi pirms rakstības izgudrošanas, un ietver sevī Bībeli, Homēra dzeju, ziemeļtautu sāgas un «Tūkstoš un vienas nakts pasakas», kas simtiem gadu ir gājušas no mutes mutē, līdz beidzot pierakstītas.

Bet tas ir tikai viens stāstu aspekts. Neraugoties uz Bliksenas kā mutiskā starpnieka pozu, viņas teksti ir un paliek rakstiski vēstījumi un kā tādi ir lielā mērā kompleksi. Bez saturiskā spraiguma tie dziļākā līmenī glabā vispusīgu rietumu civilizācijas, modernisma un kulturālās dzimumu konstrukcijas analīzi un izvirza grūtus filosofiskus jautājumus par ētiku, brīvību, likteni, mākslu, lomu, masku un identitāti. Tālākie pētījumi noteikti parādīs, ka K. Bliksena ir arī viena no šī gadsimta izcilajām sievietēm filosofem.

Svarīgi ir nelasīt šos stāstus, gaidot no tiem psiholoģisku vai sociālu reālismu. Karenas Bliksenas stāsti vairāk ir rada mītiem un pasakām, kur atsevišķas personas izpilda lomu vai virza uz priekšu stāsta intrigu, kuras nepielūdzamai loģikai visiem jāpakļaujas. Stāsta dzelžainie likumi vienmēr stāv pāri personām. Šādu mākslu Karena Bliksena uzskata par dievišķīgu pretstatā, piemēram, reālistiskajam romānam, kurš viņas acīs ir un paliek «cilvēcisks». Te nu būtu lieki pieminēt, ka viņa deva priekšroku pirmajam. «.

Karena Bliksena 1885-1962

Karena Kristcnce fon Bliksena—Fineke ir dzimusi 1885. gada 17. aprīlī Dānijā, Rungstedlundas muižā, kas atrodas aptuveni piecpadsmit kilometrus uz ziemeļiem no Kopenhāgenas pie Ērezunda, šauras ūdens joslas, kas atdala Dāniju no Zviedrijas. Tēvs, Vilhelms Dīnesens, bija aristokrātiskas izcelsmes piedzīvojumu meklētājs, kura mūžs bija notikumiem bagāts: viņš bija gan kažokzvēru mednieks kopā ar Viskonsīnas indiāņiem, gan piedalījās 1864. gada dāņu-vācu karā. Viņš sarakstījis vairākas grāmatas. Par pazīstamāko no tām kļuva ar pseidonīmu «Bogamss» izdotās «Mednieka vēstules». Māte — Ingeborga, dzimusi Vestenholca, nāca no turīgas tirgotāju ģimenes.

Konflikts starp aristokrātiju un pilsonību kļuva par Bliksenas problēmu, un nopietnās atšķirības mentalitātē starp aristokrātiju un buržuāziju tematiski atspoguļojas daudzos viņas darbos. Tās bieži saistītas ar dzimumu problemātiku. 1895. gadā tēvs. izdarīja pašnāvību, kuru desmit gadus vecā meitene pārdzīvoja kā nodevību ar tālejošām sekām un pēc kuras viņa jutās nodota pilnīgā mātes un viņas mietpilsoniskās ģimenes kontrolē. Viņa tika audzināta saskaņā ar pilsonisko aprindu tradīcijām un nesaņēma sistemātisku izglītību. Milzīgo literāro erudīciju, ko viņa spoži izmantoja vēlākajā daiļradē, jaunā Karena Bliksena visā visumā ieguva pati uz savu roku. Stāstīšanas mānija, kā viņa pati vēlāk izteicās, viņai piemita jau bērnībā, un to dabūja izbaudīt viņas brālis un māsas, kuļrus viņa mocīja ar pašizdomātiem, bezgalīgi gaļriem stāstiem.

1914. gadā Karena Bliksena apprecējās ar savu brālēnu zviedru Broru fon Bliksenu-Fineki, un jaunais pāris devās uz Keniju, kur nopirka kafijas fermu Ngonga kalnu grēdā Nairobi tuvumā. Gadu vēlāk Bliksenai tomēr bija jāatgriežas Dānijā, lai ārstētos no sifilisa, kufu viņa bija dabūjusi no sava vīra. Šī slimība pavadīja Bliksenu visu atlikušo mūžu, nesdama sev līdzi ilgus un mokošus slimības saasinājuma periodus. Laulība nebija laimīga, 1922. gadā vīrs un sieva sāka dzīvot atsevišķi un 1925. gadā izšķīrās.

Lielāko tiesu laika Karena Bliksena pavadīja viena, pārvaldīdama lielo kafijas plantāciju. Viņa dzīvoja kopā ar kalpotājiem un strādniekiem, ar kuriem viņai bija sirsnīgas attiecības, un draugiem, sevišķi ar angļu aristokrātu Denisu Finču-Hatonu, kurš bija viņas lielā un pa daļai nelaimīgā mīlestība. Apbrīnojami dziļi šīs attiecības ir attēlotas Bliksenas filosofiskajā autobiogrāfijā «Āfrikas ferma» — vienā no viņas daiļrades svarīgākajām grāmatām.

1931. gadā Finčs-Hatons gāja bojā aviokatastrofa, un Karenai Bliksenai pēc ekonomiskām problēmām ilgu gadu gaļrumā beidzot bija jāizšķiras par fermas pārdošanu un jāpamet Āfrika, lai atgrieztos dzimtajās mājās Rungstedlundā. Finansiāli viņai daudz palīdzēja brālis Tomass Dīnesens, un tas deva viņai iespēju nodoties rakstniecībai. Karena Bliksena palika Rungstedlundā līdz pat savai nāvei 1962. gada 7. septembrī. Muiža tagad ir restaurēta, un tajā iekārtots rakstnieces muzejs, daļēji par līdzekļiem, kas gūti no Holivudā uzņemtā «Āfrikas fermas» ekranizējuma «Out of Africa» ar slavenajiem aktieriem Merilu Strīpu un Robertu Redfordu galvenajās lomās.

Brieduma gados Karenai Bliksenai dāņu sabiedriskajā dzīvē bija īpaša loma, viņa bija gan strīdīga persona, gan mīts. Ar savu turēšanos pie anahroniskiem aristokrātijas ideāliem un pagāniski kosmiskās mitoloģijas viņa radīja gan sajūsmu, gan nepatiku un ne mazāk tāpēc, ka pēc šķiršanās paturēja savu titulu un jutās patīkami, kad tika

uzrunāta par baronesi. Vienlīdzību mīlošajā Dānijā tas neradīja labvēlīgu attieksmi. Turklāt viņa lāgiem koķetēja ar mistiķes, orākula, raganas un pavedējas lomām.

Visā dāņu pēckara periodā viņai bija liela ietekme uz veselu virkni jaunu dāņu literātu, kuru, tāpat kā viņas uzmanības lokā bija daba, mīts un pasaka. Neskaitāmās esejās, monogrāfijās un atmiņu grāmatās aprakstīts tas noslēpumainais burvju spēks, ko izstaroja slavenā vecā dāma, un tikšanās ar viņu daudzus intelektuāļus apzīmogoja uz mūžu.

Tas ir veicinājis zināmu Karenas Bliksenas personības kultu,* daudzu mītu rašanos un daļēji kavējis nopietnu viņas daiļrades pētniecību dāņu literatūrzinātnē — pilnīgi pretēji tam, kā tas ir noticis ASV. Tomēr tagad vērojamas pārmaiņas un viņas darbu pētīšana un apspriešana notiek tik dzīvi kā vēl nekad gan Dānijā, gan citur pasaulē.

Daiļrade

Es domāju, ka vispirms ir kaut kas jāpārdzīvo, lai no savas personības izveidotu mākslas darbu, un tikai pēc tam var iemiesot to atkal mākslā …

Karena Bliksena 32 gadu vecumā vēstulē mātei.

Jau 1907. gadā jaunā Karena Bliksena dāņu žurnālos publicēja divas noveles ar pseidonīmu «Osceola» (pēc kāda dumpīga indiāņu virsaiša vārda no viņas tēva jaunības dienām), bet kā īsta rakstniece, šoreiz izvēloties pseidonīmu Izaks Dīncsens, viņa debitēja daudz vēlāk ar «Septiņiem romantiskiem stāstiem» («Seven Gothic Tāles»), kas 1934. gadā iznāca ASV un Anglijā un uzreiz saņēma labas atsauksmes. Karenai Bliksenai tad bija četrdesmit deviņi gadi.

Ievērības cienīgs ir fakts, ka Karenas Bliksenas rakstnieces debija notika angļu valodā. Ar šo apstākli pa daļai ir izskaidrojami viņas starptautiskie panākumi. Divvalodība — angļu un dāņu — raksturo

visu viņas daiļradi. Arī pārējās grāmatas viņa uzrakstīja gan angļu, gan dāņu versijā, un palaikanj ir grūti pasacīt, kurš ir oriģināls.

Dānijā «Septiņi romantiski stāsti» («Syv fantastiske Fort<xllinger»), kas iznāca gadu vēlāk, netika uzņemti tik atsaucīgi. Kāds jauns kritiķis no vadošās dienas avīzes ļauni nosauca grāmatu par «apdāvinātas, bet uzskrūvētas rakstnieces spīdīgu mākslas atdarinājumu, kas līdzīgās daļās sastāv no snobisma, fantastikas un perversitātes». Šos vārdus Bliksena neaizmirsa līdz pat savai nāves stundai.

Ar saviem aristokrātiskajiem ideāliem, fantastiskajiem stila līdzekļiem, antinaturālistisko stāstījuma formu, kulisveidīgajām ainavām, plašu klasiskās literatūras citātu izmantošanu un neticamiem sižetiem grāmata nelīdzinājās nevienai no trīsdesmito gadu Dānijā uzrakstītajām grāmatām.

Rakstnieki tajā laikā parasti attēloja vienkāršos cilvēkus un viņu attiecības ar sabiedrību tā sauktajā sociālā reālisma manierē. Bliksena bija un palika baltais zvirbulis gan uz Dānijas literārās, gan sabiedriskās skatuves. Māksliniecisko virsslāni, izrotāto stilu un barokālo rnctaforiku daudzi uzskatīja par manieri, daži to novērtēja kā mānīgu atdarinājumu, pseidovaronīgu, pseidoaristokrātisku, operai līdzīgu.

Panākumi gan ārzemēs, gan Dānijā iedvesmoja Karenu Bliksenu uzrakstīt autobiogrāfiju par saviem Āfrikas gadiem — «Āfrikas fermu», kas bez medību anekdotēm, draugu un paziņu apmeklējumu un ikdienas aprakstiem ietver iejūtīgu filosofešanu par Āfriku un afrikāņiem. Šī neparastā grāmata nav ne romāns, ne vēsturiska patiesība vai personisks dokuments (par bijušo vīru, piemēram, grāmatā nav minēts ne vārda), bet drīzāk filosofiska eseja, mīts vai domu konstrukcija.

«Āfrika» Bliksenai nav tikai Āfrika, bet arī sapnim līdzīgs pretnostatījums Eiropas civilizācijai, modernismam, kapitālismam, (mietpilsonībai, un afrikāņi ti.ek padarīti par rakstnieces personisko ideālu un ilgu nesējiem. Bliksenas sajūsma par viņu esību lielā mērā kļūst par viņas personīgo neduālistiska Visuma utopiju: «Mums varbūt tas paliks nesaprotams, un mēs nespēsim atdarināt veidu, ar kādu viņi dzīves straumē ir savā īstajā elementā, kā dziļūdens zivis, kufām nebūtu izprotamas mūsu bailes no noslīkšanas. Šī drošības sajūta dzīvē, šī peldēšanas māksla, es domāju, piemīt viņiem tāpēc, ka viņi ir saglabājuši pārliecību, kuru mūsu senči ir zaudējuši un kurā starp visām pasaules daļām Āfrika jo sevišķi mūs var pamācīt: Dievs un Sātans ir viens un tas pats, viņu varenība ir vienādi liela, viņu vara vienādi mūžīga, tā ka tic nav divi, kas nav radīti, bet viens, kas nav radīts, nevis divi neizmērojamie, bet viens neizmērojamais — un Āfrikas iezemieši godina Divvienību Vienībā un Vienību Divvienībā.» («Āfrikas-ferma»). Šie vārdi ir liekami Bliksenas universa izpratnes pamatā.

Otrā Pasaules kara laikā, 1942. gadā, iznāca nākamais krājums ar simbolisku nosaukumu «Ziemas pasakas», kas norāda daļēji uz kajru, daļēji uz Šekspīru. Tur slēpto norāžu ir mazāk, vairs nav sastopami garu garie citāti svešvalodās, tēlainā valoda ir prasmīgāka, stils nav pārslogots un «dekadents», tēmas ir noteiktākas un izturētākas. Turpretī pazudis ir greznais un barokālais humors, plašās atkāpes un kupli sazarojušais sižets. «Ziemas pasakas» pievēršas likteņa un eksistences problemātikai, bieži vien pieskaroties mākslas un radīšanas procesiem.

Kopumā šī krājuma personas atainotas ar dziļāku psiholoģismu un individualitāti (personas vairs nav Šabloni, simboli vai lomas); svarīgākās tēmas tagad ir ārpusnieka loma, eksistenciālā neiederība, ilgas pēc nāves un nāves eiforija. Liela nozīme ir vēsturiskajai apziņai, piemēram, sarežģītajā stāstā «Skumju druva», muižas attēlojumā ap dzimtbūšanas atcelšanas laiku.

1944.gadā Karena Bliksena (stāsta, ka naudas trūkuma dēļ, jo Rungstedlundas jumtā bija caurums) ar pseidonīmu Pjērs Andresels (Pierre Andrezel) uzrakstīja romantisko, «gotisko» šausmu stāstu «Atriebības ceļi», neprātīgi raibu, izklaidējošu triviālromānu, kuru rakstniece nelabprāt atzina par savējo (viņa nosauca to par «ārlaulības bērnu»),

1957. gadā iznāca grāmata «Pēdējie stāsti», par kuru smagi slimā rakstniece domāja, ka tā būs viņas pēdējā. Grāmata ietver gan neeksistējošā ro'māna «fragmentus» («Romāna «Albondokani» nodaļas»), gan atsauces uz agrākajām grāmatām ar nosaukumiem «Jaunie romantiskie stāsti» un «Jaunās ziemas pasakas». Atkal svarīga tēma ir antiduālisms, tieksme pārtraukt tradicionālo sašķeltību starp apolonisko un dionīsisko, dvēseli un ķermeni, debesīm un elli, Dievu un Velnu. No jauna ieskanas mākslas un īpaši literatūras kā glābējas loma identitātes problēmu mocītā mūsdienu cilvēka dzīvē; tā uzskata daudznozīmīgais kardināls, kas sevī apvieno gan dievišķās, gan velnišķās īpašības (viltus kolēģa no «Grēku plūdiem pār Norderneju» gara radinieks) — stāsts ir galvenā vieta, kur neizveidojies indivīds var atrast — vai konstruēt — pats sevi: «Jo uz visas pasaules tikai stāstam ir vara atbildēt cilvēka sirds izmisīgākajam palīdzības kliedzienam, kurš skan: kas es esmu?» («Kardināla pirmais stāsts»).

Gadu vēlāk, 1958. gadā, iznāca krājums «Likteņa anekdotes», kas ir darināts no citādas vielas nekā «Pēdējie stāsti», vieglāks, elegantāks un acīm redzami vienkāršāks. Bliksena pati par šiem stāstiem izteikusies, ka tie nav vājāki, bet tikai citā toņkārtā, «spēlēti uz cita instrumenta». Tie ir vairāk izteikti «labie stāsti», kuros pirmajā vietā likta nevis fīlosofija, bet gan sižeta spraigums, un kufos personu atainojums nav individualizēts vai psiholoģizēts. Šeit līdzīgi, kā tas ir mītos un pasakās, uzmanības lokā nonāk liktenis. Bet tāds mazs meistardarbs no šīs grāmatas kā «Gredzens» rāda, ka vienkāršais un elegantais virsslānis bieži ir mānīgs: tekstā atklājas mīklaina bezgalība, vieglums ir tikai maska, kas sedz dažādu izskaidrojumu iespēju suģestīvo akaci.

1960. gadā iznāca grāmata «Ēnas uz zāles», mazs atmiņu krājums par Āfrikā pavadīto laiku, kup nozīmīga vieta atvēlēta afrikāņiem mājas kalpotājiem. Pēc Karenas Bliksenas nāves iznāca dažādi agrāk nepublicēti materiāli: jaunības gadu raksti, esejas, priekšlasījumi un viņas «Vēstules no Āfrikas», kuras arī pašas par sevi ir vērtīga un aizraujoša lasāmviela.

Karena Bliksena un tradīcijas

… vēsturiskā apziņa ietvcf sevī sapratni ne tikai par pagātnes pagājību, bet arī par tās klātbūtni; vēsturiskā apziņa liek cilvēkam rakstīt ne tikai ar savu paaudzi mugurkaula smadzenēs, bet ar sajūtu, ka visa Eiropas literatūra, sākot no Homēra un beidzot ar viņa paša zemes literatūru, eksistē vienlaicīgi un veido vienotu veselumu. Šī vēsturiskā apziņa, — kas ir ap, ziņa par pārlaicīgo tāpat kā par laicīgo un par šo abu vienību, — ir tā, kas rakstniekam liek ievērot tradīcijas. Un reizē tā padziļina rakstnieka apziņu par viņa vietu laikā — viņa paša piederību savai paaudzei. (…) Bet atšķirība starp rakstnieka laiku un pagātni ir tāda, ka apzinātā vienlaicība ir skaidrība par pagātni tādā veidā un mērā, kāds nepiemīt pagātnes skaidrībai par sevi pašu.

T. S. Eliots «Tradīcijas un individuālais talants».

Anglosakšu literatūras kritiķa ideālās prasības modernam, ar tradīciju apziņu apveltītam rakstniekam pilnībā kalpo par Bliksenas daiļrades raksturojumu. Daži domā, ka viņa, izmantodama pagātni un klasisko literatūru, pazīstamus stāstījuma paraugus, struktūras un arhetipus, tomēr paliek (tieši to vēlas pasvītrot Eliots) dziļi oriģināla.

Tieši tas, ko viņas laikmets uzskatīja par novecojušu un anahronisku — dažādu literāro tradīciju atzīšana, atklātā un slēptā atsaukšanās uz klasiskās literatūras meistardarbiem, gandrīz lielīgā erudīcija, — šodien tiek uztverts kā postmodernismam raksturīga pazīme.

Karena Bliksena atstāj ārkārtīgi mūsdienīgu iespaidu ar savu vēršanos pie pasaules literatūras kā citātu krātuves, kultūras fragmentu gūzmas, kurus var salikt kopā, izveidojot personīgu un savdabīgu mozaīku. Tieši šāda maniere, ko kritiķi toreiz uzskatīja par nelaikmetīgu, šodien ir viens no viņas aktualitātes iemesliem.

Atsauces «Septiņiem romantiskiem stāstiem» vien aptver pāri par pieciem simtiem norādījumu uz klasisko un moderno literatūru, mitoloģiju un mūziku. «Citātu džungļi» sevī slēpj grieķu un skandināvu

mitoloģiju, Bībeli, Korānu, Tūkstoš un vienas nakts pasakas un skandināvu tautas pasakas, Homēru, Danti, Servantesu, Rablē, Šekspīru, Gēti, Moljēru, Igo, Heini un dāņu romantiskos rakstniekus: Ēvaldu, Andersenu, Orestrupu, Bliheru un Goldšmitu. Tāpēc Karenas Bliksenas darbu lasīšana var kļūt par dziļi personisku ceļojumu pa pasaules literatūras un kultūras vēstures šedevriem.

Vēl viena Karenas Bliksenas īpatnība ir tā, ka savos darbos viņa gandrīz vai ķircinošā kārtā citē pati sevi un arī «Septiņos romantiskos stāstos» no jauna izmanto savus agrākos darbus. Linkolna Forsnera tēva teorija par ģimenes melno avi «Sapņotājos» ir pilnībā ņemta no kāda agrāka stāsta «De Katu ģimene» (publicēts 1909. gadā), un stāstījums par marionešu komēdiju «Taisnības atriebība» stāstā «Ceļi ap Pizu» ir garš izvilkums no rakstnieces darba ar tādu pašu nosaukumu, kas tika iespiests kādā dāņu literatūras žurnālā 1926. gadā. Tātad par tīru koķetēriju uzskatāms tas, ka rakstniece pasniedz šo komēdiju kā vispārzināmu, «klasisku» darbu un «visapburošāko no visām marionešu komēdijām» («Katrs atcerēsies …»). Angļu publika, kas pirmā iepazinās ar «Septiņiem romantiskiem stāstiem», noteikti nebija lasījusi agrāk publicēto Bliksenas darbu.

Visbeidzot jāpiemin, ka Bliksenas daiļrade pamazām ir kļuvusi par dāņu un anglosakšu literatūras tradīciju un citi vēlākie rakstnieki arvien aizrautīgāk ir sākuši spēlēties ar Bliksenas stāstu universu. Šai sakarībā var tikt minēts kaut vai jaunais dāņu rakstnieks Peters Hēgs, kura trešā grāmata «Smilas jaunkundzes sniega izjūta» ieguvusi pasaules slavu. Cita viņa grāmata «Nakts Stāsti» (1990) gan ārēji, gan iekšēji atsauc atmiņā «Septiņus romantiskus stāstus»: Bliksena parādās ne tikai kā persona pirmajā no stāstiem, bet arī divi citi stāsti — «Līdzjūtība pret bērniem Vedenas pilsētā» un «Hommage ā Bournonville» ir tieši Bliksenas atdarinājumi, par pamatu ņemot «Grēku plūdus pār Norderneju» un «Sapņotājus».

«Septiņi romantiski stāsti»

Savus «Stāstus» es atvirzīju simts gadus atpakaļ uz īsti romantisko laiku, kad cilvēki un apstākļi bija citādāki nekā tagad. Tikai tas mani padarīja pilnīgi brīvu.

Karena Bliksena par «Septiņiem romantiskiem stāstiem».

Visā dāņu literatūrā nav sastopama līdzīga grāmata, angliski tādu ir daudz, un tās tiek labprāt lasītas. Angļi mīl «blēņu grāmatas» (…), kuļās notiek viskautkas neticams. Jūs taču esat lasījuši Hofmaņa pasakas? Tas ir kaut kas līdzīgs un tomēr nav tas pats. Tas nav arī Edgars Po, bet tomēr … ja mēs kaut ko tādu uzrakstām dāniski, tad tā būs vilšanās cilvēkiem, kuri gaida grāmatu «ar vēsti». Un to dāņu lasītāji gaida vienmēr.

Karena Bliksena intervijā dāņu avīzei «Politiken», 1935. g.

«Septiņi romantiski stāsti» gan ārzemēs, gan arī Dānijā tika uztverta kā ļoti neparasta grāmata, eksotiska, ekscentriska un sveša. Tam bija vairāki iemesli. Vispirmām kārtām ļoti īpatnēja ir stāstu forma. Veclaicīgais, pamatīgais, plaši episkais un romantiskais stāstījums ar gafām atkāpēm, nereālistiskām personām un izteiktu fantastikas nokrāsu likās dīvains anahronisms trīsdesmito gadu literatūrā, kurā valdīja reālisms un modernisms.

Formāli Bliksena nerisina dialogu ar savu dāņu laikmetu, bet ar ornamentēto virsslāni, izrotātajām teikumu arabeskām, un veclaicīgo valodu ieraksta sevi episkajā tradīcijā no tā saucamā dāņu «Zelta laikmeta» — 19. gs. pirmās puses romantisma. Jēdziens «gotisks» dāņu literatūrā praktiski nepastāvēja, un, nosaucot grāmatas angļu variantu par «Septiņiem gotiskiem stāstiem», rakstniece spēlējas ar anglosakšu tradīciju.

Stāsti izraisīja sensāciju ari ar savu tematiku, kuļras uzmanības centrā bija dekadence, brīvdomība, estēticisms, seksuāla un morāla neortodoksija, erotiskas intrigas un dzimumu maiņa. Stāstijuma pārdrošība, nevaldāmā fantāzija, nežēlīgie šoka efekti un bieži vien blasfemiskie izteiksmes līdzekļi noteikti nepiederēja pie dāņu literārās ikdienas barības. Palasiet tikai lielisko aprakstu «Pērtiķi», kur varaskārā un dekadentā «priore», tipiski blikseniska figūra, stāsta caurcaurēm amorālo stāstu par dievišķo atklāsmi deģenerētajā franču galmā, kur Kristus netiešā veidā tiek attēlots kā ārlaulības produkts no incesta attiecībām starp Dievu Tēvu un Jaunavu Mariju!

Vēl svešākas likās eksotiskās kulises, kas vadā lasītāju apkārt pa Eiropu un Āfriku, no Pizas, Parīzes un Prūsijas, Holšteinas, Helsingēras un Hirsholmas līdz Zanzibāras tropu naktīm un Alpu sniegotajām virsotnēm. Un, kad tiek aprakstīta Dānija, tas tiek darīts, raugoties ar svešinieka acīm vai katrā ziņā nedomājot par dāņu publiku. Kā Bliksena raksta ievadvārdos grāmatas dāņu izdevumam: «… tās vietas manā grāmatā, kurās runa ir par Dāniju, jāuztvef vairāk kā dāņu emigranta fantāzijas par dāņu tēmām nekā par mēģinājumu atspoguļot īstenību.»

Svešums tomēr nav tik daudz ģeogrāfiskas un tematiskas, cik lielā mērā sociālas dabas. Visu stāstu darbība norisinās eksotiskā sabiedriskā vidē starp muižniekiem, dzejniekiem un blēžiem, izmirstošo aristokrātiju un tās kultūru, kas grāmatas uzrakstīšanas laikā jau bija tikpat kā izzudusi. Nostaļģija, ilgas pēc pagājušā laika varenības skan cauri visam, ko Bliksena ir uzrakstījusi, un uzliek zīmogu ari viņas varoņiem, kas bieži vien ir donkihotiski sapņotāji, uzticīgi ideāliem, kas zaudējuši vērtību, anahroniski neveiksminieki varoņi, kas nevēlas atrast savu vietu un pieskaņoties mūsdienīgam vērtību relatīvismam un demokrātiskiem vienlīdzības ideāliem. Piemērs ir vecais klejojošais bruņinieks barons fon Brakels, kā balss no kapa.

Bliksena rada ari rekonstruētu mentalitātes vēsturi, zudušās kultūras un pasaules vīziju. Si universa atplaiksnijumus Bliksenai ir ļāvusi piedzīvot viņas personiskā izcelsme no daļēji aristokrātiskas ģimenes,

un tos viņa apraksta mazās atmiņu esejās, kas nosauktas par «Dagerotipijām» (pēc agrīno fotogrāfiju nosaukuma).

Arī laika nobīde ieņem centrālo vietu — ne tikai šai grāmatā, bet visā Bliksenas daiļradē. Ar ļoti nedaudziem izņēmumiem visi viņas stāsti attiecināmi uz modernā laikmeta dzimšanu, laikaposmu no 18. gadsimta beigām līdz 19. gadsimta vidum. Tur rodamas mūsu modernā laikmeta saknes, mūsu tiešā priekšvēsture, kuļru Bliksena nenogurstoši studēja un pētīja līdztekus citiem svarīgiem posmiem Eiropas kultūras vēsturē, sevišķi kristietības rašanās laikam.

Šie «kultūrarheoloģiskie» pētījumi tiek veikti klasiskā stāsta ļoti stingrajā formā, varoņiem bieži attīstoties starp dzīvi un likteni. Kā individualitāte spēj izpausties sabiedrībā, kā cilvēks atrod savu «es», kā nonāk saskaņā ar savu identitāti un dzīvi, kā tā rada savas dzīves paraugu vai piešķir nozīmi savai eksistencei. Tādus jautājumus uzdod Bliksenas galvenie varoņi, un atbilde rodama Stāstā. Piešķirt personām identitāti ir mākslas funkcija. Mākslinieks tiek pielīdzināts Dievam.

«Septiņu romantisku stāstu» personu galeriju veido «sliktās marionetes», kas izdara darbības un noziegumus ticībā tam, ka aukliņas rausta viņas pašas. Bet visi varoņi, parasti nāves brīdī vai dzīves noslēgumā, atskārst, ka ir bijuši tikai lelles, kuras vadījusi stiprāka roka, Dievs, vai ar kādu nu metaforu mēs gribētu nosaukt leļļu augstāko vadītāju.

Stāstu rada un virza tieši neatbilstība starp varoņu iedomāto, subjektīvo teātri un «Dieva plānu». Stāsts rodas telpā starp darbojošās personas triku rādīšanu un dievišķīgo komēdiju. Cilvēcisko atziņu tātad nosaka spēja ieraudzīt sevi nevis kā sava vai citu likteņa vadītāju — Bliksenai tā vienmēr ir pārdrošība un tiek bargi sodīta, — bet sevi kā augstākas rokas vadītu, redzēt savu likteni saplūstam ar augstāko.

Šo atziņu tomēr var iegūt tikai aktīvi un «nepareizi» darbojoties, un eksistenciālajiem vuāristiem vienmēr klājas ļauni. Jo stāstu rada darbība, un jo vairāk mīklu, jo labāka intriga.

Tāpēc ir sVarīgi, ka personas darbojas un aktīvi uzņemas dzīvot savu dzīvi ar nesatricināmu «amor fati» (mīlestību uz likteni).

Tas attiecināms uz Bliksenu gan literatūrā, gan dzīvē. «Āfrikas fermā» rakstniece izsaka savu dzīves ideālu par lepno cilvēku — atkal ar afrikāni kā paraugu: «Lepnums ir apziņa par domu un ticība domai, kas Dievam bija prātā tai brīdī, kad viņš mūs radīja. Lepno vīru šī doma pavada vienmēr, un par savu mērķi viņš uzskata to piepildīt. Viņš netiecas pēc laimes vai labklājības, kas nav saskaņā ar Dieva plānu viņam. Viņa panākums ir Dieva domas panākums, un viņš ir iemīlējis savu likteni. Tāpat kā labs pilsonis atrod laimi sava sabiedriskā pienākuma pildīšanā, lepnais vīrs savu laimi atrod likteņa piepildīšanā. No Dieva viņš prasa likteni.»

Literatūrā šī doma ielikta marionešu komēdijas «Taisnības atriebība» raganas — rakstnieces sava veida rupora — mutē: «Patiesība ir tā, ka mēs visi spēlējam marionešu komēdijā. Un marionešu komēdijā, mani bērni, īpaši svarīgi ir paturēt skaidru autora ideju.»

Stāsta radītājs, tāpat kā Radītājs, ir atbildīgs par ikviena indivīda īsto dzīves jēgu.

Dāgs Hēde Minhenē, 1995

Ceļi ap Pizu.

.

I. Smaržu pudelīte

GRĀFS AUGUSTS FON ŠIMMELMANS, drūma rakstura jauns dāņu muižnieks, kurš izskatitos ārkārtīgi labi, ja vien viņam nepiemistu zināma nosliece uz tuklumu, rakstīja vēstuli pie galda, darināta no dzirnakmens, kādas ostērijas dārzā Pizas tuvumā. Bija skaists 1821. gada maija vakars. Nespēdams vēstules rakstīšanu pabeigt, viņš piecēlās, lai paietos kādu gabalu pa lauku ceļu, kamēr ļaudis ostērijā gatavo viņam vakariņas. Saule gandrīz bija norietējusi, tās garie zelta stari krita starp augstajām papelēm gar ceļa malu. Gaiss bija silts un skaidrs, pilns ar lapu un zāles smaržu, un neskaitāmas bezdelīgas šaudījās augšup un lejup, kā gribēdamas saņemt no Šīs pēdējās gaismas stundas iespējami vairāk.

Grāfa Augusta domas kavējās vēl pie vēstules. Tā tika rakstīta kādam draugam Vācijā, biedram no viņa laimīgajiem studiju gadiem Ingolštatē, un vienīgajam cilvēkam, kam viņš varēja atklāt sirdi. — «Bet vai tiešām,» viņš domāja, «esmu pateicis viņam visu patiesību? Es atdotu vienu gadu no sava mūža, lai varētu runāt ar viņu šovakar, raugoties viņa sejā. Cik grūti ir uzzināt patiesību! Varbūt vispār nav iespējams būt pilnīgi patiesam, kad esi gluži viens. Patiesība tāpat kā laiks, droši vien, ir cilvēku sabiedrības radīta un no tās atkarīgs jēdziens. Kāda, piemēram, ir patiesība par kalnu kaut kur dziļi Āfrikā, kuram nav vārda un uz kuru neved neviens ceļš un neviena taka? Bet

patiesība par ceļu, pa kufu es tagad eju, ir tā, ka tas ved uz Pizu, un patiesība par Pizu ir atrodama cilvēku rakstītās un lasītās grāmatās, par to ļaužu vidū pastāv vienprātība. Kāda ir patiesība par cilvēku uz neapdzīvotas salas? Un es — es esmu kā cilvēks uz neapdzīvotas salas!

Toreiz, kad biju students Ingolštatē, draugi smējās par mani, jo man piemita paradums aplūkot sevi visos spoguļos, kuriem gāju garām, un ari manās istabās to bija daudz. Viņi uzskatīja, kas tas izskaidrojams ar godkāri un manām augstajām domām par savu ārieni. Bet tas nepavisam tā nebija. Es spoguļojos, lai uzzinātu, kā es izskatos. Spogulis taču saka patiesību par mums pašiem.»

Ar nepatikas trīsām viņš atcerējās, ka zēna gados izklaidēšanās nolūkos bija paņemts līdzi uz greizo spoguļu kabinetu Kopenhāgenā. Tur katrs savu spoguļattēlu redz visās malās, pat uz griestiem un grīdas, daudzos simtos spoguļu, no kupem ikviens izkropļo un pārvērš skatītāja seju un augumu, saīsina, pagarina un sagriež visdīvainākos līkumos, tomēr saglabājot kaut ko no patiesā izskata. Tagad, šai vakarā, viņš juta, ka toreiz redzētā nepatīkamā telpa līdzinās cilvēka dzīvei. Tādā veidā mūsu būtne atspoguļojas ikviena mūsu satiktā cilvēka apziņā un tiek nepārtraukti izkropļota līdz karikatūrai, kas tomēr nekad nav gluži bez līdzības ar mūsu patieso «es» un kas liekas mums patiesība par mums pašiem. Pat glaimojošs portrets taču ir neīsts. «Bet patiesa drauga dvēsele,» domāja Augusts, «tāda kā Karlam, ir patiess spogulis, un tanī redzams mūsu īstais attēls. Jā, tas laikam ir iemesls, kāpēc es viņa draudzību vienmēr esmu novērtējis tik bezgala augstu. Tādai pašai vajadzētu būt arī mīlestībai. Kādas būtnes, kādas dvēseles tuvumam visos mūsu dzīves ceļos, kufā atspoguļotos mūsu patiesā daba, laime un nelaime, iedvešot mums pārliecību, ka nejau viss ir sapnis. Tieši tā es sapratu laulību — pastāvīgu otra cilvēka sabiedrību, ar kuru es rīt varēšu runāt par to, kas> būs noticis vakar.»

Viņš nopūtās, un viņa domas atgriezās pie vēstules, ko viņš bija rakstījis. Tajā viņš bija mēģinājis draugam izskaidrot, kādēļ viņš devies prom no mājām un dzīves Dānijā. Viņam bija lielā nelaime būt precētam ar greizsirdīgu sievu. «Nevar teikt,» viņš domāja, «ka viņa ir greizsirdīga uz citām sievietēm. Savā ziņā no tām viņa baidās vismazāk, jo, pirmkārt, labi zina, ka pati vienmēr būs skaistāko un pievilcīgāko sieviešu skaitā, un, otrkārt, ir skaidrībā, cik patiesībā maza loma viņām ir manā dzīvē. Karls viņai varētu pastāstīt arī par to, cik maz man nozīmēja mīlestības dēkas Ingolštatē, mazāk nekā māksla

un mūzika, kad atbrauca kāda operas trupa un rādīja mums «Alcestu» vai «Donu Zuanu», — pat mazāk nekā manas studijas. Bet viņa ir greizsirdīga uz maniem draugiem, maniem suņiem, Lindenborgas mežiem, manām medību bisēm un grāmatām. Ar lukturi viņa meklē objektus savām postošajām bailēm un murgiem.»

Augusta domas aizklīda līdz kādam mazam notikumam, kas bija atgadījies pusgadu pēc viņa kāzām. Viņš bija ienācis sievas istabā, lai uzdāvinātu viņai briljanta auskaru pāri, ko viņš kādam draugam bija licis nopirkt Parīzē no Berijas hercogienes atstātā mantojuma. Augusts pats bija dārgakmeņu pazinējs un varēja noteikt tojcvalitāti tikpat labi kā briljantu tirgotājs, jā, viņu pat šad un tad kaitināja, ka» viņa paša dzimumam ir gājusi secen to nēsāšana. Pēc apprecēšanās viņam bija liela bauda dāvināt jaunajai sievai rotas un redzēt, cik skaisti viņa tās nēsā. Viņš bija tik apmierināts ar pirkumu, ka pats sāka iestiprināt auskarus viņas mazajās ausīs un, kad bija to izdarījis, turēja spoguli, lai viņa tos aplūkotu. Skatīdamās spogulī, viņa ievēroja, ka Augusta acis raugās briljantos. Tūlīt pat viņa tos noņēma un deva viņam atpakaļ. «Diemžēl,» viņa teica, un viņas sausajās acīs bija vairāk traģikas nekā tad, ja tās būtu bijušas pilnas asaru, «man laikam nepiemīt tava lielā kaislība uz briljantiem.» — No tās dienas viņa pārtrauca nēsāt rotaslietas, cenzdamās ieturēt savu īpašu stilu apģērbā, atturīgā kā mūķenei, un bija tik skaista un eleganta, ka ar to sacēla lielu ievērību, un viņai radās vesela sekotāju skola.

«Vai es varēšu Karlam izskaidrot,» domāja Augusts, «ka viņa patiesi ir greizsirdīga uz pašas auskariem? — Neviens pasaulē taču nesapratīs tādu neprātu. Zinu, ka pats viņu nesaprotu, un ir visai iespējams, ka es viņu daru tikpat nelaimīgu kā viņa mani. Jaunībā es sapņoju, ka itin visā — gan domās, gan katrā noskaņojumā dalīšos ar sievu! Bet ar Malvīni tas ir pilnīgi neiespējami. Viņa ir spiedusi mani melot pārdesmit reižu dienā un vingrināties izlikšanās mākslā, tā ka man bija jāmaina sejas izteiksme un balss, pat katra manis izdarītā kustība. Nē, ir skaidrs, ka ilgi tā turpināties nevarēja, un esmu rīkojies pareizi aizbraukdams, jo, cik ilgi mēs abi būtu kopā, tik ilgi šī nelaime mūs nepamestu.

Bet kas tagad notiks ar mani? — Es nezinu, ko darīt ar sevi un savu dzīvi. Vai tiešām man vienu vienīgo reizi būtu jātic brīnumiem un jāpaļaujas uz to, ka liktenis grib man sniegt palīdzīgu roku?»

Viņš izņēma no vestes kabatas mazu priekšmetu un skatījās uz to. Tā bija smaržu pudelīte sirds formā, kāda no tām, ko dāmas lietoja

pirms pusgadsimta. Uz balta porcelāna pamata bija uzgleznota ainava ar lieliem kokiem un izliektu tiltu, kas ved pāri upei. Upes otrā pusē, augstas klints galā slējās iesarkana pils ar torni, un zem zīmējuma uz izlocītas lentes bija iespiesti vārdi: «Amitič sincere.»

Ar vieglu smaidu grāfs Augusts domāja par to, ka šī mazā pudelīte bija atvedusi viņu uz Itāliju. Tā bija piederējusi kādai vecai dāmai viņa dzimtā, viņa tēva tantei, kas nomira neprecējusies, kaut gan bija bijusi viena no sava laika skaistulēm. Bērnībā Augusts bija viņai ļoti pieķēries. Kādreiz, jauna būdama, viņa bija ceļojusi pa Itāliju un ciemojusies šai rožaini sārtajā pilī, un kopš tā laika šī pils viņas sirdī saistījās ar dzīves skaistumu un romantiku. Līdz pat nāvei viņa saglabāja ticību, ka mazā pudelīte spēj dziedēt gan zobu, gan sirds kaites. Mazs puisēns būdams, Augusts bija dalījies viņas priekšstatos par pilī atrodamo noslēpumaino laimi; vienatnē palicis, viņš bija sapņojis par to tālāk. Tagad, kad tante jau daudzus gadus gulēja kapā, nebija vairs neviena, kas zinātu, kur pasaulē šāda ainava ir meklējama. «Kas zina,» domāja Augusts, likdams mazo sirdi atpakaļ vestes kabatā, «varbūt kādā jaukā dienā es nonākšu pie upes, iešu pāri pelēkajam tiltam un ieraudzīšu klinti un pili tieši sev acu priekšā.»

«Cik mīklaini un smagi ir dzīvot,» viņš domāja, «un ko tas viss kopā nozīmē? Kā tas var būt, ka manis paša dzīve man liekas tik neiedomājami nozīmīgāka par daudz ko citu, kas ir noticis pasaulē? Varbūt pēc simts gadiem būs cilvēki, kas, izklaidēties gribēdami, lasīs par mani un manu grūtsirdību šovakar — un neatradīs tanī itin neko izklaidējošu.»

II. Nelaimes gadījums

TIEŠI TAI BRIDI viņa domu gaitu pārtrauca apdullinošs troksnis aiz muguras. Viņš apsviedās apkārt, rietošā saule iespīdēja viņam tieši acīs un pasaule uz dažiem mirkļiem pārvērtās vienās zeltainās un sudrabainās liesmās. Viņam pretī putekļu mākonī ar milzīgu ātrumu brauca liela kariete. Zirgi mežonīgos auļos rāvās uz priekšu un trakā skrējienā mētāja karieti no vienas ceļa malas uz otru. Kamēr viņš apstulbis skatījās, viņam likās, ka no ratu augšas uz ceļa tiek nosviesti divi cilvēki, — tie izrādījās kučieris ar sulaini, kuri no bukas nogāzās zemē. Mirkli Augusts domāja, vai neapstādināt zirgus, metoties viņiem pretī, bet, pirms vēl rati bija viņu sasnieguši, tajos no pārslodzes kaut kas lūza, vispirms viens, pēc tam arī otrs zirgs izrāvās no aizjūga un aizaulekšoja viņam gafām. Kariete tika atsviesta ceļa mala un stāvēja tur tikai ar vienu pakaļējo riteni. Augusts skrēja tai klāt.

Pret sadauzītās karietes aizmugures sēdekli atspiedies, sēdēja kāds vecs plikpaurains vīrs ar smalkiem sejas vaibstiem un lielu degunu. Viņš stīvi blenza uz Augustu, kluss un bāls kā līķis, tā ka Augustam kļuva bail, vai viņš nav pagalam. — «Atļaujiet man jums palīdzēt, signore,» viņš teica, «tas bija briesmīgs nelaimes gadījums, bet es tomēr ceru, ka neesat nopietni ievainots.» Vecais vīrs turpināja skatīties viņā ar platām, apjukuma pilnām acīm.

Brangs, jauns meitietis, kas bija sēdējis uz pretējā sēdekļa, bet nu bija nosviests uz visām četrām ratu dibenā starp segām un cepuru kārbām, ar skaļām žēlabām sāka traustics augšā. Vecais kungs pagrieza galvu pret viņu. «Padod manu cepuri,» viņš vārgā balsī teica. Kalpone — kā Augusts pēc tam uzzināja — ar zināmām pūlēm izvilka lielu dāmu cepuri ar strausa spalvu un uzmauca to uz plikpaurainās, vecās galvas. Pie cepures malas iekšpusē bija piešūts kupls smalku, sudrabainu cirtu vilnis, un vienā mirklī vecais vīrs bija pārvērsts cienīga izskata elegantā vecā dāmā. Līdz ar cepuri viņa bija atguvusi sevi un pat saņēma spēkus, lai veltītu Augustam vāru, draudzīgu un pateicīgu smaidu.

Tai pašā brīdī pie viņiem piesteidzās kučieris, ceļa biezajos putekļos novārtījies balts no galvas līdz kājām, kamēr sulainis dziļā bezsamaņā vēl gulēja ceļa vidū. Bija atskrējis arī saimnieks un ļaudis no ostērijas, rokas plātīdami, ar skaļiem izbaiļu un līdzjūtības izsaucieniem, — kāds no viņiem ķēra vienu zirgu un attālāk divi laukstrādnieki gūstīja otru. Kopīgiem spēkiem vecā dāma tika izcelta no karietes bēdīgā vraka, ienesta ostērijā un saudzīgi noguldīta milzīgā baldahīngultā ar izbālējušiem zaļiem aizkariem. Viņa bija nekustīga kā mironis un, likās, tik tikko vēl elpoja. Šķita, ka viņas labā roka ir lauzta virs locītavas, un nevarēja zināt, vai viņai nav vēl kāds ievainojums. Viņas kalpone, apaļām, tumšām acīm kā spīdīgu melnu pogu pāri, sagrāba Augusta mēteļa malu un lūdzoši jautāja, vai viņš ir ārsts.

«Nē,» teica vecā dāma no gultas aiz sāpēm aizsmakušā vārgā balsī, «nē, viņš nav ne ārsts, ne priesteris, no kuriem man neviens nav vajadzīgs. Viņš ir muižnieks un tieši tas, kurš man ir nepieciešams. Tagad ejiet jūs visi prom un ļaujiet man runāt ar viņu vienatnē.»

Kad viņi bija palikuši vieni, viņas seja sakritās un viņa aizvēra acis, bet pēc brīža lūdza viņu pienākt tuvāk un pateikt savu vārdu.

«Grāf,» pēc īsas pauzes viņa teica, «vai jūs ticat Dievam?»

Sis pēkšņais jautājums Augustu samulsināja, bet, juzdams sev pievērstas bālās vecās acis, domāja, ka būtu jāatbild, un teica: «Tieši šo jautājumu es uzdevu sev brīdī, kad ieraudzīju aulekšojam jūsu zirgus. Es to nezinu!»

«Dievs ir,» viņa teica, «un pat pavisam jauni cilvēki to redzēs. Tagad man jāmirst,» viņa turpināja, «bet es nevaru un negribu mirt, pirms vēl vienu reizi neesmu redzējusi savu mazmeitu. No pirmā acu uzmetiena es pamanīju, ka jūs esat vīrs ar dižciltīgu izcelšanos un cēlu prātu, un sapratu, ka tā ir laimīga tikšanās. Vai jūs neuzņemtos atrast manu mazmeitu un atvest pie manis?» Viņa apklusa, un vesela virkne savādu izteiksmju cita aiz citas nomainījās viņas sejā. «Sakiet viņai,» vecā dāma visbeidzot teica, «ka es vairs nevaru pacelt labo roku un ka esmu gatava dot viņai savu svētību.»

Augusts pēc īsa pārdomu brīža ar zināmu izbrīnu vaicāja, kur lai viņš jauno dāmu meklē. — «Viņa ir Pizā,» teica vecāmāte, «un viņu sauc donna Rozīna di Gampokorta. Ja jūs būtu bijis šai pusē pirms gada, tad jums tam vajadzētu būt labi zināmam, toreiz ne par ko citu netenkoja.» — Viņa runāja tik vārgi, ka Augustam vajadzēja pielikt ausi pie spilvena, un viņš domāja — viņa ir tuvu nāvei. Bet viņa atkal saņēmās, balss mainīja raksturu un dažu brīdi skanēja skaļi un skaidri, un tomēr viņš reizēm šaubījās, vai viņa zina, ka viņš ir istabā. Smalks sārtums parādījās viņas vaigos, plakstiņi, kas līdzinājās biezam zīda krepam, viegli trīcēja. Likās, dziļš, neizskaidrojams saviļņojums brīžiem strāvo caur viņas būtni. — «Es vēlos izstāstīt jums visu savu stāstu,» viņa teica, «lai jūs saprastu, ko es jums lūdzu.»

III. Vecās dāmas stāsts

«ES esmu veca sieviete,» viņa iesāka, «un pazīstu pasauli. Es nepieķeros tai, jo pieredze man ir mācījusi, ka mūsu pieķeršanās kaut kam šai dzīvē neizbēgami beidzas vai nu ar krišanu nežēlastībā, vai nonākšanu aizbildniecībā. Tādēļ es neesmu pieķērusies Dievam. Jums nevajag mani žēlot par to, ka es mirstu, — līdz ar vecumu es esmu nākusi pie saprašanas, ka patiesībā ir vairāk commc il Jaut būt mirušam nekā dzīvam.

Man savā laikā ir bijuši mīļākie, vīrs, simtiem draugu un pielūdzēju. Bet es pati savā mūžā no sirds esmu mīlējusi tikai trīs cilvēkus, un no viņiem man ir palicis tikai viens — šī meitene Rozīna.

Viņas māte nebija man pašas bērns; viņai es biju pamāte. Bet mēs viena otrai bijām vairāk pieķērušās nekā jelkāda cita māte un meita. Tas bija tīrs likteņa pirksts. Man jau no meitenes gadiem bija briesmīgas bailes dzemdēt bērnus, un, kad es biju jaunava un kāds muižnieks, kup pirmā sieva bija mirusi dzemdībās, lūdza manu roku, es uzstādīju noteikumu, lai man nekad nebūtu jādzemdē viņam bērns, un mana skaistuma un lielā pūra dēļ viņš tam piekrita. Viņa mazā meitenīte Anna bija tik piemīlīga, ka es pati savām acīm redzēju Sv. Jāzepa statuju bazilikā pagriežam galvu, lai paskatītos uz viņu, tik dzīvi Anna viņam atgādināja svēto Jaunavu saderināšanās laikā. Viņas pēdas bija kā gulbja knābji, un kurpnieks šuva mums kurpes ar vienu un to pašu liesti. Es uzaudzināju viņu pārliecībā, ka sievietes skais•tums ir Visuvarenā pilnīgākais darbs, kas augstā cieņā un godā turams; bet septiņpadsmit gadu vecumā viņa iemīlējās kādā vīrietī, turklāt karavīrā, jo tas notika tanī laikā, kad francūži un viņu ķeizars rīkojās izaicinoši. Viņa apprecējās ar šo karavīru un sekoja viņam, un nepilnu gadu vēlāk viņa lielās mokās mira, tāpat kā viņas māte.

Kaut arī es nekad savā mūžā neesmu spējusi nopietni mīlēt kādu vīrišķā dzimuma būtni, tomēr es lūdzu Dievu, lai viņas bērns būtu zēns. Bet piedzimis bija mazs meitēns, kurš tika nodots manā aprūpē, jo viņas tēvs nespēja uz bērnu paskatīties. Jā, patiesībā viņš nomira aiz bēdām, pirms bija apritējis gads, atstājot savai meitai lielu mantību, kas gan lielāko tiesu bija kara laupījums.

Varat iedomāties, ka, mazmeitai augot, es visu laiku lauzīju galvu, kā man labāk izkārtot viņas nākotni. — Vai es teicu, ka viņas mātes skaistums bija Radītāja meistardarbs? Nē, kad Rozīna bija divpadsmitajā gadā, tad kļuva skaidrs, ka iepriekšējais labajam Dievam ir bijis mācekļa darbs un viņa meistardarbu mēs ieraugām tagad. Rozīna bija tik glezna, ka Pizā klīda runas: kad viņa dzerot sarkanvīnu, varot sekot tā tecējumam lejup pa viņas kaklu un krūtīm. Man nebija nekādas vēlēšanās bērnu izprecināt, un es ar prieku vēroju, kādu vēsumu un izsmieklu viņa izrāda visiem vīriešiem un.it sevišķi jaunkungiem no Pizas elites, kuri dievinādami drūzmējas ap viņu. Bet es jutu tuvojamies vecumu, un man negribējās nomirt, atstājot viņu vienu pasaulē. Tādēļ tani rītā, kad viņai apritēja pilni sešpadsmit gadi, es agri piecēlos un viena aizgāju uz Svētās Marijas della Spina baznīcu, paņēmusi līdzi lielu dārgumu, kas daudzus simtus gadu bija piederējis manas mātes ģimenei, — nevainības jostu, kuru kāds no mūsu senčiem bija licis izkalt Spānijā pirms došanās krusta karā. Tā kā viņa sieva bija paša Kastīlijas Sv. Ferdinanda krustmeita, josta bija izrotāta ar krustu no lieliem rubīniem. Šo reto dārglietu es atdevu Svētajiem, lai tie palīdzētu saprast, ko man darīt Rozīnas labā.

Tai pašā vakarā es rīkoju lielu balli, kurā Rozīņu pirmo reizi ieraudzīja princis Potenciāni un bildināja viņu. Tagad es jautāju jums, grāf, — vai tā nebija skaidra atbilde uz manu lūgšanu? Jo princis bija lieliska partija. Viņš tolaik bija un tagad ir bagātākais vīrs Toskānā, jo ir labi zināms, ka šī dzimta nevar atturēties no šāda vai tāda veida darījumiem un ka ar tiem pelna lielu naudu. Kaut arī viņš vairs nav pirmās jaunības, viņš ir apburošs cilvēks, mecenāts, augsti apdāvināts diletants, arbiter elegans visos dzīves apstākļos. Tā nu bija sagadījies, ka es zināju par viņu sekojošo: kaut gan viņš pats ir liels mūsu dzimuma pielūdzējs, tomēr dabas kaprīze viņam ir liegusi iespēju jebkad kļūt par kādas dāmas vīru vai mīļāko. Šai ziņā viņa lepnums ir ārkārtīgi jūtīgs. Jā, viņš nepieļauj pat domu, ka pasaule varētu to uzzināt, un šķiet, ka bailes vajā viņu visu mūžu. Viņš uzturēja un vadāja visur sev līdzi visdārgākās kurtizānes, kas tāpat kā visi cilvēki baidījās no viņa, tādēļ noslēpums nekad nenāca gaismā. Bet es par to zināju, jo viņš kādu laiku bija viens no maniem pielūdzējiem, un es pati nevaru par sevi teikt, ka biju brīva no vājības pret viņu. Tas viss kopā šai balles vakarā, par ko es jums stāstu, darīja mani tik laimīgu un apmierinātu, ka spogulī es redzēju savu seju smaidām kā svētlaimīgu dvēseli paradīzē.

Mazā Rozīna bija iepriecināta par prinča bildinājumu un nākamajās nedēļās bija ļoti laimīga par savu nākamo vīru, jo viņš, kā jau minēju, bija apburošs un asprātīgs un apbēra viņu ar visbrīnišķīgākajām dāvanām. Tomēr tagad es domāju, ka savā vēlmē, lai viņiem viss labi izdotos, par daudz brīvi ļāvu princim piesātināt gaisu ap meiteni ar sonetiem, ziedu valodu un saldām bildītēm, — ap viņu, kas nekad nebija domājusi par mīlestību! Kad saderināšanās sen bija pasludināta, kādu vakaru, kad es jau biju gultā, Rozīna ienāca manā guļamistabā, tērpusies spilgti sarkana atlasa kleitā, — ak, es tik viegli to nevaru aizmirst!

Viņa stāvēja gaismas mirdzumā tik skaista kā jaunais Sv. Miķelis debesu karapulka priekšgalā un pastāstīja man, kā patīkamu ziņu pavēstīdama, ka ir iemīlējusies savā brālēnā Mario un nekad nemūžam nepiederēs nevienam citam. Jā, grāf, jau tanī brīdī es jutu savu sirdi ietrīcamies, it kā tā paredzētu visas nelaimes, kas nāks pār mums. Bet es savaldījos un atgādināju Rozīnai tikai to, ka princis ir nepārspējams šaušanā ar pistoli un, ja viņai ir kaut jel kādas jūtas pret brālēnu, būtu labāk viņam nepievērst prinča uzmanību.Viņa man atbildēja tā, it kā mirtu nost aiz mīlestības uz nāvi.

Man nekas nebija pret Mario, jo es vienmēr esmu jutusi vājību pret sava nelaiķa vīra ģimeni, kaut arī viņi visi ir ekscentriski un dīvainību apsēsti, kas jaunajā Mario ir izpaudies patiesā kaislībā uz astronomiju. Bet kā precēts vīrs viņš nebija salīdzināms ar princi, un vajadzēja man tikai redzēt, kā Mario un Rozīna dejo menuetu, lai būtu skaidrs, ka piekāpība no manas puses deviņu mēnešu laikā novedīs viņu taisni mātes kapā. Rozīnai galvu bija sagrozījuši prinča glaimi, viņa iedomājās, ka var dabūt visu, pat mēnesi, ja to iekārotu, kur nu vēl savu jauno brālēnu. Tiklīdz sapratu, cik cieši viņa .turas pie savas iedomas, es ņēmu viņu priekšā un darīju viņai zināmus dzīves faktus. Bet Dievs vien zina, kas notiek ar tās paaudzes sievietēm, kuras uzaugušas pēc Franču revolūcijas, lasīdamas šīs madāmas de Stālas romānus. Ar bagātību, spīdošu stāvokli un cēlsirdīgu laulāto draugu viņām nav diezgan. Viņas grib mīlēt tāpat, kā mēs saņēmām altāra sakramentu.»

Te vecā dāma uz mirkli pārtrauca stāstījumu. «Vai esat precējies?» viņa jautāja Augustam.

«Jā, esmu,» atbildēja jaunais vīrietis.

«Tādā gadījumā man nav jākavējas pie šādu iedomu bezjēdzības,» viņa teica, acīm redzami apmierināta ar viņa atbildes intonāciju, «Rozīna bija tā iespītējusies, ka man nebija iespējams vest viņu pie prāta. Ja viņa visbeidzot pateiktu man, ka viņas karstākā vēlēšanās ir dzemdēt duci bērnu, tas mani neizbrīnītu.

Esmu kļuvusi veca un pagalam neciešu pretimrunāšanu. Es biju neganta uz viņu, tik neganta, kāda es būtu bijusi uz bandītu, ja redzētu viņu uzsviežam meiteni uz zirga un auļojam prom kalnos. Es izskaidroju princim, ka mums jāpasteidzina laulības, bet Rozīnas iemīlēšanos brālēnā es saudzīgi iztēloju par pārejošu iegribu un pašu meiteni turēju savā villā stingrā uzraudzībā. Šais nedēļās es pārdzīvoju tādas bēdas un bailes, ka tās mani gandrīz vai nobeidza; tikpat kā netiku gulējusi, un katra nakts bija gara un smaga kā kuģošana ap zemeslodi.

Rozīnai bija bērnības draudzene Agnese della Žerardeski, kuru viņa visu mūžu, tūlīt aiz manis, bija mīlējusi vairāk par visiem cilvēkiem pasaulē. Reiz, kad abas meitenes sēdēja pie rokdarbiem, viņas sadūra pirkstus ar šujamadatu, sajauca asinis un zvērēja mūžīgu draudzību. Šī Agnese bija uzaugusi bez kādas īstas audzināšanas un darīja visu, kas viņai ienāca prātā, un toreiz bija ieņēmusi galvā, ka ir līdzīga milordam Baironam, par kuru viņas tik daudz runāja; viņa sadomāja ģērbties un sēdēt uz zirga kā vīrietis un rakstīt komēdijas un traģēdijas dzejā. Lai uzmundrinātu Rozīņu, kas staigāja galvu nokārusi un bija pazaudējusi savu jaukumu un skaisto sejas krāsu, es palūdzu Agnesi ierasties un būt ar Rozīņu kopā pēdējā nedēļā pirms kāzām. Bet sātans, kad viņš kalpo mīlestības romānam, kā zināms, iemiesojas jaunās meitenēs, un vēlāk es uzzināju, ka Agnese slepus nogādājusi vēstules Rozīnai un Mario.

Rītā pirms pašas kāzu dienas, kamēr vecais princis un es domājām Svēto kapu droši nosargātu, Agnese bija sadabūjusi ormaņa ratus, Rozīna izzagusies no mājas un noslēpusies tajos, un viņas abas devušās ceļā uz Pizu. Rozīnas kalpone, kuj-ai tomēr bija atlicies mazumiņš pienākuma jūtu, raudādama atskrēja pie manis un pastāstīja par viņu bēgšanu, un es nekavējoties liku jūgt zirgus un dzīties viņām pakaļ. Ap dienas vidu es viņas panācu. Uzvilkusi lielu kučiera apmetni, grožus turēja pati Agnese, viņa raudāja aiz niknuma un vilšanās, nevarēdama padzīt uz priekšu izmocītos kleperus, kamēr mani zirgi bija strauji, kā jau tikko no staļļa izvesti.

Rozīna, redzot manu pajūgu tuvojamies pilnos auļos, izkāpa no ratiem un, viņu panākusi, es arī izkāpu uz ceļa, bet neviena no mums neteica ne vārda. Nelikdamās par Agnesi ne zinis, es liku Rozīnai sēsties ratos pie manis, un pavēlēju kučierim griezt apkārt. Pa ceļam bija jābrauc garām koku pudura ieskautai mazai kapcllai. Kad mēs līdz tai nonācām, Rozīna lūdza man atļauju uz brīdi apturēt ratus, kamēr viņa ieiet iekšā. Es nodomāju: «Viņa grib dot kādu zvērestu» — un gāju viņai līdzi. Bet šai tumšajā telpā, ko pildīja auksta vīraka smarža, es ar bailēm un sāpēm jutu, ka jaunās meitenes dvēsele pati ir kā krēslaina baznīca, kurā vecai sievietei ir veltīgi mēģināt uztaustīt ceļu. Rozīna devās taisni pie altāra un nometās uz ceļiem. Labu brīdi viņa raudzījās Svētās Jaunavas sejā, tad piecēlās un izgāja ārā tā, it kā es būtu veca zemnieksieva, kurai taču arī būtu kaut kas, par ko lūgt. Mani bija pārņēmis neiedomājams sašutums, es nevarēju atcerēties nevienu lūgšanu. Es jutos tā, it kā būtu uzzinājusi, ka Jaunava Marija ir kļuvusi kurla. Iznākot no kapellas un redzot Rozīņu pie ratiem gaidām un uz Pizu raugāmies, es viņai teicu: «Es zinu, ja tu to nezini, kāds neprāts no tavas puses ir ļaut kādam vīrietim šai pasaulē šķirt mūs vienu no otras. Bet redzi, es arī protu dot zvērestu. Tik patiesi, kā es ceru, ka mēs abas reiz būsim paradīzē, tik patiesi, cik vien ilgi es varēšu pacelt savu labo roku, es nedošu tev svētību laulībām ne ar vienu citu vīrieti kā vien princi.» Rozīna neteica ne vārda. Viņa iztaisīja reveransu manā priekšā, it kā es būtu pilnīga svešiniece. Nākamā dienā ar lielu greznību notika kāzas, un tās noritēja īpaši skaisti.

Pēc mēneša Rozīna lūdza pāvestu atzīt viņas laulību par spēkā neesošu, atsaukdamās uz to, ka tā nekad nav īstenojusies.

Tas bija milzīgs skandāls. Princim Potenciāni bija visspēcīgākie sakari, un Rozīna bija jauna un nepieredzējusi, turklāt uzsākusi visu pilnīgi viena. Bet viņa turējās pie sava nodoma ar neizprotamu spēku, līdz nebija cilvēka, kas runātu par ko citu, un viņa dabūja yīsus, savā pusē. Princis tautā iemīļots nebija, tam par iemeslu bija viņa kaislība uz naudu, un zemākās šķiras ļaudis, kā jūs zināt, vienmēr nostājas mīlētāju pusē. Beidzās ar to, ka ļaudis sāka uzskatīt Rozīņu par tādu kā svēto, un, kad viņai beidzot izdevās tikt uz pieņemšanu Romā, viņi drūzmējās uz ielām viņai apkārt un izkliedza savu sajūsmu, it kā viņa būtu operas primadonna. Princis galīgi pazaudēja galvu; savu ietekmi viņš izmantoja, lai izdzītu Mario no Pizas, kas šajos apstākļos varbūt bija vismuļķīgākais, ko viņš varēja darīt. Viņš zaimojoši izteicās par baznīcu un izraisīja ticīgo dusmas.

Rozīna ar apliecībām no visiem Romas ārstiem un vecmātēm metās pie Svētā Tēva kājām un lūdza viņa atbalstu. Kad par to pastāstīja princim, viņš nokrita kā beigts un trīs dienas nevarēja izrunāt ne vārda. Kad viņš atguva runas spēju, tad bija spiests pavēlēt sulaiņiem aizvērt logus, lai nebūtu jādzird uz ielām dziedāšana par šķīsto Pizas jaunavu, un aiz slēģiem viņš varēja kost pirkstos un iztēloties abu jauno cilvēku svētlaimi, — ko viņš, bez šaubām, prata darīt ļoti labi, — jo, tiklīdz Rozīnai rokās bija pāvesta anulācijas raksts, viņi abi apprecējās.

Visu šo laiku, kamēr pat gaisā ap mani sanēja viņas vārds, es atteicos viņu redzēt. Cik vien man bija spēka, es mēģināju nedomāt par viņu. Bet vai šai pasaulē ir kas tāds, kas var atraut vcc^s sievietes domas no tā, pie kā tās nepārtraukti turējušās septiņpadsmit gadus?

Pirms diviem mēnešiem es dabūju zināt, ka mana mazmeita ir uz grūtām kājām. Es biju tam sagatavojusies, bet tomēr tas bija man pēdējais, nāvējošais trieciens. Es domāju par viņas māti un par savu zvērestu. Mana ticība Dievam un Svētajiem galīgi sašķobījās. Rozīnas tēls stāvēja man acu priekšā dienu un nakti, tāda, kāda viņa izskatījās, nometusies uz ceļiem kapellā. Es raudāju, mana sirds pildījās ar lielām bēdām, un nebūt nav pareizi, ka dāmai manā vecumā tās jāpārdzīvo. Visubeidzot es pilnīgi pārstāju domāt par paradīzi, jo man likās, ka tūkstoš gadu tur augšā nevar man atsvērt vienu nedēju te uz zemes kopā ar mazmeitiņu manā villā Pizas tuvumā. Ilgu laiku es biju pārāk slima, lai brauktu, bet vakar es beidzot devos ceļā uz Pizu.

Tagad, grāf, jūs esat dzirdējis visu stāstu. Mans jaunais draugs, pārdomas par Providences ceļiem es atstāju jūsu ziņā.»

Te Vecā dāma ieturēja ilgu pauzi. Kad Augusts, dziļā klusuma izbiedēts, pavērsa skatu pret viņas seju, viņš redzēja, ka tā ir pārvērtusies. Izskatījās, ka tā ir sakritusies, bet skaidrās acis zem vaska bālajiem plakstiem vēl raudzījās uz viņu.

«Es esmu gatava pamest šo pasauli,» viņa teica. «Tā droši vien tagad prot mani no galvas, tāpat kā es viņu, un mums nav vairāk nekā, ko otrai teikt. Tas taču ir diezgan dīvaini, ka man vēl arvien ir simpātiska šī vecā sieviete, pie kuras tik neatlaidīgi cenšos turēties, šī Karlota di Gampokorta, kura drīz pavisam pazudīs no skatuves, un ka es nevaru ļaut doties viņai prom, pirms neesmu devusi viņai iespēju piedot saviem parādniekiem. Mais que voulez-vous? Manos gados nevar tik viegli tikt vaļā no veca paraduma. Vai jūs dosieties uz Pizu manā vietā un atradīsiet manu mazmeitu?»

Viņas kreisā plauksta taustījās pa palagu, kā jaunā vīrieša roku meklēdama. Augusts aizskāra aukstos pirkstus. «Esmu jūsu rīcībā, niadame,» viņš teica. Viņa dziļi nopūtās un aizvēra acis. Viņš steidzās saukt ārstu, kuram pa šo laiku bija sūtīta ziņa.

Viņš deva sulainim rīkojumu, lai līdz rītausmai viss būtu gatavs aizbraukšanai un, gribēdams nosūtīt vēstuli pirms braukšanas tālāk, piesēdās, lai to pabeigtu. Vēstuli pārlasot, viņam iešāvās prātā, ka drūmās pārdomas par dzīvi varbūt sarūgtinās uzticamo Kārlu, un viņš sameklēja rakstāmspalvu un zem sava vārda kā post seriptum pierakstīja divas rindiņas no Gētes «Fausta», vienu no Karla mīļākajiem citātiem, ar ko viņš Ingolštatē bieži bija beidzis diskusiju:

Der gute Mensch, in seinetn dunklen Drange, ist sich des rechten Weges wohl bewusst.

Ar smaidu, ko modināja atmiņas, viņš aizzīmogoja vēstuli.

IV. Jaunas damas bēdas

KAD Augusts nākamajā vakarā piebrauca pie kroga, kam bija jābūt viņa pēdējai pieturvietai ceļā uz Pizu un kam lielā rosiba un dzīvā kustība jau bija uzspiedusi lielas pilsētas tuvuma zīmogu, tieši viņam iepretī apstājās viegls factons, kuj-ā brauca slaids jauneklis lielā kučiep apmetnī. Viņš pasvieda grožus kroga staļļa puisim un izlēca ārā, viņam sekoja vecs nama pārvaldnieks, kurš līdzinājās Pantalconem. Metās tumšs. Dziļi zilajās debesīs iemirdzējās dažas za/aigznes, un gaisā bija jūtams maigs vakara vējiņš. Augustu pildīja prieks par atra-« šanos ceļā, ko jūt katrs īsts ceļotājs. Dienas gaitā viņš bija panācis un atstājis aiz sevis tik daudzus braucējus — jātniekus uz zirgiem vai ēzeļiem, karietes, vēršu un mūļu vilktus ratus, — ka arvien vairāk viņam radās iespaids, ka dzīvei ir savs virziens, un būtu dīvaini, viņš domāja, ja tāds nebūtu arī viņam. Lukturu gaisma un jauktais pavarda dūmu, tauku un siera aromāts, kas sitās pretī no ēstuves, viņam pārsteidzoši gāja pie sirds. Likās, ka šai skaidrajā vakarā uz laukuma ostērijas priekšā viņam pretī no augstiem kalniem pāri daudzām upēm plūst Itālijas gaiss, lai maigi noglāstītu viņa seju.

Ēka, kurā tagad atradās ostērija, agrāk bija bijusi kāda bagātnieka villas vārtsarga māja, un Augusts iegāja lielā, skaisti samērīgā viesistabā ar freskām uz sienām. Vecais saimnieks un divi sulaiņi, klājot galdu pie atvērtā loga, bija dziļi iegrimuši kaislīgā diskusijā, no kuras vecais vīrs atrāvās, lai sveicinātu ienākušo viesi un apliecinātu, ka tiks darīts viss, kas vien ir cilvēka spēkos, lai viņš justos apmierināts. — Tik daudzu augsti godātu viesu ierašanās vienā un tai pašā laikā! Namā, kas tik modri ir nomodā par savu labo vārdu! Tas ir pagalam pārsteidzoši. Pēc pusstundas tiek gaidīts princis Potenciāni ar savu jauno draugu princi Džovanni Gastoni. Tie ir cilvēki, kas spēj novērtēt ēdienu, un viņi ir pasūtinājuši paipalas, bet pavārs ir pieļāvis kļūdu to pagatavošanā. Augusts jautāja, vai jaunekli* factonā bija princis Džovanni. — Nē, tas nebija viņš, atbildēja viesmīlis. Šis jaunais kungs, bez šaubām, ir vēl kāds augstdzimis un izvēlīgs apmeklētājs. Bet vai tas ir iespējams, ka svešais milords nepazīst princi Nino? Viņš patiesi ir jauneklis, kuram līdzīgs ārpus Toskānas nav atrodams. Kad viņš bija mazs, viņa skaistums bija tik brīnišķīgs, ka slavenais mākslinieks, kas izgleznoja Doma baznīcu, bija izlūdzies viņu par modeli Jēzus bērnam. Visur, kur vien viņš iet, viņš tiek mīlēts. Jo

viņš ir patriots, īsts Toskānas dēls. Viņa godkārīgā māte bija viņu sūtījusi gan uz austriešu, gan krievu galmu, bet viņš bija atgriezies mājās tāds pats kā aizbraucis: uzticīgs itāliešu valodai, kas, milord. ir dižu dzejnieku valoda. Viņa pilīs tiek ievērotas vecās toskāņu mājas ierašas: viņam ir savs orķestris, kas spēlē tikai itāliešu mūziku, viņa zirgi piedalās klasiskajās rikšotāju sacensībās, un, kad ir novāktas vīnogas, viņa rīkotie lielie ražas svētki atgādina vissenākos laimīgos laikus — kad tiek dejotas senas dejas, jaunavas no lauku ciemiem, pilnīgi kailas, spiež vīnogas un improvizētāji apdzied nakti, Toskānu, mīlestību un svētku saimnieku.

Ar taukainu servjeti padusē, mazajām, melnajām acīm sekojot katrai sulaiņu kustībai, krunkainais, vecais vīrs ļāva plūst pār viesi vēl vienai nepārtrauktai glaimu straumei. Vai tas nebija princis Nino, kufš toreiz, kad vācu dziedātājs iedrošinājās uzstāties Cimarozas operā Ballcritie Amanle, bija uzlēcis uz skatuves, nodzinis viņu nost un mežonīgi sajūsminātā partera priekšā nodziedājis visu partiju no sākuma līdz beigām? Kas zīmējas uz skaisto dzimumu, — te vecā vīra platā seja šķita savelkamies smalkā čokuriņā, — jā, gan jau niilords zina, cik maz jauneklis ir kungs pār savu likteni, kad skaistais dzimums no brīvas gribas pats metas viņam ceļā. Bet arī šoreiz princis Nino bija parādījis sevi kā uzticīgu tēvzemes Toskānas dēlu. Ja vien viņš būtu gribējis, viņš būtu dabūjis par sievu erchercogieni, un Krievijas cara māsa bijusi vai traka aiz mīlestības uz viņu, bet princis Nino bija citējis Redisa brīnišķo dzejoli par Bakhu Toskānā un paskaidrojis, ka «tikai viņa paša zemes vīna mucas stenēs viņa apkampienos». Visi uzskatīja, ka toskāņu precētie vīri viņa valdzinājumu neņem tik ļoti pie sirds, kā būtu sagaidāms, jo sieviete, kas reiz piederējusi princim Nino, nevar vairs samierināties ar citu mīļāko, un ne viena vien gaisīga jauna dāma pēc tam, kad princis viņu pameta, apmierinājās ar laulāto draugu un atmiņām. Tā ir liela nelaime, ka viņa neizpratne par pasaulīgo mantu un devīgums ir novedis viņu pilnīgi vecā prinča Potenciāni rokās, kurš aizdod naudu. Runā, ka pēdējā laikā viņš ir pavisam pārvērties. Viņš esot izteicies, ka viņa ceļu šķērsojis brīnums un pievērsis viņu ticībai brīnumiem. Daži apgalvoja, ka svētā karaliene Matilde, no viņa paša nama, kādu nakti ir parādījusies viņam sapnī un novērsusi viņa sirdi no šīs pasaules. — Te viens no sulaiņiem pieļāva tik rupju kļūdu galda klāšanā, ka vecais vīrs, kā niknu garīgu salto-mortalc izpildīdams, aprāva sarunu un metās viņam virsū.

Smaidīdams, bet pavisam kluss, viņš atgriezās pēc brīža ar vīnu, ko Augusts bija pasūtinājis, un tad pameta viņu, zemu paklanīdamies.

Divi veci priesteri kūkoja pie savas vīna karafes kamīna tuvumā, un ogļu kvēle atspīdēja uz viņu notaukotajiem tērpiem; ar faetonu atbraukušais jauneklis domīgs sēdēja zem lielas freskas ar eņģeļiem, kas apciemo Ābrahamu, un dzēra kafiju no glāzes, ko viņam bija atnesis sulainis. — Viņa slaidais, jauneklīgais augums un brīvā izturēšanās bija tik daiļi, ka Augusts, kuru vienmēr valdzināja skaistums un kuj-š tīrajos un domīgajos vaibstos saskatīja līdzību ar savu draugu Kārlu, kad tas vēl bija students, reizi pa reizei juta vģlēšanos paskatīties uz viņu. Kad viņa vecais namzinis pēc brīža ienāca un^sū-, dzējās par strīdu starp jaunā cilvēka zirgu puisi un Augusta kučieri par labākajām vietām stallī, viņš izmantoja izdevību, lai tuvotos un uzdotu dažus jautājumus par ceļu uz Pizu un lūgtu izdzert kopā glāzi vīna. Zēns viņam ļoti pieklājīgi pateicās; viņam jānoraidot šis piedāvājums, viņš teica, jo vīnu viņš nekad nedzenot, bet, sapratis, ka Augusts ir ārzemnieks un ceļš viņam nezināms, lūdza viņu palikt sēžam un laipni deva vajadzīgos paskaidrojumus. Sarunas gaitā viņš atbalstīja roku uz galda, un Augustam ienāca prātā, cik bieži šai zemē var gūt pierādījumu tam, ka tās iedzīvotāji būvēja marmora pilis un filosofiskās sistēmas, kamēr viņa paša senči ziemeļu mežos taisīja ieročus no akmens un tērpās lāču ādās, kuru karstās asinis viņi dzēra. Pilnīgi droši, ka bija jāpaiet tūkstoš gadiem, lai izveidotos tāda roka un locītava kā šī. Dānijā visiem cilvēkiem ir platas delnu locītavas un resnas potītes un jo augstāks ir cilvēka stāvoklis sabiedrībā, jo resnākas tās viņam kļūst.

Zēns nosarka aiz prieka, dzirdot, ka Augusts nāk no Dānijas, un paskaidroja, ka Augusts ir pirmais cilvēks no prinča Hamleta tēvzemes, ko viņš savā mūžā saticis. Viņš labi pārzināja lielā angļu dzejnieka darbu un turpināja sarunu tā, it kā Augusts nāktu taisnā ceļā no karaļa Klaudija galma. Ar itāliešiem piemītošu takta sajūtu viņš izvairījās iedziļināties vissatricinošākajos traģēdijas notikumos, it kā zinātu, ka Ofēlija ir bijusi viņa galdabiedra māsīca, kupi tikai nesen ir skumji beigusi savas dzīves gaitas, bet daiļi nodeklamēja monologus un apgalvoja Augustam, ka pats domās bieži stāvējis klints baisajā galotnē, kas pārliekusies pār jūru. Augusts negribēja laupīt jauneklim ilūzijas, pastāstot, ka krastmala pie Helsingēras ir pavisam līdzena, un tāpēc jautāja, vai viņš pats neraksta dzejas.

«Nē,» atbildēja zēns, maigi pagrozīdams melni cirtoto galvu, «kādreiz es mēdzu to darīt, bet pirms pāris gadiem pārstāju.»

«Tad jūs laikam esat darījusi nepareizi,» ar smaidu sacīja Augusts, «ir taču droši zināms, ka poēzijai dzīvē piemīt liela un laimīga vara un tā palīdz mums izturēt ikdienas dzīves vienmuļību.»

Jauneklis, likās, pilnīgi un galīgi uzskatīja Augustu par nelaimīgā dāņu prinča brāli vai draugu un uz šī pamata bija gatavs atklāt viņam savu sirdi.

«Man,» viņš teica pēc īsas pauzes, «dzīvē gadījās notikums, ko es nevarēju izteikt dzejā. Agrāk es mēdzu rakstīt gan komēdijas, gan traģēdijas, bet šis notikums neiederējās nevienā no tām.» Vēl pēc pauzes viņš piebilda: «Tagad esmu ceļā uz Pizu, lai studētu astronomiju.»

Viņa draudzīgā un cēlā izturēšanās savaldzināja Augustu, kurš pats kādreiz ar dziļujjaizrautību bija pētījis zvaigznes. Kādu laiku viņi runāja par tām, un viņš pastāstīja zēnam, kā lielais dāņu astronoms Tiho Brahe bija licis Augsburgā izgatavot deviņpadsmit pēdu kvadrantu un debesu globusu, kas bija septiņas pēdas diametrā.

«Es gribu studēt astronomiju tāpēc,» teica jauneklis, «ka ilgāk nevaru izturēt domu par laiku. Domājot par laiku, es jūtu, ka atrodos tā gūstā, un ticu, ka laime pie manis atnāks tikai tad, kad tikšu no tā vaļā.»

«Es arī esmu domājis par to,» apcerīgi teica Augusts, «un tomēr tai pašā laikā man ir skaidrs, —ja mēs kādā dzīves brīdī, pat tādā, ko mēs saucam par vislaimīgāko, uzzinātu, ka šis mirklis turpināsies mūžīgi, mēs ar šausmām justu, ka esam nolemti nevis mūžīgai svētlaimei, bet nebeidzamām elles mokām.» Viņš ar sāpēm atcerējās, kā šī

doma viņam uzausa kāzu naktī. Jauneklis likās uzmanīgi sekojam

\

viņa domu gaitai.

«Man ir tā nelaime, signore,» pēc brīža viņš teica, jaunajai sejai kļūstot bālākai un acīm tumšākām nekā pirmīt, «pastāvīgi kavēties domās pie kādas stundas manā dzīvē. Ja runājam par laiku, tieši līdz tam brīdim pirms gada es dzīvoju laimīgā harmonijā; es ar patiku domāju gan par pagātni, gan nākotni, —jā, laiks bija kā skaists ceļš, pa kuru es varēju staigāt uz priekšu un atpakaļ, kā vien iepatīkas. Bet tagad man nav iespējams aiziet no šīs stundas. Katra tās sekunde manās domās aizņem lielāku vietu, nekā dažs mans dzīves gads. Man jātiek prom no tā, vietā, kur laiks nav jūtams. Kaut gan es zinu,» turpināja viņš, «ka daudzi ieteiks man meklēt patvērumu tai morālajā bezgalībā, ko mums sniedz reliģija, bet varu jums apliecināt, ka tas jau ir mēģināts un nepavisam nav palīdzējis. Gluži otrādi, priekšstati par Radītāja visspēcību, cilvēka brīvo gribu, debesīm un elli — tieši noved mani pie domas, no kuras es mēģinu aizbēgt. Man jāiedomājas par izplatījuma bezgalību, un pēc tā, kas man ir stāstits, es ticu, ka bezgalīgās debess zvaigžņu ceļos, apļos un elipsēs atrodas kaut kas tāds, kas ved domas uz jauniem ceļiem. Kā jūs domājat, signore?»

Augusts domāja par laiku pirms dažiem gadiem, kad viņš pats ēteru bija iedomājies par savām īstajām mājām. — «Es uzskatu,» viņš sarūgtināts sacīja, «ka dzīvei ir savs garīgais gravitācijas ļļkums, tāpat kā fiziskais — zemes īpašumi, sievietes…» Viņa skatiens caur ļogu. meklēja tālumā. Zilajās pavasara debesīs mirdzēja Venēra, skaidra kā briljants.

Jaunais svešinieks pagriezās krēslā pret viņu. «Jūs taču nedomājat nopietni, ka esmu vīrietis?» viņš jautāja. «Es neesmu nekāds vīrietis, un ar jūsu atļauju nepavisam nevēlētos tāds būt. Kaut gan ir taisnība, ka vīrieši pasaulē ir veikuši lielas lietas, bet es tomēr bieži esmu domājusi, ka pasaule būtu mierīgāka vieta, ja viņi tik brutāli neielauztos tajā un nesadragātu gabalos to, kas mums ir visdārgākais.»

Augusts bija pagalam samulsis, redzot, ka viņš pret jaunu dāmu ir izturējies kā pret zēnu; viņš nevarēja arī atvainoties, jo tā nebija viņa kļūda. Viņš žigli stādījās priekšā un piedāvāja viņai savu pavadonību ceļā uz Pizu. Jaunās dāmas negaidītais atklājums itin nemaz neizmainīja viņas pašas izturēšanos pret sarunu biedru, un, likās, viņa nedomāja, ka grāfam nu jāskatās uz viņu ar citādām acīm. Viņa sēdēja tāpat kā iepriekš, pārmetuši vienu šauro celi pār otru un to ar rokām apņēmusi. Augustam ienāca prātā, ka viņš laikam nekad agrāk nav tērzējis ar sievieti, kura sarunas gaitā vispirmām kārtām nedomātu par iespaidu, ko pati atstāj uz viņu, un, iespējams, šis apstāklis ir vainojams, ka sarunas ar dāmām bijušas tik tukšas. Jaunā dāma apmetnī, šķita, vēl arvien juta draudzīgu interesi par viņu, daudz neprātojot, vai viņš interesējas par viņu tikpat dedzīgi, un viņ^s būtne likās viņam tik brīva un mīļa, it kā tieši tās viņam visu mūžu būtu pietrūcis saskarsmē ar sievietēm. Viņš vēlējās, kaut spētu nesabojāt šo noskaņu ar atgriešanos pie tāda sarunu toņa, kādā mēdz tērzēt kungi un dāmas. ;

«Man ļoti'žēl,» viņš domīgi teica, «ka jums ir tik aptuvens priekšstats par mums, jo esmu pārliecināts, ka visi vīrieši, ko esat satikusi, ir centušies jums patikt. Vai varat man pateikt, kādēļ pasaulē vienmēr notiek tieši tā? — Man ir gadījušies brīži, kad dāma paziņo, ka daru viņu nelaimīgu un ka viņa vēlas, kaut mēs abi būtu miruši, un tas ir noticis tieši tad, kad esmu no visas sirds centies darīt viņu laimīgu. Taču tagad ir pagājis ilgs laiks kopš tā notikuma,» — viņa skatiens aizklīda pāri telpai un apstājās pie lielas freskas ar Ādama un Ievas attēlu, — «kad tie paradīzes dārzā pirmoreiz iepazinās viens ar otru, un tas jāsauc par skumju iznākumu, ja mēs vēl līdz šim laikam nevaram saprasties.»

«Vai jūs viņai nepajautājāt, ko viņa nojums vēlas?» vaicāja meitene.

«Jā, es jautāju,» viņš atbildēja, «bet likās, ka ļauns liktenis neļauj mums šo jautājumu apspriest ar vēsu prātu. Esmu nonācis pie secinājuma, ka sievietes kaut kāda iemesla dēļ negrib ļaut mums uzzināt, ko viņas no mums vēlas. Viņām nepiemīt ne mazākā tieksme panākt saprašanos. Viņas grib būt stiprākās cīņā ar mums. Bet es vēlētos, lai kaut vienu vienīgu reizi cilvēces vēsturē vīrietis un sieviete tiktos kā sūtņi, pārstāvot katrs savu varu, un mierīgu sarunu ceļā panāktu vienošanos. Es,» viņš pēc brīža piebilda, «Parīzē sastapu sievieti, slavenu kurtizāni, kas varētu gūt panākumus kā sūtnis. Bet jūs laikam viņai nekad nedotu savas pilnvaras, jā, pat ļoti iespējams, ka jūs uzskatītu viņu par visa jūsu dzimuma nodevēju.»

Jaunā dāma kādu brīdi domāja par to, ko viņš bija teicis.

«Pie jums Dānijā,» viņa beidzot teica, «laikam arī notiek viesības, balles un cotiversazione?»

«Jā,» viņš atbildēja, «notiek gan.»

«Tādā gadījumā jūs arī zināt,» viņa lēni turpināja, «ka ciemiņa loma saviesīgā dzīvē ir pavisam savādāka nekā namatēva vai namamātes loma un ka cilvēki negaida vai nevēlas vienu un to pašu izpildījumu no diviem tik atšķirīga ampluā pārstāvjiem.»

«Jā, jums laikam ir taisnība,» teica Augusts.

«Tātad jūs arī zināt,» viņa turpināja, «ka Dievs toreiz, radīdams Ādamu un Ievu,» — viņa tāpat kā Augusts pirmīt skatījās pāri istabai uz tiem, — «ir noteicis, ka vīrietis tai sakarībā, par ko mēs runājam, uzstājas kā viesis, bet sieviete — kā namamāte. Tādēļ viņš visu uzņem viegli, jo viņa paša nama un gara svētvietas, kā ari viņa gods un cieņa tajā visā nemaz nav iejaukti. Viņš labprāt ciemojas pie cilvēkiem, kurus viņam ne prātā nenāktu ielūgt vai paciest savā mājā. Tagad pasakiet man, grāf, ko ciemiņš meklē un vēlas?»

«Es domāju,» teica Augusts pēc kāda laiciņa, kad bija apsvēris jautājumu, «ja mēs — un es domāju, ka mums to vajadzētu darīt, — neņemtu vērā un nerēķinātos ar rupju un neaudzinātu viesi, kurš atnāk, lai tiktu apkalpots, paņem to, ko viņš var dabūt, un aiziet, tad ciemiņa vispirmā vēlēšanās ir izklaidēties, atbrīvojoties un aizmirstot to, kas viņu ikdienā nospiež, — otrā vēlēšanās ir paspīdēt, izpaust sevi un atstāt savas personības iespaidu uz apkārtējiem. — Un galu galā viesis k

V cer tikt pārliecināts par savu esamību. — Bet, tā kā jūs, signora. protat ietērpt šo domu tik skaistos vārdos, — vai jūs nebūtu tik laipna un nepateiktu man: Ko vēlas namamāte?»

«Namamāte,» teica jaunā dāma, «grib saņemt pateicību.»

Te skaļas balsis ārpusē darīja galu viņu sarunai.

Stāsts par algoto slepkavu

VISPIRMS ienāca ostērijas saimnieks, atmuguriski, sudraba svečturi katrā rokā, ar ātrumu un grāciju, kas bija pārsteidzoša tik vecam vīram. Pēc tam ienāca trīs kungi, kas veidoja vakara sabiedrību, divi pirmie roku rokā. Viņu ierašanās uzreiz pārvērta visu telpu, viņi nesa sev līdzi tik daudz gaismas, tik daudz skaļu valodu un krāsu, — pat tik daudz tīras matērijas, jo diviem no viņiem bija lielas ievērības cienīgs augums.

Tas no šiem trim, kufš uzreiz pievērsa sev Augusta uzmanību tā, kā pievērstu visur, kur vien viņš parādītos, bija aptuveni sešdesmit gadus vecs vīrs, ļoti gap un neiedomājami resns. Viņš bija ģērbies viscaur melnā ar izmeklētu eleganci, viņa krekls bija sniega baltumā, pirkstos daudz gredzenu, un lielajā kaklasaitē zibsnīja krāšņs briljants. Cirtainie mati bija nokrāsoti melni, un seja ar lielu meistarību nosmiņķēta un nopūderēta. Par spīti pārliekajam resnumam un ciešajai korsetei, kufā viņš bija iežņaugts, viņa kustībām piemita īpatnēja pievilcība, it kā viņam būtu savs īpašs ritms. — «Beigu beigās,» domāja Augusts, «ja pilnīgi atmestu nosacīto priekšstatu par to, kā cilvēkam jāizskatās, viņš būtu jāsauc par reti skaistu priekšmetu, kurš rada iespaidu visur, kur vien tiek nolikts, un viņš, piemēram, varētu būt sevišķi iespaidīgs elkudieva tēls.» Tas bija viņš, kurš vadīja sarunu skaļā un griezīgā, un tai pašā laikā savdabīgi pieglaimīgā balsī.

«Ak, burvīgi, burvīgi, mans Nino,» viņš teica, «šī tikšanās, šī laime būt atkal kopā. Tomēr esmu dzirdējis par tevi, esmu sekojis taviem ceļiem un zinu, ka tu pavisam nesen esi nopircis Koredžo «Danaju» un sešpadsmit dārku zirgu aizjūgu no Kaskīni savai jaunajai karietei.»

Jauneklis, kuru viņš uzrunāja un kura roku viņš turēja, no savas puses likās viņam veltām ļoti virspusēju uzmanibu. Kamēr Augusts vēroja šo jauno kavalieri, viņš saprata, ka šīs zemes tautai vajadzētu būt augstās domās par viņa skaistumu. Augusts Itālijā bija apmeklējis daudzas gleznu galerijas, un pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka viens no šiem skaistajiem jaunekļiem —Jānis Kristītājs, kurš pārticis tikai no kameņu medus un siseņiem, bultu caururbtais jaunais Sv. Sebastiāns vai pats eņģelis no atvērtā kapa — izkāpis no ietvara un apģērbies ar nevērīgu eleganci, izskatītos tieši tā. Viņa ādas, matu cirtu un acu brūno toņu nokrāsās bija kaut kas no veco meistaru patīnas, un turklāt viņa sejas izteiksme pauda nekā nedomāšanu, kam vajadzētu būt dabiskam stāvoklim paradīzē, kur domāt nav nekādas nepieciešamības.

Trešais mazajā sabiedrībā bija garš, smagnējs, izgreznojies jauneklis ar gaišiem, cirtainiem matiem un sārtu seju, kas atgādināja aitu un uz leju pārgāja apaļā, resnā kaklā bez mazākām zoda pazīmēm. Visu maltītes laiku viņa skatiens bija piekalts vecajam vīram, un viņš kāri tvēra katru viņa sacīto vārdu. Visi trīs apsēdās ap galdu, un gaisma no svečturiem apspīdēja viņu sejas.

Jaunā dāma uzmeta mirkli jaunatnācējiem, piecēlās, ietinās apmetnī un atstāja telpu. Augusts sekoja viņai priekšistabā, kur gaidīja viņas vecais kalps ar sveci rokā.

Kad Augusts atgriezās, viņam tika ienestas vakariņas, un viņš piesēdās, lai ēstu kapaunu un kūku, rotātu ar sārtu putukrējumu. Sabiedrība pie blakus galda sarunājās tik skaļi, ka nemitīgi jauca viņa domas un spieda viņu skatīties uz to pusi. Viņš ievēroja, ka resnais, vecais vīrs, pastāvīgi likdams papildināt savu ciemiņu glāzes, pats dzer tikai limonādi, bet, neraugoties ņz to, turas pārējiem līdzi viņu pacilātajā noskaņojumā, kas pamazām radās pie galda, it kā viņš savas būtnes dzīlēs glabātu reibinoša dzīvesprieka krājumu, no kura viņš var smelt bez citu palīdzības. Tad viņa maigā un dzidrā balss ilgu laiku skanēja pārējo divu nepārtraukta: viņš tiem stāstīja kādu notikumu.

«Pirms daudziem gadiem,» viņš teica, «es Pizā biju klāt tai reizē, kad mūsu nesalīdzināmais Monti, dzejnieks, izvilka pistoli un sašāva monsiņjoru Talbotu. Tas notika vakariņu laikā, kurās piedalījāmies tikai mēs trīs, gluži kā šovakar. Un tas viss iznāca domstarpību dēļ jautājumā par mūžīgo lāstu.

Monti, kurš tikko bija izdevis savu «Donu Zuanu», bija drūmā noskaņojumā un nevēlējās nedz dzert, nedz runāt, un monsiņjors

Talbots brīnījās, cik grūtsirdīgs ir dzejnieks, kufš nupat kā guvis lielus panākumus. Atbildot Monti jautāja viņam, vai tā nav drausmīgi smaga atbildība: radīt cilvēku, kas ir nosodīts uz mūžīgu degšanu elles liesmās. Monsiņjors Talbots lūkoja viņu mierināt, teikdams, ka mūžīgās liesmas var piemeklēt tikai īstus cilvēkus. Dzejnieks viņam uzkliedza, ka viņa dons Zuans ir tikpat īsts kā jebkurš cits cilvēks, un prelāts, vēl arvien smaidīdams, atlaidās krēslā un paskaidroja, ka viņš ir domājis tādus cilvēkus, kuriem ir bijusi miesa un asinis. «Miesa un asinis!» kliedza Monti. «Jūs uzdrošināties noliegt, ka viņš ir bijis miesa un asinis? Spānijā vien ir tūkstoš un trīs dāmas, kuras ir gatavas to apzvērēt!» — Tad monsiņjors Talbots jau nopietnāk jautāja, vai ta<J viņš tiešām uzskatot sevi par radītāju tādā pašā nozīmē kā visvarenais Dievs?

«Visvarenais Dievs!» iekliedzās Monti. «Vai tad jūs, lielais skeptiķi, nezināt, ka tie, ko Dievs patiesībā paredz radīt, ir mans dons Zuans, Homēra Odisejs un Servantesa skumjais bruņinieks? — Tie ir viņi, kam Dievs ir sagatavojis debesis un elli. Vai jūs iedomājaties, ka Visvarenajam visu mūžību būtu jāpacieš mana sievasmāte vai Austrijas ķeizars? — Cilvēki, viņi taču ir tikai visvarenā Dieva māls, un mēs, mākslinieki, mēs esam viņa darbarīks, viņa ziednis un kalts, un, kad skulptūra beidzot ir gatava marmorā vai bronzā, kā nu viņš grib, tad viņš mūs visus sasit gabalos un aizslauka prom, un neko vairāk vērti mēs neesam. Kad jūs kādreiz mirsiet, monsiņjor, jūs izdzislsiet kā svece un nojums pāri nepaliks nekas vairāk kā no izdegušas sveces, bet mūžības mājokļos — tur klejos Orlando un Mizantrops, un mana nabaga nelaimīgā Elvīra. Tāds nu reiz ir Dieva darba plāns, un, pat ja mums tas liekas stiepts garumā, kas gan mēs esam, ka uzdrošināmies viņu kritizēt, mēs, kufiem pašiem nav ne mazākā priekšstata par to, ko nozīmē laiks un mūžība?» Monsiņjors Talbots personīgi bija liels daiļo mākslu aizstāvis, bet viņš sāka justies diezgan neērti, dzirdot sludinām tik ķecerīgus uzskatus, un tādēļ sauca Monti pie kārtības. — «Nu tad,» niknās dusmās iekliedzās dzejnieks, «nu tad dodies mūžībā un paraugies pats!» To teikdams, viņš, kas bija spēlējies ar pistoli, atbalstīja stobru uz galda malas un izšāva uz pretī sēdošo garo prelātu, un Talbots saļima savās asinis. Tas bija nopietns notikums, jo monsiņjoram Talbotam bija jāizcieš smaga operācija un viņš ilgi atradās uz dzīvības un nāves robežas.»

Abi jaunekļi pie galda ap šo laiku bija izdzēruši trīs vai četras pudeles vīna un sāka skali jokot par Monti ideju, aprakstīdami tēlus, kuros iemiesots, princis dažādu dzejnieku fantāzijā kļūtu nemirstīgs. Viņi lietoja tik daudz Augustam nezināmu vārdu un izteicienu un runāja tik neskaidri, ka viņš pārtrauca sekot līdzi sarunai un no jauna sāka klausīties tikai tad, kad vecais kungs atkal ierunājās viens pats.

«Nē, rimstieties, mīļie bērni,» viņš smiedamies teica, «man ir drošāka svētlaimes cerība. Bet jums nāktu par labu domas par mūžīgo dzīvību, jā, varbūt pat palīdzētu izkliedēt grūtsirdību, kurā, par skumjām visai Toskānai, pēdējā laikā ir iegrimis mūsu mīļais, dārgais Nino. Tāpēc es gribu jums pastāstīt kādu citu stāstu.»

Viņš atlaidās pret krēsla atzveltni un no šī brīža nepieskaras nedz ēdienam uz galda, nedz glāzei. Augusts ievēroja, ka tumšais jauneklis, kuru vecais vīrs bija saucis par savu Nino, stāstījuma gaitā pamazām seko viņa piemēram un no visiem trim beigu beigās tikai gaiši cirtainais jauneklis ar aitas seju paliek uzticīgs galda priekiem.

«Mana vectēva laikā, mani dārgie, jaunie draugi,» vecais vīrs sāka savu stāstu, «Pizā dzīvoja kāds ārkārtīgi bagāts vīrs, muižnieks no senas dzimtas, kufš saņēma briesmīgu likteņa triecienu. Viens no viņa jaunajiem draugiem, tas, kujrš stāvēja viņa sirdij vistuvāk un kupm viņš visupirmām kārtām bija veltījis savu labvēlību, vērsās pret viņu ar nepateicību un aizvainoja viņu līdz nāvei, vēl vairāk, padarīja viņu pasaules acīs par izsmiekla objektu. Šis muižnieks bija filosofs un savu dvēseles mieru vērtēja augstāk par visu. Redzēdams, ka šis skumjais notikums neļauj viņam naktī gulēt, un juzdams, ka nebūs iespējams atgūt līdzsvaru, pirms viņš neizlies nepateicīgā jaunekļa asinis, viņš nolēma, ka tām ir jātop izlietām. Bet īpašu apstākļu dēļ viņa varā nebija izdarīt to ar paša rokām, un viņš griezās pie kāda jauna, profesionāla slepkavas Pizā, viena no tiem, kurus vecos laikos izmantoja šādos gadījumos un sauca par Bravo. Šis jauneklis bija pār mēru izšķērdīgs un savā nejēdzībā nokļuvis tik lielās naudas grūtībās, ka .gadījumā, ja neviens nepalīdzētu, viņam diezin vai atliktu kāda cita izeja kā vien laulības. Tad nu mana vectēva draugs izteica viņam lielisku priekšlikumu. «Mana vēlēšanās ir,» viņš teica tam otram, «lai šai lietā nevienam nebūtu par ko žēloties. Es tev samaksāšu par manu dvēseles mieru tik, cik es domāju to vērtu, un tas nav maz. Ja tu man tagad palīdzēsi un darīsi visu, kas ir tavos spēkos, es savukārt rūpēšos par to, lai visi tavi parādi tiktu nolīdzināti, pat tas, kam sakars ar tavas vecāsmātes mazo koraļļu rožukroņi, ko tu esi ieķīlājis.» Uz šī pamata viņi tad arī noslēdza vienošanos un rūpīgi visu savā starpā norunāja.»

Liels kaķis, kas bija gulējis pie kamīna, pēkšņi ielēca vecā prinča klēpī. Neskatīdamies uz viņu, princis maigi viņu glaudīja un turpināja stāstu.

«Pulkstenis tikko bija nozvanījis pusnakti, kad Bravo devās pie darba, un satrauktais muižnieks, zinādams, ka par gulēšanu nav ko domāt, pirms nebūs pārliecinājies, ka darbs ir padarīts līdz galam, gaidīja viņu kabinetā, kur bija licis uzklāt viņam smalku vakariņu galdu. Kad pulkstenis nosita vienu reizi, jauneklis atkal parādījās durvīs, bāls kā līķis. «Vai esmu atriebts?» jautāja muižnieks no Pizas, «vai mans ienaidnieks ir beigts?» — «Jā,» teica Bravo. «Vai tas ir pavisam droši?» muižnieks jautāja atkal, un sirds viņa krūtīs sāka diet, «Pilnīgi droši,» teica' Bravo, «tik miris, cik vien var būt cilvēks, .kuram mans stilets — toreiz, Nino, slepkavas vēl lietoja šo ieroci — ir iedurts sirdī trīs reizes, līdz pat spalam. Šai lietā, kā jūs pats sacījāt, nevienam nebūs par ko žēloties. Tagad es gribu izdzert pudeli šampanieša kopā ar jums.» Viņi abi apsēdās pie galda un baudīja izmeklētas vakariņas. «Zināt,» pēkšņi teica Bravo, «ko es uzskatu par lielu nelaimi? Mēs visi pamazām esam kļuvuši tik gudri, ka neticam vairs tam, ko dievbijīgās vecmāmiņas līdz pagurumam mums ir dzinušas galvā. Jo nekas mani neiepriecinātu vairāk nekā pārliecība, ka mūžīgais lāsts nāks pār mums abiem.»

Muižnieks bija pārsteigts, un viņam kļuva jaunekļa žēl, jo izskatījās, ka viņš pilnīgi zaudējis galvu. Līdz šim brīdim viņš pret jaunekli bija draudzīgi noskaņots, tādēļ darīja, ko spēja, lai viņu nomierinātu. «Tas tev ir bijis par daudz,» viņš teica, «es uzskatīju tevi par stingrāku vīru. Bet, kas zīmējas uz mūžīgo lāstu, tad nezaudē cerību, varbūt tev ir taisnība. Slepkavību, ko tu esi izdarījis šonakt, es savā sirdī esmu izdarījis simtām reižu, un Rakstos ir teikts, ka tas ir viens un tas pats. Noteikti atradīsies sholastiķi, kas apgalvos, ka tava daļa ir bijusi pavisam šķietama un ka tev vēl ir laiks mērkt savas drānas Jēra asinīs un padarīt tās baltas kā vilna. Tomēr nenoliegšu, ka, noteicot tavu algu, man toreiz prātā bija raizes, ko tu sev sagādāsi, un briesmas, kas tev var draudēt no mana ienaidnieka draugiem vai Pizas likumiem, un līdz pat šim brīdim es nebiju domājis par tavu dvēseli. Tagad, kad tu to minēji, ir skaidrs, ka tev draud briesmas arī no šīs puses. Tāpēc es klāt pie visa, ko jau esmu tev devis, tavas dvēseles miera labad gribu dot tev šo gredzenu.» To sacīdams, viņš novilka no pirksta gredzenu ar lielu, apaļi noslīpētu rubīnu, ārkārtīgi vērtīgu rotu, un sniedza to savam Bravo, kurš to paņēma, iesmējās viņam sejā, it kā viņi ne vārda nebūtu runājusi par svētām lietām, un aizgāja savu ceļu. Mūsu muižnieks likās gultā un pirmo reizi pa ilgiem laikiem gulēja saldā miegā ar apziņu, ka ir panācis savu un turklāt samaksājis algotajam slepkavam tik dārgi.»

Kamēr vecais vīrs stāstījumā ieturēja pauzi, kaķis piecēlās, pārgāja šķērsām pāri galdam un ielēca klēpī jaunajam princim. It kā būdams sev pretī sēdošā kaimiņa spoguļattēls, Nino sāka kaķi maigi glaudīt, atgāzdamies krēslā un klausīdamies.

«Bet nelaimīgā muižnieka liktenis,» turpināja vecais stāstītājs, «bija zaudēt ticību cilvēkiem. Bija pagājis tikai viens mēnesis pēc šīs nakts, kad viņš — kā jau cilvēks, kas, laimīgi pārvarējis smagu slimību, baudīja dzīvi un draugu sabiedrību, skaistu mūziku un pavasara dzīvīgumu ap pilsētu, — saņēma vēstules no draugiem Romā un uzzināja, ka jaunais ienaidnieks, par kura nāvi viņš bija samaksājis tik bagātīgi, atrodas mūžīgajā pilsētā, tik dzīvespriecīgs un ziedošs kā vēl nekad, un pievērsis sev jo lielu Romas sabiedrības un pāvesta galma uzmanību.

Šis pēdējais pierādījums cilvēku neuzticamībai un paša lētticībai satrieca viņu līdz sirds dziļumiem. «Kam gan lai tic,» viņš domāja, «ja pat viņš ir mani piemānījis? Vai tik bāls viņš bija tādēļ, ka bija nodevis mani?» Jā, nabaga vīrs kļuva slims, aiz izmisuma viņš pat uz dažām dienām zaudēja valodu, ilgu laiku viņu mocīja drausmīgas sāpes acīs un labajā rokā, — bet es neaprakstīšu viņa slimību, jo tā nebija nekas salīdzinājumā ar viņa dvēseles ciešanām. Tomēr viņš bija, kā jau minēts, cilvēks, kas domā; viņa prāts sāka nodarboties ar mūžīgo jautājumu, ko viņi abi ar Bravo bija pārsprieduši pie vakariņu galda. «Vai tiešām,» viņš domāja, «nodoms ir vienīgais, kam svars, un mūsu darbībai nav nekādas nozīmes?» Jo vairāk viņš domāja, jo drošāka kļuva pārliecība, ka tā patiesi arī ir. «Varbūt,» viņš domāja, «pašam nodomam izšķīrējs spēks piemīt tik ilgi, kamēr tas pastāv vienīgi kā nodoms. Jo darbība taču to iznīcina. Visdrošākais glābiņš no sava tuvākā sievas iekārošanas, bez šaubām, ir iegūt viņu, un mēs gluži labi varam mīlēt savus ienaidniekus un lūgt par tiem, kas mums nodarījuši pāri un vajājuši mūs, ja mēs zinām, ka viņi ir nost no ceļa.» Viņš atcerējās tās maigās jūtas, ar kādām viņš pats bija domājis par savu ienaidnieku, ticēdams, ka tas ir miris.

«Tāpēc, — viņš domāja tālāk, — ir visai iespējams, ka elle ir pilna ar cilvēkiem, kas nav spējuši panākt to, ko gribējuši. Un viņos būs šis tārps, kas nekad nemirs. Un tā,» turpināja vecais vīrs, un viņa balss uzreiz kļuva medaini salda un maiga kā glāsts, «pēc tam, zaudējis ticību visādiem bravo, viņš nonāca pie stingra lēmuma turpmāk iecerēt tikai tādas lietas, ko pats varētu novest līdz galam. Vēl bija tikai viens vienīgs jautājums, uz kufu viņš būtu gribējis saņemt atbildi, pirms viņš pilnīgi izdzēš šo skumjo notikumu no savas sirds. Un šis jautājums bija,» turpināja vecais princis vēl medainākā balsī: «Par kādu summu mans parādnieks pārdeva mani?»

Viņš ieturēja īsu pauzi.

«Šis, mans dārgais Nino,» viņš tad sacīja, «ir mans stāsts, un es ceru, ka tas tevi negarlaikoja. Dari nu man to prieku un pasaki savas, domas šai lietā.»

Iestājās ilgs klusums. Jaunais princis paliecās uz priekšu, atbalstīja elkoņus uz galda un, zodu plaukstā saņēmis, cieši skatījās vecajā vīrā. Šai pēkšņā un maigā kustībā bija tik daudz no kaķa, kas gulēja viņam uz ceļiem, ka Augusts jutās pagalam pārsteigts.

«Jā, ar tavu atļauju,» jaunais princis teica, «tavs stāsts garlaikoja mani. Tas bija pārāk garš, un tomēr tam nebija beigu. Ar to tad arī šovakar beigsim!»

Ar kreiso roku viņš piepildīja savu glāzi un izdzēra to līdz pusei. Arvien ar kreiso roku un lēnām, kā cilvēks, kas dzēris par daudz, lai atļautos mazāko sasprindzinājumu, viņš pacēla to un meta šķērsām pāri galdam tieši vecajam vīram sejā. Vīns tecēja lejup pār kvēli sārtajām lūpām un pūderēto zodu, glāze nokrita uz ceļgaliem, tad noripoja zemē un saplīsa.

Gaiši cirtainais jauneklis izgrūda skaļu šausmu kliedzienu. Viņš uzlēca kājās, izrāva mazu mežģīņu kabatas lakatiņu un mēģināja noslaucīt vīnu no drauga lūpām tik saudzīgi, it kā tās būtu asinis. Bet resnais, vecais vīrs viņu atgrūda. Viņa seja dažas sekundes palika nekustīga kā maska. Pēc tam tā sāka starot un mirdzēt neparastā uzvaras spīdumā, it kā aiz tās vaibstiem būtu iedegta gaisma. Bija neiespējami pasacīt, vai viņš patiešām nosarka zem smiņķa,, bet viņa seja, pārklādamās ar tumšu sārtumu, ieguva noslēpumaini pavairota, pirmatnēja dzīvīguma izteiksmi. Stāstot par notikumu, viņš bija izskatījies vecs. Tagad viņš staroja jaunības, jā, pat bērnības bezrūpīgā spēkā. Augustam uzreiz kļuva skaidrs, kam viņš lidzinājās: viņam bija tās pilnīgās, bagātās formas, aiz kurām slēpjas varenais spēks, kas piemīt Bakham, vīna dievam. Gaiss ap viņu sāka mirdzēt, it kā vecais dievs, vīnstīgām vainagots, būtu parādījies šausmās sastingušo mirstīgo priekšā. Viņš izvilka kabatas lakatiņu un spieda to uzmanīgi pie lūpām, paskatījās tajā un pagriezās pret saviem galdabicdriem, runādams tik klusināti un maigi, kā dievam būtu jārunā uz cilvēkiem, zinot, ka viņi ir par vājiem, lai izturētu viņa balss varenumu.

«Es pazīstu šo tavai dzimtai raksturīgo īpašību, Nino,» viņš teica, «šo neparasto, šo iespaidīgo sauoir mourir.» Viņš iedzēra malku limonādes, lai izdzēstu vīna garšu, kas bija skārusi viņa lūpas. «Cik smalki tu tomēr proti kritizēt, Nino,» viņš turpināja, «ne tikai tevis paša sacerētās Toskānas dziesmas, bet tikpat labi arī moderno prozu. Manā stāstā patiešām bija kļūda: tam nebija nobeiguma. Un nobeigums taču var būt dievišķīgs. Vai tu nesatiktos ar mani rīt agri no rīta uz terases, šeit aiz mājas? Es zinu šo vietu, tas ir burvīgs stūrītis.»

«Jā,» teica Nino, sēdēdams vēl tai pašā pozā, ar zodu plaukstā.

«Paldies, Nino,» teica vecais vīrs. «Jā, es zināju, ka tu to darīsi. Un tagad,» viņš piebilda ar klusu cieņu, un viņa skatiens vērsās lejup uz kreklu ar vīna plankumiem, «tev jāatļauj man doties pie miera. Es taču nevaru palikt jūsu sabiedrībā šais drēbēs. Arturo, mans draugs, dod man savu roku. Nebaidies, Nino, es sūtīšu viņu atpakaļ, lai jūs abi kopā varētu nokārtot visu, kas kārtojams. Arlabunakti un saldu dusu!»

Viņš devās prom, gaišmatainā jaunekļa atbalstīts, kup bija bāls kā līķis un likās notikušā satriekts. Otrs galdabiedrs, kas viņu tik nāvīgi bija apvainojis, palika sēžam, it kā būtu aizmidzis pie savas vīna glāzes. Pēkšņi viņš pagrieza galvu un pavērsa skatienu tieši pret Augustu, par.ktlļ-a klātbūtni viņš līdz šim brīdim likās neko nezinām; viņš piecēlās, pienāca pie Augusta un izmeklēti pieklājīgi viņu sveicināja. Likās, viņš neturējās pilnīgi droši uz kājām, bet izskatījās tomēr pēc tāda, kas, tēlaini izsakoties, ir gatavs uzņemties lomu jebkufā baletā.

«Signore,» viņš teica, «jūs bijāt liecinieks strīdam starp manu draugu, princi Potenciāni, un mani, jūs zināt, ka man jāsniedz viņam gandarījums. Vai jūs neparādītu man godu, būdams mans sekundants rīt agri no rīta? Esmu Toskānas Džovanni Gastone un jūsu kalps.» Augusts paskaidroja jaunajam princim, ka viņš nekad līdz šai dienai nav bijis sekundants nevienā divkaujā.

«Esmu jums gatavs pakalpot,» viņš teica, «bet man šķiet, ka labāk būtu bijis jautru vakariņu laikā izcēlušos strīdu draugu starpā nokārtot draudzīgi. Jums pašam nevarētu būt ne mazākās vēlēšanās duelēties ar cilvēku, kas ir daudz vecāks pārjums.»

Džovanni sirsnīgi smaidīja. «Nemociet savu sirdsapziņu, grāf,» viņš teica. «Princis Potenciāni ir apvainotais un var izvēlēties ieročus. Ja jūs būtu dzīvojis Toskānā ilgāku laiku, tad būtu dzirdējis, ka viņš ir labs šāvējs ar pistoli. Kas zīmējas uz viņa vecumu, tad ir taisnība, ka viņš ir dzīvojis divreiz ilgāk gan par mani, gan pārjums, bet viņš, vienalga, salīdzinot ar mums, ir kā bērns. Viņam būtu tikpat dabiski kļūt divsimt gadu vecam, kā mums nodzīvot piecdesmit gadus. Tas, kas nolieto mūs, viņu itin nemaz neskar. Jūs viņu nepazīstat, viņš patiešām ir brīnišķīgs cilvēks.

«Nu, tas, ko jūs sakāt, man šķiet, šo notikumu nepadara labāku,» teica Augusts. «Vai tad jūs par to nedomājat, ka viņš var jūs npga-» lināt?»

* «Nē, nedomāju!» teica jauneklis. «Bet redziet: viņš tik ilgus gadus ir bijis mans labākais draugs. Tagad mums jātiek skaidrībā, kufš no mums abiem labāk sadzīvo ar Providenci.»

No dārza atskanēja kluss, neaprakstāmi dzidrs putna kliedziens, it kā pati maija nakts būtu ieguvusi balsi.

«Dzirdat! Vai dzirdat aciolu kliedzam?» jautāja Džovanni. «Agrāk tā vienmēr mēdza man pareģot kaut ko labu. Es nezinu,» viņš teica pēc brīža, «ko tas varētu nozīmēt tagad, ja vien Dievam nav daudz lielākas iztēles spējas nekā man, tas ir, ja vien viņš vairāk nelīdzinās manam draugam, princim Potenciāni. Tā tas arī ir, esmu par to pārliecināts.» Viņš kādu laiku sēdēja dziļās domās iegrimis. «Redziet, kaut vai, piemēram, zirgi, kurus es nopirku,» viņš teica, «es vēl neesmu devis viņiem vārdus. Vecais princis ļoti viegli varētu atrast vārdu jebkuram no viņiem. Vai jums nekas neienāk prātā?»

VI. Marionetes

PRINCIS DŽOVANNI nupat kā bija atkārtojis savu paldies un novēlējis arlabunakti, kad cienīgais, vecais sulainis, ko Augusts bija redzējis faetonā, klusi kā kaķis pienāca viņam no mugurpuses un pavilka viņu aiz rokas. Viņa kundzi, viņš teica, ir iztraucējis troksnis mājā, un viņā gribētu zināt, ko tas nozīmē. Viņa pati stāvēja un gaidīja Augustu pie mājas, kur gaisma no logiem krita uz akmens sola. Vecais vīrs palika gaidot viņas tuvumā pie veca koka stumbra.

Augusts šaubījās, vai stāstīt jaunajai dāmai par divkauju, bet viņš drīz saprata, ka viņa jau zina, jo viņas sulainis kopā ar saimnieku bija klausījušies pie atslēgas cauruma. Viņa gribēja uzzināt, kā strīds izcēlies, un, likās, gaidīja paskaidrojumus dedzīgā nepacietībā. Augusts domāja, ka tūlīt varētu iepazīstināt viņu ar lietas apstākļiem gadījumam, ja vēlāk nonāktu līdz pratināšanai, un teica, ka pats nav aptvēris, kā viss varējis nonākt līdz cīņai uz dzīvību un nāvi. Viņš izstāstīja viņai visu, ko vien spēja atcerēties no sarunām pie vakariņu galda. Viņa klausījās, neteikdama ne vārda, taisna un nekustīga kā statuja, bet, Augustam nonākot stāstījuma vidū, meitene paņēma viņu aiz rokas un ievilka no loga krītošajā gaismas lokā. Kad viņš bija beidzis, viņa lūdza izstāstīt vecā prinča stāstu par Bravo vēlreiz un pāris reižu pārtrauca viņu, lai vēlreiz dzirdētu skaidrāk atkārtojam dažus vārdus un skaitļus.

Kad viņš bija ticis līdz stāsta beigām otru reizi, viņa pēkšņi pagriezās pret logu un viņš sastinga izbailēs, redzot viņas sejā kā spogulī atspoguļojamies vecā prinča sejas izteiksmi tai mirklī, kad viņš bija saņēmis nāvīgo apvainojumu. Viņa nelietoja ne smiņķi, ne pūderi, un viņš vēroja viņas sejā asiņu vilni kāpjam augšup, līdz tā kvēloja kā pēc smaga skrējiena vai stipra vīna. Šeit atkārtojās — tikai vieglākā variantā, jo viņai ne ķermeniski, ne garīgi nepiemita prinča varenais svars, — tā'pati dievišķā metamorfoze, un jaunā dāma ļoti labi iederētos vecā Dionīsija svītā jaunas bakhantes veidolā vai, ļoti iespējams, spriežot pēc spīduma viņas acīs, varētu būt viens no viņa leopardiem.

Viņa dziļi ievilka elpu. «No pirmā acumirkļa, kad jūs ieraudzīju, signore,» viņa teica, «es zināju, ka ar mani notiks kas labs. Lūdzu, pasakiet man: ja viņi abi kārtīgi nomērķēs un izšaus no pistolēm vienā un tai pašā brīdī, — vai ir iespējams, ka viņiem abiem trāpa sirdī?»

Augustam šķita, ka meitene, būdama dzejniece un astronome, ir pārāk nežēlīga. «Es nekad neesmu dzirdējis, ka tā būtu noticis,» viņš teica, «turklāt arī nevaru sacīt, ka tas ir neiespējami. Es pats ne tuvu neesmu mierā ar šo divkauju, un ir dīvaina sakritība, ka man tieši vakar gadījās dzirdēt par vecā prinča neparasto šaušanas māku.»

«Visi cilvēki par to ir dzirdējuši,» viņa teica, «ja viņš nevar nobiedēt cilvēkus savādāk, tad baida viņus ar savām pistolēm. Bet esiet nu atkal tik laipns un sakiet man,» viņa turpināja, «kas ir šis jauneklis, ko princis rīta agrumā nošaus? Jūs neminējāt man viņa vārdu.» Augusts to pateica. Atkal viņa stāvēja pavisam klusu. «Džovanni

Gastone,» viņa beidzot lēni atkārtoja. «Vai tas ir viņš? Es taču viņu esmu redzējusi. Toreiz, pirms pieciem gadiem, kad es pirmo reizi gāju pie dievgalda, ari viņš bija baznīcā ar savu vecomāti un no ratiem līdz baznīcas durvīm turēja virs viņas lietussargu, jo tai dienā stipri lija.»

«Lai nu viņi iet gulēt,» viņa pēc brīža teica, «ja šī kļūs par pēdējo nakti, kad viens no viņiem apguļas savā gultā, tad lai viņš arī guļ. Bet mēs, sigtiorc, nepavisam nevarēsim aizmigt, — un ko darīsim mēs? Sulainis man pastāstīja, ka ostērijā ir ieradies marionešu teātris, un, tā kā vīri ar kravas ratiem atbraukuši no Pizas tik vēlu, trupa sniegs izrādi šai nakts stundā. Iesim un paskatīsimies!»

Augusts juta, ka diezin vai miegs šonakt skars viņa plakstus. Jā, yiņš nekad agrāk nomodā nebija juties tik laimīgs kā šai acumirklī. Viņa ķermenis likās kļuvis vieglāks, gluži kā toreiz, kad viņš bija mazs zēns. Priecīgi pārsteigts kā zeltracis, kas trāpījis uz cēlmetāla dzīslu klintī, viņš saprata, ka šeit ir uzdūries uz spraigu notikumu dzīvē. Turklāt jaunās meitenes sabiedrība radīja viņā īpašu apmierinājuma sajūtu. Starp citu, tas laikam ir tādēļ, viņš domāja, ka viņa arī ir ģērbusies gajrās, melnās biksēs, kas viņam likās dabiskais cilvēku apģērbs. «Visas tās viltībiņas,» viņš domāja, «ar kurām sievietes izceļ savu sievišķību, ir vainīgas, ka sarunas ar dāmām kļūst tikpat tukšas kā ar virsniekiem uniformās vai priesteriem ornātās un no tām nav nekāda labuma.» Viņš sekoja viņai uz lielo, balti izkrāsoto šķūni, kur bija iekārtots mazs teātris un izrāde ritēja pilnā sparā.

Gaiss iekšā bija spiedīgi karsts un smaržu pārpilns, kaut arī augstu jumtā bija atvērta lūka pret tumšajām nakts debesīm. Telpa pa pusei bija pilna ar cilvēkiem, un to vāji apgaismoja pāris lukturu, kas karājās pie griestiem. Bet ap pašu skatuves rampu sīkās vaska svecītes veidoja maģisku pusloku un ļāva veselai rožaino, zeltaino, zaļo un violeto toņu varavīksnei mazo leļļu aktieru kostīmos, — kas dienas gaismā laikam bija izbalējuši un nedzīvi, — mirdzēt, rotaļāties un kvēlot kā saujai izbārstītu dārglietu. Uz noplukušā baltā prospekta rādījās viņu ēnas, daudz reižu lielākas nekā viņi paši.

Augstajiem viesiem ienākot, teātra direktors pārtrauca savu runājamo un atvilka viņiem divus lielus atzveltnes krēslus skatuves tuvumā. Tad viņš uzņēma pārtrūkušo runas pavedienu un spēlēja tālāk visās tajās dažādajās balsis, kas lomām piederējās.

Komēdija, kas tika rādīta, bija klasiskā «Taisnības atriebība» — visapburošākā marionešu komēdija. Katrs atcerēsies, ka tajā runa ir par raganas uzliktu lāstu krogam, kur sapulcējušies visi lugas personāži, un tas izpaužas tā, ka jebkujri izteiktie meli uz vietas kļūst par patiesību. Tādēļ naudas kāra meitene, tēlojot mīlestību, lai tiktu pie bagāta vīra, no tiesas sāk viņu mīlēt, lielībnieks kļūst par varoni, liekulis pārvēršas un bagātam, vecam skopulim, kurš žēlojas par nabadzību, pirms vēl priekškars ir kritis, tiek nozagta visa viņa nauda. Kad komēdijas dāmas uz skatuves ir vienas pašas, viņas runā dzejā, bet vīriešu lomu valoda ir neiedomājami rupja, — jauns zēns, vienīgais nevainīgais samaitātajā sabiedrībā, mandolīnas pavadījumā aiz skatuves nodzied pāris ļoti skaistu dziesmu.

Lugas morāle uzjautrināja publiku, un nogurušās, netīrās sejas kļuva gaišas, smejoties par Mopšu, komēdijas klaunu. Jaunā dāma, kas bija stāstījusi, ka pati raksta komēdijas, sekoja lugas darbībai ar koleģiālu interesi. Augusts juta, ka pašreizējā noskaņojumā daudzas replikas viņam pārsteidzoši iet pie sirds. Kad mīlētājs saka iemīļotajai, ka sauss maizes gabals no īstenības rokas dod vairāk sāta nekā vesela pavārgrāmata, Augusts uzņēma to kā padomu, kas dots viņam pašam. Upuris, neko nenojauzdams, sajūsmināts stāsta par skaidro mēnessgaismu ļaundarim, kurš tīko pēc viņa dzīvības, un tas savukārt atbild, ka brīnās par Dieva spēju likt cilvēkiem priecāties par to, no kā viņiem nav nekāda labuma, drīzāk gan pilnīgi pretēji. «Tādēļ Dievs mūs mīl,» saka ļaundaris, «tāpat kā mēs mīlam savus suņus, jo tad, kad viņš ir labā garastāvoklī, mēs uzreiz esam priecīgi un luncinām astes, bet tad, kad viņš, sastapis pretestību, ir nomākts, mēs uzreiz esam nospiestā omā un domājam par pašnāvību, un kad viņam romantiskā noskaņojumā ienāk prātā radīt mēnesnīcas nakti, mēs velkamies viņam pa pēdām, cik labi vien mācēdami.» Augusts smējās par šīm replikām, viņam likās, ka viņš tāpat kā bērnībā atkal gribētu justies kā viens no Dieva mazajiem sunīšiem.

Nobeigumā ragana parādās uz skatuves no jauna un uz jautājumu, kas ir patiesība, atbild: «Patiesība ir tā, ka mēs visi spēlējam marionešu komēdijā. Un marionešu komēdijā, mani bērni, īpaši svarīgi ir paturēt skaidru autora ideju. Noslēpums, ko es jums tomēr gribu uzticēt, ir tas, ka patiesā laime, ko ļaudis meklē, rodama pavisam citās vietās. Jā, svētīgi ir beidzot spēlēt marionešu komēdijā, un, kad nu es tajā esmu nokļuvusi, tad nemūžam vairs negribu tikt no tās ārā. Bet, ak jūs, mani partneri, — paturiet skaidru autora ideju, jā, novediet to līdz galējai izteiksmībai!»

Augusts uzskatīja, ka šajos vārdos slēpjas dziļa gudrība. «Jā,» viņš domāja, «ja mana dzīve būtu marionešu komēdija, kurā man iedalīta loma, un es to būtu labi iemācījies, tad viss būtu viegli un šarmanti.» Viņam likās, ka cilvēki šai zemē līdz zināmai pakāpei iemieso šādu ideālu. Viņiem bija tikpat liela dzīves briesmu un brīnumu pieredze kā mazajiem aktiepem uz skatuves dzejnieka fantāzijas pasaulē. Cilvēkiem ziemeļos dvēseles stiprās kustības ir drausmīgs satricinājums, un kaislību uzplūdos viņi runā stostīdamies, ar izrāvieniem, bet dienvidu ļaudis savās dvēseles vētrainās mokās tekoši deklamē, it kā dzīve visos tās galvu reibinošajos pagriezienos būtu komēdija, kurai viņi noturējuši neskaitāmus mēģinājumus un beigu beigās arī ģenerāl-% mēģinājumu. «Ja es tagad patiešām,» domāja Augusts, «beidzot esmu ņokļuvis marionešu komēdijār tad raudzīšos, lai paliktu tur iekšā.»

Pēdējās ainas laikā, kad visas lelles atradās priekšplānā pie rampas, lai saņemtu publikas aplausus, viņš zāles viņā galā dzirdēja atveramies durvis un pagriezies redzēja, ka ienāk princis Džovanni un viņa sulainis, meklēdami ar skatienu starp rindām. Viņš saprata, ka tam jābūt viņam, ko abi meklē, piecēlās un gāja pie viņiem, mazliet nostāk no trokšņa ap skatuvi. Viņš jutās neērti, ka bija atnācis šurp izklaidēties šai vakarā, kas varēja kļūt pēdējais otra jaunekļa dzīvē; bet likās, ka Džovanni par to nebija pat iedomājies, jo pajautāja, vai luga bijusi laba. «Mums ir notikusi nelaime,» viņš pēc tam teica, «prinča draugs, kam rīt no rīta bija jābūt viņa sekundantam, ir saslimis. Viņam ir uznākušas krampjainas raudas un stipra vemšana. Bet es atcerējos, ka vakarā redzēju jūs kopā ar kādu jaunu vīrieti, pēc jūsu izturēšanās spriežot, augsta ranga aristokrātu, varbūt no jūsu paša zemes. Es atnācu, lai jautātu jums, vai jūs neparunātu ar viņu manā vārdā un nelūgtu viņu stāties Arturo vietā, jo nedz princis, nedz es nevēlamies šo pasākumu atlikt.»

Prinča Džovanni lūgums nostādīja Augustu grūtā situācijā. Viņš nevarēja izpaust jaunās dāmas noslēpumu, un likās, ka labāk būtu, ja princis joprojām domātu, ka viņa ir jauneklis no Dānijas, kurš ceļo viņa aizgādībā. «Šis kungs,» viņš teica, «tomēr ir pārāk jauns, lai piedalītos tik nopietnā lietā. Bet viņš ir šeit kopā ar mani, un, ja jūs pagaidīsiet, tad es ar viņu parunāšu.»

Jaunā meitene vēl arvien bija aizņemta ar to, kas norisinājās uz skatuves, bet' tikko Augusts bija atgriezies pie viņas, priekškars nolaidās pēdējo reizi. Viņš paskaidroja, kas ir noticis un ko Džovanni

vēlas, un izteica priekšlikumu, ka viņiem kopā ir jāatrod iegansts, kas ļautu viņai doties prom pirms rītausmas, lai izvairītos no iesaistī šanas divkaujā. Viņa pārdomāja, piecēlās un ilgu laiku cieši skatījās uz Džovanni, kura skatiens no zāles otra gala bija piekalts viņai.

«Signore,» viņa lēnām un nopietni teica, «es gribētu izdarīt jūsu draugam, princim Džovanni, pakalpojumu un ar lielu prieku būšu sekundants šai divkaujā. Mūsu ģimenēm nav bijušas labas attiecības vienai'ar otru, bet goda jautājumos mūsu pienākums taču ir aizmirst vecu ienaidu. Esiet tik laipns un pasakiet princim Džovanni, ka mani sauc Aņjolo della Zerardeski un es esmu viņa padevīgs kalps.»

Džovanni, redzēdams, ka Augusts un jaunais aristokrāts skatās uz viņu, pienāca klāt un, kad Augusts viņus iepazīstināja, abi jaunie cilvēki sveicināja viens otru ar visizmeklētāko pieklājību. Viņa stāvēja ar muguru pret skatuvi, rampas gaisma ap viņas galvu veidoja mirdzošu staru vainagu, un viņa līdzinājās jaunam eņģelim, kas izņēmuma kārtā uzstājas kavaliera lomā. Skatītāji, kuri grasījās iet prom, pazina princi un apstājās, lai skatītos uz viņu, tomēr turējās no mazās grupiņas mazliet atstatu.

Džovanni izteica pateicību par viņam izrādīto laipnību.

«Princi,» viņa teica, «toreiz, kad Jāzeps bija Ēģiptes pirmais ministrs un Potifara sieva — veca dāma, viņa devās audiencē pie Jāzepa, lai lūgtu piešķirt viņas znotam ēģiptiešu augsto ordeni «Paradīzes Zvaigzne». — «Es nekādā gadījumā negribu likties uzmācīga,» vecā dāma teica, «bet ir taču pagājis tik ilgs laiks, kopš es jūsu ekselencei kaut ko lūdzu. Varbūt šoreiz jūs mani uzklausīsiet.»

«Kundze,» atbildēja premjerministrs, «manā mūžā, pirms daudziem gadiem, bija laiks, kad es sēdēju cietumā. Tur es nevarēju redzēt zvaigznes, bet varēju sapņot par tām. Es sapņoju, ka bez manas uzraudzības tās juceklīgi skraida krustu šķērsu pa debesīm un tādēļ maldās aitu gani ar saviem ganāmpulkiem kalnos un kamieļu dzinēji tuksnesī. Es sapņoju pat par jums, kundze, un par to, ka no debesīm nokrīt zvaigzne Aldebarans, es to paceļu un sniedzu jums. Jūs piespraužat to ar adatu pie sava lakata un sakāt: «Mīļš paldies, Jāzep!» Mani no visas sirds priecē, ka mans sapnis kaut vai šādā kārtā ir piepildījies. Ordenis, ko jūs vēlējāties savam znotam, ir jau viņam piešķirts.» '

Pēc brīža viņi šķīrās.

VII. Divkauja

SAULE vēl nebija uzlēkusi, bet gaisā bija jūtams brīnišķs gaismas solījums un debesīs nebija neviena mākonīša. Terases akmeņi vēl bija mitri no rasas, vispirms viens putns un tad jau cits sāka dziedāt dārza krūmos, un no ceļa atskanēja kravas ratu braucēju balsis, kuri agri bija kājās un devās ceļā, saviem garragu vēršiem pie sāniem.

Augusts bija pirmais uz laukumiņa. Viņš baudīja vēso rīta gaisu, svaigu kā glāze ūdens, un sajuta vieglu smalku dūmu, ziedošu koku un ceļa putekļu smaržu. Viņam likās dīvaini, ka arī nāve ir klāt Šai gaisā, un tomēr viņš nešaubījās, ka tas abiem duelantiem nozīmē dzīvību un nāvi, un, domādams par divkaujas noteikumiem, kurus viņi iepriekš bija norunājuši, viņš zināja, cik tas ir iespējami, ka viens no viņiem nekad vairs neredzēs sauli sasniedzam zenītu.

Domas par nāvi kļuva aizvien neatlaidīgākas, kamēr viņš aizgāja līdz terases malai. No turienes atklājās tāls skats uz ainavu lejā un ceļu, kas starp divām koku rindām vijās augšup un lejup. Pie apvāršņa viņš tik tikko saskatīja pārtrauktu zilu līniju, virs kuras peldēja mazs mākonītis. Kad uzlēca saule, viņš iedomājās, ka tur varētu būt Piza. Tur tātad atradās pirmā īstā pietura viņa ceļojumā, jo viņam līdzi bija ieteikuma vēstules daudzām svarīgām personām pilsētā. Bet šie divi cilvēki steidzās pretī viņu dzīves ceļojuma pēdējai pieturai, un viņam iešāvās prātā, ka viņiem kādā īpašā veidā vajag būt ceļojušiem ilgāk nekā viņam, ja pēc tam viņi tik mierīgi iet pretī savas esības galam.

Kad viņš no jauna pagriezās, viņš ieraudzīja iznākam no mājas Džovanni un paskatāmies debesīs, taisni tāpat, kā viņš pats pirmīt bija darījis. Ieraudzījis Augustu, Džovanni nāca viņam pretī, padeva labrītu un paņēma viņu aiz rokas, un viņi vairākas reizes, draudzīgi un vienaldzīgi sarunādamies, staigāja šurp un turp pa terasi. Ja duelants juta nemieru, tad tas gulēja dziļi dvēselē un ārēji parādījās tikai kā maiga, rotaļīga izturēšanās. Un tomēr sarunas gaitā Augusts nonāca pie pārliecības, ka gaidāmās stundas nepielūdzamība viņam ir dārgāka par visu un viņš ķeps pie tās ar neiedomājamu kaisli un būtu saplosījis ikvienu, kurš nostātos starp to un viņu. «Kad es jūs, grāf, ieraudzīju, tad uzreiz sapratu,» Džovanni teica Augustam, «ka tā man ir laimīga tikšanās.»

Iznāca divi no vecā prinča sulaiņiem, nesdami lielu atzveltnes krēslu. Princis bija par resnu, lai divkaujas laikā stāvētu, un bija paradis izdarīt šaušanas vingrinājumus sēžot. Viņi jautāja, kur lai to noliek, un visi sāka meklēt pilnīgi līdzenu laukumiņu uz terases. Starp duelantiem bija jābūt desmit soļu atstatumam; viņi rūpīgi nomērīja attālumu un atzīmēja vietu, kur būs jāstāv Džovanni. Tāpat vecā prinča sulaiņi saudzīgi atnesa skaistā kastē ieliktu divkaujas pistoļu pāri, glāzi limonādes un lielu zīda kabatas lakatu un novietoja to visu uz maza galdiņa krēsla tuvumā. Pēc tam viņi atkal iegāja mājā. Pa to laiku bija iznākusi jaunā meitene kopā ar savu veco namzini. Tumšajā apmetnī viņa izskatījās bāla, rīta dzestrumā viegli drebēja un turējās mazliet atstatu no pārējiem. Ārsts no ciemata, ar vēsti atsaukts, arī ieradās tai pašā brīdī, vecs vīrs, kas smaržoja pēc piparmētrām un vēl nēsāja pagājušā gadsimta bizīti; viņš pievienojās meitenei un izklaidēja viņu ar stāstiem par divkaujām, kas visas bija beigušās ar nāvi. Princis Džovanni brīdi pa brīdim uzmeta viņiem domīgu mirkli. Gaiss likās lēni piepildāmies ar gaismu; pēkšņi skaļi, skaidri un sajūsmas pilnas uzvirda putnu dziesmas. Visi juta, ka pēc brīža notiks kaut kas skaists. Garām pa ceļu putekļu mākonī, kurā jau atvizēja zelts, tika dzīts skaļi blējošu aitu bars.

Ostērijas durvis atvērās, un pa tām, atbalstījies uz sulaiņa rokas, iznāca vecais princis. Viņš bija eleganti ģērbies tumši zaļā tērpā, rūpīgi smiņķēts un krāsots un izturējās ar lielu grāciju un cienību. Bija skaidrs, ka viņš ir ļoti saviļņots. Tai pašā bridi uzlēca saule, bet tās varā nebija mainīt vai pakļaut šo ainu vairāk, nekā to bija darījusi vecā vīra ierašanās. Visi pārējie šādā vai tādā veidā mēģināja valdīt sevi vai izlikties, bet viņš izrādīja skumjas un saviļņojumu tik atklāti kā bērns, kas ir pārliecināts par pārējo cilvēku simpātijām. Viņa tumšās acis bija mitras, bet vaļsirdīgas un maigas, it kā viss pasaulē būtū dabisks un pazīstams. Viņš radīja visos klātesošos sajūtu par viņa spēku un meistarību tāpat kā liels virtuozs, kas skraida augšup lejup pa visiem vijoles reģistriem, līdz pat velnišķīgiem trilleriem, it kā tā būtu tīrā bērnu spēle. Viņa lielais dvēseles līdzsvars bija tikpat iespaidīgs cik līdzsvars, kādā viņa vareno ķermeni nesa mazās kājas. No brīža, kad Augusta skatiens sastapās ar viņa acīm, viņam nebija nekādu šaubu, ka šī vecā vīra šāviens būs nāvējošs. Pats Zevs ar zibens rīksti apmetņa krokās nevarētu radīt satriecošākas neuzvaramības iespaidu.

Viņš pasacīja visiem dažus laipnus vārdus un vienā mirklī padarīja ārstu par savu vergu; ārsta zivs acis no šī brīža sekoja katrai vecā vīra kustībai. Princim, likās, nepiemita steiga, bet nebija ari jūtama vēlēšanās vilkt laiku gafumā. Bija skaidrs, ka no mirkļa, kad viņš bija pārņēmis notikuma vadību, viss ritējis un ritēs tik raiti un graciozi kā menuets.

Izteicis pāris piezīmes par laiku un apkārtni un pateicies abiem sekundantiem, viņš piedāvāja pretiniekam izvēlēties vienu no ieročiem, un, kad Džovanni ar pistoli rokā atmuguriski bija pagājis desmit soļus līdz savai vietai, viņš atbrīvojās no sulaiņa rokas un, dziļi paklanījies pret otru duelantu, ar plašu atvieglojuma žestu, it kā no ikdienišķās eksistences beidzot būtu ticis īstajā dzīvē, pasvārstīja ioroci rokā un apsēdās atzveltnes krēslā, atbalstīdams pistoli pret ceļgalu. Augusts ieņēma savu vietu, vienādā attālumā no duelantiem, lai tie abi varētu -•dzirdēt viņa signālu vienlīdz skaidri. Viegls rīta vējiņš skrēja cauri dārzam, birdināja ziedus no zariem un pildīja gaisu ar smaržu.

Brīdī, kad Augusts noklepojās, lai noskaitītu liktenīgos viens-divitrīs, jaunās meitenes, kura stāvēja ar seju pret Augustu, slaidais, tumšais stāvs pēkšņi izkustējās no vietas un nostājās blakus vecajam princim. Vienu roku sānos iespiedusi, meitene uzrunāja viņu tik dzidrā balsī, it kā uz viņa pleca būtu nolaidies putns un sācis dziedāt viņam veltītu dziesmu.

«Princi, atļaujiet man,» viņa teica, «runāt ar jums, pirms jūs šaujat. Man ir jums kas sakāms. Ja es būtu pilnīgi pārliecināta par divkaujas iznākumu, es pagaidītu, līdz jūs nogalināt savu draugu. Bet neviens līdz galam nezina likteņa ceļus, un es negribētu, ka jums būtu jāmirst, nedzirdējušam to, kas man ir sakāms.» Visi pagriezās pret viņu, bet viņa pati skatījās tikai vecā vīra nekustīgajā un skumjajā sejā. Viņa priekšā meitene izskatījās ļoti jauna un trausla, bet viņas lielā nopietnība un pašsavaldīšanās piešķīra viņas tēlam baismu cienību, it kā viņa būtu jauns atriebības eņģelis, kas nolaidies no zilajām rīta debesim, lai spriestu tiesu uz terases.

«Pirms viena gada,» viņa teica, «Rozīna, jūsu sieva, kādu nakti izzagās no jūsu mājas Pizā pirms pusnakts, lai tiktos ar brālēnu Mario, — viņam nākamajā rītā bija jāaizceļo no pilsētas, — viņas vecās aukles mājā ostas tuvumā. Abiem bija ļoti svarīgi satikties un vienoties, ko darīt, un Rozīna juta, ka spēki viņu atstāj un viņa var nomirt, ja nedabūs redzēt savu mīļoto.

Kā jau jūs, princi, zināt, naktis Rozīnas guļamistabā vienmēr dega maza lampiņa. Lai nemodinātu aizdomas, viņa neuzdrošinājās šajā naktī to nodzēst un viņai nepavisam nebija drosmes atstāt istabu tukšu, jo baidījās, ka jūs pats vai kāds no jūsu spiegiem, viņas istabenēm, nāks tai cauri un sacels visu māju kājās. Tādēļ viņa lūdza savu labāko draudzeni — kādu jaunavu, kuru ar viņu saistīja liela mīlestība un kāds svēts, slepens solījumu un kūpi vienmēr vajadzēja būt gatavai viņai pakalpot, — ieņemt viņas vietu gultā, kamēr viņa pati ir projām. Kopā viņas uzpirka jūsu melno kalpu Babu ar divpadsmit olektīm karmazīnsarkana samta un mazu klēpja sunīti, kas piederēja viņas draudzenei, — tas bija viss, kas viņām šai pasaulē piederēja, — lai viņš ielaistu un izlaistu viņas no mājas. Viņas nāca un gāja, saģērbušās kā apticķnicks, kas dažreiz naktīs tika saukts uz jūsu māju, lai vecajai saimniecības vadītājai taisītu klistīru. Rozīna taisnā ceļā devās uz aukles māju un stundu runāja ar Mario, pieklājīgi, godīgi un visu laiku vecās sievietes klātbūtnē: viņi zināja, ka tā jābūt. Viņi zvērēja viens otram mūžīgu uzticību, viņa iedeva brālēnam vēstuli, kas bija adresēta viņas onkulim, kardinālam Romā, un viņa ielavījās atpakaļ palazzo, kad pulkstenis tikko bija nositis pirmo nakts stundu. Šis, princi, ir tas notikums, par ko man jums bija jāpastāsta un kuru jums vajadzēja dzirdēt.»

Visi stāvēja tik nekustīgi viņai apkārt kā mazu koka lellīšu pulciņš plašas ainavas vidū. Augusts un ārsts klusēja, jo nesaprata ne vārda no tā, ko viņa bija teikusi, vecais princis un Nino — tādēļ, ka bija pārāk dziļi saviļņoti, lai runātu vai pakustētos.

Beidzot vecais vīrs atrada vārdus, lai izteiktu savu pārsteigumu. «Kas,» viņš jautāja, «jūs ir sūtījis šurp, lai jūs pastāstītu man šo stāstu, mans skaistais, jaunais sigttore?» Meitene skatījās viņam tieši acīs.

«Princi, vai jūs mani nepazīstat?» jautāja viņa, «es esmu tā jaunā meitene, Agnese della Zerardeski, kas izdarīja jūsu sievai šo pakalpojumu. Jūs esat redzējis mani arī agrāk, —jūsu kāzās es biju līgavas māsa, dzelteni baltā kleitā, un vienreiz, jums ienākot Rozīnas kabinetā, es sēdēju un spēlēju šahu ar profesoru Pačiāni, kuļ-u jūs bijāt iesūtījis pie viņas, lai viņš atgādina Rozīnai viņas pienākumus, bet viņa stāvēja ar seju pret logu, lai neviens neredzētu, ka viņa raud.» No brīža, kad viņa to bija pateikusi, princis Džovanni neatrāva acu no meitenes sejas, bet, kamēr norisinājās viss tālākais, viņš palika gluži kluss kā koks dārzā.

Vecais princis sēdēja atzveltnes krēslā pavisam nekustīgs un vairāk nekā jebkad izskatījās pēc skaista un barga veca elku tēla, kas taisīts no zelta, ziloņkaula un melnkoka. Viņš uzmanīgi vēroja meiteni. «Esiet nu tik laipna un pieņemiet manu patieso atvainošanos,» viņš

tcica un dziļi paklanījās viņas priekšā. Pēc tam viņš atkal ilgi sēdēja klusēdams, kā elku tēls.

«Tātad,» viņš pēkšņi sacīja, lēni un svarīgi, «ja Baba būtu bijis man uzticīgs, es būtu atradis viņus abus kopā aukles mājā nakts laikā un viņi būtu manā varā.»

«Jā, jūs būtu viņus tur atradis,» teica meitene, «bet viņi nepavisam nebaidītos no nāves, ja vien varētu mirt kopā.»

«Nē, nē, nē,» sacīja vecais princis, «Dievs pasargā, to es nekādā ziņā nebūtu darījis. Nē, bet es būtu paņēmis viņu drēbes un pateicis, ka rītausmā nežēlīgi izrēķināšos ar viņas mīļāko, un uz visu nakti ieslēdzis viņus istabā. Kad viņa dusmojās vai izbijās, viņas seja, viss vi-» ņas augums, kļuva sārts kā oleandra zieds.» Sacītais deva viņam vielu ilgām pārdomām, bet pārējie izturējās klusu. Likās, ka viņš arvien vairāk sastingst un kļūst par nedzīvu priekšmetu, par pieminekli sev un savai dzīvei. Pēkšņi kvēls sārtums izlija pār viņa seju.

«Un tad,» viņš iesaucās spēcīgā jūtu uzbangojumā, «tad viņa būtu mana, mans jaukais bērns, ar kuru spēlēties vēl šodien.»

Uz terases valdīja nāves klusums. Neviens neiedrošinājās runāt tik dziļu skumju klātbūtnē.

Pēkšņi viņš uzsmaidīja visiem. Šis smaids bija tik cienīgs kā sirmgalvim un tik maigs kā mazam bērnam. «Par mazu,» viņš tcica. «Par mazu. Es vienmēr esmu bijis par mazu. Tas ir bijis manas sakāves iemesls. Es negribēju, lai jauneklim Mario tiktu tas, — ak, kāda maziska nekrietnība. Un maziskā godkārē es vēlējos sev mantinieku, kas, ja jau tā tam jānotiek, būtu no hercoga nama. Pārāk mazs es esmu bijis, pārāk mazs Dieva plāniem.»

«Nino,» viņš pēc brīža teica, «mīļais Nino, mans draugs, piedod man, ka esmu nodarījis tev netaisnību. Dod man savu roku.» Kā nāve bālais Nino ielika savu roku drauga rokā. Bet, paspiedis jaunā cilvēka pirkstus, princis atkal paņēma rokās pistoli, it kā grasīdamies stāties pretī stiprākam ienaidniekam.

Viņa dziļās, tumšās acis skatījās taisni uz priekšu, izbailēs, bet arī ar drosmi, un viņš pavēra muti, it kā dziedāt gribēdams.

«Karlota!» viņš sacīja.

Ar dīvainu, majestātisku un gurdu kustību viņš pagrieza ķermeni uz labo pusi un sāniski nokrita uz terases ar visu krēslu, kurā bija sēdējis. Viņa smagais augums atsitās pret akmeņiem ar dobju būkšķi. Krēsls gulēja ar divām kājām gaisā, kamēr viņš lēni izvēlās no tā un palika guļam nāves mierā. Šai mirklī no pistoles, ko viņš vēl aizvien turēja

rokā, gāja vaļā šāviens un lode savā zibenīgajā ceļā pret debesīm nospindza tik tuvu Augusta ausij, ka tā iesāpējās. Tas viņu uz mirkli apdullināja, un viņa acu priekšā ar apbrīnojamu skaidrību īsu brīdi parādījās sievas tēls. Kad viņš atjēdzās, tad redzēja ārstu nometušos uz ceļiem blakus princim, rokas pret debesīm pacēlušu. Vecā vīra seju lēni pārklāja pelnu pelēks bālums, smiņķis uz viņa vaigiem un lūpām parādījās tik skaidri kā rožaina un purpursarkana emalja uz sudraba pamata.

Ārsts bezspēcīgi nolaida rokas un uzlika plaukstu nekustīgajam augumam uz sirds. Pēc mirkļa viņš pagriezās pret apkārtstāvošajiem ar seju, kurā bailes bija izdzēsušas jebkādu izteiksmi. Kad viņa acis sastapās ar pārējo skatieniem, viņš atkal atguvās. Tad piecēlās un paziņoja: «Viss ir galā!»

Viņi palika klusu stāvam ap mirušo. Vecais princis vēl aizvien pārliecinoši veidoja viņu pulciņa viduspunktu tā, ka likās — viņš grasās lēni pacelties debesīs un palicēji ir viņa atstātie mācekļi, kas no zemes skatās uz viņu. Tikai Nino savā veidā bija ārpus visa, gluži kā vecās altārgleznās, kas ataino nozīmīgus Bībeles notikumus, tā vīra portrets, kurš ir dāvinājis gleznu baznīcai, ir novietots stūrī bez īstas saistības ar notiekošo.

Princis nekustīgi gulēja uz akmens terases. Saule kāpa augstāk skaidrajās debesīs un klāja maigu gaismu uz smagajām, tumši zaļajām vecā prinča auguma līnijām.

VIII. Atbrīvotā gūstekne

PĒC TAM, kad vecā prinča sulaiņi bija viņu pacēluši un aiznesuši prom un Augusts viņiem sekojis, Džovanni un Agnese palika vieni paši uz tukšās terases aci pret aci. Abu skatieni sastapās un, it kā tā būtu viņas visnozīmīgākā misija šai notikumiem bagātajā rītā, viņa skatījās jauneklim sejā tik ilgi, kamēr viesnīcas gailis, — kurš taisnā līnijā bija cēlies no virspriestera Kaifas gaiļa un kura senčus uz Pizu bija atvedis kāds mājās pārnācis krusta karotājs, — skaļi un griezīgi nodziedāja savu kikerigū. Tad viņa pagriezās, lai sekotu pārējiem. To redzot, viņš ierunājās, joprojām palikdams nekustīgi stāvam uz vietas.

«Neejiet prom,» viņš teica. Viņa apstājās, bet neatbildēja. «Neejiet prom,» viņš atkārtoja, «pirms nebūsiet man atļāvusi runāt ar jums.»

«Es nedomāju,» viņa teica, «ka jums ir man kas sakāms.»

Viņš joprojām nepakustējās, kļūdams bāls kā nāve, un reizi pa reizei veltīgi centās izdabūt pār lūpām kādu vārdu. Beidzot viņš ierunājās aizsmakušā un pārvērstā balsī:

«Mans gars, kas jau priekš gadu desmitiem Bij viņas skaistumu reiz apbrīnojis Un viņu tuvu juzdams trīcējis, Tas tagad, noskatījies viņas vaigā, Jau juta pirmās mīlas burvību Un viņas brīnišķīgā spēka varu.»

«i

Tad sekoja ilgs un dziļš klusums. Meiteni varētu noturēt par kādu mazu dārza skulptūru, ja vien, rīta vējš nerotaļātos ar viņas matiem.

«Es gāju prom nojums,» viņš teica tādā pašā aizsmakušā un gluži kā šausmu aizžņaugtā balsī, «es jau biju aizgājis nojums. Bet, nonācis pie durvīm, es pagriezos. Jūs sēdējāt gultā. — Tava seja atradās ēnā, bet lampa apgaismoja tavu muguru un plecus. Tu biji kaila, es taču biju tev norāvis drēbes. Gultai bija zeltaini un zaļi aizkari, kā mežs, kā manis paša meži kalnos, un tu, tu manā gleznā biji Dafne, kas griežas prom un pārvēršas par lauru koku. Un es stāvēju tumsā! Tad pulkstenis nozvanīja pirmo nakts stundu. Veselu gadu!» viņš iekliedzās, «veselu gadu es neesmu domājis ne par ko citu, kā vien par šo mirkli.»

Atkal abi jaunieši stāvēja klusēdami, kā apmaldījušies. Tāpat kā marionetes, kuras viņi bija skatījuši naktī, viņus vadīja stiprākas rokas par viņējām, un viņi nespēja pateikt, kas ar viņiem notiks. Pēc brīža viņš, raudzīdamies prom un lauzīdams rokas, ierunājās atkal:

«Ak, kādas žēlas pārņēma nu mani! Kāds riebums radās pret to ļaunumu, Ko, viņu aizmirsdams, es nodarījis! Nu sirdsapziņa grauza mani tā, Ka trīcēdams es nokritu pie zemes; Ko izcietu, lai viņa viena zin.»

Viņš pēkšņi apklusa, jo, kaut arī bija atkārtojis pie sevis šīs rindas simtām reižu, šai brīdī nevarēja atcerēties vairāk nevienu vārdu. Viņš stāvēja, it kā grasīdamies nokrist bez dzīvības, tāpat kā vēl nesen viņa vecais pretinieks divkaujā.

Meitene pagriezās un paskatījās viņā, stingri, bet tomēr ar tādu mieru un skaidrību, ko dzejas māksla rada tādu cilvēku sejās, kufi no sirds to mīl. Viņa ilgi apdomājās, lai atmiņā atsauktu dzejas rindas, kas būtu piemērotas šim brīdim; kad viņa visbeidzot ierunājās, viņas balss skanēja dzidri kā putnam:

«… Nost visas bailes, kaunu! Tev būs nu runāt droši, pieklājīgi Un nevis vairs kā sapnī, kā pa miegu.»

Mirkli viņa paskatījās tālumā un atkal pievērsās viņam, dziļi ievilka elpu un turpināja:

«Tic rati bij un nava to nu vairs, Tie salauzti; bet vainīgais lai zina, Ka atriebšanas sodam neizbēgs!»

Šos vārdus pateikusi, viņa devās prom, un, kaut arī meitene pagāja viņam tik tuvu garām, ka viņš varētu viņu apturēt, izstiepdams roku, viņš nepakustējās, bet palika stāvam uz laukumiņa, kur viņa jaunekli atstāja, it kā viņš būtu nodomājis palikt tur uz visiem laikiem.

Augusts sastapa Agnesi uz mājas sliekšņa. Grāfu dziļi bija saviļņojuši šī rīta notikumi un visbeidzot skats, kā vecais princis mierīgi un cieņas pilns guļ platajā viesnīcas gultā, bet sirdsapziņa teica viņam, ka jādodas tālāk un jānogādā Pizā vecās dāmas vēsts. Viņš cerēja, ka meitene tagad palīdzēs viņam. Pamazām arvien labāk saprotot drāmu, kas šeit bija risinājusies un noslēgusies, viņam bija neērti tuvoties meitenei, kufai taču bija bijusi tik liela loma tajā, ar kaut ko tik triviālu kā vaicājumu pēc adreses, bet viņa atdeva viņam pārliecību, nākdama pretī kā vecam draugam, kuru atkal redzēt viņai ir liels prieks. Viņa paņēma Augustu aiz rokas un draudzīgi skatījās viņā. Viņas izturēšanās bija mainījusies, viņa bija kā skulptūra, kas atmodināta bagātai dzīvei.

Viņa uzmanīgi noklausījās viņa stāstu un dega nepacietībā, cik vien iespējams ātri, nonest savai draudzenei Pizā viņas vecāsmātes piekrišanu. Viņa ierosināja, ka Augusts varētu braukt kopā ar viņu faetonā, kas tiktu žiglāk uz priekšu nekā viņa smagā kariete, un solīja, ka pati turēs grožus.

«Mans draugs, labais dāņu grāf,» viņa teica. «Dosimies ceļā tūlīt! Steigsimies uz Pizu! Jo, redzat, es tagad esmu brīva. Es varu iet, kurp vien vēlos, arī savās domās. Es varu domāt par rītdienu un ticu, ka rīt būs brīnišķīga diena. Es atceros, ka man ir septiņpadsmit gadu un ar Dieva žēlastību man vēl ir piecdesmit gadi, ko dzīvot. Es vairs neesmu kā agrāk ieslodzīta vienā vienīgā stundā, — man vairs par to nav jādomā. Dievs,» viņa izsaucās stiprā saviļņojumā, «es tagad nevaru to atcerēties, pat ja mēģinu to darīt!» Viņa izskatījās kā jauns sacīkšu braucējs, kas aizgūtnēm tver brauciena vēju un ir pārliecināts par savu uzvaru skrējienā. Bija skaidri redzams, ka doma par strauju braucienu viņai šai brīdī ir dārgāka par visām pārējām. Viņiem ieejot mājā, viņa paskatījās atpakaļ.

«Zināt,» viņa teica, «mēs visi esam kļūdījušies. Šis vecais vīrs bija liels un bija pelnījis, lai tiktu mīlēts. Kad viņš bija dzīvs, mēs vēlējāmies viņa nāvi, bet tagad, kad viņa vairs nav, ir tukšums un mēs gribētu, laļ viņš atgriežas.»

«Tas, ko jūs tagad sakāt,» teica Augusts, kuru nodarbināja paša domas par visu, kas bija noticis, «kalpo mums par mācību, ka ikvienam mūsu dzīvē sastaptajam cilvēkam vajadzētu atrasties vietai mūsu domu pasaulē — kā kokam, ko mēs iestādām dārzā, vai mēbelei, ko mēs novietojam istabās. Laikam taču labāk ir saglabāt tos un atrast tiem pielietojumu nekā aizmest prom, un beigās palikt stāvam kailā dārzā un tukšā mājā.» Meitene bridi domāja par viņa vārdiem. «Jā,» viņa teica, «tad vecais princis manā dvēseles dārzā no šī brīža paliks kā liela melna marmora strūklaka, kuras tuvumā ir vēsums un ēna un no kuras šļācas un šalc neizsīkstošas ūdens straumes. Kad man būs kaut kas pārdomājams, es noiešu un sēdēšu tur. Ja es būtu bijusi Rozīnas vietā, es nebūtu no viņa bēgusi, bet gan mēģinājusi padarīt viņu laimīgu. Būtu labi, ja viņš būtu kļuvis laimīgs. Ir tik smagi apzināties, ka esi darījis otru cilvēku nelaimīgu.»

Tad Augustam ienāca prātā, ka viņa varbūt tagad par vēlu nožēlo savu iejaukšanos divkaujā un, lai viņu mierinātu, teica: «Apdomājiet, ka jūs šodien laikam esat izglābusi dzīvību tam otram.» Viņa nosarka un kādu laiciņu klusēja. Pēc tam asi pagriezās pret Augustu. «Kurš,» viņa tcica, «kurš varētu mierīgi stāvēt malā un klausīties, ka cilvēks tiek tik netaisni apsūdzēts?»

Kolīdz viņas rati bija sagatavoti braucienam, viņi zibens ātrumā devās uz Pizu. Tuvojās tveicīga pusdienas stunda, ceļš bija putekļains, un augsto koku ēnas zem viņiem saruka. Augusts bija atstājis ārstam savu vārdu un adresi Pizā, ja gadījumā tiktu ierosināta tiesas izmeklēšana,"bet galu galā vecais princis taču bija miris dabiskā nāvē.

IX. Atvadu davana

GRAFS AUGUSTS FON ŠIMMELMANS bija uzturējies Pizā ilgāk par trim nedēļām un bija iemīļojis šo pilsētu. Viņam bija gadījies mīlestības piedzīvojums ar kādu zviedru dāmu, mazliet vecāku par viņu pašu, kuļra, lai turētos tālāk no vīra, dzīvoja Pizā un kurai piederēja maza privāta operas skatuve, uz kuras viņa sniedza priekšnesumus saviem draugiem. Viņa bija Svedenborga mācekle un stāstīja, ka ir piedzīvojusi atklāsmi par Augusta un viņas pašas tikšanos citā dzīvē. Tomēr Augustu vairāk bija aizrāvis mēģinājums, — ko bija veikuši divi priesteri, viens vecs un otrs jauns, — pievērst viņu katoļu baznīcai. Viņam ne prātā nenāca doma tai pievērsties, bet viņu pārsteidza un savaldzināja tas, ka atrodas cilvēki, kas ar tik lielu centību nodarbojas ar viņa dvēseli, un viņš pēc labākās sirdsapziņas rūpīgi skaidroja viņiem visus savas dvēseles stāvokļus. Tomēr viņš zināja, ka šis garīgās pavedināšanas romāns nevar būt mūžīgs, ka diemžēl kā ar visiem līdzīgiem gadījumiem tam jānonāk pie šādām vai tādām beigām, un viņš bija sācis darboties kādā slepenā politiskā biedrībā, kurā bija iekļuvis kā atnācējs no brīvas zemes. Šeit viņš bija saticis kādu no īstajiem, vecajiem jakobīņiem, trimdinieku, kurš bija bijis īsts montaņjārs un Robespjēra draugs. Augusts bieži apciemoja netīro, veco, melnīgsnējo vīru viņa tumšajā un netīrajā miteklī augstu kādas vecas pils bēniņos un apsprieda ar viņu tirānijas un brīvības problēmas. Viņš bija arī sācis ņemt privātstundas gleznošanā un galerijā kopēja kādu gleznu.

Kādu dienu viņš saņēma vēstuli no vecās grāfienes di Gampokortas, kura kādu laiku dzīvoja savā villā Pizas tuvumā un ielūdza viņu paciemoties. Viņas vēstule bija ļoti draudzīga un pilna ar jaunām ziņām. Saņēmusi vēsti, ka vecāmāte ir tuvu nāvei un viņas pirmais vīrs miris, jaunā Rozīna bija dzemdējusi dēlu, kurš par godu vecvecmātci bija nokristīts par Karlo un tagad tika aprakstīts kā brīnumjauks bērns. Vecā un jaunā dāma abas bija atlabušas, vecā grāfiene bija samierinājusies ar labās rokas kustības spējas zudumu, un viņām abām tagad nebija lielākas vēlēšanās par vēlmi personīgi pateikt Augustam paldies par atbalstu, ko viņš bija sniedzis viņām nebaltā stundā.

Augusts izbrauca uz villu spiedīgi karstā un tveicīgā pēcpusdienā. Kad viņš jau bija tuvu galamērķim, uznāca negaiss, kas jau trīs dienas bija vilcies pār Pizu. Dīvaina krāsa un smarža, kas atgādināja sēru, pildīja gaisu, un augstie, tumšie koki gar ceļa malām stiprās vēja brāzmās locījās vai līdz zemei. Pāris spilgtu zibeņu noplaiksnīja tuvu pie ekipāžas, un acumirklī sekoja garš, apdullinošs pērkona grāviens. Tad sāka līt, dāsni, smagām, siltām lāsēm, un vienā minūtē visa apkārtne ietinās garās, gaišpelēkās lietus šaltis. Braucot pāri akmens tiltam ar zemām margām, viņš redzēja lietu kapājam upes ūdeni kā ar tūkstošiem bultu smaiļu. Rati ar grūtībām brauca augšā pa ceļu stāvā un gludā kalnā, pa kuļru tecēja lejā ūdens, un apstājās pie augstām akmens kāpnēm villas priekšā, no kufas palēkdamies steidzās lejā sulainis ar milzīgi lielu lietussargu, lai pasargātu viesi, kamēr viņš dodas augšup.

Garajā zālē, kuļras augstie logi bija vērsti pret akmens terasi ar skatu pāri upei, lietus lāšu bungošana pret akmeņiem bija dzirdama tik skaidri, it kā tās kristu turpat telpā. Cauri atvērtajām stikla durvīm plūda pārsteidzošs svaigums un smaržoja zem lietus straumēm pēkšņi atdzisušais akmens. Pati milzīgā telpa smaržoja pēc rozēm. Tālākajā galā vecs abats bija sniedzis mazai meitenītei klavierspēles stundu; lietus un pērkons bija izsituši viņus no takts, un viņi stāvēja, caur logu raudzīdamies, kā negaiss brāžas pāri ielejai un upei.

Vecā grāfiene un jaunā māte sēdēja uz dīvāna un vēroja bērnu, ko viņām bija atnesusi aukle, jauns, liels un grezns sievišķis purpursarkanā un sārtā tērpā kā oleandra krūms, un bērns viņas rokās izskatījās tik fantastiski sīciņš kā mazs, cepts ābols, kuru apņēmusi lentu un mežģīņu gūzma. Dāmu uzmanība bija sadalīta starp viņu un negaisu, un tie abi bija viņas noveduši tādā ekstātiskas pacilātības stāvoklī, ka likās — visa viņu dzīve Šai brīdī tuvojas kulminācijas punktam.

Grāfiene Karlota gribēja celties, lai ietu pretī Augustam, bet, viņu ieraugot, veco sievieti pārņēma saviļņojums. Viņas acis zem rievainajiem plakstiņiem pieskrēja pilnas asaru, kas sarunas gaitā reizi pa reizei noritēja lejup pār seju. Viņa noskūpstīja Augustu uz abiem vaigiem un sirsnīgi stādīja viņu priekšā mazmeitai, — kas patiesi bija daiļa kā madonnas, kuras viņš Itālijā bija redzējis, piemīlīgums viņā apvienojās ar mazliet manierīgu izteiksmi, kas bija ļoti valdzinoša, —un viņas bērnam. Pret tik maziem bērniem Augusts nekad nebija spējis just neko citu kā vienīgi bailes, kaut arī viņš saprata, ka tiem būtu jāapbur ar daudzsološo nākotni, ko sevī glabā zīdaiņa vecums, un viņš bija pārsteigts, kad aptvēra, ka bērns šo triju sieviešu acīs

-a. 11 .lasnicu^is ļjiiiiiuu un viņas ar sapem gaidīs jebkuru

pārmaiņu, ko nesīs laiks. Dzīvot saskaņā ar šādu skatījumu uz cilvēka dzīvi, ka zenītu tā sasniedz dzimšanas brīdī, lai pēc tam ietu uz leju, viņam likās vieglāk, nekā īstenot viņa paša dzīves ideālu.

Vecā dāma kopš viņu pēdējās tikšanās reizes bija ļoti pārvērtusies. Mīlestība uz vīriešu dzimuma būtni, par ko viņa bija teikusi, ka nav spējīga tādu just, un ko viņa tagad bija mācījusies pazīt, bija noapaļojusi visu viņas dzīvi saldā un lieliskā harmonijā. Sarunas gaitā viņa pati to paskaidroja. «Kad biju maza meitene» viņa teica, «man tika mācīts likums, ka nekad nedrīkst muļķim rādīt pusgatavu darbu. Bet ko gan citu visu mūsu mūžu dara labais Dievs? Ja viņš no sākuma man būtu parādījis šo bērnu, tad es būtu bijusi tik paklausīga kā jēriņš un Visvarenais būtu varējis mani vadāt zīda lentītē, kur vien viņš gribētu. Mūsu dzīve ir mozaīka, ko Radītājs saliek gabaliņu pa gabaliņam. Ja es kā viduspunktu uzreiz būtu redzējusi šo mazo, dārgo rotu, tad taču es būtu sapratusi visu rakstu un reizi pa reizei nebūtu to situsi gabalos, dodama Dievam tik daudz darba, lai saliktu to atkal kopā.» Visvairāk viņa runāja par nelaimīgo gadījumu pie kroga un to pēcpusdienu, kuru viņa un Augusts tur bija pavadījuši. Viņa kavējās atmiņās pie visiem sīkumiem ar to īpašo baudu, kas zudušiem notikumiem piešķir sevišķu burvību, lai arī cik nenozīmīgi tic paši par sevi nebūtu bijuši.

Sulainis ienesa viņiem vīnu un skaistus ienākušos persikus, parādījās jaunais tēvs, kas tika stādīts priekšā un pievienojās sabiedrībai. Tomēr viņš tur neieņēma redzamāku vietu par to, kura varēja būt ierādīta jaunākajam no trim svētajiem ķēniņiem; vecā grāfiene pati bija uzņēmusies Jāzepa lomu.

Kad lietus bija pierimis, viņa pieveda Augustu pie loga, jo viņš vēlējās redzēt skatu, kas pa to pavērās. «Mans mīļais, jaunais draugs,» viņa teica, kamēr viņi stāvēja tur, mazliet atstatu no pārējiem. «Es nekad jums nevarēšu izteikt vārdos savu pateicību. Bet es jums gribētu dot mazu zīmi piemiņai, un es jūs lūdzu sagādāt man prieku un to pieņemt.»

Augusts stāvēja un skatījās ārā pa logu. Ainavā uz ielejas pusi bija kaut kas dīvaini pazīstams,.un Augustam uz brīdi mazliet noreiba galva.

«Toreiz, kad mēs tikāmies pirmo reizi,» viņa tcica, «es jums stāstīju, ka visā savā mūžā esmu mīlējusi tikai trīs cilvēkus. Par diviem jūs jau esat dzirdējis. Trešā bija meitene manis pašas vecumā, draudzene no kādas tālas zemes, tagad es vairs neatceros, no kuras. Mēs bijām kopā tikai isu laiku un nekad vairs neredzejamies. bet mes solījām nekad neaizmirst viena otru, un atmiņas par viņu daudzreiz ir devušas man spēku dzīves grūtībās. Uz atvadām mēs apmainījāmies ar piemiņas dāvanām. Un tieši tāpēc, ka dāvana, ko es saņēmu no viņas, man ir tik dārga un ir patiesas draudzības zīme, es lūdzu jūs to pieņemt, lai tā jūs stiprinātu ticībā brīnumiem un likteņa palīdzīgai rokai.»

Šos vārdus sacīdama, viņa izvilka no krūšu bedrītes mazu priekšmetu un sniedza to viņam.

Augusts skatījās uz to, un viņa roka neviļus taustīja pie viņa paša krūtīm. Tā bija maza smaržu pudelīte sirds formā. Uz gaišā porcelāna pamata bija uzzīmēta ainava ar lieliem kokiem un baltu namu. Uz to raudzīdamies, viņš pazina pats savu māju Dānijā. Viņš recfzēja Lindenborgas augsto jumtu, divas lielās gobas piebraucamā ceļa malā un garo liepu gatvi aiz pils. Akmens soliņš zem gobām bija attēlots ar lielu rūpību. Zem tā visa uz izlocītas lentes bija uzrakstīti vārdi: «Amitie sinccrc».

Vestes kabatā viņš sajuta savu paša mazo pudelīti un jau grasījās to ņemt, lai parādītu vecajai grāfienei. Viņš nojauta, ka viņai šī neparastā likteņa vadība būtu šķitusi tīrais brīnums: cik vien ilgi viņa dzīvotu, viņa nepagurdama stāstītu šo stāstu, jā, ļoti iespējams, ka tas kļūtu par viņas pēdējo domu uz nāves gultas. Bet viņa roku atturēja sajūta, ka šajā notikumā slēpjas kas dziļāks, nekā viņa spēj saprast, un tas domāts vienīgi viņam, dzīves dārgums, noslēpumains dziļums, jā, patvēruma vieta, ko viņš nevar dalīt ar citiem cilvēkiem, tāpat kā nav iespējams dalīt ar citiem savus sapņus.

Kaut ari viņš bija dziļi saviļņots, viņā tomēr bija tik daudz atjautas, lai pateiktos vecajai dāmai, un, redzēdama, kādu dziļu iespaidu viņas dāvana ir atstājusi, viņa pieņēma Augusta paldies ar cieņu un prieku.

Viņš šķirās no savas vecās draudzenes un jaunā laulātā pāp ar patiesas draudzības izpausmēm, iekāpa ekipāžā un devās mājupceļā uz Pizu.

Lietus bija mitējies, vakara gaiss bija kļuvis dzestrs. Starp mierīgiem, tumši ziliem mākoņiem spīdēja zeltaina gaisma. Zemu debesis loku lieca varavīksne.

Augusts izņēma no kabatas mazu spogulīti. Turēdams spogulīti plaukstā, viņš domīgi raudzījās tajā.

Vecais klejojošais bruņinieks

MANAM tēvam bija draugs, vecais barons fon Brakels, kujrš savā jaunībā bija tālu izceļojies pa pasauli un iepazinis daudzas vietas un daudzus cilvēkus. Citādi viņš nepavisam nelīdzinājās Odisejam, vismaz viltības ziņā ne; savas lietas viņš bija atrisinājis tikai viduvēji. Laikam šī atzinuma dēļ viņš tagad atturējās no diskusijām par dzīves praktiskajiem jautājumiem ar jauno paaudzi, kas vēlējās gūt dzīvē panākumus. Bet, kad runa bija par teoloģiju, operu, morāli vai citām nepraktiskām nodarbībām, viņš bija patīkams sarunu biedrs.

Savās jaunības dienās viņš bija bijis uzkrītoši skaists: es domāju, ka viņš savā laikā bija, tā sacīt, iemiesojis to ideālu, ko laikabiedri sauca par «daiļo jaunekli». Viņa sejā no šī skaistuma nekas vairs nebija palicis, bet par to liecināja viņam raksturīgā mundrā, augstdzimtīgā un cieņas pilnā izturēšanās pret visu pasauli. Tādu dabu gadu gaitā veido izcils skaistums; tā pārdzīvo savu radītāju un nezinātājam neizskaidrojamā veidā ir atrodama salīkušos, vecos cilvēkos, kuri pagājušā gadsimta augstajos spoguļos raudzījušies ar prieku un lepnumu. Jā, šādā veidā, noraugoties uz danse macabre, varētu sazīmēt to skaistuļu skeletus, uz kuriem kādreiz viņu laiku ballēs raudzījās ar apbrīnu, sajūsmu un skaudību.

Kādu vakaru mēs abi sākām apspriest ļoti senu problēmu, kas ir izmantota literatūrā daudzus gadu simtus. To pašu klasisko konfliktu starp baudu un pienākumu, kura krustcelēs nonāca arī Herakls, un vecais kungs šo jautājumu pavisam nopietni izvirzīja apspriešanai. Vai ir vērts apspiest tieksmi un darīt to, kas mums šķiet pareizs?

Sarunas gaitā viņš man pavēstīja sekojošo stāstu:

«Kādā lietainā tūkstoš astoņi simti septiņdesmit ceturtā gada ziemas naktī uz vienas no Parīzes ielām mani uzrunāja jauns, iereibis meitēns. Toreiz, kā jūs varat izrēķināt, es biju pavisam zaļš jauneklis. Tai brīdī, bezgala satriekts un izmisis, lietū ar kailu galvu sēdēju uz soliņa, jo biju nācis no dāmas, kufu es, kā toreiz mēdza teikt, pielūdzu un kura tikko bija mēģinājusi mani noindēt.

Visai šai epizodei laikam gan nav nekāda sakara ar to, ko es gribu jums pastāstīt, bet tā pati par sevi ir dīvains notikums. Daudzus gadus es par to vispār nebiju domājis, bet gadījās, ka, pagājušo reizi būdams Parīzē, es ieraudzīju šo pašu dāmu operā viņas ložā kopā ar divām mazām un jaukām meitenītēm sārtās kleitiņās, kujrām viņa, kā man tika pastāstīts, bija vecvecmāmiņa. Viņa nebija vairs skaista, bet es tai laikā, kad viņu pazinu, nekad nebiju viņu redzējis ar tik mierīgu un apmierinātu sejas izteiksmi. Vēlāk es nožēloju, ka nebiju uzkāpis augšā un apliecinājis viņai cieņu, un, kaut arī ne viņa, ne es no mūsu mīlestības romāna nebijām guvuši sevišķu prieku, es domāju, ka viņai būtu bijis patīkami atcerēties žilbinošo jaunības skaistumu, kas bija darījis tik daudzus vīriešus nelaimīgus, tāpat kā man būtu prieks atcerēties — lai arī īsu mirkli — to jaunekli, kurš kādreiz, pirms daudziem gadiem, bija tik nelaimīgs.

Ja vien kādam lielam māksliniekam nav laimējies sagūstīt viņas neparasto skaistumu uz audekla vai marmorā, tad tagad jau tas dzīvo tikai nedaudzās vecās galvās un sirdīs, tādās kā manējā. Savā laikā tas bija kaut kas lielisks. Viņa bija ļoti blonda, laikam gaišākā sieviete, ko esmu redzējis, bet viņa nebija nekāda balti sārta modes bildīte. Viņa bija bāla, pilnīgi bezkrāsaina kā vecs pastelis vai arī kā jaunas dāmas attēls blāvā spogulī. Un šajā aukstajā un trauslajā formā mita neizprotams dzīvīgums un tik izmeklēts vienreizīgums, kāds dāmām mūsdienās vairs nav vai arī viņas pēc tā necenšas.

Es satiku un iemīlēju viņu rudenī, kad mēs abi bijām medību viesi kādā lauku pilī kopā ar citu jautru jauniešu baru, kuri tagad, ja vēl ir dzīvi, ir kurli un reimatisma mocīti. Es domāju, ka līdz pat savai pēdējai stundiņai atcerēšos viņu lielā rudā zirga mugurā un skaidro gaisu, kufā bija jaušams viegls sals, kad mēs abi pēcpusdienā, aukstajās drānās sakarsuši, blakus viens otram, jājām mājās pāri vecajam akmens tiltam, kas veda uz pili. Es mīlēju viņu tā, kā pāžs domā mīlam savu kundzi, reizē pazemīgi un izaicinoši, jo viņai apkārt bija tik daudz pielūdzēju, un viņas skaistumam piemita tāluma un nicinājuma elpa, kas varēja salauzt sirdi jauneklim, nabadzīgam un svešam viņas aprindās. Ikviens brīdis, kad mēs abi sēdējām zirgiem mugurā vai dejojām, vai spēlējām komēdiju un stāvējām dzīvajās bildēs, pāri mēram pildījās ar bailēm, cerībām un sajūsmu, —jā, tādas izjūtas jūs droši vien pazīstat: vesels milzu orķestris sirdī. Kad viņa, kā saka, padarīja mani laimīgu, es ar pilnu pārliecību ticēju, ka tā nu ir tā lielā, mūžīgā laime. Es labi atceros rītu, kad smēķēju cigareti ārā uz terases un skatījos pāri apvidum, kas pletās tālumā, viena zema, zilu mežu klāta kalnu grēda aiz otras, un pasniedzu Dievam sava veida kvīti par svētlaimi, uz kādu vien es savā mūžā būtu varējis cerēt. Kā gan man tagad ies, biju saņēmis to, kas man pienācās, un neizvirzīju vairāk nekādu prasību.

Kad runa ir par gluži jauniem cilvēkiem, mīlestībai ar sirdi ir pavi'sam mazs sakars. Šai vecumā mēs dzeram, lai remdētu slāpes vai noreibtu, un vīna būtība mūsu prātu īpaši nenodarbina. Iemīlējies jauneklis vispirmām kārtām ir aizrāvies un aizņemts ar tiem spēkiem, kas sakustējušies viņā pašā. Tādā stāvoklī cilvēks var atkal atgriezties, ja dzīvo pietiekami ilgi, bet tad jau tas vairs īsti nepiestāv. Parīzē es pazinu kādu ļoti bagātu, vecu krievu, kujrš uzturēja visapdāvinātākās jaunās dejotājas un kuram reiz tika jautāts, vai viņš lolo arī kādas ilūzijas par meiteņu jūtām pret viņu. «Nē,» viņš padomājis atbildēja, «ja manam pavāram ir laimējies pagatavot man labu omleti, tad es nedomāju par to, vai viņš arī mīl mani.» Jauneklis laikam tā vis nerunātu, bet pateiktu, ka viņam ir pilnīgi vienalga, vai tas, kurš audzē un pārdod viņam savu vīnu, pieder pie tās pašas ticības kā viņš, un domātu, ka ir trāpījis naglai uz galvas. Bet, kļūdami vecāki, mēs mācāmies pazemību, pienāk laiks, kad mūsu domas ir pievērstas nevis mūsu pašu, bet vīna būtībai, mēs paceļam glāzi ar bijību un saprotam, cik liela nozīme ir tam, ka cilvēks, kurš audzē un pārdod mums savu vīnu, arī pieder pie tās pašas ticības kā mēs.

Kas zīmējas uz mani, sakarībā ar to, ko gribu jums pastāstīt, manas jaunības patmīļa drīz saņēma mācību, ko tai vajadzēja saņemt. Jo ziemas mēnešu laikā, kad mēs abi dzīvojām Parīzē, kur viņas nams bija estētu aprindu centrs un viņa pati — apbrīnota diletante mākslā un mūzikā, mani sāka mākt aizdomas, ka viņa izmanto mani vai pašas iemīlēšanos manī —ja var tā izteikties, — lai padarītu savu vīru greizsirdīgu. Tas droši vien nav nekāds ārkārtējs piedzīvojums. Laika gaitā daudziem jaunekļiem šī patiesība ir sākusi uzaust tādā pašā veidā, bet visu viņu kopējā pieredze neko lielu nelīdz tam jauneklim, kurš pēkšņi sastopas ar to aci pret aci. Es sāku lauzīt galvu, kādas būtībā ir attiecības starp viņiem abiem un kādi slepeni spēki viņos liek ar mani tādā kārtā spēlēties. Domāju, ka bez lielības varu teikt: es toreiz izbijos. Tai pašā laikā viņa bija pār mēru greizsirdīga uz mani; kad viņa bija atbilstošā omā, viņa varēja mani bārt, it kā es būtu kāds puika. Es zināju, ka nevaru dzīvot bez viņas, man ari bija sajūta, ka viņa nevar vai negrib dzīvot bez manis, bet, ko tieši viņa no manis grib, — es netiku gudrs. Pieskarties viņai bija kā aiztikt dzelzi ziemas dienā, kad nevar zināt, vai tā saldē vai dedzina.

Pirms es biju iepazinis viņu, es zināju viņas dzimtas vārdu un tās vēsturi, jo tā dažu gadsimtu garumā ir savijusies ar pašas Francijas vēsturi. Es ari lasīju, ka dzimtā ir bijuši vilkači — tādas būtnes, zināt, kuras ir vīrieši vai sievietes dienā, bet nakti pārvēršas par vilkiem. Dažreiz es iedomājos, ka būtu labāk, ja viņa parādītos man savā patiesajā veidolā, nokristu uz visām četrām un atņirgtu pret mani zobus, jo tad es vismaz zinātu, kas viņa tāda ir. Un tai pašā laikā, līdz pat mūsu mīlestības attiecību pēdējām dienām, mums bija garas, īpašas burvības pilnas stundas, par kurām es vienmēr būšu viņai pateicīgs. Kad es dzīvoju Parīzē pirmo gadu un pazinu tikai nedaudz cilvēku, es interesējos par vecām pilīm un to vēsturi, un pēc tam, kad mēs kļuvām pazīstami, viņa draudzīgi atbalstīja manu aizraušanos, un mēs tad bieži ienirām jaukajā vecās Parīzes pasaulē un kopīgi vēlreiz pārdzīvojām Abelāra vai Moljēra dienas. Šīs mūsu spēles laikā viņa pret mani izturējās tik nopietni un jauki kā maza meitene. Bet citkārt viņa apgājās ar mani tik nežēlīgi, ka es domāju — tas ilgāk nav izturams un man jāskatās pēc glābiņa un jābēg prom. Es domāju, ka viņa uzreiz nojauta šos izmisīgos bēgšanas plānus un tāpēc laiku pa laikam jutās spiesta būt pret mani tik apburoša kā vēl nekad un pavadīt nakti nomodā, lai izdomātu jaunas spīdzināšanas metodes. īsi sakot: tā bija vecā spēle starp kaķi un peli, kas laikam ir senākā spēle pasaulē. Bet, tā kā kaķis nododas spēlei ar kaislību, kamēr pelei svarīga ir tikai dzīvības glābšana, pele ir tā, kas nogurst pirmā. Tuvu pie mūsu attiecību beigām izskatījās gandrīz vai tā, ka viņa gribētu, lai tās atklājas: viņa uzvedās tik neprātīgi, un toreiz vispār bija jāievēro piesardzība mīlestības piedzīvojumos. Pārģērbies par frizieri, esmu gājis uz viņas māju pat vakarā, kad viņai jādodas uz balli, uz kuru es neesmu ielūgts, — toreiz dāmu frizūras bija ļoti sarežģītas, darbs pie tām prasīja laiku un to nedrīkstēja traucēt.

Nemitīgi mani vajāja doma par viņas vīru, gluži, — es pats pie sevis domāju, — kā liela ēna uz prospekta seko Pulčinello juceklīgajiem lēcieniem pa skatuvi visur, kur vien viņš skrien.

Pamazām es tā noguru — nc tieši no viņas, bet mani līdz nāvei bija novārdzinājušas šaubas un sirdēsti, — ka saņēmos un nolēmu izaicināt viņu uz izšķirošo scēnu, lai saņemtu paskaidrojumu, kaut arī man viņa būtu jāzaudē. Bet tieši tad, — un tas notika tai vakarā, par kuru es jums gribēju pastāstīt, — viņa pati man uzrīkoja gan scēnu, gan paskaidrojumu, un tas izpaudās tādā šaušalīgā kaislību vētrā, kādu es ne pirms, nc pēc tam neesmu piedzīvojis. Un ticiet vai neticiet: to pašu ieroci, ko turēju gatavībā es, sagrāba viņa un pagrieza pret mani, ar briesmīgu sašutumu iemezdama man sejā, ka tā nav vis viņa, ko es mīlot, bet gan viņas vīrs! Un klausieties nu tālāk, — ka^l viņa to bija izkliegusi man tik labi pazīstamajā gaiši zilajā buduārā, vienā no, šāda veida ar zīdu izpolsterētām, smaržojošām kārbiņām, kurās mana laika -dāmas laiku pa laikam ieslēdza savu skaistumu un eleganci kā rotas dārglietu šķirstiņā, — ak, es to atceros tik labi, ar mīkstiem spilveniem visapkārt, ziedu gleznojumiem uz sienām, baltu sirēnu grupu stūrī un lampas gaismu, kuru aiztur liels sarkans abažūrs, — kad viņa mani šeit apsūdzēja, tā teikt, uz dzīvību un nāvi, tad man nebija vārdu, ko iebilst, jo savā sirdī es zināju, ka viņai ir taisnība.

Viņas vīra vārds būtu jums pazīstams, ja es jums to pateiktu, jo par viņu runā vēl tagad, kaut arī ir pagājuši jau daudz gadu, kopš viņš miris. Jūs to varētu arī atrast visos tā laika memuāros, jo viņš bija mūsu paaudzes elks. Vēlāk dzīvē viņu piemeklēja lielas nelaimes, bet toreiz, — es domāju, ka toreiz viņš bija trīsdesmit trīs gadus vecs, — viņš atradās sava varenā, dīvainā burvju spēka pilnā spožumā. Atceros kādreiz dzirdējis divus vecus kungus sarunājamies par viņa māti, kas bija bijusi viena no Luija Filipa laika skaistulēm. Tas viens tcica otram, ka viņa savus slavenos briljantus ir nēsājusi tikpat viegli un graciozi kā citas meitenes nēsā pļavu ziedu vainadziņus. «Jā,» brīdi padomājis, sacīja otrs, «un visbeidzot viņa tos norāva un izkaisīja sev apkārt kā pļavu ziedus Ofēlija.» Man vedas domāt, ka viņam piemītošais reti lielais spēks un vieglums bija dzimtas iezīme tāpat kā vājība, kas beigās viņu iznīcināja. Pat ar visu kaprīzurņu un īpatnējo samākslotību, ko mēs toreiz atdarinājām un saucām par fin dc siecle, viņā bija kaut kas no «legrand siecle», cēls dižums, kas piederējās vecajai Francijai.

Pēc tam daudz reižu man ir gadījies stāvēt kādas septiņpadsmitā gadsimta celtnes priekšā, pie varenas pils, kas mums šķiet pilnīgi un galīgi nepiemērota dzīvošanai, un man ir iešāvusies prātā doma, ka viņam un droši vien arī viņa mātei tā ļoti piederētos. Viņš, kas neveltīja nc mazāko uzmanību pagodinājumiem, par kuriem mēs viņu apskaudām, pret pasauli izturējās ar tādu mierīgu pārliecību, it kā viņš zinātu, ka vajadzības gadījumā varēs smelt no tās neierobežotajiem krājumiem. Man radās viela dažādām pārdomām, kad man pastāstīja, ka viņš sava traģiskā dzīves ceļa noslēgumā draugiem, kuri Dieva vārdā lūguši viņu nest savu krustu, atbildējis ar Ajaksa vārdiem no Sofokla:

«Par daudz tu mani moki, sieva, vai nezini, ka dievu parādnieks vairs neesmu es?»

Redzu, ka man nebūtu vajadzējis sākt runāt par viņu, pat ne tagad, pēc tik daudziem gadiem. Mūsu jaunības ideāli bija mūsu ceļa stabi, un arī tur, kur tie bija nogāzušies, tie tomēr bija apvidus kartes viduspunkts. Viņam ar manu stāstu būtībā nav nekāda sakara.

Kā es jums sacīju, tai brīdī, kad viņa man to pārmeta, es sapratu, ka tā ir taisnība: tas, ko es jutu pret jauno, skaisto sievieti, kuras mīļākais es biju, nenozīmēja neko salīdzinājumā ar to, ko es jutu pret jauno vīru. Ja viņš būtu bijis viesu vidū tai pilī, kur es šo sievieti sastapu pirmo reizi, es domāju, ka man nc sapņos nebūtu rādījies iemīlēties viņa sievā.

Bet, ak, Dievs, no viņas mīlestības uz vīru un briesmīgās greizsirdības tik viegli vis nevarēja tikt gudrs. Ka viņa mīlēja savu vīru, to es sapratu jau pirmajā reizē, kad viņa stāstīja man par viņu, —jā, varbūt es to zināju jau iepriekš. Un viņa bija greizsirdīga, viņa bēdājās un skuina, viņa raudāja, viņa, kad tas bija vajadzīgs, — kā es jums jau stāstīju, — bija gatava nogalināt, ja nekas cits viņai nevarēja līdzēt. Bet visa šī liktenīgā cīņa starp viņiem abiem, kas viņai laikam bija vienīgā realitāte dzīvē, nebija cīņa par to, lai iekarotu vai paturētu, bet gan sacensība. Viņa bija greizsirdīga uz savu vīru, it kā viņš būtu otra jauna skaistule un lauvene Parīzē, sāncense, vai arī viņa pati būtu jauns dons Zuans, kufam viņas vīra lauri neļautu gulēt. Es domāju, ka viņa jutās tā, it kā viņi abi vienmēr un visur atrastos kopā vieni kādā pasaulē, ko viņa nicina. Tad, kad viņa bija tik pārdroša jātniece, vai arī tad, kad apkārt bija pielūdzēju bars, viņas skats patiesībā bija piekalts vīram, kā sacīkšu braucējs patur acīs to kučieri un trijjūgu, kuļrš viņam ir vistuvāk. Mēs pārējie eksistējām viņai vien tiktāl, cik viņa juta, ka mēs kritīsim vai nu viņai pašai, vai viņam. Viņai iegūt jaunus mīļākos bija tas pats, kas pārvarēt kārtējos šķēršļus: tic bija viņas trofejas sacīkšu skrējienā ar vīru, kuru viņa mīl.

Es jau nevarēju zināt, kā tas viss sākotnēji starp abiem bija sācies. Vēlāk esmu mēģinājis to izskaidrot, domādams, ka no viņas puses tai būtu bijis jābūt atriebībai par kādu netaisnību, ko viņš kādreiz viņai nodarījis. Vienalga kā tas bija noticis, es domāju, šī mežonīgā un neauglīgā kaislība bija izdedzinājusi no viņas visas krāsas.

Kā jūs droši vien zināt, tas viss notika tieši tad, kad radās un pletās plašumā kustība, ko sauc par sieviešu emancipāciju. Tais laikos notika daudzkas. Es nedomāju, ka toreiz šī kustība iesakņojās sabiedrībā dziļāk, bet jaunajās sievietēs no aristokrātijas aprindām tā atrada bagātīgu augsni. Un tad viņas visas — garā bagātākās un drošākās — iznāca ārā no tūkstošgadu pustumsas, mirkšķinādamas pret sauli, gluži ne«prātīgas aiz kāres pēc varoņdarbiem un vēlēšanās izmēģināt spārnus. Starp viņām bija tādas, kas apvilka Orleānas Jaunavas bruņas, — kura taču arī bija jauns, apķērīgs emancipēts meitietis, — uzlika galvā viņas nimbu un pacēlās gaisā kā balti mirdzoši eņģeļi. Bet vairums sieviešu, sekodamas savam padomam, nonāk tieši raganu sabatā. Es personīgi viņas par to respektēju, jā, es pat nedomāju, ka jebkad varētu visā nopietnībā pazaudēt sirdi tādas dāmas dēļ, kura nekad savā mūžā nav jājusi uz slotaskāta.

Man vienmēr ir licies, ka sievietei ir nodarīta liela netaisnība tai ziņā, ka viņa pasaulē nekad nav bijusi viena. Ādamam taču bija laiks, vai nu īss, vai garš, kad viņš varēja klejot pa svaigu un miermīlīgu zemi un, kavējoties pārdomās, raudzīties uz dzīvniekiem. Daudziem vīriešiem jau no dzimšanas ir atmiņas par šo laiku. Bet nabaga Ieva ieradās pasaulē, kur atrada gatavu savu vīru ar visām pretenzijām uz sievu. Sī tad arī ir sūdzība, ko sieviete vienmēr ir izvirzījusi pret Radītāju: viņa jūt, ka viņai ir tiesības prasīt no Viņa paradīzi kādu laiciņu sev vienai.

Ir tikai bēdīgi, ka, dzenoties pakaļ zudušajam laikam, tas, dabiski, noķerams tikai aiz astes. Tā šīs jaunās sievietes visu, ko iekārojušas, dabūja ar kājām gaisā, kā greizā spogulī.

Vecās dāmas, altāra un pavarda sargātājas, skaļi žēlojās, ka jaunmodīgās idejas sagroza jaunajām galvu. Arī bez manas mīļākās laikam bija daudz jaunu dāmu, kas auļoja prom augstu gaisā ar atpakaļ pavērstu seju pēc mežonīgā mednieka parauga pasakās. Un tur, gaisā, —ja es varētu tā sacīt — virmoja un izplatījās ideja, kas izpaudās uzskatā, ka greizsirdība mīlētāju starpā ir novecojusi un nevērtīga kaislība un mīlētāja prasība, lai mīļotā piederētu vienīgi viņam, ir briesmīga iedomība. Jā, jaunās skaistules bija sātana tā apsēstas, ka jutās līdz nāvei aizvainotas, iedomājoties vien, ka viņas varētu piederēt kādam citam, nevis viņam. Jau doktors Fausts, kā jūs droši vien zināt, ir sacījis, ka sieviete ceļā pie sātana vienmēr ir simts soļus priekšā vīriešiem. Bet sacensība starp vīrieti un sievieti, kas nes sev līdzi īpatnu greizsirdību, saskaņā ar jauno katķismu bija cēlas dabas un tika atzīta raganu lokā. Tāpēc toreiz, manās jaunības dienās, viršu klajumos un zem karātavām naktīs varēja sastapt ne tikai vecās, bārdainās Makbeta raganas vien, no kurām mēs varētu sagaidīt visu ko, bet arī mūsu pašu labākās sabiedrības skaistās un jaunās sievietes, kas būra un jauca dziru, būdamas trakas aiz greizsirdības, teiksim, uz savu mīļāko ieziestajām ūsām. Visu teoloģiju viņas izveidoja ortodokso raganu manierē, lasot Mozus grāmatas no otra gala. Ja viņas būtu atstātas savā ziņā, tad droši vien būtu ievedušas tai visā kādu kārtību. Nabaga rāmie emancipācijas pravieši no vīrišķā dzimuma, burvji, kuru figūras sabatos vienmēr ir tik bēdīgas, smēlās spēku evaņģēlijā, novelkot to pie zemes un pakļaujot nožēlojamiem vīriešu loģikas likumiem. Man šķiet, ka mūsu dienās, kad arī vīrieši ir emancipējušies, pamezdami novārtā vīrišķību, ir radies zināms līdzsvars attiecībās. Tagad tas tikpat bieži var būt jaunais mīlētājs, kas naktis skraida krustu šķērsu pa viršu klajumu, sekojot raganas ēnai, kas slīd pār zemi, kad viņa lido augstu debesīs mēness gaismā, — viņš ir devies meklēt zālītes un zagļa pirkstus, no kā viņam jāvāra inde savai mīļākajai, kuru viņš apskauž tievā vidukļa un krūšu dēļ.

Tā loma, kas attiecībās ar manu emancipēto jauno raganu bija iedalīta man, nemaz nebija glaimojoša. Tomēr es vēl tagad ticu, ka viņa mani mīlēja — kā mēdz teikt, līdz neprātam — ar to pašu kaisli, ko maza meitenīte jūt pret savu mīļāko lelli. Un šai ziņā es taču biju galvenā persona traģēdijā. Kad viņa uzņēmās Otcllo lomu, tieši es, un nevis viņas vīrs, biju tas, kurš spēlēja Dczdemonu, un man gribētos ticēt, ka viņa, domājot par skumjo nepieciešamību, līdz kurai viņa bija nonākusi, iegrima nopūtās un žēlabās: «Cik žēl, cik žēl, ak Jago!» — un ka viņa no sirds ilgojās dot man skūpstu pēc skūpsta, pirms padara man galu. Abas traģēdijas atšķīrās tikai ar to, ka mūsējā nebija iejaukta nedz taisnība, nedz atriebība. Viņai vajadzēja mani iznicināt kā apņēmīgam ģenerālim, kurš nevar ilgāk noturēt cietoksni un ir spiests pielaist uguni pulvera pagrabam, ļaujot cietoksnim labāk uziet gaisā, nekā noskatīties, kā tas krīt ienaidnieka rokās.

Indi viņa man pasniedza mūsu tikšanās beigās. Man šķiet, ka tas bija pretrunā ar viņas sākotnējo plānu. Viņas nolūks laikam nebija pateikt atklāti, ko viņa par mani domā, pirms inde nebūs mani, bet viņa ilgāk nespēja paturēt pie sevis visu, kas bija man sakāms. Taču, kā jūs varat iedomāties, dzert kafiju šai mūsu vētrainās sarunas brīdī bija mazliet dīvaini. Viņas kvēlā dedzība, pārliecinot mani, ka man tā jāizdzer, un pēkšņais nāves klusums, kad liku tasi pie mutes, nodeva viņu. Es tikai drusciņ pieskāros tai ar lūpām un tomēr vēl šobaltdien atceros opija sājo, liktenīgo garšu, — ja es būtu izdzēris to visu, Dievs zina, ka tas nebūtu mani sastindzinājis un apgriezis otrādi manas iekšas tik nežēlīgi kā pārliecība, ka viņa ir mani gribējusi nogalināt. Es ļāvu tasei krist un stāvēju un blenzu uz viņu, un viņa izdarīja strauju, mežonīgu kustību, it kā ar pēdējiem spēkiem gribētu mesties man virsū. Mēs tur stāvējām laikam minūti, abi skaidrībā par to, ka mums viss ir zaudēts. Tad viņa sāka šūpoties uz priekšu un atpakaļ un jaudāja, rokas kā veca sieva pie mutes turēdama, un es, es nevarēju izdvest ne skaņas, es skrēju ārā no mājas, tiklīdz man atkal bija spēks kustēties. Kad es izdrāzos uz ielas, svaigais gaiss, lietus un bruģis nāca man pretī kā veci draugi, sen aizmirsti, bet uzticami, kas nebaltā stundā atkal ir klāt.

Un tā nu es tur sēdēju uz soliņa, ar visas manas dzīves un laimes lepnās celtnes drupām ap mani, līdz nāvei satriekts aiz šausmām un pazemojuma, kad jaunā meitene, par kuru es jums stāstīju, pienāca klāt un uzrunāja mani.

Domāju, ka biju tur sēdējis kādu laiku un ka viņa bija stāvējusi un skatījusies uz mani, pirms bija saņēmusies, lai pienāktu man klāt. Varbūt viņa bija jutusi, ka mums ir kaut kas kopējs, domādama, ka arī es esmu dzēris, — kārtīgi cilvēki taču nesēž bez cepures, sakņupuši uz soliņa, kad lietus gāž kā ar spaiņiem, — un mēs abi bijām tik jauni. Es nedzirdēju, ko viņa man teica, ne pirmo, ne otro reizi. Es nebiju tādā omā, lai ielaistos ar mazu ielasmeitu. Laikam aiz tīra pašsaglabāšanās instinkta es beidzot paskatījos uz augšu un ieklausījos. Man bija jātiek vaļā no savām domām, un es tvēru pēc piedāvātās palīdzības. Bet tai pašā laikā meitenei piemita kaut kas īpaši piemīlīgs un izteiksmīgs, kas piesaistīja manu uzmanību. Viņa stāvēja lietū, izkrāšļojusies ar baltu un sarkanu smiņķi, taisna kā svece, kaut arī neturējās droši uz kājām, un viņas acis mirdzēja kā zvaigznes. Kad es turpināju sēdēt un ar nekustīgu skatu raudzīties viņā, viņa pasmējās par mani pavisam klusu, dzidru smiekliņu. Viņa bija ļoti jauna. Ar vienu roku viņa turēja kleitu — toreiz dāmas staigāja pa ielu ar šlepi, — galvā viņai bija maza, melna cepurīte ar strausa spalvu, kas mazliet aizēnoja viņas pieri un acis, bet zoda izliekums un jaunavīgais apaļais kakls ielu lukturu gaisuia zaigoja uaus un cirs. i auu viņu es vel arvien redzu sava acu priekšā, kaut gan man ir arī cits viņas attēls.

Es aptvēru, ka šī situācija meitēnu, likās, bija neparasti saviļņojusi, pat apreibinājusi. Tas nebija parastais profesionālais piedāvājums. Viņa izskatījās kā cilvēks, kas dodas pretī lielam piedzīvojumam vai nes sevi kādu dziļu noslēpumu. Es domāju, ka, skatīdamies uz viņu, biju sācis smaidīt tik rūgtu un mežonīgu smaidu, kāds parādās tikai jaunu cilvēku sejās, un ka tas deva viņai drosmi. Viņa pienāca man tuvu klāt. Es gribēju iedot viņai naudu un meklēju to pa kabatām, bet man līdzi nebija nekā. Es piecēlos no sola un sāku iet, un viņa nāca man blakus. Viņas klātbūtne bija man patīkama, jo es negribēju palikt vienatnē. Tā nu iznāca, ka es paņēmu viņu līdzi uz mājām.

Es pajautāju, kā viņu sauc. Viņa pateica man, ka viņu sauc Natalī.

Es toreiz strādāju sūtniecībā un dzīvoju Fransuā I laukumā, tā ka mums nebija tālu jāiet. Es biju ierīkojis tā, ka varēju nākt mājās vēlu, toreiz — visos diennakts laikos, un mans sulainis rūpējās, lai kamīnā neizdzistu uguns un būtu gatavs auksto vakariņu galds. Mums ienākot, istabā bija silti un gaiši un kamīna priekšā stāvēja uzklāts galds. Traukā ar ledu bija novietota šampanieša pudele, man bieži bija vajadzīgs šampanietis, kad es pārnācu mājās no mīlas piedzīvojumiem.

Meitene apmierināta pārlaida skatienu istabai. Šeit, lampas gaismā, es varēju redzēt, kāda viņa izskatās. Viņai bija cirtaini tumšbrūni mati un zilas acis, un apaļa seja ar platu, zemu un baltu pieri. Viņa bija skaistule, jauniņa, atklāta un gracioza. Domāju, ka, atradis viņu šādā veidā, es brīnījos tieši tāpat, kā būtu brīnījies, atrazdams svaigu rožu pušķi notekgrāvī, bet ne vairāk. Būtu es bijis līdzsvarotā noskaņojumā, es droši vien būtu viņu izjautājis, lai rastu izskaidrojumu šim noslēpumam, kas viņa, likās, bija, bet tobrīd man tas galīgi neienāca prātā.

Laikam bija tā, ka mēs abi bijānl pavisam īpašā noskaņojumā, kas vēlāk dzīvē mums diezin vai kādreiz atkārtojās. Par to, kas bija viņu saviļņojis, es zināju tikpat maz kā viņa par to, kas noticis ar mani. Bet uzbudinātus un saspringtus, kādi mēs abi bijām, mūs saistīja īpaši dziļa, tā teikt, nepersonīga simpātija, mēs jutāmies kā citā pasaulē, nevis šajā, kupā mums ik dienas jādzīvo. Es reizē biju sastindzis un pārspīlēti možs un uztvēru, viņu vienīgi no manis paša viedokļa, pilnīgi nedomājot par to, no kurienes viņa nāk un kur viņa atkal pazudīs, — kā likteņa dota dāvana, kurš taču zināja parādīt žēlastību šai brīdī, kad es nevarēju panest palikšanu vienatnē. Viņa likās man mazs nakts elfs, kas, lai glābtu mani, ir atnācis tieši no lielās pilsētas mums apKart — Parīzes, Kas tacu jeDKupa oriui varēja gatavot mums visuebešķīgākos pārsteigumus. Ko viņa domāja par mani, — par to es nezināju neko. Toreiz es par to nedomāju, — kad es tagad atskatos uz visu, tad ticu, ka arī es viņai varētu būt bijis sava veida simbols, nevis dzīvs cilvēks ar savu individualitāti.

Viņa bija tik jauna un daiļa, un manī tas radīja lielu laimes sajūtu, kas mani pārņēma kā silts vilnis. Tāpēc es atkal smaidīju pēc pēdējo stundu murgiem. Es noņēmu viņai cepuri, pacēlu uz augšu viņas seju un noskūpstīju viņu. To darīdams, es sajutu, cik viņa ir slapja. Viņa varbūt stundām ilgi bija klīdusi pa ielām lietū, apģērbs nokarājās no viņas kā spalvas slapjai vistai. Es piegāju pie galda, atkorķēju pudeli, pielēju glāzi un pasniedzu viņai. Viņa stāvēja pie uguns un paņēma to, mitras matu cirtas nokarājās viņai pār pieri. Ar nokrāšļotajiem sarkanajiem vaigiem un spīdīgajām acīm viņa līdzinājās bērnam, kas tikko pamodies no miega, vai lielai lellei. Skatīdamās manī, viņa lēni izdzēra glāzi līdz pusei, un, it kā pēc šīs pusglāzes šampanieša viņa jau būtu sasniegusi brīdi, kad ir neiespējami ilgāk klusēt, viņa kā smiedamās nodziedāja pirmo rindu no kādas dziesmas, valša, kas toreiz bija dzirdams visās Cafčs Chantants. Pēkšņi viņa apklusa, iztukšoja glāzi un sniedza man to atpakaļ. «A votre sante,» viņa tcica.

Viņas balss bija tik dzidra un tīra kā putna dziesma mežā, un nekas man toreiz negāja pie sirds tik ļoti kā mūzika. Dzirdot šo dziesmu, auga mana pārliecība, ka man ir sūtīts kas pārdabisks, kāds mazs brīnums. Es pielēju viņas glāzi no jauna, uzliku roku uz viņas apaļā kakla un atglaudu matus no sejas. — «Kur gan tu esi tā samirkusi, Natalī?» es jautāju, it kā es būtu viņas vecmāmiņa. «Mums jādabū slapjās drēbes nost un jāsasildās.» Runājot es dzirdēju, ka mana balss izmainījās, es sāku smieties. Viņas zvaigžņu acis stingi pavērās manī un seja kādu mirkli nodrebēja. Tad viņa sāka pogāt vaļā apmetni un ļāva tam nokrist. Zem šī melnā mežģīņu mēteļa, kas nebija piemērots gadalaikam un gar apakšmalu bija izbālējis rūsas brūnumā, viņai bija melna zīda kleita, kas cieši apņēma krūtis, vidukli un gurnus un tālāk uz leju bija drapēta un plisēta, ar volāniem un šlepi, kādu dāmas nēsāja toreiz — turnīras agrīnajos laikos. Visas šīs zīda krokas spīdēja kamīna gaismā. Es sāku viņu izģērbt, it kā viņa patiešām būtu lelle, pavisam lēni, un viņa stāvēja taisna izslējusies un ļāva man to darīt.

Viņas gaišā seja bija nopietna kā bērnam. Pāris reižu zem manām rokām viņas āda mainīja krāsu, bet mirklī, kad es pogāju vaļā ciešo stīvdrēbes jostu un pieskāros viņas vēsajiem pleciem un krūtīm, viņas seja apsKaiurojas maiga smaida un viņa pacēla roku un aizskāra manus pirkstus.»

Te vecais kungs ieturēja ilgu pauzi.

«Lai jūs pilnīgi saprastu, par ko es jums šeit stāstu,» viņš teica, «man jums laikam jāpaskaidro, ka izģērbt sievieti toreiz bija pavisam cits piedzīvojums, nekā tas varētu būt mūsdienās. Jo kas tad tas patiesībā ir par apģērbu, kas jūsu jaunajām dāmām ir mugurā? — Tas ir galēji nepieciešamais mazumiņš, pāris taisnu līniju, kas tiek pārtrauktas, iekams tās ir paspējušas kaut ko izteikt. Tajā nav nekādas idejas, bet, ja tam vispār ir kāds nolūks, tad tikai viens: atklāt.

Bet manā jaunībā sievietes ķermenis bija dziļš noslēpums, ko viņas apģērbs ar lielu uzticību un atjautību visādi centās aizsargāt. Tolaik mēs staigājām apkārt pa ielām lietus laikā, lai uzmestu acis dāmu potītēm, — kamēr jums dāmu kājas līdz pat ceļiem laikam ir tikpat pazīstama lieta kā mūsu glāžu kājiņas šeit uz galda. Tajos laikos sievietes tērpam bija jēga, tas pildīja īpašu uzdevumu: ar cienīgu nopietnību, kam cauri redzēt kūpam katram nebija lemts, tas uzņēmās pārveidot slēpjamo ķermeni tādā formā, kas, cik vien iespējams, atšķīrās no ķermeņa īstās dabas. Mums tā tika padarīta par mīklu, sarežģītu mīklu, kuru uzminēt varēja, vienīgi saņemot sevišķu žēlastību. Garā, ciešā korsete, kā arī vaļa bārdas, zīda un mežģīņu parafernālija, viss auduma kalns, kurā mana laika sievietes bija apraktas visās tais vietās, kur vien viņas nebija sasietas tik cieši, ka tik tikko spēja izturēt, — viss tiecās uz vienu un to pašu mērķi: noslēpt.

No milzīgās pārpilnības, ko veidoja drapērijas, šlepes, rišas un ieloces, kas pēc visiem mākslas likumiem cēlās un krita, plīvoja un viļņoja ikreiz, kad nēsātāja pakustējās, iznira viduklis, tik stalts un slaids kā zieda kāts, augstu balstīdams krūtis, apaļas kā roze, bet līdz pat pleciem vaļa bārdā ieslodzītas. Iedomājieties tikai, kāda gan likās dzīve šīm cilvēciskām būtnēm, kas dzīvoja un elpoja šajās ciešajās čaulās un auduma mākonī, ko viņas nēsāja sev līdzi, kur vien gāja, stāvēja un sēdēja, un nekad viņām neienāca prātā, ka varētu būt arī savādāk. Manā laikā sieviete bija mākslas darbs, kura izveidošana prasījusi daudzus gadsimtus, un mēs apspriedām viņas figūru tāpat kā viņas salonu, ar visu respektu, kas pienākas ģeniālam un nenogurdināmam māksliniekam.

Un tā tomēr allaž bija pati Ieva, kura elpoja un kustējās zem tā visa un kura, kad gribēja, kautrīgi ļāva masku drānām krist un iznāca mūsu priekšā, ikreiz mistērija, kas noskaidrojas, mūžīga atklāsme, ar smalku korsetes nospiedumu viduklī, it kā viņa nestu rožu vainagu.

Jūs, mūsdienu jaunie cilvēki, pasmejatics par mūsu laika idejām un modi un droši vien iebildisiet, ka par spīti visam smalkumam, tās ilgi nevarētu saglabāt sakaru ar mistēriju. Ar jūsu atļauju, —jums mūsdienās varbūt nav pārāk viegli saprast šī vārda nozīmi. Nekas nekļūst par patiesu mistēriju, pirms nav kļuvis par simbolu. Un lai arī tas būtu kaut Svētais Vakarēdiens, tomēr maize laikam jācep un vīns jātecina parastā veidā.

Mana laika sievietes bija kas vairāk nekā sieviešu dzimuma personu kopums. Viņas simbolizēja, viņas pārstāvēja pašu sievieti. Man ir stāstīts, ka šis vārds veco laiku nozīmē ir pazudis no jūsu valodas. Kur jaunībā mēs runājām par sievieti — un bijām drusciņ ciniski, kā„ mums pašiem patika domāt, — tur jūs tagad runājat par sievietēm. Jā, kas vēl būtu šai sakarā piebilstams? Visa atšķirība slēpjas šeit.

Vai atceraties, ka esat lasījuši par viduslaiku sholastiķiem, kuri apsprieda problēmu: kas tika radīts vispirms, suns kā jēdziens vai suņi kā tādi? Jūsu paaudzei, kas ir mācījusies statistiku bērnudārzā, atbilde laikam uzreiz ir pie rokas, un, taisnību sakot, jūs iedomājaties, ka jūsu pasaule patiesi izskatās tā, it kā būtu radīta izmēģinājuma ceļā. Tieši tāpat, kā Nozdreva pavārs vārīja zupu: bēra tanī piparus, sāli un zaļumus, kas tik gadījās pa rokai, —jo «šādai vai tādai garšai vienalga ir jāiznāk». Bet mums pat vecā Darvina kunga teorijas bija kaut kas jauns un dziļi problemātisks. Mēs bijām veidojuši savu pasaules ainu pēc tādiem paraugiem kā simfonijas, galma ceremoniāls un logaritmi un bijām audzināti stingri nošķirt laulībā dzimušos no ārlaulības bērniem, jo ticējām, ka patiesi cēlais jārada ar nodomu. Sievietes jēdziens — «das cwig iveibliche»\ kuru jūs pat neatzīstat par mistēriju, — saskaņā ar mūsu teoloģiju bija tas, kas bijis radīts pirmsākumā, un mūsu sievietes savu misiju saprata — ar cieņu un atbilstoši Radītāja nodomam — šī jēdziena pārstāvēšanā, tāpat kā es uzskatu, ka atsevišķa suņa uzdevums būtu pēc iespējas labāk pārstāvēt suņa jēdzienu.

Toreiz idejas attīstībai varēja sekot, vērojot, kā pamazām aug maza meitenīte, kura sevi vēl neapzinās par sievieti, kā vina pakāpeniski tiek iesvētīta sava dzimuma mistērijās un disciplīnā un beidzot pilnīgā saskaņā ar mūžseniem rituāliem ordinēta. Mazpamazām viņas būtības smaguma punkts no individualitātes tiek pārnests uz simbolu, un viņas izturēšanās pret pasauli pauž to lepnumu un pazemību, kas raksturo lielos varas pārstāvjus. Ne skaistu meiteņu augstprātību, ne vecu dāmu iecietīgo majestātiskumu nenoteica personīgā godkāre, kam vispār ar personīgumu nebija nekāda sakara tāpat kā sūtņa pompam un greznioai, Kad viņš pasniedz akreditēšanas vēstuli. Fat viņu daiļums nepiederēja viņām, tā teikt, personīgi, tās bija regālijas, svētie trauki, ko viņas sargāja un spodrināja. Pār mums viņas sprieda tiesu pēc mūsu pareizās ticības sievietes jēdzienam, un, lai cik iecietīgas viņas varēja būt pret mums katra atsevišķi, šai ziņā viņas necieta ne mazāko ķecerību. Un, lai arī dona Zuana upuri, katrs atsevišķi ņemts, plīvojošiem matiem un kailām krūtīm no Stiksas otra krasta izkliedz lāstus pār viņu brīdī, kad viņam jāceļas pāri, — mana laika sieviešu zvērināto padome, kam būtu jāspriež tiesa pār viņu, attaisnotu pavedinātāju, kurš līdz pat nāvei ar prieku iekļāva savā sarakstā sešu gadu desmitu koķetes, viņa ticības, viņa nesatricināmās uzticības sievišķīgumam un sievietes jēdzienam dēļ. Un radīt harmoniju starp pašu Kristu un viņa dižo dogmu viņas varētu — ar lielu talantu mākslā, dzejā un dievbijīgā bērnu mācīšanā, — tikai pastāvīgi aizkavējot viņu zīdaiņa vecumā svētajai Jaunavai uz rokām.

Pūlis mistēriju tempļa ārpusē nav interesants. Patiesi interesantā figūra ir priesteris iekšpusē. Baru, kas pie vārtiem, mutes atplētuši, gaida brīdi, kad jāsāk vārīties Sv. Pantaleones asinīm, — to es tuvumā esmu redzējis neskaitāmas reizes. Bet tikai retumis man ir laimējies piekļūt svētumam no otras puses, kad brīnums tiek gatavots, un redzēt kalpojošos priesterus, vecus un jaunus — uz leju lidz pat altārzēniem, kas jūtas kā ceremonijas galvenās personas un reizē ir gan baiļu, gan draiskulības pārņemti, — dzestrumā un pustumsā kustamies dziļā nopietnībā, savā īpašā ritmā, kā tāda noslēpuma sargus, par kuru tie zina visu.

Kas gan bija lorda Bairona vai Bodlēra cinisms, — viņu dzejoļus tieši tad mēs lasījām ar to frisson nouveau, kas tiem piederējās, — pret šīm priesterienēm, šīm vecajām un jaunajām, cieņu iedvesējām augurēm, kas izpildīja svētos rituāllis kā mistēriju, ko zināja no galvas un kam neticēja? Jā, kuras ievēroja ceremoniālu visniecīgākajos sīkumos, arī tai vissvētā vietā, kur neviena nepiederoša acs nedrīkstēja ieskatīties. Mūsu dzejnieki taču apdziedāja jaunās skaistules pludmalē, kuras aiz peldamratu priekškara sačukstēdamās un smiedamās nosarkušas «liek lilijas ūdenī».

Ir kāds stāsts par jaunu.meiteni, kas dumpja laikā izglābj kuģi, sēžot uz pulvepa mucas ar kvēlošu degli rokās un draudot pielaist tai uguni, labi zinādama, ka muca ir tukša. Man tas ir burvīgs mana laika sievietes portrets. Tā bija viņa, kas sargāja dzīves skaisto kārtību un līdzsvaru, sēžot uz dzīves mistērijas, labi zinādama, ka tur nekādas mistērijas nav.

Esmu dzirdējis jūs, jaunos cilvēkus, runājam, ka manas jaunības dienās sievietēm nav piemitusi ne mazākā humora izjūta. Domājot par manu jauno meiteni uz mucas, par viņas zemu nodurto acu skatienu, esmu sev jautājis, vai salīdzinājumā ar vājo dzimumu mazliet nenobāl mūsu pašu humors. Ja mēs toreiz pret mūsu sievietēm jutām daudz dziļāku pateicību — tikai par to vien, ka viņas ir, — nekā jūs tagad jūtat pret savējām, tad mums varbūt bija pamats to darīt.

Neapvainojieties uz vecu vīru,» — viņš teica — «ka viņš pārāk ilgi ir kavējies pie šīm ainām no zudušā laika. Jums tas laikam nozīmē to pašu, ko apstāšanās pie muzeja vitrīnas ar veciem tērpiem, kuri kādreiz bijuši modē, — un jūs drīkstat pasmaidīt par tiem, ja vēlaties.» ,

Te vecais vīrs atsāka savu stāstu.

«Kad es nu meiteni izģērbu un apģērba kārtas, kas viņu slēpa, krita cita pēc citas gaismas lokā ap lampu, kas bija apvilkta ar zīdu, — viss, mans jaunais draugs, tajos laikos tā bija drapēts, pat mani atzveltnes krēsli bija rotāti gaj-ām zīda bārkstīm ar apaļiem samta pušķiem virs tām, un bez šī greznuma tic nekādi nevarēja izskatīties eleganti, — līdz viņa stāvēja pavisam kaila, manā priekšā atradās lielākais dabas meistardarbs, kādu manas acis jebkad bija skatījušas, skaistuma atklāsme, no kura aizrāvās elpa. Es zinu, ka sievietes figūras mazajās nepilnībās var slēpties kaut kāda neizsakāma burvība, un pats esmu pielūdzis līkkājainu Venēru. Bet šis jaunais meitenes augums bija satriecošs savā pilnībā. Viņa bija tik jauna, ka, sasniedzot pielūgsmes dziļumus, tomēr bija nojaušama vēl augstāka pilnība, — un tas bija viss, ko par to varēja pateikt.

Viņas augums lampas gaismā mirdzēja smalki noapaļots un gluds kā marmors. No galvas līdz papēžiem pa to gāja viena vienīga taisna līnija kā pajauna koka stumbru, kas tiecas uz debesīm. Tā pati stiprā un maigā personība izpaudās gan pēdas augstajā izliekumā, viņai nosviežot kurpi, gan zoda noapaļojumā, acu mirdzoši skaidrajā skatienā, pleca un rokas slaidajās, spēcīgajās līnijās.

Pēc aukstajām un salipušajām drēbēm sajūtot uz ādas uguns maigo siltumu, viņa labsajūtā tikko manāmi nopūtās un mazliet pagriezās pret to gluži kā kaķis. Viņa iesmējās kā bērns, kas izspurdzis pa skolas durvīm pirmajā brīvdienā. Viņa stāvēja taisna kā svece, viņas sarkanie vaigi salīdzinājumā ar gaišo, kailo augumu vēl vairāk nekā iepriekš izskatījās kā lellei.

Domāju, ka visa mana dvēsele uz bridi bija manās acīs. Pārāk nesen dzīves īstenība bija parādījusies man šausminošā veidā, es metos pasakas apkampienos tāpat kā baiļu pārņemts bērns meklē mierinājumu bilžu grāmatā. Es neuzdrošinājos skatīties nākotnē, kur nu vēl pagātnē, tagadne sakļāvās pār mani kā vilnis. Es izdzēru glāzi vīna, lai mēs būtu kā līdzīgs ar līdzīgu, un, kamēr dzēru, neatrāvu no viņas acis.

Es toreiz biju tik jauns, ka par spīti visam, tāpat kā citiem jauniem cilvēkiem — arī man nekas nespēja iedragāt ticību savai laimes zvaigznei. Pasaulē bija vara, kura, lai kas arī notiktu, tomēr mīlēja mani'un palīdzēja man vairāk kā jebkuram. Neviens brīnums nebija galīgi neticams, ja vien tas biju es, kam tas notika. Brīdī, kad šī ticība mūs pamet un mēs sākam pārdomāt varbūtību, ka šai dzīvē atrodamies uz vienas pakāpes ar pārējiem, mūsu jaunība ir garām. Šī lielā žēlastība no dievu rokām aizdomas manī nemodināja, domāju, ka mana sirds pukstēja vien saldā pateicībā pret viņiem. Jo galu galā bija tikai jāgaida, ka draudzīgā vara Visumā uzsmaidīs man no jauna un glābs mani no nakts un ziemas man apkārt, sūtīdama šo jauno kailo un iereibušo meiteni, daiļuma brīnumu.

Mēs sēdāmies pie vakariņu galda, Natalī un es, manā siltajā un klusajā istabā, augstu virs lielās pilsētas, ar lietaino nakti aiz biezajiem zīda aizkariem, kā divas pūces dobumainā kokā dziļi mežā, un neviens visā pasaulē nezināja, ka mēs tur esam. Viņa uzlika elkoni uz galda un atbalstīja zodu plaukstā. Domāju, ka viņa laikam bija ļoti izsalkusi. Vīna un ēdiena iespaidā, — atceros, mēs iebaudījām kaviāru un aukstu putnu, — viņa sāka starot man pretī, smieties un runāt, un klausīties, ko es saku.

Neatminos visu, par ko mēs runājām. Domāju, ka viens pret otru mēs bijām pilnīgi vaļsirdīgi, un es izstāstīju viņai to, ko nebūtu varējis izstāstīt nevienam uz pasaules, ka es tieši pirms satikšanās ar viņu, cik tur trūka, būtu noindēts. Būšu laikam minējis arī savu zemi un mājas, jo zinu, ka vēlāk, daudz vēlāk, man bija grūti tikt vaļā no domas, ka viņa man atrakstīs vai varbūt atbrauks pati. Es atceros arī stāstu, ko viņa man pastāstīja, par kādu ļoti vecu pērtiķi, kas pratis rādit trikus un piederējis sirmam armēņu leijerkastniekam. Viņa kungs bija nomiris, un, kad nu pērtiķis gribējis rādīt savu mākslu un visu laiku gaidījis savu repliku, nebijis neviena, kas to zinātu. Viņa iesāka stāstu ar noskumušu sejiņu, bet pakāpeniski, pati ar to aizraudamās, attēloja man pērtiķi ar tik apburoši bagātīgu, jocīgu mīmiku, kādu vien tik var iedomāties.

Bet es atceros gandrīz katru viņas kustību. Dažreiz man licies, ka esmu sācis saprast zināmus skaņdarbus vijolei un klavierēm tāpēc, ka biju vērojis gan kontrastu, gan harmoniju, ko veidoja garā, šaurā plauksta un īsais, apaļais zods, viņai turot glāzi pie lūpām.

Nekad nevienās citās mīlestības attiecībās, — ja vien tās varētu saukt par mīlestības attiecībām, — es neesmu juties tik brīvs un drošs, kāds biju kopā ar viņu. Visa mana nesenā mīlestības piedzīvojuma laikā mani vajāja un mocīja šaubas par to, kādas ir manas mīļākās patiesās jūtas pret mani un kādu lomu es spēlēju pasaules acīs. Bet tāda veida šaubas vai bailes taču nevarēja rasties starp mums šeit, šajā mazajā istabā. Domāju, ka tieši par šo sevišķo drošības un brīvības sajūtu runā laimīgi laulātie draugi, lietojot izteicienu, ka».divi ir viens. Man tomēr šķiet, ka daudz grūtāk to ir atrast laulībā, kur pasaule, tā sacīt, ir piesaukta par liecinieku, nekā tur, kur cilvēki satiekas, tāpat -kā mēs abi toreiz, bez priekšnoteikumiem un nodoma. Bet tā laikam vienmēr ir gaumes lieta.

Svarīgi mums bija īpašie apstākļi, kaut arī mēs par tiem nedomājām. Pasaule ārpusē bija nežēlīga, jā, nepanesami nežēlīga. Dzīve bija man parādījusi savu briesmīgo seju un meitenei laikam vēl briesmīgāku. Bet šī istaba un ši nakts piederēja mums un bija mums uzticīga. Kaut gan mēs par to nedomājām, mēs tomēr sēdējām pie žirondistu vakariņu galda.

Vīns mums palīdzēja. Es nebiju dzēris daudz, bet biju noreibis jau pirms tam. Šampanietis ir laipns un labs draugs lietainā nakti. Atceros, ka savā laikā kāds vecs dāņu bīskaps man izskaidroja, ka pastāv daudzi ceļi patiesības izzināšanai un burgundietis ir viens no tiem. Tas ir pareizi, ja runājam par vecu kungu dziļā atzveltnes krēslā starp viņa grāmatu plauktiem. Bet jauniem cilvēkiem, kas redzējušies ar sātanu aci pret aci, vajadzīga spēcīgāka palīdzība. Dzerot no mūsu lēni kūsājošām glāzēm, mēs nonācām pie sevis un šis nakts redzējuma tā, kā mākslinieks mūs būtu skatījis, kā vislielāko Dieva fantāzijas augli.

Man uz dīvāna gulēja ģitāra, jo es mācījos serenādi, ko dzīvajās bildēs man vajadzēja dziedāt kādai jaunai romantiskai skaistulei, — reālajā dzīvē viņa bija jauna dāma no amerikāņu sūtniecības, un no viņas nekad nevarētu sagaidīt kādu atbalsi, lai arī no kuras pasaules malas tiktu saukts. Kad mēs kādu bridi bijām ēduši, Natalī pasniedzās pēc tās. Izdzirdot pirmo skaņu, viņa mazliet nodrebēja, pēdējās dienās es nebiju atradis laiku, lai to noskaņotu. Viņa iekārtojās manā zemajā un platajā krēslā, pārmetuši kāju pār kāju, un rūpīgi noskaņoja katru stigu. Tad viņa man nodziedāja divas dziesmiņas. Manā klusajā istabā viņas balss, vēl nedaudz aizsmakusi pēc ielas un lietus, skanēja dzidri kā zvaniņš, mazliet noreibuši aiz laimes kā bite ziedā. Vispirms viņa nodziedāja kādu varietē dziesmu, jautru melodiju ar ritmu, kas paliek atmiņā. Pēc tam, brīdi padomājusi, viņa uzsāka žēlabainu dziesmiņu valodā, ko es nesapratu. Natalī bija tik savāda, tik savdabīgi muzikāla. Viņas balsī no jauna izpaudās tas pats, ko bija atklājusi viņas seja un augums. Viegli metāliskā skaņa un tās cēlais, jaukais dabiskums un spēks saskanēja ar viņas acīm, lūpām un rokām. Tikai balss bija bagātāka un pilnīgāka, it kā savā veidā tā būtu aizsteigusies ķermenim priekšā, sasniedzot briedumu agrāk. Viņas balss zināja vairāk nekā viņa pati, gluži kā brīnumbērna vijole un lociņš, kad viņš spēlē.

Viss mans līdzsvars, ko es vairāk vai mazāk biju saglabājis, skatīdamies uz viņu, pazuda mirklī, kad viņa dziedāja. Dziesmas vārdi, kurus es nesapratu, likās man daudz atklātāki un aizkustinošāki par tiem, ko es savā mūžā biju dzirdējis. Es sēdēju otrā zemajā krēslā viņai tieši pretī. Es atceros klusumu pēc tam, kad pēdējā skaņa bija notrīsējusi, un to, kā es aizgrūdu galdu prom un nometos uz viena ceļa viņas priekšā. Viņa mani apveltīja ar tik žilbinoši skaidru, nopietnu un valdonīgu skatienu, kāds varētu būt vanagam, kad no tā norauj kapuci. Es nometos zemē arī ar otru celi un apskāvu viņas kājas. Nezinu, kas gan manā sejā varēja būtu bijis no sajūsmas pilnas un dedzīgas pielūgsmes, bet viņas seja pārmainījās un uzspīdēja man pretī sava veida heroiskā labestībā. Viņai jau no paša sākuma bija piemitis kaut kas heroisks. Laikam tas viņai arī ļāva izturēties ar iecietību pret tādu jaunu nabadziņu kā mani. Jo du ridicule jusqu'au sublimē, varēja būt tikai viens solis uz priekšu.

Mans jaunais draugs, viņa bija tikpat nevainīga, kāda izskatījās. Viņa bija pirmā jaunavīgā meitene, kas kļuva mana. Ir teorija, kas nosaka, ka pavisam jauns vīrieti? nedrīkst būt nevainīgas meitenes mīļākais, bet viņam jāatrod sev vairāk pieredzējusi mīļākā. Tas nav pareizi, dabas nodoms un griba ir tieši pretējais.

Liekas, bija pagājis pāris stundu, kad es naktī pamodos, sajuzdams, ka viss nav, kā vajag un ka man draud briesmas. Kad mūs pēkšņi pārņem auksti drebuļi, mēs sakām, — kāds pāriet pār mūsu kapu: nākotne liek par sevi atcerēties. Un tāpat kā l'oti meurt en plein bonheur de ses malheurs passes, mēs palaižam vaļā mūsu laimi nākotnes nelaimju dēļ. Tas, kas ar mani notika, nebija vecais omne animal gadījums. Tā bija pēkšņa un dziļa neuzticība liktenim, it kā es būtu dzirdējis sevi jautājam: «Es zinu, ka man par to būs jāmaksā, — bet cik daudz tas būs?»

Varbūt es nesapratu un varbūt bēdājos tikai par to, ka viņa drīz piecelsies un aizies prom no manis un nakts beigsies.

Pirms tam viņa bija paslējusies uz elkoņiem, kā mani pamest gribēdama, bet es biju viņu atspiedis atpakaļ. Tagad viņa teica: «Man jāiet mājās» — un piecēlās. Lampas vēl dega, un kamīnā vāri gailēja ogles. Man šķita pilnīgi iespējams, ka viņu aiznesīs prom tās pašas noslēpumainās varas, kas bija viņu atvedušas šurp, kā Pelnrušķīti ķirbju karietē vai kādu no burvīgajām «Tūkstoš un vienas nakts» princesēm, kupai pie rokas ir burvju paklājs. Es gaidīju, ka viņa pienāks pie manis un pateiks, kad viņa atkal atnāks, lai dāvātu svētlaimi vāl, un kā man būtu jāizturas. Tomēr es klusēju.

Viņa lēni ģērbās un ietērpās atkal savās noplukušajās melnajās drānās. Viņa uzlika cepuri un stāvēja tieši tāda, kādu es viņu ieraudzīju pirmoreiz lietū uz bulvāra. Tad viņa pienāca pie manis, kur es sēdēju uz sava krēsla roku balsta, un tcica: «Un tagad man jāsaņem divdesmit franku,» — un, kad es neatbildēju, viņa atkārtoja sacīdama: «Tā teica Marija, viņa sacīja, ka es dabūšu divdesmit frankus.»

Es nebildu ne vārda. Es sēdēju tur un skatījos uz viņu. Viņas gaišās acis sastapās ar manējām.

Un pār mani nāca liela apskaidrība, it kā visas ilūzijas, visi triki, ar kuru palīdzību mēs mēģinām pārveidot pasauli, — visas krāsas, skaņas, sapņi, cerības — manā acu priekšā būtu parautas sāņus un es ieraudzītu īstenību, kāda tā ir, — tuksnesīgu kā krāsmatas. Tās bija beigas sapnim, te liekiem vārdiem nebija vietas.

Šai mirklī es pirmo reizi pēc mūsu satikšanās pirms dažām stundām ieraudzīju viņu kā cilvēku — tādu kā es pats, kuram ir sava dzīve tāpat kā man, — un nevis vienīgi kā man sūtītu dāvanu no debesīm. Un, redzot šo skatu, es pilnīgi aizmirsu sevi, visas domas par manis paša «es» izzuda no manas sirds.

Mēs abi bijām spēlējuši neparastu spēli. Man tika sniegts brīnišķīgs joks, un es to pieņēmu. Tad nu es arī biju tas, kūpam jāseko, lai spēles noslēgums būtu sākuma cienīgs un izpildīts tās garā» Viņas lūgums pietiekami labi iekļāvās šai stilā. Par pili, ko pasakā būvē džins, par četriem simtiem baltu un četriem simtiem melnu vergu ar dārglietu groziem uz galvas viņš pieprasa vecu vapa lampu, — un mežā ragana, kupa malkas cirtēja dēlam pārvieto trīs pilsētas un izbur no zemes bruņinieku pulku, sev lūdz tikai zaķa sirdi. Meitene lūdza man samaksu ar tādu pašu balsi un seju kā džins un meža ragana. Un, ja nu es tagad iedotu viņai tos divdesmit frankus, ļaujot viņai iet, tad viņa vēl arvien atrastos drošībā un brivībā, savas skaistās būtnes burvju aplī. Tas biju es, kas izkrita no lomas, paliekot sēžam un nesakot ne vārda, un viss saltās pasaules smagums gūlās uz mani, kaut arī es zināju, ka man jāatbild vai arī nākamo sekunžu laikā es pārlikšu šo svaru uz viņu.

Krietni vēlāk es nonācu pie domas, ka varbūt bija arī kāda izeja un ka man vajadzēja kaut ko izdomāt, kas ļautu viņai palikt brīvai un tomēr dotu man iespēju viņu paturēt. Tad man iekrita prātā, ka, dodot viņai divdesmit frankus, ir jāsaka: «Un, ja tu gribi vēl divdesmit, tad rītvakar atnāc atkal.» Ja viņa nebūtu bijusi tik jauka un nevainīga, tad es varbūt tā arī darītu. Bet šī meitene tais pāris stundās, kamēr mēs bijām kopā, bija pamodinājusi visu, kas manī bija no bruņnieciskuma. Un bruņnieciskums, pēc manām domām, nozīmē, lūk, šo: ka mēs mīlam mūsu biedra vai pretinieka godu, — vienalga par kupu no viņiem būtu runa, — tikpat stipri vai pat stiprāk par savējo, ka mēs sargājam to, it kā tas būtu mūsu pašu. Ja man būtu bijusi tik skaidra sirds kā viņai, tad es laikam būtu iedomājies ar viņu tā runāt. Bet es biju saskāries ar šo briesmīgo reālo pasauli, es biju inficējies ar to, manās asinīs atradās tās baciļi, to es sapratu, jā — sapratu. Un lai kā tas arī bija, šī atbilde uz viņas lūgumu man neienāca prātā, tāpat kā es nekad neesmu iedomājies, — kad mācītājs baznīcā saka: «Ak, Kungs, nedari mums pēc mūsu grēkiem,» — atbildēt ko citu kā vien: «Un neatmaksā mums pēc mūsu noziegumiem.» Pasaulē nebija nekā tāda, no kā es tai brīdī baiditos vairāk un ko mana sirds vēlētos mazāk — iedot viņai divdesmit frankus. Bet ar manas sirds vēlēšanos, ar to es biju ticis galā. Un tas bija tas, par ko mēs abi ar jums sākumā runājām. Un tad, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, es iedevu viņai divdesmit frankus un ļāvu viņai iet.

Pirms viņa aizgāja, viņa izdarīja to, ko es nekad neesmu aizmirsis. Viņa stāvēja cieši man klāt, ar monētu kreisajā rokā. Ne viņa mani noskūpstīja, ne sniedza roku uz atvadām, bet ar labās rokas trim pirkstiem paņēma mani zem zoda, pacēla manu seju mazliet uz augšu un paskatījās manī ar tādu spēcīgu, līdzjūtības pilnu un uzmundrinošu skatienu, kādu māsa var veltīt brālim uz atvadām. Tad viņa aizgāja.

Jā, redzat, te nu manam stāstam tiešām ir beigas. Tajā nekas vairāk nenotiek, itin nekas. Bet es, stāstīdams to pirmo reizi, negribētu nobeigt to šai vietā, ja jums ir pacietība uzklausīt mani ilgāk. Vienu vienīgu reizi es gribētu pastāstīt, kā man pēc tam ir gājis.

Kas zīmējas uz viņu, tad es jums nevarēšu neko paskaidrot. Nākamajās dienās — nc pašā pirmajā, bet vēlāk, — es mēģināju radīt zināmu teoriju par to, kas ar viņu bija gadījies.

Tas viss taču notika vien neilgu laiku pēc otrās monarhijas sabrukuma, — šīs dīvainās, neīstās tūkstošgadu valsts. Gaiss bija pilns ar katastrofam, eksplozijas sekoja cita citai. Pati ķeizariene, uz kupu mana uzmanība bija vērsta bērnībā un kupa bija izskatījusies pēc dievietes, kas guļ uz mākoņiem un smaidīdama no turienes valda pār visu pasauli, nakts laikā bija bēgusi no Tilcri ratos kopā ar savu amerikāņu zobārstu, asarās izplūdusi un nelaimīga par ļo, ka nav kabatas lakatiņa, ar ko tās noslaucīt. Viņas galminieki mitinājās noģēlo» jamās īrētās istabās Briselē un Londonā, kamēr prūši ierīkoja zirgu •staļļus viņu lauku pilīs. Pēc tam sekoja Parīzes Komūna un Versaļas armijas rīkotais slaktiņš Parīzē. Dažos mēnešos sagāzās vesela pasaule.

Toreiz tas bija arī nihilisma laiks Krievijā, kad lielie revolucionāri bija zaudējuši visu un bija spiesti bēgt no savas zemes. Es domāju par viņiem tās dziesmas dēļ, kuru Natalī bija dziedājusi man valodā, ko es nesapratu.

Tam, kas bija ar viņu noticis, vajadzēja būt neparastai, nežēlīgi eksplozīvai nelaimei. Viņai bija jānoiet dibenā kā akmenim, jo citādāk viņai būtu jāiepazīst tā drausmīgā padošanās nenovēršamajam, ko dzīve mums māca, nesteidzīgi nodarbojoties ar mums, lēni kaldama mūs pilienu pa pilienam.

Domāju, ka viņai vajadzēja būt saistītai ar citiem un novilktai lejā līdz ar tiem. Būtu bijusi viņa viena pati, tas nepavisam tā nenotiktu. Kopā ar viņu vajadzēja būt kādam, kurš turēja viņu ciet un nespēja arī palīdzēt, — varbūt kāds vecs cilvēks, smagu pārdzīvojumu paralizēts, vai varbūt bērns, mazs brālis vai māsa. Ja viņa būtu atstāta savā ziņā, tad viņa varētu noturēties vai arī viņu, pirms viņa būtu sākusi grimt, vēl atvara virspusē izglābtu kāds, kam būtu īsta saprašana par viņas skaistumu un daiļumu un kūpam būtu grūti noticēt savai nedzirdētai laimei. Vai arī ceļā uz leju to darītu kāds,.kurš nebūtu pa īstam spējis novērtēt viņas lieliskumu, bet kuru viņa tomēr būtu apreibinājusi. Vai arī, jau nogrimušu tuvu dibenam, tādi cilvēki, kas gribētu viņu izmantot, redzot, ka tur ir viņu lielā iespēja. Bet viņai vajadzēja tikt izdzītai no šīs skaistās, harmoniskās pasaules, kupā viņa bija guvusi drosmi-un mirdzošo spēku un mācījusies dziedāt un smieties un kas viņu neaprakstāmi mīlēja, un nokļūt tai pasaulē, kur nerēķinās ar daiļumu, bet kur acīs rēgojas dzīves fakti — skrandas, bezcerība un bads. Un tur, uz pēdējā pakāpiena, būs bijusi Marija, vai kas nu viņa bija, — tomēr kaut kāds draugs, kura no savas nabadzīgās, tumšās dzīves pieredzes bija devusi viņai padomu, aizdevusi viņai noplukušos greznumus un uztaisījusi viņai dūšu ar alkoholu.

Par visu to es domāju ilgi, taču nevarēju nekā uzzināt.

Bet, ja man jāsaka par mani pašu, tad, līdzko viņa bija aizgājusi, — tādus bezjēdzīgus kūleņus un rāvienus mēs taisām likteņa rokās tad, kad viņš strauji pavelk aiz aukliņām, — man galvā bija tikai viena doma: kā dabūt viņu atpakaļ. Domāju, ka nākamajās desmit minūtēs es izjutu tieši to — līdz pat drausmīgām nosmakšanas mokām, — ko jūt tas, kurš ir dzīvs aprakts. Bet man mugurā nebija drēbju. Kamēr es saģērbos un izgāju uz ielas, tā bija tukša.

Es klejoju pa ielām stundām ilgi. Pret rītausmu es nonācu atpakaļ pie sola, uz kura es sēdēju, kad viņa mani pirmo reizi uzrunāja, un gāju gafām bijušās mīļākās namam. Kāds dīvains fenomens, es domāju, ir jauneklis, kurš vienā un tai pašā naktī skraida apkārt pa ielām, neprātā dzīts par divu dažādu sieviešu pazaudēšanu. Man ienāca prātā Mcrkucio vārdi, ko viņš saka Romeo, un, it kā man būtu parādīta karikatūra par mani un visiem citiem jaunekļiem, es iesmējos. Kad sārtojās rīta blāzma, es atgriezos mājās, un tur vēl dega lampa un stāvēja uzklātais galds.

Tādā stāvoklī es dzīvoju ilgu laiku. Pirmajās dienās tas nebija tik grūti, jo es saņēmos, lai atgrieztos tai vietā, kur viņu pirmo reizi biju redzējis, vienmēr tai pašā laikā. Es domāju, ka viņa tur atnāks atkal. Ar šo domu man saistījās liela ticība un cerība, kas tikai pamazām zaudēja savu spēku.

Es izmēģināju daudzko, lai panestu dzīvošanu. Kādu vakaru es aizgāju arī uz operu, jo biju dzirdējis citus sakām, ka viņi to apmeklē, tātad varu kaut ko darīt un varbūt tas palīdzēs man. Gadījās, ka izrāde bija «Orfcjs». Vai atceraties mūziku tur, kur viņš lūdz Hadesa iemītniekus: «Fūrijas! — Nē! — Ēnas! — Nē! — Nemiera gari! — Nē!» — un tur, kur viņš uz tik īsu brīdi saņem Eiridīki atpakaļ? Tur es starpbrīžos sēdēju pilnā apgaismojumā — patīkams, jauns kungs no labākās sabiedrības, stīvā krūtežā un baltos cimdos, jautru cilvēku vidū, kuri pļāpāja un smējās, brīžam kāds draudzīgi pamāja man, — pats no galvas līdz kājām crīniju lielo, melno spārnu apēnots.

Sai laikā es izdomāju arī kādu citu teoriju. Es sāku noņemties ar likteņa dievieti Nemezīdu. Tad es domāju, —ja man tai naktī nebūtu uzmācies šis viens vienīgais šaubu un baiļu mirklis, tad no rīta man būtu bijis spēks un tiesības pavērst Natalī un manu likteni prom no mums. Es lasīju arī kādu grāmatu par šo dievieti. Tās autors, ļoti gudrs vīrs, kāds žīds, tajā izskaidro, kā no katra dzīves brīža uz viņas mitekli stiepjas pavedieni, tāpat kā vecos laikos laupītāju, kas slēpās lielajos Dānijas mežos, uz ceļiem savilktie pavedieni, kūpi bija savienoti ar zvaniņiem viņu alās. Kariete, braucot pa lauku ceļu, neviļus aizskāra pavedienu, zvaniņš nozvanīja, un laupītāji gāzās ārā no meža, lai zagtu un slepkavotu. Tai naktī es biju aizskāris pavedienu, kas veda pie dievietes, un kaut kur bija iezvanījies zvaniņš. Natalī nebaidījās, bet man bija bail. Zināšana — tā ir viena briesmīga lieta. Es zināju, ka Šai pasaulē par saņemtām precēm ir jāmaksā mazliet virs tovērtības; es biju klausījies lekcijas šai rēķinu mākslā. Natalī rokās, juzdams viņas svaigo elpu sev uz pleca, ar šaubām sirdī es biju jautājis: «Cik man būs jāmaksā par to?» — Tad dieviete bija ierunājusies pati un atbildējusi: «Divdesmit frankus.» — Un ar viņu nevarēja kaulēties.

Jaunībā cilvēks domā par tik daudzām lietām.

Tas viss ir noticis sen. Erīnijas — visu cieņu viņām — tomēr ir kā blusas, kas mani bērnībā dažkārt mocīja, — viņas pārsvarā dod priekšroku jaunām asinīm. Bet man bija gods piedzīvot viņu apmeklējumu arī vēlāk, pat nc visai sen. Es biju pārdevis zemes gabalu vienam no maniem kaimiņiem un, kad es atnācu, lai to atkal redzētu, izrādījās, ka viņš mežu ir nocirtis. Kur gan tagad bija ēnainās takas un putnu ligzdas? Un, kamēr es stāvēju uz atklātā lauka, es izdzirdēju gaisā švīkstam spārnus, — pavisam pavisam klusu, — un tajos bija ne tikai rūgta nožēla vien, spārnu šalkās jautās neparasts spēks un cerība: tā tomēr bija manas jaunības mūzika.»

«Un pēc tam jūs nekad viņu vairs neredzējāt?» es vaicāju.

«Nē,» viņš atbildēja. Brīdi viņš sēdēja klusēdams, tad piebilda: «Bet reiz es atļāvos sava veida fantāziju par viņu, mītu, — kā jūs to vēlētos nosaukt.

Tas notika Parīzē piecpadsmit gadus vēlāk, 1889. gadā. Pa ceļam uz Romu es tur uzturējos dažas dienas, lai redzētu lielo izstādi un Eifeļa torni, kas tikko bija uzcelts. Kādā pēcpusdienā es apmeklēju savu draugu, mākslinieku. Jaunībā viņš bija bijis nevaldāms, bet tagad pilnīgi pārmainījies un ar lielu nopietnību studēja anatomiju pēc Leoņardo parauga. Es nosēdēju pie viņa līdz vakaram, un pēc tam, kad bijām apsprieduši gan viņa gleznas, gan mākslu vispār, viņš tcica, ka tagad parādīs man visskaistāko, kas ir viņa darbnīcā. Tas bija galvaskauss, ko viņš zīmēja. Viņš dedzīgi ņēmās man izskaidrot tā īpašo skaistumu.

«Tas,» viņš teica, «patiesībā ir jaunas sievietes galvaskauss. Bet tādam vajadzētu izskatīties jaunā Antinoja galvaskausam, ja vien to varētu atrast.»

Es to turēju rokā un, aplūkojot plato, zemo pieri, zoda cēlo līniju un dziļos, gleznos acu dobumus, tas man uzreiz šķita tik pazīstams. Gaišais, baltais kauls lampas gaismā mirdzēja tik skaidri, cēli un tīri. Un drošībā. Īsu brīdi es atkal atrados savā istabā Fransuā 1 laukumā, pie kamīna uguns, ar logiem priekšā aizvilktiem smagiem aizkariem, lietainajā naktī pirms piecpadsmit gadiem.»

«Vai jūs savu draugu neizvaicājāt?» es jautāju.

«Nē,» teica vecais kungs. «Kāds gan no tā būtu labums? Viņš neko nezināja.»

i

Pērtiķis

DAŽĀS Zicmcļeiropas protestantiskās zemēs vēl aizvien ir atrodamas iestādes, kuļrām, kaut gan tās saucas par klosteriem un tās vada priore vai dekāne, nepiemīt reliģiska daba. Tās ir patvērums augstdzimušām jaunavām un atraitnēm, kuras ar smalku stila izjūtu, eleganti, mierīgi un vienmuļi, saskaņā ar nama tradīcijām pavada šeit savas dzīves atvasaru un ziemu. Daudzas no iestādēm ir bagātas, tām pieder plaši zemes īpašumi un gadsimtu gaitā mantošanas ceļā iegūtas lielas vērtības. Liekas, aizgājušā feodālā laikmeta lepnais un uzticamais gars vēl joprojām mīt staltajās ēkās un vada mazo sabiedrību dzīvi.

Jaunavīgajai Sevena klostepa priorei, kuras vadībā no 1818. līdz 1845. gadam klosteris piedzīvoja ziedu laikus, piederēja mazs pelēks pērtiķis, kuru pēc atgriešanās no Zanzibāras viņai bija uzdāvinājis brālēns — admirālis fon Srekenšteins un kuru viņa ļoti mīlēja. Kad priore sēdēja pie kāršu galda, vietā, kur viņa šai dzīves posmā pavadīja daudz sava mūža laimīgāko stundu, pērtiķis bija paradis sēdēt uz viņas krēsla atzveltnes un mirdzošām acīm sekot spēļu-kāršu kustībai, kad tās izdalīja vai ņēma augšā. Laiku pa laikam agrās rītā stundās viņu varēja ieraudzīt bibliotēkā, saliekamo kāpņu galā, kur viņš izklaidējās, vilkdams ārā simtgadīgus foliantus un izklādams sev apkārt uz melnbalti rūtotās marmora grīdas nodzeltējušas lappuses, kurās bija rakstīts par stratēģiju, firstu precību līgumiem un raganu prāvām.

_____ …—.mucui vai pivtii^i-u pacicuuas panest pcrtiĶa untumus, bet Sevena klosteris līdz ar cienījamo sieviešu sabiedrību deva pajumti arī veselai mīļu dzīvnieku zvērnīcai un tikpat labi pazina rangu sistēmu šajā, kā otrā pasaulē. Te mitinājās papagaiļi un kakadu, mazi klēpja sunīši, graciozi kaķi no visām pasaules malām, balta Angoras kaza, līdzīga tai, kāda bija piederējusi Esmeraldai, un jauna stirna purpura acīm. Tc bija pat bruņurupucis, pēc nostāstiem, vairāk nekā simts gadu vecs. Tādēļ vecās dāmas priores favorītam parādīja augstsirdību, līdzīgu tai, kādu senos laikos kavalieriem brunču valdītā galmā, apzinoties pašiem savu trauslumu, vajadzēja just pret karaliskās augstības kaprīzo maitresse en-titre.

Laiku pa laikam, sevišķi rudenī, kad dzīvžogā un lielajos mežos apkārt klosterim nogatavojās rieksti, gadījās, ka priores pērtiķis, sajuzdams brīvās dzīves aicinājumu, pazuda no klostera uz divām nedēļām vai reizēm pat uz veselu mēnesi, lai pēc tam pats pēc savas vēlēšanās līdz ar salnām parādītos atkal. Šajos laikaposmos bērniem, kas dzīvoja klosterim piederošos ciematos, šad un tad laimējās ieraudzīt pērtiķi skrienam pāri ceļam vai sēžam kokā, no kurienes viņš uzmanīgi tos vēroja, bet, kad bērni salasījās ap koku un sāka dzīvnieku apmētāt ar zirgkastaņiem, kas viņiem bija kabatās, tas pabolīja acis, atņirdza zobus, līdz beidzot uzšāvās citā zarā un pazuda meža dziļumā.

Klostepa dāmu vidū valdīja vispārējs uzskats vai nemainīgs joks, ka priore šais reizēs ir uzkrītoši nerunīga, cieš no īpatna nemiera un bez patikas nodarbojas ar klostera lietu praktisko vadīšanu, ko citkārt darīja ar lielu enerģiju un prasmi. Savā starpā dāmas pērtiķi sauca par priores slepenpadomnicku un priecājās, kad viņš atkal parādījās viņas salonos, vēl mazliet drebulīgs pēc savas meža dzīves.

Kādā skaistā oktobra dienā, kad pērtiķis bija atkal projām, klosteri negaidīti apciemoja priores brāļadēls un krustdēls, kas bija leitnants karaliskajā lcibgvardē.

Priore baudīja lielu cieņu visā savā dzimtā un laika gaitā virs kristāmtrauka bija turējusi daudz mazu bērnu, kuru dzīslās ritēja viņas pašas lepnās asinis, bet starp viņiem visiem tieši šis brāļadēls bija viņas atzīts mīlulis. Viņš bija piemīlīgs divdesmit divus gadus vecs jauneklis ar tumšiem matiem un zilām acīm. Kaut gan viņš bija tikai viens no jaunākajiem dēliem, sabiedrībā viņam bija drošs pamats. Viņa māte, bagāta mantiniece, kūpas dzimtene bija Krievija, no saviem bērniem viņu mīlēja visvairāk. Viņš bija taisījis spīdošu karjeru un ieguvis draugus visā tai pasaulē, kurai ir kāda nozīme.

taču ierodoties klosterī viņš nepavisamnenonelīdzinājās…. zem laimīgas

zvaigznes dzimušam jauneklim. Viņš, kā mēdz teikt, attraucās ar vēja spārniem un bez iepriekšēja brīdinājuma, un klostera dāmas, ar kurām viņš, gaidot uz pieņemšanu pie tantes, pārmija dažus vārdus un kuras viņu labi ieredzēja, pamanīja, ka viņš ir ļoti bāls, izskatās noguris un viņu moka stiprs dvēseles nemiers.

Viņas nebūt nebija neziņā par to, ka tam ir savs pamats. Kaut gan Sevena klosteris veidoja mazu atsevišķu pasauli un peldēja vai snauda miera un nemainības gaisotnē, tomēr ziņas no lielās pasaules ārpusē ar pārsteidzošu ātrumu atrada ceļu uz to, jo ikvienai dāmai bija modri un centīgi korespondenti. Tādēļ šīs klosterī nošķirtās sievietes zināja tikpat labi kā cilvēki pašā notikumu virpulī, ka pēdējā mēlneša laikā tieši virs tā leibgvardes pulka un aprindām, pie kurām jauneklis piederēja, bija savilkušies tumši, dīvaini un ļaunu vēstoši mākoņi. Piētiskā galvaspilsētas kliķe, ko vadīja pats galma kapelāns, kuru augsti stāvošas personas labprāt uzklausīja, par ieganstu minēdama morālu sašutumu, bija izgrūdusi apsūdzības ķērcienu pret šo savas zemes jaunatnes ziedu, un neviens nevarēja paredzēt vai jel kādā veidā nojaust, kas no tā varētu iznākt.

Klostera dāmas savā starpā šos notikumus īpaši apspriedušas nebija, bet klostera bibliotekārs, mācīts teologs, vairākkārt bija pasaukts sāņus uz sarunu zem četrām acīm un mudināts izteikt savu viedokli par šo problēmu. Ar viņa palīdzību sev par lielu izbīli viņas bija mācījušās to skatīt saistībā ar seno Grieķiju, kuras romantiskie, svētie krasti līdz šim bija aizkustinājuši viņu sirdis, izveidodami priekšstatu par cēlu daiļumu un klasisku harmoniju. Viņas atcerējās jaunības dienas, kad viss grieķiskais bija modē un kleitas un rotas ā Iti grccque — visvairāk iekārojamas, un ar izbrīnu jautāja sev: vai šo terminu var lietāt, lai apzīmētu to, kas tik maz saskan ar meiteņu sapņiem par romantiku, bruņnieciskumu un labo toni? Viņas bija tā priecājušās par kleitām, kurās tērptas bija dejojušas valšus ar karaliskām augstībām. Tagad viņām, par šīm kleitām iedomājoties, sabojājās oma.

Pasaulē nebija daudz lietu, kas viņas varētu tik dziļi'satriekt. Senās karavīru cilts meitās sašutumu izraisīja ne tikai briesmīgā nekaunība, ar kādu melnsvārči un spalvas varoņi uzdrīkstas uzbrukt augstdzimušiem cilvēkiem. Tas, kas viņas uztrauca un biedēja, nebija arī skandāls un bēda* — šo notikumu neizbēgamās sekas. Raižu iemesls bija meklējams dziļāk. Jo viņām visām nesatricināma dogma bija bijis uzskats, ka tas, ko viņas pašas savā lokā un katra atbilstoši savām spējām

jaukums un pievilcība ucz sauDam, ir

dzīves augstākās iedvesmas avots un godalga par uzvaru cīņā. Viņu pašu dzīvē taču varēja būt noticis, ka pasaule bija izlikusi viņām slazdus, lai šo balvu atņemtu par mazāku cenu, nekā viņas domājušas, vai arī pasaule bija dīvaini kļūdījusies viņu novērtējumā. Tomēr dogma pati joprojām pastāvēja nesatricināmi kā klints. Un tagad, dzirdot to apstrīdētu, viņas jutās kā skopulis, kam pateikts, ka zelts vairs nav visu vērtību mērs, vai arī mistiķis, kurš uzzinājis, ka Kristus nav klāt altāra sakramentā. Ja vispār būtu bijis zināms, ka to kādreiz varētu apšaubīt, varbūt visu šo cilvēku dzīve, kas tagad bija tik tuvu savam noslēgumam, būtu veidojusies pilnīgi citādi. Dažām lepnām, vecām jaunavām, kam dzimtas stratēģiskie instinkti bija sevišķi spēcīgi attīstīti, šie jaunie priekšstati bija šaušalīgs trieciens. Tāpat kā drosmīgam un pienākumam uzticīgam vecam ģenerālim, kas ilgstoša karagājiena laikā atbilstoši augstākās pavēlniecības pavēlēm stingri turējies pie aizsardzības taktikas, pēkšņi būtu jāsaņem ziņa, ka pareizā un atzītā taktika ir bijis uzbrukums.

Tomēr par spīti visām šīm raizēm katra no vecajām dāmām gribētu dzirdēt kaut ko vairāk par šo dīvaino ķecerību, it kā maigās un bīstamās cilvēku siržu kaislības galu galā ar pilnām tiesībām būtu viņu daļa, lai cik mierīgi vecās dāmas arī nesēdētu klostera noslēgtībā. Bija tā, it kā lielie, sausie ziedu pušķi klostera konsoļspoguļu priekšā trīcēdami gribētu pieprasīt sev augstākās lēmējtiesības ikreiz, kad tiek apspriests kāds puķkopības jautājums.

Tādēļ viņas bālo jaunekli sveicināja nedroši, it kā viņš būtu vai nu viens no zīdaiņiem — Heroda upuriem, vai kāds jauns melnās maģijas priesteris, kam tomēr vēl pastāv cerība uz atgriešanu, un, Borisam kāpjot augšup pa platajām kāpnēm, kas veda uz priores dzīvojamām telpām, viņas vairījās pacelt acis cita uz citu.

Priore pieņēma krustdēlu savā lielajā un skaistajā dzīvojamā istabā. Trīs augsti logi ar bieziem aizkariem, kuru malas krusta dūrieniem bija izšūtas ar ziedu vītnēm, pavēra skatu uz zeltainiem dārza zālieniem un alejām. No sienām, kas bija apsistas ar damastu, noraudzījās viņas mirušie vecāki: tēvs kareivīgā nopietnībā, māte jaunības plaukumā, abi sapūderēti un sapogāti pilnos galma parādes tērpos. Viņi abi bija bijuši jaunekļa draugi no viņa bērnu dienām, bet šodien viņam iekrita acīs, ka viņu sejās ir parādījusies manāmi mulsa, pat samocīta izteiksme. Mirkli viņam pat likās, ka istabā jūtams svešs un satraucošs aromāts, sajaucies ar vīraka smaržu, kas šodien te bija

kūpināts vairāk nekā parasti. Pērtiķi viņš neredzēja, bet viņam Sarkanajā salonā tomēr bija jāatrodas un jāizpauž sava būtība stiprāk nekā citkārt. — Vai tā, viņš domāja, ir vēl viena no traģiskā ceļa izpausmēm, pa kuru mana dzīve pēdējā laikā ir sākusi ritēt?

Kaut gan gaisotne, ko viņš šeit juta, citādā ziņā bija mājīga un harmoniska, viņš nevēlējās un neuzdrošinājās zaudēt laiku. Noskūpstījis tantei roku, apvaicājies par viņas pašsajūtu, kā arī pajautājis par pērtiķi un nodevis sveicienus no ģimenes galvaspilsētā, viņš ķērās taisni pie lietas, kuras dēļ bija ieradies klosterī.

«Katjeņkas tant,» viņš tcica, «esmu jūs apciemojis ļāpēc, ka jūs vienmēr esat parādījusi man savu labvēlību, es gribētu» — te niļ vi-» ņam bija jānorij kamols kaklā, lai savaldītu savu dumpīgo sirdi, jo pats pietiekami labi zināja, cik nelabprāt sirds to gribētu, — «precēties un ceru, ka jūs neliegsit man savu padomu un atbalstu.»

II

JAUNEKLIM bija skaidrs, ka parastos apstākļos viņš nekad nebūtu varējis pavēstīt vecajai dāmai ziņu, ko viņa vēlējās dzirdēt vairāk par visu. Tādā veidā, viņš domāja, dzīve prot apmierināt tieksmi pēc parodijas, izraudzīdamās pat tādus cilvēkus kā šī tante, kuru viņš klusībā bija nosaucis ķīniešu dievietes Kuan-Jenas vārdā; viņas ziņā bija žēlsirdība un labvēlīga viltība. Jā, šai brīdī, viņš domāja, likteņa ironija skar tanti vairāk nekā viņu pašu, un viņam no visas sirds sametās viņas žēl. Ceļā uz klosteri, braucot cauri mežiem un lauku ciematiem, garām nepārredzamām rugainēm, kur baskājainu pusauga meiteņu un bērnu uzraudzīti, ganījās lieli zosu bari, viņš mēģināja iedomāties, kādā gultnē ievirzīsies viņa saruna ar tanti. Viņš zināja vecās dāmas vājību uz maziem latīņu izteicieniem un bija domājis par to, ko no viņas lūpām dzirdēs šoreiz. Vai nu: Et tu, Brutc, vji arī stingru: Discite justitiam et noti temnere divos, viņš domāja. Varbūt arī viņa teiks: Ad sanitatem grādus esi novisse morbum, — un tā būtu labākā zīme.

Pēc īsa šaubu mirkļa viņš paskatījās tantei tieši acīs. Viņas krēsls ar augsto atzveltni atradās nomaļus, mežģīņu aizkaru paēnā, kamēr viņam pašam pēcpusdienas saule spīdēja tieši sejā. No ēnas viņas mirdzošās acis raudzījās uz viņu un lika viņam novērst skatienu, un šī mēmā spēle atkārtojās divas reizes.

«ivion cner enjaiit,» viņa Beidzot teica maiga, tomēr diezgan stingra balsī, kaut arī tajā bija dzirdamas īpatnējas trīsas, «tā ilgi ir bijusi manas sirds lūgšana, lai tu nonāktu pie šāda lēmuma. Un kādu vien palīdzību tev, mans dārgais Boris, var sniegt veca sieviete, kas dzīvo pavisam nošķirti no pasaules, ar to tu vari rēķināties droši.»

Boriss ar priecīgām acīm pavērās uz augšu bālajā sejā. Pēc neiedomājami satraucošas nedēļas un virknes sirdi plosošu scēnu, ko bija izraisījusi mātes mīlestība un greizsirdība, viņš tagad jutās kā cilvēks, kas no applūdušas pilsētas ir uzņemts laivā. Tiklīdz viņš varēja izdabūt pār lūpām kādu vārdu, viņš teica: «Tagad viss ir jūsu rokās, Katjeņkas tant,» ticēdams, ka varas saldmc atmodinās to, kas ir no cēluma vecās dāmas sirdī.

Viņas draudzīgās acis nenovērsās no viņa. Tās pakļāva viņu, it kā tante būtu jaunekli piespiedusi pie krūtīm vai vēl tuvāk — patiesi ieslēgusi sirdī. Viņa pielika pie mutes mazo nēzdodziņu, — žests, kas viņai bija raksturīgs aizkustinājuma brīžos. Tante viņam palīdzēs, to viņš saprata, bet viņai vispirms bija kaut kas sakāms.

«Kas ir tas,» viņa iesāka ar sibillisku gausumu un svaru, «ko dārgi pērk, vēlāk piedāvā bez maksas un visbiežāk atstāj bez ievērības? Tā ir pieredze, vecu ļaužu pieredze. Ja Ādama un Ievas bērni būtu pratuši likt lietā vecāku pieredzi, tad pasaule jau pirms seštūkstoš gadiem būtu izturējusies prātīgi. Savu dzīves pieredzi es tev došu kā mazu tableti cukurotā dzejas apvalkā, lai tā vieglāk noslīdētu lejā:

«No visiem dzīves ceļiem Mūs tikai viens pie laimes ved, Un vārds tam — Pienākums.»

i

Boriss brīdi klusēja. «Katjeņkas tant,» viņš beidzot sacīja. «Kāpēc tam vajadzētu būt tikai vienam ceļam? Es zinu, ka tā uzskata visi godīgi ļaudis, un arī man tā tika paskaidrots, kad es gāju iesvētības mācībā, bet mūsu dzimtas devīze taču ir: Atrodi savu ceļu vai izlauz to! Un kur gan ir redzēts, ka pavārgrāmatā būtu mazāk par trim vai četrām vistas ragū receptēm? Jā, parasti to ir pat vairāk. Un kad Kolumbs devās ceļā un atklāja Ameriku,» viņš turpināja, jo pēdējā laikā bija pārņemts ar šīm domām un priore bija labs draugs, kas viņu varbūt uzklausīs, «to uzskatīja par lielu varoņdarbu, jo viņa mērķis taču bija atklāt rietumu ceļu uz Indiju.» «Nē,» priore ar uzsvaru sacīja, «Dr. Sass, klostera mācītājs šeit septiņpadsmitajā gadsimtā, turējās pie uzskata, ka paradīzē līdz pat grēkā krišanai visa pasaule bijusi plakana, vienkārši kulise visvarenajam Dievam, un tas bijis sātans, kurš izgudrojis trešo dimensiju. Tādēļ vārdi «taisns», «gluds», «līdzens» ir labi augstdzimušu cilvēku mutē, bet ābols ir apaļš kā lode, un grēkā krišana bija mūsu pirmo senču mēģinājums apiet Kungu un viņa pamācības. Katrā ziņā es noteikti dodu priekšroku glezniecībai, nevis tēlniecībai.» Boriss viņai neiebilda. Viņa un tantes gaume šai gadījumā nesaskanēja, bet varbūt viņai bija taisnība. Līdz šim viņš bija priecājies par savu talantu baudīt dzīvi visā tās pilnībā., bet pēdējā laikā viņš bija sācis uzskatīt to par apšaubāmu svētību. Jo viņam-.bij;p tam jāpateicas par viņa, kā likās, neizbēgamo likteni: iegūt visu, ko viņš bija vēlējies, tieši tai brīdī, kad pats to vairs nevēlas. No pieredzes viņš zināja, ka mežonīga tieksme pēc orģijas, mūzikas, jūras viļņiem vai drauga tuvības pārstāj eksistēt, pirms vēl pienācis laiks to apmierināt, — tāpat kā zvaigžņu gaisma sasniedz Zemi tikai daudzus tūkstošus gadu pēc tam, kad tās pašas jau nodzisušās, — līdz ar to nekas cits visā pasaulē kā vien vēršu cīņas vai zemnieka dzīve, kurš apar tīrumu pavasara lietū, nespētu apmierināt viņa izsalkušo dvēseli.

Priore ar skatu nomērīja viņu no galvas līdz kājām un teica:

«Ir taisni nosprausts pienākuma ceļš, Bet līkumus met dailes taka. Ja pienākuma ceļš zem kājām būs, Tad daile pati nāks tev līdzi.»

Jauneklis pārdomāja dzejoli.

Tad priores vecais kalps ienesa vīna karafi un augļus, un, Boriss, saprazdams viņas vēlēšanos, lai viņš klusētu, ne vārda neteicis, izdzēra divas glāzes, kas viņam lieti derēja, un lēnām mizoja slavenos, zīdaini gludos Scvcna klostera bumbierus un rāva no ķekariem zilās vīnogas citu pēc citas. Pat neskatīdamies uz tanti, viņš.spēja sekot visām viņas domām. Situācijas prasība pēc acumirklīgas rīcības, kas citos viņas vecuma cilvēkos izraisītu bailes, priori nemulsināja itin nemaz. Viņas senču vidū bija bijuši pulkveži, kas ar lielu rūpību bija apdomājuši savu kauju norisi, bet kupiem bija piemitusi arī spēja ļaut vaļu iedvesmai, kad brīdis to prasa.

Viņš nojauta, ka sarkano dzīvojamo istabu viņas domās sāk piepildīt augstdzimušas jaunavas: tumšmates un gaišmates, slaidas un arī

Junonai līdzīgas, prasmīgas saimnieces, veiklas jātnieces, nevainojamas no galma etiķetes prasību viedokļa, — skolasbiedreņu un viņas pašas jaunības gadu draudzeņu meitas, — liela jaunu sieviešu parāde; priores skaidrajam skatienam nepalika apslēpts neviens tikums vai niecīgākais trūkums. Iedomās viņa aplaizījās kā vecs vīnu pazinējs, kas lēniem soļiem iet cauri savam pagrabam, un Boriss iedomās viņai sekoja kā vīna pagraba pārzinis, kas nes sveci un rāda gaismu.

Tad durvis atvērās un priores vecais kalps ienāca atkal, šoreiz nesdams sudraba paplāti ar vēstuli, kuru viņš pasniedza savai kundzei. Viņa paņēma to ar mazliet drebošu roku, it kā šai brīdī viņai nebūtu pa spēkam panest vēl papildu katastrofas, pārskrēja tai ar acīm, izlasīja to vēlreiz un mazliet nosarka. «Labi, Johan,» viņa teica un ļāva vēstulei palikt guļam viņas zīda klēpī.

Kādu brīdi viņa sēdēja dziļās pārdomās, tad pagriezās pret krustdēlu, un viņas tumšās acis bija skaidras kā stikls. «Tu būsi braucis caur maniem jaunajiem priežu stādījumiem,» viņa dzīvi teica kā jau cilvēks, kas runā par savu jājamzirdziņu. «Ko tu domā par tiem?» Meža stādīšana un kopšana patiesībā bija viena no viņas galvenajām interesēm. Kādu brīdi viņi patīkami patērzēja par kokiem. Nekas, viņa teica, nav tik labs veselībai kā meža gaiss. Viņa pati nekad nebija varējusi ar labpatiku pavadīt nakti pilsētā vai tur, kur apkārt pletās līdzeni lauki, bet doties vakarā pie miera ar apziņu, ka visapkārt jūdzēm tālu koki ar saknēm iesniedzas dziļi zemē un tumsā lēni šūpojas galotnes, — to viņa uzskatīja par vienu no lielākajām baudām, ko dzīve var sniegt.

Mežs arī Borisam vienmēr esot nācis par labu, kad viņš bērnībā bija dzīvojies pa klosteri. Pat tagad pēc viņa ārienes viņa uzreiz varējusi redzēt, ka viņš ilgstoši ir uzturējies pilsētā, un vēlētos, kaut biežāk būtu iespējams viņu dabūt no turienes ārā.

«Un kupa gan, Boris,» viņa, pēkšņi pārlekdama uz citu domu, ar majestātisku un draudzīgu izlēmību teica, «kura gan patiesībā, ja jau par to mēs esam sākuši runāt, derētu tev par sievu labāk nekā tava un mana dārgā draudzene, mazā Atēna Hopbellehusa?»

Neviens cits vārds, minēts šai sakarā, nebūtu nācis Borisam tik negaidīti. Viņš bija pārāk pārsteigts, lai mirklī rastu atbildi. Jau paši vārdi viņa ausīs skanēja dīvaini. Viņš nekad nebija dzirdējis kādu nosaucam Atēnu par «mazo», viņa patiesībā bija puscollu garāka par viņu pašu. Bet lielākais pārsteigums bija tas, ka priore viņu nosauca par «dārgo draudzeni», un tam vajadzēja liecināt par nopietnu uzskatu maiņu, jo viņš bija pārliecināts, ka, lidzko kaimiņa meita bija kļuvusi pieaugusi, viņa tante un māte, kuras citādi reti sapratās jel kādā jautājumā, apvienoja spēkus, lai Borisu un Atēnu turētu tālāk vienu no otra.

No šī dīvainā vecās dāmas uzskatu pavērsiena viņa domas pievērsās iespaidam, ko tas atstās uz viņa paša nākotni, un viņam uzreiz kļuva skaidrs, ka priekšlikums nekādu nepatiku viņā neizraisa. Viņam vienmēr bija patikusi groteska, un aizvest uz galvaspilsētu Atēnu kā savu sievu būtu augstākā ekstravagance. Tāpēc, sastopoties ar tantes skatienu, viņa sejā bija bērnišķīga izteiksme. «Es pilnīgi paļaujos uz jūsu lēmumu, Katjeņkas tant,» viņš teica.

Tagad priore runāja daudz lēnāk un uz viņu neskatīdamās, 4 it k« vēlēdamās, lai nekas neiespaido viņas pašas domu gaitu. «Nezaudēsim laiku, Boris,» viņa tcica, «es neesmu radusi to darīt, ja lēmumu esmu jau pieņēmusi.» — Būtu jāsaka «nekad», Boriss nodomāja. — «Celies, ej un pārģērbies mundierī, es pa to laiku uzrakstīšu vēstuli vecajam grāfam. Es viņam darīšu zināmu, ka tu esi izvēlējies mani par savu uzticības personu šai sirdslietā, no kā ir atkarīga tavas dzīves laime un kurā tava mīļā māte nav spējusi izrādīt tev pretimnākšanu. Un tev jādodas ceļā pēc pusstundas.»

«Bet, Katjeņkas tant,» teica Boriss, pieceldamies uz iešanu, «vai tad Jūs domājat, ka Atēna mani gribēs?» Viņam vienmēr bija nosliece just žēlumu pret citiem cilvēkiem. Kad viņš pameta skatu dārzā un redzēja divas vecas dāmas parādāmies vienā no alejām, kur tās ar galošām kājās veica ierasto pēcpusdienas pastaigu, viņš no sirds nožēloja, ka Atēna vispār ir pasaulē. «Atēnu,» teica priore, «viņas mūžā nekad neviens nav bildinājis. Es šaubos, vai viņa šī pēdējā gada laikā maz ir redzējusi citu vīrieti, kā vien mācītāju Rozenkvistu, kupš nāk spēlēt šahu ar viņas tēvu. Viņa ir dzirdējusi manas dāmas apspriežam tās spīdošās partijas, ko tu būtu varējis taisīt, ja vien gribētu. Ja Atēna tevi negribēs, mazo Boris,» viņa piebilda ar šķelmīgu smaidu, «tad gribēšu es.» Domājot par brīnišķīgām nākotnes izredzēm, kuras viņam tika pavērtas, Boriss pateicībā noskūpstīja tantei roku, bet tai pašā brīdī viņam radās iespaids par tik drausmu spēku un viltību, it kā viņam nebūtu pieskāries cilvēks, bet gan kāds dabas spēks. Sievietēm, viņš domāja, kad tās kļūst tik vecas, ka var beigt pildīt smago sievietes pienākumu un ļaut saviem spēkiem brīvu vaļu, — laikam gan jābūt visspēcīgākajām būtnēm pasaulē.

Viņš paskatījās tantes smalkajā sejā.

«Nē,» viņš nodomāja, «nekas tur neiznāks.»

III

BORISS izbrauca no Scvena klostera priores puskarietē ar viņas vēstuli pie krūtīm kā jauna romānu varoņa ideāls. Baumas par viņa uzdevumu noslēpumainā kārtā bija aplidojušas klosteri, it kā tās būtu jauna veida vīraka smarža, un vecajām dāmām ļoti bija gājušas pie sirds. Pāris no viņām sēdēja saulītē uz gafās terases, lai redzētu Borisu aizbraucam, un viņa sevišķi laba draudzene — kupla vecmeita, bāla pēc pusgadsimtu ilgušas nošķirtības no visiem dzīves gaismas avotiem, stāvēja pie ratu durtiņām un sniedza viņam trīs garkātainas baltas asteres no sava mazā ziemas dārza. Tāpat pirms trīsdesmit gadiem ceļā devās jauneklis, kuru viņa mīlēja, viņš pie Jēnas bija kritis. Ap šo sievieti pastāvīgi vijās tāds kā maigas melanholijas plīvurs, un viņas biedrene par viņu sacīja: «Friiulein Anastasia hat ein schweres Kreuz. Die Lust zum Essen isl ein schweres Kreuz.» Bet tās bija atmiņas par šīm pēdējām atvadām, kas viņas bālajā un tuklajā sejā acis saglabāja tik skaidras kā gaišzilu emalju. Tagad viņai bija sajūta, ka šī ir tikšanās ar augšāmcēlušos likteni, un viņa sniedza Borisam šīs puķes, it kā tās būtu daļa no viņas likteņa, mistiskā kārtā otrreiz kļuvušas dzīvas, jā, it kā tās būtu viņas nedzimušās meitas, tagad pieaugušas un precību gados, kurām kā līgavas māsām viņš jāpavada ceļā.

Savam kalpam Boriss bija ļāvis palikt klosterī, zinādams, ka tas ir saderinājies ar kādu no šejienes istabenēm, un uzskatīdams, ka tagad viņam ir jāizrāda labvēlība pret visiem mīlas romāniem. Turklāt viņš pats bezgala ilgojās pabūt vienatnē. Vientulība viņam vienmēr bija bijusi dziļa bauda, bet to liktenis viņam tik reti piešķīra. Pēdējā laikā Borisam likās, ka nekad mūžā viņam nav bijusi iespēja pabūt vienam. Kaut arī citi cilvēki cauru dienu nepūlējās ap viņu, cik vien spēdami, tiem tomēr bija izdevies uzspiest viņam savu domu gaitu, līdz viņš juta, ka smadzenes, nodarbinātas ar viņa tagadējo problēmu, ir nogurušas. Pat ceļā uz klosteri viņš nebija varējis tikt vaļā no svešu cilvēku domām. Tagad, viņš tcica pats sev, vienu stundu viņš var domāt, ko vien vēlas.

Ceļš no Scvena klostera uz Hopbcllchusu kādu jūdzi iet vairāk nekā piecsimt pēdu augstā kalnā un vijas cauri slaidu priežu mežam.

Tas šur un tur pašķiras, atklādams brīnišķu, plašu skatu pār lejāk gulošiem laukiem. Priežu stumbri pēcpusdienas saulē kvēloja ugunssarkani, bet tālā ainava, kas pletās lejā, likās vēsa, vienos zili bālzeltainos noziedos. Šai brīdi Boriss noticēja tam, ko bērnībā viņam bija stāstījis vecais klostera dārznieks, ka reiz tieši šai gada un dienas laikā viņš redzējis no meža iznākam vienradžu baru un ganāmies saules sasildītajā nogāzē. Baltās un raibās ķēves, kuru spalva saulē bija ieguvusi mazliet gaišsārtu toni, graciozi spērušas sīkus solīšus un grozījušas galvas, lai paturētu acis mazuļus, kamēr lielais, melnais ērzelis šņācis un sitis ar kāju pie zemes. Gaiss šeit smaržoja pēc prieku skujām un sēnēm un bija tik svaigs, ka Borisam uznāca žāvas. Un tomēr, viņš domāja, šis svaigums nelīdzinās pavasara svaigumam, pat tā drosmē un spēkā ir nāves klātbūtne. Tas ir simfonijas fināls.

Viņa domas aizklīda līdz tam maija vakaram pirms pusgada, kad viņu savā sirdī bija uzņēmis ziedoņa laiks, tāpat kā tagad skumjais rudens. Viņi abi ar draugu bija izklaidējušies, trīs nedēļas ilgi klaiņodami pa vietām, kur neviens viņus nepazina un neviens nezināja, ka viņi tur atrodas. Viņi brauca čigānu ratos, paņēmuši līdzi mazu marionešu teātri, un lauku ciematos, kas gadījās pa ceļam, izrādīja komēdijas un traģēdijas, kuras paši improvizēja. Gaiss bija saldas smaržas pilns, un ziedošos meža ķiršos kā neprātīgas dziedāja lakstīgalas. Augstu pavasara debesīs stāvēja mēness, tikai nedaudz gaišāks nekā debesis pašas.

Kādā vakarā viņi noguruši bija iebraukuši tīrumu ieskautā zemnieka sētā un viņiem ierādīja platu gultu lielistabā, kur atradās grīdas pulkstenis un milzīgs, blāvs, vecs spogulis. Līdzko pulkstenis bija nositis divpadsmit, atvērās durvis un uz sliekšņa stāvēja trīs meitenes vienos linu kreklos, katra ar aizdegtu sveci rokā. Bija tik dzidra mēnesnīcas nakts, ka mazās liesmiņas varēja noturēt par spožās gaismas pilieniem. Viņas acīmredzot nenojauta, ka divi klaiņotāji jaunekļi ir atraduši naktsmājas šeit lielistabā un ciemiņi aiz baldahīngultas priekškara dziļā klusumā vēro viņas. Nesaskatoties un nebilstot ne vārda, viņas cita pēc citas ļāva linu krekliem nokrist uz grīdas un iznāca pilnīgi kailas spoguļa priekšā un, sveces augstu virs galvas pacēlušas, cieši raudzījās tajā, iegremdēdamās skatā, ko tās redzēja. Tad viņas nopūta sveces un ar gapiem, pār muguru izlaistiem matiem tādā pašā svinīgā klusumā atkāpās līdz durvīm, uzvilka kreklus un pazuda. Ārā, krūmos tieši pie loga, joprojām pogoja lakstīgalas.

Jaunekļi atcerējās, ka šī ir Valpurģu nakts, un saprata, ka tas, ko viņi bija redzējuši, būs bijis kāds mistisks rituāls, kurā meitenēm jāparādās viņu nākamā vīra attēlam.

Bija pagājis ilgs laiks, kopš Boriss bija devies pa šo ceļu augšup. Bērnībā viņš bieži kopā ar priori viņas lando bija braucis pa to, lai apciemotu kaimiņus. Viņš pazina ceļa līkumus, bet tie likās kļuvuši mazāki, un viņš nogrima domās par dzīves nepastāvību.

Patiesā atšķirība starp Dievu un cilvēkiem, viņš domāja, ir tā, ka Dievs necieš ilgu turpināšanos. Tiklīdz viņš ir radījis kādu gadalaiku vai diennakts brīdi, viņš grib ko citu un iznīcina iepriekšējo. Tiklīdz tu esi kļuvis jauneklis un apmierināts ar to, pasaules kārtība trenc tevi laulībā, nāvē vai vecumā. Un cilvēks cenšas pieķerties mirklim. Visu mūžu viņš cīnās, lai noturētu tagadni, un visu mūžu pretojas force majeure. Māksla vispirmām kārtām nav nekas cits kā vien mēģinājums satvert un noturēt atsevišķu mirkli, tā noskaņu un nozīmi, kādas sievietes vai puķes acumirklīgu burvību, lai padarītu to nemirstīgu. Un, pēc viņa domām, pavisam nepareizi ir iedomāties paradīzi kā nemainīgu svētlaimes stāvokli. Tas, bez šaubām, izrādīsies kaut kas pilnīgi pretējs: nepārtraukta svaidīšana augšup un lejup nemitīgu pārmaiņu virpulī Dieva patiesā garā. Bet līdz tam būs jāsaplūst ar Dievu un viņa gaume jāpieņem par savējo. Ar dziļām skumjām Boriss domāja par visiem tiem jaunekļiem, kas laikiem cauri ir bijuši skaistuma un spēka iemiesojums, — jauniem faraoniem ar asiem sejas pantiem, gar Nīlas krastiem vienass ratos medījot; jauniem, piemīlīgiem, zīdā tērptiem ķīniešu gudrajiem, kas iedziļinājušies grāmatās sēru vītolu dzīvajā ēnā, — un viņi visi pret pašu gribu bija pārtapuši par sabiedrības pīlāriem, vīratēviem un sievastēviem, autoritātēm gan ēšanas priekos, gan morālās problēmās. Bija skumji par visu to domāt.

Ceļa pagrieziens un garš meža izcirtums nostādīja viņu aci pret aci ar Hopbellchusu vēl ceturtdaļjūdzes attālumā.

Pirms divsimt gadiem arhitektam bija izdevies uzcelt tik milzīga izmēra ēku, ka tā saplūda ar dabu un to varēja tikpat labi noturēt par dalu no pelēkās klints, uz kuras tā stāvēja. Tam cilvēkam, kurš tagad būtu iznācis uz terases un skatītos šurp, domāja Boriss, es un puskariete ar bēro un dābolaino būtu mazmazītiņas figūriņas, ar neapbruņotu aci tikko saskatāmas.

Redzot pili, viņa domas pievērsās tai. Tā vienmēr īpašā veidā bija rosinājusi viņa iztēli. Pat tagad, pēc daudziem prombūtnes gadiem, gadījās, ka viņš sapņos naktī pastaigājās pa to, ar lielu prieku to apskatīdams. Tā pati par sevi bija pasakaina vieta, te — uz plašas plakankalnes kā staru lokā to no visām pusēm iekļāva bezgalīgas gatves ar skulptūrām un strūklakām vēlā baroka stilā, bet tagad — barokālā pagrimumā, tās jau grasījās pārvērsties pilnīgās drupās. Tā izskatījās pēc Olimpa, vēl olimpiskāka sava norieta ēnā. Kaut kas no Olimpa piemita arī dzīvei, kādu vecais grāfs un viņa meita tur vadīja. Viņi dzīvoja, tas bija zināms, bet, kā viņiem pagāja diennakts divdesmit četras stundas, — tas pasaulei bija noslēpums. Vecais grāfs, reiz spīdošs diplomāts, zinātņu vīrs un dzejnieks, tagad ilgus gadus bija aizņemts ar lielu prāvu, ko viņš veda Polijā un kuru bija mantojis n6 sava tēva un vectēva. Ja viņš tajā uzvarētu, tad atgūtu neiedomājamās 'bagātības un zemes īpašumus, kas dzimtai kādreiz bija piederējuši, bet bija skaidrs, ka viņš nekad to nevarēs izdarīt un ka prāva ar pieaugošu ātrumu dzen viņu taisnā ceļā uz izputēšanu. Viņš dzīvoja šais milzu raizēs kā mākoņos, kas padarīja gausas viņa kustības. Laiku pa laikam Boriss bija jautājis pats sev, kāda gan grāfa meitai ir dzīve tur augšā. Naudai, ja viņa tādu kādreiz ir redzējusi, viņas dzīvē droši vien nav nekādas nozīmes tāpat kā tam, ko sauc par sabiedrību, kurai Boriss pats bija piederīgs, vai ari tam, ko sauc par dzīves labumiem un priekiem. Viņam gribējās zināt, vai viņa vispār kādreiz ir dzirdējusi kaut vai tikai runājam par mīlestību. Dievs vien zina, viņš domāja, vai viņa maz ir skatījusies spogulī.

Vieglie rati čabēja caur biezu sauso brūno lapu slāni uz terases. Dažviet tas bija tik biezs, ka līdz vidum aizsedza akmens balustrādi un sniedzās Diānas briedim līdz ceļiem. Bet lielie koki bija kaili, tikai šur tur melna zara galā trīcēja pa kādai zeltītai lapiņai. Pa ceļa līkumu Boriss bija iegriezies galvenajā terasē varenā nama priekšā, kas rieta staros gulēja majestātisks kā pati sfinksa. Likās, ka smagie akmens mūri būtu piesūkušies ar rietošās saules mirdzumu, tic liesmoja un kvēloja kā ugunī. Visa ēka kļuva par mistiskas pārvērtības mītni, un augstie logi mirdzēja kā zvaigznājs vakara debesīs. "

Vareno akmens kāpņu priekšā Boriss izlēca no ratiem un, taustīdams pēc vēstules, spēra soli uz pakāpiena. No mājas neatskanēja ne skaņas. Bija sajūta, kā baznīcā ieejot. «Un», viņš domāja, «kad es atkal kāpšu ratos, kā es tad jutīšos?»

IV

ŠAI MIRKLI smagās ārdurvis kāpņu augšgalā atvērās un uz sliekšņa parādījās vecais grāfs kā Simsons, kad tas dusmās sagāž filistiešu templi. Viņa augums vienmēr bija bijis iespaidīgs, ar īsām kājām pie milža torsa un varenu galvu, ko ieskauj izspūrušas pelēkas krēpes kā lielam senlaiku skaldam vai lauvam. Bet šodien pār viņu bija nākusi sevišķa iedvesma. Viņš mazliet grīļojās, it kā būtu dziļa dvēseles saviļņojuma varā. Brīdi viņš klusēdams stāvēja un vēroja viesi kā vecs gorilla, gatavs lēcienam savas alas priekšā. Tad visā savas personības varenumā viņš kāpa lejup pretim jauneklim, tik iespaidīgs kā pats Dievs tas Kungs, kas izņēmuma kārtā izvēlējies ceļu lejup pa Jēkaba kāpnēm.

«Dievs žēlīgais», domāja Boriss, ejot viņam pa kāpnēm pretī, «vecais zina visu, un tagad viņš mani nositīs.» Mirkli pazibēja vecā grāfa seja ar mežonīga triumfa izteiksmi, pretī kvēloja gaišās acis. Nākamā acumirklī viņš juta stipro roku apskāvienu un ķermeni, kas drebēdams kļāvās viņam klāt.

«Boris!» grāfs sauca, «Boris, mans bērns!» jo viņš pazina jaunekli kopš tā bērnības, un Boriss zināja, ka grāfs savā laikā ir bijis viens no viņa skaistās mātes pielūdzējiem. «Sveicināts! Un šodien ar divkāršu prieku. Vai tu esi dzirdējis?» — «Ko dzirdējis?» jautāja Boriss. «Es esmu uzvarējis prāvā,» tcica vecais grāfs.

Boriss platām acīm vērās viņā. «Esmu uzvarējis savā Polijas prāvā,» viņš atkārtoja, «Lariki, Lipņika, Parnova Garbova, nu tās visas ir manas, kā senču laikos.»

«Apsveicu jūs,» lēni tcica Boriss, domās valdot lielam juceklim, «no visas sirds. Tā patiesi ir negaidīta vēsts.» Vecais vīrs viņam daudz reižu pateicās un parādīja vēstuli, ko tikko bija saņēmis no advokāta un ko vēl joprojām turēja rokā. No sākuma viņš runāja lēni, meklēdams vārdus kā cilvēks, kas atradinājies no lielas runāšanas, bet palēnām viņš atguva balsi un daiļrunību, kas senās dienās bija raisījušas uzticību un darījušas viņu neatvairāmu.

«Vai pazīsti, Boris,» viņš teica, «patiesi spēcīgu kaisli, tādu, kas dziļi un patiesi pārņem sirdi un dvēseli, ko neviens nevar just pret kādu atsevišķu būtni. Varbūt tādu kaisli nevar just pret to, kas ir spējīgs atbildēt uz mūsu mīlu. Bet ģenerālis, kas mii savu armiju, muižnieks, kas mii savas zemes, gan varētu pastastīt par to, Kas ir Kaisle. visuvarenais Dievs, vai Hopbellehusa ar visiem zemes īpašumiem un mežiem nespieda manas krūtis ik nakti visu šo laiku, kad domājos esam to vedis iznīcībai pretim? Bet šī,» viņš tcica, dziļi elpu ievilkdams, «ŠI ir svētlaime.» Boriss saprata, ka nejau doma par jaunu bagātību liek vecā sirdij pukstēt straujāk. Tas bija taisnības triumfs pār netaisnību. Savā personā grāfs redzēja saglabātu taisno pasaules kārtību. Nu viņš sāka sīki skaidrot prāvas pamatojumus, visu laiku turēdams roku uz jaunekļa pleca, un Boriss juta, cik bezgalīgi gaidīts viņš ir kā klausītājs.

«Nāc nu iekšā, Boris, nāc nu,» grāfs vedināja, «iztukšosim kopā, tu un es, glāzi vīna, ko esmu pietaupījis dienai, kas beidzot nu ir uzaususi. Mūsu labais mācītājs ir šeit. Kad saņēmu vēstuli, aizsūtīju pēc viņa, lai man būtu sarunu biedrs, es taču nezināju, ka atbrauksi tu.»

Milzīgā zālē, kas bagātīgi bija greznota ar melnu marmoru, mazs stūrītis ar pāris krēslu un papīriem un grāmatām apkrauta galda palīdzību bija padarīts apdzīvojams. Pie sienas virs galda karājās iespaidīga, no vecuma satumsusi glezna —jātnieka portrets, kurā bija attēlots kāds no Šī nama agrākajiem īpašniekiem uz pakaļkājās saslējušos zirga ar mazu galvu. Jātnieks nesatricināmi turējās tam mugurā, ar pergamenta tīstokli rokā norādīdams uz kaujas lauku, kas ar pūlēm bija saskatāms zem zirga vēdera. Mācītājs Rozenkvists, paresns vīrs sarkaniem vaigiem, ilgus gadus ģimenes garīdznieks un Borisam labi pazīstams, sēdēja pie galda, acīm redzami iegrimis dziļās pārdomās. Šīsdienas notikums bija izraisījis sajukumu viņa teorijās, un tā viņam bija lielāka nelaime nekā postošs ugunsgrēks mācītājmuižā. Viņš savā mūžā bija pieradis pie nabadzības un nepatikšanām un laika gaitā bija iemācījies dzīvot saskaņā ar īpašas garīgās grāmatvedības principiem, pēc kubiem visi mūsu šīszemes pārbaudījumi ir ietaupījumi, kas nesis augļus viņā saulē. Viņa personiskā rēķinā bija pavisam niecīgs skaitlis, viņš to zināja, bet jutās kā vecā grāfa bēdu akcionārs un saskatīja viņā vienu no Dieva izredzētiem, kura bagātība debesu Jeruzālemē aug bez mitēšanās, līdzīgi safīram, hrisoprasam un ametistam, kas vairojas paši no sevis. Tagad Rozenkvists bija dziļi satriekts un nezināja, ko domāt, un tas viņam bija nepanesams stāvoklis. Viņš bija meklējis mierinājumu ījaba grāmatā, bet skaitļi nesaskanēja ari tur, un pēdējā mirkli bchcmots ar leviatānu ielauzās īpašā guvumu un Zaudējumu rēķinā, par kuru viņam nebija nekādas sajēgas. Visa šī lieta viņam likās aizdomīga kā dāvana, kas saskaņā ar Mācītāja teikto pazudina sirdi, un viņš nevarēja atsvabināties no sajūtas, ka vecais kungs ko viņš turēja tik dārgu esam ir nokļuvis uz nepareiza ceļa izšķiest savu kapitālu.

«Tagad es vēlētos,» tcica vecais grāfs pēc tam, kad bija atnesis un atvēris tumši zeltaino pudeli, «lai mans nelaiķa tēvs un vectēvs būtu šeit un varētu dzert šo vīnu kopā ar mums. Svaidoties naktī bez miega, esmu jutis, ka viņi savos sarkofagos te, lejā, uzticīgi ir nomodā kopā ar mani. Esmu laimīgs, iedomājoties,» viņš turpināja, uzsliedamies kājās un paceldams glāzi, «ka tas ir Abundes dēls,» — Abunde bija vārds, ar ko viņš senās dienās bija apdziedājis Borisa māti, — «kas šo vīnu dzer šovakar kopā ar mani.» Savas laimes pilnībā viņš mīļi papliķēja Borisa vaigu. Visa viņa seja izstaroja maigumu, kas ilgus gadus no tās bija zudis, un jauneklis, kurš mācēja saskatīt patiesi labo šai pasaulē, kad saskārās ar to, apskauda veco kungu par viņa sirdsskaidrību. «Un tagad tukšosim glāzi kopā ar mūsu labo mācītāju,» teica grāfs, pret viņu pagriezdamies. «Dārgais draugs! Jūs Šai namā esat izlējuši asaras, tās nu tagad augšāmcēlušās vīnā.»

Vecā grāfa izturēšanās padarīja Rozenkvistu vēl nelaimīgāku un viņa garastāvokli — nospiestāku. Tikai nepastāvīgs un svaidīgs prāts, viņš domāja, var tik ātri iedzīvoties jaunā stāvoklī, galīgi aizmirstot veco. Pats viņš bija uzaudzināts un saradis ar eksāmenu un paaugstinājumu labi nostādītu sistēmu, un viņa spēkos nebija saprast to ļaužu pasugu, kas balsta dzīvi un nākotni uz tik šaubīgām lietām kā kara laime vai galma aizbildniecība, viņš nesaprata tos, kuri bija noskaņoti uz iepriekš neparedzamo un pieraduši pie negaidītā un kuriem drošības sajūta, jā, pat atpestīšana bija atstumtas uz dzīves vajadzību saraksta pašām beigām. Bet tad viņam atkal nāca atmiņā Svēto Rakstu vārdi: «Kad atskan taure, zirgs zviedz,» — un viņš nodomāja, ka vecais draugs beigu beigās var vēl atrasties uz pareizā ceļa. «Jā,» viņš laipni tcica, «ūdens, zināms, reiz tika pārvērsts vīnā, un tas ir brīnišķs dzēriens. Bet jūs zināt, ko saka mūsu zemnieki: dzērumā ieņemtie bērni dabū nelabu galu. Tā mums vienmēr jābaidās, ka tas var notikt arī ar vīna reibonī ieņemtām cerībām un priekiem. Tomēr,» viņš piebilda, «te es, protams, nedomāju tos bērnus, kas tika ieņemti Kānas kāzās, par kurām es pirmīt runāju.»

«Larikos,» teica grāfs, «vārtu velvē dzelzs ķēdē karājas smags medību rags. Mans nelaiķa vecvecvectēvs bija ists Herakls. Vakarā, jājot cauri vārtiem, viņam bija paradums pieķerties pie raga un, paceļot no zemes sevi kopā ar zirgu, iepūst tajā. Vienmēr esmu zinājis, ka es speiu īzuaru 10 pasu, dcc neKau neuceju, ita es autai jasu cauri šiem vārtiem. Atēna arī spētu to izdarīt,» viņš domīgi piebilda.

Viņš piepildīja glāzes no jauna. «Kā tas var būt, ka tu esi atbraucis šodien?» viņš jautāja Borisam, vērodams viņu un viņa balto parādes mundieri ar tik maigām un starojošām acīm, it kā Borisa ierašanās būtu varoņdarbs, kas prasījis izcilu drosmi un spēku. «Kas atvedis tevi Hopbellchusā?»

Boriss juta, ka vecā vīra atklātums atspoguļojas viņa paša sirdī kā zila debess jūras ūdeņos. Viņš paskatījās savam draugam acīs. «Es šodien atbraucu,» viņš teica, «lai lūgtu pēc Atēnas rokas.»

Vecais vīrs veltīja viņam ilgu starojošu mirkli. «Lai lūgtu pēc Atēnas rokas,» viņš iesaucas, «vai tadeļ tu atbrauci?» Dziļi aizkustināts, viņš brīdi klusēja. «Tā Kunga ceļi patiesi ir neizdibināmi,» viņš teica. Mācītājs Rozenkvists pacēlās krēslā, bet atlaidās tajā atpakaļ, lai ieviestu kārtību savos rēķinos.

Kad vecais grāfs ierunājās no jauna, viņš bija pilnīgi cits cilvēks. Reibums bija izgaisis. Viņš bija sakopojis spēkus. Tas bija dvēseles līdzsvars, kas senās dienās bija padarījis viņu slavenu, kad viņš kā sūtniecības atašejs Parīzē pašsacerētās traģēdijas «Undīne» pirmizrādes starpbrīdī bija izcīnījis dueli ar pistolēm.

«Boris, mans bērns,» viņš tcica, «tu šodien esi atbraucis, lai es kļūtu par citu cilvēku. Esmu dzīvojis ar skatienu, kas bija vērsts pagātnē vai arī uz šo vienu uzvaras mirkli. Šai brīdī pirmo reizi esmu dāvājis domu nākotnei. Redzu, ka man vajadzēs nokāpt no saviem augstumiem, jo priekšā pāvepas ceļš, pa kuru man jāiet. Tavi vārdi atklāj man tālu skatu. Par ko man tagad būtu jākļūst? Par Hopbellchusas patriarhu, kas godalgo ar vainagu tikumīgas lauku jaunavas? Par vectēvu, kas stāda augļu dārzu? Ave Hopbellchusā! Naluri te salutant! Tic, kas piedzims, sveicina tevi!»

Šai brīdī Boriss iedomājās par priores vēstuli un pastāstīja, ka pa ceļam apciemojis klosteri. Grāfs laipni apvaicājās par veco dāmu un, tā kā viņam bija vājība uz visa veida dokumentiem, uzlika acenes un iegrima vēstules lasīšanā.

Boriss sēdēja un malkoja vīnu, būdams sevišķi labā omā. Pēdējo astoņu dienu laikā viņš bija sācis šaubīties, vai dzīve maz var sniegt ko patīkamu, bet uzņemšana, kādu viņš bija sastapis pie vecā grāfa, un visi apstākļi pilī priecēja viņa sirdi, un viņš vienmēr viegli krita no vienas galējības otrā.

ivati grais vestun oija izlasījis, viņš nooiciija to maia, sainca uz gaida rokas un ilgi sēdēja klusēdams.

«Es dodu tev,» visbeidzot viņš lēni un ļoti svinīgi teica, «savu svētību. Un to es pirmām kārtām dodu tev kā tavas mātes, kā arī tēva dēlam — un nākošām kārtām kā tādam, kurš, kā tagad saprotu, ir mīlējis tik ilgi un uzticīgi par spīti visam. Beigu beigās es jūtu, ka tu, Boris, šovakar esi atnācis ne savas, bet gan kādas stiprākas gribas vadīts.»

«Laikam gan,» domāja Boriss.

«Es tev dodu līdz ar Atēnu visas manas dzīves atslēgu. Atēna,» vecais grāfs atkārtoja tā, it kā izrunāt meitas vārdu viņam būtu bauda, «pati ir kā medību rags meža dziļumos,» un, it kā pats to neapzinādamies, dīvainu un skumju jaunības atmiņu pārņemts, gandrīz čukstus piebilda: «Dieu, que le son du cor esi triste au fond du bois.»

V

SARUNAS laikā ārā bija sacēlies vējš. Diena bija bijusi klusa, vējainais laiks bija piezadzies līdz ar mijkrēsli kā nakts zvērs. Tas brāzās gar augstajiem mūriem, gaudoja ap nama stūriem un grieza virpuli sausās lapas. Tam visam pa vidu viņi dzirdēja, kā Atēna, izjūgusi mācītāja Rozenkvista zirgu un aizvedusi to uz stalli, nāk pāri terasei un kāpj augšā pa kāpnēm. Vecais grāfs, kura skatiens bija piekalts jaunekļa sejai, pēkšņi sakustējās. «Nesaki šovakar neko,» viņš tcica, «saproti mani. Mēs ar Atēnu tik daudzus vakarus šeit esam pavadījuši kopā ar mūsu labo draugu mācītāju. Lai tāds šis vakars paliek pēdējais. Es pats runāšu ar viņu. Un tu, mans dārgais dēls, vari atbraukt uz Hopbellehusu rīt priekšpusdienā un saņemt viņas atbildi.» Boriss uzskatīja to par lielisku risinājumu.

Grāfam runājot, ienāca viņa meita, vēl lielajā apmetnī.

Atēna bija labi noaugusi jauna sieviete, astoņpadsmit gadu veca, sešas pēdas gara un atbilstošā platumā, ar pleciem, kas varētu pacelt un stiept labības mucu. Ap četrdesmit gadiem viņa droši vien izplūdis miesās, bet tagad bija slaida kā lapegle un vēl par jaunu, lai būtu tukla. Zem rudiem matiem piena baltumā vizēja viņas aristokrātiskā piere, bet pārējā sejas daļa, tāpat kā platie delmi, bija noklāti ar vasarraibumiem. Tomēr viņas āda bija tik tīra un balta, ka, viņai ienākot, zālē atmirdzēja gaišums, kāds valda telpā, kad ārā ir uzsnidzis sniegs. Ap viņas skaidrajām acu zīlītēm zīmējās tumšāki loki —jaunas lauvenes vai ērgļa acis, — bet citādi spēcīgā un jaunā būtne atstāja miermīlīgu iespaidu. Viņas apaļajai sejai bija raksturīga tā uzmanība un atturība, kas citkārt piemīt vājdzirdīgiem. Agrāk esot ar viņu kopā, Borisam šad un tad bija ienākusi prātā sena balāde par milža meitu, kas atrod mežā cilvēku. Priecīgā pārsteigumā par rotaļlietu viņa nes to mājās, bet milzis saka, lai viņa laiž cilvēku vaļā, citādi to tikai salauzīšot.

Pats milzis, vecais grāfs, izturējās pret meitu ar senlaicīgu bruņnieciskumu, kas Borisam atgādināja senu, no zemes izraktu, monētu; izgājušai no apgrozības, tai vēl arvien ir zelta vērtība. Klīda baumas, ka grāfs jaunības dienās ir bijis viens no sava laika skaistākās sievietes — princeses Paulīnes Borgēzes mīļākajiem. Viņš bija skatījis no jūras izkāpjošu Afrodīti aci pret aci un atmiņās par šo redzējumu pielūdzis dievietes attēlus, pat neveikli izcirstus no akmens vai koka. Nemaz skaistule nebūdama, Atēna bija pieradusi ieelpot vīraku, kvēpinātu sievietes skaistumam par godu.

Viņa mazliet mirkšķināja acis pret gaismu un svešinieku, un Boriss baltajā mundierī ar augsto zeltā izšūto apkakli un ar pomādi saziesto, cirtoto matu nimbu ap galvu lielajā, tumšajā telpā pret gaismu patiesi izskatījās pēc nezināma, žilbinoša meteora. Joprojām droša sava lielā spēka apziņā — pa paradumam stāvot uz vienas kājas kā jauns, milzīgs stārķis — viņa apjautājās par Borisa tanti un klostera dāmām. Atēna pazina ļoti maz cilvēku un pret klostera dāmām, — kuras, viņu mīlēdamas, bija devušas daudz labu padomu, lai gan Atēna, drusciņ tās šokējot, bija padevusies tik neromantiski liela augumā, — viņa izjuta, domāja Boriss, tādu pašu apbrīnu, kādu zemnieka bērnā izraisa tirgus laukumā redzētie, spīdumos vizuļojošie virves dejotāji. Ja mēs precēsimies, viņš domāja, runādams ar viņu, — un viņa balss skanēja maigi kā dziesma, vecajam grāfam mīlestības pilniem mirkļiem pievēršoties te vienam, te otram, — manas prasmes uz viņu iespaidu laikam atstās, — bet vai mana laulības dzīve vienmēr būs kā mūžīgi gadatirgus svētki? U11 ja nu es kādu dienu nokritīšu no virves, — vai viņa apgrūtinās sevi, lai mani pieceltu, vai arī gluži vienkārši pagriezīs man muguru un aizies?

Viņa lūdza Borisu nodot sveicienus priorci un pastāstīt, ka pirms pāra dienām kādā vakara stundā redzējusi priores pērtiķi sēžot Venēras statujas pakājē, vietā, kur kādreiz atradies tagad jau sabirzušais Kupidons, un viņa šai sakarā jautāja, vai Borisam neliekoties savādi, ka viņas tēva advokātam Polijā arī pieder tāds pats pērtiķis, un arī no Zanzibāras.

Vecais grāfs ierunājās par vendu elku tēliem, no vendu zemes sākotnēji bija cēlusies viņa dzimta. «Mīlestības dievietei,» viņš tcica, «priekšpusē bija skaistas sievietes seja, bet, kad figūru apgrieza apkārt, tai bija ņirdzīgs pērtiķa ģīmis. Kā gan šī ziemeļu pagānu tauta varēja zināt, kāds izskatās pērtiķis? Vai varētu domāt, ka vendu drūmajos'skujkoku mežos pirms tūkstoš gadiem dzīvojuši pērtiķi?»

«Nē, to nu nevar vis,» teica mācītājs Rozenkvists, «tur nekad nav bijis pietiekami silts. Bet izskatās, ka visu pagānu elkdievībai bijuši kopīgi simboli. Būtu vērts papētīt šo lietu dziļāk, un iespējams, ka sākums tam meklējams vispārējā priekšstatā par iedzimto grēku.»

«Bet kā gan,» jautāja Atēna, «viņi zināja, kupa šai dievietei ir priekša, kura mugura?»

Pēc brīža Boriss lika piebraukt ratus un atvadījās. Vecais grāfs bija noskumis, tādā kārtā sūtīdams viņu prom, un nožēloja savu cietsirdību pret jauno pielūdzēju. Viņš atvainojās Borisam par slikto laiku Hopbellehusā, asarām acīs spieda viņa roku un lūdza Atēnu pavadīt jaunekli līdz ratiem. Turpretim mācītājs Rozenkvists nevarēja vien nopriecāties, redzot, ka dodas projām tas, kurš, tik ļoti izskatīdamies pēc eņģeļa, patiesībā nebūt tāds nav.

Atēna gāja Borisam līdzi uz terasi. Ratu luktura gaismā garais apmetnis, plandīdamies ap viņas augumu kā lieli spārni, meta dīvainas ēnas. Pāri plašajam mauram, kas mēnessgaismā gulēja tēraudpelēks, pa vētras plosītu mākoņu spraugām spīdēja mēness.

Šai brīdī Borisam no tiesas bija žēl pamest Hopbellehusu. Pils haotiskā pasaule viņam atsauca atmiņā bērnības īpašo gaisotni un priekšstatus, un viņš, bez šaubām, priekšroku deva tiem, nevis stingri pēc pulksteņa ritošai dzīvei, kas gaidīja viņu klosterī. Mirkli.viņš klusēdams, stāvēja blakus Atēnai. Mākoņi virs viņiem pašķīrās, un skaidri iemirdzējās pāris lielu zvaigznāju. Lielais Lācis sludināja savu mācību: saglabā savu patību pūlī. «Vai atceries tās lāču medības?» Boriss jautāja Atēnai. Abiem bērniem nebija atļauts doties līdzi medībās, bet kādā tveicīgā jūlija dienā viņi bija īzzagušies no mājām un sekojuši grāfa medniekiem augstu kalnos. Toreiz dzīvību pazaudēja divi raibi suņi, viņam vēl arvien ausīs skaftēja cīņas troksnis un acīs bija palicis skats, kā varenais, pinkainais, brūnais zvērs zibenīgi šaujas caur krūmiem un papardēm, Boriss mirkli bija pat redzējis lāča nikni atņirgto purnu un sarkano mēli.

«Jā, es dažreiz domāju par to,» teica Atena, un viņas acis, seicodamas Borisa skatienam, pievērsās lāču medībām debesīs, «tā bija lācene, ko zemnieki bija iesaukuši par ķeizarieni Katrīnu; tā bija saplosījusi piecus cilvēkus.»

«Atēna, vai tu vēl arvien esi republikāniete?» viņš jautāja, «toreiz tu gribēji nocirst galvas visiem Eiropas tirāniem.»

Luktura gaismā viņš redzēja, ka Atēna nosarkst.

«Jā,» viņa teica. «Jā, es esmu republikāniete. Es lasiju Franču revolūcijas vēsturi. Karaļi un mācītāji bija slinki un izvirtuši un izturējās nežēlīgi pret tautu, bet tie, kas sauca sevi par montaņjāriem un nēsāja sarkanās frīģiešu cepures, bija drosmīgi vīri. Dantons Dija īsts patriots, es labprāt ar viņu iepazītos, tāpat arī ar abatu Sijesu.» Aukstajā vakara gaisā viņai metās karsti, par to runājot. «Es gribētu redzēt laukumu Parīzē, kur kādreiz stāvēja giljotīna.»

«Un uzlikt galvā frīģiešu cepuri?» jautāja Boriss. Atēna atbildēja ar īsu galvas mājienu. Viņa padomāja, tad pēkšņi, kā Borisu beidzot pārliecināt gribēdama, sāka runāt dzejas rindas, pati, pacilāto vārdu aizrauta, iekaisa arvien vairāk un vairāk:

«O Corsc ā cheveux plats, que la France etait bclle au grand solcil dc Messidor. C'etait une cavalc indomptable et rcbellc, sans freins d'acier, ni renes d'or. Une jument sauvage, ā la croupc rustieļue, fuinanl encore du sang des rois. Mais fiere, et d'un pied libre heurtant le sol antique, Libre, pour la premihe foisl»

Boriss brauca prom no Hopbellehusas ar vēju tieši sejā. Virs viņa padebešos aiz plāniem virpuļojošiem mākoņiem joņoja mēness. Gaiss bija ledaini auksts. Tagad naktīs sāks piesalt, viņš domāja. Viņa lukturis dzinās pakaļ kokiem un to ēnām, izsvaidīdams tās uz visām pusēm. Pēkšņi vēja kaut kur augstu lūza liels, sauss zars un ar brīkšķi nogāzās tieši saslējušos zirgu priekšā. Braucot vienatnē cauri tumsai, viņš domās redzēja grāfu, viņa meitu un mācītāju sēžam Hopbellehusas zālē un sāka smieties. Ratiem ripojot tālāk, zemāk ielejā iemirdzējās uguntiņas. It kā spēlēdamās ar viņu, tās iznira starp kokiem, paskatījās viņam acīs un atkal nozuda. Skatam pavērās uguntiņu puduris kā Sietiņa zemes atspulgs. Tās bija klostera ugunis.

Un uzreiz viņam šķita, — kaut kas notiks, kaut kas nav kārtībā, notiks kas nelāgs. Naktī klejoja noslēpumainas varas. Šī sajūta sagrāba viņu tik pēkšņi un spēcīgi, it kā pār viņa skaustu kāds būtu pārvilcis ledaini aukstu roku. Mati uz galvas sacēlās stāvus. Pāris minūtes viņš no tiesas bija sastindzis šausmās. Šajā savādi mežonīgajā naktī, kad nedzīvas lietas visapkārt kļuva dzīvas, viņš juta, ka pats, rati, bēris un dābolainis ir sīki un niecīgi, pakļauti lielām briesmām.

Ka'd pajūgs iegriezās garajā alejā, kas veda uz klosteri, ratu luktura gaisma pēkšņi uzzibsnīja divās acīs. Mazītiņa ēna pārskrēja pār ceļu un pazuda vēl melnākā ēnā priores dārza krūmos.

Ierodoties klosterī, viņš dzirdēja, ka priore jau devusies pie miera. Lai rīt būtu lieliskā formā, viņš nodomāja.

Vakariņu galds viņam bija uzklāts tantes privātajā ēdamistabā, ko nesen viņa bija likusi izremontēt. Agrāk tā bija balta, ar simt gadu veciem stuka ornamentiem, tagad eleganti izlīmēta ar skaistām tapetēm, uz kuru brūnganā pamata izcēlās košas austrumzemju ainas. Meitene zem palmas dejoja un sita tamburīnu, kamēr garbārdaini veči sarkanos un zilos turbānos noskatījās uz viņu. Zem zeltīta baldahīna sultāns sprieda tiesu, un mednieku pulciņš uz zirgiem jāja gafām kādām drupām; viņiem sekoja nēģeru puisēni, saitēs vezdami suņu baru. Priore bija aizvākusi prom arī senlaicīgos svečturus, nomainot tos ar debeszila porcelāna eļļas lampām, apgleznotām ar bāli sārtām rozēm. Siltajā un mājīgajā istabā Boriss pie galda sēdēja viens pats. Tāpat, viņš domāja, kā dons Zuans operas pēdējā cēlienā. Līdz atnāks Komandors, viņa domas pašas no sevis piebilda. Viņš uzmeta zaglīgu mirkli logam. Vējš joprojām dziedāja rūtīs, bet biezie aizkari bija aizvilkti ciet, un nemierīgā nakts bija atstāta ārpusē.

VI

TANTE un krustdēls baudīja rīta kafiju patīkamā harmonijā, reizumis pametot skatu savos vaibstos, kas, dīvaini izlocīti, atspoguļojās priores sudraba patvārī. -Šai spīdīgā greizā spogulī atmirdzēja arī maza saulīte, jo pēc vētrainās nakts bija iestājusies mierīga diena ar augstām debesīm. Vējš bija aizbrāzies uz citu vietu, atstājot dārzus ap klosteri gaisīgā kailumā.

Boriss bija pastāstījis vecajai dāmai par Hopbellchusā piedzīvoto, un viņa ar lielu prieku un dziļu aizkustinājumu klausījās ziņu par to, kas ir noticis ar veco, tuvo draugu un kaimiņu. Viņa nespēja atturēties no fantāzijas lidojuma par spīdošo nākotni, kas gaida Borisu, bet tas tika darīts tik smalki, ka vecais grāfs un Atēna mierīgi būtu varējuši to klausīties.

«Man šķiet,» priore teica, «vai Atēnai tagad nevajadzētu pabraukāt apkārt un iepazīt pasauli? Kad es biju viņas gadu, papā ņēma mani līdzi uz Romu un Parīzi un es satikos ar daudzām slavenām personībām. Kāda aizraujoša nodarbe talantīgam cilvēkam pavadīt šo augsti apdāvināto bērnu līdz klasiskās apgaismības šūpļa vietām un izvest» viņu dzīvē.»

«Jā,» tcica Boriss un ielēja vēl vienu tasi kafijas. «Viņa vakar teica, ka ilgojoties redzēt Parīzi.»

«Dabiski,» tcica priore, «šim nabaga bērnam nekad nav bijusi galvā Parīzes cepurīte. Larikos,» viņa turpināja, ļaujot domām pilnu vaļu, «ir visbrīnišķīgākās lāču medības, arī mežacūku tāpat. Es ļoti dzīvi varu iedomāties tavu dievieti traucamies ar šķēpu rokās. Lipņikā pagrabs ir pilns ar tokajieti — ķeizarienes Marijas Terēzijas dāvanu vienam no mirušajiem muižas īpašniekiem; Atēna vēl izlaistīs to ar savai ģimenei raksturīgo dāsno roku. Parnovā Garbovā atrodas pasaulslavenā strūklaku aleja, ko veidojis lielais dāņu astronoms Ole Rēmers, tas pats, kurš cēlis gremdes caux Versaļā.

Kamēr abi tā spēlējās ar gaišajām nākotnes iespējām, vecais Johans bija viņiem ienesis divas vēstules, pienākušas vienlaicīgi, kaut arī viena, priorei sūtītā, bija pienākusi ar pastu, bet otra, Borisam domātā atgādāta ar ziņnesi no Hopbellehusas.

Izlasījis pāris rindas vēstulē, viņš pacēla acis un ieraudzīja veco dāmu ar mazliet dzelžainu smīniņu uz lūpām iegrimušu savas vēstules lasīšanā. Drīz vien viņa tik apmierināti vairs nesmaidīs, viņš nodomāja.

Vecā grāfa vēstulē bija rakstīts sekojošais:

«Es Tev, mīļais Boris, rakstu tāpēc, ka Atēna atteicās to darīt. Es ķēros pie spalvas dziļā nožēlā un skumjās, patiesi juzdams vēlēšanos kaisīt sev uz galvas pelnus, kā par to runā psalmotājs.

Esmu spiests darīt Tev zināmu, ka mana meita ir noraidījusi Tavu bildinājumu, par kuru es vakar vakarā domāju, ka tas uzliek kroni tai žēlastībai, ko manam namam parādījusi Providence. Viņa nav īpaši

pret Šo savienošanos, bet paskaidro, ka vispār nekad neprecēsies un viņai šis jautājums nav pat apsverams.

Savā ziņā tas ir tikai taisnīgi, ka šī vēstule ir jāraksta tieši man. Jo es esmu pie vainas šai mūsu nelaimē, atbildība gulstas uz mani.

Es, kura rokās bija šī jaunā dzīvība, viņas jaunības spēku esmu padarījis par lāpnesi manā ceļā uz kapenēm. Pakāpienu pēc pakāpiena kāpdams lejup, esmu atbalstījies pret viņas plecu, un viņa nekad nav pievīlusi manu uzticību. Un tagad viņa vairs negrib un nevar pacelt skatienu.

Mūsu apkārtnes zemniekiem ir sakāmvārds, ka neviens likumīgā laulībā dzimis bērns nevar skatīties tieši saulē, to spēj tikai ārlaulībā dzimušie. Ak, cik gan lielā pakāpē mana nabaga Atēna ir mans likumīgs bērns, manas dzimtas un tās likteņa īstenā pēcnācēja. Viņa ir tik tālu no skatīšanās tieši saulē, ka viņu nebaida nekāda tumsa, kamēr spoža dienas gaisma viņai ir murgs. Savu dūju es esmu padarījis par naktsputnu.

Viņa man ir bijusi gan dēls, gan meita un domās esmu skatījis viņu tērptu Hopbellehusas vecajās bruņās. Nu esmu sapratis par vēlu, ka viņa tās ir nēsājusi nevis kā jaunais Svētais Juris, pūķa uzvarētājs, bet gan kā Azraēls, nāves eņģelis. Viņa ir ieslēgusies tajās un nekad, cik ilgi vien dzīvos, šīs bruņas nenoņems.

Nekad es neesmu noziedzies pret pagātni, bet tagad redzu, ka esmu noziedzies pret nākotni. Tai ir tiesības mani noraidīt. Uz jaunavīgās Atēnas kapa es nolieku ziedus tām nedzimušām paaudzēm, kufu sejas pantos es uz mirkli domāju ieraudzījis tavus vaibstus, manu mīļo puisīt. Izlūdzoties piedošanu Tev, es to izlūdzos arī tam spēkam, talantam un skaistumam, kas šeit ir lemti bojāejai, un tiem lauriem un mirtēm, kas šeit novītuši. Tie pelni, ko es kaisu uz savas galvas, ir viņu pelni.»

Boriss, ne vārda neteikdams, sniedza vēstuli priorci un, zodu plaukstā atbalstījis, vēroja viņu, kamēr viņa lasīja. Viņš dabūja pat vairāk, nekā bija vēlējies. Tante nobālēja tik stipri, ka Boriss domāja, — viņa zaudēs samaņu vai nokritīs bez dzīvības, un uz viņas ādas parādījās sarkanas joslas, it kā viņai tieši sejā kāds būtu sitis ar pletni. Kā zināms, savā laikā ķēniņš Zālamans iedzina Jūdejas dumpīgos dēmonus pudelēs, aizzīmogoja tās un nogremdēja jūras dibenā. Kādas tur dziļumā bezspēcīgas dusmas, kāds ieslodzīta un mežonīga naida virpulis! Laba aina, domāja Boriss, kas atbilst tai mēmajai cīņai, kura

norisinās vecu dāmu šaurajās un izkaltušajās krūtīs, kas noslēgtas ar labas audzināšanas Zālamana zīmogu.

Acis viņai neklausīja, iespējams, ka sarkanā damasta istaba viņas acīs satumsa, katrā ziņā viņa nolika vēstuli sāņus, nepaspējusi to izlasīt līdz galam.

«Ak šitā gan!» viņa šņāca aizsmakušā, tikko dzirdamā balsī, «tā tas dzejnieks tev raksta.» Viņa tvēra pēc elpas, pacēla labo roku un ar drebošu pirkstu padraudēja gaisā. «Tātad viņa negrib precēties ar tevi!» viņa izsaucās.

«Viņa vispār negrib precēties, tant,» sacīja Boriss, lai viņu nomierinatu.

«Ak tad viņa vispār negrib? Nepavisam?» ņurdēja veca dama, ., «Diāna atradusies! Un vai tu, mans nabaga bērns, nevarētu būt īsti mīļš, mazs Akteons? Un viss, ko tu viņai esi piedāvājis: stāvoklis, ietekme, spīdoša nākotne, — vai tas viss viņai nav nekas? Ko tad viņa īsti grib?» Viņa uzmanīgi ieskatījās vēstulē no jauna, bet satraukumā turēja to otrādi, tā ka burti stāvēja kājām gaisā. «Viņa grib gulēt kā marmora tēls uz zārka vāka, klusumā, uz mūžīgiem laikiem. Tāda fanātiska jaunavība. En plein dix-neuvieme sičele! Vraiment tu n'as pas dc cliance! Te patiesi nav nekāds horror vacui.»

«Likums par horror vacui,» Boriss, patiešām izbijies, iejaucās, lai novirzītu viņas domas, «darbojas augstumā, ne lielākā par trīsdesmit divām pēdām.»

«Nc lielākā par ko?» jautāja priore.

«Par trīsdesmit divām pēdām,» teica viņš.

Priore paraustīja plecus. Viņa pavērsa savas mirdzošās acis pret Borisu, pavilka ārā no zīda kabatas vēstuli, ko bija saņēmusi ar pastu, un iebāza to atkal atpakaļ.

«Viņa neko negrib,» viņa lēnām tcica, «un tu negribi neko dot. Pēc manas vienkāršās saprašanas jūs ļoti labi saderat kopā. Es pati gribētu dot jums savu svētību, un vairāk man nav ko teikt. Jau maniem senčiem bija likums: Kur nav nekā — le Seigneur a perdu son droit.

Tātad tu. Boris, atgriezies galmā pie atraitnes karalienes un viņas kapelāna pa to pašu ceļu, pa kupu nāci vakar. Jo,» viņa vēl lēnāk piebilda,

• «Jo iekšā un ārā ceļš mums viens, tas pirmais ir brīvs, bet otrs — nc.»

Šie vārdi likās atstājam lielāku iespaidu uz viņu pašu nekā krustdēlu, kas bija dzirdējis tos iepriekš. Viņa iegrima dziļā klusēšanā.

Boriss jutās pagalam nepatīkami un vēlējās, lai saruna beigtos. Viņš tīri labi saprata, ka priorei bija prieks viņu mocīt. Pati laimīga būdama, viņa ap sevi vēlējās redzēt laimīgus cilvēkus. Tagad, pārdzīvojot ciešanas, viņai ap sevi vajadzēja tieši to vielu, kas piepildīja viņu pašu, lai tukšumā, par ko viņa runāja, viņa neizjuktu gabalos. Bet šajos īpašos apstākļos tieši Boriss viņai bija visstiprākais sabiedrotais. Taisnība, viņam uzreiz nebija ticis skaidrs, ko Atēnas atteikums viņam nozīmē. Ja vecā dāma turpinās viņu šaustīt tikpat cietsirdīgi, pār Borisu atkal nāks viss pēdējo divu nedēļu posts. Priore pēkšņi piecēlās un steidzās pie loga, it kā grasītos mesties pa to ārā.

Savu rūpju pārņemts, Boriss tomēr nevarēja nedomāt par abām pārējām šīs trīsvienības personām. Varbūt Atēna tagad klīst pa Hopbellehusas priežu mežiem ar tādu pašu izlēmību dvēselē kā priore šeit pa salonu. Domās viņš sevi redzēja baltā mundierī kā marioneti, kuru pārmaiņus aiz aukliņām rausta nepielūdzamā vecā un nepielūdzamā jaunā dāma. Kā tas var būt, ka viņas visu ņem tik drausmīgi nopietni? Kas tie ir par spēkiem, kas šiem kaislīgiem cilvēkiem liek vēlēties drīzāk mirt nekā padoties? Ļoti iespējams, ka viņa paša izjūtas attiecībā uz šīm precībām bija tikpat spilgtas kā jebkuram citam, un tomēr — ne viņš lauza rokas, ne zaudē valodu.

Priore pie loga apgriezās un nāca pie viņa. Viņa bija pilnīgi pārvērtusies, un šķita, ka viņa nenes vairs nekādus moku rīkus, drīzāk izskatījās, ka rokās viņa tur lauru zaru vai rožu vītni, lai vainagotu viņa pieri. Viņas gaita bija tik viegla, ka likās, viņa pa logu izmetusi smagu nastu un tagad, sprīdi virs zemes slīdēdama, nāk pie viņa.

«Mīļais Boris,» viņa teica, «Atēnai taču ir sirds krūtīs. Viņai jātiekas ar bērnības rotaļu biedru un jādod viņam iespēja izteikt savu lietu, kā arī jāpagodina viņš ar mutisku atbildi. To visu es viņai atgādināšu un nosūtīšu savu vēstuli ar viņas pašas ziņnesi. Hopbcllehusas meita pazīst pienākuma balsi. Viņa brauks.»

«Uz kurieni viņa brauks?» jautāja Boriss.

«Uz šejieni,» teica priore.

«Kad?» vaicāja Boriss, paskatīdamies apkārt.

«Šovakar. Viņa ēdīs vakariņas kopā ar mums,» tcica viņa tante. Viņa smaidīja maigu, blēdīgu smaidiņu, tomēr likās, ka viņas mute kļūst mazāka un mazāka, līdz visubcidzot līdzinās sīkam, smalkam rožpumpuram.

«Atēna,» viņa tcica, «rīt neatstās Scvcna klosteri, pirms nepiederēs…», viņa apklusa, pameta zaglīgu mirkli pa labi un kreisi un sastapa Borisa skatienu, «… mums,» viņa ar smaidu uz lūpām izdvesa. Boriss cieši skatījās viņā. Tantes seja bija svaiga kā jaunai meitenei.

«Mans bērns, mans mīļais bērns!» viņa iesaucās pēkšņā dziļu un maigu jūtu uzplūdā, «nekas, nekas uz visas pasaules nedrīkst stāvēt tavai laimei ceļā!»

VII

Šī LIELĀ pavedināšanas maltīte, kam liktenis bija lēmis kļūt par robežšķirtni visu triju tās dalībnieku dzīvē, tika ieturēta priores ēdamistabā, un austrumzemju valstsvīru un dejotāju grupas no sienas sekoja tai ar acīm. Galds bija skaisti rotāts ar kamēlijām no klostepa oranžērijām, un uz sniegbaltā damasta galdauta, skaidram kristālam pa vidu, mazas, smalkas un zaļganas ēnas meta vecās, zaļās Rcinas vīna glāzes, atsaucot atmiņā smaržīgo gaisu vasarīgā priežu mežā. Priore bija tērpusies pelēka tafta kleitā ar vecām, izsmalcinātām mežģīnēm un baltā mežģīņu aubē ar piekariņiem, rotājusies ar piespraudēm un auskariem, kuros dzirkstīja lieli briljanti. Šīs vecās dāmas, Boriss domāja, kuras ar tik lielu centību un garšu padara sevi par skaistām, jā, varbūt pat skaistākām, nekā viņas jebkad bijušas jaunībā, un kuras tomēr nekad nevar lolot cerību, ka pamodinās kāda vīrieša iekāri, savā dvēseles spēkā līdzinās cēlsirdīgam brīvdomātājam, kas turpina veikt labus darbus arī pēc tam, kad zaudējis ticību jebkādam debesu atalgojumam paradīzē.

Ēdiens bija izcili labs, un tika pasniegta viena no izslavētajām klostera karpām, gatavota pēc īpašas, stingrā slepenībā turētas receptes. Vecais Johans dāsni pildīja glāzes, un, pirms nāca kārta marcipānam un cukurotiem augļiem, visi trīs šīs izsmalcinātās un klusās maltītes dalībnieki — viena jauna un viena veca jaunava un atraidīts pielūdzējs — bija vairāk nekā mazliet iereibuši.

Atēna bija-vieglā reibumā ši vārda parastā nozīmē. Visā savā mūžā viņa tikai retumis bija dzērusi vīnu un nekad nebija nogaršojusi šampanieti, un pēc tā daudzuma, ko viņā bija salējusi viesmīlīgā namamāte, viņai vairs nevajadzētu būt spējīgai turēties uz kājām. Bet viņas gapā senču virkne, kurā vīrs pēc vīra bija gulējuši zem visiem smagajiem provinces ozolkoka galdiem ar resnām lodveida kājām, nu nāca jaunajai dzimtas atvasei palīgos. Tomēr vīns viņai bija iesities galvā, likdams uz katra vaiga uzplaukt pa rozei un acīm mirdzēt, un atraisīja viņā jaunus spēkus. Viņa mazliet uzpūtās savā neuzvaramības apziņā kā jauns bataljona komandieris, kas drosmīgi dodas pretī ugunij, nedomādams par sakāvi.

Boriss, kujrš varēja turēt vairāk nekā vairums cilvēku un joprojām bija visskaidrākā prātā, bija noreibis nevis no vīna, bet no kā cita. Jaunekļa rakstura visdziļākā iezīme bija mīlestība uz skatuvi un visu, kas tai pieder. Viņa mātei meitenes gados bija piemitusi tāda pati spēcīga kaisle, un viņai bija bijusi liela cīņa ar vecākiem Krievijā, lai saņemtu atļauju veltīt dzīvi teātrim, bet viņa bija to zaudējusi. Viņas dēls bija pasargājis sevi no tādas cīņas. Viņš nebija tik liels dogmatiķis, lai ticētu, ka teātris aprobežojas ar nelielas skatuves kulisēm un rampas gaismu; spēles laukumu viņš visur nēsāja sev līdzi, savā paša sirdī. Vēl zēns būdams, viņš amatieru uzvedumos bija spēlējis daudzas sieviešu lomas, un slavenais, vecais teātp direktors Pakacīna bija apraudājies, redzot viņu kā Antigoni, tik ļoti jauneklis viņam atgādinājis nemirstīgo Marsu. Teātris Borisam bija patiesā dzīve. Ja viņš nevarēja spēlēt komēdiju, viņš nedroši stāvēja eksistences priekšā un bieži šaubījās, ko viņš ar to varētu iesākt. Bet lomā viņš atrada savu patieso «es», un, kad vien varēja paraudzīties uz situāciju kā spēli uz skatuves, viņš acumirklī jutās kā mājās. Viņš neizvairījās no traģēdijas un ar lielu baudu piedalījās pastorālē, kad tas tika prasīts.

Kaut kas šai uzskatā bija tāds, kas Borisa māti, neraugoties uz viņas pašas mākslinieciskajām simpātijām, bieži dzina izmisumā. Jo viņai bija aizdomas, ka dēls patiesībā nejūt sevišķu interesi par jaunā un daudzsološā virsnieka lomu, kas tik laimīgi bija viņam kritusi. Viņa baidījās, ka viņš jebkurā brīdī, tiklīdz rastos izdevība, būtu gatavs no tās atteikties, ja vien kāds viņam piedāvātu labāku iespēju pilnveidot savu talantu. Un viņam būtu gluži vienalga, vai tā būs no labākās sabiedrības izstumtā, atkritēja vai mocekļa loma vai pat notiesāta jaunekļa loma uz ešafota. Viņa bieži, pretēji vecajam Kordeljeram, bija dēlam uzsaukusi: «Ak, mans bērns, tu par maz baidies no nepopularitātes, trimdas un nāves!» Tomēr viņa nevarēja atturēties no jūsmošanas par dēlu viņa mīļākajās loVnās, jā, šad un tad pat no piedalīšanās ansambli, un, kad nonāca līdz abu saspēlei, priekšnesums bija augstā stilā un repertuāra lauks ļoti plašs.

Šovakar Pakacina nevarētu vien par viņu nopriecāties. Boriss nekad nebija spēlējis labāk. Aiz pateicības pret krustmāti viņš bija nolēmis censties, cik labi spēdams. Ar vislielāko rūpību viņš spoguļa priekšā bija uzlicis savu masku, mundieri apmainījis pret melnu fraku, ko uzskatīja par labāk atbilstošu lomas raksturam. Galu galā viņš vienmēr deva priekšroku nevis laimīga, bet nelaimīga mīlētāja lomai. Vīns viņam palīdzēja, to pašu darīja arī spēles partneru sejas, veco Johanu ieskaitot, kura noslēgtajos vaibstos rotājās, atturīgs līdzdarbošanās prieka mirdzums. Bet arī viņu pašu sirds dziļumos bija aizrāvis gan notikums, gan lugas spraigums un paša talants. Viņš atradās uz skatuves dēļiem, priekškars bija pacelts, katrs mirklis — nozīmīgs, un nekāds suflieris viņam nebija vajadzīgs.

Redzot Atēnu sēžam pie labās rokas, Boriss bija apmierināts ar viņu kā šī vakara galveno mīļāko. Tagad, kad viņi bija kopā uz skatuves, viņš Atēnas sirdi lasīja kā atvērtā grāmatā.

Viņš visnotaļ saprata to dziļo iespaidu, ko bildinājums bija atstājis uz meiteni. Tas viņai nemaz nebija glaimojis, bet, iespējams, viņu bija pat saniknojis. Jau tas vien, ka vispār kāda dzīva būtne var ielauzties viņas lepni norobežotā dzīvē, satricināja viņu un aizvainoja kā nekaunīgs pārkāpums. Šai ziņā Boriss ar viņu bija pilnīgi vienisprātis. Viņš pats visu mūžu bija dzīvojis starp cilvēkiem, kuri nekad nepalika vieni, un viņš vientulību bija sācis augstu vērtēt. Naktis šad un tad viņam gadījās sapņot nevis par pazīstamiem cilvēkiem vai lietām, bet gan par gluži fantastiskām, viņa paša domu radītām vietām un personām, un pie šiem sapņiem viņa prāts kavējās ar patiku. Jauno meiteni šai bridi mulsināja tas, ka ienaidnieks nāk viņai pretim tik izmeklēti laipns un pazemīgs un ka apvainotājs meklē mierinājumu. Kad Boriss tika skaidrībā par viņas izjūtām, viņš pasvītroja savas izturēšanās maigi skumjo dabu.

Atēnai baiļu sajūta bija gluži jauna un šķita viņai dīvaini pievilcīga. Jāšaubās, viņš domāja, ka meiteni uz klosteri šovakar bija atvedis kas cits kā vien briesmas, ko viņa nenoteikti šeit saoda.«Un no kā viņa baidās?» viņš domāja. «No tā, ka mana tante un es pats padarīsim viņu laimīgu? Tā skan traģiskās jaunavas lūgšana: Ak, visužēlīgais Dievs, pasargā mani no panākumiem galmā, no laimīgas un apskaužamas sievas un apsolītās paaudzes mātes likteņa!» Viņam kā izcilam traģēdiju aktierim neatlika nekas cits kā aplaudēt.

Viņš noprata, ka nezināmu briesmu tuvuma sajūta Atēnā aug līdz ar priores izturēšanos pret viņu. Vecā dāma agrāk bija rādījusies viņai kā laba, bet stingra draudzene. Lielākoties viss, ko Atēna bija teikusi un darījusi lidz šim te, klosteri, bija bijis nepareizi. Viņa vienmēr bija ļoti labi sapratusi, ka vecā dāma nc aiz ļauna prāta loloja cerību ieslodzīt viņu krātiņā. Bet šovakar šīs vecās acis raudzījās uz viņu mīļā labpatikā, viss, ko Atēna teica, tika uzņemts ar smaidu, maigu kā glāsts. Krātiņš no ceļa bija novākts. Šis vīraks, kas tika kvēpināts tieši viņai, Atēnai bija kaut kas tikpat jauns kā šampanietis, un tagad, kad tā saldi smaržīgie mākoņi sitās viņai pretī gan no labās, gan kreisās puses, viņai priores mājīgajā ēdamistabā laikam būtu grūti tikt pie elpas, ja vien viņa nebūtu pilnīgi droša, ka aiz muguras ir durvis, kuras bridi, kad viņa to vēlēsies, pavērs mājupceļu uz Hopbellchusas lielajiem mežiem.

Boriss, zinādams par šim durvīm labāk nekā viņa, pacēla plakstus, maigus kā mimozas lapiņas, un paskatījās viņas kvēlojošā sejā. Vai Atēnas tēvs meitu bija nosaucis par naktsputnu, vienu no tiem, kam gaisma griež acis? Tagad Boriss pats soli pa solim kāpās atpakaļ, pacēlis tādu kā svečturi, kas žilbināja viņai acis. Viņa mazliet mirkšķināja pret gaismu, bet — nāca.

Un visbeidzot priore bija apreibusi no slepena prieka, kam bija jāpaliek tumšam noslēpumam pie viņas svētku galda, bet kas mirdzēja tumsā. Šad un tad viņa viegli pieskārās acīm vai mutei ar dārgām smaržām iesmaržoto mežģīņu nēzdodziņu.

VIII

«MANA vecvecmāmiņa,» sarunas gaitā teica priore, «otrā laulībā bija sieva sūtnim Parīzē un dzīvoja tur divdesmit gadus. Tas bija Pavaldonibas laikā. Savos memuāros viņa apraksta, kā 1721. gada Ziemassvētkos Parīzē ieradās Svētā ģimene un uzturējās tur pusi diennakts. Visa Betlēmes kūtiņa, ieskaitot silīti un katlu, kurā Jāzeps bija sildījis Jaunavai Marijai kvasu, mīklainā kārtā bija nolaidusies Svētā Gara klostera dārziņā. Pat vērsis un ēzelis bija līdzi un salmi uz grīdas. Kad nu mūķenes ziņoja par šo brīnumu galmam Versaļā, viņām bija

likts klusēt. Galmā baidījās, ka tauta tai visā varētu ieraudzīt zīmi: debesis dusmojas par augstāko kārtu izvirtīgo dzīvi. Bet pats Reģents ar visām savām dārglietām greznotā pilnā parādes tērpā kopā ar meitu — Berijas hercogieni, kardinālu Dibuā un nedaudzām īpaši aicinātām galma dāmām un kavalieriem, devās parādīt godu Dievmātei un viņas laulātam draugam. Mana vecvecmāmiņa galmā bija tik ieredzēta, ka viņa vienīgā no ārzemniekiem saņēma uzaicinājumu būt tur klāt. Līdz pat mūža galam viņa glabāja brokāta kleitu ar kažokādas apdari un garu šlcpi, kura tai reizē viņai bija mugurā.

Saņemot šo ziņu, Reģents bija ārkārtīgi aizkustināts un uzbudināts. Redzot Svēto Jaunavu, viņš nonāca dīvainā ekstāzē: šūpojās, ik pa brīdim klusu iekliedzās. Jūs, protams, zināt, ka Dievmātes ne ar ko nesalīdzināmais skaistums tomēr bija tāds, ka nekādu zemisku iekāri modināt nevarēja. Kaut ko līdzīgu Orleānas hercogs vēl nekad nebija piedzīvojis un pilnīgi zaudēja saprašanu. Viņš pārmaiņus sarka un bālēja, līdz beidzot ielūdza Dievmāti uz maltīti pie Berijas hercogienes, kur solīja viņu cienāt ar tik izmeklētiem ēdieniem un tik smalkiem vīniem, kādi līdz šim nekad nav baudīti. Viņš darīs visu, lai atnāktu arī grāfs de Nuarsī un madame de. Parabere.

Berijas hercogiene tai laikā bija uz grūtām kājām, un ļaunas mēles melsa, ka tas ir no viņas tēva, Reģenta paša. Viņa metās pie Jaunavas Marijas kājām. «Ak, visumīļā Svētā Jaunava,» viņa iesaucās, «piedod man! Tu nekad tā nebūtu uzvedusies, to es zinu, bet kaut tu redzētu, cik nāvējošs, cik nolādēti garlaicīgs ir galms šeit, Vcrsaļā!» Picmīlīgāmazuļa Jēzus skaistuma apburta, viņa notrausa asaras un lūdza atļauju papliķēt viņam vaidziņu. «Kā zemenes ar krējumu!» viņa sauca, «tiešām, kā zemenes a la Zelma Kuntz!» Kardināls Dibuā sveicināja Svēto Jāzepu ar izmeklētu laipnību. Viņš domāja, ka šis Svētais laikam nenomoka Visuvareno ar lūgumiem pārāk bieži, bet, kad dara to, — tiek uzklausīts, jo mūsu Kungs taču ir viņam lielu pateicību parādā. Reģents metās manai vecvecmāmiņai ap kaklu un asarām acīs žēlojās: «Viņa negrib nākt, viņa nenāks! Ak, madame, Jū§, kas esat tikumīga sieviete, sakiet taču, ko gan man darīt?» — Tas viss stāv rakstīts manas vecvecmāmiņas memuāros.»

Tad viņi runāja par ceļojumiem un priore izklaidēja viņus ar daudziem atmiņu stāstiem no jaunības dienām. Viņa bija brīnišķā noskaņojumā. Vecā seja zem mežģīņu aubes kvēloja svaigā jaunības sārtumā. Reizumis viņa lietoja smalku, viņai vien piemītošu žestu, koķeti pakasīdamās ar eleganti nosmailinātu mazā pirkstiņa nagu.

«icv pauesi ir viegli duc laimīgai, mazo draudziņ,» viņa teica Atēnai. «Dzīve tev ir kā līgava, un katrs plīvurs, ko tu pacel, rada jaunu izbrīnu un sajūsmu. Ak, bet mēs, kas esam nosvinējuši Zelta kāzas ar dzīvi, protam apvaldīt ziņkārību.»

«Es gribētu,» teica Atēna, «aizbraukt uz Indiju, kur Avas ķēniņš karo ar angļu ģenerāli Amhērstu. Mācītājs Rozenkvists man stāstīja, ka ģenerāļa karaspēkā esot tiģeri, kas apmācīti cīņai ar ienaidnieku.» Aizrautībā viņa pagrūda glāzi, tā saplīsa, un vīns izlija uz galdauta.

«Es,» teica Boriss, nelabprāt gribēdams runāt par mācītāju Rozenkvistu, kurā viņš nojauta pretinieku, — uzmanies, viņā kāds teica, no tiem, kas nekad savā mūžā nav piedalījušies orģijā vai pārdzīvojuši dzemdības, tie ir bīstami cilvēki, — «gribētu aizbraukt uz vientuļu salu un dzīvot tālu prom no citiem cilvēkiem. Nekas tā nemodina ilgas kā jūra. Cilvēka mīlestība'uz jūru ir nesavtīga. Mēs to nevaram nedz apstrādāt, nedz dzert tās ūdeni, jūras apskāvienos mēs ejam bojā. Un tomēr, kad esam tālu no tās, mēs jūtam, ka mūsu pašu dvēselēs kaut kas izžūst un pazūd kā jūras krasta sausās smiltīs izmesta medūza.»

«Jūrā,» iesaucās priore, «braukt prom jūrā? Nē, nekad nemūžam, ne par kādu cenu!» Briesmīgs pretīgums viņai sadzina asinis galvā, viņa pietvīka sarkana kā uguns un acis iezibsnījās. Borisam, kā bieži pirms tam, radās pārliecinošs iespaids par riebumu, ko pret ūdens stihiju mūžam izjūt sievietes.

Pats viņš bērnībā daudz bija sapņojis par jūru, jā, vienreiz pat bija aizbēdzis no mājām, lai dotos jūrā, bet bija atvests atpakaļ un ilgu laiku sērojis. «Bet nekas visā pasaulē,» viņš domāja, «neliek sievietei iekvēloties tādās nāvīgās dusmās un ienaidā, kā jau ūdeņu pieminēšana vien.»

No sālsūdens smaržas līdz pat saskarsmei ar sāļām, pikainām tauvām visās savās domās un darbos sievietes baidās no jūras un ienist to, un baznīca varbūt sievišķo dzimumu turētu grožos, ja iztēlotu elli kā pelnu pelēkas viļņojošas jūras ledusauksto dzelmi. No uguns viņas taču nemaz nebaidās, redzot tajā sabiedroto, kam kalpojušas ilgi un uzticīgi. Viņām dzirdēt runājam par jūru ir tas pats, kas pieminēt pašu nelabo. Kad sieviešu dzimums kādreiz padarīs sauszemi vīrietim neapdzīvojamu, viņam būs jāmeklē patvērums pie jūras, jo sievietes labāk izvēlēsies nāvi, nekā sekos viņam.

Tika pasniegts pudiņš ar plūmju kompotu, un priore ar gardēža izsmalcinātību izurbināja no tā pāris krustnagliņu un pielika tās pie lūpām.

«Tās ne vien smaržo, bet arī garšo lieliski,» viņa teica, «un tīri neiedomājama ir brīnišķā smarža, ko krustnagliņu biezoknis spēj izplatīt pusdienas saulē vai kura jūtama, kad vakara vējš pūš aromātiskās gaisa straumes pāri laukiem. Nobaudiet pāris, tas ir vīraks vēderam!»

«No kurienes tās ved, manu cienījamo tant?» jautāja Atēna.

«No Zanzibāras,» teica priore. Vieglas skumjas nolaidās pār viņu, kamēr viņa sēdēja dziļās pārdomās, kodīdama krustnagliņas.

Boriss pa to laiku vēroja Atēnu un ļāvās kādas fantastiskas iedomas varai. Viņas skeletam, viņš domāja, jābūt brīnišķīgam un izmeklēti skaistam. Viņa gulēs zemē kā ne ar ko nesalīdzināms mežģīņu raksts vai ziloņkaulā griezts mākslas darbs, un pēc tūkstoš gadiem viņa varbūt sagrozīs galvas veciem arheologiem, kas viņu izraks. Katrs kauļiņš viņai ir savā vietā, jauki izliektām līnijām, gluži kā vijole. Nc tik frivoli kā parasts, vecs izvirtulis, kas domās izģērbj dāmu, ar kuru kopā vakariņo, Boriss reizē ar drēbēm atbrīvoja meiteni no svaigās un spēcīgās miesas un iedomājās, ka varētu kļūt patiešām laimīgs ar viņu, jā, iemīlēties viņā, ja vien viņš dabūtu viņu skeleta izskatā. Savās iedomās viņš redzēja Atēnu šādā veidolā atstājam satricinošu iespaidu, sēžot zirgā mugurā vai arī cienīgi velkot aiz sevis garo šlepi caur karaļpils galerijām un zālēm, ar slaveno dzimtas briljantu diadēmu, kas vēl atradās Polijā, ap balti pulēto galvaskausu. Daudzas cilvēciskas attiecības, viņš prātoja, kļūtu nesalīdzināmi vienkāršākas, ja tās varētu risināt ģindeņu starpā.

«Avas ķēniņam,» teica priore, pamozdamās no maigās sapņošanas, «viņa galvaspilsētā Jandabu, — es to uzzināju no cilvēkiem, kas tur ir bijuši, — piederēja liela zvērnīca. Viņam, tāpat kā visiem citiem tajā zemē, piederēja tikai Indijas ziloņi, bet Zanzibāras sultāns uzdāvināja viņam vienu Āfrikas ziloni, kas visādā ziņā — lielumā, spēkā un cēlumā tālu pārspēja resnvēderainos un paklausīgos indiešu mājdzīvniekus. Jā, tie ir apbrīnojami dzīvnieki. Tie valda Austrumāfrikas augstienēs, un ziloņkaula uzpircēji, kas pārdod viņu varenos ilkņus Zanzibāras tirgos, zina daudz šausmīgu nostāstu par viņu spēku un mežonīgumu. Jandabu indiešu ziloņi un viņu uzraugi no sultāna ziloņa baidījās kā no nāves, —jo Āfrika vienmēr iedveš bailes Āzijai, — līdz beidzot viņi piedabūja ķēniņu likt iekalt to ķēdēs un ieslodzīt lielā, tieši šim nolūkam zvērnīcā celtā akmens un dzelzs stieņu krātiņā. Bet no šī brīža visu Jandabu pilsētu pilnmēness naktīs appludināja Āfrikas ziloņu ēnu bars, kuri klīda pa pilsētas ielām, platās ēnu ausis plivinādami. Jandabu iezemieši ticēja, ka šie spoku ziloņi klejo pa okeāna dibenu un izkāpj krastā pie laivu piestātnēm. Pēc tumsas iestāšanās neviens cilvēks pilsētā vairs neuzdrošinājās iziet ārā. Bet, redziet, viņi tomēr nesalauza ieslodzītā ziloņa krātiņu.

Kad savvaļas dzīvniekus iesloga krātiņā,» tcica priore, «tad viņu sirdis cepinās lēnā uguni uz tērauda stieņu ēnām. Ak, kā uz lēnas uguns cepinās ieslodzīto savvaļas dzīvnieku sirdis!» — viņa iekliedzās ar drausmu spēku.

«Tomēr,» viņa pēc brīža teica ar citu sejas izteiksmi un vieglu nicinājuma pieskaņu balsī, «tas zilonis dabūja to, ko pelnījis. Viņu pašu zemē Āfrikas ziloņi ir briesmīgi tirāni. Nevienam citam dzīvniekam no tiem nav miera.»

«Bet kas notika ar sultāna ziloni?» jautāja Atēna.

«Tas nomira, tas nomira,» tcica vecā sieviete un aplaizīja lūpas.

«Krātiņā?» vaicāja Atēna.

«Jā, krātiņā,» atbildēja priore.

Atēna salika rokas uz galda, tieši tā, kā vecais grāfs pēc priores vēstules izlasīšanas. Viņa paskatījās apkārt. Košais sārtums pamazām pazuda no viņas vaigiem. Vakara maltīte tuvojās beigām, un viņi gandrīz jau bija iztukšojuši portvīna glāzes.

«Domāju,» teica Atēna, «ka es ar žēlīgu tantes atļauju iešu gulēt. Esmu nogurusi.»

«Kas vēl nebūs,» tcica priore, «tu patiešām nedrīksti liegt mums savu dārgo sabiedrību tik agri, manu mazo muskatziediņ. Es, veca sieviete, gan biju domājusi doties pie miera, bet man liekas, ka jūs, divi bērnības draugi, šovakar varētu vēl kādu pusstundiņu papļāpāt. Un to tu arī solīji Borisam, mīļajam zēnam.»

«Jā, bet to var atlikt līdz rītam,» teica Atēna, «jo domāju, ka esmu dzērusi drusciņ par daudz no šī labā vīna. Paskatieties pati, man dreb rokas, kad es tās uzlieku uz galda.»

Priore cicši raudzījās uz meiteni. Laikam viņa saprata, domāja Boriss, ka nebija vajadzējis runāt par krātiņu un ka ar to ir pieļauta šī vakara vienīgā kļūda.

Atēna skatījās uz Borisu, un viņš juta, ka tomēr ir izcīnījis pieticīgu uzvaru, jo meitene bija noskumusi par šķiršanos no viņa, tāpat kā viņas tēvam bija skumji sūtīt jaunekli prom no Hopbellchusas. Šā vai tā viņa laikam tomēr saprata, ka izstājas no cīņas mazliet negaidīti, darīdama to ar dziļu nepatiku, bet šajos apstākļos uzskatīdama to par labāko taktiku. Uz atvadām viņa paskatījās jauneklim acīs, un Borisam šis skatiens bija kā apbalvojums ierindas priekšā. Tas nebija nekāds augstais apbalvojums, bet neko labāku šai karagājienā gaidīt nevarēja. Meitene saldi novēlēja priorei labunakti, iztaisīja viņas priekšā reveransu — un prom bija.

Priore briesmīgā sašutumā pagriezās pret krustdēlu: «Tu nedrīksti ļaut viņai aiziet,» viņa teica, «steidzies pakaļ! Aizturi viņu, nezaudē laiku!»

«Atstāsim labāk viņu mierā,» sacīja Boriss, «viņa taču teica patiesību. Viņa mani negrib.»

Šāds atklāts dumpis no abu jauniešu puses, kurus viņa bija nolēmusi padarīt laimīgus, acīm redzami lika viņai zaudēt valodu, katrā gadījumā -■— ticību vārda spēkam. Viņa un Boriss palika istabā vēl pieca$ minūtes, un, kad Boriss vēlāk tās atcerējās, viņam likās, ka domu apjnaiņa starp abiem bija, tā sakot, tikai un vienīgi pantomīma.

Priore stāvēja, no vietas neizkustēdamās, un skatījās uz krustdēlu, un viņš nezināja, vai nākamā mirklī viņa ķersies viņam pie rīkles vai arī noskūpstīs. Viņa neizdarīja ne vienu, ne otru. Viņa iesmējās Borisam tieši sejā. Tad viņa pataustīja kabatā, izvilka no tās vēstuli, ko bija no rīta saņēmusi, un sniedza to viņam.

Šī vēstule bija pēdējais, nāvējošais sitiens jauneklim tieši pa galvu. To bija rakstījusi priores draudzene, atraitnes karalienes pirmā galmadāma. Ar dziļu nožēlu viņa Borisa tantei ziņoja par jaunākajiem notikumiem galvaspilsētā. Viņa vārds bija izvilkts atklātībā, galma kapelāns bija pat norādījis uz viņu kā vienu no jaunatnes samaitātājiem tai skaļajā lietā, kas šai laikā pārņēma visu prātus. Bija skaidrs, ka viņš stāv bezdibeņa malā, iegāzīsies tajā un pazudīs, ja viņam neizdosies dabūt cauri šīs laulības.

Mirkli viņš ar sāpēs sašķobītu seju stāvēja pavisam klusu. Visa viņa būtne sacēlās pret to, ka tieši šādā veidā viņš ir izrauts no spīdošās šī vakara lomas un elēģiskā mīlas noskaņojuma un iemests atpakaļ šausmīgajā īstenībā, kas iedvesa viņam riebumu. Kad viņš pacēla skatienu, lai atdotu vēstuli tantei, viņš ieraudzīja viņu stāvam sev cieši blakus. Viņa pacēla labo roku, stingri piespiedusi elkoni pie sāniem, un norādīja uz durvīm.

«Katjeņkas tant,» teica Boriss, «jūs to varbūt nezināt, bet pastāv robežas tam, ko vīrieša gribasspēks iespēj.»

Vecā dāma nenovērzdamās cieši skatījās viņā. Pastiepa mazo, izdēdējušo, smalko roku un pieskārās viņam. Viņas seja sašķobījās sīkā, greizā grimasē. Tad viņa apgriezās un atnesa no istabas otra gala karafi un mazu glāzīti. Ļoti uzmanīgi viņa piepildīja glāzīti un pasmeuza co viņam, ctivas trīs reizes pamadama ar galvu. Ualiga izmisumā viņš to izdzēra.

Glāzītē bija šķidrums tumša, mūžveca dzintara krāsā. Tam bija asa un rūgta garša. Ass un rūgts bija arī sievietes veco, tumšo acu skatiens, kas raudzījās viņā pāri glāzītes malai. Kamēr viņš dzēra, viņa stāvēja un smaidīja. Tad viņa ierunājās. Boriss dīvainā kārtā visu mūžu atcerējās šos vārdus, kurus viņš nesaprata. «Palīdzi nu viņam, labais Farū,» viņa sacīja.

Vienu vai divas sekundes pēc viņa iziešanas priore pavisam klusu aizvēra aiz viņa durvis.

IX

REDZI NU, domāja Boriss, tagad laikam ir pienākusi stunda izplūst asarās un atkausēt lepnās skaistules sirdi. Viņš atcerējās leģendu par briesmīgo svētceļnieku bandu — veciem bendēm, kufi reiz divpadsmitā gadu simtenī esot klejojuši pa Eiropu no vienas svētās vietas uz otru. Viņi vadājuši sev līdzi savus amata rīkus — spīles, pletnes, moku ratus, knaibles, un šie cilvēki, kā stāsta, spējuši raudāt, kad vien gribējuši. «Jā,» tcica jauneklis pats sev, «bet es neesmu pietiekami kāris, vilcis uz rata un cirtis gabalos cilvēkus, lai to prastu. Nedaudzus gan es esmu uzlicis uz rata, — to taču esam darījuši mēs visi, — bet tik un tā esmu tikai jauniņš bende, bendes māceklis, un prasmi raudāt, kad vien to gribu, neesmu apguvis.»

Viņš gāja pa garu un platu gaiteni, kas veda uz Atēnas istabu. Pa kreiso roku no viņa bija mirušo klostera dāmu portretu galerija, pa labo — rinda augstu logu. Grīda bija izlikta melnos un baltos kvadrātos, un visa telpa nopietni raudzījās uz viņu nakts krēslā. Viņš dzirdēja savus soļus, liktenīgus citiem un viņam pašam. Ejot gaļ-ām, viņš paskatījās ārā pa vienu no logiem. Augstu debesīs stāvēja mēness, skaidrs un auksts, bet parka koki un mauriņi gulēja sudrabainā miglā. Ārpusē bija visa cēlā, zilā pasaules telpa, pilna ar visdažādākām lietām, un zemeslode peldēja tajā starp tūkstošiem zvaigžņu, dažām tuvu un citām tālu prom. «Ak, pasaule,» viņš domāja, «ak, bagātā pasaule!» Viņa nokaitētās smadzenēs iznira dažas sen aizmirstas dzejas rindas:

«Atēna! Pavēlniec! Ar Apolona ziņu Nāku es.

Daudz ko pieredzējis, daudz ko izbaudījis. Biju nams, kas svešiniekam mājas, Tā klejoju pa jūrām un pa zemēm.»

Viņš bija pienācis pie durvīm. Viņš pagrieza rokturi un gāja iekšā. No visiem šīs nakts iespaidiem, kurus Boriss pēc tam glabāja atmiņā, visdziļāk tajā iespiedās tieši krāsas un gaismas pārmaiņa, ieejot no gaiteņa Atēnas istabā.

Priores labākā viesu istaba bija plaša stūp telpa ar logiem uz divān; pusēm. Tagad aizkari bija aizvilkti. Visa istaba bija iztapsēta ar rožainu zīdu, un dziļumā kvēloja spilgti sarkans baldahīngultas priekškars. Priores istabene bija iedegusi divas lampas ar sārtiem kupoliem. Uz grīdas bija izklāts vīna krāsas paklājs, izrakstīts ar sīkiem rožpumpuriem, kas lampu tuvumā it kā uzsūca gaismu, bet tālāk atstatu izskatījās kā purpurkrāsas muklājs, kurā kāpt iekšā labāk nevajadzētu. Visa istaba bija pilna ar vīraka un ziedu smaržu. Liels pušķis greznoja galdu pie gultas.

Borisam uzreiz bija skaidrs, kam šī situācija un viņa paša izjūtas visvairāk līdzinās. Uzturoties Madridē, viņš kādu laiku bija aizrāvies ar vēršu cīņām. Viņam bija pazīstams tas brīdis, kad vērsis no tumšās telpas zem tribīnēm pēkšņi izskrien žilbinošā saulē uz arēnas, kur tam pievērstas simtiem acu. Tāpat arī viņš no aukstā, melnbaltā gaiteņa mierīgās mēnessgaismas nu bija iesviests šai daudzveidīgā sarkankvēlošā gaisotnē. Asinis viņam sakāpa galvā un krūtis kļuva par šauru. Apreibis viņš jautāja sev, vai tāda ir priores dotā mīlestības dzēriena iedarbība? Viņš tāpat nezināja, vai Atēnu piemeklēs zirga liktenis, kuru saplosītu aizvelk no arēnas, uzvarētu, gļēvu, vai ari viņa būs toreadors, kas notrieks Borisu pašu pie zemes, uz visiem laikiem. Bet viņa būs viens no šiem diviem. Nevienu citu viņš šeit nesastaps.

Atēna stāvēja istabas vidū, novilkusi kleitu un palikusi tikai kreklā un baltās biksēs: šādā tērpā viņa izskatījās pēc jauna, spēcīga matrožpuikas, kurš grasās berzt kuģa klāju. Kad Boriss ienāca, viņa pagriezās un izbrīnā skatījās uz viņu.

Līdz šim brīdim Boriss bija baidījies, ka pats visu sabojās, nevarēdams atturēties no smiešanās. Viņa smējīgums arī agrāk bija atņēmis viņam spēku maigās vai sarežģītās situācijās. Bet tagad no tā vairs nebija jābaidās. Pārkāpjot slieksni, viņš uzreiz kļuva tikpat nopietns kā Atēna pati. Pirms viņš atjēdzās, viņš jau bija sagrābis meiteni aiz rokas un pievilcis sev klāt. Viņu elpas sastapās un sajaucās. Abi atsedza zobus tādā kā smaidā, tas bija gan lūgums, gan izaicinājums.

«Atēna,» viņš tcica, «esmu tevi mīlējis visu mūžu, tu taču pati to labi zini, un, ja tu mani atraidīsi, es sakaltīšu un iznīkšu, jā, ak, Dievs, iznīkšu, Atēna! Noliecies pie manis un iemet mani atpakaļ dziļumā! Apžēlojies par mani!»

Mirkli gaišacainā meitene apjukusi skatījās uz viņu, tad saslējās visā augumā kā uzbrukumam sagatavojusies čūska. Tas, ka viņa nemēģināja saukt pēc palīdzības, pierādīja, ka meitene skaidrāk, nekā viņš bija domājis, ir aptvērusi situāciju un savu stāvokli mājā, kurā tai nav draugu, vai arī ka viņas jaunajās, platajās krūtīs slēpjas tīrs cīņas prieks. Nākamā mirklī viņa sita kā kalējs ar āmuru. Zibenīgi viņas cietā un stiprā dūre trāpīja viņam pa muti un izsita divus zobus. Sāpes, mutē pielijušo asiņu smarža un garša padarīja Borisu neprātīgu. Viņš atslābināja tvērienu, lai varētu meiteni sagrābt vēl ciešāk, un pēc brīža viņi viens otra apkampienos bija saķērušies uz dzīvību un nāvi.

Tai pašā mirklī Boriss juta, ka sirds viņa krūtīs paceļas spārnos kā putns, kas, uzlidojis koka galotnē, priecīgi iedziedas. Nekas visā pasaulē nebūtu varējis sniegt viņam lielāku laimi. Viņš nezināja, kā atrisināsies viņu sadursme, toties Atēnai tas bija zināms. Un kā nogrimst un pazūd krasti ap atklātā jūrā izgājušu kuģi, tā tagad nogrima visas viņa dzīves mokas ap brīvībā izrāvušos dvēseli. Dzīve līdz šim bija viņam piedāvājusi ļoti maz iespēju izjust tīru niknumu, bet tagad viņš bez ierunām pakļāvās niknuma ekstāzei. Viņa sirds gavilēja tā, kā gavilēja seno teitoņu sirdis, kuriem naida prieks bija augstākā bauda un kuri no savas paradīzes neko labāku neprasīja, kā vien iespēju tikt nogalinātiem reizi dienā.

Ar nevienu jaunekli, pat ja tas būtu kāds no Valhallas einherijiem, viņš nebūtu varējis cīnīties tā, kā viņš to darīja te ar šo jauno sievieti. Visi lielu zvēru mednieki zina, ka medīt mežacūkas un bifeļus, lai cik bīstami šie dzīvnieki arī nebūtu, nav tas pats, kas medīt lielu plēsoņu, kurš pēc cīņas beigām, ja tam paveiksies, var apēst tevi pašu. Ciemojoties pie saviem radiniekiem Krievijā, Boriss bija redzējis, kā viņa zirgu aprij vilku bars. Pēc tam neviens no priores mežonīgajiem ziloņiem nevarēja izraisīt viņā tādaS pašas izjūtas. Veco laiku niknā mīlestība, tā, kas nesakņojās simpātijās vai radniecībā, bet gan pretstatā un pretišķībā, piepildīja viņu pilnīgi un galīgi.

Ja to jauno sieviešu ēnas, kūpas bija vijušās ap viņu un no kuru maigajām rokām nepastāvīgais mīlētājs bija izrāvies, tagad būtu sanākušas priores rožainajā viesu istabā, tad tās pilnībā būtu apmierinājušas sava dzimuma godkāri, redzot, ar kādu nāvīgu nopietnību viņš tiecas pēc šīs meitenes, kas ne tik daudz cenšas glābties no viņa, kā viņu nogalināt. Dažas sekundes viņi grīļojās turp un atpakaļ, viena no lampām apgāzās, nokrita uz grīdas un nodzisa. Tad cīņa līdzsvarojās. Neizkustēdamies no vietas, saķērušies un saspiedušies kopā, viņi brīdi līgojās, kamēr atrada atbalsta punktu, viena līdzsvars bija tik atkarīgs un sakusis ar otra, ka neviens no viņiem īsti«nezināja, kur beidzas viņa un kur sākas pretinieka ķermenis. Viņi smagi elpoja? Viņas elpas pūtiens viņa sejā bija svaigs un aromātisks kā ābola smarža. Viņa paša mute vēl arvien bija pielijuši asinīm.

Šai meitenei nepavisam nepiemita sievišķīgā tieksme kost vai skrāpēt. Kā jauna lācene viņa paļāvās uz savu spēku, un svarā viņa jaunekli mazliet pārspēja. Viņa stāvēja nelokāmi kā koka stumbrs, pretodamās Borisa pūlēm nospiest viņu uz ceļiem. Ar negaidītu kustību viņa satvēra jaunekli pie rīkles. Viņš iespieda meitenes elkoņus viņai sānos un turēja viņu cieši sev klāt. Viņa stāvēja kā kareivis, kas, pacelta zobena rokturi satvēris, zvēr vai nu uzvarēt, vai mirt. Boriss nebija zinājis, cik spēcīgas viņai ir rokas un plaukstas. Tverot pēc gaisa, ar asinīm pilnu muti, viņš redzēja istabu, kas zvārojās no vienas puses uz otru. Gar acīm peldēja sarkani un melni plankumi. Tad viņš kampa pēc pēdējā mirkļa uzvaras. Ar roku, kas bija aptvērusi viņas pakausi, viņš pielieca viņas galvu un piespieda savas lūpas pie viņas lūpām. Viņas zobi nošņirkstēja pret viņa zobiem.

Uzreiz ar visu savu ķermeni, piespiestu viņai no ceļgaliem līdz lūpām, viņš sajuta, kādu šausmīgu iespaidu viņa skūpsts atstāja uz meiteni. Skaidrs, ka viņa nekad savā mūžā nebija skūpstīta, jā, viņa pat nc reizi nav dzirdējusi vai lasījusi par to. Šis ar varu ņemtais un viņai visnotaļ negaidītais skūpsts piepildīja visu viņas būtni ar nāvīgu riebumu. Asinis pazuda no viņas vaigiem, it kā viņš būtu caurdūris viņu ar rapieri. Viņa sastinga Borisa rokās kā glodene, kad tai pieskaras. Likās, ka viss viņas spēks un veiklība, ar ko viņš bija cīnījies, atplūst kā vilnis no peldētāja. Viņš redzēja viņas skatu aizmiglojamies, un viņas seja, viņam pavisam tuvu klāt, kļuva bāla kā līķim. Viņa nokrita tik pēkšņi, ka aizrāva Borisu sev līdzi kā slīcēju, kam piesiets smags akmens. Viņa seja atsitās pret meitenes seju.

Viņš piecēlās uz ceļiem, domādams, ka viņa ir mirusi. Redzot, ka tā vis nav, viņš brīdi pārdomāja. Tad ar grūtībām viņš meiteni pacēla un noguldīja gultā. Tagad viņa no tiesas līdzinājās gulošai jauna, kaujā krituša bruņinieka figūrai uz akmens sarkofaga vāka. Viņas seja bija saglabājusi nāvīgā riebuma izteiksmi. Viņš kādu brīdi stāvēja un vēroja viņu, pats gandrīz tikpat nekustīgs. Viņš nezināja, ka viņa sejā ir tāda pati izteiksme.

Ja nu tagad viņā būtu uzplaiksnījusics doma par galma kapelānu, pat ja tas kā dzīvs būtu izniris no loga padziļinājuma, viņam tas būtu vienalga. Gars bija viņu pametis gandrīz tikpat lielā mērā kā meiteni. Vīna iedarbība bija izgaisusi. Tas pats bija noticis ar priores mīlas dzēriena radīto iespaidu, kas varbūt bija aprēķināts tikai vienam vienīgam spēku sasprindzinājumam. Boriss noslaucīja asiņaino muti un atstāja telpu.

Savā istabā, jau gultā gulēdams, viņš sāka domāt par jautājumu, vai meitene, kad pamodīsies, zūdīsies par savu pazaudēto nevainību. Viņš pats pie sevis tumsā klusītiņām iesmējās, un viņam likās, ka smalks, griezīgs smiekliņš, līdzīgs troksnim, kad no vāroša katla izšaujas tvaika strūkla, ieskanas kā viņa paša smieklu atbalss kaut kur milzīgās mājas dziļumos, tumsā.

X

NĀKAMĀ dienā agri no rīta priore sūtīja pēc Borisa. Viņš kļuva nemierīgs, redzot, cik ļoti viņa, likās, bija sarāvusies. Viņa vairs nepiepildīja ne savu apģērbu, ne krēslu, un viņam gribējās zināt, kādas gan nakts stundas bija mocījušas tanti viņas vientuļajā gultā, izsūkdamas visus spēkus. «Ja tas,» viņš domāja, «vēl ilgi turpināsies, tad drīz no viņas nekas pāri nepaliks. Taču es pats laikam izskatos vēl sliktāk.» Bet priore likās esam brīnišķīgā noskaņojumā un priecīga, redzot Borisu pie sevis, it kā būtu baidījusies, vai viņš nav aizbēdzis.

Tante lūdza viņu apsēsties. «Esmu jau sūtījusi ziņu arī Atēnai,» viņa teica.

Boriss bija priecīgs, ka viņa neuzdod nekādus jautājumus. Viņa mute bija pietūkuši un runājot sāpēja. Kamēr viņš gaidīja, viņš domāja par vikontu de Valmonu, kurš mīlēja de passion, Ies minēs du lendemain. — Vai neparastie apstākļi darītu šo rītu īpaši pievilcīgu sausajam, aukstajam un vecajam iekarotājam arī pirms simts gadiem? Vai drīzāk viņš neparaustītu plecus par situācijas romantisko vērtību kā tīrām blēņām? Atēnas atnākšana darīja galu Borisa pārdomām.

Viņai ap pleciem bija tas pats lielais, tumši pelēkais apmetnis, ko viņš bija redzējis Hopbellchusā, un izskatījās, ka viņa ir sagatavojusies uz prombraukšanu. Jā, viņa atstāja tik pārliecinošu iespaidu, ka ir pagriezusi muguru klosterim un jau ir ceļā prom no tā, ka Borisu pārņēma dīvaina un sāpīga pamestības sajūta. Kamēr viņa lēni skatījās apkārt, Borisu dziļi pārsteidza viņas izskats. Viņa likās iegūstam to skaidro skeleta apveidu, ko viņš pagājušā naktī domās bija iztēlojies. Uz saviem spēcīgajiem pleciem viņa tagad patiešām nesa miroņ* galvu, izbālējušās acis gulēja melnos dobumos. Viņa bija atmetusi paradumu stāvēt uz vienas kājas, it kā viņai būtu vajadzīgas tās abas, lai turētu sevi stāvus un nezaudētu līdzsvaru. Aci pret aci ar priori, kuras vaibsti joprojām bija pilni dzīvības, meiteni tīri labi varēja noturēt par jaunu mocekli, kas no pazemes cietuma un moku sola izvesta tiesas priekšā.

Mirkli Boriss apsvēra, vai viņai nebūtu labāk, ja viņš pateiktu taisnību un paskaidrotu, ka nav nodarījis viņai nekā ļauna, un, iespējams, tik tālu vispār nekad nenonāktu; īsi sakot, viņa no šī spēku pārbaudījuma ir iznākusi kā uzvarētāja. «Bet nē,» viņš pats sev teica, «nebūtu.» Tam, kurš gatavojies pacelt simts kilogramu smagumu, izmežģās locītavas, ja tā vietā dabū celt izkrāsotu papes gabalu. Dziļā sajūsmā par viņas skaisto skeletu viņš bija pēdējais, kas viņai ko tādu novēlētu. Lai viņa labāk nes pilnu smagumu. Šis mežonīgi jaunavīgais radījums, kas neļauj sevi aplaimot, lai nu redz savu vēlēšanos piepildītu. Kā tēlnieks, kurš ieraudzījis, ka skulptūrai kausējamā krāsnī aptrūkusies dzelzs, nu grābj visu cēlmetālu, kas viņam ir pie rokas — no galda, no naudas lādītes, no savu sieviešu dārglietu šķirstiņiem, — un sviež to visu krāsnī, tā arī Boriss visu savu būtību, miesu un dvēseli bija iemetis viņas būtnes liktenīgajos dziļumos. Tagad lai pati skatās, ko ar to var iesākt.

Priore pārmaiņus raudzījās no viena jaunieša uz otru un tad vērsās pie meitenes.

«Es esmu,» viņa sacīja cietā, vienmuļā balsī, «no Borisa saņēmusi ziņu par to, kas šeit pagājušā naktī ir noticis. Es viņam nepiedodu, nevainīgas meitenes pavešana ir nekrietna rīcība. Bet es zinu, ka viņš tika izaicināts, un tāpat arī zinu, ka vaļsirdīga nožēla mazina viņa vainu. Bet tu, Atēna, ar tavu audzināšanu, zinādama, kādu tu esi asiņu, — ko tu esi izdarījusi? Tev būtu vajadzējis pazīt savu dabu, tu nekādā gadījumā nedrīkstēji uz šejieni braukt!»

«Nē, manu cienījamo tant,» sacīja Atēna un paskatījās vecajai dāmai cieši acīs, «manai dabai ar to nav nekāda sakara. Es atbraucu, jo jūs man rakstījāt, ka tas ir mans pienākums. Tagad es dodos prom, un, ja jums nebūs patikšanas par mani domāt, tad varat to nedarīt.»

«Ak, nekādā ziņā,» teica priore, «tu nevari tā aizbraukt. Es esmu izbijusies par to, kas šeit — zem klostera jumta — ir noticis. Tu mani slikti pazīsti, ja domā, ka es negādāšu, lai vērstu visu par labu. Vai man būtu jākļūst par nodevēju manā draudzībā ar tavu tēvu — dižciltīgu muižnieku? Pirms notikusī netaisnība nebūs izlabota, tu no šejienes neaiziesi.»

Vispirms izskatījās tā, ka Atēna atstās priores vārdus bez ievērības un nedos nekādu atbildi. Bet tad viņa pajautāja: «Un kā tā būtu labojama?»

«Mums jābūt pateicīgām,» teica priore, «ka Borisam, lai arī kāda būtu viņa vaina, tomēr piemīt pienākuma izjūta. Viņš precēsies ar tevi, pat tagad.» Izrunājot šos vārdus, viņa uzmeta krustdēlam īsu, stingru un kvēlošu mirkli, kas iedarbojās uz Borisu tā, it kā viņa tam atkal būtu pieskārusies.

«Es ar viņu neprecēšos,» teica Atēna.

Priores seja kļuva sarkana kā uguns. «Vai tas nozīmē,» viņa spalgā balsī jautāja, «ka tu noraidi godīgu piedāvājumu, kam tavs tēvs ir devis piekrišanu, bet pati pa nakts melnumu pieņem atraidīto mīļāko?»

«Nedomāju, ka ir atšķirība,» tcica Atēna, «vai kaut kas notiek dienā vai naktī.»

«Un ja nu tev būs bērns?» iekliedzās priore.

«Ko jūs sakāt?» iesaucās Atēna.

Priore ar apbrīnojamu gara spēku apspieda savu liesmaino niknumu. «Man jāžēlo tevi tikpat dziļi, kā es tevi nosodu,» viņa teica, «bet ja tev būs bērns, nelaimīgo meitēn?»

Atēnas pasaule acīm redzami bruka ap viņu pa labi un kreisi kā nocietinājumi zem blīvas uguns, tomēr viņa vēl turējās kā klints. — «Bērns,» viņa jautāja, «kūpam trūks divu priekšzobu? Ko Jūs gribat man iestāstīt? Es neesmu bijusi Hopbellchusas kapcllā, un mūsu labais mācītājs Borisu ar mani nav salaulājis. Nē, tant, lēnām pār tiltu.»

Vecā dāma novēroja viņu ar pētīgu skatienu. «Atēna,» viņa beidzot tcica un pirmo reizi sarunas laikā izrādīja pret meiteni nelielu maiguma izpausmi. «Vismazāk es vēlētos tev atņemt to, Kas iev vci n palicis no nevainības. Bet ir ļoti iespējams, ka tev būs bērns.»

«Tad,» teica Atēna, no zemes, kas drebēja un zuda viņai zem kājām, vērsdamas pie debesu valstībām, «mans tēvs viņam mācīs astronomiju.»

Boriss uzlika elkoņus uz galda un paslēpa seju rokās. Kaut vai tas būtu maksājis viņam dzīvību, viņš nevarēja novaldīt smieklus. Meitene bija pusdzīva, pusmirusi, bet nebija nospiesta pie zemes. Viņas bālumā un stingumā labu tiesu varēja būt vainojams iepriekšējā vakarā izdzertais vīns un piepūle pēc tam, un Dievs vien zināja, vai priorei un viņam pašam vispār jebkad izdosies tikt ar viņu gala! Viņai bija magnētiska, atvaram piemītoša spēja visu, kas nokļuva viņas apziņas lokā, iesūkt sevī un padarīt par savu sastāvdaļu. Tā ir īpašība, viņš domāja,kas, ļoti iespējams, piemita mocekļiem un savā laikā līdz ārprātam varēja novest lielinkvizitoru, jā, pat pašu imperatoru Ncronu. Moku solu, sārtu un lauvas arēnā viņi pakļāva sev, līdz ar to piešķirdami tiem lielu, harmonisku skaistumu, bet imperatoru viņi atstāja ārpus tā. Lai kā arī viņš centās padarīt sevi par viņu kungu, viņiem gar imperatoru nebija nekādas daļas. Jā, viņš tiem vienkārši pārtrauca eksistēt. Viņi bija kā lauvas ala, kurā visas pēdas ved iekšā, bet neviena — ārā, vai arī kā upe, kas, uzņēmusi sevī asinis un netīrumus, plūst tālāk. Tieši tagad, kad vecā sieviete un jauneklis domāja, ka ir viņu droši ielenkuši, šī meitene bija gatava aulekšot prom no Sevena klostera kā Simsons, kad viņš pusnaktī piecēlās, satvēra abas pilsētas vārtu veramās puses un abus stabus ar visu aizšaujamo bultu, uzcēla tos uz kamiešiem un uznesa tā kalna virsotnē, kas atrodas pretī Hebronai. Bet ja nu tiešām viņas skatiens apstājas pie viņa, Boriss domāja, — vai milža meita viņu tad uz delnas neaiznesīs uz Hopbellehusu, lai viņš tur ar skrāpi tīrītu un dzirdinātu viņas vienradžus? Viņam atkal ienāca prātā dažas Aishila rindas, un laikam tikai vakardienas vīns un satraukums bija par cēloni tam, ka viņš jauca klasiķus ar Svētiem rakstiem un dzimtā novada nostāstiem, jo parasti viņš to neatļāvās:

Ak, Pallāda, mana nama un manis glābēja! Man nebija vairs dzimtenes, tagad mani atkal esi mājās vadījusi, un Hellādas tautai jāteic: Skat, trimdinieks ir argosietis atkal un tēviju ar Atēnas gādību ir atguvis.

«Un kā tad būs ar tava nama godu?» iznīcinošā mierā jautāja priore. «Vai tu, Atēna, domā, ka jel kāda no Hopbellehusas meitām pirms tevis ir laidusi pasaulē ārlaulības bērnu?»

Šos vārdus dzirdot, Atēnas seja kļuva sarkana kā asins, tā liesmoja tumšāk nekā viņas liesmainie mati. Viņa paspēra soli uz vecās dāmas pusi. «Vai tad tāds būs mans bērns?» viņa apspiesti, bet ar lauvenes rūciena dziļu pieskaņu balsī, iekliedzās, no galvas līdz kājām apvainota varenas cilts meita. «Mans bērns būs bastards?»

«Tev taču galīgi nav sajēgas, Atēna,» teica vecā dāma. «Ja Boriss tevi neprecēs, tad kas gan cits būs tavs bērns, ja ne bastards?» Lai cik drosmīga bija priore, viņa gaužām labi saprata, ka meitene, ja vien gribētu, viņu pati ar savām rokām varētu nogalēt. Tante uzmeta ātru mirkli Borisam, tas sēdēja pavisam kluss, nejuzdams aicinājumu iejaukties sieviešu strīdā par viņa bērnu.

Atēna nekustējās ne no vietas. Pāris sekundes viņa stāvēja kā sastingusi. «Tagad,» viņa beidzot teica, «es došos uz Hopbellchusu un runāšu ar tēvu. Es jautāšu viņam pēc padoma šai lietā.»

«Nē,» no jauna teica priore, «tas nebūtu pareizi. Ja tu pastāstīsi tēvam, ko esi sastrādājusi, tu lauzīsi viņa sirdi. To es nekādi nevaru pieļaut. Un, ja tu tagad aiziesi, kas var zināt, vai Boriss, jums no jauna satiekoties, maz gribēs tevi precēt? Nē, Atēna. Tev jāprecas ar Borisu, un tu nekad nedrīksti tēvam stāstīt, kas šeit noticis. Šīs divas lietas tev jāapsola man. Pēc tam tu vari iet.»

«Labi,» teica Atēna, «es tēvam nekad par to neko neteikšu. Un, kas zīmējas uz Borisu, es Jums apsolu, ka apprecēšos ar viņu. Bet, manu cienījamo tant, kad mēs ar viņu būsim salaulājušies, es viņu nonāvēšu, cik ātri vien jebkādā veidā man tas būs iespējams. Pagājušonakt jau tālu no tā nebija, to viņš, ja vien grib, var jums pastāstīt. Šīs trīs lietas es jums apsolu. Un tagad es vēlos iet.»

Pēc Atēnas vārdiem iestājās ilgs klusums. Visi trīs cilvēki istabā bija pārāk nodarbināti ar savām pašu domām, lai turpinātu sarunu.

Šai klusumā ieskanējās stipra un griezīga skaņa. Kāds klauvēja pie loga rūts. Nu Boriss atcerējās, ka šo skaņu bija dzirdējis sarunas laikā jau agrāk, bet nebija pievērsis tai uzmanību. Tagad klauvējieni atskanēja trīs, četras reizes pēc kārtas. Viņš īsti to apzinājās pēc tam, kad redzēja, kādu šausmīgu iespaidu šī skaņa atstāj uz tanti. Priore, tāpat kā viņš, strīda karstumā nebija tajā ieklausījusies. Nu skaņa pievērsa viņas uzmanību un tai pašā brīdī iedvesa viņā nāvīgas bailes. Viņa šķielēja uz logu, kļūdama bāla kā līķis. Viņas rokas un kājas sāka raustīties. Acis šaudijās augšup lejup pa sienām un durvīm kā žurkai, kas redz sevi nokļuvušu slazdā un nu meklē patvērumu. Boriss pagriezās pret logu, lai redzētu, kas gan viņu tā pārbiedējis, viņš nebija iedomājies, ka pasaulē ir lietas, kas to spētu. Ārpusē uz akmenī kaltās palodzes, pieplacis ar seju pie rūts, čokurā sarāvies, sēdēja pērtiķis.

Boriss piecēlās, lai ielaistu viņu iekšā. «Nē, nē,» iespiedzās vecā dāma krampjainās izbailēs. Klauvēja atkal, pērtiķim acīmredzot rokā bija kaut kas, ar ko viņš sita pa rūti. Priore uztrūkās no krēsla, pieceldamās sagrīļojās, bet, tiklīdz bija uz kājām, likās žirgta, gatava glābties bēgot. Bet nākamajā mirklī stikla rūts šķindēdama triecās pret grīdu un pērtiķis ielēca istabā. «

Tai paŠā brīdī, neatskatīdamās, kā no uzbrūkoša ugunsgrēka bēgot, •abām rokām svārkus uz augšu pacēlusi, priore metās uz durvīm. Atrodot tās ciet, viņa netērēja laiku atvēršanai. Ar pārsteidzošu, apbrīnojamu vieglumu un ātrumu viņa uzšāvās pa durvju aplodu un nu, čokurā sarāvusies, sēdēja uz izgrieztās karnīzes, no kurienes, briesmīgā niknumā trīcēdama, grieza zobus uz tiem, kas stāvēja lejā. Bet pērtiķis sekoja viņai. Tikpat ātri tas uzrāpās pa durvju aplodu un jau pastiepa roku, lai viņu sagrābtu, bet priore veikli noslīdēja lejā pa pretējo pusi. Arvien vēl svārkus abām rokām turēdama, zemu noliekusies, it kā uz visām četrām mesties gribēdama, viņa mežonīgi, no šausmām kā acu gaismu zaudējusi, šaudījās gar sienām. Bet viņai vēl arvien uz papēžiem mina pērtiķis un bija ātrāks nekā viņa. Viņš uzlēca priorei virsū, sagrāba viņas mežģīņu aubi un norāva to no galvas. Seja, ko viņa pagrieza pret abiem jaunajiem, jau bija pārvērsta, tā bija sarāvusies, sačokurojusies un dīvainā tumši brūnā krāsā. Izcēlās īsa, bet mežonīga cīņa. Boriss grasījās mesties klāt, lai glābtu tanti, bet jau nākamā mirklī sarkanās istabas vidū, vecā, pūderētā ģenerāļa un viņa sievas priekšā, gaišā dienas laikā un viņu acu priekšā notika pārmaiņa, liela metamorfoze.

Vecā dāma, ar kuru viņi nesen bija sarunājušies, aizelsusies un trīcoša tika iespiesta grīdā; viņa bija salauzta un pārvērsta. Vietā, kur viņa bija gulējusi, tagad sēdēja pērtiķis, pamatīgi sasists un savaldīts un meklēja pēc kakta, kur ierāpot. Un tur, kur apkārt bija lēkājis pērtiķis, tagad, nedaudz aizelsusies no piepūles, sarkaniem vaigiem slējās augšā Sevena klostera īstā priore.

Pērtiķis aizrāpoja, cik iespējams, tālu prom no logiem. Tur, ēnā, viņš vēl kādu laiku raustījās un pīkstēja. Tad, kā visas savas nelaimes nomezdams, viņš ar vieglu un graciozu lēcienu bija augšā uz pjedestāla, uz kup stāvēja filosofa Imanuela Kanta krūšutēls, un no turienes ar mirdzošām acīm vēroja visus trīs cilvēkus istabā.

Priore izvilka smalko kabatas lakatiņu un pacēla to pie acīm. Viņa nevarēja uzreiz atrast vārdus, bet viņas izturēšanās izstaroja to pašu cēlo mieru un laipnību, ko abi jaunie atcerējās jau no bērnu dienām.

Viņi abi bija sekojuši notikumu gaitai pārāk sastinguši aiz izbrīna, lai pateiktu kaut vārdu, sakustētos vai tikai paskatītos viens uz otru. Tagad, kad trakais viesulis, kas bija šeit valdījis, bija norimis un pār istabu nolaidies ierastais miers, viņi atjēdzās un redzēja, ka stāv viens otram cieši blakus. Viņi pagriezās ar sejām viens pret otru.

Atēnas gaišās, starojošās acis ar tumšajiem lokiem šoreiz Borisu gluži nepakļāva. Meitene bija apzinājusies viņu kā patstāvīgu būtni ārpus sevis pašas un iepazinusi viņu kā cilvēku; tas jaunekli saviļņoja īpašā veidā, it kā viņš pats pirmo reizi mūžā apjaustu sevi kā cilvēku. Pat atmiņas par nakts ciņu bija lasāmas viņas gaišajā vanaga skatienā, un viņa skaidri redzēja, ari zināja, kurš jaunekli bija sūtījis, lidz ar to nebūdama augstās domās par viņa paša drosmi. Bet ar šo vienu skatienu viņa deva arī pavēli, likumu, ko nedrīkstēja pārkāpt. Starp viņiem abiem, šo nedaudzo mirkļu lieciniekiem, no vienas puses, un visu pārējo pasauli, kas nav bijusi šeit klāt, — no otras puses, kopš šī brīža ir novilkta nepārkāpjama robeža.

Priore atņēma lakatiņu no acīm un ar maigu vēzienu, kas it kā atbīdīja visu malā, atlaidās lielajā atzveltnes krēslā.

«Discite justitiam, ct non temnere divos,» viņa teica.

Grēku plūdi par Norderneju

4.

PAGĀJUŠĀ gadsimta sākumā modē nāca peldvietas jūras malā, pat tajās ziemeļu zemēs, kur līdz tam uz jūru skatījās kā uz pašu nelabo, nāvīgu, aukstu un alkatīgu cilvēces ienaidnieku. Romantiskais laikmets atrada savu harmoniju kontrastos, un, zaudējis gan mīlestību, gan ticību dzīves drošumam un labklājībai, lauzās brīvībā no salonu izsmalcinātības un skaidru filosofisku sistēmu drošības, kad viršu klajumos dzirdēja vētras mežonīgās balsis un sirdī — kaislību saucienus. Savu būtību tas izpauda drupās un neprātā. Saskaņā ar šī laikmeta garu viselegantākie kungi un dāmas pameta parku zaļās ēnas, lai klejotu gar jūras krastu, kā reibonī vērojot mūžam nesavaldāmos viļņus. Kuģu bojāejas liktenīgās vietas, kur bēguma laikā kā melns un sāļš skelets no smiltīm slējās kuģa vraks, kļuva par svētceļojumu vietām, kur skaistas mākslinieces uzstādīja savus molbertus.

Holšteinas rietumu piekrastē par tādu kļuva un divdesmit gadus plauka Nordernejas peldvieta. Pa dambju smilšainajiem ceļiem brauca smalkas karietes un ekipāžas, lai mazu izkrāšņotu hoteļu un vasarnīcu priekšā atstātu koferus, cepuru kārbas un dāmas ar mazām kājiņām, un dāmu plīvuri un lentes plandījās spirgtajā vējā. Šo vietu ar savu klātbūtni pagodināja Augustcnborgas hercogs ar savu skaisto sievu, viņa māsa, viena no sava laika estētēm, un Nocras princis. Tā laika politisko nemieru virpulī ierautā Šlēzvigas-Holšteinas vecā muižniecība roku rokā ar Hamburgas un Lībekas lielo tirdzniecības namu pārstāvjiem, kupiem zelta bija tik, cik svēra viņi paši, devās svētceļojumā' uz dabas sirdi. Pat piekrastes zvejnieki un zemnieki mācījās raudzīties uz šausmīgo un neuzticamo rietumu briesmoni kā sava veida labsirdīgu maitre de plaisir.

______ wuu> uu paviljons, Kur gapajos vasaras

vakaros sastapās daudz skaistu, maigu krāsu un balsu. Dāmas ar meitām precību gados, pār kuru galvām bija aizskalojušās neauglīgās sezonas galmos un pilsētās, nu saulainajā pludmalē redzēja uzplaukstam jaunas nākotnes cerības. Skaidru acu pavadīti, pa baltajām smiltīm savos zirgos drasēja eleganti, jauni vīrieši. Veci kungi klubā pie glāzes smalka, veca ruma ierakās politiskos un dinastiskos strīdos, un viņu jaunās sievas ar kašmira lakatu pār roku pastaigājās līdz kādai vientuļai ielejai klintīs, kuras līdz pat vēlam vakaram glabāja dienas saules siltumu, lai kāpu niedrēs un starp vēja sapluinltām atraitnītēm saplūstu ar dabu, raugoties pilnmēnesī, kas stāvēja augstu gaišajās nakts debesīs. Gaiss bija piesātināts ar skarbu, svaigu un pārdrošu spēku, kas uzmundrināja un atjaunināja sirdi. Peldvietu apmeklējušais Heinrihs Heine uzskatīja, ka ar pastāvīgo zivju aromātu, kas visur pavada Nordernejas meitenes, pilnīgi pietiek, lai nosargātu viņu tikumu. Bet atradās citas sirdis un deguni, kupus šī sūrā sāls smarža reibināja tāpat kā pulvera smārds kaujas laukā. Te bija atrodams pat mazs kazino, kur koķetēšanu ar dzīves bīstamām varām varēja turpināt citā frontē. Laiku pa laikam tika rīkotas lielas balles, un skaistos vasaras vakaros ārā uz terases spēlēja orķestris.

«Jūs nevarat iedomāties,» tcica Augustenborgas princese Getingena kungam, «kā šī vieta attīra. Jūra ir izvējojusi cauri manai cepurei un drēbēm, pat ādai, līdz pat kauliem, un mana sirds un dvēsele ir izslaucītas, saules izkaltētas un sālītas.»

«Ar atisku sāli, to es jau esmu pamanījis,» sacīja Getingena kungs un, skatīdamies uz princesi, domās piebilda: «Jā, Dievs mans liecinieks, gluži kā žāvēta menca.»

1835. gada vasaras beigās Nordernejas peldvietu piemeklēja šausmīga nelaime. Pēc triju dienu vētras no dienvidrietumiem vējš iegriezās no ziemeļiem. Kaut kas tāds notiek tikai reizi simts gados. Neiedomājamas ūdens masas, ko bija sacēlusi vētra, tika dzītas atpakaļ pret rietumu krastu. Divās vietās jūra pārrāva dambjus un vēlās iekšā. Noslīka simtiem liellopu un aitu. Zemnieku mājas un šķūņi sagāzās kā kāršu namiņi, un pat tik tālu no piekrastes kā Vilsūmā un Vrcdonā pazušanā gāja daudzas cilvēku dzīvības.

Tas viss sākās vakarā, kas brīnišķā kārtā bija klusāks nekā parasti. Bet gaiss bija spiedīgs, dīvaini mirdzošs un tajā neskaidri bija jaušams kaut kas no sēra. Apvārsnis pazuda, debesis un jūra saplūda kopā, saule norietēja kā blāvi sarkans šaujamais šķīvītis uz promenādes, liesmojot haotiskiem gaismas uzplaiksnījumiem. Viļņi šķita veidoti no dīvainas vielas, kā krastā izskalotās medūzas. Tā bija dziļi iedvesmojoša nakts, daudz kas notika Nordcrnejā. Pusnaktī cilvēki, kurus satraukti sirdspuksti nebija kavējuši aizmigt, šausmās pamodās no svešādas rūkšanas, kas ātri tuvojās. Vai viņu jūra varēja dziedāt tādā balsī?

No rīta visa pasaule bija pārvērtusies, bet neviens nespēja pateikt — par ko. Vētras varenais troksnis neļāva nc runāt, ne domāt. Kas jūrai ir prātā, to uzminēt nevarēja. Tiem, kas mēģināja tai tuvoties, tika norautas drēbes, vēl pirms viņi to ieraudzīja aiz augstu līdz debesīm virpuļojošām smiltīm un sāļām putu vērpetēm. Pret zemo krastu gāzās gari viļņi, augsti kā torņi, un jūra auga acīm redzami. Gaiss bija auksts un kodīgs.

Peldvietā izplatījās baumas par kuģa avāriju jūdzi uz ziemeļiem, bet neviens neuzdrošinājās doties ārā, lai to redzētu. Vecais ģenerālis fon Brakels, kas 1806. gadā bija piedzīvojis Napoleona karaspēka iebrukumu Austrumprūsijā, un vecais profesors Smīgelovs, Koburgas prinča galma ārsts, kas bija pieredzējis holēras epidēmiju Neapolē, izgāja laukā un no neliela pauguriņa vēroja skatu, abi pavisam klusi. Plūdi sākās tikai ceturtdien. Tad vētra bija pierimusi.

Tas notika laikā, kad Nordernejā bija palicis maz cilvēku. Sezona bija tuvu pie beigām, un daudzi vissmalkāko aprindu viesi bija aizceļojuši jau pirms vētras iestāšanās. Tagad vairums palicēju steidzās prom. Jaunas sievietes sēdēja, sejas pie kariešu lodziņiem piespiedušas, neprātīgi vēlēdamās noķert pēdējo mežonīgās ainavas skatu. Viņām likās, ka tagad viņas pagriež muguru vienīgajai patiesībai un īstenībai viņu dzīvē. Bet, kad lielā kariete, kas piederēja baronam Goldštcinam no Hamburgas, ar vienu rāvienu tika nopūsta no dambja ceļa, ikviens saprata, ka pienācis pēdējais brīdis. Visi steidzās pront, cik ātri vien spēja.

Tieši pēdējās trakojošās vētras stundās un pirmajās nakts stundās, kura sekoja pēc tam, jūra pārrāva dambjus. Šie dambji bija būvēti tā, lai spētu izturēt stipru spiedienu tikai no jūras puses, bet to austrumu puse bija nostiprināta vāji. Ceturtdaļjūdzes garumā tic padevās, un jūra te gāzās iekšā.

Zemniekus pamodināja mājlopu izmisīga maurošana. Tumsā izceldami kājas no gultas, viņi tās ielika aukstā, duļķainā ūdenī, kas klāja grīdu vairāk" nekā pēdas augstumā. Tas bija sālsūdens. Tas bija tas pats ūdens, kas uz rietumiem bija simtiem asu dziļumā un vēlās tālu prom, skalodamies pret baltajām Dovcras klintīm. Ziemeļjūra bija

iiiinui, id tini is.apa, un siuucias īaiKa iedzīve zcmajas zemnieku istabās peldēja ūdenī un sitās pret sienām. Rītausmā iedzīvotāji no jumtu korēm redzēja apkārtējo ainavu pārvēršamies. Koki un krūmi auga no kaut kāda pelēka un kustīga pamata. Biezas, dzeltenas putas skalojās pār labības laukiem, kuru pļaušana tika apspriesta pirms nedaudz dienām.

Vētras izraisīti plūdi bija gadījušies arī agrāk. Daži veci cilvēki vēl atcerējās, kā nobālušās mātes izrāva viņus no gultas un uzsvieda uz plosta, no brūkošām mājām viņi redzēja bangojošā ūdeni cīnāmies un slīkstam dzīvniekus. Gāja bojā ģimeņu apgādnieki, veselas ģimenes nonāca trūkumā, sašķēlās un izputēja. Jūra darīja viņiem pāri laiku pa laikam. Bet šos plūdus piekrastē tomēr ilgi atcerējās. Tieši tāpēc, ka plūdi nāca vasarā, tie šķita kā ļauns, nežēlīgs joks. Apvidus vēsturē tic ieņēma īpašu vietu un dabūja savu vārdu. Tos nosauca par «Kardināla plūdiem».

Šādi tic tika nosaukti tāpēc, ka šausmu pārņemtie ļaudis saņēma palīdzību un mierinājumu nelaimē no kādas jau pusleģcndāras personības un juta, ka šai tumsā viņiem tuvu stāv sargeņģelis. Vēl pēc daudziem gadiem tas dzīvoja viņu atmiņās, it kā viņa klātbūtne melnajā izmisuma naktī būtu izstarojusi baltu gaismu pār baismīgajiem, putās sakultajiem viļņiem.

Kardināls Hamilkars fon Zēesteds pavadīja vasaru mazā zvejnieku mājiņā kādu gabalu no peldvietas, lai daudzu gadu uzmetumus apkopotu grāmatā par Svēto Garu. Tāpat kā 1202. gadā dzimušais Joahims dc Flora, arī kardināls uzskatīja, ka Tēva grāmata mums ir dota Vecajā Derībā un Dēla —Jaunajā, bet trešajai Trīsvienības personai trūkst savas īpašas grāmatas; tās uzrakstīšanu viņš bija izvēlējies par savas dzīves mērķi. Viņš bija uzaudzis rietumu piekrastē un bija saglabājis mīlestību pret jūru un tās krastu cauri visai garajai dzīvei, kas bija pilna ar ceļojumiem un spraigu garīgu darbu. Brivajos brīžos viņš tāpat kā Sv. Pēteris ar zvejniekiem devās tālu jūrā un vēroja viņu darbu. Mājiņā viņš dzīvoja viens pats kopā ar sulaini un sekretāru vienā personā, kuru sauca Kasparscns. Šis vīrs bija kādreiz bijis aktieris un piedzīvojumu meklētājs, savā veidā apdāvināts cilvēks, kas runāja vairākās valodās uo bija ieguvis daudzas un dažādas iemaņas. Viņš bija kardinālam ļoti uzticīgs, bet izskatījās kā īpatnējs Sančo Pansa pie dižciltīgā baznīcas bruņinieka sāniem.

Hamilkara fon Zēestcda vārds šai laikā bija pazīstams visā Eiropā un Amerikā. Par kardinālu viņš bija iecelts pirms trijiem gadiem, kad viņš bija septiņdesmit gadus vecs. Viņš bija savdabīgs dzinums uz Zēestedu dzimtas solīdā, vecā koka. Vecajai muižnieku dzimtai šai apvidū bija jānodzīvo simtiem gadu, nenodarbojoties ne ar ko citu, kā vien karadienestu un zemes kopšanu, lai tagad laistu pasaulē viņu. Vienīgā ievērības cienīgā īpatnība šai dzimtā bija tā, ka par spīti daudziem pārbaudījumiem šī dzimta cieši turējās pie novada vecās katoļu ticības. Tai nebija pietiekami lokans prāts, lai atteiktos no tā, kas savā laikā ir iedabūts galvā. Kardinālam bija deviņi brāļi un māsas, kuri nekad nebija izrādījuši ne visniecīgāko garīgas dzīves zīmi. It kā dzimta būtu ilgi uzkrājusi apdāvinātības rezerves, lai visu piešķirtu viņam vienīgam. Varbūt kāda sieviete ar svešu izcelšanos, pirms pati kļuva par īstu Zēestedu, bija ielējusi dzimtas asinīs jaunu domu, vai varbūt kādam zēnam ģimenē, pirms vēl viņam tika iepotēts nicinājums pret grāmatām un idejām, doma no kādas grāmatas jau bija laidusi saknes viņa prātā, un tas viss gadsimtu gaitā bija izveidojies par kapitālu, kuru nu varēja likt lietā.

Tā nebija jaunā Hamilkara ģimene, kas pamanīja viņa retās spējas, bet gan viņa mājskolotājs, kurš bija skolojis pašu Dānijas kroņprinci. Viņš panāca, ka zēns drīkstēja doties viņam līdzi ceļojumā uz Parīzi un Romu. Tur šis jaunais gara pasaules spīdeklis drīz uzmirdzēja tik spoži, ka nevarēja to neieraudzīt.

Tika stāstīts, ka pāvests nākamajā naktī pēc tam, kad jaunais priesteris tika stādīts viņam priekšā, sapnī redzējis, ka šis jauneklis ir Providences izraudzīts, lai atgrieztu plašās protestantiskās zemes istās baznīcas klēpī. Tomēr baznīca jauno cilvēku sākumā turēja stingrā paklausībā un lika viņam iziet smagu skolu, jo ar piesardzību vēroja daudzveidīgās domas un lielo spēku, kas mājoja viņā, kā arī dīvaino paredzēšanas spēju un to, kas caurstrāvoja viņa būtni pirmām kārtām, — cilvēciskās līdzjūtības neierobežoto krājumu, kas šķita bez ierunām aptveram ne vien grēciniekus un nabagus, bet arī šīs pasaules varenos un baznīcas tēvus pašus. Pārbaudījumi nesagādāja viņam ciešanas, pazemība bija viņam īcdzjmta. Viņš .apvienoja sevī varenu, visu pasauli ietverošu iztēles spēju un dziļu mīlestību pret likumiem un kārtību. Varbūt šīs viņa rakstura abas puses beigu beigās bija viens un tas pats: viss viņam šķita iespējams un vienlīdz labi iederamies skaistajā un harmoniskajā pasaules plānā.

Pat pāvests vēlāk par viņu bija teicis: «Ja man pēc tagadējās pasaules gala būtu lemts izraudzīt kādu cilvēku jaunas pasaules radīšanai, tad vienigais, kam es uzdrīkstētos uzticēt šo uzdevumu, būtu mans jaunais Hamilkars.» To pasacījis, pāvests tomēr pāris reižu ātri bija pārkrustījies.

Baznīcas skološanās bija Hamilkaru izveidojusi par sabiedrības cilvēku ši vārda senākajā nozīmē, taču tādu, kurš mērāms ar jaunu, daudz garāku un plašāku mērauklu. Viņa izturēšanās bija mierīga un apburoša gan starp augstmaņiem, gan noziedzniekiem. Viņu aizsūtīja uz misijas klosteri Meksikā, kur viņš guva lielu ietekmi šīs zemes indiāņu un jauktu asiņu ciltīs. Bija kas tāds, kas izcēla viņu apkārtējo acīs un radīja viņa īpašo stāvokli; visur, kur vien viņš gāja, cilvēki ticēja, ka viņš var darīt brīnumus. Viņam dzīvojot Nordernejā, piekrastes smagnējie un skarbie ļaudis radīja par viņu dīvainus priekšstatus. Pēc plūdiem atradās daudzi, kas stāstīja, ka redzējuši viņu staigājam pa viļņiem.

Viņam nebūtu bijis viegli izdarīt šādu varoņdarbu, jo viņš bija viens no tiem, kuriem pirmajiem nāve paskatījās acīs, un šis skatiens viņu apzīmogoja visu atlikušo dzīves laiku. Kad jūra pārrāva dambjus un zvejnieki skrēja viņam palīgā, viņi redzēja, ka daļa no būdiņas ir sagāzusies un no abiem, kas bija tur dzīvojuši, dzīvs ir tikai viens. Viņi nokrita uz ceļiem un raudāja aiz prieka, kad dzirdēja, ka krītošais jumts ir saspiedis kardināla kalpu Kasparsenu, bet kardināls vēl ir dzīvo vidū. Viņš bija ievainots galvā un visu dienu, kamēr viņš nodarbojās ar glābšanas darbiem, ap to bija aptīts asiņains apsējs. Viņš bija tik dziļi satriekts, it kā būtu zaudējis daudz vairāk nekā tikai kalpu. Pagāja kāds laiks, līdz kardināls viņus uzrunāja. Šķita, ka, tikai redzot pārējo cilvēku lielās nelaimes, viņā atgriezās dīvainais spēks.

Bet vecais vīrs par spīti visam ar nesatricināmu drosmi strādāja kopā ar nelaimes piemeklētajiem ļaudīm visu dienu. Viņš deva cilvēkiem naudu, kas viņam bija klāt. Tas kļuva par pirmo ieguldījumu cietušo palīdzības fondā, kas radās, vēlāk vācot līdzekļus pa visu Eiropu. Bet daudz lielāku iespaidu uz cilvēkiem atstāja viņa klātbūtne. Viņš prata rīkoties ar laivu un stūri. Ļaudis ticēja —ja laivā atrodas viņš, tā nevar nogrimt. Pēc viņa pavēles viņi airējās cieši starp sagrautajām ēkām, un sievietes, bērnus pie krūtīm piespiedušas, no māju jumtiem lēca laivās. Laiku pa laikam kardināls uzrunāja viņus stiprā un skaidrā balsī, deklamēdams rindas no Ijaba grāmatas. Pāris reižu, kad laiva uzgrūdās resniem peldošiem baļķiem un grasījās apgāzties, viņš piecēlās, izstiepdams rokas uz priekšu, un laiva izlīdzināja gaitu, it kā viņam piemistu maģiska spēja radīt līdzsvaru. Pie kādas zemnieku mājas, uz suņubūdas jumta, pār kuru jau skalojās ūdens, viņi atrada ķēdes suni, kas gaudodams, gluži vai traks aiz bailēm, raustījās pie ķēdes. Kad viens no laivas mēģināja suni satvert, tas iekoda viņam rokā. Vecais kardināls mazliet pagrieza laivu, lai tā atdurtos pret suņubūdu, parunāja ar suni un attaisīja ķēdi. Suns tūlīt ielēca laivā, smilkstēdams spiedās kardinālam pie kājām un neatkāpās no viņa ne soli.

Tikai tad, kad bija izglābtas daudzas zemnieku ģimenes, kāds iedomājās par kūrortu. Tas bija diezgan dīvaini, jo turienes bagātajai un jautrajai dzīvei bija bijusi liela loma iedzīvotāju ikdienā. Bet briesmu brīdī vecās asiņu un dzīvības saites izrādījās^ stiprākas par jauno pievilkšanas spēku. Peldvietā atradās vieglas laiviņas izklaidas braucieniem, bet maz tur bija tādu ļaužu, kam būtu saprašana par to vadīšanu. Tikai ap pusdienas laiku ieradās smagās glābšanas laivas, ass augstumā slīdēdamas pa promenādi.

Piestātne, uz kurieni, atgriežoties no jūras ar izglābtajiem, devās laivas, atradās vējdzirnavu pakājē, kas stāvēja lēzenā nogāzē uz ieapaļa, no lieliem akmeņiem būvēta pamata. No dzirnavu otras puses bija kaut kā iespējams doties tālāk pa zemesceļu. Mazliet atstatu uz dzirnavu ceļa vienkopus bija savākti zirgi un rati. Pašas dzirnavas bija labs orientieris, to lielie spārni kaili un skarbi pacēlās pret miglainajām debesīm kā baismīgs krusts. Te bija sapulcējies bariņš cilvēku, kas gaidīja pienākam laivas. Kad no peldvietas ieradās pirmā laiva, neredzēja satikšanās asaru un nedzirdēja nekādu atkalredzēšanās prieku, jo piebraukušie, kuri pat šai baiļu stundā bija eleganti ģērbušies un turēja uz ceļiem .smagas ceļojumu lādes, bija ļaudīm sveši. Pēdējā pienākusī laiva atveda ziņu, ka Nordernejā vēl palikuši četri vai pieci cilvēki, kuļriem nav pieticis vietas laivā.

Nogurušie glābšanas komandas vīri saskatījās. Viņi pazina paisumu un bēgumu un, skatīdamies uz augsto jūras līmeni, domāja: mēs to nedarīsim. Kardināls Hamilkars stāvēja sieviešu un bērnu bariņa vidū, muguru pret glābējiem pagriezis, bet, it kā juzdams aiz muguras ļaužu sejas un sirdis nocietināmies, viņš klusēja. Viņš pagriezās apkārt un paskatījās nupat kā atbraukušajos. Pat viņš šķita šaubāmies. Viņa acis zem baltā pārsēja vēroja viņus ar savādu, noslēpumainu skatienu. Visu dienu viņš nebija neko ēdis, tagad viņš palūdza dzert, un vīri atnesa viņam kannu ar vietējo pašbrūvēto degvīnu. Pēc tam viņš vēlreiz pagriezās pret jūru un mierīgi pateica: «Eh bieti, allons! Allons!» Šiem vārdiem zemnieku ausīs piemita dīvaina skaņa. Tos lietoja ārzemēs apmācīti dižciltīgu ģimeņu kučieri, lai liktu kustēties saviem četrjūgiem. Kad viņš devās uz laivu un izglābtie no peldvietas pašķīrās, dodot viņam ceļu, dažas dāmas pēkšņi un neprātigi sāka aplaudēt. Viņas ar to nedomāja neko ļaunu. Varonību viņas bija redzējušas tikai teātrī, tādēļ viņas plaukšķināja kā teātrī. Bet vecais vīrs, ko viņas sumināja, uz mirkli apstājās. Viņš atbildēja ar izmeklētu ironiju, viegli paklanīdamies, kā varonis uz skatuves pateicas publikai par ovācijām. Viņš bija tik stīvs, ka bija jāatbalsta un jāieceļ laivā.

Tikai ceturtdien vēlu vakarā laiva devās atpakaļceļā. Visu dienu pāri plašajam ūdens klajumam bija gūlusies nāves tumsa. Cik vien tālu sniedzās skats, viss, kas agrāk bija bijis līdzenums, bija pārvērties tumši pelēkā, baismi kustīgā virsmā, ikviens atbalsta punkts šķita zudis. Šī viļņošanās vietā, kur agrāk zem kājām bija pazīstamā, viņu koptā zeme, bija nepanesams skats izmisušajiem vīriem, kas airējās pāri saviem labības laukiem un pļavām, un viņi novērsa skatienu. Mākoņi zemu gūlās pār ūdeni. Mazā laiviņa, smagi kustēdamās uz priekšu, likās slīdam pa šauru, plakanu ceļu, kas iespiests starp plūdu smagajiem ūdeņiem apakšā un zemo debesu spiedīgo smagumu augšā.

Četri pēdējie no Nordernejas izglābtie cilvēki bāli kā līķi bija novietojušies laivas pakaļgalā. Pirmā no viņiem bija vecā Nakts-unDienas jaunkundze, neiedomājami bagāta neprecējusies dāma, pēdējā tās vecās, slavenās dzimtas dāņu zara atvase, kuras ģērboni divās daļās sadala melnais un baltais, kas simbolizē nakti un dienu. Viņa bija tuvu pie sešdesmit, un viņas prāts dažus gadus jau bija nedaudz aptumšots, jo viņa, stingri tikumīga dāma, bija sev iegalvojusi, ka ir viena no sava laika lielākajām grēciniecēm. Viņai blakus sēdēja sešpadsmit gadus veca meitene, komtese Kalipso fon Plātena-Hallermunda, brāļa meita mācītam dzejniekam ar tādu pašu vārdu.

Abas dāmas briesmu brīdī izturējās ar varonīgu mieru un pašsavaldīšanos, tomēr atstāja tādu pirmatnējas brīvības iespaidu, kādu mierīgos laikos sabiedrībā var atļauties tikai izmirstošā aristokrātija. Glābējiem bija sajūta, ka laivā ir uzņemtas divas tīģerienes, viena veca un otra jauna, jaunā pavisam nevaldāma, bet vecā daudz bīstamāka, jo prot izskatīties rāma. Viņās nebija nc mazākās baiļu ēnas. Jaunībā doma par nāvi vai sakāvi mums ir nepanesama, mēs nespējam ciest pat izsmieklu. Bet t'ai pašā laikā mums piemīt nepārvarama ticība mūsu laimes zvaigznei un mēs nevaram iedomāties, ka jel kāds uzdrošinātos stāties mums ceļā. Pamazām kļūdami vecāki, mēs lēnām pierodam pie domas, ka viss izvēršas mums par ļaunu, ka sakāve dzīvē ir dabiska, un tad galu galā vairs nav būtiskas nozīmes, kā mums klāsies nākotnē. Tādā veidā viss līdzsvarojas. Maliņa Nakts un Dienas jaunkundze bija atklājusi šo vecuma laimi, viņai bija pilnīgi vienalga, kas ar viņu notiks, un, pateicoties mazajai skrūvītei, ko viņa bija pazaudējusi, viņai bija dota jaunības privilēģija: pašpārliecinātā un laimīgā ticība, ka nekas ļauns notikt nevar. Jāšaubās, vai viņa vispār ticēja iespējai, ka viņa var nomirt. Meitene, kas, tumšajām cirtām brīvi vējā plīvojot, sēdēja viņai cicši blakus, ekstātiski iedziļinājās visā apkārt notiekošajā, ceļabiedru sejās, laivas kustībās un baismajā, brūnganajā ūdenī zem viņiem. Viņa iedomājās, ka ir visspēcīga jūras dieviete. »,

Trešais no izglābtajiem bija kāds jauns dānis Jonatans Mersks,*kuru uz Norderncju bija sūtījis ārsts, lai viņš tiktu vaļā no ilgstošas un dzi•ļi iesakņojušās nomāktības. Ceturtā bija Maliņas jaunkundzes kalpone. kas gulēja laivas dibenā, pārāk nobijusies, lai paceltu galvu no savas kundzes ceļgaliem.

Šie četri cilvēki, kas tikko bija izrauti no nāves ķetnām, vēl nebija gluži izglābušies no viņas tvēriena. Kad laiva ceļā uz krastu nelielā attālumā brauca garām kādai zemnieka sētai, no kuras virs ūdens bija redzami tikai jumti un sienu augšējā daļa, viņi jumta lūkā ieraudzīja dažus cilvēkus, kas izmisīgi māja viņiem. Pie airiem sēdošos zemniekus tas pārsteidza, jo viņi bija pārliecināti, ka no rīta uz šejieni ir sūtīta liellaiva. Atbildot uz Kalipso jaunkundzes lūdzošo skatienu, kura starp nelaimē nonākušajiem bija pamanījusi bērnus, viņi mainīja kursu un ar lielām grūtībām tuvojās mājai. Kamēr viņi airējās klāt, pēkšņi sagāzās klētiņa, no kūpas virs ūdens bija slējies tikai jumts, bez skaņas pazuzdama no viņu acīm. To redzot, Jonatans Mersks laivā piecēlās. īsu brīdi viņš mēģināja ar skatienu sekot aizpeldošajiem koka gabaliem, bet tad nobālējis atkal apsēdās. Laiva berzās gar mājas sienu un beidzot pietauvojās pie izvirzīta baļķa gala, tā ka kļuva iespējams sarunāties ar cilvēkiem bēniņos. Tur atradās divas sievietes, viena veca un otra jauna, sešus gadus vecs zēns un divi mazi bērni, un atklājās, ka aptuveni pirms trim stundām šurp tiašām atbraukusi glābšanas laiva, bet viņi bija izvēlējušies aizsūtīt ar to projām govi, teļu, aitas un nedaudz no trūcīgās mantības. Paši viņi varonīgi palika uz vietas, ūdeņiem kāpjot augstāk un augstāk. Vecajai sievai tikusi piedāvāta vieta laivā kopā ar lopiem, bet viņa nebija gribējusi pamest meitu un mazbērnus.

Uzņemt laivā vēl piecus cilvēkus nebija iespējams, tādēļ ātri vajadzēja izlemt, kuriem no pasažieriem būs jāpaliek zemnieku ģimenes vieta. Tiem, kas paliks uz bēniņiem, būs jāgaida, lidz laiva atgriezīsies. Tā kā sāka jau krēslot un laivu pirms rītausmas atairēt atpakaļ nebija izredžu, tas nozīmēja septiņu vai astoņu stundu gaidīšanu. Jautājums bija, vai māja izturēs tik ilgi.

Kardināls savā plīvojošā tumšā mantijā piecēlās un sacīja, ka viņš gaidīs uz bēniņiem. To dzirdot, laivas vīrus pārņēma melns izmisums. Viņi baidījās atgriezties atpakaļ bez viņa. Vīri palaida vaļā airus; ieķērās kardināla drēbēs un lūdza viņu palikt laivā. Bet viņš negribēja neko dzirdēt un skaidroja viņiem, ka viņš būs Dieva rokā tikpat labi šeit kā jebkur citur, varbūt vienīgi zem cita pirksta, un, iespējams, ka tieši ar šādu nolūku viņš ir sūtīts šai pēdējā braucienā. Viņi saprata, ka nekā nepanāks, un samierinājās ar likteni. Tad Maliņas jaunkundze steigšus paskaidroja, ka ir nolēmusi piebiedroties kardinālam uz bēniņiem, bet meitene neparko negribēja pamest savu veco draudzeni. Jaunais Jonatans Mcrsks izskatījās kā no sapņiem pamodies un teica, ka vēlas palikt pie viņiem. Pēdējā brīdī Maliņas jaunkundzes kalpone iesaucās, ka nekad nepametīs savu kundzi, un cilvēki jau cēla viņu augšā no laivas, kad kundze paskatījās viņā ar skatienu, ar kādu nosaka, vai persona ir pieņemama kā ceturtais spēlētājs pie kāršu galda.

«Te pēc tevis nav nekādas vajadzības, manu jēriņ,» viņa sacīja, «un turklāt vēl tu laikam esi mātes cerībās, tā ka tev, nabaga bērns, ir jāturas pie nākotnes. Arlabunakti, mazo Marij.»

Sievietēm nebija viegli no laivas tikt augšā uz bēniņiem. Bet Maliņas jaunkundze bija kalsna un stipra, un vīri pacēla viņu un iebāza lūkas caurumā tā, kā iesprauž putnubicdēkli tīrumā. Jaunā, vieglā meitene sekoja viņai veikla kā kaķis. Suns, redzēdams kardinālu pametam laivu, skaļi iegaudojās un ātri uzlēca no laivas malas uz jumta, kur Kalipso jaunkundze saķēra to aiz kaklasiksnas un ievilka iekšā. Tagad zemnieku ģimenei bija pienācis pēdējais laiks kāpt laivā, bet viņi nevarēja vien saņemties, lai dotos prom, iekāms, skaļi raudādami, nebija skūpstījuši saviem glābējiem rokas un piesaukuši viņiem debesu svētību. Vecā sieva uzstāja, ka atstās viņiem mazu kūts lākturi, pāris tauku sveču, krūzi ūdens, degvīna blašķi un klaipu cietas, melnas rudzu maizes, kādu cep rietumu piekrastes zemnieki.

Cilvēki laivā atgrūdās, un pēc mirkļa māju no laivas šķīra plata brūna ūdens josla.

Pa bēniņu lūku pāri viļņu klajumam palicēji redzēja laivu attālināmies ļoti lēni, jo tā bija pilna līdz pēdējai iespējai. Augsto papeļu zari pie mājas mirka ūdenī, un viļņi mežonīgi mētāja tos uz priekšu un atpakaļ. Pelēkā debess, kas visu dienu bija gūlusies kā svina vāks pār pasauli, rietumos pēkšņi nokrāsojās tumši sarkana, it kā šis vāks pamalē būtu mazliet pacelts uz augšu. Liesmaini sarkanā svītra atspoguļojās jūrā. Laivā visi sēdēja ar sejām pret bēniņiem un, kad tos tik tikko vairs varēja saskatīt, pacēla rokas atvadu sveicienam. Kardināls, stāvēdams augšā lūkas atvērumā, svinīgi pacēla rokas un sūtīja viņiem svētību. Maliņas jaunkundze vicināja mazu kabatas lakatiņu. Drīz vien laiva pazuda skatam, saplūzdama ar jūru un debesīm.

Kā četras marionetes, kas piesietas pie vienas auklas, visi četri bēniņos pagriezās cits pret citu.

«Vai viņš būs labs dejotājs?» jautā sev meitene, kad ballē viņu -uzrunā kavalieris. Un varbūt pat klusībā piebilst: «Vai viņš derēs par mīļāko, laulāto draugu, par manas dzīves izredzēto?»

«Kāda būs miršana kopā ar šiem cilvēkiem?» tā sev vaicāja uz bēniņiem palikušie, pētīgi raugoties cits citam sejā. Maliņas jaunkundze, kas visu vienmēr skatīja no gaišās puses, domāja, ka šī ir ļoti pieklājīga sabiedrība, lai ar to kopā ietu bojā.

Kardināls šīs domas ietērpa vārdos. Vecais vīrs īsu brīdi stāvēja dziļās domās nogrimis, it kā tas prasītu laiku — pierast pie cieta pamata zem kājām, kad cauru dienu ir braukts pa nemierīgiem viļņiem, un pie dažu stundu miera un klusuma pēc tik ilgstošām briesmām, jo šeit, iespējams, nekas pagaidām nenotiks. Turklāt pēc piedzīvojumiem pārpilnās dienas nomākto zvejnieku vidū viņš atgriezās sev līdzīgo sabiedrībā. Lēnām un ar cieņu viņš atmeta pavēlošo izturēšanos un draudzīgi uzsmaidīja saviem biedriem.

«Manas māsas un mans brāli,» viņš tcica. «Es apsveicu sevi, ka atrodos drosmīgu cilvēku vidū. Es priecājos par tām stundām, kuras man ar Dieva žēlastību būs jāpavada šeit kopā ar jums. Jūsu Žēlastība,» viņš vērsās pie Maliņas jaunkundzes, «jūsu drosme mani nekādā ziņā neizbrīni, jo es pazīstu jūsu dzimtu. Tas bija kāds Nakts-unDiena, kas Varbcrgas kaujā, kad tika nošauts karaļa zirgs, izlēca no sedliem un atdeva viņam savējo, sacīdams: «Karalim mans zirgs, ienaidniekam mana dzīvība un Dievam mana dvēsele.» Tas bija kāds Nakts-un-Diena, ja nemaldos, jūsu vecvectēva tēvs, kas kaujā pie Kēges līča, negribēdams ar savu degošo kuģi pakļaut briesmām pārējo dāņu floti un nemeklēdams patvērumu uz sauszemes, cīnījās uz savu roku tālāk, līdz uguns nokļuva pulvera tilpnē un viņš uzsprāga gaisā ar visu savu komandu. Te,» viņš piebilda, aplaizdams skatienu sabiedrībai un bēniņiem, «es uzdrošinos teikt: Svētīgi ir tie asinsšķīstie, jo tie…» viņš mazliet saminstinājās, meklēdams vārdus, «…nāvi redzēs,» viņš nobeidza. «Patiesi, tiem būs nāves vaigu redzēt. Si mirkļa dēļ, lai mēs šai brīdī būtu tie, kas mēs esam, mūsu senči cauri gadsimtiem ir apmācīti ieroču lietošanā un uzticībā karalim, bet mūsu mātes — tikumā.»

Viņš nevarētu pateikt neko tādu, kas vēl labāk stiprinātu un uzkurinātu sieviešu drosmi, jo viņas abas bija fanātiskas savā dižciltības augstprātībā. Jaunais Jonatans Mersks, kapteiņa dēls, izdarīja noraidošu žestu, bet neteica neko.

Viņi aiztaisīja bēniņu durvis, bet, tā kā tās karājās vienā virā un dauzījās, kardināls jautāja dāmām, vai viņām nav kaut kas, ar ko varētu tās piesiet. Meitene taustīja pēc lentes, kas bija saturējusi viņas matus, bet tā bija aizpūsta prom. Tad Maliņas jaunkundze ļoti graciozi pacēla kleitu un atraisīja garu, ar rožpumpuriem izšūtu prievīti. «Kā likums,» viņa tcica, «prievītes dzīves kulminācija ir tad, kad to atraisa, nevis apsien. Tādēļ, Jūsu Eminence, māsa šai lentei, ko jūs tagad svētījat ar savu cienīgo roku, guļ karaļu kapu velvē Stutgartē.»

«Jūs runājat vieglprātīgu valodu, Jūsu Žēlastība,» smaidot sacīja kardināls, «es jūs lūdzu nedomāt un nerunāt tā. Nekas nedod svētību, jā, patiesi, un nekas netop svēts bez Dieva spēles, kas vienīgā ir svēta un dievišķīga. Jūs runājat kā cilvēks, kas par svētu grib atzīt tikai pusi no toņkārtas — piemēram do, re un mi, — bet otru pusi — fa, sol, la un si — uzskata par nesvētu, kamēr patiesība, Jūsu Žēlastība, ir tā, ka neviens tonis nav svēts pats par sevi, bet svēta ir vienīgi mūzika, ko veido visi atsevišķie toņi. Ja jūsu prievīti svētī mana vecā, vājā roka, tad manu roku svētī jūsu skaistā zīda prievīte. Lauva uzglūn antilopei pie brasla un padara to svētu, kā antilope savukārt lauvu pašu, jo Dieva spēle ar pasauli ir svēta un dievišķīga. Nedz laidnis, zirgs vai varenais tornis nav svēti paši par sevi, bet šahs ir cildena spēle un tajā laidnis padara svētu zirgu, tāpat kā karaliene — laidni. Spēle nebeigsies ar uzvaru, ja laidnis centīsies pēc karalienes augstākā ranga vai tornis pēc laidņa īpašām spējām. Tā arī mēs topam svēti, Dieva rokai mūs pārvietojot uz turieni, kur viņš grib mūs redzēt. Varbūt viņam patīk spēlēt ar mums šeit smalku spēli, un šai spēlē jūs padarāt svētu mani, tāpat kā jūs — ikviens no mums pārējiem.»

Kad bēniņu durvis bija aizvērtas, pajumtē kļuva tumšs. Mazais raga lākturis uz grīdas meta ap sevi gaismas apli. Pēc aukstās dienas uz ūdens lielā, noslēgtā un pustumšā telpa palicējiem šķita kā mājas, kurās viņi ir dzīvojuši visu mūžu. Zemnieki nesen bija sanesuši iekšā sienu, un puse bēniņu bija ar to pilni. Siens saldi smaržoja, un tā bija tīra un mīksta vieta, kur sēdēt. Ļoti nogurušais kardināls tūlīt pat saļima uz grīdas, ap viņu pletās garās mantijas krokas. Maliņas jaunkundze sēdēja viņam tieši pretī. Meitene apsēdās viņai blakus ar sakrustotām kājām kā maza Austrumu dieva tēls. Meklējot sev vietu, jaunais cilvēks visbeidzot izvēlējās pret spāri atslietās kāpnes. Tā viņš sēdēja mazliet augstāk par pārējiem. Melnais suns, ausis atglaudis, turējās kardināla tuvumā un šķita šad un tad lielā satraukumā norijām sevī bailes un vientulību. Tā viņi nekustīgi nosēdēja lielāko nakts daļu, jā, Maliņas jaunkundze un kardināls, kā vēlāk būs redzams, nemainīja stāvokli līdz pat rītausmai. No lāktura vidū aiz viņiem krita ēnas, sasniedzot jumta spāres. Nakts ritumā bieži likās, ka patiesībā dzīvas ir šīs garās ēnas, kas aiz izmocīto cilvēku mugurām ir satikušās un sarunājas.

«Jūsu Žēlastība,» kardināls teica Maliņas jaunkundzei, «esmu dzirdējis runājam par jūsu salonu, kur jūs gādājat, lai visi jūsu viesi justos kā mājās, un tai pašā laikā parādāt sevi no vislabākās puses. Tā kā tieši šādā garā mēs vēlētos pavadīt šo nakti, es lūdzu jūs — esiet mūsu namamāte un pārvietojiet savu talantu uz mūsu bēniņiem.»

Maliņas jaunkundze labprāt pieņēma priekšlikumu un ķērās pie šīs lomas pildīšanas. To viņa darīja visu nakti, cienādama viesus ar vientulības, tumsas un briesmu neparastajām baudām un turēdama rezervē nāvi, it kā tā būtu sezonas nagla, lielisks itāliešu tenors, par kuru pārējās sāncenses namamāti apskauž un kurš gaida aiz durvīm, jebkurā brīdī gatavs savam iznācicnam, lai radītu nakts sensāciju. Ir cilvēki, kubiem tronī sēdēt ir ērti, turpretī Maliņas jaunkundze sēdēja sienā tā, it kā tas būtu viena no tām taburetēm, kas ir hercogieņu privilēģiju skaitā. Viņa lika Jonatanam sagriezt maizi šķēlēs un piedāvāja to visapkārt, un viņas sabiedrībai, kas dienas garumā neko nebija baudījusi, sausā un melnā garoza likās saglabājusi nobriedušas druvas saldo, veselīgo smaržu. Pa visu nakti viņa un kardināls, vecākie un nespēcīgākie, izdzēra lielāko daļu no degvīna blašķes satura. Abi jaunie cilvēki tai nepieskārās.

Tūdaļ uz Maliņas jaunkundzi gūlās visu namamātes pienākumu nasta, jo, tikko kardināls izteica šo uzaicinājumu, viņš krita nesamaņā. Dāmas neuzdrošinājās noraisīt apsēju no viņa galvas, bet apslacīja to ar aukstu ūdeni no kannas. Atguvies viņš no sākuma kā neprātīgs blenza uz viņām, apķēris galvu abām rokām, bet tad ātri nomierinājās un atvainojās par apgrūtinājumu, ko viņām sagādājis. Viņš teica, ka pavadījis smagu dienu. Pēc ģīboņa viņš likās esam vājāks un pieļāvīgāks un turējās Maliņas jaunkundzes tuvumā, nododams viņai daļu no sava vadītāja stāvokļa un atbildības.

Te būtu īsti vietā nedaudz pastāstīt par Maliņu Nakts-un-Dienas jaunkundzi.

Tika minēts, ka viņas prāts bija mazliet sašķobījies. Tomēr atradās cilvēki, kas, viņu tuvāk pazīdami, šad un tad sliecās uz domām, ka viņa ir jukusi pēc savas brīvas vēlēšanās vai sekodama kaprīzei, jo viņa bija kaprīza dāma. Viņa nepavisam nebija bijusi bez prāta visu mūžu, gluži otrādi, viņa bija bijusi izcila prāta sieviete, kas studēja filosofiju un nicināja cilvēciskās kaislības. Ja Maliņas jaunkundzei tagad piedāvātu atgūt pilnu saprātu un ja viņa būtu spējīga līdz galam izprast, ko šis piedāvājums nozīmē, viņa varbūt to atraidītu, uzskatīdama, ka lielāka bauda no dzīves patiesībā ir tad, ja esi mazliet jucis.

Tagad Maliņas jaunkundze bija ļoti bagāta, bet tāda viņa ne vienmēr bija bijusi. Viņa uzauga kā bārene bagātu radinieku mājās. Tomēr savu lepno, veco vārdu viņa bija nesusi vienmēr, tāpat kā savu neiedomājami lepno, lielo degunu.

Viņu audzināja dievbijīga guvernante, kas nāca no hernhūtiešu sektas un tikumu stādīja augstāk par visu. Tajos laikos visai sievietes dzīvei bija viens smaguma punkts, un tādēļ dzīve viņai toreiz bija vieglāka, nekā tā ir bijusi vēlāk. Viņa, ilgi nedomādama, varēja iedot radiniekam indi un šmaukties pie kāršu galda, tomēr paliekot vienmēr honnete femme, ja tikai negrēkoja šai vienā izšķirošajā punktā. Šīs zudušo laiku dāmas, juzdamas vēlmi noslēgt līgumu ar nelabo, pašas aptuveni varēja noteikt cenu savai sirdij un dvēselei, bet ķermenis bija sievietes lielais aktīvs dzīvē, un tā, kura nosita svēto un neaizskaramo cenu uz leju, veda negodīgu konkurenci kārtīgu dāmu ģildē, un tas bija nepiedodami. Patiesi, jo augstāk sieviete varēja pacelt sava svētā ķermeņa cenu, jo augstāk viņa tika nostādīta morālā nozīmē, un dāmai bija daudz izdevīgāk, ja par viņu teica, ka daudzi vīrieši ir kļuvuši nelaimīgi viņas dēļ, nevis stāstīja, ka viņa daudzus vīriešus padarījusi laimīgus.

Maliņas jaunkundze, gan tieksmes, gan audzināšanas mudināta, gāja mazliet par tālu visā, kas zīmējas uz šo principu. Viņa ne tikai ieņēma aizsardzības pozīciju, bet devās tiešā uzbrukumā. Kā cilvēku, kas visu mūžu bijis fantazētājs, viņu itin nekad nebija kārdinājis zelta vidusceļš. Savu cenu viņa pacēla fantastiski augstu un sava jaunā ķermeņa novērtējumā kļuva par zināmas lielummānijas upuri. Norvēģu karaliene Sigrīda Lepnā ielūdza visus vasaļus, savus pielūdzējus, savā namā, pielaida tam uguni un sadedzināja viņus, piebilzdama, ka tā viņa būs izskaudusi sīku karalīšu vēlēšanos bildināt viņu. Maliņa būtu izdarījusi to pašu ar tikpat mierīgu sirdsapziņu. Viņa bija paturējusi prātā to, ko guvernante bija viņai lasījusi no bībeles, — ka ikviens, kas uzskata sievieti, to iekārodams, laulību jau ir pārkāpis savā sirdī, un viņa juta aicinājumu kļūt par sievišķo līdzinieci sirdsapziņas mocītajam jauneklim no Mateja evaņģēlija. Viņai tāpat kā, iespējams, karalienei Sigrīdai vīriešu iekāre nozīmēja nāvīgu apvainoju-, mu un viņu lakstošanās tikpat nopietnu noziegumu kā izvarošanas mēģinājums. Kā sieviete viņā šeit rādīja tikai niecīgu esprit dc corps, un viņai neienāca prātā, ka godīgu sieviešu vairākumam būtu pārāk smagi, ja šis princips būtu jāievēro konsekventi, jo viņu darbības lauks taču plešas no bībelē pieminētā skatiena līdz tam, pie kā skatiens var novest, tā ka, šos abus jēdzienus strauji apvienojot, sabiedrības godīgās dāmas pārņemtu tāds sastingums, kā sastingst akordeonists, kad viņa instrumenta abus galus sasit kopā un aizsprādzē ciet. Varbūt ar visu savu enerģiju Maliņas veidols izskatījās mazliet nožēlojams, kā visiem cilvēkiem, kas Rakstu vārdus tulko burtiski. Bet viņai bija pilnīgi vienalga, kā viņa izskatās. Jaunībā šī fanātiskā jaunava tomēr bija izskatījusies tīri labi, jo bija ļoti apdāvināta un asprātīga. Teiksim, skaista viņa nebija, bet viņai piemita, kā toreiz sacīja, iznesība, un saviesīgā dzīvē viņa daudzreiz atstāja ēnā īstas skaistules. Sev veltītos godinājumus viņa uzņēma kā pienācīgus nodokļu maksājumus Nakts-un-Dienu asinīm, nekādā ziņā nebūdama vienaldzīga pret glaimiem par viņas garu, drosmi un izcilo dejas un mūzikas talantu. Pat savus draugus viņa pārsvarā izvēlējās no vīriešu vidus, uzskatīdama visas sievietes mazliet par dumjām, lai ar tām runātos. Bet tai pašā laikā dienu un nakti, raudzīdamās kā vērsis pēc sarkanas lupatas vai krustnesis pēc pusmēness, viņa meklēja pēc skatiena, kas pauž iekāri sirdī, un te nu viņa neļāva grēciniekam nomirt savu grēku dēļ.

Tomēr Maliņas jaunkundzei nebija lemts izvairīties no cilvēku parastā likteņa. Viņa tika piedzīvojusi savu mīlestības romānu. Kad viņai apritēja' divdesmit deviņi gadi, pēc sava laika priekšstatiem jau būdama vecmeita, viņa nolēma, ka tomēr grib precēties, un sāka raudzīties pēc vīra. Arvien vēl gatava sadedzināt vasaļus, kas iedomātos braukt pie viņas precībās, viņa izdarīja izvēli pati. Tā darīja arī karaliene Sigrīda, kuras izvēle krita uz kristīgo varoni Olavu Trigvasonu, un sāgā ir lasāms par šo abu lepno siržu satikšanās iznākumu.

Maliņa savukārt izvēlējās Anhaltes princi Ernstu Teodoru. Šis jaunais cilvēks bija sava laika elks. Viņš bija augstdzimis un ārkārtīgi bagāts, jo viņa māte bija krievu lielkņaziene, turklāt skaists kā eņģelis, bel-esprit un varens karotājs — lauva no Jūdas cilts. Bez tam krūtīs viņam pukstēja cēla sirds bez vieglprātības, un viņš noskuma, dzirdēdams, ka skaistas sievietes visapkārt mirst nost aiz mīlestības uz viņu. Tai pašā laikā viņš bija cilvēku vērotājs un prata likt lietā savas acis. Kādu dienu viņš ieraudzīja Maliņas jaunkundzi un ilgi pēc tam neredzēja nevienu citu.

Šis jaunais cilvēks dzīvē visu, it sevišķi sievietes, bija saņēmis pārāk lēti. Pietika pakustināt mazo pirkstiņu, un skaistums, talanti, pievilcība un tikums piederēja viņam. Vienīgais nepārspējamais Maliņas jaunkundzē bija viņas cena. Ka šī tievā, gandrīz vai ubaga meitene ar lielo degunu, turklāt par četriem gadiem vecāka, prasīja sev ne tikai viņa augsto firsta vārdu un ietilpīgu spīdošās nākotnes daļu, bet arī aklu pielūgsmi un nesatricināmu uzticību mūža garumā, un pakļaušanos līdz nāvei, ka viņa nebija dabūjama nc par grasi mazāk, — tas jaunajam princim iedvesa cieņu.

Dažiem cilvēkiem piemīt nepārvarama kaislība uz mīklu minēšanu. Var dot viņiem iespēju ieklausīties veselā saprāta balsī vai gudrībā, kas izskaidro mums dzīvi, — tomēr nē, viņi, vienalga, ies un lauzīs galvu ap vispārgudrāko mīklu, ko vien var atrast, tikai un vienīgi tāpēc, ka tā nav saprotama. Tiem, kurus patiesi apsēdusi šī kaislība, neko nenozīmē, ka beidzot atrastais atrisinājums, iespējams, ir galīgas muļķības. Šāda tipa cilvēks bija princis Ernsts, un kopš agras bērnības viņš dienām bija varējis sēdēt, iedziļinādamies mīklās un šarādēs — nodarbībā, ko viņa gadījumā uzskatīja par lielas apdāvinātības izpausmi. Kad gadījās laime atrast tik cietu riekstu kā Maliņas jaunkundze, viņa acīs uzreiz nobālēja visas vieglāk atminamās skaistules.

Princis Ernsts, kas savā mūžā nekad nebija saņēmis atteikumu, tagad tā uztraucās — un Dievs vien zina, vai viņš no tā vairāk baidījās vai cerēja uz to, — ka nebildināja Maliņas jaunkundzi līdz pat vakaram, kad viņam bija jādodas kapā. Pēc četrpadsmit dienām kaujā pie Jēnas viņš krita, viņa sažņaugtā plaukstā atrada mazu medaljonu ar zeltainu matu cirtu. Daudzas skaistas blondīnes atrada mierinājumu,

domājot par to. Neviens nenojauta, ka no visām kuplajām, zīdainajām cirtām, kas bija vilkušas viņu lejup, tikai šī cirta no vecmeitas galvas varēja kalpot par valkīras spārna spalvu un pacelt viņu no zemes.

Ja Maliņas jaunkundze būtu katoliete, viņa pēc Jenas kaujas būtu iestājusies klosterī, lai glābtu, ja nc savu dvēseli, tad pašcieņu, jo — varat sacīt, ko gribat, — meitenei nav brīnišķīgākas partijas kā laulības ar debesīm. Bet kā jau kārtīga protestante ar noslieci uz hernhūtiešu mācību viņa paņēma savu krustu un nesa to ar ar lielu pašapziņu. Tas, ka neviens neko nenojauta par viņas traģēdiju, tikai apstiprināja viņas uzskatu par citiem cilvēkiem, proti, ka viņi itin nekad nezina nc nieka no tā, ko būtu vērts zināt. Viņa atteicās no jebkādas domas par, laulībām.

Piecdesmit gadu vecumā viņa negaidīti mantoja ļoti lielu bagātību. Atradās cilvēki, kas, viņu vāji pazīdami, ticēja, ka tā ir nauda, kas sakāpusi viņai galvā un radījusi sajukumu starp iedomām un īstenību. Bet tā tas vis nebija. Uz viņu ne mazāko iespaidu nebūtu atstājušas arī visas pēkšņi viņas rokās iekritušās Lielinogulu bagātības. Viņu pārvērta tas pats, kas pārvērš visas sievietes, kad viņas sasniedz piecdesmit gadu vecumu: pāreja no aktīvā dzīves dienesta uz rezervi, kur viņas ir tikai pasīvas skatītājas, — ar veterānu pensiju vai vienkārši ar pagodinājumiem, kā nu ir iznācis. No viņas pleciem novēlās nasta, viņa uzlaidās uz augstākas laktas un druscītiņ pakladzināja. Lielais mantojums viņai palīdzēja vien tik daudz, ka deva gaisu zem spārniem, lai lidotu un dziedātu mazliet augstāk, nekā citādi viņa būtu varējusi, un tik daudz, lai apturētu kritiku un labos padomus no apkārtējo puses. Viņas atbrīvošanās smiekliem neapšaubāmi bija neprāta pieskaņa.

Šis neprāts, kā jau iepriekš sacīts, izpaudās kā dīvaina un nesatricināma ticība tam, ka viņa ir bijusi liela sava laika kurtizāne, ja pat ne lielā staigule no Jāņa Atklāsmes grāmatas. Savu mantu, māju, dārglietas un karietes viņa uzskatīja par garā izvirtības ceļā sakrātu grēka algu un dāsni šķaidījās ar naudu, balstoties uz apsvērumu, ka tas, kas viegli nācis, arī viegli jādod prom. Viņa nespēja atvērt muti, nenorādīdama uz savu netiklību. Pat princis Ernsts Teodors, nevainīgais, jaunais mīlētājs, kam viņa bija liegusi atvadu skūpstu, šai izlaidības odisejā figurēja kā viņas sirēnas mākslas un nesātības upuris.

Jāšaubās, vii cilvēki, kas reizēm var riskēt piedalīties kādā izrādē, spēj baudīt to tāpat kā tie, kam apstākļi lieguši šādu iespēju. Varēja taču gadīties, ka imperators Nerons pēc īpaši aizraujošas gladiatoru

cīņas murgos redz trijžuburi un tīklu. Bet vcstālienes, gulēdamas uz marmora soliem, ar īsta pazinēja baudu varēja pārdzīvot ikvienu cīņas momentu un iedzīvoties savu mīļāko gladiatoru izjūtās. Nav domājams, ka pat visdievbijīgākās vecās dāmas spēj būt klāt raganu prāvā un noraudzīties sārtā ar tikpat vēsu prātu kā vīriešu dzimuma skatītāji ap soda vietu.

Neviena jauna sieviete pat mūķenes cellē nevarētu bez bailēm un trīcēšanas mesties tajās iedomātajās netiklībās, kūjām nodevās Maliņas jaunkundze. Bet šī vecā sieviete, juzdamās drošībā, ar dūkura grāciju nolaidās līdz jebkuras samaitātības dziļumam. Pēc dabas būdama uzticīga un konsekventa, viņa stingri turējās pie jaunībā iegūtās evaņģēlija vārdu izpratnes par to, kurš skatās uz sievieti, viņu iekārodams. Viņai bija Svēto Rakstu dotie vārdi, kas liecināja, ka liels daudzums jaunu vīriešu patiesi bija pārkāpuši laulību ar viņu. Apņēmīgi viņa apgrieza otrādi savu dzivi, kā sieviete apgriež otrādi kleitu, kas izbalēdama sagādājusi viņai vilšanos. Viņa bija spoguļattēls grēkus nožēlojošam grēciniekam, kura grēki kļūs balti kā vilna, jo patiesu baudu viņai sagādāja savas dzīves smalkās un baltās jēra vilnas nokrāsošana no visspilgtākā krāsu podiņa, kāds vien viņai bija pie rokas. Greizsirdība un neuzticība, pavešana un izvarošana, bērna slepkavība un vecīga nežēlība visās tajās briesmīgajās izpausmēs, kādas rada cilvēciskās kaislības, līdz pat maladics galantes, par kurām viņa zināja pārsteidzoši daudz, viņai bija kā saldas konfektes, ko viņa ar baudu izvelk no savas dvēseles konfekšu kārbas un kraukšķina tīksmā gardēža apmierinātībā. Viņa pati bija galvenā varone visās tajās fantāzijās, kurām viņa nodevās, un visiem septiņu nāves grēku apgabaliem viņa skrēja cauri tik sajūsmināta kā mazs zēns, kas auļo pasaules lielajās sacīkstēs uz sava šūpuļzirdziņa. Nebija iespējams, ka Maliņu varētu nobaidīt kādas briesmas, un vēl mazāk viņas sirdsmieru spētu traucēt kaut kādi sirdsapziņas pārmetumi. Ja bija kāds cilvēks, par ko viņa runāja ar visdziļāko nicinājumu, tad tā bija evaņģēlija Marija Magdalēna, kurai nepietika spēka saldos grēkus nest tālāk un vajadzēja doties Lībijas tuksnesī un uzturēties tur tikai galvaskausa sabiedrībā. Pati Maliņa ar atlēta lepnumu nesa savus grēkus un tērēja laiku, lai graciozi spēlētos ar tiem kā ar rotaļbumbu.

Notiekot šim lielajam garīgajam apvērsumam, pārvērtās pat jaun kundzes seja, un vecumā, kad citas sievietes sniedzas pēc sarkanā krāšļa un beladonnas, Maliņas maigais skatījums uz cilvēciskām vājībām tai piešķīra svaigu sārtumu un jauki starojošas acis. Nekad agrāk viņa nebija bijusi tik tuvu iespējai saukties par skaistu, kaut arī nekad agrāk tāda nebija bijusi. Viņa vienmēr bija izskatījusies pēc raganas, bet tagad, īpatnā veidā nokļuvusi bērna prātā, drīzāk Šķita kā ļauna pasaku feja nevis kā medūza, bargais eņģelis ar liesmaino zobenu, kurš toreiz apturēja princi Ernstu. Saglabājusi elfam piemītošo kalsnumu un vieglumu un būdama veikla dejotāja, viņa varētu gūt balvu jebkurā ballē. Mazā zirgkāja bija tik eleganti apzeltīta kā nadziņi Esmeraldas kazai. Šādā maiga neprāta gaisotnē un dīvainā, fantastiskā augšāmcēlušās jaunības pilnībā viņa nu šeit sēdēja, uzskalota uz zemnieka mājas bēniņiem Nordernejas tuvumā un dzīvi sarunājās ar kardinālu H'amilkaru.

«Jaunībā es kādu laiku uzturējos Koblencā, emigrējušā Šartras hercoga galmā,» pēc neilgas pauzes domīgi teica kardināls, «un bieži satikos ar lielo gleznotāju Abilgāru, jo priekšpusdienas biju radis pavadīt viņa darbnīcā. Kad pie viņa, lai tiktu gleznotas, nāca galma dāmas, — jo mākslinieku apmeklēja daudz dāmu, kas vēlējās, lai viņu daiļums tiktu iemūžināts, — cik daudz reižu es dzirdēju viņu sakām: «Kundzes, nomazgājiet savas sejas! Nost pūderi, smiņķi un uzaču zīmuli! Ja jūs gribat sevi gleznot pašas, tad to nevaru darīt es.» Vēlāk daudzkārt savā mūžā esmu domājis par viņa vārdiem. Man ir licies, ka tieši to no pārāk vājiem un godkārīgiem mirstīgajiem noteikti prasa tas Kungs: «Nomazgājiet sejas! Ja jūs gribat tās gleznot paši, sprīža biezumā uzlikdami pazemību, atsacīšanos, žēlsirdību un nevainību, es nespēju ar jums neko iesākt.» «Jā, un šai naktī,» ar smaidu piebilda vecais vīrs, kamēr dziļa kustība ūdenī šķita sašūpojam ēkas sienas, «Kungs pats ar savu roku mazgā mūs, ūdeni netaupīdams. Bet mierinājumu mēs varam meklēt domā, ka nav lielākas laimes vai goda kā šis: tikt uzgleznotam ar Dieva roku. Tieši pēc tā cilvēki vienmēr ir tiekušies un nosaukuši to par nemirstību.»

Maliņas jaunkundzei gandrīz izlauzās pār lūpām piezīme par grūtībām, kas šādā gadījumā varētu rasties, zīmējoties uz paša runātāja seju, bet viņa savaldījās, jo nezināja, vai asiņainais pārsējs neslēpj cēlo vaibstu nopietnu izkropļojumu.

Kardināls bija sekojis viņas domām un nu izteica tās vārdos: «Jā, šai naktī Dievam ir labpaticis manu seju mazgāt ar stiprāku sārmu. Bet vai mēs neesam mācījušies par asiņu attīrītāju spēku? Es jums, kundze, teikšu, — esmu piedzīvojis, ka šis spēks ir daudz varenāks, nekā mēs esam domājuši. Un varbūt manai sejai tas bija nepieciešams. Kurš vēl bez Dieva zina, kādus smiņķus un pūderus es pusgadsimta laiica esmu uz tas licis? Zināt, kundze, es jūtu, ka šai brīdī šajos pārsējos kā vēl nekad agrāk esmu tuvāk tam, lai mana ģīmetne tiktu uzgleznota ar Dieva roku.»

Maliņas jaunkundze, pieķerta neapdomībā, viegli piesarka un veikli pavirzīja sarunu mazliet atpakaļ, kā mēdz darīt ar pulksteņa rādītājiem. «Man,» viņa teica, «paldies Dievam, uz sejas nekad nemūžam nav bijis pūderis vai smiņķis, un Abilgāra kungs būtu varējis gleznot mani jebkurābrīdī. Bet, runājot par manas nenozīmīgās personas dievišķo portretu, kam, cik es saprotu, būs jākarājas debesu gleznu galerijā, kad es pati būšu mirusi un vairs še nebūšu, tad šai jautājumā es ar jūsu atļauju esmu citādās domās nekā Jūsu Eminence.»

«Divi mākslas kritiķi ļoti reti ir vienisprātis,» teica kardināls, «tik daudz es darbnīcā iemācījos. Esmu redzējis meistaru iesviežam caunas spalvu otu, pilnu ar kadmiju, sejā slavenam franču gleznotājam, kas viņu apciemoja, jo viņi nevarēja vienoties par perspektīves likumiem. Jūsu Žēlastība, dalieties ar mani savos uzskatos, varbūt cs no tā daudz mācīšos!»

«Ak, to nu gan es nevaru iedomāties,» teica Maliņas jaunkundze, «bet, ja jūs to patiesi vēlaties, tad atļaujiet man izteikt savas domas. Kā gan jums ir ienācis prātā, ka Dievs no mums grib patiesību? Jūsu Eminence, tā taču ir dīvaina un bezgala oriģināla iedoma. Ak! Ak! Kungs taču patiesību zina jau iepriekš, un, ja tā reizumis viņam uzdzen žāvas, tad man tur nav ko teikt. Patiesība, Jūsu Godība, ir domāta skroderiem un kurpniekiem. Es turpretī vienmēr esmu turējusies pie uzskata, ka Kungam piemīt vājība uz maskarādi. Un vai jūs, mūsu dvēseļu gani, paši neesat norādījuši, ka mūsu pārbaudījumi īstenībā ir maskēta svētība? Un, Jūsu Eminence, tas ir pavisam pareizi, tā ir pieredze, ko esmu guvusi pusnaktī, kad maskas ir kritušas. Bet, no otras puses, nav taču iespējams apstrīdēt, ka pārģērbšanās veikta ar patiesa meistara roku. Kungs pats ielaidās, ar jūsu atļauju, izaicinošā maskarādē, toreiz topot par miesu un mājojot mūsu vidū. Godigi runājot, būtu cs bijusi namamāte Kānas kāzās, es viņa prasmi varbūt pat ņemtu mazliet ļaunā. Es būtu ielūgusi izcili apdāvināto, daudzsološo jaunekli, namdara dēlu, savā namā un uz labāko «Bcrnkastleras Doktoru», un tad viņš brīdī, kad ienāk prātā, pārvērš manas akas ūdeni kādā daudz vecāka gadagājuma vīnā! Un Kānas namamāte taču nenojauta, ko viņš būtu varējis izdarīt, ja vien tik sagribētu, jo viņš taču bija pats visvarenais Dievs!

«Jā, Jūsu Eminence,» viņa piebilda, «no visiem monarhiem, par kufiem es jebkad esmu dzirdējusi, Bagdādes kalifs Haruns ir tas, kurš, pēc manām domām, garā un patiesībā ir nokļuvis Dievam vistuvāk. Un viņam, kā jūs zināt, patika pārģērbties. Ak! Ak! Ja vien cs būtu dzīvojusi toreiz, tad spēlētu ar viņu viņa paša spēli, kaut arī man būtu jāizmēģina pieci simti ubagu, pirms uzduros uz visu ticīgo Valdnieku ubaga drānās. Tad, kad es savā laikā esmu bijusi vistuvāk tam, lai spēlētu dievietes lomu, patiesība bija pēdējā, ko cs prasīju no saviem pielūdzējiem. «Dzejojiet! Dzejojiet!» es viņiem sacīju. «Izmantojiet savu fantāziju. Turiet patiesību tālāk no manis. Jūsu patiesība nāks gaismā, — visu cieņu Jūsu Eminencei, — diezgan drī?, un tās ir spēles beigas.

«Un nu, Jūsu Eminence, kādas ir jūsu domas par sieviešu kautrību?» tcica vecā dāma. «Dievišķīga īpašība, noteikti. Bet vai tā nav krāpšana aiz principa? Tā kā mūsu vidū šeit ir jauneklis un jaunava, jūs un es, kas vērojuši dzīvi no labākajām ložām — jūs no grēksūdzes sola un es no alkova, — izvairīsimies no kailās patiesības un runāsim tikai par kājām. Varu jums pastāstīt, ka visas pasaules sievietes var sagrupēt pēc kāju skaistuma. Tās, kurām ir skaistas kājas un kuras zina, ka noslēptā patiesība ir saldāka par visām fantāzijām, ir godīgas un skatās cilvēkiem acīs ar tīru sirdsapziņu. Bet, ja viņas staigātu biksēs, — kur tad paliktu viņu lepnums? Mūslaiku jaunskungi nēsā tik pieguļošas bikses, ka to uzvilkšanai viņiem nepieciešams turēt divus kambarsulaiņus, katru savai kājai…»

«Un pat tad tas nav nekāds vieglais darbs,» domīgi tcica kardināls.

«Staigādami apkārt kā patiesības sludinātāji, viņi varbūt ir cilvēciskāki par mums pārējiem, bet Dievs zina, nekā dievišķīga tur nav. Viņi izrāda mums faktus, bet dāmu kājas zem brunčiem ir idejas, un tikai tic cilvēki, kas virza idejas, ir patiesie varoņi. Apslēptā spēka apzināšanās dod mums drosmi. Un kas gan ir trumpja dūzis uz galda pret mazo noslēpto trumpi mūsu rokā? Ak, cs lūdzu piedošanu, Jūsu Godība, esmu runājusi pārāk ilgi». .

«Jūsu Žēlastība, neatvainojieties,» maigi tcica kardināls. «Jūsu runa man daudz ko deva. Bet tā mani nepārliecināja, ka mēs patiesībā neesam vienisprātis. Si mūsu pasaule ir kā spēle, ko bērni sauc par cimdu vilkšanu. Apakšā vienmēr atrodas kaut kas: patiesība — meli, patiesība — meli. Kad Bagdādes kalifs Haruns pārģērbās par ubagu, viss viņa apslēptais lieliskums nespētu paglābt šo joku no sliktas gaumes piegaršas, ja zem šīm drānām nepukstētu līdzjūtīga sirds. Tāpat nebūtu lielas nozīmes mūsu Kungam Kristum trīsdesmit gadu vecumā parādīties cilvēka dēla drānās, ja viņam patiesībā nebūtu cilvēka sirds, jā, Jūsu Žēlastība, pat tādu cilvēku sirds, kuri prieku pieticīgi atrod labā vīnā. Tās ir visneapdāvinātākās sievietes, kas karnevālā saskata vienīgi iespēju atkailināt vispārslēpjamo. Garīga sieviete, kundze, izvēlas tādu maskarādes tērpu, kas viltīgi izskaidro viņas sirdi un prātu, un, uzlikdama neglīto Venēcijas masku ar garo degunu, dara mums zināmu, ka zem tās viņa slēpj ne tikai klasisku degunu, bet ka viņai pieder daudz kas vairāk, un pieprasa tiesības tapt pielūgtai kā cita, nevis viņas daiļuma dēļ. Siržu pazinējs, arbiter clegans, masku ballē saka: «Pēc tavas maskas man būs tevi pazīt».

Bet, Jūsu Žēlastība,» viņš turpināja, «vienosimies, ka Pastarā diena nebūs tāda, kādu mums to mēģina iztēlot garlaicīgi sprediķotāji, proti, ka mūsu, nabadziņu, mēģinājumi piemānīt, — par kuriem Kungs patiesībā jau zina pārāk daudz, — tiks izvilkti dienas gaismā, bet gluži otrādi: stunda, kad visvarenais Dievs pats ļaus maskām krist. Un kas tas būs par mirkli! Ak, Jūsu Žēlastība, to gaidīt būtu vērts pat desmit miljonus gadu! Debesis skanēs un atbalsosies smieklos, kas būs tīri un skaidri kā bērnam, saldi un asarām pilni kā līgavai, triumfējoši kā uzticīgam karotājam, kad viņš uzvaras lepnumā nosviež ienaidnieka karogus pie sava karaļa kājām vai arī kad viņu atbrīvo no cietuma pagraba un smagajām važām un viņš beidzot ir tīrs no skauģu tenkām.

Bet, Jūsu Žēlastība, vai Dievs šeit nav mums piešķīris Pastaro dienu miniatūrā? Tuvojas pusnakts. Ļausim šai būt tai stundai, kad maskas krīt, un, ja tā nebūs jūsu vai mana maska, kas kritīs, lai tā pieder liktenim vai dzīvei. Varbūt drīz mums bez maskas būs jāsatiekas ar nāvi. Ddz tam brīdim mums nav nekā cita ko darīt, kā vien tikt skaidrībā, kas tad patiesībā ir dzīve. Tā kā mēs nespējam šonakt gulēt un sēžam šeit ļoti ērti, jūs, jūsu Žēlastība, un jūs, mans jaunais brāli un māsa, pastāstiet man, kas jūs esat un kāda ir bijusi jūsu dzīve, atklāti un neko neslēpjot, it kā mēs sēdētu paradīzē un atsauktu atmiņā mūsu dzīvi uz zemes.

Jūs,» teica vecais vīrs, pagriezdamies pret Jonatanu Mersku, «laivā uztrūkāties kājās, tik tikko to neapgāzdams, kad redzējāt šķūni sabrūkam. Esmu pārliecināts, ka daža laba lepna ēka jūsu dzīvē ir gāzusies un pārvērtusies drupās jūsu acu priekšā. Pastāstiet mums par to!

Es arī priekš neilga laika pamanīju,» viņš piebilda, «ka, man runājot par mūsu asiņu tīrību, jūs, dzirdēdams šos vārdus, atkāpāties atpakaļ, tāpat kā ieraugot šķūni. Jūs varbūt esat savas paaudzes demokrātisko ideju piekritējs? Nedomājiet, ka šīs teorijas man ir svešas, — gluži otrādi, es tās saprotu daudz labāk, nekā jūs iedomājaties. Vai mēs šonakt ļausim kādam politiskam strīdam izšķirt mūsu sirdis? Mans bērns, cs runāšu ar jums jūsu pašu vārdiem: «Tā nu paliek brīvība, vienlīdzība un brālība, šīs trīs, bet lielākā no tām ir brālība.»

«Vai varbūt,» viņš teica, «jūs, mans dēls, nopūšaties zem smagā likteņa nastas, kas jānes ārlaulībā dzimušajam. Bet kam gan būtu lielāka nepieciešamība nekā bastardam pacelt savu balsi un saukt: «Kas ej es-* mufi Uzticieties mums! Pastāstiet, pirms aust rīts, savas dzīves stāstu.»

Jaunais dānis, kupa sejai visu laiku bija uzspiests dziļas vientulības zīmogs, kas ir īsta melanholiķa droša pazīme, dzirdot šos vārdus, paskatījās kardinālam acīs. Vecā vīra cēlums gan vārdos, gan darbos bija savaldzinājis viņus visus kopš pirmā tikšanās brīža. Tagad jaunekli apbūra dīvainā, skaidrā gaisma viņa acīs. īsu brīdi viņi pētīgi viens otru uzlūkoja. Jaunekļa bālajā sejā atkal atgriezās sārtums, un viņš dziļi nopūtās.

«Jā,» viņš teica. «Jā, es jums izstāstīšu savas dzīves stāstu. Varbūt cs pats labāk sapratīšu visu, kas ar mani ir noticis, beidzot izteikdams to vārdos.»

«Nomazgājiet savu seju, mans jaunais draugs,» tcica Maliņas jaunkundze, «un jūsu portrets, uzgleznots mūsu sirdīs, dāvās jums nemirstību.»

Jonatans, brīdi klusējis, sacīja: «Savu vēstījumu es gribētu nosaukt šādi:

Slasts par Ascnsas Timonu.

Ja jūs būtu dzīvojuši Kopenhāgenā, tad jums būtu ķijis jādzird arī par mani,» iesāka jauneklis, «jo tur kādu laiku par mani daudz runāja. Man pat izdomāja iesauku. Mani sauca par Asensas Timonu. Un diezgan pamatoti, jo es patiešām nācu no Asensas — mazas ostas pilsētiņas Fīnē, par ko jūs varbūt esat dzirdējuši. Tur cs piedzimu kā dēls cienījamiem vecākiem: kapteinim Klcmentam Merskam un viņa sievai Magdalēnai, kuriem pilsētā piederēja skaista māja ar dārzu.

Jūs varbūt brīnīsieties, — neesmu ieguvis pietiekamu sapratni par dzīvi, lai spētu to tiesāt, — bet visu laiku, kad dzīvoju Asensā, es nekad neiedomājos, ka man kāds varētu vai gribētu darīt ļaunu. Jā, nekad es neiedomājos, ka vispār kāds gribētu nodarboties ar mani. Gluži otrādi, man bija sajūta, ka tas esmu es, kam jārūpējas par pasauli. Mans tēvs brauca jūrā, un vairākas vasaras mēs ar viņu kopā burājām līdz Portugālei un Grieķijai. Kad bijām jūrā, mums bija kuģis ūn kuģa krava, par ko gādāt, un mums abiem tas likās visnozīmīgākais darbs šai pasaulē.

Mana māte bija daiļa sieviete. Kaut arī cs kādu laiku esmu grozījies augstākās sabiedrības aprindās, nekad neesmu sastapis viņai līdzīgu nc ārienē, ne manierēs. Viņa nesagājās ar citām kapteiņu sievām un nekad viņas neapciemoja. Manas mātes tēvs bija bijis lielā zviedru botānika Linneja līdzstrādnieks, un viņai puķes un to augšana, bites un bišu stropi un darbs nozīmēja daudz vairāk nekā cilvēku rīcība. Dzīvojot kopā ar viņu, manī nostiprinājās pārliecība, ka augi, puķes un kukaiņi ir nozīmīgāki radījumi šeit uz zemes nekā cilvēki un ka pēdējie pasaulē ir tikai tādēļ, lai rūpētos par pirmajiem.

Šai Asensas dārzā mēs ar māti daudzus gadus dzīvojām tā, ka to laikam varētu saukt par patiesu idilli. Mūsu dienas pildīja nevainība un prieks.

Maliņas jaunkundze, kas bija uzmanīgi klausījusies, vienmēr gatava dzirdēt kādu stāstu, pārtrauca viņa stāstījumu ar vieglu nopūtu. «Ak,» viņa teica. «Es pazīstu idilles. Mais moi je n'aime pas Ies plaisirs innocents.»

«Man Asensā bija draugs; tā domāju vismaz es pats,» turpināja Jonatans. «Apdāvināts zēns, mācītāja dēls, ko sauca Rasmuss Pctcrsens, pāris gadu vecāks un galvas tiesu gapāks par mani. Viņam bija jākļūst par mācītāju, bet Kopenhāgenā viņš iemaisījās dažās nepatīkamās lietās un tāpēc nekad nenolika eksāmenu. Studēdams Kopenhāgenā, viņš strādāja par mājskolotāju vairākos dižciltīgos namos. Viņš vienmēr rūpējās par mani, un, kaut arī es par viņu jūsmoju, tomēr viņa sabiedribā nekad nejutos drošs. Viņš bija ļoti ass, kā bārdas nazis, no viņa nebija iespējams tikt vaļā, mazliet neiegriežot pirkstos, kaut arī uzreiz tas nebija manāms. Kad man bija ap sešpadsmit gadu, viņš lūdza manu tēvu, lai atļauj man braukt uz Kopenhāgenu kopā ar viņu un studēt pie mācītiem cilvēkiem, ko viņš tur pazīst, jo viņš uzskata mani par neparasti apdāvinātu.»

«Un jūs bijāt neparasti apdāvināts?» izbrīnīta vaicāja Maliņas jaunkundze.

«Ak, Jūsu Žēlastība, nebiju vis,» atbildēja Jonatans.

«Pirmo laiku Kopenhāgenā,» viņš turpināja, «es jutos ļoti vientuļš, jo man tur nebija ko darīt. Man šķita, ka visā pilsētā nekā cita nav, kā vien cilvēki. Šiem cilvēkiem es biju vienaldzīgs. Kad es ar viņiem mazliet biju parunājis, tie parasti steidzās tālāk. Bet pēc kāda laika mani ieinteresēja siltumnīcas un ziemas dārzi pie karaļu un dižu aristokrātu pilīm. Visslavenākās bija siltumnīcas, kas piederēja baronam Joahimam fon Gcrsdorfam; viņš bija Dānijas senešals^ un liels botāniķis, apceļojis visu Eiropu, Indiju, Āziju, Āfriku un Ameriku ua visur savācis retus augus.

Vai esat dzirdējuši runājam par šo vīru vai varbūt pazīstat viņu? Viņam bija krieviska izcelsme, un viņa bagātības pārspēja visu, kas Dānijā līdz tam bija redzēts. Viņš bija dzejnieks un mūziķis, diplomāts un sieviešu pavedējs, pat tajā laikā, par ko es stāstu, kad viņš bija vecs vīrs. Bet nekas no tā visa neatstāja sevišķu iespaidu uz cilvēkiem. Nē, iemesls bija cits. Barons bija «Modes karalis». Tā bija viņa patiesā būtība. Jā, varēja sacīt, ka vismaz Kopenhāgenā mode nebija nekas cits kā barona Gersdorfa sulainis. Viss, ko vien viņš darīja, uzreiz kļuva par vienīgo pareizo, kas pasaulei jāpieņem; ikvienam vajadzēja līdzināties viņam. Ak, es šo cilvēku sīkāk neaprakstīšu; jūs laikam zināt, ko tas izsaka — būt modes karalim. Esmu to iemācījies. Tas bija viņš.

Rasmuss man sagādāja iespēju apmeklēt viņa siltumnīcas, un es kādā trešajā reizē, pēcpusdienā sastapu tur pašu baronu Gersdorfu. Rasmuss stādīja mani priekšā, un barons, ļoti draudzīgi ar mani sasveicinājies, piedāvāja izrādīt visu un ar lielu pacietību un labvēlību to arī darīja. Kopš tās reizes cs gandrīz vienmēr satiku viņu siltumnīcās. Viņš lika man uzrakstīt katalogu viņa kaktusu kolekcijai. Mēs karstajā stikla mājā pavadījām daudz dienu. Būdams kopā ar viņu, es jutos ļoti laimīgs, jo viņš bija redzējis tik daudz no pasaules un varēja pastāstīt man par puķēm un kukaiņiem vistālākajās zemēs. Dažreiz man likās, ka viņu manāmi ietekmē arī manis sacītais un ka viņš vēro mani ar īpašu uzmanību. Kādu pēcpusdienu, lasīdams viņam monogrāfiju par lapu kaktusa ziedkausiem, es pamanīju, ka viņš ir aizvēris acis. Viņš saņēma manu plaukstu un ilgi turēja savējā, un, kad es pabeidzu, paskatījās manī un tcica: «Ko lai cs tev, Jonatan, dodu kā pateicības algu?» Smiedamies cs atbildēju, ka vēl neapzinos atradis ko sevišķu. «Ak, mans Dievs,» teica barons, «pateicības algu par 1815. gada vasaru.» Nepagāja necik ilgs laiks pēc šīs dienas, kad viņš pirmo reizi ieminējās par manu balsi. Viņš sacīja, ka man ir izcili skaista un dzidra balss, un izteica man priekšlikumu mācīties dziedāšanu pie paša mesjē Dipuī.»

«Un jums bija skaista balss?» mazliet neticīgi jautāja Maliņas jaunkundze, jo stāstītāja balss bija zema un aizsmakusi.

«Jā, Jūsu Žēlastība, toreiz man bija ļoti skaista balss. Dziedāt mani bija iemācījusi māte.»

«Ak,» teica Maliņas jaunkundze, «nekas pasaulē nav tik jauks kā jauka zēna balss. Kad cs biju Romā, Jēzus baznīcas korī dziedāja zēns vārdā Mario, un balss viņam bija kā eņģelim. Pats pāvests lika man aiziet tur un paklausīties viņu, un zinu ari kāpēc, — viņš cerēja pievērst mani Romas baznīcai un domāja, ka tāda zeltaina eņģeļdziesma mani pieveiks. No sava sola cs redzēju pāvestu izplūstam asarās, kad kā gulbis, kas ceļas spārnos, ieskanējās Mario balss Karisimi nemirstīgajā rečitatīvā: «Atkāpies, sātan!» Ak, labais Pijs Astotais! Trīs dienas vēlāk viņš visskumīgākā kārtā saindējās ar kantaridīna tableti un nomira. Man nav nekādu simpātiju pret katoļu baznīcu, bet man jāteic, ka viņš bija majestātisks pāvests un mira kā vīrs. Un tā jūs mācījāties dziedāšanu un kļuvāt par virtuozu, Jonatana kungs?»

«Jā, Jūsu Žēlastība,» smaidīdams tcica Jonatans. «Es mācījos. Un, tā kā vienmēr esmu mīlējis mūziku un strādāju uzcītīgi, guvu labus panākumus. Nākamās ziemas sākumā cs kopā ar baronu, kurš, likās, vairs nemaz nevarēja bez manis iztikt, braukāju apkārt pa visiem Kopenhāgenas aristokrātu namiem un viņš man lika tur dziedāt saviem draugiem. Dzīvodams Kopenhāgenā, es agrāk ziemas vakaros .bieži biju stāvējis pie šiem pašiem lielajiem namiem, lai skatītos uz svecēm un ziediem priekštelpās un jaunām dāmām, kad viņas izkāpj no karietēm. Tagad man pašam tas visur bija pieejams, un dāmas, gan jaunās, gan vecās, izturējās pret mani tik draudzīgi, it kā es būtu viņu dēls vai jaunākais brālis. Es dziedāju galmā karalim Frederikam un karalienei Marijai, kura man visžēlīgi uzsmaidīja. Es biju ļoti laimīgs. Es domāju: kā gan kļūdās tie cilvēki, kas grib mums iestāstīt, ka aristokrātiem pilsētās nerūp nekas cits kā vien bagātība un pasaulīgs gods. Visas šīs dāmas un kungi mīlēja muziķu tikpat stipri kā cs, pat stiprāk, jo, klausīdamies to, aizmirsa pilnīgi visu. Un cik gan mīlestība uz skaistumu ir cēlas jūtas.»

«Vai jūs bijāt iemīlējies?» jautāja Maliņas jaunkundze.

«Laikam savā veidā es biju iemīlējies viņās visās,» teica Jonatans. «Man dziedot, viņām taču bija asaras acīs. Viņas pavadīja mani uz arfas vai dziedāja ar mani duetā. Viņas izņēma ziedus no saviem skaistajiem matiem un sniedza man. Bet pa īstam cs laikam biju iemīlējies komtesē Atalantā Danncskjoldā —jaunākajā no Danneskjoldu māsām, kuras sauca par deviņiem Samso gulbjiem. Viņas māte lika mums piedalīties šarādē kā Orfcjam un Eiridīkei. Visa šī ziema pagāja gandrīz kā sapnis. Vai jūs dažreiz nesapņojat, ka varat nodziedat jebkura augstuma skaņu, ko vien gribat, un skraidīt pa toņkārtu , augšup un lejup kā eņģeļi pa Jēkaba kāpnēm? Pat tagad cs dažreiz sapņoju par to.

Bet uz pavasara pusi ar mani, kupš vēl nezināja, kas ir nelaime, notika kaut kas tāds, ko es uzskatīju par lielu nelaimi. Es saslimu, un, kad sāku atlabt, galma ārsts, kas mani pieskatīja, pateica, ka esmu zaudējis balsi un nekad to neatgūšu. Vēl gulēdams gultā, es no visas sirds bēdājos ne vien par balss pazaudēšanu, bet arī par to, ka tagad man nāksies pievilt savus draugus un varbūt zaudēt viņus un mana dzīve nākotnē kļūs ļoti skumja. Es pat raudāju, par to iedomājoties, kad kādu dienu mani apraudzīt atnāca Rasmuss Pcterscns. Es viņam izkratīju sirdi, lai viņš justu man līdzi nelaimē. Viņam vajadzēja piecelties no krēsla un izlikties, ka viņš skatās ārā pa logu, lai slēptu savu uzjautrinājumu, un es pārtraucu runāt, uzskatīdams to par lielu cietsirdību no viņa puses. «Nē, paklausies, Jonatan,» viņš teica, «Dievs mans liecinieks, man ir iemesls smieties, jo esmu vinnējis derības. Es saderēju, ka tu patiešām esi tik vientiesīgs, kāds izskaties, un neatradās neviens, kas tam ticētu. Visi domā, ka tev, neko teikt, ir galva uz pleciem. Nebūs ne mazākās atšķirības tāpēc, ka esi zaudējis balsi.» Es viņu nesapratu. Domāju, ka cs nobālēju, kaut arī viņa vārdi mani uzmundrināja.

«Klausies,» viņš teica, «barons Gersdorfs ir tavs tēvs. Es jau to uzminēju, pirms ievedu tevi viņa siltumnīcā, jo biju redzējis viņa bērnības portretu, un tā bija tā pati eņģeļa galviņa. Kad to uzzināja viņš pats, viņš kļuva tik priccigs, kādu es viņu nekad vēl nebiju redzējis. Viliš teica: «Man nekad mūžā nav bijis bērna. Kļūt par tēvu — tā man ir ļoti neparasta sajūta. Gribu ticēt, ka šis zēns ir miesa no manas miesas, un viņam nebūs jāsūdzas par to. Bet, ja cs redzēšu, ka viņā dzivo tālāk mana dvēsele, Dievs ir mans liecinieks, es adoptēšu viņu un atstāšu viņam visu, kas man pieder. Ja izrādītos neiespējami padarīt viņu par baronu Gersdorfu, tad es vismaz panākšu, ka viņš tiek iecelts Maltas bruņinieka kārtā ar vārdu Dc Resurrcction.

Un tikai tāpēc, Jonatan, tu šeit Kopenhāgenā esi kļuvis par smalko ļaužu luteklīti,» teica Rasmuss. «Viņi nav nolaiduši no tevis ne acu, lai uzzinātu, vai tevī neparādīsies barona Gersdorfa dvēsele. Jo tad tu, Jonatan, uzreiz kļūsi bagātākais cilvēks un labākā partija visā Ziemeļeiropā.» Pēc tam viņš man atstāstīja sarunu, kas viņam bijusi ar baronu Gersdorfu par mani.

«Jūs, mans labais Rasmus, zināt, ka es esmu dzejnieks,» barons viņam esot teicis. «Tagad man jums jāpaskaidro — kāds dzejnieks. Savā mūžā es vēl neesmu uzrakstījis nevienu rindu, nciejuzdamies tā vai cita dzejnieka lomā. Esmu rakstījis dzejoļus Gētes, Horācija un Lamartina stilā. Tāpat man nav bijis iespējams uzrakstīt mīlestības vēstuli sievietei, iedomās nesaplūstot vai nu ar Korsāru, jauno Verteru, vai arī Jevgēņiju Oņēginu. Manām skaistajām dāmām ir glaimojuši, viņas ir pielūguši un paveduši visi Satobriāna un Bairona varoņi, cits pēc cita. Nekad savā mūžā es neesmu darījis neko neapzināti, nebūdams skaidrībā par to, ko daru. Bet šo zēnu, Jonatanu, viņu patiešām es esmu radījis bez nodoma. Viņam tad noteikti ir jābūt patiesam un īstam Joahima Gersdorfa darbam un nevis kaut kādam patapinājumam no Firdousi, Pctrarkas vai pat Oilcnšlēgera kunga. Es jums droši varu teikt, ka Joahimam Gersdorfam tas ir ļoti neparasts pārdzīvojums, Joahimam Gersdorfam tas ir visnozīmīgākais notikums. Lai Jonatans man tagad parāda, kas Joahims Gcrsdorfs patiesībā ir, un nekāda samaksa par to man nešķitīs par augstu. Bagātība, dārglietas, sievietes, zirgi, vīns un viss, ko no valsts pagodinājumiem viņš vēlēsies saņemt, piederēs viņam kā pateicība par to.»

To visu es dzirdēju, gultā gulēdams.

Varbūt tas jūs izbrīnīs, Jūsu Godība, vai jūs, Jūsu Žēlastība, ka visstiprākās jūtas, ko šie vārdi manī pamodināja, bija bezgalīgs, dziļš kauns. Es savā mūžā neko tādu nebiju piedzīvojis.

Ja barons būtu mani pavedis tāpat, kā, man šķiet, viņš paveda citus glītus zēnus, tad man būtu bijis jānosarkst, godīgiem cilvēkiem acīs skatoties, bet es varbūt varētu atrast patvērumu no šī kauna savā sirdī, jo cs viņu savā veidā mīlēju. Tagad no sava kauna es nevarēju paglābties nekur. Pirmo reizi mūžā cs jutu sev pievērstas visas pasaules acis, un tās skatījās manī līdz pat dvēseles dziļumiem.

Dievs taču radīja pasauli, Jūsu Godība, un redzēja to labu esam. Bez šaubām. Bet ja nu arī pasaule būtu paskatījusies uz to Kungu, lai redzētu, vai viņš ir labs vai nc? Man šķiet, ka tieši to izdarīja Lucifers. Tas Kungs juta, ka pats ir ticis nosvērts un novērtēts ar tiesneša aci. Vai viņš ir labs? Es — cs biju nevainīgs kā pats Dievs. Nu es biju padarīts par īstu Joahimu Gersdorfu. Manās dzīslās plūda šī vīra, šī franta asinis, vīra, kurš vērš uz sevi visas pasaules uzmanību. Dievs to nevarēja paciest. Kā jūs droši vien atceraties, par sodu un lai tiktu no viņa vaļā, Dievs nogāza Luciferu elles dziļumos. Un Radītājs da.rīja pareizi. Viņš to nebūtu varējis paciest. Es arī to nevarēju paciest, , bet biju spiests to darīt.

Lai pārliecinātos, vai Rasmuss ir teicis patiesību, es izdarīju to, ko pats uzskatu par drosmīgu rīcību, pat varoņdarbu, kas vēl tagad man pašam pierāda, ka Asensas kapteinis un viņa sieva ir snieguši man labu audzināšanu. Es devos uz lielu balli pie grāfienes Danneskjoldas un dziedāju viņiem atkal. Es izpildīju vecās dziesmas, dzirdēju savu balsi, pareizāk sakot to, kas no tās bija palicis. Jūs, kas tagad dzirdat mani runājam, sapratīsiet, kāds varēja būt mans priekšnesums. Es biju dziedājis viņiem iepriekš un darījis to, cik labi vien mācēdams, un devis viņiem vislabāko, kas manī bija. Kad es dziedāju šoreiz, itin neviena seja nepauda nedz vilšanos, nedz skumjas. Viņi aplaudēja un bija pret mani tikpat laipni un mīļi kā vienmēr — ak, cietās sirdis! Tad es jutu, ka nekad neesmu devis viņiem kaut ko, vispār nekad neesmu neko darījis viņu labā, apkārt bija pasaule, kas mani novēroja un domāja kaut ko izdarīt man. Visu acis bija pievērstas man, jo cs biju īsts Joahims Gersdorfs, jaunais modes karalis. Es pametu balles namu pusnaktī, un tieši to mirkli, Jūsu Godība, man atsauca atmiņā šķūņa sagāšanās.

Tai pašā naktī es uzrakstīju baronam atvadu vēstuli. Mani pārņēma šausmas un riebums pret viņu un visu viņa pasauli, kad es, pārlasīdams vēstuli, vārdu «mode» atradu tajā atkārtojamies deviņas reizes. Es lūdzu Rasmusu nodot vēstuli baronam. Viņam promejot, es atcerējos, ka neesmu uzrakstījis par bagātību, ko barons grib man atstāt, tādēļ lūdzu draugu pateikt viņam, ka man neko no Gersdorfa nevajag.

Es nespēju skatīties uz pilsētas ielām. Es pametu skaisto dzīvokli Gersdorfa p'ils tuvumā un airu laivā devos uz ostas otru pusi līdz nocietinātajai Trekronas saliņai un iekārtojos pie turienes komandanta,

Kur iicoija reazams neKas cits, ka vien jura. Rasmuss nāca līdzi, nesdams manu somu. Visu laiku viņš mēģināja mani atturēt. Pa ceļam mums bija jāiet garām Gersdorfa pilij un, to ieraugot, mani pārņēma tāds riebums pret visu pasauli, ka cs pils vārtiem slaidi uzspļāvu, ko, zēns būdams, biju iemācījies no tēva — ak, nē, no Asensas kapteiņa Klemcnta Mcrska.

Dažas dienas es nodzīvoju Trckronā, mēģinādams atrast to pasauli, kas bija man agrāk piederējusi, nevis sevi pašu, ko cs vismazāk vēlējos atrast. Es domāju par Asensas dārzu, bet tas man bija slēgts uz mūžiem. Tikko esi nobaudījis augli no atzīšanas koka un ieraudzījis pats sevi, visi dārzi tev tiek slēgti. Tu kļūsti par labā toņa cilvēku, par kādiem kļuva Ādams un Ieva, sākdami rūpēties par savu izskatu.

Bet bija pagājušas tikai pāris dienu, kad mani apciemoja Rasmuss. Lai tiktu pāri pie manis, viņš, kas tā baidījās no jūras, bija noīrējis mazu laiviņu.

«Nu, mans draugs,» viņš, berzēdams rokas, teica. «Tu esi dzimis zem laimīgas zvaigznes. Es iedevu baronam tavu vēstuli, un, to lasot, viņš kļuva neaprakstāmi pacilāts un apmierināts. Viņš piecēlās un, staigādams uz priekšu un atpakaļ, izsaucās: «Dievs! Šī cilvēknīšana! Šī melanholija! Cik man tās ir pazīstamas! Tas taču kā izliets esmu cs pats. Nedēļu pēc tam, kad biju kļuvis ķeizarienes Katrīnas mīļākais, es pārdzīvoju visu to, ko tagad pārdzīvo viņš. Es domāju aiziet klosterī. Tas ir īsts jaunā Joahima Gersdorfa portrets, tikai mecotintā, gravējums pēc krāsainā oriģināla. Bet, ak, lielais Radītāj, kāds šai zēnā ir spēks, kāda skaista, dziļa melnā krāsa! Es nebiju domājis, ka ar viņa augsto balsi viņam tāda ir. Tā ir Krievijas ziemas nakts, izbadējušos vilku gaudas stepē.» Izlasījis tavu vēstuli divas reizes, viņš teica: «Viņš negrib būt par modes karali? Bet tādi mēs, Gcrsdorfi, visi esam, arī mans tēvs savā laikā jaunās ķeizarienes galmā. Kā lai mans dēls būtu savādāks? Viņam noteikti jāpieņem mantojums un jābūt modes spogulim un gaumes paraugam.»

«Es varu tev darīt zināmu, Jonatan,» teica Rasmuss, «ka tava melanholija pašreizējā brīdī ir kļuvusi par vislielāko modi. Elegantie Kopenhāgenas jaunskungi ģērbjas melnā un ar rūgtumu runā par pa sauli un mīlestību, un dāmas runā tik par kapiem.»

Un tieši tai laikā viņi iesauca mani par «Asensas Timonu».

«Vai tu viņam teici,» es jautāju Rasmusam, «ka es nekādā ziņā negribu pieņemt viņa naudu?»

Rasmuss atbildēja: «Jā, tcicu, un, to dzirdot, viņš kļuva tik jautrs, ka šķita, — viņu ķers trieka un viņš uz vietas atstās tev visu. «Ak, lieliski,» viņš iesaucās. «Lieliski, mans mīļotais dēliņ Timon! Ļauj man redzēt, kā tu izšķērdē to! Droši šķied to uz visām pusēm! Parādi pasaulei savu nicinājumu pret naudu īstā gersdorfu stilā! Lai tā tiek hetērām! Melanholiskam modes karalim nav labāka ceļa uz slavu par šo. Viņas sekos tev visur un radīs burvīgu kontrastu tevis paša dziļajam darvas melnumam. Kā es mīlu šo zēnu,» viņš teica. «Man pieder,» viņš piebilda, «smaragdu kolekcija, kam nav līdzīgas visā Eiropā, tos es viņam aizsūtīšu, sākumam. Paskatīsimies, Timon.» «Un te tie patiešām ir,» tcica Rasmuss, ar lielu bijību un saudzību paņemdams lakatā iesietu dārglietu šķirstiņu un nolikdams to uz mana galda. «Bet, izdzirdējis, ka tu esi uzspļāvis viņa namdurvīm,» teica Rasmuss, «viņš bija dziļi aizkustināts. «To,» viņš teica, «to es izdarīju pie sava tēva vārtiem, pie Gersdorfu pils vārtiem Sanktpēterburgā.» Viņš tūlīt aizsūtīja pēc sava advokāta un lika sastādīt dokumentu, kupā atzīst tevi par savu dēlu un atstāj tev visu savu mantību. Viņš arī iesniedza lūgumu uzņemt tevi Maltas ordeņa bruņinieka kārtā, piešķirot tev vārdu De Resurrection.»

Tai brīdī es biju tik sarūgtināts, ka ar patiesu nostaļģiju ilgojos pēc nāves. Kopā ar Rasmusu es devos atpakaļ uz pilsētu, samaksāju rēķinus, lai manam drēbniekam un cepuru meistaram nebūtu mani jāaprunā, kad būšu miris, izgāju uz Langcbro tilta un skatījos ūdenī un uz peldošiem šoneriem. Daži no tiem bija nākuši no Asensas. Es gaidīju, kamēr uz tilta vairs nebija daudz cilvēku. Tas bija viens no Kopenhāgenas zilajiem aprīļa vakariem. Man prātā ienāca Salvadores barkarola, ko savā laikā biju dziedājis. Reizē ar domu, ka drīz manis vairs nebūs, tā deva mazliet sirdsmiera. Tur stāvot, man garām pabrauca kariete un apstājās, un pēc brīža no tās izkāpa melnās mežģīnēs tērpta dāma, devās pie manis un uzrunāja mani klusā balsī, galīgi aizelsusies. «Jūs esat Jonatans Mersks?» viņa jautāja, un, kad cs atbildēju ar — jā, viņa pienāca man cieši klāt. «Ak, Jonatan Mcrsk,» viņa tcica, «cs jūs pazīstu, esmu jums sekojusi. Es saprotu, kas jums prātā. Es ilgi esmu domājusi par nāvi, bet man nepietiek drosmes doties tajā vienai. Ļaujiet man mirt jūsu sabiedrībā. Esmu tikpat liela grēciniece kā Jūdass,» viņa tcica, «tāpat kā viņš, es esmu nodevusi, nodevusi. Ak, nāciet, mirsim kopā!» Nokrēslā viņa sagrāba manu roku un cieši turēja to. Man bija tā jānokrata un jābēg prom.

Es domāju: Kopenhāgenā laikam vienmēr atrodas četras vai piecas dāmas, kas balansē uz pašnāvības robežas, varbūt viņu ir vairāk. Ja es viņuprāt esmu nācis modē, kā gan es tikšu no viņām vaļā, lai mierīgi nomirtu? Vai tad man jāmirst elegantā kompānijā un jāpadara Langebro tilts par modes lietu? Vai man tagad par vari jādodas jūras dzelmē tādu sieviešu sabiedrībā, kuras neatšķir mažoru no minora, un vai manam pēdējam elpas vilcienam jābūt…»

«Lc ' dernier cri,» iesaucās Maliņas jaunkundze ar tīri raganīgu smiekliņu.

«Es laivā devos atpakaļ uz Trekronu,» pēc brīža teica Jonatans, «un sēdēju savā istabā, nevarēdams ne ēst, ne dzert.

Tad mani negaidīti apciemoja kapteinis Mcrsks no Asensas. Viņš tikko bija atgriezies no Trankebāras un tagad uzmeklējis mani.

«Vai tā ir taisnība, ko es dzirdu par tevi, mazais Jonatan?» viņš teica. «Tu būsi Maltas ordeņa bruņinieks? Es labi pazīstu Maltu. Kad kuģo caur ostas vārtiem un Sanandžclo cietoksnis ir pa labo roku, tad jāuzmanās no zemūdens klints pie kreisā borta.»

«Tēv,» es teicu, atcerēdamies, kā mēs kopīgi burājām, «vai barons Gersdorfs ir mans tēvs? Vai tu pazīsti šo vīru?»

«Lai nu sievietes pašas zina par savām lietām,» viņš teica. «Te nu tu esi, kuģošanai derīgs šoneris, un ir vienalga, kas tevi būvējis.»

Es viņam izstāstīju visu, kas ar mani bija noticis. «Mazais Jonatan,» viņš teica. «Tu esi sapinies sieviešu brunčos.» Es viņam paskaidroju, ka ncapzīstu nemaz tik daudz sieviešu Kopenhāgenā. «Nav ko teikt,» viņš teica, «esmu redzējis vīrieša cilvēkus Kopenhāgenā. Tic starp viņiem, kas vēlas, lai kaut kas notiktu, ir sievišķi visi kā viens, lai cik viņi kā vastlāvjos skraidītu ar jauna modeļa vaska deguniem. Es tev pateikšu, — ja runājam par kuģiem, tad tie visā pasaulē varētu mierīgi būrāt apkārt, ļoti apmierināti, ka atrodas jūrā, un nedomāt par pietauvošanos kaut kur, ja vien uz sauszemes nesēdētu sievieši un negaidītu zīdu, tēju, karmīnu un piparus, visas tās lietas, ko viņas lieto, lai kaut kas notiktu. «Tava māte,» viņš pēc maza brīža sacīja, «ir vienīgā sieviete, ko es pazinu, kura necentās, lai kaut kas notiktu.» Es teicu: «Bet tas viņai negāja secen, un lai Dievs man tagad stāv klāt, tēv.»

Es viņam pastāstīju, kā' barons Gersdorfs bija gribējis atstāt man visu savu mantību. Tēvam bija kļuvis daudz sliktāk ar dzirdi. Viņš brīdi padomāja, pirms atbildēja: «Vai tev vajadzīga nauda, Jonatan?» viņš teica. «Tas būtu diezgan dīvaini, ja tā būtu, jo es zinu vietu, kur ir milzums naudas. Pirms trīspadsmit gadiem,» viņš stāstīja, «cs bezvējā stāvēju pie kādas saliņas Haiti tuvumā. Es izkāpu krastā, lai palūkotos apkārt un izraktu kādus retus augus, ko gribēju aizvest uz mājām tavai mātei, un uzdūros kapteiņa l'Olonē apraktajām bagātībām; viņš bija viens no fīlibustiešiem. Es to visu izraku un, gribēdams izvingrināt locekļus, ieraku atkal atpakaļ pamatīgāk un labākā kārtībā, nekā kapteinis bija darījis. Es skaidri zinu, kur tās guļ. Ja tev ir vēlēšanās, es izdevīgā reizē šos dārgumus varu atvest, un, ja nu tu nevari atturēt baronu no naudas dāvināšanas tev, tad tu savukārt vari uzdāvināt viņam savējo; tas ir vairāk, nekā viņam pieder.»

«Tēv,» es iesaucos. «Tu pats nezini, ko runā. Tu neesi dzīvojis šajā pilsētā. Vēl tikai tāda žesta trūkst. Tas padarītu mani par švītu uz laiku laikiem, īstu Joahimu Gersdorfu. Jā, tad es patiesi paliktu par Asensas Timonu. Atved man papagaili no Haiti, bet ne naudu.»

«Tu esi nelaimīgs, Jonatan,» viņš teica.

«Jā, tēv, es esmu nelaimīgs,» es atbildēju, «es mīlēju šo pilsētu un cilvēkus, kas tajā dzīvo. Esmu dzēris viņus ar sajūsmu. Bet viņos ir inde, ko es nevaru panest. Par to domājot, man dvēsele kāpj pa muti laukā. Vai tu nezini, ar ko es varētu tikt izārstēts?»

«Pilnīgi droši,» viņš teica, «es zinu līdzekli, kas palīdz vienmēr: sālsūdeni.»

«Sālsūdeni?» es jautāju.

«Jā, šādā vai tādā veidā. Sviedri, asaras vai sāļa jūra.»

«Sviedrus un asaras esmu izmēģinājis,» es teicu, «es būtu izmēģinājis arī jūras ūdeni, bet kāda sieviete melnās mežģīnēs mani iztraucēja.»

«Tu runā tik nesakarīgi, Jonatan,» viņš teica.

«Tu varētu doties man līdzi,» brīdi padomājis viņš teica, «mans kuģis iet uz Sanktpēterburgu.»

«Nē, uz Sanktpēterburgu es negribu,» es teicu.

«Nūjā, bet man uz turieni ir jādodas,» sacīja viņš, «bet skaties, veseļojies, kamēr esmu prom, jo tu izskaties diezgan nelāgi. Kad es atkal atgriezīšos, tad ņemšu tevi līdzi uz lielajiem ūdeņiem.»

«Es nevaru palikt Kopenhāgenā,» es teicu.

«Ja tu to nevari,» viņš teica, «tad brauc uz kādu no vietām, ko tev ieteiks ārsti, un es uzņemšu tevi uz kuģa Hamburgā.»

«Tā, Jūsu Eminence un Nakts-un-Dienas jaunkundz,» nobeidza jaunais cilvēks, «mani šurp atsūtīja kapteinis Mersks, — vai nu viņš ir mans tēvs, vai nav, — lai es tiktu ārstēts ar sāļu ūdeni.»

«Ak, ak,» sacīja Maliņas jaunkundze, kad jauneklis bija pabeidzis savu stāstu, kas pamazām viņu bija pilnīgi aizrāvis. Viņa berzēja savas mazās rociņas kā bērns, kas priecājas par jaunu rotaļlietu. «Kas tas par stāstu, Timona kungs! Kas šī ir par vietu! Kas mēs tomēr esam par cilvēkiem! Es pati šonakt esmu tikusi skaidrībā par savu identitāti. Es esmu Diogena jaunkundze, un šis kūts lākturītis, ko vecā un resnā zemnieku sieva laipni ļāva mums paturēt, ir mans slavenais gaismeklis, ar kūru esmu meklējusi cilvēku un kas ir palīdzējis to atrast. Jūs, Timon, esat šis cilvēks, un, pat ja cs ar sveci un lākturi būtu pārmeklējusi visu Eiropu, es nebūtu labāk varējusi atrast to, ko gribēju.»

«Kāds gan jums no manis varētu būt labums, Jūsu Žēlastība?» jautāja Jonatans.

«Ak, nc jau man pašai,» teica Maliņas jaunkundze. «Šonakt es neesmu noskaņota uz mīlēšanos. Šoreiz es varētu apmierināties ar Agnus Castus koka novārījumu, kā tas redzams Gijēnā. Nē, jūs noderēsiet Kalipso.»

«Vai redzat šo jauno meiteni,» viņa jautāja, mīļi raudzīdamās uz skaisto jauno būtni sev blakus. «Viņa nav mana meita, un tomēr, Svētais Gars mans liecinieks, es laižu viņu pasaulē ar tikpat lielu pārliecību, kā mans vecais draugs barons Gersdorfs kaut kad ir darījis ar jums. Esmu nesusi viņu savā sirdī un domās un nopūtusies zem šī smaguma. Nu man ir pienācis laiks dzemdēt, un te taču mums ir arī kūts un silīte. Bet, kad būšu laidusi viņu pasaulē, būs nepieciešama zīdītāja. Viņai vajadzīgs arī skolotājs un galma pārvaldnieks, un par tādiem jākļūst jums.»

«Ak, ko gan varu viņai mācīt?» jautāja Jonatans.

«Jūs varat iemācīt viņai kļūt redzamai,» teica Maliņas jaunkundze. «Jūs, jūs, kas žēlojaties par to, ka cilvēki skatās uz jums, — bet kā jūs justos, ja jūs piemeklētu pavisam pretēja nelaime? Pieņemsim, ka neviens visā pasaulē nevar vai negrib jūs redzēt, kaut arī pats esat pārliecināts, ka eksistējat. Pastāv citāds negods nekā tas, ko jūs esat pieredzējis, mizantrop no Asensas. Vai varbūt esat lasījis izcili apdāvinātā jaunā dzejnieka Hansa Kristiānā Andcrscna pasaku par ķeizara jauno tērpu? Bet šeit mums ir pilnīgi pretējs gadījums. Te ķeizars visā krāšņumā staigā apkārt ar scepteri un valstsābolu rokās, un tauta uzmet piesardzīgu skatienu viņa tērpam, bet neviens neuzdrīkstas ieraudzīt viņu pašu, jo domā, ka, to spēdami, izrādīsies vai nu par nederīgiem savam amatam, vai arī nepieļaujami dumjiem. Te sēž mans ķeizariņš, procesijai ir licis kustēties kāds ļauns cilvēks, par viņu es jums pēc brīža pastāstīšu vairāk. Un jums, Timon, vajadzēs būt tam nevainīgajam bērnam, kurš iekliedzas: «Bet tas taču ir ķeizars!»

«Nakts-un-Dienas ģimenes,» piebilda Maliņas jaunkundze, «devīze skan: «Skābo ar saldo». Aiz cieņas pret maniem senčiem savā mūžā esmu baudījusi no daudziem jauktiem ēdieniem: Svedcnborga ķidu zupu, platoniskās mīlestības salātus, jā, pat dievišķīgās marķīzes skābos kāpostus. Esmu attīstījusi dzimtas smalko garšas izjūtu un ieguvusi sapratni par daudziem ēdieniem. Bet dzīves rūgtums ir nederīga barība, it sevišķi jaunai sirdij.

Šeit, rietumu piekrastē, zemnieki audzē aitas, kas ganās sāļajās pļavās, un to gaļa tādēļ iegūst sevišķi labu garšu; kulinārijas pasaulē tā pazīstama ar nosaukumu pre-sale. Šīs jaunās meitenes gars ir ganījies tādos sāļos laukos, un viņa barība ir bijusi sāls un vērmeles. Citu ēdienu viņas mazā sirds nav saņēmusi. Viņa ir uzaugusi kā agneau presale, mans mazais, sālītais jēriņš.»

Jaunā meitene, kas visu laiku bija sēdējusi, čokurā sarāvusies, savai vecajai draudzenei blakus, piecēlās, kad Maliņas jaunkundze sāka stāstīt viņas dzīves stāstu. Viņa sēdēja taisni izslējusies, un viņas dzintarainās acis zem garajām, izliektajām uzacīm, kas bija kā zīmējums uz tauriņa spārniem vai kā paši spārni, skaisti izplesti, stingi raudzījās uz priekšu un neredzēja neko. Viņa bija par lepnu, lai pievērstu uzmanību klausītājiem. Par spīti gaišajai un maigajai pierei viņa tomēr bija bīstams zvērs. Zvērs, kas sagatavojies lēcienam. Lēcienam pret ko? Pret dzīvi vispār.

«Vai jūs kādreiz,» jautāja Maliņas jaunkundze, «esat dzirdējuši par grāfu Augustu fon Plātcnu Mallermundu?» Izdzirdot šo vārdu, jaunā meitene nodrebēja un kļuva bāla. Viņas skaidrās acis draudīgi satumsa. «Kuš, kuš,» teica Maliņas jaunkundze, «mēs pieminēsim viņu ne vienreiz vien. Tā kā viņš nav nekāds vīrietis, bet eņģelis, sauksim viņu par grāfu Serafinu. Šonakt mēs noturēsim lit tie justice grāfam, un lai nu šo vienu reizi patiesība par viņu nāk gaismā. Kad cs bērnībā mācījos franču valodu,» pret kardinālu vērstā-pēkšņā uzticības uzplūdā tcica vecā dāma, «pirmais teikums manā lasāmajā grāmatā skanēja šādi:

«Le lit est une bonne ehose si Von n'y dort pas, l'on s'y repose.»

Tāpat kā daudz kas cits man bērnībā mācītais, ari tas vēlāk izrādījās galīgi aplams. Bet tam varbūt vēl var atrast pielietojumu, kad runa ir par taisnības gultu.»

«Es taču esmu lasījis dažus grāfa Augusta dzejoļus un filosofiskus rakstus,» teica kardināls.

«Es nc, ne es,» tcica Maliņas jaunkundze, «kad man Tiesas dienā būs jāatbild par tām daudzām stundām, ko neesmu izlietojusi tā, kā būtu'vajadzējis, aizstāvoties cs teiktu: «Bet grāfa Augusta dzejoļus es neesmu lasījusi.» Cik daudz viņš tos ir uzrakstījis, Jūsu Eminence?»

«To es patiesībā nezinu,» teica kardināls.

Maliņas jaunkundze sacīja: «Cinq ou six milles? C'est beaucoup. Combien y cn a-t-il de bons? Quinze ou seize. — C'est bcacoup, dit Martin —.»

Viņa turpināja: «Jūsu Eminence varbūt ir lasījis par nelaimīgo jauno cilvēku, kuru ragana bija nobūrusi par mopsi un kurš nevarēja atgūt cilvēka izskatu, pirms šķīsta jaunava, kas nekad nav atzinusi vīrieti, Svētā Silvestra naktī lasīs Gustava Fficera dzejoļus un neaizmigs. Viņa draugs, kas gribētu viņam palīdzēt, klausās visu šo skumjo stāstu. Un tad seko, lūk, šīs rindas:

«Ak, draugs, man jāatzīst, Ka nespēju tev palīdzēt, Jo, pirmām kārtām, Neesmu nekāda jaunava, Un jāteic arī, Ka vēl mazāk spētu es Lasīt Pficcru

Bez ieslīgšanas snaudā.»

*

Ja grāfs Augusts līdzīgā kārtā būtu pārvērsts par mopsi un runa būtu par viņa dzejoļiem, tad cs nespētu viņu atsvabināt tādu pašu iemeslu dēļ.

Šis virs, grāfs Serafina,» viņa turpināja stāstu pēc šī mazā domu lēciena, «bija manas jaunās draudzenes tēvocis, un pēc vecāku nāves meitene tika uzaudzināta viņa namā, un tāpēc, dārgie draugi, es vēlos padarīt mūsu nakti gaišāku, iepazīstinot jūs ar vēl dziļāku tumsu, kurā grimst

Kalipso stāsts.

Grāfs Serafina daudz domāja par debesu lietām. Jums, kas esat lasījis viņa dzejoļus, būtu jāzina, ka saskaņā ar viņa pārliecību nekad neviena sieviete nenokļūs debesīs. Viņš juta nepatiku un neuzticību pret visu sieviešu dzimumu. Tas uzdzina viņam zosādu.

Viņa priekšstats par paradīzi attiecigi, kā var saprast, bija garas rindas skaistu, jaunu zēnu caurspīdīgās, baltās drānās, kuri klejo pa pāriem, dziedādami viņa dzejoļus ar viņa sacerētu mūziku tik daiļos triļļos, kādus jūs, Jonatana kungs, pats kādreiz esat varējis izlocīt, uu kuri iegrimuši viņa filosofijā, ja vien nav iedziļinājušies viņa darbos par matemātiku.

Savu Angelshornas īpašumu Meklenburgā viņš ar lieliem panākumiem centās pārveidot par tādu kā debesu valstību, paradīzisku fon Plātena panoptikumu, un tam visam tieši pa vidu, viņam un viņai par lielu nepatiku, atradās šī mazā meitene, kuru viņš ar īstu pārliecību neuzdrošinājās iecelt eņģeļa kārtā. Kamēr meitene bija bērns, grāfam sagādāja prieku redzēt viņu savā tuvumā, jo viņam piemita dziļa skaistuma izpratne. Viņš lika meiteni ģērbt zēnu drānās, vienā samtā un mežģīnēs, ļāva viņas garajiem matiem nokarāties tādās ambroziskās cirtās, kādas jaunais C.animēds Jupitera galmā nēsāja apkārt vienlaicīgi ar biķeriem. Grāfa aizraušanās bija izrādīt sevi pasaules priekšā kā zintnieku, kā cēlu baltās maģijas burvi, kas uzņēmies grūtu uzdevumu, uzdrošinādamies pārveidot šo paša sātana asins pilienu — meiteni saldā, eņģelim līdzīgā būtnē, kāds ir zēns. Varēja arī būt, ka viņš sapņoja radīt paša izgudrotu unikālu būtni, mākslas priekšmetu, kas nav ne zēns, nc meitene, bet kauls no Plātcnu kaula. Varēja būt, ka viņa cēlās mākslinieka asinis, to iedomājoties, ritēja straujāk. Viņš mācīja mazajai meitenei grieķu un latīņu valodu. Viņš centās viņai radīt priekšstatu par augstākās matemātikas harmoniju. Bet, kad viņš mācīja meitenei apļa neaprakstāmo skaistumu, viņa pajautāja: «Ja tas patiesi būtu tik skaists, kādā krāsā tam vajadzētu būt, varbūt zilam?» — «Ak, nē,» viņš teica, «tam vispār nav krāsas.» No šī brīža viņš sāka baidīties, ka viņa nekad nekļūs par zēnu.

Grāfs vēroja meiteni ar briesmīgām aizdomām un arvien pieaugošu cēlu'sašutumu, pamazām parādoties pazīmēm, kas liecināja par viņa kļūdīšanos, un, kad viņam nācās atzīt, ka nekādām šaubām vairs nav vietas, bet fiasko ir acīm redzams, viņš ar trīsām novērsa skatienu no meitenes un tā iznīcināja viņu. Tas notika pirms diviem gadiem, un kopš tā laika viņa nav eksistējusi. Ja vēlaties, varat viņu apskaust, Timona kungs.

Grāfs Serafma loloja dziļu mīlestību uz viduslaikiem. Viņa varenā pils — Angelshorna bija celta tais laikos, un viņš ārkārtīgi rūpējās, lai to gan no ārpuses, gan iekšpuses pielāgotu krustnešu laikiem. Tāpat kā grāfs pats, pils neaizņēma daudz vietas, bet stiepās augstumā un dziļumā. Tās torņi tiecās debesīs ar kovārņu bariem kā vieglu dūmu gredzeniem ap smailēm, bet dziļās pagrabu velves kā apsēsti kurmji urbās tieši uz elli. Dienas gaisma caur ass biezajiem mūriem tika ielaista pa stikla rūtīm kanēļa un vērša asiņu krāsā. Gar sienām pa veciem gobelēniem klejoja vienradži un grifi, un trīs svētie ķēniņi nesa zeltu un vīraku uz Betlēmi. Šeit grāfs klausījās skaistu mūziku, atskaņotu uz viola di gamba, ko spēlēja arī viņš pats, un viola d'amore, un vingrinājās šaušanā ar loku. Viņš nekad nelasīja iespiestas grāmatas, bet sava laika rakstnieku darbus saņēma uzrakstītus ar ultramarīnu un purpuru.

Viņš parasti iedomājās, ka ir izmeklēta mūku ordeņa abats. Ordeņa, kur varēja tikt uzņemti tikai skaisti, izcili apdāvināti, jauni mūki ar dižciltīgu izcelšanos un smalkām manierēm. Grāfs un viņa jauno draugu pulks sēdēja pie galda vecos baznīcas ozolkoka krēslos violeta zīda mūku drānās tērpti. Viņa nams bija ziemeļu klosteris, otrs Atosa kalns, kur, kā zināms, netiek ielaista neviena govs vai vista, pat ne bišu spiets, kurā taču atrodas karaliene. Jā, grāfs bija daudz dedzīgāks par Atosa kalna mūkiem, viņa aizspriedumi sniedzās pat pāri kapam. Kad grāfs un viņa skaisto jaunekļu harēms šad un tad dzēra vīnu no galvaskausa, lai uzturētu svaigu domu par nāvi un mūžību, viņš parūpējās, lai gludi pulētais baltais vīna kauss savā laikā nebūtu piederējis kādai sievietei. Ak, bet manām lūpām tomēr jātiek aptraipītām ar šī vīra vārdu! Vīrietim būtu labāk nogalināt sievieti, lai sagādātu viņas galvaskausu vīna biķerim, nekā rast prieku, tā sacīt, dzeršanā pašam no savējā.

Šai tumšajā pilī apkārt klejoja iznīcinātā meitene. Viņa bija daiļākais radījums visā pilī. Viņa būtu rotājusi mīlestības dievietes galmu, kura pieliktu viņu pie baložu kopšanas, jaunu dūju, kāda viņa bija. Bet šeit meitene saprata, ka viņas nav, jo nekad neviens uz viņu nepaskatījās. Kur, Jūsu Eminence, rodas mūzika? Uz instrumenta vai ausī? Sievietes skaistums rodas vīrieša acīs. Jūs, Timon, uzskatāt, ka Lucifers aizvainoja Dievu, vērodams viņu, lai redzētu, kāds viņš patiesībā izskatās.

Ar to jūs parādāt, ka pielūdzat vīrišķu dievibu. Dieviete visupirmām kārtām savam pielūdzējam jautātu: «Kā es izskatos?»

Nu jums būtu man jāvaicā, — vai starp pilskunga gludi skūtajiem jaunajiem favorītiem neatradās viens vienīgs, kam būtu acis pierē, lai redzētu, cik viņa ir jauka?» Bet nē, tas ir stāsts par ķeizara jauno tērpu, ko es jums tagad stāstu, un tam ir jāpierāda cilvēciskās godkāres spēks. Šie jaunie zēni pārāk baidījās, ka tiks uzskatīti par pārlieku dumjiem un nederīgiem savam amatam. Viņiem bija diezgan ko darīt, apspriežot Aristoteli un noturot priekšlasījumus par viduslaiku sholastiķu doktrīnām.

Kā jūs laikam atceraties, ķeizars pats ticēja, ka ir brīnišķi apģērbts. Tāpat jaunā meitene domāja, ka uz viņu nav vērts paskatīties. Bet savā sirdi viņa tomēr īsti tam noticēt nevarēja, un šis mūžīgais strīds starp instinktu un teoriju mocīja viņu gluži tāpat kā Heraklu vai jebkuru citu klasisku traģēdijas varoni. Ik pa laikam viņa apstājās un vēroja varenās bruņas Angclshornas zālēs. Tās izskatījās kā īsti vīrieši. Meitene juta, ka tie nostātos viņas pusē un cīnītos par viņu, ja vien nebūtu tukši. Drausmīgajā vientulībā pils augsti izsmalcinātajā sabiedrībā viņa kļuva ne tikai bikla un drūma, bet nocietinājās ari viņas sirds, un viņa būtu spējusi kādā tumšā naktī pielaist pilij uguni.

Tāpat kā jūs, Timon, nevarēdams panest dzīvi, gribējāt lēkt ūdeni no Langebro tilta, beigās viņa nespēja izturēt savu nc-cksistcnci un dzivo nāvi Angelshornā. Bet jums bija vieglāk. Jūs tikai ilgojāties pazust, bet viņai, — viņai vajadzēja radīt cilvēku, sevi pašu, — un vai nav par daudz prasīts no jaunas meitenes, lai viņa to darītu pilnīgi uz savu roku? Tik ilgus gadus viņa bija uzsūkusi šo neīsto praviešu viltus mācību un dzirdējusi draudus par elles liesmām, ka beigu beigās bija gatava noliegt dievišķo gan debesīs, gan uz zemes.

Abu Mirām piederēja gredzens, kas darīja viņu neredzamu, bet, kad viņš gribēja apprecēt princesi Ebadu un nevarēja gredzenu no pirksta novilkt, viņš pirkstu nocirta, lai kļūtu redzams. Līdzīgā kārtā Kalipso nolēma nogriezt savus gapos matus un nocirst jaunās, apaļās krūtis, lai kļūtu līdzīga apkārtējiem. Kādā vasaras naktī viņa ķērās pie šī tumsas darba.»

Šajā Maliņas jaunkundzes stāstījuma brīdī meitene, kas līdz šim bija stīvu skatienu raudzījušies uz priekšu, pagrieza acis pret stāstītāju un klabsījās ar jaunu interesi, it kā dzirdētu to pirmo reizi. Maliņas jaunkundzei piemita bagāta fantāzija. Bet vai nu stāsts turējās pie patiesības, vai ne, un vai varone bija kļuvusi par simbolu, vai arī tika dzejiski aprakstīts viņas patiesi piedzīvotais, meitene apstiprināja to ar dziļo un skaidro skatienu, ar kādu viņa raudzījās vecajā sievietē.

«Ap pusnakti, Jūsu Eminence,» turpināja Maliņas jaunkundze, «meitene piecēlās, lai dotos uz šo drausmo tikšanos ar likteni. Vienā rokā viņa paņēma svečturi, otrā — asu cirvi, kā Judīte, kad viņa gāja nocirst galvu Olofernam. Bet kāda tumsa, mani draugi, kāda tumsa valdīja Angelshornas pilī, salīdzinot ar heroisko nakti Dothaimas teltīs. Eņģeļi būs novērsuši savu vaigu un raudājuši.

Viņa gāja cauri visam namam uz kādu telpu, zinādama, ka tur pie sienas karājas liels spogulis. Tā bija istaba, kas nekad netika lietota; tajā viņu neviens nevarēja iztraucēt. Pazudinātā meitene novilka drānas uz leju līdz jostasvietai un stīvi raudzījās spogulī. Viņa atvairīja visas domas, lai tās nekavētu viņas nodomu.

Tai pašā pusnakts stundā jaunā pājra guļamistabās sajūsmā trīcoši jaunekļi glāstīja un skūpstīja savas jaunās līgavas. Pieci simti vaska sveču gaismā skaistās un dižciltīgās dāmas grozīja nāciju likteņus, mazdrusciņ paraujot uz augšu plecus savās vakarkleitās. Pat Neapoles namos ar sliktu slavu vecās, melnīgsnējās madāmas vilka savus meitēnus pie sveces gaismas, pogāja viņām vaļā ņieburus, kaulēdamās ar klientiem par augstāku cenu. Bet Kalipso nodūra acis, blāvajā spogulī ieraudzīdama savas baltās krūtis, — jo viņa nekad agrāk nebija sevi kailu spogulī redzējusi, — un izmēģināja cirvja asmeni uz sava mazā pirkstiņa.

Tai brīdī viņa spogulī sev aiz muguras ieraudzīja lielu stāvu, kas likās kustamies, un šausmās apcirtās apkārt. Telpā nebija neviena cilvēka, bet pie sienas karājās milzīga, veca un laika gaitā nomelnējusi glezna. Tomēr sveces gaismā gaišākās vietas spilgti izdalījās. Gleznā bija attēlota aina no nimfu, faunu, satīru un kentauru dzīvesf kuri draiskojās birzīs un ziedošos klajumos. Priekš daudziem gadiem viens no pils vecajiem īpašniekiem to bija atvedis no Itālijas, bet jau pirms tagadējā grāfa to uzskatīja par piedauzīgu un aizvāca prom no dzīvojamām istabām. Nekāda lielā mākslas vērtība tai gan nebija, bet visu audeklu aizņēma spēcīgu, skaistu ķermeņu kustīgā pasaule. Priekšplānā trīs jaunas," pavisam kailas nimfas, sudrabaini baltas kā rozes, rokās nesa zaļus zarus.

Kalipso pacēla sveci, lai labāk varētu redzēt, un aplūkoja gleznu no augšas līdz apakšai. Viņa nezināja, ka tā ir nepieklājīga glezna un nepavisam nešaubījās, ka tā attēlo īstus, dzīvus radījumus. Ar dziļu aizrautību viņa aplūkoja satīrus un.kentaurus. Viņas vientuļajā, necilvēcīgajā dzīvē viņai bija radusies kaislīgi maiga mīlestība uz dzīvniekiem. Grāfam Augustam dzīvnieku pasaule likās kā traģiska mīkla, un Angelshornā nebija neviena dzīvnieka. Bet jaunā meitene, un viņai taču bija pamats to darīt, domāja labāk par dzīvniekiem, nekā cilvēkiem, un tagad viņa kļuva priecīga, redzot, ka ir atrodami cilvēki ar tik daudzām dzīvnieku pasaules pazīmēm. Bet sevišķi viņu pārsteidza un saviļņoja tas, ka šīs spēcīgās un skaistās būtnes veltīja visus spēkus, lai pielūgtu, lenktu un apskautu jaunās meitenes, kas ir ar viņu vienā vecumā un radītas gluži tādā pašā izskatā, un ka gleznā acīmredzot viss notiek viņām par godu, pakļaujoties viņu burvības valdzinājumam. ,

Viņa ilgi stāvēja apmulsusi no šī skata. Beidzot viņa atgriezās pie .spoguļa un tikpat ilgi vēroja šāvu attēlu tajā. Meitenei, tāpat kā viņas tēvocim, piemita smalka daiļuma izpratne, un viņa piedzīvoja līdz šim nepazītu harmonijas un pasaules sakarību atklāsmi.

Tad viņa saprata, ka viņai pasaulē ir draugi. Sevis radīšanas labad viņa ar pilnām tiesībām varēja ieiet šai bagātajā, zeltainajā gaismā, zilajās debesīs, pelēkajos mākoņos un dziļajās, brūnajās klajumu ēnās un olīvu birzīs. Viņas sirds pukstēja lepnumā un pateicībā, jo šeit viņa sajuta mājas. Te visi viņu atzina un uzņēma kā mīļu bērnu, kas atgriezies no trimdas. Pats Dionīss, kas arī atradās viņu pulkā, skatījās viņai tieši acīs un smējās.

Viņa pavērās apkārt istabā, un viņas skatiens atdūrās pret diviem stiklotiem skapjiem, pilniem ar lietām, kādas Angelshornā viņa nekad nebija redzējusi: sieviešu apģērbiem, vēdekļiem, rotaslietām un mazām augstpapēžu kurpītēm. Tas viss bija piederējis viņas vecvecmāmiņai. Agrāk, — lai cik dīvaini tas neizklausītos, — grāfam bija bijusi vecmāmiņa. Viņam bija bijusi pat māte, un bija laiks, kad viņš ar vai pret savu gribu bija kļāvies pie jauna, skaista sievietes ķermeņa. Viņš bija saglabājis maigu jūtu mazumiņu pret savu vecomāti, kas bērnībā viņu bija pērusi. Viņas buduāru sava klostera vidū grāfs bija atstājis neskartu. Gaisā vēl bija jaušama vāja rožu eļļas smarža.

Kalipso pavadīja nakti šai istabā. Citu pēc citas viņa ņēma vecās galma kleitas, pērļu kaklarotas un diadēmas, uzlaikodama tās un vilkdama atkal nost. Pie spoguļa stāvēdama, viņa skatījās uz kentauriem. Kādā tērpā viņa tiem patika vislabāk? Par to nebija nekādu šaubu.

Beidzot viņa pameta telpu, lai dotos uz pilskunga istabu, bet, pirms viņa aizvēra durvis, viņa maigi noskūpstīja nimfas tik augstu, cik uz gleznas varēja aizsniegt, it kā tās būtu viņas labākās draudzenes.

i dviiuii musu viiia gaja augšup pa Kapncin uz tevoca guļamistabu lidz pat viņa lielajai gultai. Tur viņš gulēja starp dzeltena zīda aizkariem, aizvērtām acīm un degunu gaisā, balts savā smalkajā, baltajā naktskreklā. Jaunā meitene bija paturējusi sev mugurā zeltaini zaļo brokāta kleitu un stāvēja pie viņa gultas kā ziedoša liepa, kā Psihe pie Erosa gultas. Psihe bija baidījusies ieraudzīt briesmoni, un atradusi pašu mīlas dievu. Bet Kalipso bija uzskatījusi tēvoci par patiesības sludinātāju, autoritāti gaumes jautājumos un Apolonu, — un ko viņa atrada? Mazu nabaga lelli, piepildītu ar zāģu skaidām, galvaskausa karikatūru. Viņa nosarka līdz ausu galiem. Vai viņa bija baidījusies no Šīs figūras? Viņa, kas bija nimfu māsa un kam kentauri bija rotaļu biedri. Kalipso bija simtām reižu stiprāka par viņu.

Ja nu viņš tagad pamostos un ieraudzītu meiteni stāvam pie gultas, vēl aizvien ar cirvi rokā, viņš varbūt nomirtu aiz izbailēm, vai arī tas viņam darītu labu kādā citādā veidā. Bet viņš gulēja tālāk, Dievs vien zina, kādus sapņus viņš redzēja savā ar zīdu apvilktā gultā, un meitene viņam galvu nenocirta. Tā vietā viņa veltīja grāfam mazu epigrammu no savas franču lasāmās grāmatas. Tā savā laikā tika sacerēta par karali, kup arī bija domājis, ka mīl un ir mīlams, un tā skanēja šādi:

Ci—glt Louis, cc pauvre roi.

L'on dit qu'ilfut bon, -— mais a quoi?

Un viņa nejuta pret grāfu ne mazāko naidu, jo viņa nebija nekāds brīvlaists vergs, bet jauns, spēcīgs iekarotājs ar varenu svītu, kurš spēj piedot par visu.

Viņa pameta istabu tikpat klusu, kā bija ienākusi, un nopūta sveci, jo vasaras naktī viscaur pilī spēja atrast ceļu bez gaismas. Viss serajs ap viņu grima klusumā. Ejot garām kādām durvīm, viņa tikai dzirdēja, ka divi jaunekļi aiz tām apspriež debesu mīlestību. Viņas pēc viņi varētu būt miruši un debesīs visi kā viens. Atvilkdama vārtu smago, viduslaicīgo aizbīdni, viņa novēla no sirds visu smagumu.

Viņai ārā iznākot, lija. Pati nakts gribēja viņai pieskarties.

Viņa klejoja pa viršu klajumu nopietna kā Cēra, kas nes rokās zibens šautru, ko aizņēmusies no Jupitera, — kā Cēra, kas, pat uzacis saraucot, smaržo pēc zemenēm un medus. Viņai par godu pie apvāršņa plaiksnījās rūsa. Viņa ļāva kleitas malai vilkties pa viršiem, — kādēļ gan nc? Ja viņu tagad satiktu kāds jauns lielceļa laupītājs, varbūt viņa uz līdzenas vietas to padarītu par savu laulāto draugu, līdz navc viņus stars, vai ari nocirstu viņam galvu, — un uievs vien zina, kāds liktenis viņam būtu visapskaužainākais.

Pār viņas lūpām nenāca neviena dziesma, kas izpaustu viņas jautrību. Viņa nopietni tika audzināta par labu protestantu, un no dzīves viņa nebija mācījusies vieglprātību, ledaina viņa sirdī dziedāja labā Paula Gerharda psalmu, tikai izlabojot uzrunas formu uz pirmo personu:

«Kas gan var pretī stāties, Kad zibens Šautra rokās man? Kam vērsies mute lāstiem, Kad mani svētie vārdi skan?»

«. *

Rīta agrumā viņa nonāca namā, kur ciemojos es. Viņa bija salijusi caurcaurēm slapja kā koks dārzā. Meitene zināja, ka esmu viņas krustmāte, un domāja, ka es zinu un varu pastāstīt ko vairāk par nimfām un kentauriem. Viņai atnākot, cs taisījos kāpt karietē un braukt uz Nordernejas peldvietu. Tā liktenis atsūtīja meiteni uz šejieni, lai beigās viņa, tāpat kā Jūs, Timona kungs, tiktu ārstēta ar sāļu ūdeni. — Lūk, tāds bija šis stāsts.»

«Un lai pār ūdeņiem spīdētu,» teica kardināls ar tādu pašu laipnību, ar kādu visu laiku bija klausījies Maliņas jaunkundzes stāstu, «Stella Māris šeit mūsu bēniņu tumsā.»

«Tik tiešām, Jūsu Žēlastība,» teica Jonatans, «tas jūs varbūt izbrīnīs, bet nekad mūžā, pirms jūs tagad to pastāstījāt, man nebija ienācis prātā, ka skaistas sievietes varētu ciest vai viņām notikt kas ļauns. Es iedomājos, ka viņas ir zemes skaistākās puķes, kas visai pasaulei ir jāaizsargā».

«Un tagad, kad esmu jums to pastāstījusi, — ko jūs tagad jūtat?» jautāja Maliņas jaunkundze.

«Jūsu Žēlastība,» brīdi padomājis, teica jauneklis, «es jūtu, cik pamācoša ir doma, ka pret sievietēm mēs vienmēr esam netaisni».

«Jūs esat godīgs cilvēks,» tcica Maliņas jaunkundze, «tagad jums sāp tai sānā, no kurienes tika izņemta jūsu riba.»

«Ja es būtu bijis Angelshornā,» dziļi saviļņots viņš piebilda, «cs ar prieku dotos-nāvē šīs dāmas dēļ.»

«Jonatan un Kalipso, klausieties,» teica Maliņas jaunkundze, «būtu kauns un negods, ja jūs nomirtu neprecējušies. Jūs esat atvesti no ruigeisnornas un Asensas tieši viens otram rokās. Jūs piederat viņai un viņa jums. — un Viņa Eminence un es pati, kas jums ir vecāku vietā, dodam jums savu svētību.»

Abi jaunie cilvēki cieši skatījās viens otrā. «Ja kāds uzdrošināsies apgalvot, ka jūs neesat viņas cienīgs, kas zīmējas uz jūsu izcelšanos, tad cs viņam pateikšu, ka jūs abi piederat pie augsta bruņinieku ordeņa, ko sauc «Nordernejas Bēniņu Bruņinieki» un ārpus kura neviens tā loceklis nevar precēties.»

Dziļā saviļņojumā jaunā meitene piecēlās uz ceļiem. «Vai tu, Kalipso, neredzēji,» Maliņas jaunkundze draudzīgi teica viņai, «kā viņš tev sekoja šurp un kā viņu tai brīdī, dzirdot, ka tu paliksi šeit kopā ar mani, nekādas zemes varas nepiespiestu doties tālāk ar laivu? Mīlestību nespēj nodzēst nekādi ūdeņi, pat ne plūdi.»

«Vai tā ir tiesa?» vaicāja jaunā meitene, paskatīdamās jauneklī ar tik caururbjošu un dedzīgu skatienu, it kā no viņa atbildes būtu atkarīga viņas dzīvība un nāve.

«Jā,» tcica Jonatans. Jaunkundzes vārdos nebija ne drusciņa patiesības. Tai mirklī viņš vispār nebija pamanījis jaunās meitenes klātbūtni. Bet Maliņas jaunkundzes iedomu spēks bija pietiekami stiprs, lai aizrautu līdzi ikvienu. Dzirdot viņa teikto, Kalipso vaigs kļuva tik mirdzoši balts kā pērle. Viņas acis kļuva lielākas un tumšākas. Tās staroja pret viņu kā zvaigžņu pāris, valgākas nekā pilnas asaru, un, redzot šo jauno seju, Jonatans nometās viņas priekšā uz ceļiem.

«Ahā! Jonatan,» iesaucās Maliņas jaunkundze, «vai jūs tagad, uz ceļiem stāvēdams, gribat pateikties baronam Gersdorfam par pūlēm jūsu labā?»

«Jā,» teica jauneklis.

«Un tu, Kalipso,» viņa jautāja jaunajai meitenei, «vai vēlies, lai viņš skatītos tevī mūžīgi?»

«Jā,» teica Kalipso.

Maliņas jaunkundze vēroja viņus uzvarētājas lepnumā. «Un tagad. Jūsu Eminence,» viņa tcica kardinālam, «vai būsiet ar mieru salaulāt šos abus jaunos cilvēkus, kam tas augstākā mērā nepieciešams?»

Kardināla acis nopietni pētīja abu jauno sejas, kas dega un kvēloja, it kā viņi stāvētu milzīga sārta priekšā.

«Jā,» viņš teica, «palīdziet man piecelties.»

Nākamais līgavainis palīdzēja viņam tikt uz kājām.

«Jūs abus salaulās kardināls, un Nakts-un-Diena būs brūtesmāsa, un kaut kas tāds vairs neatgadīsies ne ar vienu cilvēku,» teica Maliņas jaunkundze. «Jūsu savienība visādā ziņā būs stiprākas dabas nekā šķidrā piena zupa, ko ļaudis maisa ik dienas. Jo jums viņa ir jāredz, jādzird, jājūt un jāpazīst ar visu to spēku, ko jūs domājāt lietot, lai nolēktu no Langebro tilta. Viens vienīgs skūpsts jums aizvietos dvīņu pāri, un rītausmā jūs svinēsiet Zelta kāzas.

«Jūsu Godība,» viņa teica kardinālam, «ņemot vērā šo laulību īpašos apstākļus. — jo viņiem nav nekādas vajadzības radīt pēcnācējus: laiva taču nevar uzņemt vairāk, nekā mēs jau esam. un visai mazas, cik es saprotu, ir laulības pārkāpšanas briesmas, kā arī, ņemot vērā solījumu turēties kopā. nevienam no viņiem nav iespējas doties^ prom, pat ja viens to vēlētos, jums droši vien būs jāizstrādā jauns laulību rituāls.»,

«Jā, to es redzu,» tcica kardināls.

Lai atbrīvotu vietu vidū, Maliņas jaunkundze pacēla mazo lākturi savā kaulainajā rokā, un Kalipso novāca maizi un degvīna blašķi pie malas. Kad loks tādā veidā bija pārrauts, suns piecēlās un kādu brītiņu nemierīgi staigāja apkārt. Visbeidzot viņš apsēdās pie jaunās līgavas.

«Nometieties uz ceļiem, mani bērni,» teica vecais priesteris.

Viņš iztaisnojās. Viņa stāvs augstu izslējās lielajā, pustumšajā bēniņu telpā. Šai brīdī viņi dzirdēja klusus ūdens šļakstus visapkārt un zem bēniņu grīdas, jo vējš vēl nedaudz bija pieņēmies spēkā.

«Šonakt,» kardināls ļoti lēni iesāka, «jūsu savienības noslēgšanai par lieciniekiem es nevaru piesaukt baznīcas telpas krāšņumu un ticīgo draudzi. Vēl jo vairāk man nav laika mācīt vai sagatavot jūs laulības pienākumiem. Tādēļ jums bez pierādījumiem jāpaļaujas tam, ko es, kas nu cs esmu, jums pasludināšu.» Īsu brīdi klusējis, viņš turpināja tā: «Jūs abi, kā esmu uzzinājis, liktenīgā kārtā esat zaudējuši ticību dzīves jēgai un taisnīgumam. Uzticieties man, tad es jums palīdzēšu. Vai jums ir gredzens?»

Abiem jauniešiem nebija nekāda gredzena, un viņi par to ļoti satraucās un nokaunējās, bet Maliņas jaunkundze novilka no pirksta skaistu briljantu un sniedza to vecajam vīram.

«Jonatan,» viņš teica, «uzvelc šo gredzenu šīs jaunavas pirkstā.» Jauneklis to izdarīja, un kardināls uzlika rokas uz abu ceļos nometušos jauniešu galvām. «Jonatan,» atkal tcica kardināls, «vai tu tagad tici, ka esi precējies?»

«Jā,» teica Jonatans.

«Un tu, Kalipso?» kardināls jautāja meitenei.

«Jā,» viņa nočukstēja.

«Un ka jums no šī brīža būs mīlēt un cienīt vienam otru. dzīvot ■v^ļj.i pn^us uji ucuas, uuz nave jus sķirs, ja, ka jūs piederat viens otram arī nāvē un mūžībā?»

«Jā,» viņi teica.

«Tad jūs esat vīrs un sieva,» sacīja kardināls.

Maliņas jaunkundze stāvēja blakus un turēja lākturi kā īsta Sibilla.

Atpūtas stundas uz bēniņiem nebija stiprinājušas kardinālu, kas laikam jau iepriekš bija iztērējis visu savu spēku. Viņa kustības bija vēl nedrošākas nekā izkāpjot no laivas. Viņa ķermenis šķita šūpojamies ūdens ritmā, kas viļņojās ārpusē.

«Kas zīmējas vēl uz mīlestību un laulību,» viņš turpināja, «es pieņemu, ka tās ir lietas, ar kurām jūs nepavisam neesat pazīstami?» Abi jaunie pagrozīja galvu. «Es nevaru piesaukt Svētos rakstus un baznīcas tēvus par liecinājumu maniem vārdiem, kas domāti jums, nevaru pat, jo esmu ļoti noguris, minēt piemērus no Svētajiem rakstiem, kas jums būtu par apgaismību un pamācību. Arī šai gadījumā jums bez papildu pierādījumiem jāpieņem mani tādu, kāds esmu: ļoti vecs vīrs, kas veltījis garu un pārmaiņām bagātu mūžu šīs nožēlojamās pasaules dievišķīgo lietu pētīšanai. Un no maniem vārdiem jums tad ir jāuzzina, ka mīlestība un laulība ir dievišķīgas. Vai tu, Jonatan, uzskati tās par dievišķīgām?»

«Jā,» teica Jonatans.

«Un tu, Kalipso?» viņš jautāja līgavai.

«Jā,» viņa atbildēja.

«Tad tas ir viss,» teica kardināls.

Kad izskatījās, ka vairāk viņš neko neteiks, abi jaunlaulātie pēc īsas vilcināšanās piecēlās, bet bija pārāk dziļi saviļņoti, lai izkustētos no vietas. Viņiem tā stāvot, viņu acis satikās pirmo reizi pēc tam, kad viņi tika izsaukti uz laulāšanos, un šis viens skatiens atbrīvoja abus no kautrības un nedrošības. Viņi atgriezās savās vietās uz siena.

«Tagad mēs abi, Jūsu Žēlastība,» tcica kardināls, runādams pāri viņu galvām Maliņas jaunkundzei, bet acīm redzami aizmirsdams, ka vairs nestāv kancelē, jo viņa balss skanēja tikpat svinīgi, kā laulājot, «kas esam šī notikuma liecinieki un zinām vairāk par mīlestību un laulību, uzņemsimies savā sirdī šo liecību, kura stāsta mums par milzīgo drosmi, kas pārņēma .Radītāju, radot šo pasauli. Man šķiet, ka ikviens cilvēks laiku pa laikam ir atļāvies nodarbināt sevi ar domu par kādas pasaules radīšanu pēc sava prāta. Man jaunībā pāvests, izteicis kādu joku, deva vielu pārdomām. Toreiz es uzskatīju: būtu es visspēcīgs un ar brīvām rokām, tad gan es radītu skaistu pasauli: kokus un upes, dažādas skaņkārtas mūzikā, draudzību un nevainību, bet, godīgi runājot, nekad nebūtu uzdrošinājies radīt mīlestību un laulību tādā veidolā, kāds tām ir piešķirts tagad, un mana pasaule bezgala daudz ko būtu palaidusi garām. Par kādu varenu mācību tā kalpo visiem māksliniekiem! Nebaidies no neticamā! Neatkāpies fantastiskā priekšā! Kad tevi pārņem šaubas, tad izvēlies bīstamāko un nedzirdētāko risinājumu! De Vaudace! De l'audace! Et encorc de Vaudace! Ak, Jūsu Žēlastība, mums ir daudz jāmācās!»

Šos vārdus pateicis, viņš iegrima dziļās domās. «.

Viņi bija ieņēmuši vietas aptuveni tāpat kā iepriekš, tikai jaunlait*lātie, rokās sadevušies, tagad sēdēja blakus, ik pa brīdim paskatīda*mies viens uz otru. Vidū uz grīdas vēl stāvēja lākturis. Pēc padarītā darba — abu jauno apprecināšanas — Maliņas jaunkundze un kardināls kādu pusstundu nosēdēja klusēdami, šad un tad iedzerdami pa lāsei degvīna.

Maliņas jaunkundze turējās ar stāju, bet izskatījās tā, it kā veselu diennakti būtu gulējusi zemē. Viņa bija tik dziļi saviļņota un laimīga, it kā patiesi būtu sarīkojusi meitai kāzas. Ik pa laikam viņa nodrebēja no galvas līdz kājām. Atsākot sarunu, viņas balss bija vājāka, bet viņa smaidīja. Laikam klusuma brīdī viņa bija nodarbinājusi sevi ar domu par laulību un Ēdenes dārzu.

«Jūsu Godība,» viņa tcica, «vai jūs ticat grēkā krišanai?»

Kardināls brīdi pārdomāja viņas jautājumu. Tad, uzlicis elkoņus uz ceļgaliem, paliecās uz priekšu un nedaudz atbīdīja pārsējus no pieres.

«Tā ir mistērija, par ko cs bieži esmu prātojis,» viņš tcica mazliet savādākā intonācijā, ar stīvāku mēli, bet tomēr enerģiskāk nekā iepriekš, it kā ar šo pašu kustību būtu nosviedis no pleciem desmit sava mūža gadus. «Man ir ļoti patīkami, ka šonakt man radusies iespēja runāt par to. Es ticu,» viņš paskaidroja, «kaut kāda krišana ir notikusi. Bet es uzskatu, ka tie nebija cilvēki, kas krita. Es ticu, ka kritiens ir noticis dievišķajā sfairā. Mēs tagad kalpojam zemākai debesu dinastijai.»

Maliņas jaunkundze, kas bija priecājusies, gaidīdama smalku diskusiju par debešķīgām lietām, šos vārdus dzirdot saņēma tādu triecienu, ka uz brīdi ar savām mazajām rokām aizspieda sev ausis. «Dievs pasargā,» viņa teica. «Ko jūs sakāt? Leģitīmista ausīs šie vārdi skan briesmīgi.»

«Kā, pēc jūsu domām, jūtas leģitimista mute?» svinīgi jautāja kardināls. «Es neesmu ļāvis tiem izlauzties uz āru septiņdesmit garus gadus. Bet, Jūsu Žēlastība, jūs jautājāt un, ja patiesībai beidzot jānāk gaismā, tad šī vieta un šī nakts ir tam piemērota. Kādā mums nezināmā brīdī debesīs ir noticis drausmīgs apvērsums, līdzīgs Franču revolūcijai un tās sekām šeit, uz zemes. Mūsdienu pasaule, tāpat kā mūsdienu Francija, ir Luija Filipa rokās.

Vēl ir dzīvas,» viņš teica, «Saules karaļa laika un lielā gadsimta tradīcijas. Bet neviens cilvēks ar lieluma izjūtu taču nevar ticēt, ka Dievs, kas radījis zvaigznes, jūru, tuksnesi, dzejnieku Homēru un žirafi, ir tas pats, kas tagad radījis un uztur Beļģijas karali, švābu dzejas skolu un mūsu laikmeta morāliskos priekšstatus. Runāsim par to reiz atklāti. Mēs kalpojam debesu Luijam Filipam, cilvēciskam Dievam, tāpat kā Francijas karalis ir pilsonisks monarhs.»

Maliņas jaunkundze, bāla un muti atplētusi, cieši skatījās viņā.

«Jūsu Žēlastība,» viņš tcica, «mums, kas no dzimšanas esam karaļa lensmaņi un lielo viņa galma amatu mantinieki, kupem Saules karaļa ceremoniāls ir asinīs, ir pastāvīgi pienākumi leģitīmā karaļa priekšā, neraugoties uz to, ko mēs personīgi par viņu domājam. Mums jāuztur viņa spožums, jo tautai nedrīkst ļaut šaubīties par karaļa diženumu vai nojaust pie viņa kādu vājību, un tie esam mēs ar jums, kas nes atbildību par to, lai uzticība tiktu uzturēta nesatricināma. Karaļa Mida bārddzinis nespēja savaldīt mēli, un viņam katrā ziņā vajadzēja pačukstēt meldriem, ka viņa karaliskajam kungam ir ēzeļa ausis. Bet mēs, Jūsu Žēlastība, vai mēs esam bārddziņi? Nē, madame, Dievs mans liecinieks, mēs neesam bārddziņi.»

«Bet vai tad mēs arī neesam darījuši visu, ko spējam?» lepni jautāja Maliņas jaunkundze.

i

«Jā, mēs darījām ko spējām,» tcica kardināls, «ja jūs palūkosieties apkārt, jūsu skatiens visur apstāsies pie varoņdarbiem, ko karaļa uzticīgie vasaļi, vārdā nenosaukti un neievēroti, ir veikuši viņam par godu. Es varētu minēt jums daudzus piemērus no vēstures, kas man ir ienākuši prātā. Bet es apmierināšos ar to, ka izcelšu dažus no tiem. Dievs radīja gliemežnīcu — skaistu priekšmetu, bet to pašu, spēlējoties ar cirkuli, tikpat labi būtu varējis nejauši uzzīmēt Luijs Filips. No gliemežnīcas mēs esam izveidojuši visu rokoko mākslu, kas ir jauks debesu joks īsti Saules karaļa garā. Ja iedziļināsieties pasaules vēsturē, tad uzzināsiet, ka mēs — viņa uzticīgais galminieku pulks, nepagurdami esam strādājuši, kalpodami tam karalim, kura piemiņu mēs turam godā. Saskaņā ar jaunākajiem vēstures pētījumiem pāvests Aleksandrs un viņa bērni ir izrādījušies par cienīgu un pilsonisku mājas saimi, kam padodas dārza darbi un mājas izdaiļošana un kas skaisti turas kopā kā ģimene — et voilA toni ! — Un tas neapšaubāmi ir Luija Filipa roku darbs! Bet no šī viduvējā materiāla mēs esam radījuši Bordžiju tēlus. Jūs atradīsiet neskaitāmus piemērus, ja pētīsiet faktus par vēsturiskām slavenībām. Jā, Jūsu Žēlastība,» piebilda vecais vīrs, «šai sakarā, ar jūsu atļauju, mēs varam runāt arī par nāvi. Kas ir nāve mūsu dienās, Luija Filipa rokās? Nožēlojams sabrukums, iedoma, kas ne vienmēr izvairās no nokrišanas uz zegies. Bet paraugie'ties, ko lielā karaļa garam uzticīgie ir paveikuši: karaļa ma,iizo-» lejs Eskoriālā, Jūsu Žclastiba, un fon Bēthovena kunga sēru maršs. Kā gan mums būtu bijis iespējams radit ko tādu, — mums, kas esam tikai nožēlojami cilvēciņi un piekalti pie šīs grēcīgās pasaules, — ja mēs savās sirdīs nebūtu saglabājuši dedzīgu padevību mūsu aizsaulē aizgājušajam kungam, varenajam brašulim, kuram mēs reiz esam devuši vasaļu zvērestu.

Un tomēr beigu beigās,» viņš ļoti nopietni piebilda, «gals ir tuvu. Es dzirdu gaiļus dziedam. Luijs Filips nevar saglabāt pozīcijas, un viņa dēļ pat Rolands savas asinis izlietu veltīgi. Luijam piemīt visi laba pilsoņa tikumi un itin neviens Grand-Seigneur netikums. Viņš nepieprasa sev nekādu rangu, izņemot vienīgi — būt par pirmo pilsoni savā karaļvalstī, un nekādas privilēģijas, ko viņš ar lojalitāti pret pilsonisko morāli nav pelnījis. Kad ir nonācis tik tālu, tad monarhijas dienas ir skaitītas. Es izteikšu pareģojumu, Jūsu Žēlastība. Šis labais Francijas karalis nenoturēsies vēl otrus trīspadsmit gadus. Un labajam Dievam, kuru Luijs Filips un viņa pilsonība šodien pielūdz, piemīt visi laba cilvēka tikumi, un viņš neprasa sev dievišķu pārākumu, izņemot to, kuru viņš prasa savu nopelnu dēļ. Bet mēs, mēs no sava Dieva morālisku izturēšanos esam gaidījuši tikpat maz, kā iedomājušies mūsu karali saukt jebkad pie atbildības pēc Sodu likuma. Cilvēciskam Dievam jādalās likteni ar pilsonisku karali. Humānistiski noskaņoti cilvēki mani ir audzinājuši ticībā tikumiskam Dievam. Tas man visaugstākā mērā nepatika, un tas ir ļaunākais, ko esmu pieredzējis. Ak, Jūsu Žēlastība, kāda atklāsme, kāds prieks un pacilātība pārņēma manu sirdi, kad Meksikas naktīs es jutu dzīvas lielās tradīcijas, kas liecina par Dievu, kurš uzspļauj visiem mūsu desmit baušļiem. Tādā kārtā, Jūsu Žēlastība, mēs mirstam par zaudētu lietu.»

«Lai saņemtu atalgo jumu paradīzē,» tcica Maliņas jaunkundze.

«Ak, pasarg Dievs, Jūsu Žēlastība, nekādā ziņā,» sacīja vecais vīrs. «Patiesībā mēs abi paradīzē nekad nenonāksim. Paskatieties vien uz tiem, kurus karalis Luijs Filips ieceļ dižciltīgo kārtā, apbalvo un kuriem piešķir augstākos amatus! Viņi visi kā viens ir solīdi buržuā, sarakstā nav itin neviena no vecās muižniecības. Ne jums, nc man mūsu dienās nepaveiksies, ja runājam par patikšanu kungam. Mēs viņu pat drusku kaitinām, un viņš nav pacēlies tik augstu, lai to neparādītu ar savu izturēšanos pret mums. Vecajai aristokrātijai, kuras stāja, jā, kuras vārdi paši par sevi atgādina Saules karaļa laika tradīcijas, nav iespējams neatstāt mazliet kaitinošu iespaidu uz Luiju Filipu.»

«Tātad ne jums, ne man nav nekādu cerību uz debesīm?» jautāja Maliņas jaunkundze.

«Bet vai jums patiktu tur?» jautāja vecais kardināls, «ja jums būtu dota iespēja vispirms to apskatīties. Tā ir izteikti pilsoniska sabiedrība. Raugiet, Jūsu Žēlastība, pēc manas pārliecības, neviens nav kļuvis par lielu mākslinieku, drusciņ nebūdams šarlatāns. Tas tāpat zīmējas uz īstu karali un patiesu Dievu. Ir jāglabā sevī šarlatāna dzirksts, lai labi iederētos galmā, teātrī vai paradīzē, ja šie visi ir tic, kam tiem saskaņā ar savu ideju ir jābūt. Zibens un pērkons, jauns mēness, lakstīgala un daiļa meitene — tie visi taču ir šarlatāna efekti, — debešķīgais šarlatānisms kā Versaļas spoguļu galerija uz zemes. Bet karalim Luijam Filipam dzīslās nav ne pilītes šarlatāna asiņu, viņš ir pavisam uzticams cilvēks. To pašu droši vien var sacīt arī par paradīzi mūsu dienās. Jūs un es, Jūsu Žēlastība, neesam tā audzināti, lai priecātos par vispārēju labklājību. Bet ellē gan mēs iederētos, jo uz to mūs ir virzījusi audzināšana.

Jūsu Žēlastība, ir bauda darīt to, ko esi iemācījies darīt labi. Es esmu pārliecināts, ka jums bauda ir dejot menuetu. Minēsim vienu piemēru: iedomāsimies, ka es no bērna kājas esmu apmācīts kādā amatā, — uzskatāmības labad teiksim, ka esmu iemācījies staigāt pa virvi. Mācekļa laikā esmu saņēmis daudz kāvienu. Kaut arī esmu nokritis un salauzis kaulus, man atkal ir bijis jākāpj uz virves. Māte par mani ir raudājusi un bēdājusies, bet tomēr mudinājusi palikt pie sava amata, viņai pašai ir bijis jābadojas, lai samaksātu akrobātam, pie kura esmu iestājies mācībā. Un es beigu beigās esmu kļuvis par labu virves dejotāju, jā, teiksim, par labāko virves dejotāju pasaulē. Būt par virves dejotāju — tas ir kaut kas liels, kad esi ticis tik tālu. Un es saņemu bagātīgu atalgojumu par savām pūlēm, kad lielos svētkos par godu kādam ārzemju monarham, mans ķēniņš saka savam karaliskajam viesim: «Tas jums tiešām jāredz, Jūsu Majestāte, mans brāli. Tas ir skaistākais, ko varu jums piedāvāt — mans kalps Hamilkars, virves dejotājs.» Bet ko tad, ja viņš, Jūsu Žēlastība, teiktu: «Man virves dejošana ir uzdzinusi garlaicību, tas ir vulgārs amats, es grasos to reizi par visām reizēm pārtraukt.» Vai karalis tā drīkst izturēties pret savu pavalstnieku? Vai es to pārdzīvotu?

Vai Jūsu Žēlastība ir bijusi Spānijā?» viņš jautāja vecajai dāmai.

«Jā, esmu,» teica Maliņas jaunkundze, «tā ir brīnišķīga zeme, zem mana loga tika dziedātas serenādes un pats Goijas kungs gleznoja manu portretu.» t %

«Vai jūs redzējāt vēršu cīņas?» jautāja kardināls.

«Jā,» teica Maliņas jaunkundze, «tā ir krāšņa izrāde, bet man tās tomēr nepatīk.»

«Tā ir krāšņa izrāde,» teica kardināls, «un ko, pēc jūsu uzskata, par to domā vērsis? Plebejiskais vērsis ar pilnām tiesībām var domāt: «Dievs, stāvi man klāt, kas te ir par briesmīgiem apstākļiem! Kāda nelaime, kādas ciešanas, kā man te neveicas! Bet man jāiztur.» Un šis vērsis būs dziļi pateicīgs, jā, aizkustināts līdz asarām, ja karalis aiz cilvēcīgas līdzjūtības pret viņu dos pavēli pārtraukt izrādi. Bet īsts cīņas vērsis uzreiz pilnībā saprot visu notiekošo un savā sirdī iekliedzas: «Ha! Tās ir vēršu cīņas!» Viņa asinis vārās no pirmā acumirkļa. Viņš cīnās līdz pēdējam un mirst. Jo citādi neiznāks nekādas vēršu cīņas. Arī daudzus gadus vēlāk melno vērsi atcerēsies un pārspriedīs, cik viņš drosmīgi pretojās un nobadīja matadoru beigtu. Bet ja nu pašā cīņas karstumā, kad vērša asinis jau lijušas, karalis iedomāsies to pārtraukt? Ko tīrasiņu cīņas vērsis jutīs tad? Tas droši vien metīsies virsū publikai, jā, pat pašam vēršu cīņu ceremonijmcistaram, tas viņiem uzrēks: «Par to jums bija jādomā agrāk!» Jūsu Žēlastība, karalim jāsaņem viņa izrāde. Viņš ir mani izaudzējis, un es esmu gatavs cīnīties un mirt liela karaļa acu priekšā, kad viņš visā savā spožumā nāk, lai paskatītos uz mani. Bet, lai velns mani parauj,» viņš sparīgi izsaucās, «ja man rastos prieks sniegt izrādi Luijam Filipam!»

«Vai, bet klausieties,» teica Maliņas jaunkundze, «man kaut kas ienāca prātā. Varbūt jūs kļūdāties Luija Filipa humora izjūtas novērtējumā. Var gadīties, ka viņam ir pavisam citāda gaume nekā jums un man, un viņš atrod prieku pasaulē, kas ir apgriezta kājām gaisā, tieši tāpat kā Krievijas cariene, kas sava prieka pēc lika veciem un cienījamiem ministriem, asarām pār vaigiem ritot, dejot baletu, bet baleta trupu nosedinaja Valsts Domē. Jūsu Godība, varbūt tāds ir viņa priekšstats par labu joku. Lai tuvāk paskaidrotu savu domu, es jums pastāstīšu kādu notikumu, un tas būs īsti vietā pēc māsu runāšanas par virves dejotājiem.»

«Kad es pirms divdesmit gadiem biju Vīnē,» viņa iesāka, «tur milzīgu furoru bija sacēlis skaists, zilacains zēns, kas staigāja pa virvi ar aizsietām acīm. Viņš to darīja ar apbrīnojamu prasmi un grāciju, un tā nebija nekāda krāpšana, jo viņa acu apsēju vienmēr uzlika kāds no skatītājiem. Viņa uzstāšanās kļuva par sezonas lielo sensāciju, un zēnam tika paziņots, ka viņam būs jārāda sava prasme ķeizaram, ķeizarienei, erchercorgiem un visam galmam. Izcilais acu ārsts, profesors Helmholcs, arī bija skatītāju vidū; ķeizars bija licis viņu ataicināt, jo visa pasaule runāja par clairvoyancc problēmu. Bet priekšnesuma beigās profesors vislielākajā sašutumā pielēca kājās un iekliedzās: «Jūsu Majestāte, Jūsu Karaliskās Augstības! Šis numurs ir krāpšana!»

«Tā nevar būt krāpšana,» teica galma ārsts. «Es ar savām paša rokām aizsēju zēnam acis.»

«Tā ir krāpšana no viena gala līdz otram,» sašutumā trīcēdams, apgalvoja slavenais profesors, «šis zēns ir akls kopš dzimšanas.»

Maliņas jaunkundze ieturēja īsu pauzi. «Un kas notiktu, Jūsu Godība, ja jūsu Luijs Filips, redzēdams mūs tik labi iederamies ellē, teiktu kā profesors Helmholcs: «Tā ir krāpšana no viena gala līdz otram, šie cilvēki ir atradušies ellē kopš dzimšanas.» Viņa iesmējās.

«Jūsu Žēlastība,» pēc klusuma mirkļa teica kardināls, «jūsu domās ir daudz fantāzijas un neparastas drosmes.»

«Es taču esmu Nakts-un-Diena,» klusu un pieticīgi tcica Maliņas jaunkundze.

«Bet vai jūs,» jautāja kardināls, «vai jūs neesat mazliet…»

«Jukusi?» jautāja vecā dāma. «Domāju, ka Eminence jau sen to zina.»

«Nē, to es negribēju teikt,» viņš sacīja, «bet vai jūs neesat mazliet nežēlīga pret Francijas karali? Varbūt man, atšķirībā no jums, ir iemesls viņu labāk saprast. Buržuā viņš ir, taču ne salašņa.»

Vecais vīrs piebilda: «Tā kā līdz šim vēl neesmu jūs kaut kā izklaidējis, tad ar jūsu atļauju es pastāstīšu jums kādu stāstu. Es to darīšu, lai parādītu, ka pasaulē irvēl kas ļaunāks par nāvi un sakāvi, un to es nosaukšu —» viņš brīdi padomāja. «Lai nosaukums tam ir —

Tetrarha vīns.

«Trešdienā pēc Lieldienām,» iesāka kardināls, «apustulis Simons, saukts par Pēteri, staigāja pa Jeruzalemes ielām tik dziļi iegrimis domās par augšāmcelšanos, ka pats nezināja, vai viņa kājas skar bruģi, vai arī viņš lido pa gaisu. Ejot gapām templim, viņš ieraudzīja kādu vīru, kas stāvēja pie kolonnas un gaidīja viņu. Abu skatieniem sastopoties, svešais paspēra soli uz priekšu un uzrunāja viņu: «Vai tu arī biji kopā ar Jēzu no Nācaretes?» viņš jautāja.

«Jā, jā, jā,» steidzīgi atbildēja Pēteris. t ,

«Tad es gribētu ar tevi parunāt,» teica svešais. «Es nezinu, ko man darīt. Vai tu neatnāktu man līdzi uz traktieri tepat aiz stūra un neizdzertu ar mani kausu vīna?» Pēteris bija tā pārņemts ar savām paša domām, ka ātrumā neizdomāja iemeslu atteikumam, tādēļ gāja līdzi, un pēc brīža viņi jau sēdēja traktierī.

Svešinieks šķita šai vietā labi pazīstams. Viņš tūlīt dabūja galdiņu telpas dziļumā, kur pārējie apmeklētāji, kas nāca un gāja, nedzirdēja viņu sarunu. Sev un apustulim viņš pieprasīja arī labāko vīnu. Pēteris nopētīja vīru un redzēja, ka viņš ir iespaidīga persona. Viņš bija melnīgsnējs, gara auguma, stipru miesas būvi, lepns un brīvs savā būtībā. Ģērbts viņš bija savādi: plecos kazādas apmetnis ar ielāpiem, ap viduci apsieta skaista sarkana zīda josta, bet ap kaklu zelta ķēde un pirkstos daudz smagu zelta gredzenu, viens no tiem ar lielu smaragdu. Nu Pēterim šķita, ka viņš redzējis šo vīru agrāk, lielā troksnī un juceklī, bet kur — to atcerēties viņš nespēja.

«Ja tu patiesi piederi pie Nācarieša svītas,» viņš tcica, «tad es gribu tev ko jautāt. Tu arī uzzināsi, kāpēc.»

«Tas mani iepriecinātu, ja cs kādā veidā būtu tev noderigs,» teica Pēteris, vēl joprojām aizņemts ar savām domām.

«Nu tā,» teica vīrs, «mans pirmais jautājums ir: vai tā ir taisnība, ko stāsta par šo Rabbi, kuram tu kalpoji, ka viņš ir piecēlies no kapa?»

«Jā, tā ir taisnība,» teica Pēteris, un, to apliecinot, viņa sirdī no jauna uzbangoja prieka vilnis.

«Jā, esmu gana dzirdējis baumas par to,» tcica svešinieks, «bet nezināju, cik daudz tajās ir patiesības. Un vai tā arī ir tiesa, ka viņš pats, pirms bija sists krustā, pastāstīja jums, kas viņam sekoja, ka viņš augšāmcelsies?»

«Jā,» atbildēja apustulis, «viņš mums to pastāstīja. Mēs zinājām, ka tas notiks.»

«Tātad tu tici, ka ikviens viņa teiktais vārds piepildīsies?» jautāja svešinieks.

«Nekas pasaulē nav drošāks par to,» atbildēja Pēteris. Svešinieks brīdi klusēja.

«Es tev pateikšu, kāpēc cs jautāju,» viņš pēkšņi tcica, «tāpēc, ka pagājušo piektdien Pieresvictā kopā ar viņu krustā tika sists mans draugs. Tu viņu droši vien tur redzēji. Tavs Rabbi viņam apsolīja, ka viņš tai pašā dienā būs ar viņu paradīzē. Tātad tu domā, ka viņš piektdien patiešām tur nokļuva?»

«Viņš noteikti ir ielaists paradīzē, un tagad viņš tur arī ir,» teica Pēteris. Vīrs atkal brīdi klusēja. «Tas gan ir labi,» viņš teica, «viņš bija mans draugs.»

Tad nāca jauneklis ar vīnu, ko svešinieks bija pieprasījis. Viņš ielēja vīnu glāzēs, paskatījās uz to un pastūma malā. «Un vēl ar tevi es gribēju parunāt par ko citu,» viņš tcica. «Pēdējās dienās esmu nobaudījis daudzus un dažādus vīnus, bet nevienam no tiem nav laba garša. Es nezinu, kas Jcruzālemē noticis ar vīnu, tam vairs nav ne smaržas, ne biezuma. Jādomā, ka pie tā vainīga piektdienas pēcpusdienā notikusī zemestrīce. Tā ir sabojājusi visu vīnu.»

«Nedomāju, ka šis vīns ir slikts,» teica Pēteris, lai svešinieku uzmundrinātu, jo viņš likās noskumis līdz nāvei.

«Tiešām?» viņš uzmundrināts jautāja un iedzēra no sava kausa. «Nē, arī šis nekam neder,» viņš tcica, nolikdams to pie malas. «Ja tu sauc to par labu, tad varbūt tikai tādēļ, ka tev nav lielas jēgas par vīnu. Es esmu vīna pazinējs, un labs vīns ir mans lielais prieks šai pasaulē. Bet nu es vairs nezinu nc rīta, ne vakara.»

Pēc brīža viņš atsāka sarunu. «Tagad es tev pastāstīšu, kā 'mans draugs Gestess tika sagūstīts un notiesāts. Viņš bija lielceļa laupītājs starp Jēriku un Jeruzālemi. Pa šo ceļu nāca vīna sūtījums, ko Romas ķeizars bija uzdāvinājis tetrarham Herodam, un starp citām mantām tur atradās arī vāts ar sarkanvīnu no Kapri, kuram līdzīga nav visā pasaulē. Kādu vakaru es sēdēju šeit. kur mēs tagad sēžam, un runājos ar viņu. Es teicu: «Es atdotu savas sirds asinis, lai nobaudītu tetrarha sarkano vīnu.» Viņš atbildēja: «Mūsu draudzības vārdā un lai parādītu tev, ka neesmu sliktāks vīrs par tevi, es nogalināšu sargus un ļaudis šai karavānā, un tad mēs tetrarha vīnu dzersim abi kopā.» Un viņš arī izdarīja, kā bija teicis. Bet, kad viņš devās atpakaļ uz Jeruzālemi, lai satiktos ar mani, kāds no karavānas ļaudīm, kas bija izbēdzis no laupītājiem, viņu sazīmēja, un manu draugu iemeta cietumā un notiesāja uz nāvi pie krusta.

Es dzirdēju par to un visu nakti klīdu pa Jeruzālemi, domādams, kā palīdzēt viņam izbēgt. No rīta, iedams garām tempļa kāpnēm, cs ieraudzīju vecu ubagu, ko biju redzējis tur daudz reižu. Viņam bija slima kāja, kas visgarām bija ievīstīta apsējos, un viņš bija pa pusei jucis. Kad viņu galīgi pārņēma neprāts, viņš gaudoja, izkliedza pareģojumus un debesu lāstus pilsētas varenajiem, sevišķi rupjus vārdus teikdams par tetrarhu un viņa sievu. Tā kā viņš bija traks, ļaudis tikai pasmējās par viņu, bet tajā ritā gadījās, ka garām gāja centurioņs ac saviem karavīriem un, dzirdēdams, ko trakais saka par tetrarha sievu, kļuva nikns. Viņš uzkliedza ubagam, — ja tas vēl kaut reizi ko tādu teiks, tad viņam būs jāiet pārnakšņot uz Jeruzālemcs cietumu, un tur viņš dabūs divdesmit piecus sitienus ar nūju vakarā un divdesmit piecus no rīta, lai iemācītos par augstas kārtas cilvēkiem runāt ar cieņu.

Es klausījos un domāju: «Šo izdevību nedrīkst laist gapām.» Tai pašā dienā cs liku noskūt sev matus un bārdu, nokrāsoju seju ar zemesriekstu eļļu un saģērbos skrandās. Labo kāju no pēdas līdz ceļgalam es aptinu ar pārsēju, paslēpjot tajā stipru vīli un garu virvi. Kad vakarā atnācu pie tempļa kāpnēm, trakais bija nobijies un aizgājis prom, un es ieņēmu viņa vietu. Bridi, kad garām gāja sardze, es skaļi vecā ubaga balsi izkliedzu visbriesmīgākos lāstus pašam ķeizaram Romā, kādus vien varēju iedomāties. Kā jau es biju paredzējis, sardze mani sagrāba un aizveda uz cietumu, un manās skrandās tur mani neviens nepazina. Es dabūju divdesmit piecus sitienus ar nūju, un vēlākam norēķinam paturēju atmiņā vīru, kas man tos deva. Ar sudraba gabalu cs uzpirkti cietuma uzraugu, un viņš pa nakti ielaida mani mazajā telpā, kur bija ieslodzīts Gestcss. Tā atradās cietuma pašā augšgalā, kas, — tu jau to zini, — ir izcirsts klintī.

Gestess nokrita uz ceļiem, skūpstīja man kājas un iedeva man lāsi ūdens, kas viņam bija krūkā, bet tad mēs ķērāmies pie.darba un vīlējām loga dzelzs režģus, un viņam bija jāstāv uz maniem vai man uz viņa pleciem. Rita agrumā stienis pārlūza, un mes pie tā piesējām virvi. Gestess kāpa lejā pirmais, līdz sasniedza virves galu, kas nebija pietiekami gapa, un tādēļ viņam bija jālec. Tad es viņam sekoju, bet biju ļoti nespēcīgs un kustējos lēni, un gadījās, ka tieši tai laikā uz cietumu nāca karavīru nodaļa ar kādu gūstekni. Viņi nesa lāpas, viens no viņiem ieraudzīja mani karājamies virvē pie klints. Gestess būtu varējis tikt cauri sveikā, ja būtu bēdzis, bet viņš vispirms gribēja redzēt, kas notiks ar mani. Tā mūs abus sagūstīja. Un tad viņi redzēja, kas es esmu.

Tā nu tas bija,» tcica svešinieks. «Bet tagad tu man saki, ka Gestess ir paradīzē.»

«Tas liecina par to,» teica Pēteris, kas bija klausījies tikai pa ausu galam, «ka tu esi drosmīgs vīrs un darīji labi, riskēdams ar dzīvību drauga dēļ.» To sacīdams, viņš dziļi nopūtās.

«Ak, es esmu pārāk ilgi dzīvojis mežā, lai nobītos no pūces,» teica svešinieks, «vai atradīsies kāds, kas būtu par mani teicis: viņš ir no tiem, kas briesmu brīdī glābj pats savu ādu?»

«Nē,» teica Pēteris un pēc brīža piebilda: «Bet tu sacīji, ka sagūstīja ari tevi. Bet, ja jau tu esi šeit, tad kaut kādā veidā esi izbēdzis?»

«Jā, izbēgu gan,» teica vīrs, paskatīdamies Pēterī ar dīvainu, dziļu skatienu. «Tobrīd man bija tikai viena doma: atriebt drauga nāvi. Un, tā kā viņš ir paradīzē, es domāju, man par viņu nav jāraizējas, bet nu es nezinu, ko man darīt. Vai izrakt tetrarha vāti un dzert vīnu?»

«Tev laikam būs skumji dzert šo vīnu bez sava drauga,» teica Pēteris, un viņa acīs sariesās asaras, ko pagājusī nedēļa vēl bija atstājusi. Viņš domāja, ka laikam būtu vajadzējis pārmest svešiniekam par tetrarha vīna nolaupīšanu, bet sirdī uzbangoja pārāk daudz atmiņu.

«Nē, es nedomāju par to,» tcica svešinieks, «bet ja nu arī tas vīns ir sabojāts un nesniegs man nekādu prieku, — ko tad man darīt?»

Pēteris brīdi sēdēja, domās iegrimis. «Mans draugs,» viņš teica, «dzīvē ir vēl kas cits, kas sniedz svētlaimi, nc tikai tetrarha vīns.»

«Jā, to cs zinu,» teica svešinieks, «bet ja nu ar to citu ir noticis tas pats? Mani mājās gaida divas skaistas sievas, un īsi pirms šiem notikumiem es nopirku sev divpadsmit gadus vecu jaunavu. Kopš tā brīža es neesmu viņu redzējis. Es, ja vēlētos, varētu doties pie viņām. Bet ja nu zemestrīce ir sabojājusi arī viņas, ka tām vairs nav ne smaržas, ne pilnības? Ko tad lai cs daru?»

Nu Pēteri pārņēma vēlēšanās, lai šis vīrs pārtrauc žēloties un liek viņu mierā. «Kāpēc tu man to visu stāsti?» viņš jautāja.

«Jā, labi, ka tu man to atgādināji,» sacīja svešinieks. «Man kāds teica, ka naktī pirms nāves tavs Rabbi saviem ļaudīm sarīkojis dzīres un šim notikumam par godu pasniegts kāds sevišķs un smalks vīns, kam piemitis kas īpašs. Vai tev vēl no tā ir kas palicis, un vai tu nebūtu ar mieru man to pārdot? Vari prasīt par to visu, ko vien vēlies.»

Pēteris platām acīm skatījās svešiniekā. «Ak Dievs, ak Dievs, ak Dievs!» viņš iekliedzās tik stiprā sašutumā, ka apgāza biķeri un vīns izlija pa grīdu. «Tu nezini, ko tu runā! Pat Romas ķeizars nav tik bagāts, lai samaksātu par vienu vienīgu lāsi šī vīna, ko mēs dzērām ceturtdienas vakarā.» Viņa sirds sažņaudzās tādās sāpēs, ka viņš uz sola sāka šūpoties turp un atpakaļ. Bet savās ciešanās viņš atcerējās Mācītāja vārdus, ka viņam jābūt cilvēku zvejniekam, un viņam ienāca prātā, ka tas varbūt ir viņa pienākums — palīdzēt šim vīram, jo tas šķita nonācis lielās grūtībās. Viņš no jauna pagriezās pret svešo, bet, viņā raugoties, Pēteri pārņēma dīvaina sajūta, ka no visiem cilvēkiem uz pasaules šis jaunais vīrietis ir vienīgais, kuram palīdzēt viņš nevarēs.

«Mans dēls,» viņš laipni un nopietni sacīja, «ņem savu krustu un sako viņam.»

Brīdī, kad apustulis ierunājās, svešinieks bija grasījies ko teikt. Tagad viņš pārdomāja un ļoti drūmi paskatījās uz viņu. «Manu krustu?» viņš iesaucās, «kur ir mans krusts?»

«Savu krustu vari pacelt tikai tu pats,» teica Pēteris, «bet viņš tev palīdzēs to nest. Esi pacietīgs un stiprinies! Es tev par to visu pastāstīšu kaut ko vairāk!»

«Kas tev ir man stāstāms?» sacīja svešinieks, «Tu laikam pats no tā neko daudz nezini. Kam ir vajadzīga palīdzība, lai nestu tādu krustu, kādu šodien sanaglojuši Jeruzālemes namdari? Man 11c, par to vari būt drošs. Līkkājainajam kirēnietim nekad nebūtu radusies izdevība palielīties ar savu spēku, ja krustu būtu nesis es. Tu runā par spēku un pacietību,» pēc brīža viņš piebilda, arvien vēl dziļi sašutis, «bet es nekad neesmu saticis kādu, kurš varētu mēroties spēkā ar mani. Skaties,» viņš tcica, pasizdams vaļā apmetni, lai parādītu Pēterim savas krūtis un plecus, ko klāja platas, baltas rētas. «Manu krustu! Gestesa krusts stāvēja labajā pusē, un šis Ashazs, no kura tāpat nebija bijis nekāda labuma, karājās pa kreisi. Es būtu nesis savu krustu labāk nekā jebkurš no viņiem. Vai tu netici, ka es būtu izturējis ilgāk par sešām stundām? Zini, es neuzskatu to par kaut ko sevišķu. Lai kur es arī būtu nonācis, es visur esmu bijis vadonis, un cilvēki ir skatījušies uz mani kā pavēlnieku. Tāpēc vien, ka es tagad nezinu, ko man darīt, nedomā, ka cs neesmu varējis pavēlēt cilvēkiem nākt un iet, kā patīk man.»

Svešinieks runāja ar tādu nicinājumu un dusmām, ka Pētera pacietības mērs, likās, tūlīt būs pilns, bet, kopš viņš bija nocirtis

Malhusam ausi, viņš bija nosolījies valdīt par savu pratu un neteica itin neko.

Pēc brīža svešinieks uzmanīgi raudzījās viņā, it kā šī klusēšana būtu atstājusi uz viņu iespaidu. «Un tu, kas sekoji šim Pravietim, — kas, pēc tavām domām, notiks ar tevi?» viņš teica. Pēteja seja, ko bija izvagojušas un nomākušas raizes, kļuva gaišāka un noskaidrojās. Tā atspīdēja dvēseles cerības mirdzumā. «Es priecājos, ka mana ticība, kas tiek pārbaudīta un ir daudz dārgāka par iznīcīgo zeltu, kas taču arī tiek pārbaudīts ar uguni, var kalpot par slavu un godu Jēzus Kristus atklāsmei. Es ceru, ka man būs ļauts dzīvot un mirt priekš mana Kunga. Man ir noticies, jā, pēdējās naktīs man ir noticies,» viņš pavisam klusā balsī piebilda, «ka cs, šķiet, redzu krustu, kas ceļa galā gaida arī mani.» To pateicis, viņš nodūra acis, izvairoties svešinieka skatiena. Gandrīz vai čukstus viņš piebilda: «Bet tu droši vien domā, ka es saku pārāk svarīgus vārdus, — tādus, kurus izteikt neesmu cienīgs.»

«Nē,» sacīja svešinieks, «es ticu, — ir iespējams, ka ar tevi notiks tieši tas, ko tu nupat teici.»

Svešinieka drošā ticība tam, kas viņam pašam bija lielākā cerība un mērķis, satrieca Pēteri kā pavisam negaidīts un neparasts pierādījums jaunā vīrieša cēlsirdībai, labai gribai un draudzībai. Viņa sirds kusa, un viņš nosarka kā līgava. Pirmo reizi viņam radās patiesa interese par sarunas biedru. Pēc brīža, atkal saņēmis sevi rokās, viņš iedomājās, ka vajadzētu kaut kā pateikties par brīnišķi skaistajiem un spēcinošajiem vārdiem, ko svešinieks bija viņam teicis.

«Man sāp, ka neesmu spējis tev palīdzēt, padarot vieglāku nastu, kas spiež tavu sirdi,» viņš maigi teica, «man tev jāsaka, neesmu gulējis ilgu, ilgu laiku un tagad ir grūti sakārtot domas.»

«Ak,» sacīja svešinieks, «neko labāku es arī negaidīju.»

«Kamēr mēs runājām,» tcica Pēteris, «tu pāris reižu sacīji, ka nezini, ko tev darīt. Vai tu man nepateiktu, kas tas ir, par ko tu tā šaubies? Es mēģināšu dot padomu un varbūt pat attiecībā uz vīnu, kas sagādā tev raizes.»

Svešinieks skatījās uz viņu. «Es nerunāju par kaut ko noteiktu,» viņš tcica, «es nezinu, ko man vispār darīt. Es nezinu, vai uz pasaules maz vairs ir atrodams vīns, kas var priecēt manu sirdi. Bet laikam pats iespējamākais būs,» brīdi padomājis, viņš turpināja, «ka cs iešu un izrakšu tetrarha vīnu un apgulšos pie skuķa, par kuru tev stāstīju, es tikpat labi varu to arī pamēģināt.»

To sacīdams, viņš pieceiu» uc ~……

«Neej prom,» teica Pēteris, «nu man šķiet, ka mēs vēl par daudz ko varētu parunāties.»

«Man jādodas prom jebkurā gadījumā,» tcica virs. «Ceļā no Hebronas ir karavāna ar eļļu, kas man jāuzmana.»

«Vai tad tu tirgojies ar eļļu?» jautāja Pēteris.

«Savā ziņā, jā,» atbildēja vīrs.

«Bet pirms tu ej,» teica Pēteris, «pasaki man savu vārdu. Lai mēs varētu satikties vēl kādu reizi, man tikai jāzina, kā tevi atrast.»

Svešinieks jau stāvēja pie durvīm. Viņš pagriezās un skatījās uz Pēteri ar augstprātību un vieglu nicinājumu. Viņš izskatījās lepns un varens.

«Vai tu nezini manu vārdu?».viņš sacīja, «mans vārds tika izkliegts pa visu pilsētu. Starp paklausīgajiem Jeruzālemes tirgoņiem, augļotājiem un kurpniekiem nebija neviena, kas to nekliegtu no visa spēka: «Barabu!» viņi kliedza. «Barabu! Barabu! Dod mums Barabu!» — Mani sauc Baraba. Esmu bijis liels barvedis un, kā tu pats teici, drosmīgs vīrs. Un iegaumē: Mans vārds netiks aizmirsts.»

To pateicis, viņš aizgāja.»

Kad kardināls savu stāstu bija beidzis, Jonatans piecēlās un ielika jaunu sveci lākturī, jo iepriekšējā bija nodegusi līdz pašai apakšai un liesmiņa raustījās tuvu izdzišanai.

Tikko viņš bija to izdarījis, jaunā meitene viņam blakus kļuva bāla kā līķis. Viņas acu plaksti aizkrita, un ķermenis, likās, saguma. Maliņas jaunkundze laipni pajautāja, vai meitenei nāk miegs, ko tā enerģiski noliedza, un tas bija diezgan saprotami. Šajā naktī viņa bija dzīvojusi tā, kā vēl nekad iepriekš. Viņa bija skatījusies nāvei acīs un metusies tai riklc sava tuvākā dēļ. Viņa bija atradusies intelektuālas sabiedrības vidū un pie tam vēl apprecējusies. Viņa negribēja palaist gapm nevienu sekundi no šīm dzīves piesātinātām stundām. Bet nākamo desmit minūšu laikā viņa atkal un atkal iesnaudās, lai arī kā centās palikt nomodā, un viņas galva klanījās uz priekšu un atpakaļ.

Beidzot viņa piekrita pagulēt kādu brīdi, un viņas vīrs sagatavoja viņai guļamvietu sienā un novilka savu apmetni, lai apsegtu viņu. Joprojām turot viņa roku savējā, viņa saļima, uz tumšā fona izskatīdamās pēc daiļa nāves eņģeļa marmora statujas. Suns, kas pēdējās stundas laikā bija turējies viņas tuvumā, tūlīt pat sekoja viņas paraugam un saritinājās cieši blakus, galvu nolikdams uz viņas ceļiem.

Viņas jaunais laulātais draugs kādu brīdi sēdēja un vēroja viņas dusu. Bet nepagāja ilgs laiks, kad arī viņam likās grūti palikt nomodā, un viņš apgūlās mazliet nostāk no meitenes, tomēr tik tuvu, lai joprojām varētu turēt viņas roku. Kādu laiciņu viņš negulēja, bet brīžam skatījās uz blakusgulētāju un brīžam uz Maliņas jaunkundzes un kardināla nekustīgo stāvu. Iemidzis viņš izdarīja pēkšņu kustību un pievirzījās viņai klāt tik tuvu, ka viņa galva gandrīz saskārās ar meitenes galvu, un viņu mati sajaucās uz siena. Pēc mirkļa viņš gulēja tikpat cieši kā viņa sieva.

Abi vecie cilvēki sēdēja klusēdami jauniedegtās svcccs gaismā, kas sākumā dega ar ļoti mazu liesmiņu. Maliņas jaunkundze, kas tagad izskatījās tā, it kā neaizmigs vairs nekad, raudzījās uz guļošajiem ar laimīga radītāja labvēlību. Kardināls skatījās uz viņu. Pēc brīža viņš sāka raisīt vaļā apsējus uz savas galvas un. to darīdams, vēroja veco dāmu ar stīvu un degošu skatienu.

«Man tagad būtu labāk šos pārsējus noņemt, drīz ausīs rīts,» viņš teica.

«Bet vai tas jums nekaitēs?» bailīgi vaicāja Maliņas jaunkundze.

«Nē,» viņš teica, turpinādams ņemt nost pārsējus. Pēc brīža viņš piebilda: «Tās nemaz nav manas asinis. Jūs, Nakts-un-Dienas jaunkundz, kurai ir laba acs uz dižciltīgām asinīm, visu laiku pareizi esat pazinusi kardināla Hamilkara zilās asinis.»

Maliņas kaunkundze nepakustējās, bet viņas seja nobālēja un pārvērtās.

«Kardināla Hamilkara asinis?» viņa atkārtoja nedrošākā balsī nekā pirmīt.

«Jā,» viņš teica, «dižciltīgā, vecā vīra asinis. Pār manu galvu. Un uz manām rokām. Jo es sadragāju viņa galvu ar baļķi, kas bija nogāzies, mirkli pirms tam, kad no rīta pienāca laiva, lai glābtu mūs.»

Veselas divas vai trīs minūtes uz bēniņiem valdīja dziļš klusums. Sakustējās tikai suns, klusi iesmilkstēdamies miegā un iebāzdams purnu dziļāk jaunās meitenes apģērba krokās. Apsaitētais vīrs un vecā sieviete nenolaida acu viens no otra. Viņš lēni notina sarkani plankumainās saites pavisam un nolika tās malā. Zem tām parādījās plata, uztūkuši, sarkana seja un tumši mati.

«Dievs, dod mieru dižciltīgā vecā vīra dvēselei,» Maliņas jaunkundze beidzot nočukstēja, «un kas esat jūs?»

Dzirdot šos vārdus, vīrieša seja sakustējās. «Jūs man to jautājat?» viņš teica, «vai jūs domājat par mani, un nevis par viņu?»

«Viņam laikam vairs nav vajadzīgas ne jūsu, ne manas domas,» viņa teica. «Kas jūs esat?»

«Mani sauc Kasparsens,» viņš sacīja, «un cs esmu kardināla sulainis.»

«Jums jāpastāsta man kas vairāk,» Maliņas jaunkundze uzstājīgi teica, «es gribu zināt, ar ko esmu kopā pavadījusi nakti.»

«Es jums varu pastāstīt daudz vairāk, ja vien tas jūs iepriecinās,» tcica Kasparsens, «jo esmu apceļojis daudzas pasaules malas, un arī man patīk kavēties pagātnē.

Esmu aktieris. Jūsu Žēlastība, tāpat kā jūs esat Nakts-un-Dicna, un tas nozīmē, ka tādi mēs paliekam vienmēr, lai arī kā mēs mēģinātu izturēties, un pie tā mēs atgriežamies, kad nekas cits nav izdevies..

Bet bērnībā, ja jūs to gribat zināt, es dejoju baletā, un trīspadsmit «gadu vecumā izpelnījos žēlastību augstu Berlīnes kungu acīs, jo biju neparasti piemīlīgs, un it sevišķi tāpēc, ka ar neparastu pilnību pārvaldīju paņēmienu, ko baleta valodā sauc par «balonu», kas nozīmē spēju lidināties un izmantot zemes pievilkšanas spēku, lai paceltos no zemes. Mans patēvs, slavenais tenors Eunika kungs, ieveda mani viņu aprindās un ticēja, ka atradis manī zelta āderi. Piecu gadu garumā es pieredzēju, ko nozīmē būt daiļai sievietei, kas bauda vislielākos gardumus, tērpjas zīdā un zelta turbānos un kuras kaprīzes visiem ir likums. Bet kā visi tenori Eunika kungs aizmirsa rēķināties ar skrejošā laika likumiem. Vecums piezogas mums, pirms mēs par to iedomājamies, un mans kurtizānes ceļš bija īss.

Tad es aizbraucu uz Spāniju un kļuvu par bārddzini. Es biju vienkāršs bārddzinis Seviļā septiņus gadus un jutos ļoti labi. Es mīlēju šo darbu, jo man baudu vienmēr bija sagādājušas rožainas ziepes un smaržūdeņi un man patika tīras un glītas lietas. Es bieži brīnījos, ka Viņa Eminencei nebija nekas pretī nosmulēt rokas ar melno un sarkano tinti. Jā, Jūsu Žēlastība, es pamazām kļuvu par ārkārtīgi izveicīgu bārddzini. Si amata prasmē man līdzīgu varēja pameklēt, nemaz nerunājot par kādu, kas šai ziņā būtu pārāks.

Bet es esmu arī iespiedis revolucionāru pamfletus Parīzē, tirgojies ar suņiem Londonā un ar vergiem Alžīrijā, un bijis atraitnes Pizas princeses mīļākais. Ar viņas palīdzību es kopā ar profesoru Roselini un lielo franču orientālistu Sampolionu devos ekspedīcijā uz Ēģipti. Jā, esmu bijis Ēģiptē, Jūsu Žēlastība. Esmu stāvējis lielās piramīdas trīsstūrainaja ēnā, un no piramīdas smailes četri gadu tūkstoši noraudzījās uz mani.»

Līdzko Maliņas jaunkundze redzēja, ka daudz ceļojušas personas

K.vamate viņu pārspējis sulainis, viņa zibenīgi ar vienu lēcienu atrada patvērumu fantāzijas plašumos. «Ak,» viņa teica, «Ēģiptē lielās piramīdas trīsstūrainajā ēnā Sv. Jāzeps, kamēr ēzelītis ganījās, teica Svētajai Jaunavai: «Ak, manu mīļo sirsniņ, vai tu kaut uz brīdi nevarētu aizvērt acis un iedomāties, ka cs esmu Svētais Gars?»

Kasparsens turpināja savu vēstījumu. «Esmu dzīvojis arī Kopenhāgenā,» viņš tcica, «bet tur ar mani gāja uz leju. Es beidzu kā kalps vecā, resnā Bolies Bandsata nakts patversmē, kur par diviem grašiem varēja pārgulēt uz grīdas un par grasi — gulēt stāvus, iekaroties virvē. Kad man vajadzēja bēgt no likuma sargiem Kopenhāgenā, tad es mainīju vārdu un nosaucu sevi par Kasparscnu, pieminot lepno un nelaimīgo Kasparu Hauzeru Nirnbcrgā, kuram bija jānogalinās ar dunča dūrienu, lai lords Stenhoups patiesi ticētu, ka viņš ir hercogienes Bādenes Stefānijās ārlaulības dēls.

Bet, ja jūs gribat ko zināt par manu ģimeni, tad man ir tas gods jums paziņot, ka esmu vistīrāko bastarda asiņu. Mana māte nāca no tautas dzīlēm un bija godīga amatnieka meita — lielā aktrise Johanna Hendele-Suca, kas atdzīvināja visus klasiskos ideālus uz skatuves. Viņa bija drūma rakstura. No maniem sešpadsmit brāļiem un māsām pieci izdarīja pašnāvību. Bet, ja runa ir par manu tēvu, tad Jums, Jūsu Žēlastība, noteikti būs interesanti par viņu dzirdēt. Kad sešpadsmit gadu vecumā Johanna devās uz Parīzi, lai apgūtu teātra mākslu, viņai uzmanību pievērsa kāds liels kungs.

Es esmu dēls Orlcānas hercogam, kurš dažus gadus vēlāk sasitās kopā ar tautu arī citādā veidā, viņš, kurš gribēja, lai viņu uzrunā par «Pilsoni», balsoja par Francijas karaļa nāvi un pats pieņēma Egalile vārdu. Vai kāds var būt vēl lielāks bastards par mani, Jūsu Žēlastība?»

«Nē,» ar gluži baltām un stīvām lūpām teica vecā sieviete, nespēdama pasacīt bālajam vīram kaut vifcnu mierinājuma vārdu.

«Nabaga karalis Luijs Filips,» tcica Kasparsens, «kas man ir simpātisks, un es nožēloju, ka šonakt esmu runājis par viņu tik nežēlīgi, — viņš ir mans jaunākais brālis.»

Pat sastopoties aci pret aci ar visbriesmīgāko nelaimi, Maliņas jaunkundze bez valodas ilgi nepalika nekad. Laiciņu padomājusi, viņa teica:

«Bet pasakiet man tagad, —jo daudz laika mums varbūt vairs nav atlicis, — pirmkārt: kāpēc jūs nogalinājāt kardinālu? Un otrkārt: kāpēc jūs, ieradies šeit kopā ar mani, uzņēmāties pūles turēt mani neziņā, padarot mani par nerru šajā naktī, kas varbūt ir pēdējā manā mūžā? Šeit jums nedraudēja nekādas briesmas. Vai varbūt domājāt, ka mans gars ir par vāju, nepazīst cilvēka sirds tumšākos stūrus un jūs nesapratīs?»

«Ak, madame,» teica Kasparsens, «kāpēc cs jums to nepastāstīju? Bridis, kad es nogalināju kardinālu, tas bija brīdis, kad mana dvēsele salaulājās un saplūda ar likteni, mūžību un Dieva dvēseli. Vai mēs nepieprasām klusēšanu uz līgavas kambara sliekšņa? Jā, pat ja arī ķeizaram Neronam patika baudīt laulības dzīves priekus liecinieku klātbūtnē, vai tādēļ būtu jādomā, ka nekas no kautrības nav palicis Pitagoram?

Un kāpēc es nogalināju savu kungu?» viņš piebilda. «Jūsu Zēlastī1 ba, pastāvēja tikai niecīga cerība, ka izglābti tiksim mēs abi, un viņš *katrā ziņā būtu gribējis upurēt savu dzīvību manis dēļ. Vai man būtu jādzīvo uz priekšu kā kalpam, par kuru miris kungs? Vai man vajadzēja vienkārši ļaut sev noslīkt un iet bojā kā nožēlojamam piedzīvojumu meklētājam, kas nav pelnījis neko labāku?

Jūs zināt: cs esmu aktieris. Un vai aktierim nav tiesību uz lomu? Ja teātra direktors pastāvīgi liedz mums lielās lomas, vai tad mēs nevaram pieprasīt zvaigžņu lomas kā dublieri, ja tiek dota iespēja? Pēc spēles mūsu godkāre tiks novērtēta. Savu lomu es esmu nospēlējis labi. Viņa Eminence būtu man aplaudējis, jo viņš bija smalks mākslas pazinējs. Seram Valteram Skotam daudz prieka sagādāja Vilibalda Aleksisa romāns «Valladmora», ko viņš izdeva ar Skota vārdu. Pēdējais to nosauca par «gadsimta skaistāko mistifikāciju». Viņa Eminence mani pazītu pats sevi.»

Viņš lēni nodeklamēja dažas rindas no skaistās dāņu traģēdijas «Aksels un Valborga»:

«Vai māns? Un kup ir teicis — tas ir māns? — Mans cēlais kungs — Olafs Svētais nāca pats Un iemiesojās manī. Es esmu viņa rēgs, un vai rēgs nav • Zemes kāpurs nemirstīgam garam?»

Viņš brīdi sēdēja klusēdams un tad turpināja: «Vienīgais, ko viņš varbūt kritizētu, ir tas, ka es pārāk stipri iedzīvojos lomā. Es paliku šeit uz bēniņiem, lai glābtu šos muļķa zemniekus, kuriem tik vien ir saprašanas, lai kustoņu dzīvību liktu pirmajā vietā. Varētu strīdēties, vai Viņa Eminence to būtu darījis, jo viņš bija vīrs ar izcilu veselo saprātu. Kas zīmējas uz mani, tad, iespējams, tas ir vājākais izrādes punkts. Bet lielam māksliniekam jābūt drusciņ šarlatānam, un pat kardinālam bija jāatzīst, ka viņš nebūt nav brīvs no tā.

Bet jebkurā gadījumā,» viņš nobeidza ar skaļāku balsi un staltāku augumu, «jebkurā gadījumā Dievs Tiesas dienā man neteiks: «Kasparsen, tu, sliktais aktieri, kā tas varēja būt, ka tu pat ar nāves domām sirdī nespēji man nospēlēt mirstošo gailu?»

Un Maliņas jaunkundze atkal sēdēja pavisam bez valodas lielās telpas dziļajā klusumā.

«Un kāpēc jūs tik ļoti vēlējāties šo lomu?» viņa pēc kāda laika jautāja.

«Es jums atvēršu savu sirdi,» lēni teica Kasparsens. «Ne pēc tavas sejas, bet pēc maskas es tevi pazīšu.» To nakts sākumā teicu es pats.

Es esmu bastards. Un dzīvoju ar bastarda lāstu, par ko jūs neko nezināt. Egalite asinis ir lepnas asinis, tās puto un vārās aiz godkārības. Tās ir nemierīgas asinis un sagādā grūtības tam, kura dzīslās tās rit. Tās prasa spožumu, Jūsu Žēlastība, necieš neviena līdzinieka un pārdzīvo elles mokas, tiklīdz tās mēģina nostumt malā.

Bet šie zemnieki un zvejnieki ir manas mātes ļaudis. Vai ticat, ka esmu raudājis rūgtas asaras par viņu grūto likteni un bālajiem bērniem? Domājot par viņu cieto maizes garozu un nodeldētajiem maizes nažiem, salāpītajām drēbēm un pacietīgajām sejām, man sažņaudzas sirds. Neko citu šai pasaulē es neesmu tā mīlējis. Ja viņi gribētu mani par savu kungu, tad cs kalpotu viņiem visu mūžu. Ja viņi būtu krituši pie zemes un pielūguši mani, tad es atdotu dzīvību viņu dēļ. Bet viņi to negribēja. To visu viņi pataupīja kardinālam. Tikai šonakt viņi sanāca apkārt man. Dieva seju viņi ieraudzīja manā sejā. Pēc šīs nakts viņi pavēstīs, ka spoža gaisma spīdēja pār laivu, kad tajā atrados es. Jā, tieši tā, Jūsu Žēlastība.»

«Vai zināt,» viņš teica, «kāpēc cs ilgojos Dieva un tveros pie Viņa? Vai zināt, kāpēc es nevaru bez Viņa iztikt? Tāpēc, ka Viņš ir vienīgā būtne, pret kuru man nevajag un es nevaru, jā, pret kuru man nav tiesību just līdzcietību. Raugoties uz pārējām pasaules radībām, cs mokos un beidzos nost aiz līdzcietības, liecos un lūztu zem viņu bēdu smaguma. Man patiešām bija žēl kardināla, madame, ļoti žēl šī vecā vīra, kam bija jābūt lielam un labam un kuram bija jāraksta grāmata par Svēto garu kā mazu zirnekli, kas karājas savā pavedienā Visuma telpā. Bet, ja vispār varētu būt runa par līdzcietību attiecībās starp Dievu un mani, tad tas ir Viņš, kam tā jājūt. Viņam vajadzētu būt līdzjūtībai pret mani.

Jūsu Žēlastība, tāpat vajadzētu būt arī ar mūsu karaļiem. Bet, lai Dievs stāv man klāt, man bija žēl —jaunākā brāļa, Francijas karaļa, mana sirds mazliet ietrīcas šī mazā vīriņa dēļ.

Tikai Dievu es gribu saglabāt tādu, pret kuru man nav līdzjūtības. Ļaujiet man paturēt kaut vai Dievu, jūs, kunkstošie cilvēciņi.»

«Bet tādā gadījumā,» pēkšņi tcica Maliņas jaunkundze, «jūsu acis nevar būt lielas nozīmes tam, vai mēs tiekam izglābti vai nc. Piedodiet man, Kasparscn, ka cs to saku, bet tas taču neko jjegrozīs jūsu liktenī, vai šī māja turēsies līdz tam brīdim, kad atgriezīsies laivai »

Dzirdēdams šos vārdus, Kasparsens iesmējās klusinātu, gandrīz vai ķiķinošu smiekliņu. Šai brīdī kļuva skaidrs, ka zemnieku degvīna blašķe uz viņu bija iedarbojusies, bet šai ziņā Maliņas jaunkundze neko daudz no viņa gan neatpalika.

«Jums ir taisnība, Nakts-un-Dienas jaunkundz,» viņš teica. «Jūsu asais prāts ir trāpījis naglai tieši uz galvas. Man zuda varoņa spožā slava. Bet pacietiet mani vēl kādu brītiņu, es jums paskaidrošu ari to.

Kā es teicu pirmīt, vairums cilvēku domā par sevi, ka ir spējuši radīt pasauli. Jā, iesim vēl tālāk, Jūsu Žēlastība. Tikai nedaudzi cilvēki var sacīt, ka viņi ir brīvi no ticības, ka pasaule, ko viņi redz sev apkārt, patiesībā nav viņu pašu darbs, ko radījis viņu spēks, un viņu fantāzijas auglis.

Vai mēs esam priecīgi par šo pasauli? Vai esam lepni uz to? Jā, šad un tad. Agra pavasara vakaros, bērnu un skaistu, asprātīgu sieviešu sabiedrībā cs esmu bijis priecīgs par savu darbu un lepns uz to. Bet ir arī noticis, ka, pēc tam, kad esmu pabijis vienkāršu un rupju ļautiņu sabiedrībā, mani ir mocījusi sirdsapziņa par šāda bezgaumīga, ļengana, zema un viduvēja brāķa radīšanu. Man ir bijis kauns par to. Tad es varbūt esmu meklējis dažādus veidus, kā atbrīvoties no šiem ļaudīm, tāpat kā mūks savā cellē mēģina padzīt piedauzīgās ainas, kas traucē viņa lūgšanu, dvēseles mieru un lepnumu, ka viņš ir tā Kunga kalps.

Jūsu Žēlastība, es esmu priecīgs, ka esmu radījis šo nakti. Un ļoti lepns, ka esmu radījis ari jūs, esiet nu tik laipna un ticiet man uz vārda. Bet tagad, šī viena figūra — pļeks — pašā gleznas vidū, Šis Kas'parsens? Vai viņš ir izdevies, vai viņš ir skaists? Vai viņš iederas starp pārējām figūrām, un vai viņš gleznai nāk par labu? Vai drīzāk nav jāteic, ka viņš ir traips uz mākslas darba? Mūks taču, kā mēs zinām, var sākt sevi Šaustīt ar pletni, lai aizdzītu ainas, kas kaitina viņu. Mani pašnāvību izdarījušie pieci brāļi un māsas varbūt juta to pašu, jo, kā jau es jums teicu, manai labajai mātei piemita liela izpratne par klasiķiem un dziļa harmoniskā Visuma izjūta. Viņi varbūt katrs domāja: šī pasaule, ko man ir izdevies radīt, pati par sevi ir brīnišķīga. Vienīgā vājā vieta, mana vienīgā mākslinieciskā kļūda, ir šī viena figūra. Nost! Nost! Jātiek no tās vaļā par katru cenu. Jā, par katru cenu', Jūsu Žēlastība.»

«Nu, jā,» brīdi klusējusi, teica Maliņas jaunkundze, «un vai jums bija bauda spēlēt kardinālu, kad jūs beidzot guvāt iespēju; vai jūs patīkami pavadījāt laiku?»

«Jā, Dievs mans liecinieks, Jūsu Žēlastība, man no tā iznāca liela diena un liela nakts,» teica Kasparsens. «Jo pamazām esmu kļuvis pietiekami vecs, lai būtu iemācījies atbildēt ar smiekliem tad, kad par mani smejas sātans! Un ja nu atbildēt ar smiekliem tad, kad sātans smejas par mums, patiesībā ir smalkākā, jā, vienīgā īstā bauda pasaulē? Ko tad, ja viss, ko cilvēki sauc par baudām, ir uzskatāms par iepriekšēju izglītību, kas sagatavo šim lielajam priekam? Tātad tā ir māksla, ko ir vērts iemācīties.»

«Es arī, es arī,» Maliņas jaunkundze teica balsī, kas, kaut gan klusināta, tomēr bija pilnskanīga, moža un spalga un cēlās augšup kā cīrulis. It kā balss pārdroši kāpjošai gammai sekot gribēdama, viņa piecēlās un stāvēja taisna, slaida, viegla un cienīga kā dāma, kas diezgan ir izbaudījusi patīkamu vakara sabiedrību un nu grib atvadīties. «Es arī esmu atsmējusi viņam atpakaļ, kad viņš ir smējies par mani. Tā ir māksla, ko ir vērts iemācīties.»

Viņai pieceļoties, kā viņas cavaliere servente piecēlās arī aktieris.

Maliņas jaunkundze raudzījās viņā mirdzošām acīm.

\

«Kasparscn, lielais aktieri,» viņa teica. «Vienlīdzības bastard!■ Noskūpsti mani!»

«Ak, nē, Jūsu Žēlastība,» tcica Kasparsens, «es esmu slims, manās lūpās ir inde.»

Maliņas jaunkundze iesmējās. «Pie velna to šonakt,» viņa teica un izskatījās tā, it kā būtu pacēlusies pāri visām indēm. Viņai uz pleciem bija miroņgalva, ko aptieķnicki uzliek uz indes pudelītēm, un viņas plānās zilās lūpas neaicināja uz skūpstu. Bet viņa nenovērsdamās raudzījās uz vīrieti viņai pretī un lēni, ar smalku grāciju teica: «Fils de Saint Louis. Montez au ciel.»

Aktieris paņēma viņu savās rokās, jā, cieši apskāva viņu un noskūpstīja. Un tā vecā, lepnā jaunava neaizgāja kapā nenoskūpstīta.

Ar majestātisku un graciozu žestu viņa pacēla kleitas malu un ielika viņa rokā. Zīds, kas bija vilcies pa grīdu, bija galīgi slapjš un auksts. Viņš saprata, ka viņa bija piecēlusies šī iemesla dēļ. Viņi pārlaida acis bēniņu telpai. Gara, tumša figūra kā čūska gulēja uz grīdas dēļiem un tur, kur grīda bija viegli iedobta, izplētās par melnu peļķi, kas gandrīz skāra jaunās meitenes kājas. Ūdens bija pacēlies līdz bēniņiem. Kad viņi sakustējās, tad varēja just, kā smagie dēļi šūpojas ūdenī.

Suns pēkšņi uztrūkās sēdus, atglauda ausis un klusu iesmilkstējās.

«Mierā, Pasop,» teica Maliņas jaunkundze, iemācījusies suņa vārdu» no zvejniekiem.

Viņa paņēma aktiera roku savējā. «Klausieties,» viņa klusu teica, lai neuzmodinātu gulētājus, «cs arī gribētu jums pastāstīt kaut ko, daudz ko, visu savu dzīvi. Reiz es ari biju jauna meitene. Es gāju pa mežu, skatījos uz putniem un domāju: «Ak, Dievs, cik tas ir skumji, ka cilvēki iesloga putnus būros. Es domāju: Ja es varētu dzīvot un kalpot putniņiem tā, ka pēc manis vairs pasaulē nebūtu putnubūru vai putnu būros, bet tiem visiem būtu ļauts brīvi lidināties pa mežiem, kas ir viņu mājas…»

Viņa apklusa un paskatījās uzjumtgali. Starp dēļiem bija redzama koši zila svītra, pret kūpas tumšo svaigumu mazais lākturis izskatījās kā sarkans traips. Ausa rīts.

Vecā dāma maigi izvilka savu plaukstu no vīrieša rokas un pielika pirkstu pie lūpām. Viņa teica:

«A cc moment dc sa narration,» sacīja viņa, «Sclieherazadc vil paraitrc Ic matin, cl diserete, sc Int.»

Vakariņas Helsingera

UZ kāda ielas stūra Helsingērā, ostas tuvumā, stāv cienīgs, vecs pelēks nams, celts astoņpadsmitā gadsimta sākumā, un tagad piesardzīgi raugās uz jaunajiem laikiem, kas izauguši tam apkārt. Gadu gaitā tas ir kļuvis par vienotu veselumu; atvej-ot priekšnama durvis dienā, kad pūš ziemelis vai ziemeļrietenis, vienas no augšstāva durvīm uz gaiteni labvēlīgi atveras pašas no sevis, un, uzkāpjot uz viena no pakāpieniem platajās kāpnēs, kas ved uz otro stāvu, kāds dēlis dzīvojamā istabā atbild kā tāla atbalss, kā dziesma.

Šis nams piederēja Koninku ģimenei, un viņi bija tur dzīvojuši daudzus gadus, bet pēc valsts bankrota 1813. gadā un traģiskiem notikumiem pašu ģimenē viņi no turienes pārcēlās uz māju Kopenhāgenā. Tagad šo namu pieskatīja veca sieviete baltā apmetnī, viņai palīdzēja kāds jauneklis, un vecajās istabās viņas domas un valoda aizvien pievērsās pagātnei. Nama abas meitas nebija apprecējušās un tagad bija par vecām, lai domātu par to. Vienīgais dēls bija miris. Bet senās dienās — stāstīja Beka madāma, — vasaras svētdienās, dc Koninku paps un mamma kopā ar trim bērniem skaistos, vieglos ratos mēdza braukt pie vecās dāmas, vecāsmātes, uz viņas lauku māju, kur viņi pēc to laiku paraduma ēda pusdienas pulksten trijos. Kad laiks bija sevišķi jauks, pusdienu galds stāvēja zālienā zem lielas akācijas, kas jūnija mēnesī birdināja mazos, smaržīgos, kā no vaska veidotos ziedus zālē apkārt galdam. Viņi tika cienāti ar pīles cepeti un zirņiem, ar avenēm un saldo krējumu, un mazais puišelis skraidīja baltās nankina biksēs un baroja vecāsmātes klēpja sunīšus.

Meitenēm istabās stāvēja lieli putnu būri ar tropu putniem, kurus viņām bija atveduši pielūdzēji jūrasbraucēji. Kad Beka madāmai tika jautāts, vai Koninku meitas spēlē arī arfu, viņa paraustīja plecus, liekot saprast, cik neiespējami ir uzskaitīt visus abu māsu talantus. Runājot par pielūdzējiem un spīdošajām partijām, ko viņas būtu varējušas

taisīt, ja vien būtu gribējušas, aizskart šo tēmu bija bezcerīgi, jo tai nekad nebūtu gala.

Pati Beka madāma, kas īsu laiciņu bija bijusi precējusies ar kādu jūrnieku un pēc viņa noslīkšanas Baltijas jūrā, būdama atraitne, atkal stājusies Koninku ģimenes dienestā, rūgti žēlojās, iedomādamās par to, ka neviena no šīm skaistajām meitenēm nebija gribējusi precēties. Viņa nekad nevarēja ar to pilnīgi samierināties. Pasaules priekšā viņa uzturēja teoriju, ka meitenēm nav bijis lemts atrast sev līdzvērtīgu vīrieti, kāds bija viņu brālis. Bet sirdī viņa labi zināja, ka tas neatbilst patiesībai. Ja abām māsām par to būtu bijušas raizes, tad viņām būtu vajadzējis saņemties un apmierināties ar kaut ko mazāku nekā pats ideāls. Ja vien viņai būtu teikšana, Beka madāma to būtu izdarījusi viņu vārdā, kaut arī tas nenāktos viegli. Bet viņa zināja labāk. Viņa bija septiņpadsmit gadus vecāka par vecāko māsu Fernandi, ko viņi sauca par Faniju, un astoņpadsmit gadus vecāka par jaunāko — Elīzi, kas bija dzimusi dienā, kad krita Bastīlija, un viņa bija nodzīvojusi kopā ar abām māsām lielāko sava mūža daļu. Kaut arī viņa nebūtu mācējusi izteikt to vārdos, ar miesu un dvēseli viņa tomēr pietiekami skaidri sajuta likteni, kas gūla pār šo dzimtu un sasēja abas māsas kopā, liegdamas viņām iespēju nonākt tuvās attiecībās ar citiem cilvēkiem.

Toreiz, kad viņas bija jaunas, neviens Helsingēras sabiedriskās dzīves notikums nebija pilnīgs bez skaistajām Koninku māsām. Viņas bija visas pilsētas saviesīgās dzīves sirds un dvēsele. Viņām ienākot balles zālē, likās, ka cienīgo veco tirgotāju namu griesti paceļas augstāk un sienas pārvēršas par gaišām, ar vīnstīgām apvītām, joniskām kolonnām. Kad viena no viņām, viegla kā putns un drosmīga kā doma, atklāja balli, tad šīs dzīres tika veltītas dzīvesprieka dieviem, kuru tuvumā raizēm un greizsirdībai nav vietas. Viņas varēja dziedāt duetus kā lakstīgalu pāris kokā un bez mazākā ļaunuma atdarināt visas Helsingēras beatt monde balsis un kustības, un viņu tēva draugi, pilsētas varenie, pie kāršu galdiem smējās, vēderus turēdami. Viņas vienā mirklī spēja izdomāt asprātīgu sakāmvārdu vai ķīlu spēli un, pārnākušas no mūzikas stundām vai pastaigas, bija tik pārbagātas ar piedzīvotajiem notikumiem vai pašu izdomātām pasakām, ka iedomas klupa cita pār citu.

Un, atgriezušās savās istabās, vienatnē pašas ar sevi un Beka madāmu, viņas staigāja turp un atpakaļ, raudāja un žēlojās vai, rokas lauzīdamas, sēdēja pie loga un skatījās uz ostu, kā gribēdamas mesties ūdenī, vai arī naktī gulēja savās gultās un raudāja rūgtas asaras pilnīgi bez pamata. Viņas runāja par dzīvi ar tik dziļu rūgtumu, it kā būtu

Atēnu Timona līdzinieces, un lieka madāma jutās pagalam nepatīkami. it kā viņu apņemtu kapu trūdu gaisotne. Viņu māte, kupai šā lāsta asinīs nebija, nobītos līdz nāvei, ja būtu bijusi klāt tādā brīdī, un uzreiz viņai ienāktu prātā nelaimīgas mīlas stāsts. Tēvs būtu viņas sapratis un bēdātos kopā ar viņām un par viņām, bet viņš bija aizņemts ar saviem darījumiem un meitu istabās nemēdza ielūkoties. Tikai šī solīdā un pieticīgā saimniecības pārzine ar pilnigi atšķirīgām nosliecēm un prātu saprata viņu nelaimi savā īpašā veidā, bet sirdī glabāja to, tāpat kā viņas pašas, ar izmisumu un lepnumu. Šad un tad viņa mēģināja māsas mierināt. Viņām izsaucoties: «Hanne, vai tas nav briesmīgi, ka pasaulē ir tik daudz melu un šausmīga neīstuma?» — viņa atbildēja: «Jā, nu un tad? Būtu vēl briesmīgāk, ja viss, ko jaunskungi saka. būtu patiesība.» Un, māsām kliedzot par jaunekļu zemiskumu, viņa uzmeta viņām asu mirkli un tcica: «Jā, es tomēr domāju, ka uz viņiem var paļauties par trim procentiem vairāk nekā uz meitenēm,» — un tas nu varēja izklausīties pēc neparasti smalkas rēķināšanas, bet Beka madāma, dzirdējusi Koninku namā daudz runājam par procentiem, īsti neizprata, ko šis vārds nozīmē, un uzskatīja, ka jaunekļi ir trīs reizes uzticamāki.

Tad abas māsas piecēlās, noslaucīja asaras un spoguļa priekšā uzlaikoja jaunās cepures, izmēģināja jaunus deju soļus, nodarbojās ar teātra spēlēšanu, sarīkoja kamanu braucienus, pārsteidza un iepriecināja draugu sirdis un sāka visu atkal no gala. Viņas nezināja mēra nc vienā virzienā, ne otrā. īsi sakot: viņas jau no dzimšanas bija melanholiķes, tādi cilvēki, kas citus dara laimīgus, bet paši sevi — bezcerīgi nelaimīgus, un kas, liekas, ir radīti no spēles prieka, daiļuma, sāļām asarām, jautrības un mūžīgas vientulības.

Vai viņas kādreiz tika mīlējušas, uz to pat Beka madāma nevarētu sniegt skaidru atbildi. Ilgus gadus māsas bija dzinušas viņu izmisumā ar neticību, cietu kā akmens, kad runa bija par vīriešiem, kas viņas mīlēja, kamēr viņa pati zināja labāk, redzēdama Helsingēras jaunkungus kļūstam bālus un nonīkstam, dodamies trimdā vai kļūstam par vecpuišiem nelaimīgas mīlestības dēļ. Sirdī viņa juta, —ja viņas kaut reizi būtu spējušas noticēt vīrieša mīlestībai, tad šī ticība divām klīstošām holandietēm būtu bijis glābiņš. Bet viņām ar pasauli pastāvēja dīvaini greizas attiecības, it kā viņas rādītu tai savu spoguļattēlu, kamēr īstā sieviete'turējās dibenplānā, ēnā, skatīdamās uz visu no malas. No savas drošās paslēptuves ar dziļu uzmanību tā sekoja katrai pielūdzēja kustībai, aplidojot spoguļattēlu, un klusu iesmējās, iedomādamās, cik neiespējams izrādīsies innestioas piepildījums, Kad tam pienāks īstais brīdis, — abas māsas prata novērtēt sevi un pazina dzīvi, — viņas sirdij kļūstot arvien cietākai. Vai šī sieviete vēlējās, lai jauneklis sasit spoguli un skaisto būtni tajā tūkstoš gabalos un pagriežas ar seju pret viņu pašu? Ak, viņa gan zināja, — tas nav iespējams. Varbūt daiļās māsas guva neparastu baudu no pielūgsmes, kas tika upurēta viņu spoguļattēliem? Beigu beigās viņas nespēja iztikt bez tās.

Šīs dīvainās noslieces dēļ viņām bija lemts palikt par vecām jaunavām. Tagad, kad viņas patiešām bija vecmeitas, viena piecdesmit trīs

—   otra piecdesmit divus gadus veca, viņas likās nonākušas draudzīgākās attiecībās ar dzīvi, kā ikviens samierinās ar to, kas drīz būs pārciests. Jā, viņas bija parādījušas lielu laipnību, tāpat kā būtu darījušas neizdevušās svinībās, kur, neievērojot nogurumu un vilšanos, ļautu vaļu saviem talantiem, lai glābtu namatēvu no izgāšanās viesu priekšā. Ka viņas pazudīs no zemes virsas bez pēdām, to viņas uzņēma viegli, jo vienmēr bija zinājušas, ka ar viņām tā notiks. Viņas izjuta apmierinājumu, ka viņu pazušana noritēs tik pievilcīgi. Viņas nevarēja sakrist pīšļos, kā bija noticis ar dažiem viņu draugiem, jo viņas jau bija līdzīgas elegantām garīgām mūmijām, iebalzamētām ar mirrēm un aromātiskām zālītēm. Kad viņas bija draudzīgā noskaņojumā, it sevišķi attiecībās ar jauno paaudzi, viņas izstrāvoja smalku un pikantu svētuma smaržu, odor sanetitatis, kas patīkami kutināja jauno cilvēku nāsis līdz pat mūža galam.

Ģimenes liktenīgā melanholija savādākā veidā bija izpaudusies Mortcnā, dēlā, un, runājot par viņu, tā bija apbūrusi un savaldzinājusi Beka madāmu tādā mērā, ka varēja teikt, — viņa bija tīri vai apsēsta. Ar Mortcnu viņa nekad nezaudēja pacietību, kas varēja atgadīties ar viņa māsām, un iemesls bija tas, ka viņš taču bija vīrietis, bet viņa

—   sieviete, un ka ap zēnu vienmēr staroja piedzīvojumu un romantikas mirdzums, kas par spīti visam nekad nepiemita meitenēm. Viņš patiesi, tāpat kā agrāk kāds cits augstdzimis Helsingēras jauneklis, bija bijis labas audzināšanas paraugs un visu ļaužu skatienu mērķis. Daudzas jaunas meitenes palika neprecējušās viņa dēļ vai arī apprecējās vēlu, un laulātā drauga sejā — ne gluži no priekšas un arī nc profilā

—   saskatīja vāju līdzību ar to dievišķīgo jauno galvu, kas tolaik uz mūžiem jau bija pazudusi no pilsētas apvāršņa. Un te vēl staigāja jaunā meitene, kas visas pasaules acīs bija bijusi Mortcna saderētā un kas tagad bija precēta sieva ar trim bērniem, — aber Jragen nur nieki wie!

— Viņa bija zaudējusi starojoši gaišo skaistumu, kura dēļ viņa bija tikusi saukta par «Zelta jēriņu», un tur, kur pa Helsingēras ielām bija dejojusi šī elfai līdzīgā būtne, tagad bruģa akmeņus mina bāla un klusa dāma. Bet tomēr tā bija tā pati meitene, kupu Mortens pacēla uz rokām tai reizē, kad saulainā marta dienā izkāpa no laivas uz Helsingēras mola, kamēr visi pilsētas iedzīvotāji, mežonīgā sajūsmā kliegdami un rokas mētādami, bija steigušies viņam pretī, un visa pasaule ap šo meiteni bija šūpojusies augšup un lejup, izstarodama žilbinošu gaismu visās varavīksnes krāsās.

Mortens de Koninks pēc dabas bija bijis atturīgāks nekā viņa māsas. Lai izceltos, viņam nebija jāpieliek nekādas pūles. Kad viņš kī vienmēr mierīgi ienāca telpā, viņš kļuva tajā kungs un valdnieks. Viņam bija tāds pats skaists augums un stāja un tādas pašas daiļas rokas un kājas kā ģimenes dāmām, bet nebija viņu smalko sejas vaibstu. Viņa degunu un muti bija izcirtusi smagāka roka. Bet viņam bija nesalīdzināmi gaiša un augsta piere. Runādami ar viņu, cilvēki neviļus pacēla acis uz šo plato, cēlo pieri, it kā tā mirdzētu zem ķeizara kroņa vai svētā nimba. Mortens de Koninks izskatījās pēc tāda, kas nepazīst vainas apziņu vai bailes. Tā tas laikam arī bija. Visa lielā varoņgada garumā viņš bija Helsingēras varonis.

Tas notika Napoleona karu laikā, kad pasaule nodrebēja pašos pamatos. Titāniem cīnoties, Dānija bija mēģinājusi nosargāt brīvību un iet savu ceļu un bija spiesta par to dārgi samaksāt. Kopenhāgena tika bombardēta un nodedzināta. Kādā septembra naktī debesis pār pilsētu liesmoja ugunīs, un kvēlošos tumšos dūmos pār kliedzošām ielām svelmē pati no sevis bija sākusi darboties Dievmātes baznīcas torņa zvanu spēle un Lutera korālis: «Dievs Kungs ir mūsu stiprā pils» noskanēja brīdi pirms torņa sabrukšanas. Lai glābtu galvaspilsētu, valdība bija spiesta nodot floti. Lepnās britu fregates cauri Zundam bija vedušas dāņu jūras kara floti, zemes acuraugu, kā pērļu virkni, kā sagūstītu gulbju baru. Tukšās ostas brēca pret debesīm, un visās sirdīs dega kauns un naids.

Kara laikā un pēc katastrofas nākamajos gados kā dzirksteles no kūpoša ugunskura parādījās kaperkuģu flotile. Tēvzemes mīlestības, atriebības un alkatības dzīti no visiem Dānijas krastiem un salām ar kaperlaivām saradās smalki kungi, matroži, prāmnieki un šķipeli, ideālisti un "piedzīvojumu meklētāji — drosmīgi jūrnieki visi kā viens. Līdzko tev kabatā bija kapervēstule, tu savas intereses padarīji par asiņojosas tēvzemes lietu, iev bija tiesības bliezt ienaidniekam pa ģīmi, ja vien radās iespēja, un varēja gadīties, ka tu no sadursmes atgriezies kā bagāts vīrs.

Kapcrflotilci ar valdību bija visai īpatnējas attiecības. Tās bija sava veida atzītas jūrnieku mīlas attiecības, civillaulība, kas ar dedzīgu uzticību tika uzturēta no abām pusēm. Kaut arī līgava nenēsāja uzplečus un leģitīmo savienību apliecinošo spožo dārgmetālu, tai tomēr bija dāņu kroņa liesmaini sarkanais skūpsts uz lūpām un mīļākās tiesības aizraut karali ar tik neprātīgām iedomām, par kādām karalienes pat nesapņo. Karaliskā jūras kara flote, — cik nu no tās bija palicis pēc liktenīgās septembra nedēļas, — kaperkuģus uzlūkoja ar laipnu skatu un uzturēja ar tiem draudzīgas attiecības, tāpat kā Rāhele. iespējams, darīja ar savu kalponi Bilhu, kurai bija laime izpildīt to, ko nevarēja viņa pati.

Drosmīgajiem vīriem tas bija brīnišķīgs laiks. Dānijas piekrastes ūdeņos atkal dziedāja lielgabali, tie norībēja gan šur, gan tur un kultos vismazāk gaidīja, jo kaperi ļoti reti darbojās kopā, tie rīkojās katrs par sevi un paši uz savu roku. Tika veikti pārsteidzoši, neticami varoņdarbi. Bagāts laupījums tika nocelts konvoja fregatu lielgabaliem burtiski no deguna gala un vests uz ostu triumfējošās, draiskās laiviņās, no kuru takelāžas pāri bija palikušas tikai skrandas, kamēr piekrastes pilsētas gavilēja trakā sajūsmā. Par to tika sacerētas un visur dziedātas dziesmas. Diezin vai kādreiz bija bijuši varoņi, kurus būtu stiprāk mīlējusi un cienījusi visa tauta un sevišķi jau zēni.

Drīz vien noskaidrojās, ka smagie kuģi neder tāda veida kara vešanai. Prāmja laiviņas vai šulupes ar divpadsmit līdz divdesmit vīru ko mandu un sešiem līdz desmit — briesmu brīdī ērtiem un parocīgiem — rokas lielgabaliem bija īstie rīki šāda veida darbiņam. Liela nozīme bija kapteiņa pieredzei un tam, cik labi viņš pazina piekrastes ūdeņus, bet visu izšķīra komandas drosme, prasme veikli rīkoties ar lielgabaliem un, ielaužoties ienaidnieka kuģī, ar tuvcīņas ieročiem. Uzvarētājs guva ne tikai slavu un godu, bet arī zeltu, un ne vien zeltu, bet arī sirdi veldzējošu atriebību pār varmāku. Un, kad šie vecic un jaunie jūras vilki nāca mājās, apsniguši un ar tik apledojušu kuģa takelāžu, kas izskatījās kā ar krītu uzzīmēta uz tumšās jūras un debesīm, likteņa stunda viņiem bija aiz muguras, bet priekšā daudzi lieli un jautri piedzīvojumi. Jo mazās ostas viņus vispirms godināja un sveica no tīras sirds, un tikai pēc tam tika novērtēts un pārdots laupījums, kas varēja būt ļoti vērtīgs. Valdība paņēma savu daļu, un katrs vīrs uz kuģa — savu, sākot no kapteiņa, lielgabalnieka un stūrmaņa un beidzot ar kuģa puiku, kam tika piešķirta trešdaļa no vira tiesas. Gadījās, ka, zēnam aizejot jūrā, viņam nepiederēja nekas cits kā vien krekls, bikses un bikšu siksna, un viņam atgriežoties, drēbes bija saplosītas. ar asiņu traipiem, bet pats viņš stāsta par vētrainu jūru, sniegputeni un nokaitušiem lielgabaliem, un četrpadsmit dienas vēlāk, kad izpārdošana ir galā, viņš kabatā šķindina piecus simtus riksdālderu. Žīdi no Kopenhāgenas un Hamburgas ieradās, cik ātri vien spēja, katrs ar trim augstām, citu uz citas uzmauktām cepurēm galvā, lai izpārdošanā viņi izpildītu savu lielo lomu vai arī jau iepriekš censtos izmānīt cenu zinies no nepacietīgo kaperu kabatām. . ,

Laikmeta debesīs kā jaunas spīdošas komētas parādījās varoņu un viņu kuģu vārdi, un leģendas par viņu varoņdarbiem auga augumā dienu no dienas. Tur bija Jenss Linds uz «Korta Adlera», viņš, kurš tika saukts par «Samta Lindu», jo bija liels švīts. Dažus gadus viņš iejutās naboba lomā, lai vēlāk, kad visa nauda bija izšķiesta, kļūtu par lāču dīdītāju. Tur bija kapteinis Robers uz «Atriebēja», viņā bija kaut kas no dzejnieka, brāļi Vulfseni uz «Makreles» un «Madame Clark» — abi smalki jauni kungi no Kopenhāgenas labākās sabiedrības, un Krcstcns Kohs uz «Eola», kura komanda — visa līdz pēdējam vīram — tika nogalināta vai ievainota kaujā ar britu fregati pie Lē salas. Un tur bija Mortens de Koninks uz «Fortūnas II».

Kad Mortens vispirms griezās pie tēva ar lūgumu aprīkot kaperkuģi, vecā de Koninka kunga sirds pat šādu domu nepieļāva. Kopenhāgenā daudzi bagāti un ieredzēti kuģīpašnieki, daži no tiem lielāki tirgoņi par viņu, tais dienas sūtīja jūrā kaperkuģus, un dc Koninka kungs, kurš patriotismā no citiem nebūt neatpalika, karā ar Angliju un sakarā ar kontinentālo blokādi pats bija cietis jūtamus zaudējumus. Bet šī lieta pati par sevi viņam bija dziļi pretīga. Doma uzbrukt tirdzniecības kuģiem, pat ja tie ved kontrabandu, radīja viņā sašutumu. Jā, tas taču bija tāpat, kā uz ielas uzmākties smalkām dāmām vai šaut albatrosus. Mortenam bija jāmeklē palidzība pie tēva brālēna Fernanda de Koninka, bagāta Helsingēras vecpuiša, kura māte bija francūziete un kurš jūsmoja par ķeizaru Napoleonu. Abas Mortena māsas ar īstu meistarību palīdzēja viņam pierunāt tēvoci Fcrnandu, un 1807. gada novembrī jauneklis steidzās jūrā ar savu paša kuģi. Viņa tēvocim nekad nebija jānožēlo savs dāsnums. Šajos mēnešos viņš kļuva par divdesmit gadiem jaunāks un izveidoja suvenīru kolekciju, kas bija nākuši no ienaidnieka kuģiem, un tā viņam sagādāja lielu prieku.

Helsingēras «Fortūna II» ar divpadsmit vīru komandu un četriem rokas lielgabaliem saņēma kapepvēstuli otrajā novembrī. Un vai šis datums un pārējās dienas ar visiem varoņdarbiem tagad, trīsdesmit trīs gadus vēlāk, nebija ierakstīts Beka madāmas sirdī tāpat kā Kalē vārds karalienes Marijas sirdī?

Jau 4. novembrī «Fortūna II» pārsteidza kādu angļu brigu pie Vēnes salas. Angļu kara kuģis steidzās klāt un šāva uz kaperiem, bet komandai izdevās pārcirst enkura ķēdi nolaupītajam kuģim un aizvilkt to drošībā zem Kronborgas lielgabaliem.

20. novembris «Fortūnai» bija liela diena. Tā atšķēla no konvoja britu brigas «Viljams» un «Jupiters», kas veda buraudekla, fajansa trauku, vīna, spirta, kafijas, cukura un zīda kravu. To izkrāva Helsingērā, un abi kuģi tika aizvesti uz Kopenhāgenu un apķīlāti. Divi simti žīdu 30. decembrī ieradās Helsingērā, lai piedalītos «Jupitera» kravas izsolē. Mortens pats tur nopirka baķi balta brokāta, par kuru tika stāstīts, ka tas ir austs Ķīnā un sūtīts no Anglijas uz Krieviju cara māsas kāzu kleitai. Mortens nupat kā bija saderinājies, un visa Helsingērā smaidīja, kad viņš gāja prom no izsoles ar saini padusē.

Daudzkārt viņam bija dzinušies pakaļ ienaidnieka kapa kuģi. Kādu reizi, 27. maijā, viņš, bēgdams no britu fregates, uzskrēja uz sēkļa Orhusas tuvumā, bet izglābās, pārmetot pāri bortam visu dzelzs balastu, un paspēja iebraukt ostā zem dāņu lielgabaliem. Orhusas pilsoņi jaunajam, slavenajam kaperu kapteinim par velti sagādāja jaunu dzelzi balastam. Tika stāstīts, ka šuvējjaunkundzītes nesušas viņam savus pletdzclžus un pirms šķiršanās no tiem tos skūpstījušas, lai tie nestu viņam laimi.

15. janvārī «Fortūna» kopā ar kaperkuģi «Trīs draugi» sagūstīja sešus ienaidnieka kuģus un iebrauca ar tiem Drogdcna šaurumā, lai pārdotu tos Kopenhāgenā. Taču viens no britu kuģiem tūlīt pat uzsēdās uz Midclgrundas salas sēkļa. Tā bija liela briga ar buraudekla kravu simts tūkstošu riksdālderu vērtibā, ko kaperi tai pašā rītā bija nošķēluši no ienaidnieka konvoja, kura kuģi tagad dzinās tiem pakaļ. Redzot nelaimi, kas piemeklējusi nolaupīto kuģi, sekotāji uzreiz izsūtīja stipru sešu laivu vienību, lai atgūtu brigu, bet kaperiem nenāca ne prātā to pamest un viņi-kreisēja pretī ienaidniekam un padzina to ar karteču zalvēm, tā ka tas bija spiests atteikties no sava nodoma. Bet kuģim tomēr bija lemts iet bojā. Kaperu komandieris uz tā, redzot ienaidnieka laivas un saprotot, ka viņa komanda ir pārāk maza, lai iesaistītos kaujā, pielaida brigai uguni, lai tā nekristu britu rokās.

Uguns izplatījās tik strauji, ka kuģi vairs nebija iespējams glābt, un visu nakti Kopenhāgenas iedzīvotāji pār Midelgrundu redzēja liesmu atblāzmu no degošā kuģa. Pārējie pieci kuģi tika nogādāti Kopenhāgenā neskarti.

Tā paša gada vasarā «Fortūna» Helsingēras tuvumā iesaistījās cīņā uz dzīvību un nāvi. Šis kuģis angļiem bija kļuvis par dadzi acī, un kādā tumšā augusta vakarā pie Zviedrijas krastiem izvietotie kuģi sagatavojās negaidītam uzbrukumam. Pret kaperiem tika sūtītas divas prāvas laivas, kuru dulli bija aptīti ar vilnu. Kad abas laivas ar trīsdesmit pieciem matrožiem atdūrās pret «Fortūnas» bortiem un «.dēļos iecirtās abordāžas āķi, kuģa komanda bija izklīdusi pa kajītēm un uz klāja aCradās tikai Mortens un dežūrējošais stūrmanis. No laivām tika atklāta uguns, bet uz kaperkuģa klāja vairs nebija ne laika ķerties pie lielgabaliem, ne vietas, kur to darīt. Tā izvērtās par cīņu ar cirvjiem, platasmeņu zobeniem un dunčiem. Ienaidnieks plūda uz klāja no visām pusēm, cirta nost enkura ķēdi un kārās uz galionfigūras. Bet ilgi tas nevilkās. «Fortūnas» vīri kāvās vareni, un pēc divdesmit minūtēm klājs bija tirs. Ienaidnieki salēca laivās un īrās prom. Kaperi skrēja pie lielgabaliem un bēgošajiem britiem pakaļ tika izšautas trīs karteču zalves. Uz «Fortūnas» klāja viņi atstāja divpadsmit kritušos un ievainotos.

Helsingērā cilvēki bija dzirdējuši muskešu šāvienu troksni no laivām, bet nekādu atbildi no «Fortūnas». Viņi salasījās ostā un uz Kronborgas vaļņa, bet nakts bija tumša, un, kaut arī debesis austrumos vāji sārtojās, neviens nevarēja pateikt, kas tur notiek. Un tad, līdzko uzausa rīts, cits pēc cita atskanēja trīs šāvieni, un Helsingēras puišeļi pēc tam stāstīja, ka redzējuši baltu dūmu mutuli skrējām pāri tumšajiem ūdeņiem. Pusstundu vēlāk «Fortūna» ienāca Helsingēras ostā. Tās tumšais siluets iezīmējās pret austrumu debesīm. Takelāža bija stipri bojāta, un buras nokarājās kā lupatas. Cilvēki krastā pamazām sāka atšķirt tumšos stāvus uz kuģa un sarkano klāju. Tika stāstīts, ka uz kuģa nav bijis neviena zobena vai dunča, kas nebūtu sarkans, un viss akterklājs bijis pilns asiņu. Uz kuģa tāpat nebija neviena vīra, kurš nebūtu ievainots, bet miris bija tikai viens. Tas bija kāds nēģeris no dāņu kolonijām Rietumindijā, «vaigā melns, bet drosmīgs un brašs kā dānis», nākamajā dienā rakstīja «Helsingēras Avīze». Pats Mortens, pulvera sodrēju notriepts, ar pārsēju uz vienas acs, rīta gaismā bija krīta bālumā un vēl cīņas iespaidā. Viņš pacēla abas rokas augstu gaisā pret aizrautīgi kliedzošo ļaužu pūli krastā.

Tā paša gada rudenī jebkāda kaperu darbība pēkšņi tika aizliegta.

Uzskatīja, ka tā piesaista ienaidnieka fregates dāņu piekrastes ūdeņiem un rada zemei draudus. Daudzi to ari uzlūkoja par mežonīgu un necilvēcīgu cīņas veidu. SI pavēle salauza daudzu drosmīgu jūrnieku sirdis. Izsludināti ārpus likuma pasi uz sava klāja, viņi devās prom un atpakaļ neatgriezās vairs nekad. Viņi nespēja atkal uzsākt mierīgu dzīvi ar ikdienišķu darbu mazajās pilsētiņās. Zeme sēroja par saviem plēsonīgajiem putniem.

Tomēr visi bija vienisprātis, ka jaunās pavēles Mortenam nāk īstā laikā. Savus laurus viņš bija nopelnījis un tagad varēja apprecēties un uzsākt mierīgu dzīvi Helsingērā. Toreiz viņš bija saderinājies ar Adricnni Rozenstandu, vanags ar baltu dūju. Adrienne bija viņa māsu draudzene, kūpas izturējās pret meiteni tā, it kā pašas būtu viņu radījušas, un izklaidējās, viņu izpušķodamas, lai viņas neparastais skaistums tiktu pienācīgi novērtēts. Māsām piemita spilgti izteikta, izsmalcināta gaume, un draudzenes pūra kārtošanai viņas veltīja tik daudz laika, it kā tas būtu viņu pašu. Patiesībā viņas nc vienmēr bija tik iecietīgas pret savu maigo svainieni, bet vienatnē augstos toņos viena otrai žēlojās par nelaimi, ka viņu brālis dabūs par sievu mazu provinces mamzcli, pāvu Helsingēras vistu kūtī. Ja māsas būtu visu labi apdomājušas, tad viņām būtu sevi jāapsveic. Adriennes kautrīgums ļāva viņām bez sāncensības mirdzēt viņu draiskajā un izdomas bagātajā pasaulē. Bet kādu lomu vanaga māsas būtu spēlējušas, ja viņš — un tas viegli būtu varējis notikt —■ par līgavu būtu atvedis mājās jaunu ērglēni?

Kāzu diena bija nolikta uz maija vidu, kad Helsingēras apkārtne ir visskaistākā, un visa pilsēta to ļoti gaidīja. Bet kāzām notikt nebija lemts. No rīta līgavainis bija pazudis, un kopš tās dienas Helsingērā nekad vairs netika redzēts. Abas māsas, raudādamas aiz bēdām un kauna, nonesa šo ziņu līgavai, kas saļima nesamaņā, ilgi gulēja slima un īsti neatlaba nekad. Bija tā, it kā visu pilsētu būtu ķērusi trieka. Tā ietina galvu sēru plīvurā. Neviens neizmantoja lielisko izdevību tenkām, Helsingērā pārdzīvoja šo vilšanos un zaudējumu kā savējo.

Pilsēta vairs nekad nesaņēma kādu ziņu tieši no paša Mortcna de Koninka. Bet, gadiem ritot, līdz pilsētai no plašās pasaules nonāca dīvainas baumas par viņu. Vispirms tika stāstīts, ka viņš ir jūras laupītājs, un tas nebūtu nekāds neparasts liktenis izbijušam kaperim; pēc tam — ka viņš Amerikā ir piedalījies karā un kļuvis ļoti slavens; vēlāk paklīda baumas, ka viņš ir bagāts plantāciju un vergu īpašnieks Antiļu salās. Bet pat šīs baumas pilsēta palaida gar ausīm. Viņa vārds gandrīz netika pieminēts, un tikai pēc daudziem gadiem par viņu kāds ieminējās kā par Zilbārdim vai Sindbadam Jūrasbraucējam līdzīgu pasaku tēlu.

Pēc kāzu dienas viņš pārstrāja eksistēt Koninku nama istabās. Koninka kundze, zaudējusi dēlu, aiz bēdām nomira. Viņa bija kā dzīvības pilns stīgu instruments, no kura viņas bērni bija mantojuši daudzas augstas un dzidras skaņas. Ja tas vairs nekad netiks lietots, ja uz tā vairs netiks spēlēts valsis, serenāde vai kara maršs, tad to tikpat labi varēja nolikt malā pavisam. Nāve viņai nebija nedabiskāka par klusēšanu.

Mortena māsām rietumu vēja laiku pa laikam atnestās, trūcīgās ziņas bija manna, ar kuru viņas tuksnesī uzturēja savas sirdis pie dzīvības. Viņas nepiedāvāja to vecākiem vai draugiem, bet, savās istabā» sēdēdamas, retortēs gatavoja to pēc daudzām un dažādām receptēm. Viņu brālis atgriezīsies kā admirālis kādas ārvalsts flotē. Viņa krūtis būs nosegtas ar krāšņām, svešām zvaigznēm, un viņš vedīs pie altāra savu līgavu, kas būs viņu sagaidījusi. Vai arī savainots un ar sagandētu veselību, bet ar pagodinājumiem apbērts, viņš atgriezīsies, lai nomirtu Helsingērā. Viņš nokāps krastā no tnola. Vai viņš tā nebija darījis agrāk, un vai viņas nebija to redzējušas pašas savām acīm? Bet šī nabadzīgā barība, gadiem ritot, kļuva aizvien rūgtāka. Pienāca laiks, kad viņām bija grūti to dabūt lejā un viņas labāk būtu badojušās, ja vien būtu izvēles iespēja. Nc tuvu nebūdams godāts jūras virsnieks vai bagāts plantators, viņu brālis, gluži otrādi, bija bijis jūras laupītājs ar gaužām sliktu slavu Kubas un Trinidadas ūdeņos, — viens no pēdējiem šīs profesijas pārstāvjiem, — un, kuģu «Albiona» un «Triumfs» vajāts, viņš Portofspeinas tuvumā bija zaudējis savu kuģi un pats tik tikko izbēdzis. Vēlāk viņš dažādos veidos bija mēģinājis iztikt un beidzamo reizi redzēts Ņūorleānā, nabadzīgs un slims. Pēdējā ziņa, ko māsas par viņu dzirdēja, bija tāda, ka viņš ir pakārts.

Jau no Mortena kāzu dienas pirms trīsdesmit gadiem Beka madāma savu brūci bija nesusi apslēptu. Māsu sofistikā viņa nc meklēja, nc atrada mierinājumu, to viņa laida pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā. Ar pazemību un uzmanību viņa izturējās pret pamesto līgavu, kad Adrienne pēc slimības atkal apmeklēja līgavaiņa vecāku namu. Bet savā sirdī madāma žēlumu pret meiteni tikpat kā nejuta. Viņa mājā, — un tas vienmēr tā bija bijis, — visu zināja labāk par citiem. Katastrofu tuvojamies gan viņa nebija nojautusi, bet viņai bija rādījušies dīvaini, nelaimi vēstoši sapņi. Līgavainim jau no bērna kājas bija piemitis paradums apmeklēt madāmu un uzkavēties viņas mazajā istabiņā. Mortens to bija darījis arī tad, kad ritēja lielie sagatavošanās darbi viņa kāzām. Veicot smalkos lāpīšanas darbus, pāri aceņu malai viņa slepus bija vērojusi jaunekļa seju. Un viņa, kas bieži strādāja vēlu naktī un, celdamās agri, darbojās pa veļas kamabari, pirms vēl rīta saule bija pacēlusies pār Zundu, zināja par iešanām un nākšanām mājā tik labi kā neviens cits. Starp saderinātajiem bija kaut kas noticis. Vai viņš bija lūdzies Adricnnei ņemt viņu un turēt tā, lai viņam nebūtu iespējams viņu pamest? Beka madāma nespēja iedomāties kādu meiteni noraidām Mortena lūgumu. Vai arī viņa bija piekāpusies un redzējusi, ka burvju lidzeklis nelīdz? Vai arī viņa, šausmās stingdama, bija jutusi, ka viņš dienu no dienas aizvien tālāk slīd prom no viņas un viņai tomēr nepietiek spēka piedāvāt upuri, kas spētu viņu noturēt?

Neviens to nekad neuzzināja, jo Adricnne nekad par to nerunāja. Viņa arī to nespētu izdarīt, pat ja būtu gribējusi. Atlabusi no savas ilgās slimības, viņa bija kļuvusi pakurla. Viņa dzirdēja tikai to, par ko drīkstēja runāt skaļi, un savus pēdējos trīsdesmit gadus viņa nodzīvoja starp nebalsī izkliegtām trivialitātēm.

Piecpadsmit gadus daiļā Adrienne gaidīja savu līgavaini. Tad viņa apprecējās ar citu.

Abas de Koninku māsas piedalījās kāzās. Viņas bija savos greznākajos tērpos. Patiesībā tā bija pēdējā reize, kad viņas pildīja savu veco uzdevumu kā Helsingēras skaistules, un, kaut arī viņām bija pāri trīsdesmit, pilsētas jaunās meitenes nevarēja stāvēt viņām blakus. Viņu pasniegtā kāzu dāvana nebija mazāk iespaidīga. Viņas uzdāvināja līgavai savas mātes briljanta auskarus un piespraudi, rotu, kam līdzīgas nebija visā Helsingērā. Viņas bija arī nogriezušas visus ziedus no puķu podiem dzīvojamās istabas logos, lai ar tām rotātu altāri, jo kāzas notika decembrī. Pasaule domāja, ka abas māsas godina draudzeni, lai vērstu par labu sava brāļa noziegumu pret viņu. Beka madāma zināja labāk. Viņa saprata, ka galvenais dzenulis viņu rīcībai bija dziļa'pateicība, briljanta rota bija pateicības upuris. Jo no šī brīža zeltcirtainā Adricnne vairs nebija viņu brāļa jaunavīgā atraitne un pasaules acīs vairs neieņēma vietu pie viņa sāniem. Kad maigais un apgrūtinošais viesis nu pameta viņu namu, mazākais, ko viņas varēja darīt, bija pavadīt viņu līdz durvīm ar visdziļākajiem reveransiem. Tā paša iemesla dēļ arī vēlāk viņas izrādīja lielu draudzību viņas bērniem un beigu beigās novēlēja viņiem lielāko daļu savas pasaulīgās mantas. U11 tas, kas viņas virzīja, bija pateicība un iekšējs atvieglojums, domājot par to, ka šis skaistais cālīšu pulciņš Helsingēras vistu kūtī nav viņu brāļa bērni.

Arī Beka madāma tika ielūgta uz kāzu mielastu, un tā viņai bija liela diena. Kad tika piedāvāts saldējums, viņa pēkšņi gara acīm ieraudzīja baltus ledus kalnus lielas, tumšas jūras vidū — par to viņa kādreiz bija lasījusi — un vientuļu jaunekli, kas no kuģa klāja dziļās domās raugās uz tiem. Tai brīdī viņas acis sastapās ar Fanijas jaunkundzes skatienu no galda otras malas. Fanijas tumšās acis kvēloja un tajās mirdzēja asaras. Ar visu dc Koninku dzimtai raksturīgo spēku staltais, vīstošais skaistums apspieda vai nu kvēlas ilgas, vai kaunu, vai triumfu.

Bet bija arī kāda cita jauna Zicmeļzēlandes meitene, kuras dzīvesstāsts ar pilnām tiesībām būtu šeit izstāstāms. Viņa bija $letenes krodzinieka meita, viņu sauca Katrīne, un viņa bija ogļdeģu asiņu, Jcuri» dzīvoja šai apvidū un daudzējādā ziņā līdzinājās čigāniem. Viņa bija liela, skaista, melnacaina meitene ar sarkaniem vaigiem, un par viņu stāstīja, ka viņa ir bijusi Mortena de Koninka mīļākā. Šo jauno sievieti piemeklēja bēdīgs liktenis. Ļaudis uzskatīja, ka viņa ir drusciņ jukusi. Viņa sāka arvien biežāk ieskatīties glāzītē, piekopa izlaidīgu dzīvesveidu un nomira pavisam jauna. Jaunākā no māsām, Elīze, darīja viņai daudz laba. Divas reizes viņa uzveda meiteni uz ceļa, iekārtojot viņu mazā modes ateljē, jo Katrine bija apdāvināta un viņai piemita sapratne par dāmu greznumlietām. Elīzes jaunkundze taisīja šim veikaliņam reklāmu, pirkdama tur savas cepures. Katrīne līdz pat nāvei saņēma Elīzes atbalstu. Kad pēc daudziem skandāliem Helsingērā meitene pārcēlās uz Kopenhāgenu un apmetās Dībcnsielā, kur pilsētas dāmas parasti kāju nekad nespēra, Elīze de Koninka viņu apmeklēja arī tur un no ciemošanās likās atnesam mājās jaunu spēku un slepenu prieku. Jo meitenei, kura bija mīlējusi Mortenu dc Koninku un kuru viņš bija pametis, bija jāuzvedas tieši tā. Šī pilnīgā iznīcība, bojā eja un pazemojums bija vienīgais piemērotais situācijas atrisinājums. Tas triumfējoši atbalsojās māsas krūtīs, kamēr viņa aizbāza ausis, lai nedzirdētu pasaules teiktos mierinājuma vārdus. Tikai šeit — vienīgajā vietā uz pasaules, tikai šeit, Katrīnes nožēlojamā istabiņā, viņas sirds no jauna uzdrošinājās uzvilkt karogu, kad tika minēts viņas brāļa vārds. Viņas abas pavadīja kopā ne vienu dienu vien. Mirēja nerunāja, vienīgi divas vai trīs reizes dienā pajautāja, uz kuru pusi pūš vējš, un uz šo jautājumu staltā, slaidā dāma bez vilcināšanās vienmēr atbildēja nekļūdidamās. Elīze sēdēja pie Katrīnes nāves gultas kā ragana, kas uzmanīgi vēro savas nāvi nesošās dziras iedarbību; viņa aizturēja elpu, lai dzirdētu Sletenes meitenes pēdējo elpas vilcienu.

Tūkstoš astoņi simti četrdesmit pirmā gada ziema bija neparasti barga. Aukstums sākās vēl pirms Ziemassvētkiem, bet janvārī tas pārgāja stindzinošā bezvēja salā, kas pieturējās ilgu laiku. Retumis uzsniga pa skopam, cietam sniega graudam, bet nebija ne vēja, ne saules, nc mazākās kustības gaisā vai ūdenī. Zundā ledus bija tik biezs, ka cilvēki gāja no Helsingēras uz Zviedriju padzert kafiju kopā ar draugiem, kuļ"u tēvi ar viņu pašu tēviem, lielgabaliem rībot, bija tikušies Šais pašos ūdeņos toreiz, kad tur vēlās augsti viļņi. Lielajā pelēkajā klajumā ļaudis līdzinājās mazu melnu alvas zaldātiņu virknēm. Bet naktī, kad māju un blāvo laternu ugunis apgaismoja tikai nelielu ledus klajuma daļu, jūras plašā nekustīgā virsma izskatījās baismīga, kā nāves elpa pār pasauli. Dūnu no skursteņiem kāpa stāvus debesīs. Pat vecākie pilsētas iedzīvotāji neatcerējās piedzīvojuši tādu ziemu kā šī.

Vecā Beka madāma, tāpat kā visi pārējie, bija lepna par šo neparasti auksto laiku un pārņemta ar to. Bet pa ziemas mēnešiem viņa pārvērtās. Viņa laikam tuvojās savas dzīves noslēgumam, un ar viņu strauji gāja uz leju. Gadījās, ka viņu kādu rītu atrada paģībušu ēdamistabā pēc tam, kad viņa viena pati bija izgājusi pirkt zivis, un vienu laiku viņa lāgā nespēja kustēties. Izskatījās, it kā viņa rautos čokurā un viņas dzidrās acis kļūtu blāvas. Viņa darīja savus darbus namā kā agrāk, bet vakarā, ar svečturi un savu ēnu kāpjot augšup pa kāpnēm, viņai bija tāda sajūta, it kā būtu jārāpjas nebeidzamā stāvā kalnā, un, kad viņa ar adikli sēdēja tuvu pie lielās, sprakšķošās podiņu krāsns, likās, ka viņa klausītos kādās tālās skaņās. Viņas draugi sāka baidīties, ka četrstūrainais caurums būs jācērt akmenī sasalušā zemē, vēl pirms nāks pavasaris ar atkusni. Bet viņa izturēja un pēc kāda laika acīm redzami kļuva atkal stiprāka, kaut gan vēl arvien izskatījās stīvāka un bālāka nekā iepriekš, it kā bargajā ziemā būtu sasalusi un nu vairs nevarētu atkust. Viņa nekad īsti ncatguva jautro un trāpīgo valodu, kas vairāk nekā pusgadsimtu daudzus bija uzmundrinājusi, valdījusi pār māju un kalpotājiem un veicinājusi vai aizkavējusi tenkas Helsingērā.

Kādu pēcpusdienu viņa paziņoja cilvēkam, kurš palīdzēja viņai pie mājas, ka ir nolēmusi doties uz Kopenhāgenu apciemot savas jaunkundzes. Nākamā dienā viņa izgāja, lai vienotos par braucienu ar važoni. Ziņa par viņas nodomu izplatījās ātri, jo ceļojums no Helsingēras uz Kopenhāgenu nebija nekāds joks. Ceturtdienas rītā sveces gaismā viņa piecēlās un vēl pustumsā ar savu izšūto ceļasomu rokās nokāpa lejā pa akmens kāpnēm uz ielas.

Brauciens, kā jau tika minēts, nebija nekāds joks. No Helsingēras līdz Kopenhāgenai ir vairāk nekā sešas jūdzes, un ceļš iet gar jūru. Daudzās vietās ceļa tikpat kā nebija, tikai ratu sliedes gar pašu krastu. Vējš no jūras bija sniegu noslaucījis nost, tā ka ar kamanām uz priekšu tikt nevarēja un vecā sieviete brauca ar salmiem izklātos ratos. Viņa bija cieši ievīstīta segās, un tomēr, ratiem braucot tālāk un bargajai ziemas dienai arvien skaidrāk atsedzot apkārtni, klusu un aukstu, radās sajūta, ka šeit nevar eksistēt nekāda dzīvība un vismazāk jau nu vientuļa, veca sieva ratos. Viņa sēdēja pavisam klusu un raudzījās apkārt. Aizsalušā Zunda lielais klajums, pelēks pelēkajā gaismā, pletās tālu ap viņu. Vietumis tas bija iezīmēts ar brūnām un melnām» joslām, kur krastā izmestas gulēja jūraszāles. Ceļa tuvumā smiltīs un pa ledu lepni soļoja vārnas vai arī plēsās ap beigtu zivi. Durvis un logi mazajām zvejnieku mājiņām gar ceļa malu bija rūpīgi aizvērti. Retumis viņa ieraudzīja zvejniekus garajos zābakos, kas sniedzās viņiem līdz kājstarpei, tālu uz ledus, cērtot āliņģus, lai ķertu mencas uz vizuļa. Debesis bija tumšas kā kūdras dūmi, bet gar apvārsni stiepās plata josla, dzeltenīga kā veca citronmiza vai ļoti vecs ziloņkauls.

Tas bija priekš daudziem gadiem, kad viņa bija braukusi pa šo ceļu. Parādījās un ratiem blakus skrēja sen aizmirsti tēli. Viņa brīnījās, ka šis miegainais kučieris kažokādas cepurē un divi mazie, pinkainie, brūnie zirdziņi ir spējīgi ievest viņu pasaulē, par kuru viņi paši nc nieka nezināja.

Viņi brauca garām Rungstcdai, kur viņa mazotnē bija kalpojusi ceļmalas vecajā krogā ar kārniņu jumtu. No šejienes līdz pat Kopenhāgenai ceļš bija labāks.

Šeit, slims un nabadzīgs, savus pēdējos mūža gadus bija pavadījis lielais dzejnieks Ēvalds, «ziemeļu gulbis». Salauzts, nesaprasts, nespēcīgs un nožēlojams, vīlies mīlestībā uz Arendsi, viņš vēl aizvien izstaroja nc ar ko nesalīdzināmu dzīvības spēku, spožumu, kas bija apbūris mazo meiteni. Desmit gadu vecumā Hannei bija radusies sajēga par dzīves mistiskās varas magnētismu, kaut arī viņa to nesaprata. Esot kopā ar viņu, meitene bija laimīga. No viņa saimnieces Hanne bija dzirdējusi, ka viņš savai ģimenei vienmēr bija lūdzis trīs lietas: iespēju apprecēties, jo dzīve bez sievietēm viņam šķita pretīgi tukša un auksta; alkoholu, vienalga kādu, — kaut gan viņam bija sapratne par smalkiem vīniem, viņš spēja dabūt lejā arī pašu zemes aso degvīnu, — un visbeidzot Svēto Vakarēdienu. Visus trīs lūgumus strikti

noraidīja viņa māte un patēvs, bagāti cilvēki Kopenhāgenā, un pat viņa draugs mācītājs Sēnheiders, jo viņi nebija vienis prātis, ka viņš varētu kļūt laimīgs kādā no abiem pirmajiem veidiem, un uzskatīja, ka viņam jāuzlabo savs dzīvesveids, pirms viņam tiek piešķirta Vakarēdiena svētība. Saimniecei un Hannei bija viņa žēl. Būtu tas viņu spēkos, tad viņas gādātu, lai viņš apprecētos, dotu viņam degvīnu un vestu pie Dievgalda. Ļoti bieži, kad pārējie bērni spēlējās, Hanne bija viņus pametusi, lai ar nosalušiem pirkstiņiem saplūktu pašas pirmās vijolītes, un bija gaidījusi brīdi, kad atplauks prieks viņa sejā, turot mazo pušķīti pie deguna. Tas bija kas tāds. ko viņa nesaprata un kas joprojām viņu apbūra dīvainā kārtā: ka vijolītes var nozīmēt tik daudz. Viņš parasti bija daudz možāks, kad meitene bija pie viņa, un mēdza paņemt viņu klēpī un sildīt pie viņas savas aukstās rokas. Viņa elpa šad un tad smaržoja pēc degvīna, bet par to viņa nevienam nestāstīja. Pat trīs gadus vēlāk, ejot iesvētības mācībā, viņa bija iedomājusies Kungu Jēzu ar bizīti un mirstošā dzejnieka aizlauzto, mirdzošo, augstprātīgo, maigo un lepno smaidu.

Beka madāma izbrauca cauri pilsētas austrumu vārtiem — Esterportam tieši tai brīdī, kad ļaudis grasījās iedegt gaismekļus. Viņu apstādināja un izjautāja muitas ierēdņi, bet, redzēdami, ka viņa ir godīgs cilvēks, kas neved kontrabandu, ļāva viņai doties tālāk. Tāpat būs jāapstājas pie debesu vārtiem, un viņa nezinās, kas tiks prasīts no viņas, bet būs droša: ja viņa būs uzvedusies pareizi pēc savas labākās saprašanas, tad visi pārējie tur iekšā arī izturēsies pareizi pēc viņu saprašanas.

Braucot pa Kopenhāgenas ielām, viņa, nebijusi šeit daudzus gadus, skatījās apkārt tāpat, kā viņa raudzīsies apkārt, lai radītu sev priekšstatu par Jauno Jeruzālemi. Ielas šeit nebija izliktas ar zeltu vai hrisopra su, bruģis bija nelīdzens un vietumis vīdēja netīra sniega čupas. Bet viņa pieņēma tās tādas, kādas tās ir. Viņa neizteica nekādu spriedumu par ceļinieku mītni, kur viņa izkāpa no ratiem, un par pastaigu ledaini aukstajā, zilajā vakarā līdz Gammeltorvam — vecajam tirgus laukumam, kur atradās jaunkundžu nams.

Lēnām meklēdama ceļu pa ielām, viņa tomēr juta, ka ir šeit svešiniece un nepieder šai vietai. Nebija gandrīz neviena, kas viņu ievērotu, vienīgi divi jaunekļi, kas bija iegrimuši politiskā strīdā un kuriem vajadzēja pašķirties, lai viņa varētu paiet garām, un pāris zēnu. kas izteica piezīmes par viņas cepuri. Viņai tas nepatika. Helsingērā kaut kas tāds vis nenotika.

l)c Koninku jaunkundžu nama otrā stāva logi bija spilgti apgaismoti. Beka madāma lejā uz laukuma atcerējās, ka Fernandai ir dzimšanas diena, un secināja, ka viņas dāmas saviem viesiem riko svētku vakariņas.

Tā tas arī bija, un, kamēr Beka madāma pakāpienu pēc pakāpiena vilka smagās kājas un ziņu augšup pa kāpnēm, māsas jauki izklaidēja viesus siltajā, mājīgajā pelēkajā dzīvojamā istabā ar zeltītām listēm, zaļu tepiķi un pulētām sarkankoka mēbelēm.

Sabiedrība bija raksturīga divām vecmeitām, jo tajā pārsvarā bija kungi. Savā skaistajā namā Gammeltorvā viņas vadīja diejias kā divas izcilas, garīgas Kopenhāgenas kurtizānes, kuras izaicina pielūdzējus» uz izvirtību un pavedina tos upurēt visu savu garīgo bagātību un spēku uz viņu daiļuma altāra. Tāpat kā pāris jaunu pasaulīgu kurtizāņu medītu šīszemes firstus un varenos, šīs abas izlika slazdus garīgās dzīves pīlāriem un Šovakar galdā varēja likt tādas stipras kārtis kā Zēlandes bīskapu, Karaliskā Teātra direktoru, kurš bija ari izcils dramaturgs un filosofisku rakstu autors, un kādu slavenu, vecu gleznotāju animālistu, kas nupat bija atgriezies no Romas, kur bija saņēmis dedzīgus cieņas apliecinājumus. Sabiedrību kuplināja vecs pirmā ranga kapteinis ar draudzīgu, vēja appūstu seju, ievainots 1807. gadā, un kāda no karalienes-mātes galma dāmām, kas bija uzmanīga klausītāja un kuras kuplais tērps zemāk par vidukli izskatījās masīvs kā no viena gabala.

Abas šīs māsas bez vīriešiem dzīvot nevarēja tāpēc, ka cieši turējās pie vecā, jūrasbraucēju ģimenēs iesīkstējušā baušļa, ka lielajos dzīves jautājumos jāuzklausa otra dzimuma viedoklis. Savam dzimumam padomu var prasīt, kad runa ir par kursu un takelāžu, istabenēm un rokdarbiem, bet, ja vēlies uzzināt, cik tu patiesībā esi vērts pasaulē, dzīvē un sadzīvē, tad izšķirošs ir pretējā dzimuma teiktais vārds. Vecie kapteiņi, kas apbraukuši Horna ragu un pārdzīvojuši simtiem vētru, zina šo likumu. Viņi var būt labi ieredzēti uz kuģa klāja vai virsnieku kajītē un visu pārējo veco, pieredzējušo jūras vilku mīlēti un cienīti, tomēr tas nelīdz, jo galu galā skuķi izlemj, vai tevi ir vēris uzturēt pie dzīvības. Vecās sievietes, kuru dzīslās rit jūrnieku asinis, šai ticībā ir tikpat stipras un par varītēm cenšas atstāt iespaidu pat uz galīgiem pienapuikām, lai panāktu labvēlīgu spriedumu. Šis īpašais likums un ātrais vērcējošais skatiens, kas to pavada, ir radies jūrnieku ģimenēs, jo abiem dzimumiem tur ir iespēja raudzīties vienam uz otru no attāluma. Mācītājmuižās un mācītu ļaužu mājās, kur ģimenes tēvs un

augošie dēli sēž pie galda ar sievietēm katru dienu, varbūt citam citu ir iespējams daudz labāk novērtēt individuāli, bet vīrieši tur nezina, cik vērtas ir sievietes, un sievietes — kādu cenu var dot par vīriešiem. Aiz kokiem viņi neredz mežu.

Māsas smalkās, piekariņiem un lentēm rotātās mežģīņu aubēs ar cēlu grāciju uzņēma viesus. Tajos laikos, kad kungi dāmu klātbūtnē nesmēķēja, saviesīga vakara gaisotne palika tīra un skaidra līdz pat beigām. Bet aromātiska un eksotiska dūmaka cēlās no lielajām, skaisti slīpētajām glāzēm ar lielisku, vecu rumu, vārošu ūdeni, citronu un cukuru uz sarkankoka galda zem lampas. Neviens šai sabiedrībā nevarēja teikt, ka ir brīvs no vieglas šī nektāra iedarbības. Pirms brīža viņi bija atgriezušies jaunībā, dziedādami vecas dziesmas, kuras viņu tēvi un draugu pulks bija dziedājuši pie glāzēm patiesi labajās, senajās dienās. Bīskaps, ļoti skaistas balss īpašnieks, bija augstu pacēlis glāzi, uzsaucot seno norvēģu tostu vecajai paaudzei:

«Lai vecajiem mēs godu dodam, Kas bija viņi, tagad esam mēs. Viņi bij' laimīgi, jauni un brīvi, un mīlēja reiz — to pierādām mēs.»

Šīs dziesmas atbalss, —jo viņa tagad apgalvoja, ka viņas ausis no viņas prāta atrodas desmit minūšu gājiena attālumā, — bija padarījusi Fanijas jaunkundzi pavisam domīgu. «Kāds dīvains pierādījums!» viņa domāja. «Šie sausie, vecie ķermeņi, kas šovakar ir šeit sanākuši, — kāds dīvains pierādījums tam, ka jauni vīrieši un sievietes pirms vairāk nekā pusgadsimta ir drebējuši un sarkuši, un cēlušies kā spārnos aiz sajūsmas. Kāds dīvains pierādījums ir šī mazā. pelēkā roka tām trakulībām, kurām jaunās rokas nodevās maija naktī pirms daudziem daudziem gadiem.»

Pārdomās iegrimusi, viņa stāvēja istabas vidū, viegli iespiedusi zodu melnajā samta lentē ap kaklu, un kādam, kas viņu nebija pazinis jaunībā, būtu grūti viņas sejā atrast zudušā skaistuma pēdas. Fanijas jaunkundzi laiks nebija žēlojis: nedaudz greizie sejas vaibsti, kas reiz bija bijusi aizraujoša pikantērija, tagad izskatījās kā nepatīkams kroplums; viņas agrākais putna vieglums bija izvērties pēkšņos un nervozos lēcienos un rāvienos. Bet viņai vēl aizvien bija starojošās tumšās acis. un visā visumā viņa atstāja izsmalcinātu, mazliet aizkustinošu iespaidu.

Pēc brīža viņa atsāka sarunu ar bīskapu tikpat dzīvi kā pirmīt. Arī nēzdodziņš, ko viņa turēja starp pirkstiem, un visas mazās kristāla podziņas uz viņas šaurajām zīda krūtīm šķita piedalāmies diskusijā. Pat iedvesmojošos tvaikus saelpojusies Delfu pitija uz trijkāja nevarētu izskatīties pravietiskāk. Tika apspriests jautājums, vai pieņemt vai atteikties no dāvanas, ja tie būtu eņģeļa spārni, kas nav noņemami.

«Ak, Jūsu Godība,» teica Fanijas jaunkundze, «iedams uz altāri, jūs ar savu muguru atgrieztu no grēkiem visu draudzi. Kopenhāgenā vairs nepaliktu neviena grēcinieka. Bet neaizmirstiet, ka pat jums katru svētdienu pulksten divpadsmitos ir jākāpj lejā no Jķanceles. To jums laikam tagad ir grūti izdarīt, bet tomēr, kā jūs ar diviem baltiem» eņģeļa spārniem varētu …» patiesībā viņa gribēja sacīt: «Varētu sēsties uz naktspoda.» Būtu viņa četrdesmit gadus jaunāka, viņa to būtu pateikusi. Nc par velti dc Koninku māsas bija uzaugušas jūrnieku vidū. Daudzi stipri izteicieni, kas citām jaunām Helsingēras dāmām nekad nemēdza gadīties uz mēles, un pat mazas rupjības dabiski raisījās no viņu rožainām lūpiņām un savā laikā abu māsu pielūdzējus padarīja vai trakus. Viņas prata nosaukt sātanu dažnedažādos vārdos un satraukuma brīžos mēdza teikt: «Pie velna» -— «Rauj tevi jupis». Bet daudzu gadu pūliņi būt dāmai un namamātei neļāva Fanijas jaunkundzei runāt brīvi un no sirds. Tāpēc viņa saldā balstiņā tcica: «… ēst mazu, treknu, baltu tītariņu,» jo to bīskaps pusdienās bija darījis ar acīm redzamu baudu. Taču viņas fantāzija bija tik pilna dzīvības, ka bija savādi, kāpēc vecais garīdznieks, — kurš stāv viņai tik tuvu un ar tēvišķīgu smaidu skatās viņas dzidrajās acīs, — neredz tur savu attēlu pilnā ornātā ar eņģeļa spārniem uz muguras un naktspodu rokās.

Veco kungu saruna bija tā uzjautrinājusi, ka viņam no glāzes izlija dažas lāses uz tepiķa. «Mana dārgā, burvīgā Fanijas jaunkundz,» viņš teica. «Esmu labs protestants un mierinu sevi ar cerību, ka manas pūles savienot dievišķo un pasaulīgo nav cietušas galigu neveiksmi. Jūsu nosauktajā gadījumā es skatītos lejup un visā patiesībā redzētu savu dievišķo individualitāti miniatūrā tā, kā jūs ik dienas, redzat savējo mazā spogulītī jūsu daiļajā rokā.»

Vecais gleznošanas profesors sacīja: «Kad es biju Itālijā, man parādīja mazu, dīvaini veidotu kauliņu, kas atrodams tikai lauvas plecu lāpstiņā un ir palieka no spārna kaula vēl no tiem laikiem, kad lauvām bija spārni, kādus mēs joprojām redzam Sv. Marka lauvam. Tas bija ļoti interesanti.»

«ja, Marka kolonnu grezno patiesi brīnišķa, monumentāla figūra,» teica bīskaps, kas arī bija apmeklējis Itāliju un zināja, ka viņam ir lauvas galva.

«Ak, ja man laimētos dabūt tos spārnus,» iesaucās Fanijas jaunkundze, «tad man ne prātā nenāktu mana monumentālā figūra, bet cs li dotu, nudien!»

«Ļaujiet man cerēt, Fanijas jaunkundz,» teica bīskaps, «ka jūs to nedarītu. Mums laikam tomēr ir pamats raudzīties uz lidojošām dāmām ar neuzticību. Jūs varbūt esat dzirdējusi par Ādama pirmo sievu Lilitu. Viņa pretēji Ievai bija radīta no zemes tāpat kā Ādams. Un kas bija pirmais, ko viņa izdarīja? Viņa pavedināja divus eņģeļus un pierunāja viņus izpaust slepeno vārdu, kas atveļ: paradīzes vārtus, un aizbēga prom no Ādama. No tā mēs varam gūt mācību, ka tad, ja sievietē ir par daudz zemes elementa, pār viņu nespēj valdīt ne eņģelis, nc vīrs.»

«Jā, patiesi,» viņš aizrautīgi turpināja, joprojām glāzi rokā turēdams. «Sievietē tieši debešķīgās un eņģeliskās īpašības, par kurām mēs tik ļoti sajūsmināmies un kuras pielūdzam, ir tās, kas velk viņu lejup un tur pie zemes. Gapās cirtas, jaunavīgais plīvurs un īstam sieviešu tērpam raksturīgā šlcpc, pat pielūgsmes vērtās sieviešu formas — krūšu un gurnu apaļīgums, paši savā būtībā ir tiešā pretrunā ar domu par lidošanu. Mēs visi labprāt piešķiram sievietei eņģeļa titulu un cņģeļspārnu skaisto emblēmu, uzceļam viņu uz augstākā pjedestāla, bet ar stingru nosacījumu, ka viņa nedrīkst nodoties sapņiem, —jā, ka viņai pat jātiek audzinātai pilnīgā neziņā, ka ir iespējams lidot.»

«Olallā,» izsaucās Fanija. «To visu mēs zinām, bīskap. Un tāpēc jūs, kungi, nekad nemīlat vai nepielūdzat tādu sievieti, kura nevar lepoties ar krāšņām cirtām vai kuplām krūtīm un kurai jāpaceļ kleitas apakšmala, lai mazgātu grīdu, — tādu, kas pasmejas par savas verdzības emblēmu un Valpurģu nakti sēžas uz slotas kāta.»

Karaliskā Teātra direktors smaidīdams saberzēja savas smalki veidotās plaukstas. «Kad es dzirdu dāmas žēlojamies par savas eksistences šaurajām robežām un dzīves stingrajiem noteikumiem,» viņš teica, «tad man pa laikam atmiņā nāk kādreiz redzēts sapnis. Toreiz cs rakstīju traģēdiju dzejā un man sapnī rādījās, ka manas dzejas vārdi un zilbes saccļ dumpi un izsaka protestu. «Kāpēc mums jāstājas rindās ar tik lielām grūtibām un saskaņā ar visstingrākajiem likumiem, kad vārdiem tavā prozā nenāk nc prātā to darīt?» Es atbildēju: «Mesdames, tāpēc, ka jums jākļūst par poēziju. Mēs neesam augstās domās par prozu un pat neizvirzām tai īpaši lielas prasības, tomēr tai ir jāpastāv — kaut vai tikai policijas rīkojumiem un Kaienaaram. dci, uzcjujun, is.aa nav skaists, nav vispār nekāda raison d'etre.» Dievs, piedod man, ja es kaut reizi esmu uzrakstījis dzeju, kurā trūkst skaistuma, vai apgājies ar dāmām tā, ka viņām kļuvis grūti pildīt uzdevumu būt nevainojami daiļām. Savus pārējos grēkus es tad viegli panesīšu.»

«Kā tad es,» teica vecais kapteinis, «varētu šaubīties par spārniem? Es, kurš uzaudzis starp buru kuģiem un tādu dāmu vidū, kādas bija manā jaunībā? Sic nejaukie tvaikoņi, kas šodien bojā skatu uz piekrastes ūdeņiem, tiešām ir kā jūras raganas — sievietes, kas, pasarg' Dievs, uztur sevi pašas. Bet. ja šolaiku dāmas ir nodomājušas vairs nebūt par baltiem buru kuģiem un skaistu dzeju, tad par dzīves poēziju taču jākļūst mums — vīriešiem un jāatstāj sievietēm policijas rīļcojumi un kalendārs. Es jums droši varu apgalvot, ka nevienu kuģi nevar vadīt bez poēzijas. Kad, būdams kadets, kuģoju uz Grenlandi vai pāri Klusajam okeānam, es mēdzu naktssardzē domāt par visām man pazīstamām dāmām un deklamēt dzejoļus, ko zināju no galvas.»

«Bet tu pats vienmēr esi bijis dzejolis, Juliān,» teica Elize, «rondelc.» Viņai radās vēlēšanās apkampt brālēna mazo, drukno augumu. Viņi abi vienmēr bija bijuši tik labi draugi.

«Ak,» teica Fanija, «kad runa ir par Ievu un paradīzi, tad jūs taču visi esat un paliekat drusciņ greizsirdīgi uz čūsku.»

«Kad cs biju Itālijā,» teica profesors, «cs bieži domāju par to, cik gan dīvaini ir, ka čūska, kas, — cik man ir saprotams no Svēto rakstu vārdiem, — atvēra cilvēkiem acis uz daiļajām mākslām, pati ir tik nepiemērota attēlošanai. Čūska ir skaists dzīvnieks. Neapolē ir liels terārijs, kur cs stundām ilgi mēdzu novērot čūskas. To āda mirdz kā dārgakmens, un katra kustība ir apbrīnas vērts mākslas sasniegums. Bet tēlotājā mākslā es nekad neesmu redzējis izteiksmīgu čūsku, un pats nekad tādu nespētu uzgleznot.»

Kapteinis tikmēr bija nodevies savām domām. «Elīze, vai tu atceries šūpoles, ko es uzkāru Ēres muižā tavai septiņpadsmitajai dzimšanas dienai par godu? Par tām es toreiz uzrakstīju dzejoli.»

«Jā,atceros, Juliān,» smaidīdama atbildēja Elīze, «tās atgādināja laivu.»

Abām māsām, kas bija bijušas tik nelaimīgas jaunībā, piemita dīvainā īpašība — gūt lielu prieku, kavējoties pagātnē. Stundām ilgi viņas varēja runāt par jaunības dienu visnenozīmī'gākiem notikumiem, smieties pilnā kaklā vai raudāt par tiem sirsnīgāk nekā par jebkuru tagadnes notikumu. Varbūt pirmais nosacījums tam, kas varētu viņas apburt vai aizraut, bija tāds, ka tas nedrīkst eksistēt.

^.na viņu īpacnioa tnja tada, ka viņas, kas bija piedzīvojušas cik maz, par savām precētām draudzenēm, kupām bija vīri, bērni un mazbērni, runāja ar līdzjūtību un vieglu nicinājumu, it kā tās būtu bailīgi nabaga radījumi, kuru dzīve bijusi nožēlojami vienveidīga un tukša. Tas, ka viņām pašām nebija ne vira, ne bērnu, ne mīļāko, netraucēja viņām just, ka viņas ir izvēlējušās romantiskāku un drosmīgāku ceļu. Iemesls bija tas, ka viņu interesi vienmēr bija piesaistījušas tikai iespējas. Realitāte viņām nenozīmēja neko. Viņu rīcībā bija bijušas visas iespējas, un viņas nekad nebija izlietojušas nevienu no tām, lai izdarītu noteiktu izvēli un nolaj^^lrdz'rcī'oEezotajai realitātei. Ja nnnāktļi til . tnln. vi i rK hn ^Tg'nfT^ļ'T'iTt ffl pa virvju

kāpnēm un slepenās laulībās.^Nevicns nespētu viņas aizkavēt. Savu kapitālu viņas nebija ieguldījušas nevienā pasaulīgā pasākumā, un tas pastāvīgi bija viņu ricībā — tīrs zelts lādes dibenā. Tāpēc viņu vienīgās īsti intīmās draudzenes vienmēr bija vecmeitas, tādas kā viņas pašas, vai nelaimīgi apprecējušās dāmas — iespēju apaļā galda bruņinieces. Pavisam citu, ļoti laipnu valodu viņas runāja ar laimīgām precētām draudzenēm, kas guva panākumus realitātes pasaulē, it kā šīs pēdējās piederētu svešai ciltij, ar kuru jāsazinās ar tulka starpniecību.

Kad saruna pievērsās šūpolēm, kas bija uzbūvētas kā laiva un uzdāvinātas viņai septiņpadsmitajā dzimšanas dienā, Elīzes seja iemirdzējās kā caurspīdīga alabastra krūka, kad aiz tās tiek iedegta svece.

Visu mūžu viņa bija bijusi skaistākā no de Koninku bērniem. Vecā franču tante viņu jaunībā bija devusi viņiem vārdus: «la Bonte, la Beaule un l'Esprit», Mortens bija la BontL

Viņa bija tikpat gaiša, cik viņas māsa — tumša, un Helsingērā, kur iesaukas toreiz bija modē, viņu sauca par «Ariēlu» vai «Helsingēras gulbi». Viņas skaistumam piemita tā dīvainā īpašība, ka tas šķita glabājam sevī solījumu un esam sākums kaut kam lielam un vienreizīgam. Dievišķīga iedvesma lika jaunai meitenei būt daiļai no galvas līdz kājām. Bet tas bija tikai pirmais solis. Nākamais bija viņas tērpi, jo Elīze vienmēr bija bijusi augsta ranga modes dāma un pasūtinājusi brokātu, Kašmiras lakatus un strausa spalvas no Kopenhāgenas un Hamburgas, jā, pat no Parīzes, un reizi pa reizei bija iekritusi lielos parādos, kurus tēva priekšā bija jāuzņemas viņas brālim. Un arī šī elegance radīja iespaidu, ka tā sola daudz ko vairāk. Un kā viņa prata izturēties un dejot! Tie, kuri to redzēja, Sastinga gaidās un aizturēja elpu. Ko šī neparastā meitene tālāk darīs? Ja viņa patiesi būtu toreiz izpletuši lielus, baltus spārnus un no mola pacelusies augstu vasarigaja gaisā, Helsingēru tas nebūtu pārsteidzis. Bija skaidrs, ka ar tādu dāvanu pārpilnību viņai būtu jādara kaut kas neparasts. «Šai meitenē ir vairāk spēka,» teica «Fortūnas» bocmanis, kādā pavasara dienā redzēdams viņu ar kailu galvu skrienam lejā uz ostu, «nekā visā «Fortūnas» komandā.» Un beigu beigās viņa nebija izdarījusi itin neko.

Namā, kas atradās vecajā tirgus laukumā, viņas izcilais skaistums pavisam mierīgi, gluži kā ar nodomu, pārakmeņojās, jo dienas jo vairāk līdzinādamies īstam marmoram. Ar garajām, šaurajām plaukstām viņa vēl arvien varēja aptvert savu vidukli, un viņas kustībās bija cēls

lepnums un grācija kā vecai, baltai arābu ķēvei, kas ir mazliet stīva,

^ *

bet nepārprotami dižciltīga, un kura cīņās un fantāzijas jūtas ka sava elementā. Un viņai joprojām piemita kaut kas tāds, kas turēja durvis vaļā, it kā viņa būtu noglabājusi slepenas rezerves un nebūtu izslēgts, ka vēl var notikt kas neparasts.

Visjaunākajai paaudzei Elīzes jaunkundze tēlaini aprakstīja sevi ar pāris rindām no sena dejas panta:

«Te ir Līzīte — vecā lellīte, nu jau pērnā gada spēlīte.»

«Ak, jā, Elize, šūpoles,» teica kapteinis. «Tai vakarā tu pret mani biji tik barga, ka es nākamā rīta agrumā izgāju Ēres muižas dārzā, stingri nolēmis pakārties. Un, kad es tur stāvēju zem lielās akācijas, lūkodamies pēc piemērota zara, aiz muguras es izdzirdēju tevi sakām: «Tas būs labs zars.» Man šķita, ka tas nu gan ir nežēlīgi teikts. Bet, kad es pagriezos, tur stāvēji tu, vēl ar papīra rullīšiem matos, un es atcerējos, ka esmu taču tev apsolījis šūpoles. Nekādā ziņā cs nedrīkstēju mirt, pirms tu tās neesi dabūjusi. Kad es vēlāk šūpoles pataisīju un uzkāru, un redzēju tevi tajās, es domāju: ja man dzīvē ir lemts būt kaut vai tikai par balastu jaunu, skaistu meiteņu baltajām burām, tad taču man jāpateicas savam liktenim.»

«Tieši tāpēc mēs tevi vienmēr esam mīlējušas,» teica Elīze.

Izcili skaista, jauna istabene ar gaišzilām lentēm pie aubes, — kuru abas vecās gara hetēras bija pieņēmušas darbā, lai ienestu mājās ekvilibristikas elpu pēc tā paša principa, pēc kura divas skaistas, jaunas, pasaulīgas'kurtizānes pieņemtu neglītu un kroplu sulaini, punduri ar prātu un fantāziju, — ienesa paplāti ar dažādiem gardumiem: ķīniešu

uiauuaijLiius un cuKurotus augļus. Iedama garām Fanijas jaunkundzes krēslam, viņa klusu teica: «Atbraukusi Beka madāma no Helsingēras, viņa sēž virtuvē.»

Fanija nobālēja. Viņa nekad nevarēja mierīgi uzņemt ziņu par kādu ierašanos vai aizbraukšanu. Dvēsele pameta viņu un aizlidoja taisnā ceļā uz virtuvi, no kurienes viņa tikai ar varu atdabūja to atpakaļ dzīvojamā istabā.

«Tas bija 1806. gada vasarā,» viņa teica, «kad «Odiseja» bija pārtulkota dāniski. Pa vakariem papā mums to lasīja priekšā. Ak, un mēs bijām varonis un viņa drosmīgā komanda. Mēs pretojāmies kiklopiem, klīdām starp laistrīgonu salu un faiāku krastiem. Neviens mani nevarēs piespiest neticēt, ka to vasaru mēs pavadījām mūsu vieglajās laivās zem brīvajām brūnajām burām.»

Pēc īsa brīža sabiedrība devās mājup, un māsas dzīvojamās istabas logos pacēla augšā štoras, lai pamātu sveicienu četriem kungiem, kuri, palīdzējuši Bardenfletas jaunkundzei iekāpt galma karietē, moži sarunādamies gāja pāri Gammeltorva svina pelēkajam tuksnesim, pa starpām filosofiskām un politiskām diskusijām izteikdami piezīmes par neparasto aukstumu.

Mirklis, kad viesības ir galā, māsām vienmēr dīvaini ķērās pie sirds. Kaut gan viņas bija priecīgas, ka viesi dodas prom, priekam sekoja kluss, rūgts mirklis. Jo viņas vēl spēja apburt cilvēkus. Eroti vicināja rociņas viņu aubju mežģīnēs. Viņu staru mirdzums salūza daudzās mazās varavīksnēs pie Kopenhāgenas pilsoniskās dzīves zemajām debesīm. Bet kurš spēja apburt viņas? Šo glāzi garīgā un romantiskā degvīna, kas ielej dzīvību un siltumu viņu veco viesu pārkaļķojušās dzīslās, — no kurienes to ņemt viņām pašām? «Vienai no otras,» tāda bija atbilde. Viņas to zināja un parasti samierinājās ar to. Tomēr, pēc viesu aiziešanas nodzēšot sveces, vienmēr pienāca brīdis, kad viņu krūtis spieda namamātes mūžīgās skumjas.

Taču ne šovakar. Jo, lidzko Štoras atkal bija nolaistas, viņas steidzās uz virtuvi, tūlīt pat aizsūtīja jauno meiteni gulēt, it kā zinādamas, ka patiess dzīvesprieks piederas tikai vecām sievietēm. Viņas noņēma no sienas vara kafijas kannu un uzvārīja svaigu kafiju Beka madāmai un sev. Kafija saskaņā ar dāņu sieviešu izteikumu ķermenim ir tas pats, kas Dieva vārds dvēselei.

Būtu tas noticis senās dienās, kad jaunkundzes un viņu kalpone atkal satikās pēc ilgāka laika, abas māsas uzreiz ņemtos izklaidēt Hanni ar stāstiem par viņu pielūdzējiem. Beka madāmu šī tēma interesēja vienmēr, un māsas uzjautrinājās, jo tādā kārtā pavērās plašas iespējas viņu sadusmot. Bet tie laiki bija garām. Tāpēc šovakar viņas stāstīja Beka madāmai pilsētas jaunākās vēstis — no jauna apprecējies kāds vecs atraitnis, un vecs precējies draugs šķīries no prāta, — un tik daudz no galma tenkām, cik, kā viņām likās, madāma sapratīs un cik pašas viņas bija dzirdējušas no Bardcnfletas jaunkundzes. Bet Beka madāmas sejā bija kaut kas tāds, kas ātri piesaistīja māsu uzmanību. Tā nesa likteņa zīmogu. Viņa nebija atbraukusi pēc jaunām ziņām, viņa nesa tās pati. Māsas drīz apklusa un ļāva runāt viņai.

Beka madāma vilka pauzi garumā.

«Mortena jaunkungs ir Helsingērā,» viņa beidzot sacīja un,«.skaķ pateikdama savas pēdējo dienu un nakšu domas, kļuva ļoti bāla. «Viņš ♦atkal staigā pa māju.»

Atskanot šai ziņai, virtuvi piepildīja .dziļš klusums.

Abas māsas juta matus uz galvas saceļamies stāvus. Pats šausmīgākais bija tas, ka šo ziņu viņām pavēsta Beka madāma. Viņas pašas būtu varējušas kādas kaprīzes dēļ — vai vienkārši joka pēc — viņai to pateikt, un tas nenozīmētu itin neko. Bet tas, ka Hannei, kas māsu acīs bija solīduma iemiesojums, ir jāatver mute, lai sviešus iesviestu viņām sejā ziņu par pasaules galu, lika jaunākajām sievietēm nākamās divas trīs sekundes izjust kā zemestrīces pirmo mirkli.

Beka madāma saprata šīs situācijas nedabiskumu un spēja sekot visam, kas norisinājās viņas jaunkundžu galvās. Tas ari viņā iedvestu šausmas, ja vien viņa vēl būtu spējīga tādas just. Tagad viņa izjuta tikai triumfu.

«Esmu viņu redzējusi,» viņa tcica, «septiņas reizes.»

Nu māsas nodrebēja tik stipri, ka bija jānoliek uz galda kafijas tasītes.

«Pirmoreiz,» turpināja Beka madāma, «viņš stāvēja sarkanajā ēdamistabā un skatījās uz grīdas pulksteni, bet tas bija apstājies. Es biju aizmirsusi to uzvilkt.»

Fanijas acīs pēkšņi sariesās asaras un plūda lejup pār vaigiem. «Ak, Hanne, Hanne,» viņa iesaucās. ' «

«Tad vienreiz es viņu sastapu uz kāpnēm,» pavisam mierīgi turpināja Beka madāma. «Trīs reizes viņš ir atnācis un klusu sēdējis man blakus, vienreiz viņš pacēla dzijas kamolu, kas bija noripojis uz grīdas, un iesvieda to atpakaļ man klēpī.»

«Un kāds, tavuprāt, viņš tagad izskatās?» jautāja Fanija aizsmakušā, aizlauztā balsī, izvairīdamās paskatīties uz māsu, kas sēdēja nekustīgi. «Viņš ir vecāks, nekā bija tad, kad aizbrauca,» atbildēja Beka madāma.

«Viņam ir garāki mati, nekā šejienes ļaudīm ir parasts, tas laikam pēc amerikāņu modes. Arī viņa drānas ir ļoti vecas. Bet viņš smaidīja man pretī tieši tā, kā mēdza to darīt. Kad es redzēju viņu trešo reizi, viņš, pirms atkal pazuda, — jo viņš nāk un iet pēc savas patikšanas, un tieši tad, kad tu domā: viņš ir šeit, viņš ir jau prom, — pameta man gaisa skūpstu tieši tāpat kā tad, kad viņš bija jauns un es biju sabārusi viņu.»

Elīze lēni pacēla skatienu uz augšu, un abu māsu acis sastapās. Nekad viņu mūžā Beka madāma viņām nebija teikusi kaut ko tādu, par ko viņas kaut mirkli būtu šaubījušās.

«Bet,» teica Beka madāma, «pēdējo reizi es redzēju viņu ilgi stāvam pie jaunkundžu portretiem, un esmu tagad atbraukusi, lai vestu jūs uz Helsingēru.»

Izdzirdot šos vārdus, māsas pietrūkās kājās kā divi grenadieri, kas izdzirduši jundas signālu. Kaut arī Beka madāma pati bija dziļi saviļņota, viņa tomēr palika sēžam tur, kur viņa bija, kā vienmēr ieņemdama vietu viņu sabiedrības centrā.

«Kad tu viņu redzēji?» jautāja Fanija.

«Pirmo reizi,» teica Beka madāma, «tieši pirms trim nedēļām. Pēdējā reize bija pagājušo sestdien. Tad es iedomājos: «Nu man jābrauc un jāatved manas dāmas.»

Fanijas seja pēkšņi iekvēlojās. Viņa raudzījās uz Beka madāmu ar lielu maigumu, ar tādu pašu maigumu kā viņu jaunības dienās. Viņa juta, ka vecā sieviete aiz pienākuma apziņas un uzticības ir nesusi viņām patiesi vienreizīgu upuri. Jo šīm trim nedēļām, ko viņa pavisam viena bija pavadījusi de Koninku mājā ar tās pazudušā dēla rēgu, vajadzēja būt visbrīnišķīgākajam laikam Beka madāmas mūžā.

Būtu grūti pateikt, vai Fanija runājot bija tuvu smiekliem vai asarām. «Ak, mēs dosimies turp, Hanne,» viņa sacīja. «Mēs noteikti brauksim uz Helsingēru.»

«Fanij, Fanij,» tcica Elīze, «tur viņa nav, tas nav viņš.»

Fanija paspēra tik strauju soli uz kamīna pusi, ka aubes lentes vien noplīvoja.

«Kāpēc nc, Līze?» viņa teica. «Dievs tik un tā grasās kaut ko darīt tevis un manis labā. Un vai tu atceries, — toreiz, kad Mortcnam pēc brīvdienām atkal bija jāsāk iet skolā un viņš neparko negribēja to darīt, viņš pierunāja mūs pastāstīt papā, ka viņš ir miris? Mēs zem ābeles izrakām kapu un ielikām viņu tajā. Vai tu to atceries?»

Abas māsas šai brīdī gara acīm redzēja vienu un to pašu ainu: mazs puišelis sārtiem vaidziņiem un melnu zemi matu cirtās, kuru dusmīgais jauneklīgais tēvs izceļ no kapa, un viņas abas notraipītās muslīna kleitiņās ar savām mazajām lāpstiņām rokās seko gājienam uz mājām, galvu nokārušas kā divi sērojoši piederīgie. Varbūt šoreiz tās bija viņas, ar kurām brālis ir izspēlējis ļaunu joku.

Tagad, kad viņas stāvēja viena otrai tieši pretī, viņu sejās bija lasāma nepārspējami draiska jaunības šķelmība. To redzot, Beka madāma, kas joprojām sēdēja krēslā viņu priekšā, jutās kā grūtniece pēc laimīgām dzemdībām. Viņa bija atpestīta no augļa smagumj un pilnības, bet reizē ar to viņai bija atņemts šīs apspriedes nozīmīgākās personas stāvoklis. Tā rīkoties kungiem labpatīk vienmēr. Tie piesavinās visu, kas tev pieder, pat ja tas ir spoks.

Beka madāma nevēlējās, lai māsas dotos uz Helsingēru kopā ar viņu, un pierunāja viņas dienu pagaidīt. Viņa pati parūpēsies, lai, viņām atbraucot, istabas būtu siltas un lai meiteņu gultās, kurās viņas tik ilgi nebija gulējušas, būtu pudeles ar karstu ūdeni. Otrā rītā viņa devās ceļā, atstādama māsas Kopenhāgenā gaidām līdz nākamajai dienai.

Tas bija labi, ka viņām bija šīs mierīgās stundas, kurās viņas varēja sakārtot domas un sagatavoties uz tikšanos ar brāļa garu. Pār viņu galvām pēkšņi bija brāzies negaiss, un viņu kuģi, kas bija stāvējuši bezvējā, tika ierauti drausmīgā vētrā un viļņos, tik augstos kā mājas. Bet, neraugoties uz vecumu, zīda kleitām un mežģīņu aubēm, viņas nebija nekādas sauszemes žurkas, ja runa bija par dzīves vētrām. Viņas vēl spēja manevrēt un noturēt šotes. Viņas neizplūda arī asarās. Asaras viņām nekad nebija galīgais atrisinājums, tās uznāca pirmajā mirklī un bija tikai pārejošs vājums. Tagad tas bija pārvarēts un viņas bija izgājušas atklātā jūrā. Viņas taču zināja jūrnieku veco likumu:

«Ja vējš nāk pirms lietus, Topburu lejā un atkal augšā. Ja lietus nāk pirms vēja, ,

Topburu lejā un lupatas iekšā.»

Gaidīdamas, kamēr nams Helsingērā tiek sagtavots viņu uzņemšanai, viņas daudz nesarunājās. Ja šī diena būtu bijusi svētdiena, viņas būtu devušās uz baznīcu, jo bija čaklas baznīcā gājējas un nesaudzīgas izcilāko Kopenhāgenas sprediķotāju kritizētājas, un, atnākot mājās, abas visbiežāk bija vienisprātis, ka pašas būtu varējušas to izdarīt labāk. Uz baznīcu viņas būtu varējušas iet kopā — uz Dieva namu, kurā vienīgajā no visiem namiem būtu vieta viņām abām. Nu viņām, mazās rokas uzročos sabāzušām, bija jādodas katrai uz savu pilsētas galu un jāklīst pa piesnigušajām ielām un parkiem kailu, aukstu statuju un nosalušu vārnu sabiedrībā.

Kā lai abas visu cienītās, bagātās un izlutinātās dāmas izturas, sagaidot pakārto jauno vīrieti, viņu miesīgo brāli? Fanija visu pēcpusdienu nostaigāja turp un atpakaļ pa Karaļa Dārza liepu aleju, lai rastu atbildi. Vēlāk viņa nekad vairs nespēja to apmeklēt. Pat vasarā ne, kad tā bija zeltaini zaļa eja, pilna ar bērnu balsīm kā sprosts ar putnu čivināšanu. Klīstot no viena alejas gala uz otru, viņai acu priekšā bija skats, kā brālis stāv un raugās uz pulksteni un pulkstenis ir apstājies un mēms.

Šī aina viņas gara acu priekšā pletās plašumā. Viņš stīvi noraudzījās uz mātes nāvi aiz bēdām par viņu un uz savas jaunās līgavas salauzto sirdi. Aina joprojām pletās plašumā. U11 nu viņš jau raudzījās uz visas pasaules vilšanos un salauztām sirdīm, uz visām vājo un bezpalīdzīgo radījumu sāpēm, uz visu šīs pasaules netaisnību un izmisumu. Un viņa juta, ka tas viss tiek uzvelts uz viņas pleciem, tā ir viņas atbildība. Ka pasaule cieš un mirst, tā ir dc Koninku ģimenes vaina. Izmisums dzina viņu turp un atpakaļ pa aleju, kā vējš dzen sausu lapu, — smalku dāmu kažokādas zābakos, bet savā sirdī lielu, izmisušu putnu ar apgrieztiem spārniem, kurš plivinās ziemas saulrietā. Mazliet pašķielējot sāņus, viņa varēja saskatīt savu plāno, lielo degunu, sarkanu zem sejas plīvura, kā drausmi nežēlīgu knābi. Šad un tad viņai prātā iešāvās jautājums: «Ko tagad domā Elīze?» Bija dīvaini, ka vecākā māsa ar rūgtuma un baiļu pilnu sirdi jutās tā, it kā jaunākā māsa būtu pametusi viņu nebaltā stundā. Viņa pati aiz sava prāta bija atstājusi viņu un izvairījusies no viņas sabiedrības un tomēr tagad nopūtās: «Tātad viņa nespēj nevienu stundu būt ar mani nomodā?» Tāpat bija noticis arī senās dienās de Koninku vecajā mājā. Kad bija jāatrisina kāds grūts jautājums, de Koninku paps un mamma, Mortens un Fanija griezās pie mierīgās jaunākās māsiņas, kura nevienu nežilbināja ar asprātību un apdāvinātību, jautādami: «Kādas ir Elīzes domas?»

Pret vakaru, kad pamazām satumsa un Fanija domāja, ka Beka madāmai jau vajadzētu būt mājās Helsingērā, viņa pēkšņi apstājās un jautāja sev: «Vai man būtu jālūdz Dievs?» Viņa zināja, ka daudzas draudzenes ir atradušas mierinājumu Jūgšana. Viņa pati nemja jugusi Dievu kopš tā laika, kad viņa bija mazs bērns. Kad viņa svētdienās gāja baznīcā, tad šie apmeklējumi bija pieklājības vizītes pie Kunga, un īsie mirkļi, kurus viņa pavadīja uz ceļiem ar zemu noliektu galvu, bija reveransi. Arī lūgšana, ko viņa tagad ietērpa vārdos, viņai nepatika. Jauna meitene būdama, viņa mēdza lasīt tēva korespondenci viņam skaļi priekšā, un lūgumrakstu valoda bija viņai labi zināma. «Dziļi cienot Jūsu cēlo un plaši pazīstamo žēlsirdību…» Savā laikā viņa bija saņēmusi daudzas vēstules ar tajās izteiktiem lūgumiem, arī daudzi jaunekļi, ceļos nometušies, bija lūguši viņai kaut ko. Viņa bija bijusi dāsna pret nabagiem un cieta pret pielūdzējiem. Pati viņa nekad nebija ubagojusi un tagad nevēlējās to uzsākt sava lepnā brāļa dēļ. Līdzko viņas lūgšana S;īka līdzināties lūgumrakstam vai bildināšanai, viņa to pārtrauca. «Viņš nedrīkst tikt apkaunots,» viņa domāja, «jo ir saucis mani palīgos. Es izstiepšu roku un satveršu viņu. Es izvilkšu viņu no lielajiem ūdeņiem un pasargāšu viņu kā savu acuraugu. Viņam nav jābīstas no daudzajiem tūkstošiem, kas visapkārt nostājušies pret viņu.» Tad viņa devās mājup un juta savas kājas dīvaini vieglas un stipras.

Kad sestdienas pēcpusdienā māsas ieradās Helsingērā, viņas saviļņoja daudzi dvēseles pārdzīvojumi. Jau gaiss un smarža priekšnamā, asā, svaigā jūraszāļu elpas un sāls piesātinātā gaisotne, kas vienmēr ir atrodama vecās mājās pie ostas, aizgāja viņām līdz sirdij. «Mēdz sacīt,» domāja Fanijas jaunkundze, dziļi ievelkot elpu, «ka cilvēka ķermenis pilnībā atjaunojas septiņu gadu laikā. Bet mans deguns noteikti ir palicis iepriekšējais. Degunu es esmu paturējusi, un tas spēj atcerēties visu.» Māja bija sasilusi no priekšnama līdz bēniņiem, un to viņas uzņēma kā smalku komplimentu, it kā vecs pielūdzējs viņām par prieku būtu tērpies pilnā parādes mundierī.

No jauna ieraugot vecas vietas, daudzi cilvēki nopūšas par pārmaiņām un pagrimumu, kas tur vērojams. Dc Koninku māsas juta gluži pretējo — ka pelēkajam namam šai atkalredzēšanās reizē ir pietiekams iemesls apraudāt viņu pašu vecumu un nespēku, iesaucoties: «Ak, mīļais Dievs! Vai tās ir jaunās meitenes ar sarkaniem vaigiem un dzidri sidrabainām balsīm, kuras ar deju kurpēm kājās brauca lejā pa manu kāpņu margām?» — un smagi nopūsties līdz skursteņu dziļumiem: «Ak, Dievs, gals klāt, gals klāt!» Bet vecais nams, nolemdams slēpt savas jūtas un izturēties tā, it kā starp viņu un cilvēkiem nebūtu notikušas nekādas pārmaiņas, bija rīkojies cēlsirdīgi.

Viņas aizkustināja arī Beka madāmas neviltotais un svinīgais prieks par viņu ierašanos. Viņa sagaidīja māsas uz kāpnēm, palīdzēja viņām uzvilkt citas kurpes un zeķes un bija sagatavojusi karstus dzērienus. «Ja mēs tik viegli spējam padarīt viņu laimīgu,» viņas domāja, «kāpēc mēs neatbraucām agrāk?» Vai tāpēc, ka bērnības un jaunības māja viņām bija šķitusi patukša un auksta, gandrīz kā kaps, līdz tam mirklim, kad tajā parādījās rēgs?

Beka madāma vadāja viņas pa māju, lai parādītu vietas, kur Mortens bija stāvējis, vienā laidā atkārtodama stāstus par ikvienu viņa žestu. Māsām galīgi neinteresēja žesti, ko viņš bija veltījis kādam citam, nevis viņām, bet viņas pienācīgi novērtēja vecās sievietes mīlestību uz viņu brāli un pacietīgi klausījās. Beigās Beka madāma jutās ļoti lepna, it kā viņai būtu piešķirta svēta relikvija, mazs kauliņš no šī dārgā skeleta, ko viņa var paturēt savā īpašumā.

Vakariņu galds bija klāts otrā stāva stūļra istabā. Viens no istabas logiem bija vērsts uz austrumiem pret pelēko Kronborgas pili, kas ar saviem varā kaltajiem torņiem gulēja Zundā kā sažņaugta bruņota dūre. Cietokšņa komandanti senās dienās uz vaļņiem bija ierīkojuši dārzu, kur liepas tagad ziemas kailumā atklāja pasaulei, cik neuzticami koki tās patiesībā ir, kad tām pēc armijas reglamenta nav likts soļot pa pāriem, alejās. Divi logi bija vērsti pret dienvidiem un ostu. Bija dīvaini redzēt Helsingēras ostu tur snaužam pavisam klusu un jūrniekus pa ledu nākam no laivām uz pilsētu.

Istabas sienas kādreiz bija bijušas vienmērīgi karmīnsarkanas, bet laika gaitā krāsa bija izbalējusi un ieguvusi nianšu bagātību kā trauks ar vīstošiem rožu ziediem. Sveču gaismā tumšie krāsu toņi mainījās ar gaišiem un vietumis kvēloja kā sausas, degošas zīmoglakas lāmiņas. Pie sienas karājās abu jauno de Koninku māsu, Helsingēras skaistuļu portreti. Trešais vidū, viņu brāļa portrets, bija noņemts tik sen, ka vien neskaidrs plankums uz sienas rādīja, kur tas bija karājies. Smaržvielas bija aizdedzinātas uz augstās podiņu krāsns, kuras augšā Neptūns ar trcjžuburi vadīja zirgu iejūgu caur putojošām bangām. Bet sausās rožu ziedlapiņas nāca no sen zudušām vasarām, un smarža, ko izplatīja to sārts, bija vāja, viegli rūgta — kā pārturēta smalka sarkanvīna buķete. Krāsns priekšā stāvēja galds ar Ķīnas porcelāna tasītēm un šķīvjiem. Sai istabā māsas un brālis bija noturējuši daudzas slepenas vakara apspriedes, kad viņi gatavojās komēdijas izrādei vai masku ballei vai kad Mortens vēlu naktī ar savu buru laiviņu bija atgriezies no brauciena, par kuru vecākiem nekas nebija jāzina. Visai ēšanai un dzeršanai tādās reizēs bija jānorit klusumā, lai nepamodinātu guļošo māju. Sarkanā istaba pirms trīsdesmit pieciem gadiem bieži bija piedzīvojusi jautrības un apspiestu smieklu šaltis, kam par cēloni bija nepieciešamā piesardzība.

Uzticīgas tradīcijai, dc Koninku jaunkundzes klusēdamas ienāca istabā un ieņēma vietas viena otrai pretī katra savā krāsns pusē. Šīm abām vecajām lauvenēm, kuras nebija spējuši nogurdināt simtiem saviesīgu vakaru, tomēr vecums un saviļņojums lika sevi manīt. Viņu acu plakstiņi kļuva smagi, un viņas nevarētu daudz ilgāk izturēt, ja drīzumā nekas nenotiktu.

Viņām arī nebija ilgi jāgaida. Tikko viņas bija ielējušas tēju un pie»likušas plānās tasītes pie plānajām lūpām, viņas klusajā istabā dzirdēja klusu čaboņu. Kad viņas nedaudz pagrieza galvu, tad ieraudzīja galda galā stāvam brāli.

Mirkli pastāvējis, viņš draudzīgi pamāja viņām ar galvu. Tad paņēma trešo krēslu un apsēdās vidū. Viņš turēja rokas uz galda malas, lēni vilkdams tās uz sāniem un atkal atpakaļ tieši tā, kā viņš allaž mēdza darīt.

Mortens bija nabadzīgi ģērbies, tumšos izbalējušos un nodilušos svārkos, tomēr izskatījās tā, it kā rūpīgi būtu gatavojies uz šo tikšanos: viņam bija krekls ar augstu baltu apkaklīti un plats, skaistā pušķī sasiets kakla apsējs, un mati glīti atsukāti atpakaļ.

Varbūt viņš bija baidījies, Fanijai iešāvās prātā, ka pēc ilgas dzīvošanas rupju un neaptēstu cilvēku vidū, māsām viņš neliksies tik mīļš un patīkams kā agrāk. Viņam nevajadzēja par to raizēties, arī uz ešafota viņš būtu izskatījies kā džentlmenis. Kopš tās reizes, kad Fanija viņu pēdējo reizi bija redzējusi, viņš bija novecojis, bet nebija tik vecs, kā viņa pati tagad. Viņš izskatījās četrdesmit gadus vecs.

Viņa seja bija raupjāka nekā agrāk, vēja aprauta un ļoti bāla. Viņa tumšajās, vienmēr dziļi iegrimušajās acīs vēl joprojām zibsnīja tumsas un gaismas spēle, kas bija apbūrusi meitenes sen zudušajās dienās. Viņa lielā izteiksmīgā mute pauda patiesu vaļsirdību un labestību. Bet ar viņa cēlo pieri bija notikusi pārvērtība. Tas nebija tāpēc, ka to klāja daudz sīku, horizontālu līniju, jo marmors, no kā tā bija izcirsta, bija par cictu, lai tam kaitētu tik virspusējs nodilums. Bet laiks bija atklājis tās patieso raksturu. Tā vairs nebija mirdzošā tiāra, kas virs tumšajām uzacīm bija saistījusi visu skatienus. Tai tagad bija liela līdzība ar galvaskausu. Šis mirdzums nepiederēja vīram, kas valda pār paauli, bet gan tam, kuj"š iemantojis kapu un mūžību. Tagad, kad tumšie mati no pieres bija atsukāti atpakaļ, tajā bija lasāma skaidrā un vienkāršā patiesība.

un, atrodot brāļa sejā šo ģimenes īpatnā skaistuma atslēgu, tā no jauna kļuva ieraugāma abu māsu sejās, pat abos jaunības portretos uz sienas. Kopīgais šīm trim galvām bija to lielā līdzība ar miroņgalvu.

Visā visumā Mortena izturēšanās bija nosvērta, brīva un labvēlīga, kāda tā bija bijusi vienmēr.

«Labvakar, māsiņas, ļoti patīkami, ļoti patīkami,» viņš teica. «Tas bija mīļi un jauki no jūsu puses, ka atbraucāt, lai satiktos ar mani. Jums laikam bija …» viņš uz mirkli apklusa, meklēdams vārdus, it kā nebūtu radis daudz runāt, «… patīkams, spirgts brauciens uz Helsingēru,» viņš nobeidza.

Māsas sēdēja ar sejām pret brāli un bija tikpat bālas kā viņš. Atšķirībā no viņām Mortenam vienmēr bija bijis paradums runāt klusu. Kad starp māsām izcēlās asāka vārdu pārmaiņa, viņas abas runāja reizē un viena skaļa dzidra balss centās nomākt otru. Bet, ja gribēja zināt, kas Mortenam bija sakāms, vajadzēja iekļausities. Tagad viņš runāja tieši tāpat, un māsas bija puslīdz sagatavojušās redzēt viņu, nevis dzirdēt viņa balsi.

Nu viņas klausījās, kā vienmēr bija darījušas, bet ilgojās darīt vēl kaut ko. Brālim parādoties, viņas ar saviem slaidajiem, tievajiem augumiem bija sagriezušās krēslos pavisam šķērsām. Vai viņas drīkst viņam pieskarties? Nē, par to, viņas zina, nevar būt nc runas. Visu mūžu taču bija lasīti spoku stāsti. Un šī nedrīkstēšana vairāk par visu citu atsauca viņu atmiņā senās dienas, kad uz mazajām slepenajām vakara apspriedēm Mortens bija ieradies lielajā, rupjajā, lietus un jūras ūdeni izmirkušajā apmetnī, kas, notriepts ar darvu, melni vizēja kā haizivs āda, tā ka viņas smiedamās bija turējušas brāli pienācīgā attālumā no savām gaišajām kleitām. Ak, cik pamatīgi trīsdesmit piecus gadus vecās melodijas mažors bija pārvērties par minoru! No kādām baismām vētrām viņš bija ieradies šovakar? Ar kādu darvu viņš tagad bija notriepts?

«Kā jums klājas, māsiņas?» viņš jautāja. «Vai Kopenhāgenā dzīvojat tikpat jautri kā senajās dienās Helsingērā?»

«Kā klājas tev pašam. Morten?» jautāja Fanija balsī, kas bija tieši vienu oktāvu augstāka. «Tu taču patiesi izskaties pēc galanta kaperkapteiņa. Mūsu Helsingēras sieviešu klosterī tu ienes sev līdzi visus smaržīgos pasāta vējus.»

«Jā, tie ir skaisti vēji,» teica Mortens.

«Cik ilgi tu esi klejojis, Morten?» vaicāja Elīze, un viņas balss drusciņ nodrebēja. «Cik daudz brīnišķīgu vietu, kuras mēs nekad neesam redzējušas, tu tomēr esi apmeklējis. Cik daudz reižu es dziļi sirdī esmu vēlējusies — kaut es būtu bijusi tu.»

Fanija uzmeta māsai ātru un dziļu mirkli. Vai piesnigušajās Kopen hāgenas ielās un parkos viņas domas bija gājušas tos pašus ceļus, paralēlus kā dūmi no pilsētas skursteņiem? Vai arī šī klusā jaunākā māsa vienkārši runāja no tīras sirds?

«Jā, Lize, mana pērļu vistiņ,» atbildēja Mortens, «to gan cs atceros. Esmu bieži domājis par to, kā tu raudāji, sizdama mazās kājiņas pret grīdu, un lauzīji rokas, kliegdama: Ak, cs gribu būt mirusi!»

«No kurienes tu nāc?» jautāja Fanija.

«Es nāku no elles,» tcica Mortens. «Piedodiet,» viņš piebilda, rcdzē% dams abas māsas pāris reižu samirkšķinām acis. «Redzi, cs tagad esmu atnācis tāpēc, ka Zunds ir aizsalis. Tad es varu atnākt. Tāds ir likums.»

Dzirdot šos vārdus, Fanijas sirds spēji salēcās. Viņa domāja, ka ir izgrūdusi atvieglojuma kliedzienu kā sieviete bērna piedzimšanas beidzamā mirklī. Kad ķeizars nāca no Elbas un atkal spēra kāju uz Francijas zemes, viņš nesa sev līdzi vecos laikus. Aizmirsta bija liesmojošā Maskava un drausmīgie melni baltie ziemas pārgājieni, gaisā atkal plīvoja trikolors, un vecie grenadieri kliedza vēlreiz: «FiVe l'Empereur!» Tāpat kā viņi, arī viņas dvēsele ietērpās vecajā mundierī. No šī brīža tikai pa jokam un skatītāju dēļ Fanija bija iemiesojusies vecas dāmas veidolā.

«Vai mēs abas neesam kā divi veci putnubiedēkļi, Morten?» jautāja Fanija un skatījās viņā mirdzošām acīm. «Cik daudz taisnības bija vecajām tantēm, kad viņas sprediķoja par mūsu zūdību un visu lietu zūdību: tiem, kas iesaka jaunajiem vispirmām kārtām laikus sagādāt spieķus un klausāmās caurulītes, beigu beigās vienmēr izrādās taisnība.»

«Nē, tu izskaties labi, Fanij,» viņš tcica, ar maigu skatienu raudzīdamies viņā. «Kā pāvacis,» —jo bērnībā viņi abi mēdza iet tauriņu medībās, — «un, ja jūs patiesi izskatītos kā vecu dāmu pāris, tas mani apmierinātu. Tur, kur esmu bijis, tik daudzus gadus, dāmu ir bijis maz. Nē, toreiz, kad omamma rīkoja sava «geburtstāga» svinības Ēres muižā, māja — pilna ar vecām, smalkām dāmām, — pārvērtās par lielu-putnu sprostu, kurā omamma bija lepns, vecs balts kakadu.»

«Un tomēr tu reiz teici,» sacīja Fanija, «ka atdotu vienu sava mūža gadu, lai augu dienu nebūtu jānosēž kopā ar visām šīm vecajām velnenēm.»

«Jā, tā es teicu,» piekrita Mortens, «bet man tev jāsaka, kopš tās reizes esmu sācis savādāk skatīties uz ikvienu sava mūža gadu. Nē, bet, nopietni runājot, pastāsti man: vai tad, kad jūs braucat mājās no balles, pielūdzēji vēl arvien sien pie mīlestības vēstulītēm akmentiņus, pirms iemet tās jūsu ratos?»

«Ak,» nopūtās Elīze.

Was klaget aus dem dunkeln Thal Die Nachtigall? Was seuszl darein der Erlenbach 111it manehen Ach?

Viņa atcerējās sen aizmirsta pielūdzēja sen aizmirstu dzejoli.

«Mīļās meitenes, jūs taču neesat precējušās?» sacīja Mortens, it kā pēkšņi būtu izbijies no domas, ka viņa māsām, iespējams, būtu piederīgs kāds svešs.

«Kāpēc gan mēs nevarētu būt apprecējušās?» jautāja Fanija. «Mums abām vīri un pielūdzēji ir uz katra pirksta pa diviem. Es — es esmu apprecējusies ar Zēlandes bīskapu. Kāzu gultā viņš drusciņ zaudēja līdzsvaru. Spārnu dēļ.» Viņa nespēja novaldīties, neizgrūdusi klusu, mazu, smalku smiekliņu, kas izšāvās kā tvaika strūkliņa no tējkannas snīpja. Tagad, pēc četrdesmit astoņām stundām, bīskaps likās tik smieklīgi sīks kā lelle, kad uz to skatās no sestā stāva. «Līziņa apprecējās ar … » viņa turpināja, bet tad apklusa. Bērnībā viņi visi trīs bija īpašas māņticības piekritēji, kuru viņi bija aizguvuši no kādas marionešu komēdijas, proti, ka visi meli reiz kļūst par patiesību. Tāpēc melodami viņi vienmēr rūpīgi izvēlējās sakāmo. Viņi nekad neteica, ka nevar apciemot veco tanti svētdienā tālab, ka sāp zobi, jo baidījās, ka Ncmezīda sekos viņiem pa pēdām un viņiem tiešām sāks sāpēt zobi. Bet viņi mierīgi uzdrošinājās paskaidrot, ka mūzikas skolotājs nav ļāvis Gluka gavoti tālāk mācīties, jo viņi jau to spēlē perfekti. Vecais paradums viņiem vēl arvien bija asinīs.

«Nē, Mortcn, ja mums jāturas pie patiesības,» tcica Fanija. «tad mēs esam vecmeitas, abas divas, un tā ir tava vaina. Nebija neviena, kas mūs gribētu. Visi dc Koninki iemantoja sliktu laulāto draugu slavu, kops tu pazudi, paņemdams līdzi Adricnnes sirdi, dvēseli un nevainību.»

Viņa uzmanīgi vēroja brāli, lai redzētu, ko viņš par to teiks. Fanija bija sekojusi viņa domām. Viņas abas bija bijušas uzticīgas, bet viņš, — ko viņš bija darījis? Viņš bija atstājis glītu nožēlojamu svainieni viņām uz kakla.

Viņu tēvocis Fernands dc Koninks, tas pats, kurš Mortenam bija palīdzējis tikt pie «Fortūnas», senās dienās, revolūcijas laikā, bija dzīvojis Francijā. De Koninkam tā bija īstā vieta īstajā laikā, kur dzīvot, no kuras viņš nekad vēlāk nespēja pilnīgi tikt vaļā, pat pēc tik daudziem vecpuiša gadiem Helsingērā. Mierīgajā un kārtīgajā dzīvē viņš nekad pa īstam nejutās kā mājās. Viņa galva bija pilna ar revolūcijas laika dziesmām un anekdotēm, un mazie brāļa bērni no viņa daudz ko bija mācījušies. Pēc brītiņa Mortens lēni sāka runāt kādu no tēvoča Fernanda ielas dziesmiņām. Tā tikusi sacerēta par godu kādam sevišķam gadījumam revolūcijas vēstures agrīnajā posmā — toreiz, kad Francijas karaļa vecās tantes, dodamās prom, no kājām bija nokratījušas tēvzemes putekļus un revolūcijas policija bailēs no nodevības bijj pavēlējusi uz robežas atvērt un pārmeklēt visus viņu koferus. Un tas notika tai laikā, kad karaliskās augstības un viņu galma gudrās galvas vēl atļāvās raukt degunus par lielajiem, dedzīgajiem tautas tribūniem Parīzes ielās. Pirmais pants skanēja šādi:

«Avcz-vous ses chemises, a Marat?

Avcz-vous ses chemises? C'est pour vous un tres vilain cas, Si vous Ies avez prises.»

Brāļa sejas izteiksme acumirklī atspoguļojās Fanijas sejā. Tikai pāris sekundes viņa meklēja atmiņā un tad noskandēja dzejoļa nākamo pantu. Šoreiz runā karaļa vecās tantes:

«Avait-il des chemises, a Marat?

Avait-il des chemises? Moije crois qu' il n'en avait pas. Oū Ies avait-il prises?»

i

un Elīze, viegli iesmiedamās, turpināja Fanijas aizsākto pavedienu:

«II cn avait trois grises, a Marai.

II en avait trois grises. Avec l'argent de son mandat, surle Pont Neuf acquises.»

Ar šiem vārdiem brālis un māsas uz visiem laikiem atviegloja savas sirdis un mazgāja rokas nevainībā par visu, kas zīmējās uz nabaga skaisto Adrienni Rozenstandu.

«Bet tu esi bijis precējies, Morten?» tcica Elīze draudzīgi, vēl joprojām ar smiekliem balsī.

«Jā gan,» atbildēja Mortens, «man ir bijušas piecas sievas. Jūs jau laikam zināt, ka spānietes ir skaistas. Viņas, to es jums droši varu apgalvot, ir kā dārgakmeņu mozaīka. Viena no viņām pat bija brīnišķīga dejotāja. Kad viņa dejoja, izskatījās tā, it kā tauriņu bars lidinātos ap mazu liesmiņu vidū un tiek ievilkts tajā, un nebija iespējams pateikt, kur viņai ir galva un kur kājas, un, kad cs biju jauns, man šķita, ka tā sievai ir laba īpašība. Mana otrā sieva bija skotu kapteiņa meita — godīga meitene, un es nedomāju, ka viņa ir aizmirsusi mani. Cita bija bagāta plantatora atraitne, patiesi smalka dāma, visām viņas domām vilkās līdzi gara šlepe. Viņa dzemdēja man divus bērnus. Pēdējā bija nēģermeitene, viņa man patika vislabāk.»

«Vai viņas bija uz tava kuģa?» jautāja Elīze.

«Nē, neviena no viņām nekad neuzkāpa uz mana kuģa,» atbildēja Mortens.

«Un pastāsti mums,» teica Fanija, «kas tev ir šķitis vislabākais no visa, ko tu esi piedzīvojis.»

Mortens brīdi padomāja viņas jautājumu. «No visiem amatiem,» viņš tcica, «jūras laupītājs ir tas labākais.»

«Labāks nekā kaperkaptcinis Erezundā?» jautāja Fanija.

«Jā, tā tas ir,» teica Mortens, «tāpēc, ka esi atklātā jūrā.»

«Bet kāpēc tu kļuvi par jūras laupītāju?» dedzīgi jautāja Fanija, jo dzirdētais patiešām bija kā pasaka vai romāns.

«Ak, sirds, sirds,» atbildēja Mortens, «tā, kas ir visu mūsu nelaimju pamatā. Es iemīlējos. Tā bija Ic coup dc foudre, par ko vienmēr runāja tēvocis Fcrnands. Viņš zināja, ka tic nav nekādi joki. Un viņa piederēja citam, tāpēc es nevarēju viņu dabūt, neiedams pret likumu un praviešiem. Brigantīna bija būvēta Dženovā, un francūži to lietoja kā ziņnešu kuģi, un visi zināja, ka viņa ir vieglākais putns, kāds jebkad lidojis pāri Atlantijas okeānam. Viņa uzskrēja uz sēkļa pie Sv. Martina salas, no kuras puse pieder franzūžiem, puse — holandiešiem, un pēdējie Filipsburgā viņu pārdeva izsolē. Vecais van Zandtens, kuģīpašnieks, kupa dienestā cs toreiz biju un kurš mīlēja mani kā savu miesīgu dēlu, sūtīja mani uz Filipsburgu, lai es viņam to nopērku. Dievs māns liecinieks, viņa bija skaistākais, ak, visskaistākais kuģis, kādu es jebkad biju redzējis. Viņa bija kā gulbis. Traucoties uz priekšu pilnas burās, viņa bija stalta un cēla, īsti smalka dāma, — gluži kā viens no omammas Ēres muižas gulbjiem, kad mēs tos kaitinājām, — tīra un uzticīga līdz nāvei kā Damaskas tērauda asmens. Un vai zināt, meitenes, viņa mazliet līdzinājās «Fortūnai». Viņai, tāpat kā «Fortūnai», bija ļoti maza fokbura, pretstatā neparasti lielai grotburai, un garš bomītis.

Es toreiz paņēmu visu vccā van Zandtena naudu un nopirku kuģi pats sev. Un pēc tam mums abiem, brigantīnai un man, taču vajadzēja turēties pienācīgā attālumā no godīgiem ļaudīm. Pie kā lai ķeras, kad tevi picveikusi mīlestība? Es viņai biju uzticīgs mīļākais, un viņai pie kāda cita nekad nebūtu klājies labāk nekā pie manis, ar brašu un drosmīgu komandu, kas pielūdza un auklēja viņu kā izlutinātu dāmu, kurai kāju nagi tiek spodrināti ar hennu. Kārību jūrā pret mums abiem juta cieņu. Mans kuģis tur bija mazs jūras ērglis, kurš valda pār rāmajiem putniem. Tā ka es nezinu, vai esmu rīkojies pareizi, vai ne. Vai sieva nav mājās jāved tam, kurš viņu visvairāk mīl?»

«Un vai brigantīna mīlēja arī tevi?» jautāja Elīze.

«Kurš iedomāsies jautāt sievietei, vai viņa mīl, vai ne?» teica Mortens. «Tas, par ko būtu jājautā, ir: kāda ir viņas cena? Un vai tu spēj vai gribi maksāt prasīto — vienalga, vai tā ir nauda, mīlestība, laulība vai dzīvība un gods, ko viņas no mums pieprasa. Ja mēs esam nabadzīgi ļaudis un nevaram samaksāt, tad mums sieviešu priekšā jānoņem cepure un jāļauj viņas vest uz mājām vīram, kurš ir bagātāks. No pasaules radīšanas tā ir bijusi tīra sieviešu un vīriešu morālo attiecību ābeces patiesība. Un, ja runājam par to, vai viņas mīl mūs, jā, tad vispirms jājautā: «Vai viņas spēj mūs mīlēt?»

«Un kā ar tām sievietēm, kurām nav cenas?» vēl arvien smiedamās, jautāja Elīze.

«Jā, redzi, tās sievietes, Līzīt,» teica Mortens, «varētu būt bijušas viss, par ko vien viņas vēlētos būt, tikai ne sievietes. Dievs var viņas ņemt, viņš varbūt zina, ko ar tām iesākt. Viņas nogrūž mūs visdziļākā postā, un pēc tam nespēj mums palīdzēt tikt no tā ārā, pat tad, ja pašas to būtu gribējušas.»

«Ka sauca tavu kuģi?» nodurtu skatienu jautāja Elīze.

Mortens paskatījās uz viņu un iesmējās. «Manu kuģi sauca La Bclle Eliza,» viņš atbildēja. «Vai tu to nezināji?»

«Zināju gan,» teica Elīze, un viņas balsī atkal skanēja smiekli. «Reiz pirms daudziem gadiem kāds no tēva tirdzniecības kuģu kapteiņiem man stāstīja, ka viņa komanda bija zaudējusi prātu aiz bailēm un

piespiedusi viņu atgriezties ostā, kad viņi pie Sv. Toma salas bija ieraudzījuši kāda pirātu kuģa grotburu. Viņš tcica, ka viņi baidījušies no tās kā no paša nelabā. U11 viņš pateica man, ka kuģa vārds ir La Bcllc Eliza. Tad cs domāju, ka tas laikam ir tavs kuģis.»

Tātad šis bija noslēpums, ko vecmeita bija slēpusi no visas pasaules. Viņa nebūt nebija bijusi viscaur no marmora. Dziļi viņā bija uzturēta dzīva šī laimes uguntiņa. Un ar šo mērķi, jo cita nebija bijis, viņa Helsingērā bija izaugusi tik daiļa. Vēja apdvests atklātā jūrā kā zilā hiacinšu dobē šūpojās kuģis, un lepnās baltās buras slējās kā stāvas, svelmainā saulē cepinātas krīta klintis. Kuģis slēpa sevī daudz cieta tērauda, un nebija neviena zobena vai dunča, kas nebūtu sarkans. Un kuģa vārds ar pilnām tiesībām bija La Bcllc Eliza. Ak, jūs, Helsingēras pilsoņi, vai redzējāt mani dejojam menuetu? Tāpat, tikpat viegli, brīvi un nebēdnīgi cs dejoju pa viļņiem.

Kamēr viņš runāja, viņas vaigos bija sakāpis sārtums. Atkal pēc trīsdesmit gadiem viņa izskatījās kā jauna meitene, un viņas baltā aube vairs nebija vecas dāmas greznums, bet nevainīgi sarkstošas līgavas rota.

«Jā, mans kuģis bija kā gulbis,» domīgi teica Mortens. «Daiļš, daiļš kā dziesma.»

«Ja cs būtu bijusi uz tā tirdzniecības kuģa,» teica Elīze, «un tu būtu to ieņēmis, tad tavs kuģis ar pilnām tiesībām piederētu man, Mortcn.»

«Tā gan,» viņš tcica, uzsmaidījis viņai, «un ar visiem maniem matrožiem. Kad mēs ņēmām jaunas sievietes, tad mēs mēdzām dzīvot ar viņām pārmaiņus, tāpat kā gulējām pārmaiņus un ēdām pārmaiņus. Tu būtu tikusi pie seraja, kas uzticīgs lidz nāvei.

«Tā bija manis paša vaina,» viņš teica, «ka es to pazaudēju pie kādas upes grīvas Venecuēlā. Tas ir garš stāsts. Kāds no maniem ļaudīm izpauda Portofspeinas gubernatoram mūsu noenkurošanās vietu Trinidadā. Toreiz manis tur nebija. Zvejnieku laiviņā es biju de.vics uz sešdesmit jūdžu attālo Portofspeinu. lai uzzinātu, par kādu holandiešu kuģi, kam no turienes bija jādodas jūrā. Tur es redzēju, kā pakar visu manu komandu, un redzēju savu kuģi pēdējo reizi.

«Un no tā laika,» mirkli paklusējis, viņš teica, «cs vairs nespēju gulēt. Es vispār nespēju aizmigt. Kad es mēģināju iegrimt miegā, mani atkal uzrāva augšā kā nederīgu kuģa atlūzu.

Jā, būtībā no tā laika es sāku mirt un zust. Man vairs nebija svara, jo savu balastu biju pārmetis pāri bortam. Tas atradās mana kuģa. No >

tā laika es kļuvu tik viegls, zināt, mani vairs nebija palicis nekā tāda, kam būtu kāds svars. Vai atceraties, kā papā un tēvocis Fernands pie

pusdienu galda mēdza apspriest vīnus, kurus abi kopā bija nopirkuši, un par dažiem izteicās, ka tiem ir diezgan smalka buķete, bet nekādas pilnības, kam būtu svars. Tā tas bija noticis ar mani. Es varbūt teiktu, ka man vēl bija palikusi kāda buķete, bet smaguma man vairs nebija. Nekur es nespēju iet dziļumā, ne draudzībā, ne bailēs vai īstā jautrībā. Un es nespēju arī gulēt.»

Māsām šai gadījumā nebija jāuzliek maska, lai liekuļotu līdzjūtību brālim nelaimē. Viņas pašas labi pazina šo grūto pārbaudījumu. Visa de Koninku ģimene cieta no bezmiega. Bērnībā viņi bija smējušies par tēvu un viņa māsām, jo pirmais darbs pie brokastu galda bija sīki izjautāt citam citu, kā kupš ir gulējis, un rūpīgi aprakstīt, kā ir pagā-, jusi nakts ikvienam no viņiem. Tagad viņas nesmējās. Gadiem ritot, tas bija kļuvis svarīgi arī viņām.

«Bet kāpēc tu naktī nevari gulēt,» ar nopūtu tcica Fanija, «vai tāpēc, ka tu agri celies, bet varbūt tāpēc, ka tu nevari aizmigt vakarā?»

«Nē, es vispār nespēju iemigt,» atbildēja Mortens.

«Bet vai tas nav tāpēc,» jautāja Fanija, «ka tev …»

Viņa gribēja sacīt: ir auksti, bet tai pašā mirklī, atcerējusies, no kurienes, viņš teica, viņš nāk, apklusa.

«Un visu laiku es zināju,» tcica Mortens, acīmredzot nedzirdējis viņas sacīto, «ka nekad negulēšu, pirms nevarēšu atkal likties uz dusu savā kuģī, tajā — La Bclle Eliza.»

«Bet tu taču dzīvoji arī uz sauszemes,» domās steigdamās viņu panākt, piebilda Fanija, jo viņai radās aizdomas, ka brālis gatavojas viņu atstāt.

«Jā, dzīvoju,» teica Mortens. «Man kādu laiku piederēja tabakas plantācija Kubā. Un tā bija brīnišķīga vieta. Man piederēja balta māja ar kolonnām, kura jums patiktu. Gaiss šajās salās ir tik dzidrs un skaidrs kā glāze ruma. Tas bija tur, kur man bija skaistā sieva, plantatora atraitne, un divi bērni. Mūsu ballēs, varat man ticēt, dejoja sievietes, vieglas kā pasāta vēji, jā, tādas kā jūs abas. Man tur bija jājamzirgs, Pegazs vārdā, mazliet līdzīgs papā Campam, vai jūs viņu atceraties?»

«Un vai tur tu biji laimīgs?» jautāja Fanija.

«Jā, bet tas neturpinājās ilgi,» atbildēja Mortens, «es tērēju pārāk daudz naudas. Es dzīvoju pāri saviem līdzekļiem, no kā mūs papā vienmēr tika'brīdinājis. Es biju spiests pamest plantāciju.» Viņš brīdi sēdēja klusēdams.

Tad viņš tcica: «Man vajadzēja pārdot savus vergus.»

Viņam izrunājot šos vārdus, viņa seju pārklāja tāds nāves bālums, tāds pelnu pelēkums, ka, nebūtu māsas zinājušas, ka viņš jau sen ir miris, viņas baidītos, ka viņš nomirs šai pašā brīdi. Izskatījās tā, it kā viņa acis un vaibsti iegrimtu sejā. Sī seja piederēja vīram uz sārta, kad viņu apvij liesmas.

Abas sievietes dziļā klusumā bālas un nekustīgas sēdēja viņam blakus katra savā pusē. Dija tā, it kā sarma būtu pārklājusi trīs logus. Viņām neatradās neviens vārds, lai mierinātu brāli šai nelaimē. Jo neviens dc Koninks nekad nebija šķīries no saviem mājas ļaudīm. Viņi ievēroja stingru likumu, ka tiem cilvēkiem, kas stājās viņu dienestā, vajadzēja palikt tur uz visiem laikiem. Viņas pieļāva izņēmumu tikai precību vai nāves gadījumos, bet darīja to ļoti negribīgi. Draugi par abām māsām teica, ka vecumdienās viņām šai dzīvē ir tikai viens īsts mērķis — uzjautrināt savus mājkalpotājus.

Viņas juta arī slepenu nicinājumu pret vīriešiem — kā pret būtnēm, kas nespēj sadabūt naudu, kad tas ir nepieciešams, — ko jūt visas skaistas sievietes, kas apzinās savas neierobežotās spējas. Ja de Koninku māsas ari būtu bijušas Kubā, viņas nekad nebūtu pieļāvušas apstākļu traģikai attīstīties līdz tādai kulminācijai. Vai viņas ar nepiespiestu vieglumu nevarētu pārdoties trīs simti reižu, padarīt trīs simtus kubiešu laimīgus un izpestīt savus trīs simtus vergu? Iestājās ilgs klusuma brīdis.

«Bet ar to viss vēl nebija galā,» beidzot teica Fanija, dziļi ievilkdama elpu.

«Nē, nē,» sacīja Mortens, «beigas pienāca krietni vēlāk. Kad man vairs nebija naudas, es ar vecu brigu sāku vadāt kravu starp Havannu un Ņūorleānu un vēlāk starp Havannu un Ņujorku. Šie ūdeņi ir ļoti grūti kuģošanai.» Māsām bija izdevies novirzīt viņa domas no nelaimes, un, kamēr viņš ņēmās sīkāk skaidrot braucienu dažādos maršrutus, rādīdams tos ar zīmējumiem uz galdauta, šī tēma viņu aizrāva. Kopumā ņemot, viņš sarunas gaitā bija kļuvis aizvien nepiespiestāks un atguvis to brīvo izturēšanos, kas ir dabiska vīrietim labā kompānijā, kad viņš pilnībā ir tajā iejuties. «Bet nekas man neizdevās,» viņš teica, uzsizdams ar plaukstu pa galdu. «Mani piemeklēja nelaime pēc nelaimes. Nē, beigas bijatad, kad mans kuģis nogrima pie Keisalbankas sēkļa, kur tas pilnīgā bezvējā pieplūda pilns ar ūdeni un nogāja dibenā. Un tā beigu beigās iznāca, ka es, ja jūs neņemat ļaunā manu izteicienu, Havannā tiku pakārts. Vai jūs to zinājāt?»

«Jā,» teica Fanija.

«Un vai jūs to pārdzīvojāt, jūs abas?» viņš jautāja.

«Nē,» abas māsas ar uzsvaru atbildēja.

Viņas būtu varējušas atbildēt viņam, novērsdamas skatienu, bet to viņas nedarīja. Viņas abas skatījās brālim taisni sejā, domājot, ka laikam tāpēc viņš staigā ar tik neparasti augstu kakla apsēju. Varbūt vēl bija kāda zīme uz skaistā, spēcīgā kakla, ap kuru viņas tik daudz reižu rūpīgi bija sējušas batista kakla apsēju, kad visi trīs posās kopā doties uz balli.

Sarkanajā istabā uz brīdi iestājās klusums, pēc kura Faņija un Mortens ierunājās reizē. 4 *

«Atvaino,» teica Mortens. • «Nē,» iesaucās Fanija, «nē, ko tu gribēji teikt?»

«Es gribēju pajautāt par tēvoci Fernandu,» teica Mortens. «Vai viņš vēl ir dzīvs?»

«Ak, nē, mīļais Mortcn, viņš nomira trīsdesmit pirmajā. Viņš toreiz bija vecs vīrs. Viņš bija Adriennes kāzās un turēja runu, bet bija ļoti noguris. Vēlāk vakarā viņš paveda mani sāņus un sacīja man: «Mīļā Fanij. šie ir genante fete,» un jau pēc trim nedēļām viņš nomira. Savu naudu un mēbeles viņš novēlēja Elīzci. Kādā atvilktnē mēs atradām mazu, rozā dimantiem rotātu sudraba medaljonu, kuļrā bija blonda matu cirta un zīmītē rakstīts: Šarlotes Kordē mati.»

«Jā, jā,» teica Mortens, «viņš izskatījās braši, tēvocis Fernands, un bija mums ļoti daudz palīdzējis. Un Adelaides tante, vai arī viņa ir mirusi?»

«Jā, viņa nomira pat pirms viņa,» teica Fanija, kura būtu gribējusi drusciņ pastāstīt Mortenam par Adelaides tantes nāvi, bet pārdomāja un brīdi sēdēja klusa un skumja. Šie cilvēki bija miruši. Mortenam par viņiem bija jāzina labāk nekā viņai. Mirušā brāļa vientulība viņai smagi gūlās uz krūtīm.

«Kā viņa vienmēr mums sprediķoja, Adelaides tante,» viņš teica. «Cik daudz reižu viņa man neteica,» viņš turpināja, tik lieliski atdarinādams vecās tantes balsi, ka Elīze iesmējās: «Šī melanholija, Morten, šis dzīves apnikums, ko tu un meitenes atļaujaties, padara mani vai traku. Kas'derēja man, tikpat labi der arī jums. Jums būtu jāprecas, visiem trijiem, un jālaiž pasaulē daudz bērnu, — un mazbērnu, kad kļūsiet veci, — tad jūs tapsiet izārstēti.» Un tu, Fanij, atbildēji: «Jā, mīļo tant, tieši tādu padomu viena no tantēm deva papā, un viņš tam sekoja.»

«Uz beigām,» iejaucās Elīze, «viņa negribēja ne dzirdēt, ne domāt par to, kas ir noticis pēc viņas vīra nāves. Par saviem mazbērniem viņa teica: «Tās ir dažas manu bērnu jaunmodīgās iedomas. Tās viņiem drīz apniks.» Bet viņa atcerējās visas viņas vīra, tēvoča Teodora, reliģiskās šaubas, un to kā viņš naktīs turēja viņu nomodā ar meditācijām par kārdināšanu un iedzimto grēku. Par tām viņa joprojām bija ļoti lepna.»

«Jums droši vien šķiet, ka esmu liels muļķis,» teica Mortens, «bet jūs zināt daudz vairāk nekā es.»

«Ak, mīļais Morten,» teica Fanija, «tu droši vien zini par daudzām lietām, par kupām mums nav ne mazākās jēgas.»

«Par daudzām ne,» sacīja Mortens, «bet par pāris gan.»

«Pastāsti mums par tām pāris,» teica Elīze.

Mortens īsu brīdi pārdomāja viņas prasīto.

«Esmu sapratis vienu lietu,» viņš sacīja, «par ko man agrāk nebija ne jausmas. C'est une invention tresfme, tres spirituelle, de la part du bon Dieu, — kā tēvocis Fernands teica par mīlestību. Un esmu sapratis: nevar savienot nesavienojamo. — Es pats to nekad nebūtu izdomājis, tā ir oriģināla ideja! — Bet tad viņš arī ir tresfin, tres spirituel, labais Dievs.»

Abas māsas mazliet izslējās, it kā uzklausītu komplimentu. Viņas, kā jau tika stāstīts, bija centīgas baznīcā gājējas, un brāļa vārdi viņām vienmēr bija bijuši no svara.

«Bet vai zināt,» pēkšņi teica Mortens, «es redzēju Adelaides tantes mazo, nikno mopsi Fingalu.»

«Kur?» jautāja Fanija. «Pastāsti mums par to!»

«Tas notika tad, kad es biju pavisam viens,» teica Mortens, «kad mans kuģis bija nogrimis pie Keisalbankas. Laivā mēs izglābāmies trīs, bet mums nebija ūdens. Abi pārējie nomira, un beigās es paliku viens.»

«Par ko tu tad domāji?» jautāja Fanija.

«Vai zināt, es domāju pārjums,» atbildēja Mortens.

«Ko tu domāji par mums?» atkal jautāja Fanija klusā balsī.

Mortens teica: «Es domāju — mēs esam bijuši diletanti, sacīdami «nē», mīļās māsiņas. Bet Dievs spēj pateikt «nē». Labais Dievs, kā viņš var pateikt «nē». Mēs domājam, ka pat viņš tā vairs nevar turpināt. Bet viņš to dara vēlreiz un atkal saka «nē».

Es par to biju domājis agrāk, jā, daudz domājis,» teica Mortens, «šeit, Helsingērā, manā pirniskāzu laikā. Un tagad es vairs nespēju par to nedomāt. Es domāju par visu lielo, tīro un brīnišķīgo šai pasaulē, kas mums saka «nē». Un kāpēc tam būtu jāsaka «jā» un jāsaņem mūsu vārgie glāsti? Tie, kuri saka «jā», — mēs tos pakļaujam un pametam, un pametuši domājam, ka tie ir nodarījuši mums pāri. Zeme saka «jā» mūsu plāniem un darbam, bet jūra saka «nē». Un tādi ļaudis kā mēs, mēs mīlam jūru. Un dzirdēt Dievu viņa paša balsi sakām «nē» dziļajā klusumā, tas ir labi mums. Zvaigžņotā debess klājās man pāri un ari teica man «nē». Kā dižciltīga, lepna sieviete.»

«Un tad tu redzēji Fingalu?» jautāja Elīze.

«Jā,» atbildēja Mortens, «tieši tad. Pagriezis galvu sāņ^s, es redzēju Fingalu sēžam laivā man blakus. Jūs laikam atceraties, ka viņš mūždien bija nikns šunelis un pagalam necieta mani, jo cs viņu kaitināju. Katru reizi, mani ieraudzījis, viņš mēdza man kost. Kamēr mēs sēdējām laivā, es neuzdrošinājos viņam pieskarties, man bija bail, ka viņš atkal kamps pēc manis. Un viņš tur sēdēja un palika pie manis visu nakti.»

«Un tad viņš pazuda?» jautāja Fanija.

«Nezinu, manu meitenīt,» teica Mortens. «Kāds amerikāņu šoneris, kas gāja uz Jamaiku, rīta agrumā mani uzņēma. Uz kuģa bija kāds virs, kas bija solījis man pretī izsolē Filipsburgā. Tādēļ iznāca tā, ka Havannā mani pakāra, un tas bija gals, kā jūs to saucat.»

«Vai tas bija riebīgi?» gandrīz nedzirdami jautāja Fanija.

«Nē, mazo Fanij,» atbildēja Mortens.

«Vai kāds bija pie tevis?» čukstēja Fanija.

«Jā, bija kāds resns, jauns priesteris,» teica Mortens. «Viņam bija bail no manis. Viņi laikam bija sastāstījuši par mani briesmu lietas. Bet viņš centās, cik spēdams. Es jautāju viņam: «Svēto Tēv, vai jūs varat man sagādāt vēl vienu dzīves mirkli?» Viņš jautāja: «Kāpēc tu gribi dzīvot vēl vienu mirkli, mans nabaga dēls?» Es teicu: «Tāpēc, ka ar cilpu ap kaklu cs vēl mirkli gribu domāt par La Belle Eliza.»

Kamēr viņi bridi sēdēja klusu, viņi dzirdēja ļaudis zem logiem ejam gapām pa ielu un sarunājamies; pa slēģu spraugām viņi varēja sekot gaismai no lākturiem, ko cilvēki nesa sev līdzi.

Mortens atgāzās krēslā, un nu māsām viņš šķita izskatāmies vecāks un vairāk noplucis nekā pirmīt. Viņš patiesībā līdzinājās tēvam, kad papā dc Koninks noguris atgriezās mājās no sava kantora un guva baudu, klusu sēžot jautro meitu sabiedrībā.

«Cik gan šai istabā ir mājīgi,» viņš teica. «Tieši tāpat kā senās dienās, vai nc? Ar papā un mīļo māmiņu tur lejā. Mēs trīs vēl neesam tik veci. Mēs tomēr vēl izskatāmies tīri labi.»

«Loks ir atkal noslēdzies,» atceroties viņu veco izteicienu, maigi tcica Elīze.

«Apļa skrējiens, Līzīt,» tcica Mortens.

«Circulus vitiosus,» Fanija neviļus izteica vēl vienu uo viņu vecajiem saukļiem no seniem laikiem.

«Tu taču vienmēr esi bijusi asprātīga meitene,» tcica Mortens.

Dzirdot šos laipnos vārdus, domātus tieši viņai, Faniju pārņēma liels Saviļņojums un viņa dziļi ievilka elpu.

«Ak, augstais Dievs, mīļās meitenes,» iesaucās Morfens ar savu kādreizējo sparu, «kā mēs toreiz ar visiem saviem spēkiem, sirdi un dvēseli, ar visu, kas bija mūsos, ilgojāmies tikt prom no Helsingēras!»

Vecākā māsa pēkšņi pagriezās krēslā ar visu kalsno augumu un tagad sēdēja aci pret aci ar viņu. Viņas seja bija pārvērsta un sašķobīta sāpēs. Garās bezmiega stundas un sasprindzinājums sāka lauzties uz āru, un viņa runāja aizsmakušā un aizlauztā balsī, it kā viņa smeltu vārdus no dziļas akas savās krūtīs.

«Jā,» viņa iesaucās, «jā, tu vari tā teikt! Bet tu atkal dosies prom un atstāsi mani šeit. Tu, tu izbraukājies pa pasaules jūrām, par kurām tu stāsti, un esi redzējis simtām zemju. Tu esi bijis precējies piecas reizes, ak, ko es zinu, es neesmu dzirdējusi ne pusi no tā. Tev ir viegli runāt mierīgi, tev ir viegli sēdēt rāmi. Tev nekad nav bijis jāsit kopā rokas, lai sasildītos. Arī tagad nc.»

Viņas balss aizžņaudzās. Viņa sastomījās un pieķērās pie galda malas. «Un te esmu cs,» pēc brīža viņa nopūtās. «Es salstu. Visa pasaule ap mani ir sveloti auksta. Naktī savā gultā es salstu tā, ka pat no sildāmpudeles nav nekāda labuma.»

Šai mirklī sāka sist lielais gridas pulkstenis. Jo Fanija pēcpusdienā bija to uzvilkusi. Tas lēni un svarīgi nosita divpadsmit pusnakts sitienus, un Mortens pacēla acis un aši paskatījās uz to.

Fanija bija domājusi runāt tālāk un mēģināt beidzot reiz novelt no sevis mūža grūto un nospiedošo smagumu, bet viņas rīkle bija aizžņaugta, viņa nevarēja pārmākt pulksteni. Viņa pāris reižu pavārstīja muti, bet no tās nenāca ne skaņas.

«Ak, pie velna!» viņa iekliedzās. «Pie velna!»

Nevarēdama parunāt,-viņa izstiepa trīcošās rokas pret brāli. Pulkstenim sitot, brāļa seja viņas acu priekšā kļuva pelēka un neskaidra, un viņu sagrāba drausmīgas bailes. Vai tādēļ viņa bija uzvilkusi pulksteni? Viņa tiecās pie brāļa šķērsām pāri galdam.

«Morten,» viņas žēlabas izlauzās garā kliedzienā, «brālīt: fagaicn: Klausies! Ņem mani līdzi!»

Kad bija noskanējis pēdējais sitiens un pulkstenis sācis tikšķēt no jauna, it kā tam prātā būtu vismaz kaut ko darīt mūžīgi, krēsls starp abām māsām atkal stāvēja tukšs, un, to redzot, Fanijas galva noslīga uz galda.

Tā viņa nekustēdamās nogulēja ilgu laiku. Ziemas naktī aiz logiem, tālu tālu ziemeļos, nogranda kā lielgabala šāviena atbalss. Helsingēras bērni pamodušies no trokšņa, labi zināja, ko tas nozīmē. Tur ledu pāršķēla dziļa plaisa.

Pēc ilga laika Fanija truli iedomājās: «Par ko gan domā Elize?» Ar

lielām grūtībām viņa pacēla galvu, nosusināja lūpu kaktiņus ar nēz-

« . »

dodziņu un paskatījās uz masu. Elīze pavisam klusu sēdēja viņai tieši pretī, tāpat kā visu laiku bija sēdējusi, — nodurtām acīm. Viņa pavilka aubes lentes uz leju, savirzidama tās kopā, it kā savilktu virvi, un Fanija atcerējās sen sen redzējusi viņu tāpat savclkam savas garās, zeltainās matu cirtas, kad viņa bija dusmīga vai priecīga, vai skumja. Elīze pacēla plakstus un sastapa māsas skatienu.

«Tāpēc,» viņa teica, «tāpēc, ka ar cilpu ap kaklu es vēl mirkli gribu domāt par La Belle Eliza.»

Sapņotāji

KADA 1863. gada pilnmēness naktī ceļā no Lamu uz Zanzibāru bija kravas kuģis— dau, kas burāja gar krastu vienas jūras jūdzes attālumā.

Pūšot musonam, tas droši gāja uz priekšu ar pilnu buru un bija piekrauts ar ziloņkaulu un degunradžu ragiem, turklāt pēdējie ir tik loti iecienīti kā mīlas dziņu veicinošs līdzeklis, ka tos uzpirkt Zanzibāras tirgos ierodas tirgotāji pat no Ķīnas. Bez tam kuģi atradās kāda slepena krava, kuras mērķis bija iekustināt milzīgus spēkus un par kuru snaudošajiem krastiem, kam tā tagad slīdēja gaļām, nebija nc jausmas.

Šī klusā nakts bija mulsinoša, reibinoša un bīstama savā dziļajā mierā un klusumā, it kā pasaule vairs nebūtu viņa pati, bet ar burvju spēku tās dvēsele būtu apgriezta pilnīgi otrādi, un tagad tajā varētu apmaldīties. Brīvais musons nāca no tālām zemēm, un pēc viņa gribas jūra kustējās savā nebeidzamā ceļojumā, zem blāva mēness un lieliem mākoņiem. Bet mēnessgaisma uz jūras bija tik žilbinoši spoža, ka izskatījās — visa pasaules gaisma izstaro no jūras, lai atspoguļotos debesu telpā. Garie, mierīgie viļņi bija mānīgi, izskatījās, ka tic ir tvirti un spētu nest jebkādu smagumu un pa tiem būtu iespējams staigāt, kamēr iekrist un nogrimt varētu bezgalīgajā debesu telpā, sudraba bezdibeņos, mirdzošā sudrabā, blāvā un apsūbējušā sudrabā, zaigojošā mūžības sudrabā, pasaulēs, kas kustas, izslējās un maina formu, lēni, nedzirdami, kā bez svara.

Divi vergi uz kuģa priekšvadņa stāvēja nekustīgi kā statujas, viņu augumi, līdz jostasvietai kaili, bija tērauda pelēkumā kā jūra, kur to neapspīdēja mēness, un tikai tumsās ēnas gar muguru un rokām iezīmēja viņu siluetus pret nebeidzamo klajumu. Sarkanā cepure, kas

vienam no viņiem bija galvā, pustumsā blāvi kvēloja kā plūme. Bet vietās, kur uz buras krita gaisma no mēness, tā laistījās krita baltumā kā beigtas zivs vēders. Gaiss bija spiedoši tveicīgs kā siltumnīcā un tik mitrs, ka dēļi un takelāža svīda sāļus sviedrus. Smagie ūdeņi nopūtās un dziedāja ap kuģa priekšgalu un pūpi.

Kuģa pakaļgalā bija uzkārts lākturis un ap to uz klāja sēdēja vai gulēja trīs cilvēki.

Pirmais no viņiem bija jaunais Saids Bens Ahameds — Tipo Tipsa māsasdēls, šī varenā vira no sirds mīlēts. Nodevības dēļ viņš bija kritis ienaidnieku rokās un divus gadus ziemeļos pavadījis gūstā. Bet viņam bija izdevies bēgt un pēc briesmām un piedzīvojumiem sasniegt Lamu. Nu viņš, nevienam to nezinot, bija šeit uz kuģa un ccļā uz mājām, lai atriebtos saviem pāridarītājiem. Saida sirdi kvēloja atriebības alkas un spēcīgāk par musonu dzina dau uz priekšu. Tās kuģim bija gan buras, gan balasts. Ja būtu zināms, ka Saids šonakt dodas uz Zanzibāru, tad daudzi vareni viri steigā vāktu kopā savus dārgumus un harēmus, lai, kamēr nav par vēlu, dotos prom, kur vien acis rāda. Tie ir citi stāsti, nevis šis, kuri vēsta par to, kā tad beigu beigās gāja ar Saida atriebību.

Kājas sakrustojis, viņš sēdēja uz klāja dziļās domās nogrimis, saliecies uz priekšu tā, ka viņa plaukstas dusēja uz klāja dēļiem viņa priekšā.

Nākamais, vecākais šai sabiedrībā, bija plaši pazīstama persona, neviens cits kā pats Mira Jama, lielais pasaku stāstītājs, kura skaistās fabulas un dzejas zināja un mīlēja vai puspasaules. Viņš, tāpat kā Saids, sēdēja ar sakrustotām kājām un muguru pret mēnesi, bet nakts bija pietiekami gaiša, lai varētu redzēt, ka reiz, kad viņš bija sastapies ar savu likteni, viņam bija nogriezts deguns un ausis līdz pat tumšajam galvaskausam. Viņš bija trūcīgi ģērbies, bet tomēr bija paturējis paliekas no pagātnes spožuma: ap tievo vidukli viņam bija bieza karmīnsarkana zīda josta, kas, viņam šad un tad pakustoties, mazā lāktura gaismā iekvēlojās un iemirdzējās kā uguns vai rubīni.

Trešais uz akterklāja bija kāds rudmatains anglis, kura vārds bija Linkolns Forsners, bet kuru piekrastes iezemieši sauca par Tembu, kas pēc vēlēšanās varēja nozīmēt gan ziloņkaulu, gan alkoholu. Linkolns bija cēlies no bagātas ģimenes savā zemē, un daudzi vēji bija viņu nesuši apkārt, lai tagad viņš gulētu uz dau klāja, ģērbies arābu kreklā un platos indiešu kājautos, bet gludi skuvics un ar vaigubārdu kā džentlmenis. Viņš košļāja dažas kaltētas lapiņas, kas rada modrību un labsajūtu un kuras suahilieši sauc par «morungu». Laiku pa laikam viņš tās slaidi izspļāva uz klāja. Tās padarīja viņu runīgu. Viņš bija iesaistījies Saida ekspedīcijā aiz mīlestības uz jaunekli un lai redzētu, kas tagad notiks, tāpat kā agrāk viņš bija redzējis daudzus notikumus dažnedažādās zemēs. Ap sirdi viņam bija viegli. Viņam patika būrāt, un baudu sagādāja skaidrais nakts gaiss, brauciens un pilnmēness.

«Kā tas var būt, Mira,» viņš teica, «ka tu mums šonakt nevari neko pastāstīt? Senās dienās tu zināji daudz stāstu, tādus, no kuriem asinis stingst dzīslās un kas cilvēkam liek baidīties no uzticēšanās savam labākajam draugam, stāstus, kas ir labi karstā naktī un gamācoši ļaudīm, kuri dodas pretim lieliem piedzīvojumiem. Vai tu vairs ņeziru nevienu?»

«Nē, nezinu, Tembu,» atbildēja Mira, «un tas pats par sevi ir skumjš stāsts, pamācošs ļaudīm, kuri dodas pretim lieliem piedzīvojumiem. Es kādreiz biju slavens stāstnieks un pratu savu amatu tik labi, ka tas lika ļaužu asinīm stingt dzīslās, velni, inde, spīdzināšana, nodevība, tumsa un neprāts — tāds bija Miras preču klāsts.»

«Nu es atceros vienu no taviem stāstiem,» teica Linkolns. «Tu nobaidīji mani un turklāt divas jaunas dejotājas no Lamu, — kupām vispār nebija pamata par to baidīties, — tā ka neviens no mums trijiem naktī nespēja gulēt. — Sultāns vēlējās sev īstu jaunavu, un ar lielām grūtībām viņa tam tika atgādāta no kalniem. Bet, kad viņš pirmo reizi …»

«Jā, jā,» Mira turpināja stāstu, un viņa seja pēkšņi pārvērtās, tumšās acis iemirdzējās, un viņa rokas lēnām atdzīvojās, kā divas vecas dejotājas čūskas, kuras stabule sauc ārā no groza. «Sultāns vēlējās sev īstu jaunavu, kas nekad neko nav dzirdējusi par vīrieti. Ar lielām grūtībām viņa tika sultānam atgādāta no amazoņu valsts kalnos, kur visus puisēnus nogalināja sievietes, kas pašas veda daudzus mežonīgus karus. Bet, kad sultāns pirmo reizi gāja pie viņas, caur durvju priekškara spraugu viņš ieraudzīja, ka viņa vēro kailu ūdensnesēju, kupš staigā pa pils dārzu, un dzirdēja viņu klusībā sakām: «Ak Dievs, es esmu nonākusi labā vietā, un šis radījums var būt vai nu Die\s pats, vai kāds spēcīgs eņģelis, tāds, kurš met zibeni. Nu mani nebaida nāve, jo esmu redzējusi to, ko nav redzējis neviens cits.» Un šai brīdī jaunais ūdensnesējs pacēla acis augšup uz logu un palika stāvam, cieši skatīdamies meitenē. Tad sultāna sirds krūtīs kļuva tik smaga kā akmens, un viņš lika jaunavu' un jaunekli abus aprakt dzīvus vienā marmora zārkā, kas kāzu gultai bija gana liels, zem skaistas palmas dārzā. Viņš apsēdās zem tā paša koka un prātoja par daudziem dzīves jautājumiem un to, kāpēc viņam nekad nav lemts piepildīt savu vēlēšanos, un viņš lika zēnam pūst stabuli. Tāds bija šis stāsts, ko tu kādreiz dzirdēji.»

«Jā, bet toreiz tas tika labāk izstāstīts,» teica Linkolns.

«Jā, tā bija gan,» teica Mira. «Un pasaule toreiz nespēja iztikt bez Miras. Visi ļaudis vēlas tikt nobaidīti. Lielie firsti, kas pārāk ilgi ir baroti ar glaimiem un saldumiem, grib likt savām asinīm atkal riņķot. Godīgās dāmas, kas nekad neko nepiedzīvo, grib kaut vienu reizi drebēt un trīcēt savā gultā. Dejotājām no stāstiem par bailēm un vajāšanām rodas vēl lielāks ātrums un dzīvība. Ak, kā pasaule mani toreiz mīlēja! Tad es biju skaists un man bija miesa uz kauliem. Es dzēru smalku vīnu, nēsāju maigu zīdu un dzintara rotas, un manā mājā tika kūpināts vīraks.»

«Kas ar tevi notika vēlāk?» jautāja Linkolns.

«Ak,» nopūtās Mira un iegrima savā agrākajā mierīgajā noskaņojumā. «Laika gaitā es pazaudēju spēju baidīties. Kad ir zināms, kā pasaulē patiesībā viss notiek, tad vairs nav iespējams par to rakstīt dzejas. Kad ir iepazīti rēgi un ir bijuši sakari ar velniem, tad beigu beigās tu vairāk baidies no saviem kreditoriem, nekā no viņiem. Kad tu vienreiz esi padarīts par ragnesi, tad tev vairs nav bailes par tādu kļūt. Es nonācu pārāk ciešās attiecībās ar dzīvi. Tā nespēja vairs mani apmānīt, lai es ticētu, ka viena lieta ir vairāk vērta nekā otra. Dienas gaisma un tumsa, draugs vai ienaidnieks — tas man apmēram ir viens un tas pats. Kā gan ir iespējams nobaidīt citus, ja pats esi aizmirsis, kas ir bailes? Es kādreiz zināju patiešām traģisku stāstu, brīnišķīgu stāstu, pilnu ar dvēseles mokām un asarām, ko mīlēja visi ļaudis, par kādu skaistu jaunekli, kuram beigās tika nogriezts deguns un ausis. Tagad cs nespēju ar to nevienu nobaidīt, pat ja es gribētu, jo zinu, ka nav daudz grūtāk iztikt bez deguna un ausim, nekā dzīvot ar tiem. Tas ari ir iemesls tam, ka tu redzi mani šeit, vāju un skrandās tērptu, Saida pavadoni cietumā un nabadzībā, kad es būtu varējis sēdēt uz pasaules vareno troņa pakāpiena, gūt panākumus un glaimus, kā to darīja jaunais Mira Jama.»

«Bet,» jautāja Linkolns, «vai tu nevarētu pastāstīt šausmīgu stāstu par nabadzību un cilvēku nicinājumu?

«Nē,» stāstnieks lepni atbildēja, «tādus stāstus Mira Jama nestāsta.»

«Nūjā, pasarg Dievs,» teica Linkolns, pagriezdamies uz sāna. «Domājot par to, Mira, jāvaicā, vai dzīve nav nekas cits kā pilnīga, precīzi nostādīta, neticami sarežģīta mašīna, kas možus kucēnus pārvērš vecos, kašķainos, aklos suņos, lepnus cīņas zirgus kaulainos kleperos un zīdā tērptus sārtvaidzīgus zēnus, kupu priekšā ir visa pasaule, pilna sajūsmas un baiļu, vecos, vārgos vīros ar asarojošām acīm, kuriem jādzer sasmalcināts degunradža rags?»

«Ak, Linkoln Forsner,» teica stāstnieks bez deguna, «domājot par to, kas gan ir cilvēks, ja nc precīzi nostādīta, neticami sarežģīta mašīna, kas ar bezgalīgu prasmi pārvērš sarkano Širazas vīnu urīnā, var pat jautāt, kura ir stiprākā vajadzība un lielākā bauda: dzert vai nolaist ūdeni? Bet kas ir noticis starplaikā? Ir sacerēts dzejolis, paņemts skūpsts, nogalināts tenkotājs, dzemdināts pravietis, nolasīts taisnīgs spriedums, izdomāts labs joks. Pasaule reiz iedzēra jauņo stāstnieku Miru Jamu. Viņš aizgāja tai līdz galvai, viņš bija tai asinīs, likdams tām plūst spēcīgāk un spīdēt ar lielāku kvēli. Nu cs esmu ceļā uz leju. -Iedarbība ir beigusies. Pasaule drīz mani ar tādu pašu prieku atkal izčurās ārā, un cs nezinu, vai tikai pats jau to nevēlos. Bet manis radītie stāsti — tie dzīvos.»

«Un kā tev izdodas būt tik draudzīgi noskaņotam pret dzīvi, kas tik stipri vēlas tikt no tevis vaļā?» jautāja Linkolns.

«Es sapņoju,» atbildēja Mira.

«Sapņo?» tcica Linkolns.

«Jā, ar Dieva žēlastību,» teica Mira, «katru nakti, līdzko iemiegti, es sapņoju. Un sapņos cs vēl piedzīvoju bailes. Ar mani tur notiek briesmu lietas. Sapņos es dažreiz nēsāju sev līdz kaut ko man bezgalīgi dārgu, tik dārgu, ka cs labi zinu, — īstenībā nekas tāds nevar būt, un man šķiet, ka man jāglabā šis dārgums un jāaizsargā no tik lielām briesmām, kādas dzīvē, kad esi nomodā, nemaz nemēdz būt. Un man arī šķiet, ka mani salauzīs un nogalinās, ja cs to pazaudēšu, kaut arī labi zinu, ka īstenības pasaulē neviens netiek sacirsts gabalos un iznīcināts, lai arī kas tiktu pazaudēts. Manos sapņos tumsa slēpj vismelnākās šausmas. Bet palaikam gadās arī visdebešķīgākās, aizraujošākās bēgšanas un pakaļdzīšanās.»

Brīdi viņš sēdēja klusu. «Bet kas man sapņos sevišķi patik,» viņš turpināja, «ir tas, ka tur ap mani veidojas pasaule bez mazākām pūlēm no manas puses. Šeit, Tcmbu, īstajā dzīvē, piemēram, kad es gribu kuģot uz Gāzi, man ir jākaulējas par laivu. Man vajag iepirkt un iesaiņot proviantu, man jākreisē pret vēju, un no airēšanas manas plaukstas būs tulznās. Un kad nu es nokļūstu Gāzi, — ko tad? Arī par to man ir jādomā. Bet sapņos cs pēkšņi atrodos uz garu akmens kāpņu, kas ved augšā no jūras, zemākā pakāpiena. Es nekad neesmu redzējis šīs kāpnes un tomēr jūtu, ka pa tām uzkāpt ir liela laime, un zinu, ka tās novedīs mani pie kāda neaprakstāma prieka. Vai arī cs esmu medībās kādā paugurainā apvidū, un man līdzi ir ļaudis ar lokiem un bultām un medību suņiem pavadās. Bet, kas man ir jāmedī un kā cs esmu tur nokļuvis, to cs nezinu. Reiz sapnī es no balkona ienācu istabā, un man šķita, ka ir ļoti agrs rīts, vēl pirms ausmas. Uz grīdas bija divas mazas sieviešu sandales, un es uzreiz iedomājos: Tās pieder viņai, un ar šo domu manā sirdī ieplūda prieks, un tā sāka šūpoties svētlaimē. Bet es nebiju darījis itin neko, lai sasniegtu šo laimi, man nebija jātērē nauda un jāpūlas, lai iegūtu šo sievieti. Redzi, tā bija ubaga dāvana no Dieva. U11 citreiz cs zinu, ka tur aiz durvīm stāv liels, melns, jā, kā ogle melns vīrs, kuram prātā mani nokaut. Bet es neesmu ne pirkstu pakustinājis, lai padarītu viņu par ienaidnieku, un cs gaidu, ka sapnis man paskaidros, kā es varu no slepkavas izbēgt, jo pats uz savu roku nevaru atrast nekādu izeju un man tas arī nemaz nav vajadzīgs. Gaiss manos sapņos ir vienmēr, un sevišķi tagad, kad esmu bijis cietumā ar Saidu, tā ir papilnam, tās ir augstas, tālas debesis, un es redzu pats sevi kā mazu vīriņu varenas ainavas vidū vai kādā ļoti lielā mājā. Jauneklim tas viss nekādu baudu nesagādās, bet man tas ir tikpat liels apmierinājums kā nolaist ūdeni pēc tam, kad dzerts ir vīns.»

«Jā, es par to neko nezinu. Mira, es gandrīz nekad nesapņoju,» teica Linkolns.

«Ak, Linkoln, kaut tu dzīvotu mūžīgi,» tcica vecais Mira. «Tu patiesībā sapņo vairāk nekā es. Vai tad es nepazītu sapņotāju, viņu ieraudzīdams? Tu sapņo nomodā, lai kur tu arī klejotu. Tu negribi darīt itin neko, lai izvēlētos savus ceļus. Tu ļauj pasaulei veidoties ap sevi, un tad tu atver acis, lai redzētu, kur tu varētu būt nonācis. Šis brauciens šonakt taču ir viens no taviem sapņiem. Tu ļauj likteņa viļņiem izskalot sevi šai krastā vai kādā citā, un tad no rīta atver acis, lai redzētu, kur tu atrodies.»

«Lai redzētu tavu skaisto seju,» teica Linkolns.

«Vai zini, Tembu,» pēc brīža Mira pēkšņi tcica, «ja tu, stādīdams kafijas koku, saliec mietsakni, tad tā pēc kāda laika tuvu zemes virskārtai sāk dzīt ļoti daudz sīku, smalku saknīšu. Šāds koks nekad nenobriedis un nenesīs augļus, bet zied tas krāšņāk par citiem.

Sīkās saknītes ir koka sapņi. Kad koks tās izdzen, tam vairs nav jādomā par saliekto mietsakni, tas turas pie dzivības ar šo saknīšu palīdzibu — īsu laiku, ne ilgāk. Var arī teikt, ka tas mirst ar viņu palīdzību, jo sapņošana, — tā patiesībā ir labi audzinātu cilvēku pašnāvības forma.

Ja tu, Linkoln, vakarā nespēj iemigt, tad tev nav, kā ļaudis citkārt ieteic, jādomā par aitām vai kamieļiem, kas garā rindā iet caur vārtiem, jo tie visi iet vienā virzienā un tavas domas tiem sekos. Tev, gluži otrādi, jādomā par dziļu aku. Šīs akas dibenā, tieši viducī, izšaujas ūdens, kas mazās straumītēs skrien prom uz visām pusēm, vienmērīgi uz visām iespējamām pusēm kā zvaigznes stari. Ja tu spēsi ar savām domām sekot ūdenim nevis uz vienu pusi, bet uz visām, tad tu iemigsi. Ja tu vari piespiest savu sirdi darīt to pamatīgi, tāpat kā kafijas koks dara ar savām saknītēm, tad tu mirsi.»

«Tātad tu domā: es vēlos aizmirst savu mietsakni?» jautāja Linkolns.

«Jā,» tcica Mira, «tā vajadzētu būt, ja tikai nav tā, ka, tāpat kā^datkdziem taviem tautiešiem, tev tādas mietsaknes, kas būtu pieminēšanas vērta, nemaz nav.»

«Ja tikai nav tā,» teica Linkolns.

Kādu brīdi viņi sēdēja klusēdami. Kāds vergs izvilka stabuli un, to izmēģinādams, nospēlēja uz tās dažus toņus.

«Kāpēc Saids mums nesaka ne vārda?» jautāja Linkolns.

Saids pacēla acis, pasmaidīja, bet muti neatvēra.

«Tāpēc, ka viņš domā,» atbildēja Mira. «Viņa ausīm mūsu saruna galīgi neko neizsaka.»

«Un par ko viņš domā?»

Mira brīdi padomāja. «Patiesībā,» viņš tcica, «ir tikai divi domu virzieni, kas ir piemēroti cilvēkam, kuram galvā ir kaut drusciņa saprašanas. Viens ir: ko es darīšu pēc mirkļa, rīt vai rītvakar? Un otrs: kāds bija Dieva nodoms, radot pasauli, jūru un tuksnesi, zirgu, vēju, sievieti, dzintaru, zivis, vīnu? Saida domas seko vai nu vienam, vai otram no tiem.»

«Varbūt viņš sapņo,» ierunājās Linkolns.

«Nē,» brīdi klusējis, teica Mira, «Saids ne. Viņš vēl neprot sapņot, pasaule viņu vēl dzer, viņš iet tai lidz galvai, un viņš tai ir asinīs. Viņa nodoms ir likt pasaules sirdspukstiem atskanēt daudz straujāk. Nē, Saids nesapņo, bet varbūt viņš lūdz Dievu. Kad ir pieņācis laiks un tu esi beidzis lūgt Dievu, tad tu dzen virskārtas saknītes un sāc sapņot. Varbūt šonakt Saids lūdz Dievu, raidot lūgšanu ar tādu spēku, ar kādu eņģeļi Pastarā dienā raidīs bazūņu skaņas, ar tādu spēku, ar kādu pārojas ziloņi.

Saids saka Dievam: «Ļauj man būt visai pasaulei.»

Viņš saka,» pēc īsa brīža turpināja Abu Mira. «Redzi, cs neparādīšu nekādu žēlastību un nekāroju to sev.» Bet šai ziņā Saids kļūdās.

Viņš parādīs žēlastību, pirms būs ticis ar mums visiem galā.»

«Vai tu kādreiz esi sapņojis divas reizes par vienu un to pašu vietu?» pēc mirkļa jautāja Linkolns.

«Jā, jā,» atbildēja Mira, «tā ir liela Dieva žēlastība, liels prieks sapņotāja dvēselei. Pēc kāda laika cs savos sapņos atkal nonāku agrākā sapņa norises vietā, un mana sirds skrien un smejas, kā mazs vilnītis skrien un smejas jūras krastā.»

Kādīa laiku viņi burāja un neviens neko neteica. Tad Linkolns pēkšņi mainīja pozu, piecēlās sēdus un iekārtojās ērtāk. Viņš izspļāva pēdējo morungu uz klāja, izņēma no kabatas drusciņ tabakas un uztina cigareti.

«Es gribu tev šovakar izstāstīt kādu stāstu, Mira,» viņš teica, «jo tev nav neviena. Tu liki man atcerēties kaut ko sen pagājušu. Daudzi labi nostāsti no tavas pasaules malas ir nonākuši līdz mūsējai, un, bērns būdams, es tos mīlēju. Tagad es gribu to pastāstīt par prieku tavām mīļām ausīm un Saida sirdij, — varbūt mans vēstījums tai noderēs. Es tev, Mira, gribu pastāstīt par to, kā pirms divdesmit gadiem es iemācījos sapņot, un par sievieti, kas man to iemācīja. Tas viss notika tieši tā, kā cs jums stāstīšu, bet par vārdiem, vietām un apstākļiem zemēs, kur tas notika, — un kas tev varbūt šķitīs dīvaini, — cs nevaru ielaisties nekādos paskaidrojumos. Tev jāsaprot tik daudz, cik vien tu spēj, un pārējais lai paliek. Stāstam nav nekādas vainas, ja no tā var saprast tikai pusi.

Pirms divdesmit gadiem, kad es biju divdesmit trīs gadus vecs jauneklis, kādā ziemas vakarā es sēdēju viesnīcā augstu kalnos un ārā plosījās negaiss, virpuļoja sniegputenis un lieliem mākoņu blāķiem pa vidu spīdēja baiss mēness.

Tad, lūk, man tev jāpastāsta, ka zeme Eiropa, par kuru tu taču esi dzirdējis, sastāv no divām daļām, no kurām viena ir patīkamāka nekā otra. Tās abas šķir augstu un stāvu kalnu grēda. Pāri kalniem var nokļūt vienīgi nedaudzās vietās, kur klintis nav tik stāvas un naidīgas kā citur un kur cilvēki ar lielām pūlēm ir ierīkojuši ceļus. Tāda pāreja atradās tās viesnīcas tuvumā, kupā biju apmeties es. Ceļš, pa kuru varēja iet gājēji, zirgi, mūļi, jā, pat braukt ar ratiem, bija izcirsts kalnā, un pārejas virsotnē, kur raizēdamies un lādēdamies pacietīgi esi rāpies augšā, lai sāktu atkal kāpienu lejā un drīzi vien justu maigu gaisu glāstām tavu seju un plaušas, svētu vīru brālība bija uzcēlusi lielu namu, kur viņi uzņēma un ļāva atgūt spēkus ceļotājiem. Es biju ceļā no ziemeļiem, kur viss bija auksts un miris, uz dienvidu skaistajām, zilajām zemēm. Viesnīca, kurā es sēdēju, bija pēdējā pieturas vieta pirms stāvā kāpiena uz pārejas virsotni, ko man vajadzēja veikt nākamajā dienā. Bija pārāk agrs gadalaiks, lai vispār izmantotu šo ceļu. To darīja tikai nedaudzi ceļotāji, un augstāk kalnos gulēja dziļš sniegs.

Pasaules acis es izskatījos kā skaists, bagāts un apmierināts jauneklis, kufš vienu prieku nomainīja ar citu un prata sev sarūpēt labāko no visa. Bet patiesībā es mētājos apkārt, uz priekšu un atpakaļ, savas izmisušās sirds dzīts, nabaga muļķis, devies mežapiļu medībās pēc sievietes. Jā, pēc sievietes, Mira, vai nu tici, vai ne«.Es biju viņu jau meklējis daudzās vietās. Šī pakaļdzīšanās, ja tā labi ieskatījās? bija tik bezcerīga, ka es to būtu pārtraucis, ja vien vispār būtu spējis. Bet -mana dvēsele, Mira, mans dārgais draugs, bija šīs sievietes krūtis.

Un viņa nebija jauna meitene manis paša vecumā, viņa bija krietni vecāka par mani. Es neko nezināju par viņas dzīvi, izņemot vienīgi ko tādu, kam man bija ļoti grūti tikt pāri, un pats bēdīgākais bija tas, ka man nebija nekāda pamata cerēt, ka viņa jutīsies kaut drusciņ priecīga, ja man kādreiz palaimēsies viņu atrast.

Tas viss notika tā: Mans tēvs Anglijā bija ļoti bagāts virs, kuram piederēja lielas fabrikas un skaista lauku muiža, viņam bija liela ģimene un milzīgs darba spars. Viņš bieži lasīja Bībeli, — mūsu svēto grāmatu, — un pamazām bija nonācis pie pārliecības, kas tas ir viņš, kurš nolikts, lai pildītu Dieva gribu uz zemes. Es nezinu, vai viņš beigu beigās spēja uztvert atšķirību starp savu dievbijību un pašapmierinātību. Viņš uzskatīja, ka viņa pienākums ir radīt pasaules kārtību no pasaules haosa un rūpēties par to, lai no katras lietas būtu kāds labums, — kas nozīmēja, lai no tās būtu labums viņam pašam. Es zinu tikai divas tieksmes viņa dabā, pār kupām viņš nevarēja valdīt. Gluži pretēji saviem principiem viņš juta dziļu mīlestību uz mūziku, jo sevišķi uz itāliešu operu, — un reizēm viņš nespēja naktī gulēt. Vēlāk mana tante, viņa māsa, kura viņu ienīda no visas sirds, man pastāstīja, ka viņš, jaunībā dzīvojot Rictumindijā, bija novedis kādu cilvēku līdz pašnāvībai, vai varbūt pats viņu nogalinājis. Tas laikam viņam naktis neļāva gulēt. Es un mana dvīņumāsa bijām daudz jaunāki nekā tēva pārējie bērni. Es nezinu, kā manam tēvam varēja ienākt prātā radīt mūs abus tik vēlu, pēc tam, kad viņš gandrīz jau bija pārvarējis grūtības ar visiem pārējiem. Pastarā dienā viņam par to būs man jāatbild. Esmu šad un tad iedomājies, ka tas patiesi būs bijis Rietumindijas kunga rēgs, kas viņu vajāja.

Savam tēvam cs nekad neko nevarēju izdarīt pa prātam. Es viņam sagādāju daudz rūpju un raižu, un, nebūtu viņš pats laidis mani pasaulē, viņš ar lielu prieku redzētu mani ņemam nelabu galu. Bet tagad es zināju, ka es, viņa dēls Linkolns, laikā starp pulksten vieniem līdz trijiem naktī viņa domās nemitīgi tieku staipīts, cirsts un kalts visādos veidos, lai no manis būtu kāds labums. Šīs nakts stundas man pašam parasti pagāja troksnī un jautrībā, jo es biju kļuvis virsnieks lieliskā armijas pulkā un, lai valsts dižciltīgāko ģimeņu dēlu vidū iegūtu autoritāti, šķiedu pa labi un pa kreisi naudu, laiku un spēkus, ko mans tēvs, viņaprāt, ar pilnām tiesībām uzskatīja par sev piederošu.

Šajā laikā nomira kāds no mūsu kaimiņiem, atstādams jaunu atraitni. Viņa bija skaista un bagāta. Viņas laulība bija bijusi nelaimīga, un savos pārbaudījumos viņa bija radusi mierinājumu maigā draudzībā ar manu dvīņumāsu, kupa līdzinājās man tik ļoti, ka tad, kad es saģērbos viņas drēbēs, neviens mūs nevarēja atšķirt. Tāpēc mans tēvs uzskatīja, ka šī dāma būs ar mieru apprecēt mani un, tā sakot, novelt mani no viņa pleciem uz savējiem. Šīs izredzes noderēja man tikpat labi kā viss cits, ko es toreiz no dzīves gaidīju. Vienīgais, ko es tēvam palūdzu, bija viņa piekrišana, ka cs dodos braucienā pa Eiropu, kamēr paies atraitnes sēru gads. Man tais laikos patika vīns, kāršu spēle, gaiļu cīņas un čigānu sabiedrība, kā arī man bija patiesa kaislība uz teoloģiskām diskusijām, kuru es no tēva paša biju mantojis, un mans tēvs laikam domāja, ka būs labāk, ja es aplauzīšu ragus visos šais virzienos, pirms apprecēšos ar jauno atraitni, vai arī ka viņam nekādā ziņā nevajadzētu ļaut viņai iepazīties ar šim manām īpašībām tuvāk, kamēr viņa vēl var mainīt savas domas. Jo mans tēvs zināja, ka mīlestības lietās es biju dedzīgs un ātrs, domāju, — viņš arī baidījās, ka cs izmantošu mūsu tuvās kaimiņattiecības un līgavaiņa stāvokli un varbūt arī manu lielo līdzibu ar māsu, lai nelaikā pavestu savu izredzēto. Visu šo dažādo'iemeslu dēļ vecais kungs ielaidās uz to un atļāva man ceļot deviņus mēnešus kāda viņa veca skolasbiedra sabiedrībā, kurš ilgi bija pārticis no viņa žēlastības maizes un no kura viņš bija priecīgs izsist labumu kaut vai šādā veidā. Tomēr man palaimējās tikt no šī vīra vaļā, jo, mums ierodoties Romā, viņš nodevās kaislībai studēt mistērijas, piekopjot mūžvecā Priapa kultu Lampsakā, un es tikmēr baudīju brīvību un dzīvi pilnā sparā.

Bet šī žēlastības gada ceturtajā mēnesī gadījās, ka es iemīlējos sievietē no kāda Romas publiskā nama. Kādu vakaru cs uz turieni biju aizgājis dažu vācu teologu sabiedrībā. Tātad tā nebija lepna vieta, kur bagāti ļaudis svaidās ar naudu, tā nebija arī drūma vieta, ko apmeklē mākslinieki un zagļi, bet respektabls vidēja līmeņa nams. Es joprojām atceros šauro šķērsieliņu, kurā tas atradās, un daudzās un dažādās smakas, kas sitās ienācējam pretī. Ja kādreiz notiktu tā, ka es tās ieelpotu atkal, tad es justu, ka esmu atgriezies mājās. Man jāpateicas šai sievietei, ka es vispār esmu sapratis un atceros nozīmi tādiem vārdiem kā asaras, sirds, ilgas un zvaigznes, kurus lietojat jūs, dzejnieki. Jā, Mira, sevišķi zvaigznes. Viņa bija kā zvaigzne. Atšķirība starp viņu un pārējām sievietēm bija tāda pati kā starp zvaigžņotu un apmākušos debesi. Varbūt arī tu, Mira, savā mūžā esi sastapis tādas sievietes, kuras izstaro gaismu un spīd tumsā kā prauls.

Atceros, ka nākamajā dienā, pamodies savā viesnīcā Romā, es sajutu šausmīgas bailes. Es domāju: «Pagājušonakt cs taču biju piedzēries, galva ir izstrādājusi ar mani nežēlīgu joku. Tādu sieviešu nemaz nav.» To iedomājoties, mana piere norasoja aukstiem sviedriem. Bet, — es, gultā gulēdams, domāju tālāk, — cs pats uz savu roku nekad nebūtu domās radījis tādu sievieti. Tikai mūsu lielākais dzejnieks būtu varējis to izdarīt. Es pats nekad nebūtu iedomājies sievieti tik pilnu dzīvības un varena spēka. Es piecēlos un devos taisnā ccļā uz šo namu, un tur viņu atkal atradu, tieši tādu, kādu es viņu atcerējos.

Vēlāk gan es sapratu, ka dīvainais milzīgā spēka iespaids, ko viņa atstāja uz mani, tomēr nebija pilnīgi pareizs. Viņa nebija tik stipra, kā izskatījās. Es tev pastāstīšu, kāds tam bija iemesls.

Ja tu visu mūžu esi kreisējis pret vēju un straumi un tad pēkšņi nonāc uz kuģa, kuru, kā mūs šonakt, dzen spēcīga straume un ceļavējš, tad tev radīsies varens iespaids par kuģa spēku. Bet tas taču būtu mānīgs, lai gan savā ziņā būtu arī taisnība, jo patiesībā varētu sacīt, ka ūdeņu un vēja spēks un kuģis ir viens vesels, tāpēc ka tikai šis vienīgais no visiem kuģiem ir pratis ar tiem apvienoties un licis tiem kalpot sev. Tā arī cs visu mūžu tēva ietekmē biju mācīts kreisēt pret visiem dzīves vējiem un straumēm. Šīs sievietes rokās es jutos saskaņā ar tiem, pašas dzīves pacelts un nests. Un tad es, dabiski, ticēju, ka tam par iemeslu ir viņas īpašais spēks. Tomēr tai brīdī man nebija nc jausmas par to, cik ārkārtīgi cicša ir viņas savienība ar visām dzīves straumēm un vējiem.

Pēc šīs pirmās nakts mēs vienmēr bijām kopā. Es nekad nebiju bijis spējīgs gūt kaut ko no manā zemē parastiem mīlas romāniem, kuri sākas pie dzīvojamās istabas galda ar komplimentiem un skatienu, lai pēc daudzām vizītēm, puķu pušķiem un viegliem skūpstiem istabu stūros beigtos tur, kur tiem parasti paredzēts sasniegt kulmināciju, — kāzu gultā.

Šis mans mīlas romāns Romā, kurš sākās gultā, vīna un skaļas mūzikas uzjundīts, un izvērtās par uzticību, saldmi, tādu spārnotu draudzību, kādai es agrāk nebiju ticējis, ir vienīgais, kuram manā mūžā ir bijusi nozīme. Vēlāk es bieži ņēmu viņu sev līdzi uz visu dienu vai visu dienu un nakti. Es nopirku zirgu un vieglu ekipāžu, kurā mēs braukājām pa Romu un Kampaniju līdz pat Fraskati un Nemi. Vakariņas mēs ēdām mazos krodziņos un rīta agrumā pa ceļam bieži apstājāmies un ļāvām zirgam ganīties ceļmalā, kamēr paši sēdējām zālē, dzērām sarkanvīnu un ēdām rozīnes un mandeles, skatīdamies uz plēsīgajiem putniem, kuru ēnas slīdēja pār īso zāli un bieži sekoja mūsu ratiem, kad mēs braucām. Reiz kādā lauku ciematiņā bija svētki, skaidrajā vakarā ap strūklaku karājās raibas lampiņas. Dažreiz mēs aizbraucām līdz pat jūras krastam. Tas viss notika septembrī, kas ir skaists mēnesis Romā. Pasaule sāk kļūt brūna, bet gaiss ir tik dzidrs kā avota ūdens, un ir dīvaini, ka tur ir daudz cīruļu un ka tie šai gadalaikā dzied.

Olallu tas viss no sirds uzjautrināja. Viņa kvēli mīlēja Itāliju, un viņai bija izpratne par labu galdu un vīnu. Dažbrīd viņa tērpās kā smalka dāma ar kašmira lakatiem un ar strausa spalvu pie cepures, daudzkrāsaina kā varavīksne, un Anglijā nebija nevienas dāmas, kas varētu viņai līdzināties. Citreiz viņa izvēlējās itāliešu sieviešu tērpu un dejoja tautas dejas lauku ciematiņos, — tad nebija daiļākas un izturīgākas dejotājas par viņu. Bet parasti viņa deva priekšroku sēdēšanai kopā ar mani, lai skatītos dejā. Ar pārsteidzošu ātrumu viņa uzņēma visus iespaidus, lai kur mēs ietu. Kad bijām kopā, viņa ievēroja daudz ko vairāk nekā es, bet es taču visu mūžu esmu bijis mednieks un zvejnieks. Tai pašā laikā šķita, ka viņa nejūt lielu atšķirību-starp laimi un nelaimi vai prieku un sāpēm dzīvē. Viņai tās bija vienādi patīkamas, it kā sirdī viņa vienmēr būtu zinājusi, ka tās būtībā ir viens un tas pats.

Kādu pēcpusdienu ap saulrieta laiku mēs bijām atceļā uz Romu un Olalla, kas vadīja zirgu, ar kailu galvu sēdēja un sita ar pātagu, lai piespiestu to aulekšot. Vakara vējš nopūta viņas garās tumšās cirtas no sejas, un es atkal ieraudzīju garu, baltu apdeguma rētu, kas līdzīgi mazai čūskai vijās no viņas kreisās auss uz leju līdz atslēgas kaulam. Es viņai jautāju, es jau agrāk to biju darījis, kā tas gadījies, ka viņa ir tā cietusi no uguns. Viņa nevēlējās atbildēt, bet aizgūtnēm sāka stāstīt par visiem lielajiem Romas prelātiem un tirgoņiem, kas viņā bijuši iemīlējušies, līdz beidzot es smiedamies teicu, ka viņai nav sirds. Tad viņa kādu laiciņu sēdēja klusu, kamēr mēs vēl arvien braucām pilnos auļos pretim saulrietam.

«Ak, nē,» viņa beidzot sacīja, «man ir gan sirds, bet tā ir aprakta kādas mazas, baltas villas dārzā Milānas tuvumā.»

«Uz mūžīgiem laikiem?» es jautāju.

«Jā, tas ir uz mūžu,» viņa atbildēja, «jo tā ir visjaukākā vieta.»

«Kas tad tur ir,» es jautāju, greizsirdībai sažņaudzot manu sirdi, «kādā mazā, baltā villā Milānas tuvumā, kas uz mūžiem tur ciet tavu sirdi?»

«To es nezinu,» viņa atbildēja, «laikam tur nav daudz iemītnieku,* jo nav neviena, kas tīrītu celiņus vai skaņotu klavieres. Varbūt tur tagad dzīvo svešinieki. Bet mēnessgaisma tur tomēr ir, kad ir uzlēcis mēness, un mirušo dvēseles.»

Viņa bieži runāja šai kaprīzi izvairīgajā manierē, un viņas būtne tad bija tik daiļa un maiga, jā, gandrīz padevīga, ka tā vienmēr apbūra mani. Viņa vēlējās izdarīt man pa prātam un ļoti centās, ne jau kā kalpone, kas sastingst aiz bailēm, ka viņa nepatiks, bet kā liels nabobs, kas no pārpilnības raga bārsta pār tevi savu labdarību. Kā piejaucēta lauvene ar asiem zobiem un smailiem nagiem, kas grib iegūt kāda labvēlību. Laiku pa laikam viņa bija kā bērns, citreiz viņa man šķita esam mūžveca kā tūkstoš gadus vecie Kampanijas akvedukti, kas met savas garās ēnas pāri zemei, kamēr senie majestātiskie, saplaisājušie mūri spīd un laistās rieta saulē. Viņai blakus es tad jutos kā jauns pelēks zvirbulēns, kā mazs apmulsis zēns. Un viņai vienmēr piemita kaut kas tāds, kas lika man justies vājākam, it kā viņa būtu daudz stiprāka par mani. Būtu es zinājis, ka viņa spēj lidot un var pacelties no zemes augstu pāri manai galvai, kad vien vēlas, domāju, ka man būtu radusies tāda pati sajūta.

Ne agrāk kā septembra beigās es sāku domāt par nākotni. Nu es sapratu, ka vispār nespēju dzīvot bez Olallas. Ja es būtu mēģinājis viņu pamest, mana sirds, es domāju, pati no sevis skrietu atpakaļ pie viņas, kā ūdens skrien no kalna lejup. Tad es sapratu, ka man jāprecas ar viņu un jāpierunā viņa braukt man līdzi uz Angliju.

Ja viņa būtu izteikusi kaut mazāko iebildumu, kad es viņai to jautāju, tad viņas vēlākā rīcība nebūtu mani pārsteigusi un notriekusi galīgi pie zemes tā, kā tas notika. Bet viņa uzreiz tcica, ka brauks man līdzi. No šī brīža viņa bija pret mani maigāka un mīļāka nekā jebkad agrāk, un mēs bieži runājām par mūsu dzīvi Anglijā un turienes paradumiem, un, par to domādami, mēdzām jautri smieties. Es viņai stāstīju par savu tēvu un par to, cik kvēli viņš vienmēr ir mīlējis itāliešu opermūziku, kas bija labākais, ko varēju par viņu pateikt, un, runājot ar viņu par visu to, cs zināju, ka vairs nekad Anglijā negarlaikošos.

Tas notika ap to laiku, kad man pirmoreiz iešāvās prātā, ka Olallas tuvumā es mūždien uzskrienu virsū cilvēkam, ko pirms tam nekad nebiju redzējis. Pirmās pāris reizes cs par to nedomāju, bet pēc sešām vai septiņām satikšanās reizēm viņš sāka pārņemt manas domas un lika man justies nepatīkami, man pašam nezinot, kāpēc. Tas bija kāds piecdesmit vai sešdesmit gadus vecs žīds, kalsna auguma, eleganti ģērbies, ar briljantiem uz katra pirksta un ar veca labākās sabiedrības cilvēka smalkajām manierēm. Viņš bija neparasti bāls, kā vasks, ar ļoti tumšām acīm. Es viņus abus nekad neredzēju kopā un nesatiku šo vīru arī viņas namā, bet cs vienmēr saskrējos ar viņu, iedams uz turieni vai iznākdams no tā, un beigās man šķita, ka žids riņķo ap viņu tik nesatricināmi kā Mēness ap Zemi. Jau no paša sākuma viņā vajadzēja būt kaut kam neparastam, citādāk cs nebūtu nonācis pie domas, kas mani apsēda, ka viņam ir vara pār Olallu un viņš ir ļaunais gars viņas dzīvē. Beigu beigās šis dīvainais cilvēks pārņēma mani tik stipri, ka cs liku savam itāliešu kalpam apjautāties par viņu viesnīcā, kur viņš dzīvoja, un tādā veidā uzzināju, ka tas ir pasakaini bagāts žīds no Holandes un viņa vārds ir Marks Kokoca.

Nu mani pārņēma tik liels izbrīns, kas tādam vīram jebkurā dienas laikā darāms Šaurajā šķērsielā, kur dzīvo Olalla, un kāpēc viņš tā nāca un gāja, ka es beigu beigās gandrīz pret savu gribu, —jo baidījos, ko viņa man varētu pastāstīt, — pajautāju viņai, vai viņi ir pazīstami. Viņa ar diviem pirkstiem paņēma mani aiz zoda un pacēla uz augšu manu seju.

«Vai tu neesi pamanījis, carissimo,» viņa man jautāja, «ka man nav ēnas? Reiz es pārdevu savu ēnu nelabajam, lai manā sirdī būtu miers un drusciņ jautrības. Tas vīrs, ko tu tur ārā sastapi, — ar tavu parasto atjautību tu laikam esi uzminējis, — nav nekas cits, kā Šī mana ēna, gar kuru man vairs nav nekāda darīšana. Nelabais šad un tad ļauj tai brivi staigāt apkārt. Tāpēc, saproti, tā mēģina atgriezties un nogulties man pie kājām, kā bija paradusi. Bet cs nekādā ziņā tai neļaušu to vairs darīt. Ja tas notiktu, sātans varētu pieprasīt, ka darījums uzskatāms par spēku zaudējušu. Nē, neraizējies viņa dēļ, manu zvaigznīt.»

Es sapratu, ka viņa šai brīdi vienu vienīgo reizi runā tīru patiesību. Jo, kamēr viņa to teica, man atausa: viņai patiešām nav ēnas. Viņas tuvumā nebija nekā melna un skumja, un visas tumšās raižu, ilgu, godkārības un baiļu ēnas, kas acīm redzami bija nešķipamas no citiem cilvēciskiem radījumiem, pat no manis, kaut arī toreiz es biju ļoti vieglprātīga persona, bija padzītas no viņas prom. Es viņu tikai noskūpstīju un teicu, ka mēs atstāsim viņas ēnu ārā uz ielas un paši aizvērsim žalūzijas.

Tas notika ap to laiku, kad man arī radās dīvaina sajūta, pie kuras cs vēlāk pieradu un kuru es toreiz savā naivumā noturēju par laimi. Man likās, lai kur es ietu, pasaule ap mani pamazām zaudē savu svaru un grasās lēni pacelties gaisā. Tā bija gaisīga viegluma pasauTc bez smagnejības. Nekas vairs nelikās smags. Eņģeļa pils bija vienkārši gaisa pils, un es biju pārliecināts, ka visu Sv. Pētera baznīcu es spētu pacelt ar diviem pirkstiem. Es arī nebaidījos, ka varētu tikt sabraukts uz ielas, kaut gan Romā visi dzina zirgus aulekšos, tik pārliecināts cs biju, ka zirgi, rati un kučieris nebūtu smagāki pat tad, ja tic būtu izgriezti no papīra. Es biju tik pārsteidzoši svētlaimīgs, pat drusciņ traks šai stāvoklī, ka uzņēmu to kā zīmi par man tuvojošos vēl lielāku laimi, sava veida apoteozi. Universs un cs līdz ar to, man likās, ir pacelies spārnos un ir ceļā uz septītajām debesīm. Tagad gan es zinu, ko šī sajūta patiesībā nozīmē. Tas ir sākums nenovēršamām atvadām, tas ir gailis, kas dzied. Kopš tā laika es savos ceļojumos esmu pieredzējis, ka zeme vai draugu loks sāk pieņemt šo pašu bezsvara izskatu tad, kad drīz būs jāšķiras. Bet toreiz man savā ziņā tomēr bija taisnība. Pasaule ap mani patiešām bija spārnos, tā lidoja un cēlās augšup. Tikai es pats biju pārāk smags, lai lidotu, un tiku atstāts galīgā vientulībā drausma tuksneša vidū.

Tieši tad, kad manu prātu nodarbināja domas par vēstuli, kas man jāraksta tēvam, lai pateiktu, ka nevaru precēt man nolemto jauno atraitni, es saņēmu ziņu, ka viens no maniem brāļiem, jūras virsnieks, ar savu kuģi atrodas Neapolē. Man ienāca prātā, ka vēstuli uz mājām laikam būtu labāk iedot viņam līdzi, un cs pateicu Olallai, ka man uz pāris dienām jāaizbrauc uz Neapoli. Es jautāju, vai viņa domā redzēties vai runāt ar veco žīdu, kamēr es būšu prom, bet viņa man apgalvoja, ka ne tiksies, ne runās ar viņu.

Ar savu brāli es nevarēju saprasties. Sarunā ar viņu man pašam pēkšņi par lielu izbrīnu es ieraudzīju, kādi mani nākotnes plāni izskatīsies citu acīs, un jutos ļoti nepatīkami. Kaut gan cs vēl arvien domāju, ka esmu vienīgais gudrais, tomēr tai brīdī pirmo reizi pēc satikšanās ar

Olallu man tika atgādināts par mājām un manas agrākās pasaules sastingušo gaisotni. Tomēr es iedevu brālim vēstuli, lūdzu viņu runāt par šo lietu ar tēvu, cik labi viņš prot, un steidzos atpakaļ uz Romu.

Kad es tur nonācu, Olalla bija prom. Vispirms tai namā, kur viņa bija dzīvojusi, man pastāstīja, ka viņa pēkšņi ir mirusi no drudža. Šī ziņa mani tā satrieca, ka es saslimu un trīs dienas biju kā bez prāta. Bet drīz es nopratu, ka tā nevarēja būt taisnība, un devos pie katra no nama iedzīvotājiem, lūdzos un pieprasīju, lai pastāsta man visu. Nu es sapratu, ka man bija vajadzējis viņu aizvest prom no šis vietas, pirms es braucu uz Neapoli, un tomēr, es domāju, — kāds no tā būtu bijis labums, ja viņa pati bija nolēmusi mani pamest? Dīvainas, māņticīgas izbailes manī radīja doma saistīt viņas pazušanu ar žīdu, un, pēdējo reizi izprašņādams nama madāmu, es sagrābu viņu pie rīkles, vilku viņu aiz matiem caur visām istabām, teicu viņai, ka zinu visu, draudēju viņu nožņaugt, ja viņa man nepateiks patiesību. Bailēs riebīgā, krunkainā vecene atzinās: jā, tas bijis viņš. Olalla kādu dienu pametusi māju un nav atgriezusies. Nākamajā dienā pie viņas atnācis vecs, bāls žīdu kungs ar ļoti tumšām acīm, samaksājis visu, ko Olalla bijusi parādā, un tādu pašu naudas summu klāt, lai vecā netaisītu troksni. Abus kopā redzējusi viņa nebija. «Uz kurieni viņi aizbrauca?» es kliedzu, saniknots par to, ka manu izmisumu nebija remdinājusi vecās sievietes žņaugšana. To viņa man nevarēja pateikt, bet padomājusi viņa teica, ka, liekas, dzirdējusi veco žīdu sakām savam kalpam kaut ko par pilsētu — Bāzeli.

Tad es devos uz Bāzeli, bet cilvēki, kas paši to nav mēģinājuši, nevar iedomāties, ar kādām grūtībām jāsastopas, svešā pilsētā mēģinot atrast personu, kuras vārds nav zināms.

Meklējumus apgrūtināja arī tas, ka man nebija ne jausmas, uz kura sabiedrības pakāpiena man Olalla jāmeklē. Ja viņa bija aizbraukusi kopā ar žīdu, tad viņa tagad varbūt bija smalka dāma, kuru es varētu sastapt viņas pašas karietē. Bet kāpēc tad žīds viņu kādreiz bija atstājis namā, kurā es viņu pirmoreiz sastapu Romā? Varbūt neizskaidrojamu iemeslu dēļ viņš tagad bija izdarījis to pašu. Tādēļ es pārmeklēju visus Bāzeles šaubīgos namus, — kuru ir daudz vairāk, nekā varētu domāt, jo Bāzcle ir tā Eiropas pilsēta, kurā visstiņgrāk turās pie laulības svētuma, — bet neatradu nekādas viņas pēdas. Tad es sāku domāt par Amsterdamu, kurā man vismaz bija Kokocas vārds, pie kā turēties.

Es devos uz turieni, patiešām atradu pilsētā žīda grezno, veco namu, un man pastāstīja, ka viņš ir Amsterdamas bagātākais cilvēks un

ka viņa dzimta trīs gadsimtus ir tirgojusies ar briljantiem. Bet viņš pats, man tika teikts, vienmēr atrodas ceļojumos. Tika spriests, ka tagad viņš ir Jeruzalemē.

No Amsterdamas cs džinos pa dažādām nepareizām pēdām, kas aizveda mani daudzās zemēs. Šīs izmisušās medības ilga piecus mēnešus. Visbeidzot cs nolēmu doties uz Jeruzālemi, un notika tā, ka atpakaļceļā uz Itāliju, lai kāptu uz kuģa Dženovā, cs, kā jau tev stāstīju, kādu vakaru, visu pārdomādams, sēdēju Andermatas viesnīcā pilns apņēmības nākamajā dienā šķērsot pāreju.

Iepriekšējā dienā es no tēva biju saņēmis vēstuli, kas man dažus mēnešus bija sekojusi, pārsūtīta no vienas vietas uz otru. Tēvs rakstīja*: *

«Esmu tagad nonācis tiktāl, ka varu raudzīties uz tavu uzvedību mierīgi un, domāju, ar sapratni. Par to jāpateicas dažiem ģimenes papīriem mūsu arhīvā, kuriem cs pēdējos trijos mēnešos esmu veltījis daudz laika un uzmanības. Pētot šos papīrus, esmu nonācis pie skaidrības, ka pār mūsu ģimeni gulstas un pēdējos divsimt gadus ir gūlies ļoti neparasts liktenis.

Iemesls tam, ka mēs kā ģimene esam daudzkārt labāka par pārējām, ir tāds, ka starp mums vienmēr ir atradusies atsevišķa personība, kas ir iemiesojusi visus savas paaudzes netikumus un vājības. Tie trūkumi, kuriem parasti jābūt sadalītiem starp daudziem cilvēkiem, ir bijuši sakopoti vienā no viņiem, un tādā kārtā ir iznācis, ka mēs pārējie esam kļuvuši par tiem, kas bijām.

Pēc to dokumentu pārlasīšanas, par kuriem es runāju, es vairs nevaru šaubīties par šo faktu. Man ir bijis iespējams sekot šim īpaši izvēlētam grēkāzim septiņu paaudžu garumā, sākot ar Besas tanti, kuras mūža gājumā cs šeit nevēlos iedziļināties. Piemēram gribu tikai minēt savus tēvočus Henriju un Ambrozu, kuri savulaik bez šaubām …»

Tad sekoja dažādi vārdi un fakti, kas atbalstīja mana tēva teoriju. Tālāk viņš turpināja: «Es nezinu, vai tas drīzāk nebūtu liktenīgs trieciens, nevis svētība mūsu ģimenei un mūsu vārdam, ja šis vienreizīgais liktenis kādreiz tiktu no mums novērsts. Mēs būtu atbrīvoti no smagas nastas un lielām bailēm. Bet tas varētu novest pie tā, ka mūsu ģimene nebūtu labāka par pārējām.

Kas zīmējas uz tevi, tu tik spītīgi esi atteicies sekot manām pavēlēm uņ padomiem, ka domāju — man ir tiesības uzskatīt tevi par izvēlēto upuri savā paaudzē. Ar savu piemēru tu esi noraidījis iespēju padarīt tikumu pievilcīgu un atteicies parādīt, kā uz zemes tiek apbalvota dēla paklausība, centība un kārtīgums. Savā attieksmē pret tevi es nu

esmu apbruņojies ar dvēseles spēku un īstu filosotiju, tā ka cs no tīras sirds varu dot tev savu svētību pabeigt dzivcs ceļu, kas, rādīdams, ka dēla nepaklausībai, rakstura vājumam un netikumam neizbēgami seko nabadzība, trūkums un vispārēja nicināšana, var kalpot par atbaidošu piemēru, kurš noturēs pārējos ģimenes locekļus uz pienākuma ceļa.»

Es nekad vairs neredzēju savu tēvu, bet no sava kādreizējā skolotāja, kuru daudzus gadus vēlāk nejauši satiku Smirnā trūcīgos apstākļos, dzirdēju par viņu. Tēvs bija tiktāl samierinājies ar visu, ka pats apprecējies ar jauno atraitni, kura bija domāta man. Viņiem bija piedzimis dēls, kuru viņi bija nokristījuši par Linkolnu. Bet es nevaru pateikt, vai viņš to bija darījis, mīlot mani vairāk, nekā es to zināju, vai arī cerot, ka tiks galā ar visām nepatīkamām atmiņām un priekšstatiem, kas laikā starp pulksten vieniem un trijiem naktī varētu viņam nākt prātā saistībā ar dēla Linkolna vārdu.

Es biju izlasījis viņa vēstuli divas reizes un grasījos to ņemt ārā no kabatas, lai, īsinādams laiku, pārlasītu vēlreiz, kad pacēlu acis un ieraudzīju divus jaunus vīriešus, kuri no aukstās nakts ienāca viesnīcas ēdamistabā. Es pazinu vienu no viņiem un uzreiz nodomāju, ka, mani ieraugot, viņš noteikti apsēdīsies pie manis, ko viņš tad arī darīja, un tādā kārtā mēs visi trīs atlikušo vakaru pavadījām kopā.

Pirmais no abiem labi ģērbtajiem un laipnajiem jaunkungiem nāca no dižciltīgas Koburgas ģimenes, un viņu es gadu pirms tam iepazinu Anglijā, uz kurieni viņš bija sūtīts studēt parlamentārismu, jo bija nodomājis iet diplomāta ceļu, un zirgkopību, kas bija viņa ģimenes iztikas avots. Viņa vārds bija Fridrihs fon Hoenemzers, bet ar savu raksturu un būtību viņš tik lielā mērā līdzinājās manam kādreizējam sunim, kuru sauca par Pilotu, ka es biju paradis arī viņu saukt šajā vārdā. Viņš bija drukns, gaišmatains, sārtvaidzīgs gara auguma jauneklis.

Bet, tā kā tu, Mira, būsi priecīgs, dzirdot savu asprātīgo salīdzinājumu, es tev pastāstīšu, ka viņš bija tāds cilvēks, kuru dzīve neparko negribēja norīt. Viņš cieta no dedzīgas tieksmes tikt dzīves iedzertam un izmantoja katru izdevību, mēģinādams iespraukties tai kaklā, bet ikreiz viņš vienlīdz neatlaidīgi tika noraidīts. Lai viņš galīgi nezaudētu savas ilūzijas, —jo dzīve nelabprāt pieļauj, ka mēs tiekam no tām vaļā pavisam, — tā šad un tad iemalkoja no viņa pa drusciņai, nc reizi neiedzerot kārtīgu, pilnu malku, un pat šajos gadījumos tā viņu mūždien izvēma atkal ārā. Es tev nevaru noteikti pasacīt, kas viņā bija tāds, kas lika tās iekšām sagriezties. Bet es domāju, ka visiem, kas pietuvojās viņam šādā vai tādā veidā, radās sajūta: viņiem nebija nekas pret viņu kā tādu, bet neviens nespēja ar viņu neko iesākt. Tā nu iznāca, ka viņš garīgi vēl arvien pilnīgi un galīgi atradās augļa aizmetņa stadijā.

Cilvēkam, iespējams, ir vajadzīga zināma viltība un laime, lai iekārtotos dzīvē pat par augļa aizmetni. Mans draugs Pilots nekad nebija ticis tālāk. Viņam pašam laikam bieži radās sajūta, ka viņa stāvoklis ir šausmīgs. Un tāds tas taču arī bija. Viņa zilajās acis toreiz traģiski atspoguļojās viņa mežonīgā, bezcerīgā cīņa par dzīvi. Ja kādreiz gadījās, ka viņam patiešām radās kāda patstāvīga tieksme, viņš tad izsita no tās visu, ko varēja, un nekad neturēja sveci zem pūr<a. Viņš varēja nebeidzami runāt par to, ka viņš dod priekšroku vienam vīnam ufi nevis citam, it kā viņam būtu prātā uz mūžu iegravēt šo svarīgo faktu draugu dvēselēs. Kāds filosofs, par kuru es mācījos skolā un kurš tev, Mira, arī būtu paticis, ir teicis: «Es domāju, tātad esmu.» Tāpat atkārtoja mans draugs Pilots klusībā visas pasaules priekšā vai arī tās daļai, kuļru viņš piespieda viņā klausīties: «Es dodu priekšroku Mozelcs un nevis Rcinas vīnam, tātad es eksistēju.» Ja viņš bija izklaidējies zirgu skriešanās sacīkstēs vai ar gaiļu cīņām, viņš varēja pļāpāt par to stundām, piebilzdams: «Tādas lietas mani uzjautrina.» Bet viņam nepiemita nc mazākās iztēles spējas un turklāt viņš bija neparasti godīgs. Viņš pats nespēja neko izdomāt un tādēļ bija spiests aprakstīt tādas sajūtas, kas ielauzās viņā. Visā visumā tas laikam bija fantāzijas trūkums, kas drausmā kārtā liedza viņam eksistenci. Jo tu, Mira, zini, ka, vēloties radīt kaut ko vispār, tas vispirms jārada fantāzijā. Un, tā kā mans draugs savā sirdī nespēja iedomāties Fridrihu fon Hoenemzeru, tad viņam arī neizdevās radīt Fridrihu fon Hoenemzeru, kurš varētu dzīvē eksistēt.

Kā jau tev stāstīju, es biju nosaucis viņu viena sava suņa vārdā, kura raksturs lielā mērā līdzinājās Fridriha raksturam, —jo tam nekad nebija ne mazākās nojēgas, ko tas darīs vai kas tam jādara, — tā ka cs beigu beigās to nošāvu. Fridriha Hoenemzera Dievam, likās, bija lielāka pacietība ar viņu, nekā man ar savu suni.

Tomēr Pilotam neklājās slikti sabiedrībā, kupa, sevišķi Eiropā, no saviem locekļiem prasa tikai eksistences mazumiņu. Viņš bez tam bija bagāts, jauns cilvēks, piens un asinis, ar pārlieku spēcīgu ikru pāri, par ko viņš ne mazums bija lepns. Daudzas vecas dāmas viņā redzēja jauna vīrieša ideālu. Es viņam ļoti patiku, un viņš bija sajūsmināts par to, ka atstājis uz mani tik dziļu iespaidu, ka esmu devis viņam iesauku. «Kāds ir devis man iesauku,» viņš domāja, «tātad cs eksistēju.»

Kad viņš pienāca pie manis, cs ieraudzīju, ka viņu ir skārusi pārvērtībā. Viņš bija atdzīvojies, viņš staroja. Tāpat staroja mans suns Pilots, luncinādams asti, tajās ncdaudzajās reizēs, kad cerēja, ka spējis dot pierādījumu par savu eksistenci. Sai gadījumā manu draugu varbūt bija iespaidojusi draudzība ar jauno kungu, ar kuru roku rokā viņš bija ienācis. Es biju pārliecināts, ka vakara gaitā viņš nospēlēs triumfu manā priekšā. Tai vakarā cs daudz būtu atdevis par īsti laba suņa sabiedrību un ar ilgām atcerējos savus vecos suņus Anglijā.

Viņš stādīja draugu man priekšā kā baronu Gildenstjernu no Zviedrijas. Vēl ne desmit minūtes nebiju baudījis viņu sabiedrību, kad viņi abi man paskaidroja, ka baronam viņa dzimtenē ir liela sieviešu pavedēja slava. Tas lika man, — kaut arī no manas puses saruna virspusēji tika turpināta, — lauzīt galvu par to, kādas gan pie viņiem Zviedrijā ir sievietes. Dāmas, kuras bija man parādījušas godu. ļaudamas viņas pavest, visas bija uzstājušas, ka viņu ziņā paliek nolemt, kurai jābūt izrādes kulminācijai. Par to es viņām biju pateicīgs, jo tā izvērtās par vienīgo variāciju citādi vienveidīgajā komēdijā. Bet barona gadījumā izšķirošo smagumu svaru kausā acīmredzot vienmēr lika viņš pats. Viņu varēja noturēt par cilvēku bez jebkādas sajūsmināšanās spējas, ciktāl saruna grozijās ap tām skaistulēm, pēc kurām viņš bija tiecies. Bet drīz kļuva zināms, ka viņam netrūkst entuziasma, kad viņš pievērsa klausītāju uzmanību tam, kas, pēc viņa domām, būtu pelnījis apbrīnu. Spriežot pēc viņa teiktā, visas viņa sievietes ir bijušas viena un tā paša tipa, un tas ir bijis tips, uz kādu es nekad nebiju uzdūries.

Es nespēju tikt gudrs, kāpēc viņam, kurš vienmēr šādā veidā bija varonis, vajadzēja pielikt tik daudz pūļu atkal un atkal, lai pārdzīvotu vienu un to pašu. Jo bija skaidrs, ka rūpēm, kuras viņš ar prieku uzņēmās, nebija nekādu robežu. Bet, būdams jauneklis, es ne pa jokam sāku jūsmot par šo vareno apetīti.

Pamazām, klausoties viņa runā, kas bija diezgan dzīva un kļuva vel dzīvāka pēc tam, kad mēs kopā bijām iztukšojuši pāris pudeļu, man radās doma, ka jaunā zviedra eksistences atslēga meklējama vienā vārdā: sacensība. Dzīve viņam bija vienīgi sacīkšu skrējiens, kurā par visu vari pārējie skrējēji jānogrūž nost. Zēnībā es arī biju nasks uz sacensībām, bet jau skolā pazaudēju interesi par tām, un, ja nu kaut kas neatbilda manai gaumei, es necentos ar visiem spēkiem dzīties pēc tā tikai un vienīgi tāpēc, ka tas patīk citiem. Bet šis zviedru barons nepavisam tā neuzskatīja. Es nedomāju, ka pasaulē viņam kaut kas bija labs vai slikts pats par sevi, visu lietu mēru viņam vajadzēja saņemt no ārienes. Viņš gaidīja repliku no citiem cilvēkiem, viņš ošņāja pēc pēdām, uz kurām varētu tikt uzvests, viņam bija vērīgas acis, un viņš klausījās kā lūsis, lai uzzinātu, kam ir vērtība citu acīs, tad dzinās tam pakal, lai pārķertu vai izmānītu to no citiem. Un, tikko viņam pēdas bija parādītas, viņš netaupīja spēkus, bet sekoja pa tām ar kaislību, un bija grūti noticēt, ka jauns cilvēks tādu kaisli var iegūt no citiem. Tādā kārtā viņš kļuva pat atkarīgāks no citiem nekā Pilots. Palikdams vienatnē ar sevi, viņš bija pazudis, un viņš laikam baidījās no vientulības kā no paša nelabā. Skatoties uz viņu, es mēģināju iedomāties, kāda izskatās viņa seja tad, kad viņš ir viens, un man kļuva neomulīgi, jo es to nespēju. No viņa stāstījuma varēja saprast, ka viņš savu līdzšinējo dzīvi redz vienīgi kā garu triumfu virkni pār garu rindu sāncenšu, — un tomēr viņš bija pāris gadu vecāks par mani, tātad dzīvojis pasaulē drusciņ ilgāk. Nc pret saviem sāncenšiem, ne upuriem viņš nejuta nc mazāko interesi, viņš nebija spējīgs pārdzīvot sajūsmu vai līdzjūtību, — jā, domāju, nekādas citas jūtas, vienīgi skaudību vai nicinājumu.

Un tomēr viņš nebija muļķis. Gluži pretēji, — attīstīts un viltīgs cilvēks. Pasaules priekšā viņš izlikās par vienkāršu, labsirdīgu un vaļsirdīgu puisi, kuļ-š varbūt ir mazliet parupjš, bet pret kuru jāizturas iecietīgi viņa atklātības un sirsnības dēļ. Šim drošajam un naivajam radījumam viņš bija piešķīris uzmanīgu, pētīgu skatienu, kas izspiegoja sarunas biedru, lai uzzinātu, ko viņš ciena un mīl vairāk par visu pasaulē, un lai izveicīgais un nenogurdināmais medību suns varētu pieskriet un paķert to no viņa. Tā kā viņam pilnīgi un galīgi trūka nervu, kas dzīvē nokausē pārējos cilvēkus, viņam droši vien piemita izcils spēks un izturība, un gan pats, gan citi laikam jūsmoja par viņu kā par īstu milzi salīdzinājumā ar tiem parastajiem cilvēciņiem, kuriem piemīt vai nu fantāzija, vai līdzjūtība.

Abi mani paziņas savā starpā sadzīvoja lieliski, jo Pilotam ar brašā, jaunā barona glaimojošo draudzīgumu tika piešķirta jauna veida eksistence, — man, viņš domāja, ir draugs, liels sieviešu pavedējs, tātad es eksistēju, — un barons pats bija ļoti apmierināts, ka ir notriecis no skatuves visus bagātā un, labā omā esot, ļoti izšķērdīgā jaunā Pilota agrākos draugus un ka Pilots viņu tik sirsnīgi apbrīno. Vispār jau viņi būtu jutušies labāk bez manas sabiedrības. Bet es viņus pievilkti kā magnēts, —Pilots dedzīgi vēlējās izrādīt man savu jauno draugu, un barons, karsto mēli izkāris, dzinās pa pēdām visam, kam manās acīs varētu būt kāda vērtība un ko viņš varētu pakampt vai izmānīt no manis.

l'cc kada laiciņa barona saruna mani nogurdināja tik pamatīgi, ka es vērsos pie Pilota, — ko reti kāds bija darījis, — un, guvis šādu izdevību, viņš sāka klāstīt man savas dzīves lielos notikumus.

«Tu varbūt nemaz negribētu tikt redzēts kopā ar mani, Linkoln,» viņš teica, «ja tu zinātu visu. Man briesmas vēl nav gaj-āni, pirms neesmu ticis ārā no Šveices. Zemē, kurā plosās politiski nemieri, ari sienām ir ausis.» Viņš bridi pagaidīja, lai vērotu savu vārdu iespaidu. Tad turpināja: «Es nāku no Lucernas.»

Es zināju, ka šajā pilsētā ir notikušas cīņas, bet man nekad nebūtu ienācis prātā, ka Pilots tajās varētu būt piedalījies.

«Tur gāja karsti,» viņš teica. Nabaga Pilots. Pat patiesība viņa mazajā, kautrīgi smaidošajā mutē izklausījās slikti sadzejota, kamēr barons, jādomā, būtu pasniedzis veselu melu blāķi ar tādu aplombu, ka viņa klausītāji neapšaubītu tos 11c mirkli.

«Trešā marta barikāžu cīņās es nošāvu cilvēku,» tcica Pilots.

Es zināju, ka ir notikušas ielu cīņas starp valdošo partiju un mācītāju piekritējiem no vienas puses un sacēlušos vienkāršo tautu — no otras. «Tiešām?» es jautāju, manī spēji iedegoties jaunekļa skaudībai pret draugu, kurš ir piedalījies kaujā. «Vai tu nošāvi dumpinieku?» Uzskatīdams Pilotu par visai respektablu, bet gaužām vāji apdāvinātu jaunu cilvēku, es nešaubīgi pieņēmu, ka viņš cīnījies mācītāju pusē, — un vismaz par to es viņu neapskaudu.

Pilots lepni un noslēpumaini pakratīja galvu. Pēc mirkļa viņš sacīja: «Es nošāvu Sen-Gallenas bīskapa kapelānu.»

Avīzes bija pilnas ar ziņām par šo slepkavību, un slepkava tika visur meklēts. Dzirdēdams, ka to izdarījis Pilots, es biju tik pārsteigts, ka liku viņam pastāstīt visu no sākuma lidz galam. Barons, kupš garlaikojās, klausoties stāstus par citu cilvēku varoņdarbiem, sarunai vairs nesekoja, bet sēdēja un dzēra, vērodams ļaudis, kas nāca un gāja.

«Braucot prom no Koburgas,» teica Pilots, «es biju domājis palikt trīs nedēļas Lucernā pie sava tēvoča de Vatellilla. Pēdējo nedēļu pirms manas aizbraukšanas visas man pazīstamās elegantākās Koburgas dāmas cita pēc citas nāca pie manis ar lūgumu atvest viņām no Lucernas cepuri, no kādas modes nama īpašnieces, kuru viņas sauca par madame Lolu. Šī persona, viņas man apgalvoja, ir slavena visā Eiropā. Dāmas no lielajiem galmiem un galvaspilsētām brauca pēc viņas darinātām cepurēm, un nekad vēl visā dāmu modes vēsturē nebija redzēta tik ģeniāla cepurniece. Man nebija nekas pretī izdarīt savas dzimtās pilsētas dāmām pakalpojumu, tāpēc es braucu uz Lucernu ar zīda paraudziņu pilnām kabatām, jā, un iedomājies, pat ar matu cirtu paraugiem, pie kuriem madame Lolai bija jāpiemēro cepures.

Lucernā, kur gaiss bija piesātināts ar politiskām diskusijām, es uzreiz aizmirsu modes nama īpašnieci, līdz kādu vakaru, ēzdams pusdienas augsti stāvošu ierēdņu un politiķu sabiedrībā, reizē ar kabatas lakatiņu izvilku mazu sārta zīda gabaliņu un biju spiests dot paskaidrojumu. Man par izbrīnu nākamajā mirklī saruna pievērsās modes nama ipašniccei. Visi klātesošie precētie viri, politiķi un garīdznieki bija dzirdējuši par viņu. Tā ir patiesība, teica Sen-Gallcnas bīskaps, kupš sēdēja galda galā, ka šī sieviete ir ģēnijs. Mazākais viņas rokas pieskāriens kā uz burvja mājienu radīja mākslas un elegances brīnumus, un augsti stāvošas dāmas no Sanktpēterburgas un Madrides, jā, pat no Romas, veica koķetus svētccļojumus uz viņas veikalu. Bet viņa bija vēl kas vairāk, viņa tika turēta aizdomās kā pirmā ranga konspirators, kuras modes veikals Lucernā ir visu bīstamāko revolucionāru rīcībā. Un ari šai ziņā viņa bija ģēnijs, Kirke, kas ar savām mazajām rokām veļ un sakustina lavīnas, un visraupjākais viņas piekritējs būtu bijis ar mieru mirt viņas dēļ.

Visi tik dedzīgi mani brīdināja no viņas, ka pirmais, ko es nākamajā dienā darīju, bija — aiziet uz viņas māju ielā, kas tika man norādīta. Toreiz viņa man atstāja tikai dziļi inteliģentas un laipnas sievietes iespaidu. Viņa pieņēma manus pasūtījumus, runāja ar mani par manu braucienu, jā, pat par manu raksturu un karjeru. Kamēr cs tur biju, ienāca kāds ruds, jauns vīrietis un atkal aizgāja. Viņš izskatījās pēc bīstama revolucionāra, bet viņa jauneklim tikpat kā nepievērsa uzmanību.

Kamēr viņa ņēmās ar manis pasūtināto cepuru šūšanu, Lucernas gaisotne sabiezēja arvien vairāk, pār pilsētu gūlās negaisa mākonis. Mans tēvocis, kurš ieņēma augstu amatu pilsētas domē, paredzēja katastrofu. Viņš aizsūtīja manu tanti un māsīcas uz savu lauku pili un deva man labu padomu braukt kopā ar viņām, bet es jutu, ka nevaru pamest pilsētu, pirms nebūšu redzējis madame Lolu vēlreiz un paņēmis pie viņas pasūtinātās cepures.

Todien, kad es beidzot gāju pie viņas, satrauktu ļaužu pūlis ielās bija tik liels, ka man vajadzēja doties uz viņas mītni pa šķērsieliņu mudžekli, un pat tas bija izdarāms tikai ar lielām grūtībām. Bet, iegājis mājā, es redzēju, ka no pagraba līdz bēniņiem tā ir pilna ar apbruņotiem cilvēkiem, kas plūda iekšā un ārā, visa māja patiesībā vārījās kā raganu katls. Tobrīd nepavisam nebija īstais laiks runāt par cepurēm. Pati viņa stāvēja uz letes, uzrunāja ļaudis un sūtīja viņus uz visam pusēm. Ieraudzījusi mani, viņa ielēca tieši man rokās. «Ak!» viņa iekliedzās, «jūsu sirds beidzot ir jūs uzveduši uz pareizā ccļa.» Viss pūlis un arī viņa šai brīdī gāzās ārā no mājas un tālāk prom pa ielu. Tas rāva mani sev līdzi, vai arī es biju tik ļoti šīs sievietes varā, ka gāju līdzi no brīva prāta. Tā es vienā mirklī atrados ielu cīņas mutulī uz barikādēm, arvien madame Lolai blakus.

Viņa pielādēja musketes un sniedza tās cīnītājiem, un šo kareivisko darbu-viņa veica ar tādu pašu grāciju un izveicību, ar kādu rotāja cepures. Barikāžu cīnītāji bija drošsirdīgi ļaudis, tomēr viņi juta bailes, un tām bija pamats, bet viņa, viņa nebaidījās itin nemaz. Sniegdama ieročus cīnītājiem, viņa sniedza tiem arī daļu no savas bezbailības, es to redzēju viņu sejās. Un šai brīdī mani bija pārņēmusi dīvaina pārliecība, ka viņai nevar notikt nekas ļauns un arī man, cik ilgi vien es turēšos viņas tuvumā. Es atcerējos, ka mūsu vecā ķēkša Koburgā reiz man stāstīja, ka kaķim ir deviņas dzīvības. Madame Lolai, cs domāju, būtu jābūt deviņu kaķu dzīvībām. Šai brīdī viņa patiešām manās acīs izskatījās tik cildena, kaut gan, kā jau es tev stāstīju, viņa nebija nekāda dižciltīga dāma, tikai modes nama īpašniece Lucernā un nebūt ne pašā jaunības plaukumā.

Tad mani pārņēma niknums, kas virmoja man apkārt, un cs paķēru musketi un iešāvu karavīru un apbruņoto pilsoņu pūļa vidū, kas pa ielu lēnām virzījās pret mums. Cik man bija zināms, tas varēja būt mans tēvocis de Vatelills, kurš vadīja viņus, bet par to cs tobrīd neiedomājos. Tai pašā mirklī es tiku triekts zemē, nezinu kā, un nokritu kā beigts.

Kad nācu pie samaņas, es gulēju gultā mazā istabiņā un madame Lola bija pie manis. Kad mēģināju pakustēties, jutu, ka mana labā kāja viscaur ir satīta pārsējos. Redzot mani mostamies, viņa no prieka skaļi iekliedzās, bet tad tuvojās manai gultai, pielikusi pirkstu pie -lūpām. Pustumšajā istabā viņa man pastāstīja, kā beigusies kauja un kā es nošāvis Sen-Gallenas bīskapa kapelānu. Viņa lūdza mani izturēties pavisam klusu, jo, pirmkārt, man ir pāršauta kāja, un, otrkārt, Lucernā valda liels apjukums. Es esmu lielās briesmās, viņa teica, un neviens nedrīkst zināt, ka es atrodos šai namā.

Viņas mājas jumtistabiņā es nodzīvoju trīs nedēļas, un viņa mani kopa. Ielās vēl notika kaujas, un es dzirdēju šāvienus. Bet es nepavisam nedomāju par kaujām, par savu brūci, ne arī par to, ko biju izdarījis vai ko teiks mani radi, jā, pat ne par briesmām, kādās cs biju. Man likās, ka es kaut kādā ziņā esmu uzkāpis ļoti augstu, ārpus tās

pasaules, kurā biju radis dzīvot, un tagad esmu pavisam viens, kopā ar viņu. Laiku pa laikam mani apraudzīja ārsts, citus es neredzēju, bet Lola katru pēcpusdienu apsēja lakatu un uz kādu brīdi mani pameta, lūgusi gulēt klusu, līdz viņa atgriezīsies. Tās stundas, kūpas viņa mani atstāja vienu, bija nebeidzami garas.

Bet, kamēr dzīvoju pie viņas, mēs daudz runājām. Kad es par to vēlāk domāju, nespēju atcerēties, ko viņa teica, bet zinu, ka runāju pats un man bija tik daudz ko teikt kā vēl nekad agrāk. Visā visumā, dzīvojot šai jumtistabiņā, es sapratu dzīvi un pasauli, savu būtību, jā, pat Dievu, vari man ticēt. It īpaši mēs runājām par lielām lietām, kas man dzīvē jāveic. Tu saproti, biju jau izdarījis pietiekami daudz, lai. būtu pazīstams starp cilvēkiem, bet mēs abi jutām, ka tas ir tikai sākums.

* Es uzzināju, ka vairums viņas draugu ir pametuši Lucernu un ka viņa pakļāva sevi briesmām manis dēļ, un es lūdzu viņu doties prom. «Nē,» viņa teica, ne par kādu cenu viņa negribot mani pamest. Pēc tā, ko cs biju izdarījis, revolucionāri Lucernā vispirmām kārtām uzskatot mani par savu brāli, un visi būtu gatavi mirt manis dēļ. Bet vēl svarīgāk ir tas, viņa, pietvīkdama līdz ausu galiem, paskaidroja, ka mēs gadījumā, ja mūs atradīs pilsētas tirāni vai karavīri, abi varam apgalvot, ka neesam piedalījušies nekādās cīņās, bet ka mūs šeit saista kopā mīlas romāns. Tādā gadījumā viņai būs jāuzstājas kā manai mīļākajai, bet man kā viņas mīļākajam, un mums būs jāpaskaidro, ka mani ievainojis kāds greizsirdīgs sāncensis. Kaut arī tas viss, kā tu saproti, taču bija tikai komēdijas spēlēšana, šī situācija mani tomēr padarīja neaprakstāmi laimīgu, un es sapņoju par varoņdarbiem, kurus veikšu, tā sacīt, kā madame Lolas mīļākais, kad atkal izveseļošos. Jā, cs nezinu, vai kāds īsts mīlas romāns būtu padarījis mani tik laimīgu.

Visbeidzot kādu vakaru viņa man pateica, — ārsts atzinis, ka man briesmas vairs nedraud, un mums jāšķiras. Viņa gribēja doties prom no Lucernas tai pašā vakarā, bet man slepeni jābrauc prom nākamajā dienā agri no rīta. Kāds labs draugs, viņa teica, nodos manā rīcībā savu ekipāžu, un pats pavadīs mani ārā no pilsētas. Kad es dzirdēju šos vārdus, mani sagrāba pēkšņas izbailes, bet es biju par gausu, pats nezināju, kas ar mani notiek, kamēr bija par vēlu. Madame Lola turpināja maigi un draudzīgi runāt ar mani. Man par savām raizēm kaut kas esot jāsaņem, viņa tcica, un gribēja atdot man visas cepures no sava veikala. «Jo es pati,» viņa teica, «Lucernā nekad vairs neatgriezīšos.» Viņa un viņas mazā kalpone patiesi kāpa augšup un lejup pa kāpnēm divpadsmit reizes, katrreiz apkrautas ar cepuru kārbām, kuras salika man apkārt. Es sāku smieties un beigu beigās nespēju vairs rimties, jo es gandrīz pazudu cepurēs, kuras bija visās varavīksnes krāsās, rotātas ar ziediem, lentēm un spalvām. Galds, krēsli, gulta un grīda bija noklāti ar tām, un tās droši vien bija skaistākās cepures visā pasaulē. «Redziet nu,» viņa tcica, kad bija piepildījusi ar tām visu istabu, «te jums būs ieroči, lai ieņemtu dāmu sirdis.» Pati viņa uzlika vienkāršu cepuri un paņēma manu roku. «Nekad nepiemini mani ar ļaunu,» viņa teica, «esmu centusies tev darīt labu.» Viņa aplika roku man ap kaklu, noskūpstīja mani un prom bija. «Lola!» es iekliedzos un nemaņā saļimu atpakaļ krēslā. Pamodies cs pavadīju šausmīgu nakti. Man nebija nevienas patīkamas domas, ko domāt. Sen-Gallcnas bīskapa kapelāna tēls arī sāka mani mocīt, un pasaulē nebija nevienas vietas, kur man patverties.

Lola savu vārdu turēja. Nākamajā rītā manā jumtistabiņā parādījās vecs, ļoti elegants žīdu kungs un kāpņu pakājē mani gaidīja viņa skaistā ekipāža. Viņš veda mani cauri pilsētai, kur dažviet vēl bija redzamas cīņu pēdas, un draudzīgi runājās ar mani visu ceļu. Kad tuvojāmies pilsētas nomalei, viņš tcica: «Barona dc Vatclilla ekipāža mūs gaidīs tādā un tādā parkā. Bet jūsu uzvedība ir ievainojusi jūsu tēvoča kunga jūtas, un viņš mani lūdza jums darīt zināmu, ka viņš vēlētos, lai jūs turpinātu savu braucienu bez kavēšanās un jūs abi nesatiktos, kamēr nav pagājis laiks un visi spēcīgie dvēseles saviļņojumi norimuši.»

«Bet vai tad mans tēvocis zina,» dziļi pārsteigts es jautāju, «kas ir noticis?»

«Protams,» teica vecais žīds. «Viņš to zināja visu laiku. Baronam ir liela ietekme uz Lucernas garīdzniecību, un es šaubos, vai mēs būtu nokārtojuši šo lietu bez viņa.» Vairāk viņš neko neteica, un mēs braucām tālāk klusēdami, un prāts man bija ļoti nemierīgs.

Mana tēvoča ekipāža patiešām gaidīja mūs kādā parkā, kā žīds bija teicis. Mums apstājoties, no tās izkāpa kāds cilvēks un lēni nāca mums pretī, un es pazinu rudmataino jauno vīrieti, ko biju redzējis Lolas mājā mana pirmā apmeklējuma laikā un vēlāk, kā es tagad atcerējos, uz barikādēm. Viņš izskatījās daudz ko pieredzējis. Viņš kliboja, un, sveicinot manu pavadoni, viņa seja bija bāla un saviebta, bet, paskatījies uz mani, viņš pēkšņi pasmaidīja. «Nu redz, te nu mums ir,» cs dzirdēju viņu sakām, «madame Lolas sagūstītais kaņepju putniņš.»

«Jā,» smaidīdams atbildēja vecais žīds, «tas ir viņas golems.»

Tikai vēlāk es uzzināju, ka ar vārdu «golem» žīdu valodā apzīmē māla figūru, kurā ar burvestības palīdzību tiek iedvesta dzīvība, lai to

izmantotu kādam noziegumam, ko burvis pats neuzdrošinās izdarīt. Golems ir liels un spēcīgs milzis.

Abi kungi palīdzēja man iekāpt tēvoča ekipāžā, un mēs atvadījāmies. Es braucu tālāk, bet manā galvā bija pārāk daudz domu, lai es tās spētu sakārtot. Pulvera smārds uz barikādēm, mūsu sarunas par Dievu, Lolas skūpsts jumtistabiņā, visas tās cepures, ko viņa bija man atdevusi, viss sajaucās kopā gluži kā krāsaini plankumi acu priekšā, kad esi skatījies saulē. Kopš tā laika es neesmu bijis spējīgs bieži domāt par lielajiem varoņdarbiem, kuri man veicami. Es pat nespēju atcerēties, kas tie bija. Bet es taču biju nošāvis Sen-Galļenas bīskapa kapelānu, un man bija jābūt tik ļoti uzmanīgam, kamēr es tieku ārā» no šīs zemes. Es biju pie kāda ārsta, kupš man pateica, — mana kāja ir izdziedināta ar tādu prasmi, ka izskatās tā, it kā nekad nav bijusi sašauta.»

«Un nu tu, Pilot,» es teicu, «centies atrast šo sievieti? Tu meklē viņu pa visām malām un naktīs neguli, par viņu domādams?»

«Kā tu to uzminēji?» jautāja Pilots. «Jā, es viņu meklēju pa malu malām. Es nezinu, ko man domāt un just, pirms ieraudzīšu viņu atkal. Un viņa taču nebija ne jauna, nc dižciltīga, tikai modes nama īpašniece no Lucernas.»

Es sēdēju un klausījos Pilota stāstu, un, kamēr viņš runāja, jutos arvien nepatīkamāk. Es domāju: Kopš pazaudēju Olallu, neesmu bijis piedzēries ne reizes līdz šim vakaram. Ir puslīdz skaidrs, ka, neizdzerot pat ne divas pudeles šveiciešu vīna, viss ap mani sāk griezties. Iemesls tam ir deviņus mēnešus ilgā domāšana par vienu un to pašu. Mana drauga stāsts pārāk līdzinājās kādam no maniem paša sapņiem. Daudz kas šajā stāstā par modes nama īpašnieci uz barikādēm atgādināja manu Romas priekameitu. Un kad nu vēl stāsta beigās kā gars no lampas parādījās vecais žīds, jā, tas liecināja pavisam noteikti, ka man vairs nav visi mājās. Cik tad tālu es, kopumā ņemot, esmu no galīga neprāta?

Lai tiktu par to skaidrībā, es turpināju dzert. .

Kamēr Pilots runāja, barons Gildenstjerns laiku pa laikam, pasmaidīdams un aci piemiegdams, bija paskatījies uz mani, bet, stāstam turpinoties, viņš zaudēja interesi par to un pasūtināja jaunu pudeli vīna. Nu viņš to atkorķēja un piepildīja glāzes.

«Dārgais Frici,» viņš smiedamies teica, «es zinu, cik ļoti dāmas mīl cepures. Laulāts draugs, lai Dievs viņu svētī, viņām ir persona, kas pirks viņām visu iespējamo fasonu cepures visās iespējamās krāsās.

Bet tev jāatzīst, ka nav liels prieks atbrīvot sievieti no šī apģērba gabala. Es, gluži otrādi, esmu ļāvis viņām cepuri paturēt galvā pēc tam, kad viss pārējai ir kritis, un, ja kaut kam jātiek iesviestam man sejā, tad es dodu priekšroku kreklam …»

«Vai tev ir kāds piedzīvojums ar sievieti, kas nav beidzies ar kreklu sejā?» jautāja Pilots ar tālumā vērstu skatienu.

Barons uzmanīgi viņu vēroja, it kā pārdomādams iespēju, vai nelaimīgā mīlestība un bezcerīgas ilgas kādam cilvēkam varētu būt dārgas un vai būtu vērts tās atņemt. «Mīļais draugs,» viņš tcica, «atbildot uz tavu grēksūdzi, es tev pastāstīšu kādu savu piedzīvojumu:

Pirms septiņiem gadiem Stokholmā mana pulka komandieris princis Oskars mani nosūtīja uz jāšanas skolu Somirā, Francijā. Tur cs nesabiju visu paredzēto laiku, jo tiku iepīts kādā nepatīkamā lietā, bet, būdams tur, es pavadīju daudz jauku stundu kopā ar diviem bagātiem, jauniem draugiem, no kuriem viens bija Valdemārs Nakts-unDiena, kas bija atbraucis no Zviedrijas līdz ar mani. Otrs bija beļģu barons Klocs, kupš nāca no jaunaristokrātijas aprindām un bija ārkārtīgi bagāts.

Ar iepazīšanās vēstuļu no mūsu vecajām tantēm palīdzību mums ar manu zviedru draugu kļuva pieejama dziļi īpatnēja veco, nabadzībā nonākušo, dižciltīgo leģitīmistu sabiedrība, kuri revolūcijas laikā bija zaudējuši visu, kas tiem piederēja un kuri dzīvoja mazā provinces pilsētiņā Somiras tuvumā.

Visa šī mazā sabiedrība bija jau gados, jo jaunībā dāmām nebija bijis pūra un kungiem — pietiekami naudas, lai uzturētu ģimeni tādā stilā, kādu dzimtas vārds prasa, tā ka nekāda jaunā paaudze netika radīta. Viņi tātad varēja paredzēt visas viņu pasaules drizu galu, un būt jaunam viņiem nozīmēja to pašu, ko piederēt pie zemākas šķiras-. Dāmas grozīja galvas par manu tantu vēstulēm, brīnīdamās par apstākļiem Zviedrijā, kur aristokrātijai vēl pietiek drosmes vairoties.

Tas viss mani līdz nāvei garlaikoja. Es jutos tā, it kā būtu nolikts uz plaukta starp veca vīna pudelēm un veciem skābētu gurķu podiem, apsietiem ar pergamentu.

Šai sabiedrībā sarunas bieži pievērsās bagātai, jaunai dāmai, kas jau gadu dzīvoja skaistā muižā ārpus pilsētas. Savās rīta izjādēs es pats pāri mūriem biju redzējis pils jumtu. Sākumā viņa neizraisīja manī nekādu interesi. Viņa droši vien bija tikai vēl viena dievlūdzēja. Tomēr es brīnījos, kā tas var būt, ka tad, kad saruna grozījās ap viņu, jaunība

un bagātība šo ļaužu acīs nebija nekāds grēks. Gluži pretēji, šīs īpašības padarīja viņu vēl jo vērtīgāku visām šīm vecajām, sausajām sirdīm provinces pilsētiņā.

Viņi paši nebija skubināmi to paskaidrot un pastāstīja man, ka šī dāma ir padarījusi svētu savu dzīvi ģenerāļa Zumalas Karcguī piemiņai, kurš, cik man zināms, aizstāvēdams spāņu karaļa taisnīgās prasības, bija kļuvis par varoni un mocekli un dumpinieki bija viņu nonāvējuši. Viņam par godu viņa vienmēr tērpās baltā, iztika no gavēņa ēdieniem un ūdens, un ik gadu devās svētceļojumā uz viņa kapu Spānijā, izdeva daudz naudas nabagiem, uzturēja skolu piemātā bērniem un bija ierīkojusi slimnīcu. Laiku pa laikam viņa redzēja vīzijas, un dzirdēja balsis, iespējams ģenerāļa Zumalas maigo un kareivīgo balsi. Visa iepriekšminētā dēļ manu veco draugu loks turēja viņu lielā cicņā. Tas, ka viņa pirms ģenerāļa nāves droši vien bija uzturējusi ar viņu pasaulīgākas attiecības, viņas slavai nekādi nekaitēja. Gluži pretēji, visu šo vecmeitu un vecpuišu pulku ļoti nodarbināja doma, — kādu šī svētā persona ir guvusi pieredzi, tāpat kā, ļoti iespējams, vienpadsmit tūkstoši Ķelnes vecmeitu dega kā meitenes drudzī pirms pirmās balles, kad debesīs tika stādītas priekšā visusvētajai Marijai Magdalēnai.

Bet, kad viņu satika mans draugs Valdemārs, tad viņa sirds izkusa tikpat ātri kā cukura grauds kafijas tasē.

«Arvīd,» viņš man sacīja, «es nekad neesmu sastapis tādu sievieti, un tagad esmu pārliecināts, ka mani šurp atvedis liktenis. Jo, kā tu zini, mans vārds ir Nakts-un-Dicna un manas dzimtas ģērboni uz pusēm dala melns un balts. Tāpēc viņa ir radīta man un es — viņai. Jo šajā madame Kozalbā ir vairāk dzīvības nekā jebkurā citā cilvēkā, ko cs kādreiz esmu saticis. Viņa ir visuspēcīga svētā un ir svēta ar tikpat lielu spēku, ar kādu komandants sturmē cietoksni. Viņa ir kā svaigs, līdz galam atvēries zieds starp pilsētas vecajām, sausajām pākstīm. Viņa ir gulbis šai mūžības ezerā. Tā ir vairoga baltā puse. Un tai pašā laikā pār viņu kaut kādā veidā gulst nāve, un tā ir Nakts-un-Dienu vairoga melnā puse. Es to pilnīgi spēju izskaidrot tev tikai ar salīdzinājuma palīdzību, kas man iešāvās prātā, kad cs kādu dienu viņā noraudzījos:

Kopš esam šeit ieradušies, mēs daudz esam dzirdējuši par vīnkopību un arī dabūjuši zināt, ka, lai iegūtu īpašo baltvīnu, ko ražo šai apvidū, vīnogām jāļauj karāties pie vīnstīgām ilgāk, nekā tas citkārt ir nepieciešams un parasts. Šādā veidā tās mazliet iekalst, pārgatavojas un kļūst ļoti saldas. Šāda apiešanās rada šo vīnogām raksturīgo īpatnību, ko

vācieši apzīmē ar vārdu Edelfaule un francūži — pourriture noble un kas dod vīnam ipašo, spēcīgo un saldo aromātu. Gaisotnē ap Rozalbu, Arvīd, ir šis aromāts, ko es nekad neesmu sajutis ne ap vienu citu sievieti. Varbūt tā ir svētuma īstā smarža, varbūt kādu stipru un neparastu vīnogu cēlais puvums, to nesalīdzināmi saldais pelējums. Varbūt, Arvid, mans draugs, tās ir vienas dvēseles abas puses, kas ir sadalīta baltajā un melnajā, Nakts-un-Dienas dvēsele.»

Nakamajā svētdienā, tas notika maijā, pēc mises man laimējās un pusdienās pie kāda no maniem vecajiem draugiem es tiku stādīts priekšā madame Rozalbai.

Šiem vecajiem aristokrātiem, neraugoties uz viņu nabadzību, bija pienācīgi klāts galds, un viņi nenoniecināja arī glāzi laba vīna, bet jaunā sieviete ēda lēcas un sausu maizi, piedzerdama ūdeni, un viņa darīja to ar tik daiļu un neviltotu kautrību, ka šī sausā barība tika pacelta augstākā pakāpē, un nevienam pat prātā nenāca piedāvāt viņai ko citu. Pēc pusdienām viņa vēsajā un pustumšajā salonā izklaidēja sabiedrību ar tādu pašu dabiskumu un vienkāršību, pastāstīdama mums vīziju, kuru nesen bija redzējusi. Viņa bija stāvējusi plašā ziedošā pļavā liela bērnu pulka vidū, un ikvienam no viņiem ap galvu bijusi maza glorija, tik skaidra kā sveces liesmiņa. Pie viņas atnācis pats svētais Jāzeps un pavēstījis, ka šī ir paradīze un ka viņai nākotnē šeit būs jāpieskata šie bērni. Tie, viņš teicis, nav neviens cits kā pirmie mocekļi, Betlēmes bērni, kurus nogalinājis Herods, un viņš vērsis viņas uzmanību uz to, cik skaists darbs viņai ir paredzēts, jo gluži tāpat, kā Kungs bija cietis un miris cilvēku vietā, šie bērniņi bija cietuši un miruši Dieva vietā. To dzirdot, — viņa mums skaidroja, — viņu pārņēmusi dziļa laimes sajūta, un viņa pilnīgā svētlaimē sacījusi, ka nekad nemūžam nevēlēsies neko citu, kā vien pieskatīt un rotaļāties ar šiem bērniem, kuru galvas rotā mocekļu kronis.

Es vispār daudz neticu ne vīzijām, ne paradīzei, bet, dzirdot šo sievieti pavēstām šo stāstu, cs nešaubījos, ka viņa patiesi savām acīm ir redzējusi visu, ko apraksta un ka viņa ir debesu izredzētā. Viņa bija tik pilna dzīvības, ka varēja just, cik labu izvēli svētais Jāzeps ir izdarījis. Mazajiem moceklīšiem pie viņas būs jautra dzīve.

Runādama, viņa vienreiz pacēla skatienu. Mīļais Dievs, kas tās bija par acīm! Tās patiesi bija liela kalibra, un tu biji gatavs, ja tās kaut reizi pavērsās pret tevi.

Kamēr es, skatīdamies apkārt, tā kautrīgi sēdēju par viņu sajūsmināto veco mācekļu lokā, man kaut kas sāka likties aizdomīgs.

Bija pilnīgi iespējams, ka Rozalba visaugstākā mērā ir svētā, un ka viii ;i ir apbērusi nabagos — un arī bagātos — ar labiem darbiem no sava pārpilnības raga. Jā, iespējams bija arī tas, ka viņa ir mīlējusi ģenerāli /umalu Kareguī, un tādā gadījumā ģenerāli nebija ko žēlot. Bet viņa nebija viņu mīlējusi tikai vienu visā pasaulē, un viņa tagad nedzīvoja tikai un vienīgi viņa piemiņas dēļ. Ja sieviete patiesām nopietni ir tnonogāma, — un monogāmas sievietes ir sastopamas, mani dažas tādas ir mīlējušas, — to uzreiz var redzēt. Var sajaukt mūķeni ar palaistuvi, bet, ieraugot tās dāmas Indijā, kuras, spriežot pēc tā, kas man ir stāstīts, pieprasa sev nāvi sava mirušā laulātā drauga sārta liesmās, — viņas nevar sajaukt nc ar kādām citām. Vai nu, es domāju, šī baltā* Rozalba var skaitīt mīļākos uz katras sava rožukroņa pērlītes, vai arī viņa ir iesīkstējusi vecmeita, —jo kā neprecēta dāma viņa nebija jauna, viņa bija pāri trīsdesmitiem, — kāda, kas izmisīgi apgalvo maniem vecajiem leģitīmisticm, ka ir bijusi ģenerāļa mīļākā.

Rozalba nebija paskatījusies uz mani vairāk par vienu reizi, bet viņa uzreiz bija jutusi manu klātbūtni. Kaut arī mēs dārza istabā sēdējām tālu viens no otra, mums tomēr bija tik tuvs kontakts, it kā mēs abi izpildītu pas dc deux skatuves vidū ar cienījama vecuma corps dc bāliet mums apkārt. Kad viņa pēc brīža gāja pie loga, lai paraudzītos pēc savas ekipāžas,' gan viņas baltās kleitas krokas, gan garās, tumšās cirtas tik skaisti noplīvoja, vienīgi un tikai man par godu.

Es domāju: nekad vēl cs neesmu sastapies ar mirušu sāncensi, paskatīsimies, ko ģenerālis Zumala spēj. Pirms Lieldienām es biju spiests noklausīties garu gavēņa sprediķi par Svēto Mariju Magdalēnu. Vai šī svētā būtu bijusi grūtāk pavedama nekā tās citas vai vieglāk? Saka taču, ka vecs cīņas zirgs vienmēr saslej galvu, kad tiek izvilkta taure.

Drīz es kļuvu biežs viesis madame Rozalbas pili. Es nezinu, vai vecajai, aristokrātiskajai pilsētiņas sabiedrībai bija kāda nojausma par briesmām, kādām pakļāvās viņu svētā. Es tiku akceptēts kā viņas pavadonis apkārtnes slimo un nabago apmeklējumos. Mūsu draudzības sākumā es bieži lūdzu viņai padomu manas dvēseles pestīšanā. Es izsūdzēju viņai daudzus no savieW"grēciņicm, bet tie, šķita, uz viņu neatstāja sevišķu iespaidu, varbūt viņai tie bija pārāk labi zināmi. Domāju, ka viņa patiesi man deva labus padomus, un es, ja vien man būtu pieticis prāta laboties, būtu darījis labi, tiem sekodams. Viņa vienmēr paturēja to pašu nopietno un kairo būtību, cs acīmredzot viņai gluži labi patiku, bet mūsu mīlestības pas dc deux kustības man bija par lēnu. Es no savas puses biju pacietīgs. Man bija jāuzmanās no mana jaunā drauga Valdemāra, un es zināju, ka tad, kad deja būs beigusies, es būšu viņai sagatavojis patīkamu pārsteigumu.

Saskarsmē ar viņu kaut kas mani pārsteidza. Esmu audzināts kā luterietis, un mana vecmāmiņa Ziemassvētkos mani ņēma līdzi uz baznīcu. Es esmu dzirdējis daudzus sprediķus un zinu atšķirību starp svētumu un grēku tikpat labi kā pats mācītājs Metodijs, kaut arī mēs ne vienmēr bijām pilnīgi vienisprātis, ņemot vērā mūsu personīgo gaumi šais lietās. Bet, mans kavalērista godavārds, kas zīmējās uz Rozalbu, bija grūti tikt skaidrībā, kas bija kas. Viņa runāja par teoloģiju ar tādu saldkaisli, it kā Dievgalds būtu pasaules labākais cienasts, un viskaislīgākā mīlestība viņas mutē sāka līdzināties jaukai rotaļai bērnudārzā. Tas man ne visai patika. Man bērnībā bija aukle, kas ticēja raganām, un, kad es biju kopā ar Rozalbu, man atmiņā paretam atplaiksnijās Majas Līses raganu stāsti, bet es nekad nebiju sastapis tik svētu raganu un tik nebēdnīgu svēto.

Beigu beigās es tomēr izdabūju no Rozalbas solījumu par rendezvous pie viņas vēlā piektdienas pēcpusdienā. Tajā dienā visiem pilsētā bija jāpiedalās bērēs, svinīgi apglabājot kādu simts gadus vecu maršala atraitni. Tas notika jūnija beigās. Man sāka apnikt viņas lēnais temps, un es domāju: tam jānotiek piektdien, vai arī es nekad vairs nelakstošos ne ap vienu sievieti.

Var jau būt, ka daudz kas būtu beidzies savādāk, ja tai pašā laikā Somirā nebūtu risinājušies citi notikumi. Bet gadījās, ka tieši tajās dienās pa ceļam no Spānijas uz Holandi pilsētā uz nedēļu apmetās kāds ļoti bagāts, vecs žīdu kungs, drusciņ līdzīgs vecajam žīdam, par kuru tu, Frici, stāstīji. Viss, kas viņam bija līdzi, bija visaugstākā labuma. Pilsētā daudz tika runāts par viņa ekipāžu, sulaiņiem un briljantiem. Bet vislielāko iespaidu uz mūsu kavalērijas skolu atstāja Andalūzijas zirgu pāris, ko viņš bija atvedis līdzi. Sevišķi viens no tiem bija dižciltīgākais zirgs, kāds jebkad ir redzēts Francijā. Pat manā Zviedrijas pulkā diezin vai kāds bija labāks. Abi zirgi bija iejāti Karaliskajā jāšanas skolā Madridē, un tas bija nepanesams kauns, ka tie atradās žīda un turklāt civilista rokās.

Šo zirgu dēļ es dažas dienas nesatikos ar madame Rozalbu, tik daudz par tiem runāja. Tikai daži no mums būtu pietiekami bagāti, lai varētu tos nopirkt, bet mēs visi uzskatījām, ka tā mums ir goda lieta: tos nedrīkst aizvest prom no Somiras. Beigu beigās kādu vakaru pēc pusdienām barons Klocs, kas bija miljonārs un jaunkungs ar ļoti asu prātu, izteica priekšlikumu pieciem no mums, kuri bijām viņa intīmākie draugi. Viņš solīja, ka nopirks žīda zirgus un izsludinās tos ka balvu sacīkstēs, kurās mums būs jāparāda, ko spējam. Sacīkšu noteikumi paredzēja, ka mums dienas laikā ir jānojāj trīs franču jūdzes, jāizdzer trīs pudeles vietējā vīna un pa ceļam jāmīl trīs dāmas. Kādā secībā mēs izpildīsim šīs programmas punktus, to viņš atstāja mūsu ziņā, bet žīda zirgi piederēs tam no mums, kurš, izpildījis noteikumus, pirmais ieradīsies viņa mājā.

Viņa priekšlikums radīja lielu sajūsmu, un es jau klusībā pārdomāju dažādo noteikumu izpildīšanas kārtību un pārskatīju skaistās dāmas manā paziņu lokā, kad man atausa, ka derību dienā manjr nolikta arī tikšanās ar madame Rozalbu. Abos gadījumos šī diena tika izvplēta viena un tā paša iemesla dēļ, proti, ka pilsētas sabiedrība šai piektdienā būs aizņemta un nebāzis degunu mūsu darīšanās. Un tomēr es biju pilnīgi pārliecināts par savām spējām un, pastaigājoties ar jauno Valdemāru roku rokā, man likās, ka tas ir ārkārtīgi labs joks. Viņš joprojām pielūdza Rozalbu, stāvēdams viņas pjedestāla pakājē, tik akli, ka es domāju, viņš bija sācis domāt par ticības maiņu viņas dēļ un pat kļūt par mūku. Bieži man stundām ilgi bija jāklausās viņai veltītas slavas dziesmas. Bet pēc lieliem strīdiem mēs Valdemāru tomēr pierunājām piedalīties sacensībās. Domāju, ka viņš cerēja parādīties Rozalbai spāņu zirga mugurā, jo viņš bija diezgan ciešams jātnieks.

Bez lielīšanās varu sacīt, ka tās piektdienas pēcpusdienā uz tikšanos Rozalbas mazajā baltajā pilī es ierados tieši laikā. Viņas istabene, — jo mājās nebija nevienas citas dvēseles, visi bija aizgājuši uz bērēm, — pa gafām akmens kāpnēm mani aizveda uz kundzes buduāru tornī. Slēģi bija aizvērti, istabā valdīja krēsla un, ienākot no āra, bija vēss kā baznīcā.

Vāzēs bija daudz liliju, un gaiss no to smaržas smags. Uz galda stāvēja glāzes un pudele labākā vīna, kādu es jebkad esmu baudījis, sausais Chdteau Yquem. Šai tātad bija jābūt manai treŠai pudelei tai dienā.

Buduārā Rozalba gaidīja mani. Viņa kā vienmēr bija pavisam vienkārši ģērbusies, bet ar vienu mājienu viņa bija pārvērtusies visaugstākās klases skaistulē.

Ja notikums ar mani šai tornī jums izklausās neprātīgs un fantastisks un vairāk līdzinās pasakai vai spoku stāstam nekā pārliecinošam mīlas piedzīvojumam, tā nav mana vaina. Patiesi, diena bija spiedīgi karsta, un nākamā naktī uznāca bargs negaiss, un man, smagajos zābakos ienākot no saulainā āra, dabiski, mazliet bija noreibuši galva. Es laikam ari viņā biju iemīlējies vairāk, nekā pats biju iedomājies, jo tai brīdī visa mana būtne tiecās tikai uz viņu. Man šķita, ka izdzertais vins un mežonīgā joņošana bija vien gluži dabisks un atbilstošs sagatavošanās ceremoniāls šim mirklim, kam jāiesvēta lielā mīlestiba. Bet cs tomēr pavisam skaidri atceros visu, kas notika.

Manā rīcībā nebija daudz laika. Noreibis, kāds cs biju, istabai manās acīs šūpojoties uz augšu un leju, es viegli tiku galā ar kvēlu atzīšanos mīlestībā, un nebija nccik ilgi, kad viņa bija manās skavās un baltais tērps nekārtībā. Viņa pati bija kā lilija vētrā, balta un lokana, ar asarām slacītu seju. Bet viņa atturēja mani ar izstieptām rokām. «Mirkli pagaidi un klausies, ko tev teikšu,» viņa sacīja, «mēs šeit esam pilnīgi vieni, mājās nav neviena, tikai mēs un mana istabene, skaistā, jaunā meitene, kas tevi uzveda šeit augšā. Vai tev nemaz nav bail?

«Arvīd,» viņa turpināja, «vai tu nekad neesi dzirdējis stāstu par donu Zuanu?» Viņa ieskatījās man tik dziļi acīs, ka man bija jāatbild, ka es reiz pat esmu klausījies operu par viņu. «Vai tu atceries ainu,» viņa teica, «kur atnāk Komandora statuja un paņem viņu? Tāda statuja stāv uz ģenerāļa Zumalas kapa Spānijā.» Es teicu: «Kaut tā viņu tur noturētu.»

«Pagaidi,» viņa teica, «Rozalba pieder ģenerālim Zumalam Karcguī. Ja viņa ģenerāli nodos, tad nabaga Rozalbai būs jāpazūd. Bet agrāk vai vēlāk jāpienāk operas piektajam cēlienam. Tu, mana ziemeļu zvaigzne, esi kā radīts varoņa lomai tajā. Uz spēles likts tavs gods, it kā tu būtu sieviete. Tu laikam nepažēlotu pašu Mariju Magdalēnu. Rozalba ir spīdošs ziepju burbulis, un, viņu salauzdams, tu neiegūsi neko citu kā vien mazumiņu slapjuma. Bet viņai jau sen ir laiks pazust. Šejienes ļaudis, pat tas, kurš viņu radījis, sasaistīja mani pārāk cieši ar viņu. Tu sniedz viņai lielo, traģisko noslēgumu, kas viņai tagad nepieciešams. Es neticu, ka pasaulē atrastos kāds vīrietis, kupš nospēlētu šai traģēdijā tikpat labi kā tu. Tu patiesi esi cienīgs tajā ienākt.»

«Tad laid mani iekšā,» es elsu.

«Vai tev ne drusciņas nav Rozalbas žēl?» viņa jautāja, «vai tas, ka viņa zaudē pēdējo patvēruma vietu un mieru un kļūst uz mūžiem nolādēta, nenozīmē tev neko?»

«Tev pašai nemaz nav manis žēl,» es iekliedzos.

«Ai, kā gan tu maldies,» izsaucās viņa, «esmu izmisusi, esmu noskumusi līdz nāvei tevis dēļ, Arvīd. Tevi gaida briesmīga nākotne, iznīcība, tuksnesis, ak, — tik drausmīgs liktenis. Ja cs spētu tev palīdzēt, cs to darītu, bet tas nav manos spēkos. No atmiņām par Rozalbu tev nebūs nekāda labuma. Viņas piemērs tev nenoderēs nepavisam. Atcere par šo brīdi varbūt darīs tev ko labu, bet pat tas nav droši. Ak, mans draugs, ja es tagad, lai glābtu tevi, dotu tev neparastu zirgu, kas apseglots stāv manā stallī un ir pietiekami straujš, lai pēdējā brīdī pilnos auļos tevi aiznestu prom no briesmīgā kritiena un iznīcības, kas gaida mūs šeit, un sūtītu skaisto meiteni, kas tev parādīja ceļu šurp, palīgā atrast to, vai tu tad neizvēlētos mani pamest?

Jo drīz,» viņa teica, izsliedamās pilnā augumā, joprojām ar rokām spiežot pret manām krūtīm, tāpat kā manas rokas skāra viņas krūtis, «drīz,» viņa atkārtoja svinīgi kā Sibilla, «būs par vēlu, un mēs dzirdēsim liktenīgos soļus uz kāpnēm, kā marmors klaudz pret marmoru.»

Lielā uzbudinājumā viņas tumšie mati, kas parasti nokarājās uz leju garās cirtās, pasitās atpakaļ no bālās sejas, un es ieraudzīju, ka viņj pa-, tiešām ir uguns apzīmogota kā ragana. No viņas kreisās auss lidz atslēgas kaulam kā maza, balta čūska vijās dziļa rēta …»

Kad barons to pateica, Pilots iekliedzās: «Ko? Ko tu teici?»

«Es teicu,» barons pacietīgi sacīja, apmierināts redzot iespaidu, kādu atstājis viņa stāsts, «ka no viņas kreisās auss līdz atslēgas kaulam vijās rēta kā čūska.»

«Es to dzirdēju,» kliedza Pilots, «kāpēc tu atkārto to, ko nupat kā teicu es? Modes nama īpašniecei no Lucernas, madame Lolai uz kakla bija tieši tāda pati rēta, un es tikko tev to aprakstīju.»

«Par to tu neesi teicis nc vārda,» teica barons.

«Vai tad ne?» Pilots uzsauca man.

Es neatbildēju. Es domāju. «Jā, es laikam sapņoju. Tagad ir skaidrs, ka cs sapņoju. Šī viesnīca, Pilots un zviedru barons visi ir mana sapņa sastāvdaļas. Bet, ak Dievs, tas taču ir pirmklasīgs murgs! Es patiesi esmu galīgi zaudējis prātu, un nākamais, kas notiks, būs tas, ka Olalla ienāks pa tām durvīm viegli un ātri kā viņa vienmēr nāk sapņos.»

Tādēļ mans skatiens kā piekalts apstājās pie durvīm.

Kamēr mēs bijām sēdējuši pie sava vīna, laiku pa laikam no āra bija saradušies jauni viesi, lai apsēstos vai arī dotos cauri zālei uz citām viesnīcas telpām. Tieši šai mirklī ienāca kāda dāma kopā ar savu istabeni un ātri, nodurtām acīm, pagāja mums garām. Dāpia bija ģērbusies melnā apmetnī un cepurē, kas noslēpa viņas seju un augumu. Meitenei mati pēc šveiciešu paraduma bija savīti ap galvu, un uz rokām viņai bija vēl vairāki lakati un virsdrēbju gabali. Viņu abu izskats bija tik pieticīgs un atturīgs, ka pat barons tikai reizi pameta uz viņām acis. Viņas vēl nebija izgājušas no istabas, kad Pilots pēkšņi pārtrauca karsto strīdu ar baronu, piecēlās kājās un, sastindzis kā statuja, noskatījās viņām pakaļ. Smiedamies mēs viņam jautājām, —jo ap to laiku bijām dzēruši pietiekami daudz, lai cits citam šķistu smieklīgi, — kas viņam lēcies, un viņš pagrieza pret mums savu plato sārto seju. «Tā bija viņa,» viņš iekliedzās dziļā saviļņojumā, kas pieauga, viņam dzirdot pašam savu balsi. «Tā bija madame Lola no Lucernas.»

Tad nu neprāta zibens bija iespēris, bet ķēris tas bija Pilotu un nevis mani. No šī mirkļa neviens nevarēja paredzēt, kas notiks, un, kad viņš izkliedza šos vārdus, man patiešām likās, ka šai dāmā, kura bija pagājusi mums garām, bija kaut kas ļoti pazīstams. Pilots sāka plēst sev matus.

«Nāc, mans draugs,» es teicu, saņemdams viņa roku, «nekļūsti nu pirms laika traks. Iesim pie portjē. Varbūt viņš pazīst šo dāmu un vēl pastāstīs mums, ka viņa ir bērnu saņēmēja Andcrmatā, kurai nav itin nekā kopēja ar Orleānas jaunavu.»

Vēl arvien smiedamies es aizvilku viņu pie portjē un iztaujāju veco plikpauraino šveicieti par jaunatnācējām. No sākuma portjē priekšistabā bija iedziļinājies dažādu ļoti elegantu čemodānu skaitīšanā un īpašu vērību mums nepiegrieza.

«Redzi,» es teicu, «te būs laba samaksa par kādu mazu pakalpojumu. Vai dāma melnajā apģērbā ir rcvolucionāre, kas organizējusi Sen-Gallenas bīskapa kapelāna slepkavību, vai arī viņa ir svētā, kas veltījusi mūžu ģenerāļa Zumalas Karcguī piemiņai, vai varbūt viņa ir palaistuve no Romas?»

Vecajam vīram izkrita no rokas zīmulis, un viņš nekustīgu skatu vērās manī. «Mans mīļais Dievs, kungs, par ko gan jūs runājat?» viņš iesaucās. «Dāma, kas nupat izgāja cauri ēdamistabai un kura dzīvo devītajā numurā, ir neviena cita, kā galma padomnieka Hērbranda sieva no Altdorfas. Galma padomnieks Hērbrands, kas ir viens no ietekmīgākajiem pilsētas vīriem, bija atraitnis ar prāvu bērnu pulciņu. Galma padomnieka tagadējā kundze pati ir kāda itāliešu vīnkopja atraitne, viņai pieder īpašumi Toskānā, un tādēļ viņa ir spiesta laiku pa laikam braukāt turp un atpakaļ pa šo ceļu. Altdorfa, kur strādā manas trīs mazmeitas, viņa bauda lielu cieņu. Viņa ir toņa noteicēja visā pilsētā un ir pazīstama kā lieliska kāršu spēlmane.»

«Nu, Pilot,» cs teicu, vezdams viņu atpakaļ, jo viņš bija tik satriekts, ka būtu palicis stāvam kā stāvējis, ja es būtu palaidis viņu vaļā. «Tas bija diezgan prozaisks mūsu mīklas atrisinājums. Nu mēs astotajā un desmitajā numurā varam naktī mierīgi gulēt ar galma padomnieka kundzi gultā starp mums, bet tikai sienas otrā pusē.»

Es neskatījos, kurp eju, un tāpēc uzskrēju virsū kādam cilvēkam, kup ar tievu spieķi rokā lēni gāja cauri ēdamzālei tai pašā virzienā, kur mēs. Kad es izteicu savu atvainošanos, viņš mazliet pacēla augsto cepuri un es ieraudzīju, ka tas ir vecais žīds no Romas, Marks Kokoca. Šai mirklī viņš devās tālāk un iegāja pa tām pašām durvīm, pa kurām bija iegājusi dāma.

Pēc pirmā drausmīgu baiļu mirkļa, kurām vajadzēja mani sagrābt, redzot viņa bālo seju un dziļās, tumšās acis, mani pārņēma niknums, kas satricināja mani līdz pat īkstīm. Kā tu, Mira, zini, paiet ilgs laiks, iekāms cs sadusmojos, un tāpat tas bija arī manā jaunībā, Kad es reiz beidzot kļūstu nikns, tas ir liels atvieglojums manai sirdij. Tāpat ar> tai brīdī. Es biju pataisīts par ākstu, vīlies un izmisis es biju vazāts aiz deguna mēnešiem ilgi, un mans posts bija sasniedzis kalngalus, tiekoties ar abiem draugiem viesnīcā. Tagad, es domāju, ja pasaule ir sazvērējusies pret mani un tā visa vienlīdz nolādēta, tad pienācis laiks cīņai. Vismaz tai brīdī es tā jutu. Vēlāk man tapa skaidrs, ka pēkšņās pārmaiņas iemesls neslēpās manī pašā, bet to bija radījis tikai viņas tuvums. Viņa bija pagājusi man garām sešu pēdu attālumā un ar vienu tērpa plīvojienu bija atbrīvojusi manu sirdi no gūsta, un manās burās atkal pūta dzīves vēji un zem ķīļa skalojās dzīves straumes.

Es paskatījos uz saviem pavadoņiem un sapratu, ka abi ir pazinuši žīdu. Apstulbumā viņi izskatījās kā no koka izcirsti. Lai kāda burvestība mani bija trāpījusi, tā bija ķērusi arī viņus, ja vien viņi paši nebija manas drudža radītas fantāzijas augļi. Bet man tas viss bija pilnīgi vienaldzīgi. Mans stingrais lēmums bija piespiest likteni pie sienas. Es izvilku vizītkarti, uzrakstīju uz tās vecā žīda vārdu kopā ar oficiālu izaicinājumu pēc labākiem paraugiem. Es pieprasīju viņam tikties ar mani nekavējoties un aizsūtīju uz viņa istabu viesnīcas kalpotāju ar šo vizītkarti. Man bija arī bailes no vecā vīra, kuru Olalla bija saukusi par savu ēnu. Es patiesi ticēju, ka viņš ir elles izdzimums, bet man viņš bija jāredz. Kalpotājs atgriezās ar ziņu, ka tas nav iespējams. Vecais kungs jau bija apgūlies, licis sulainim atnest karstu dzērienu un nevēlējās, lai kāds viņu traucē. Es jaunajam šveicaram teicu, ka man ir ārkārtīgi svarīgi šo kungu sastapt, bet viņš negribēja neko darīt manis labā. Viņš pazina veco žīdu kungu, kas ceļoja krāšņā karietē savu kalpotāju pavadībā un kura bagātībām nebija ne gala, nc malas.

«Vai viņš,» es jautāju, «mēdz ceļot kopā ar madame Hērbrandu?»

«Nē, nekad,» paskaidroja nabaga puisis, kuru mana mežonīgā izteiksme bija pagalam nobaidījusi. Viņš nedomājot, viņš teica, ka šī dāma un kungs pazīst viens otru.

Tas man nepavisam nebija pa prātam, ka man būs jāgaida visu nakti, pirms cs varēšu kaut ko uzsākt. Bet neko tur nevarēja darīt, un tāpēc es pievilku krēslu tuvāk pie kamīna, ieliku tajā dažas pagales, lai tās uzliesmo, jo neuzdrošinājos iet gulēt. Baidījos, ka dāma pametīs viesnīcu ļoti agri, tādēļ es pasaucu šveicaru atpakaļ, iedevu viņam naudu' un pavēlēju dot man ziņu, kad Hērbranda kundze nākamajā rītā dosies ceļā.

«Bet, monsieur,» tcica jauneklis, «dāma ir aizbraukusi.»

«Aizbraukusi?» cs iekliedzos, un Pilots ar baronu atkārtoja manu izsaucienu kā divkārša atbalss.

Jā, viņa bija aizbraukusi. Tikko viņa bija izgājusi no telpas pa vienām durvīm, tā ienākusi atpakaļ pie portjē pa otrām. Viņa bijusi ļoti uztraukta un likusi tūliņ piebraukt karieti, kas vestu viņu tālāk līdz klosterim šovakar pat. Viņa stāstījusi portjē, ka viesnīcā viņu gaidījusi vēstule, kurā teikts, ka viņas māsa Itālijā guļ uz nāves gultas. Doties šonakt tālāk viņai esot bijis dzīvības un nāves jautājums.

«Bet vai ir iespējams,» es jautāju, «braukt uz klosteri šovakar, tādā negaisā?» Šveicars man piekrita, sacīdams, ka tas būs ļoti grūti, bet viņa nebija gribējusi grozīt savu lēmumu, bija piedāvājusi divkāršot, pat trīskāršot samaksu un lauzījusi rokas tik lielā izmisumā, ka kučieris ļāvies sevi pierunāt. Bez tam neesot arī viegli pretoties Hērbranda kundzei. Viņa neesot nekāda parasta sieviete. Aizbraukusi viņa ir. Mēs paši noteikti esot dzirdējuši karieti aizbraucam. Tas bija tiesa, mēs patiešām bijām dzirdējuši ratu riteņu troksni.

Tur nu mēs stāvējām kā trīs medību suņi ap lapsas alu.

Es nešaubījos, ka viņa bija metusies bēgt, ieraudzīdama veco žīdu. Tad viņš patiešām bija burvis un velns, džins, kas šādā vai tādā veidā ir dabūjis skaisto sievieti savā varā. Uz brīdi mani sagrāba drausmīgs izmisums tāpēc, ka nespēju šo burvi nogalināt. Bet tas nevarētu notikt bez trokšņa, un man to neļautu darīt. Tagad neatlika nekas cits, kā vien sekot viņai un aizsargāt viņu no šī ļaunā gara. To iedomājoties, mana sirds uzspurdza stāvus gaisā kā cīrulis.

Mums bija ļoti grūti sadabūt karieti, bet beigu beigās visas grūtības pārvarēja barons, kujrš izrādīja ārkārtīgi lielu enerģiju un centibu. Pēc viņu sejas izteiksmes cs sapratu, ka abi mani draugi, nezinādami, ka man ir kāda personīga interese šai lietā, bija pārsteigti par manis izrādīto degsmi. Barons domāja, ka es esmu galīgi piedzēries, bet viņam nekas nebija iebilstams pret vēl vienu viņa varoņdarbu liecinieku. Pilots manu dedzību uzņēma kā pierādījumu manai draudzībai ar viņu. Viņš bija klusējis, kamēr mēs kaulējāmies par ekipāžu, bet nu viņš savu pateicību mēģināja ietērpt vārdos. «Vācies pie velna, Pilot,» es viņam teicu. Pēc tam viņš apmierinājās, paspiežot man roku.

Beidzot par augstu maksu mēs dabūjām karieti un trijatā devāmies ceļā uz klosteri. Vētra gaudoja un trakoja vēl negantāk nekā pirmīt, un ceļu klāja biezs sniegs.

Mūsu kariete tāpēc ar grūdieniem un rāvieniem smagi kustējās uz priekšu, šad un tad pilnīgi apstādamās. Mēs sēdējām, ierāvušies katrs savā stūrī. No brīža, kad bijām nokļuvuši smacīgajā gaisā, aiz njaza-t jiem lodziņiem, kurus pēc mirkļa aizķepēja sniegs, mēs nerunājām cits ar citu. Esmu pārliecināts, ka ikviens no mums ar lielāko prieku būtu redzējis abus ceļabiedrus braucieņa laikā ejam bojā. Mani pilnīgi savā varā pārņēma doma par atkalredzēšanos ar Olallu, un visa ārējā pasaule atkāpās kaut kur tālu un pazuda.

Ceļš visu laiku veda augšup. Manis dēļ mēs tikpat labi varējām atrasties ceļā uz debesīm. Ja man šai bridi būtu ļauts izvēlēties savas debesis, tad arī tās izskatītos tieši tāpat. Tikpat krāšņi tās apspīdētu mēness un piepildītu mežonīgi vēja auļi.

Mums braucot tālāk, ceļš kļuva stāvāks un sniegputenis pieņēmās spēkā. Kučieris uz bukas spēja saskatīt ccļu tikai dažu pēdu attālumā uz priekšu. Pēkšņi karieti satricināja sevišķi stiprs grūdiens un tā apstājās pavisam. Kučieris nokāpa no sēdekļa un atrāva vaļā karietes durtiņas, iekšā ielauzās vētra un sniegs; pats viņš savā lielajā apmetnī bija apsnidzis balts. Cauri vētrai viņš mums nikni uzrūca, ka viņam nav iespējams tikt ārā no sniega kupenas, kurā kariete ir iestigusi.

Mēs noturējām īsu apspriedi. Tai nebija nekādas jēgas, jo nevienam no mums nenāca nc prātā pārtraukt vajāšanu. Mēs izlēcām ārā, pasitām apmetņiem apkakles uz augšu un, salīkuši kā veči, turpinājām ceļu kājām.

Bija pārstājis snigt. Debesis bija gandrīz skaidras. Mēness, kas joņoja aiz plāniem mākoņiem, rādīja mums ceļu. Bet vētra šeit bija briesmīga. Man, izkāpjot no karietes, ienāca prātā bērnībā dzirdēta pasaka, kurā kāda veca ragana sagūstītus turēja maisā visus debesu vējus. Si kalnu pāreja, es domāju, tad ir tas maiss. Ieslēgtie vēji mežonīgi plosījās pa to un griezās apkārt kā nikni suņi, kurus cieši tur aiz kaklasiksnas. Laiku pa laikam tie stāvus triecās uz leju vai šāvās gaisā, uzsviežot sniegu jūdzes augstumā. Karietē bija bijis diezgan auksti, bet šeit, kur mēs jau bijām augstu kalnos, retinātais gaiss bija kā ledaini auksta ūdens spainis, uzgāzts mums uz galvas, mēs tik tikko spējām elpot. Bet visa šī elementu plosīšanās man bija pa prātam. Tādā pasaulē un tādā naktī man viņa būs jāatrod atkal, un tagad viņai būs nepieciešama mana palīdzība.

Mani ceļabiedri, kas uz piesnigušā ceļa tikai metra atstatumā izskatījās neskaidri kā ēnas, man bija pilnīgi vienaldzīgi. Es jutu, ka šis ir tikai un vienīgi mans uzdevums, un drīz es viņiem biju labu gabaliņu priekšā. Es pazaudēju Pilotu no redzesloka, barons kaut kā turējās man līdzi, bet mani nepanāca.

Apmēram pēc kādas stundas gājiena cs ccļa vidū pēkšņi ieraudzīju augstu, četrstūrainu priekšmetu; tas bija nosvēries uz sāniem un šķita man tik liels kā māja. Tā bija Olallas kariete. Tā bija iestigusi tāpat kā mūsējā un pa pusei apgāzusies, un nekur neredzēja ne kučieri, nc zirgus. Es atrāvu durtiņas, un kāda sieviete tur iekšā šaušalīgi iekliedzās. Tā bija istabene, kuru es biju redzējis viesnīcā. Viņa sēdēja sarāvusies uz karietes grīdas, ar lakatiem apsējusies. Viņa bija viena un, redzēdama, ka man nav nodoma viņu nogalināt, žēlojās, ka kučieris ir izjūdzis zirgus, lai aizvestu tos aizvējā, pēc tam kad, tāpat kā mūsu kučieris, bijis spiests pārtraukt braucienu tālāk. Bet kur, es uzsaucu viņai, ir viņas kundze?

Viņa, meitene man atbildēja, bija devusies tālāk kājām. Meitene bija kā bez prāta aiz bailēm, un, aprakstīdama savas kundzes bēgšanu un briesmas, skaļi raudāja, tik tikko spēdama dabūt vārdus pār lūpām. Es izrāvos no viņas, jo viņa negribēja mani laist prom, un aizcirtu durvis. Kādas drausmīgas bailes un šausmas bija valdījušas šai karietē, es domāju, lai dzītu sievieti ārā šai nakts melnumā un mežonīgajos kalnos. Kas draudētu viņai tad, ja viņa nonāktu Amsterdamas žīda rokās?

Apstāšanās pie karietes bija aizkavējusi mani stundas ceturksni,un barons bija ieguvis laiku, lai panāktu mani. Abi karietes lukturi vēl dega, un, kad viņš pienāca man klāt un uzrunāja mani, bija dīvaini šai mēnesnīcas naktī redzēt viņa seju uzliesmojam sarkanu lukturu gaismā. Mēs pārmijām pāris vārdu karietes aizvējā. Tad atkal sākām iet, labu laiku turēdamies cieši viens otram blakus.

Kādu gabaliņu tālāk, kur ceļš gāja stāvus kalnā, caur virpuļojoša sniega mākoni, kas vērpās gar zemi kā lielgabala dūmi, es ieraudzīju tumšu ēnu. Tā neatradās tālāk par simts aršīnām un varēja būt cilvēka stāvs. Tā pazuda un atkal parādījās, tā ka naktī un negaisā bija ļoti grūti paturēt to acīs, un, kaut arī es tuvāk tai nepienācu, manas acis tomēr pēc brīža pierada pie vājās, rēgainās gaismas, un es arvien varēju tai sekot. Viņa steidzās tikpat ātri un tikpat salīkusi kā es augšup pa stāvo, grūto ceļu, un mana senā pārliecība, ka viņa spēj lidot, ja vien grib, man atkal ienāca prātā. Vētra raustīja viņai drēbes. Dažreiz tās piepūtās un izplētās, un viņa līdzinājās dusmīgai pūcei ar izplestiem spārniem uz zara mežā. Citreiz vētra plivināja drānas ap viņu, un viņa uz savām garajām kājām izskatījās kā dzērve, kas skrien pa zemi, lai noķertu vēju un paceltos spārnos.

Redzot viņu, barona tuvums kļuva man galīgi nepanesams. Ja cs biju medījis Olallu pusgadu, lai beidzot atrastu viņu šai kaļņu pārejā, tad viņai jāpieder tikai man vienam. Būtu bijis bezjēdzīgi mēģināt to vi»ņam izskaidrot. Es apstājos, un, kad viņš tūdaļ darija to pašu, es sagrā•bu viņu aiz apmetņa pie krūtīm un sviedu atpakaļ. Viņš bija izmocīts un aizelsies no kāpiena, viņš elpoja ar grūtībām un pāris reižu bija apstājies. Bet, kad es viņu sagrābu, viņš ieraudzīja manu sejas izteiksmi un atmodās. Nu vairs nebija ne runas par to, ka viņš ļautu man tālāk iet vienam. Tas, pēc kā es tiecos, man bija pārāk dārgs, lai viņš spētu to atstāt man. Viņa acis spīdēja man pretī, un viņš atņirdza zobus. Dažas minūtes mēs cīnījāmies uz piesnigušā ceļa. Viņš nosita man no galvas cepuri, un tā aizripoja prom. Bet, vēl arvien ar kreiso roku ciešā tvērienā sagrābis viņu aiz drēbēm, ar labo cs devu viņam tik spēcīgu sitienu pa žokli, ka viņš pazaudēja līdzsvaru. Ceļš bija slidens, un viņš nokrita un pavēlās gabaliņu atpakaļ. Krizdams viņš bija saķēris manu kakla lakatu un aptinis to sev ap roku un gandrīz mani nožņaudza, līdz es paguvu to izraut viņam no rokas. Es nolādēju šo kavēšanos un skrēju tālāk, sasprindzinājumā trīcēdams no galvas līdz kājām.

Kad biju palicis viens un biju drošs par to, ka man beidzot izdosies atrast Olallu šeit augšā kalnos, mani pārņēma lielas laimes sajūta, bet paretam ari — un daudz stiprāk nekā pirmīt — izbailes, pat šausmas, kas mani bija sagrābušas jau pie viņas karietes. Abas šīs izjūtas dzina mani uz priekšu ar vienādi lielu spēku. Steigdamies te pa tumšo zemi tikpat ātri kā mēness augšā debesīs, es atkal iedomājas, ka tagad taču ir skaidrs, ka esmu zaudējis prātu. Tā patiešām arī bija traka situācija, gluži kā extravaganza kādā Romas marionešu teātrī. Naktī un sniegputenī es skrēju pakaļ sievietei, kas pati ko kājas nes vētrā traucās uz priekšu, bēgdama no manis, pārliecībā, ka esmu pavisam cits vajātājs, kopējais ienaidnieks, kas bija mūs izšķīris un kuru cs no visas sirds ilgojos nogalināt. Viņa neatskatījās atpakaļ ne reizes, un būtu bijis bezcerīgi saukt viņu pret vēju. Mēs abi, viņa un es, veltījām visus savus spēkus šai bēgšanai un vajāšanai, un ar galēju sasprindzinājumu, mūsu pukstošām sirdīm kāpjot vai pa muti laukā, mēs pa stundu varējām veikt tikai cetutrdaļjūdzi. Bet dīvainākais — un tas, kas man visvairāk nepatika, — bija doma par to, kā tas iespējams, ka viņa mani notur par veco žīdu. Uz ielas Romā un Andermatas zālē viņš bija gājis ļoti lēni, balstīdamies uz spieķa. Es biju jauneklis un labs skrējējs, un tomēr viņa domāja, ka sekotājs ir viņš. Viņam patiešām bija jābūt velnam vai arī spējīgam sūtīt velnus savā uzdevumā. Man radās sajūta, ka esmu viņa ziņnesis, viņa sūtīts. Varbūt es, pašam nezinot, biju rotaļlieta, mehāniska lelle vecā Amsterdamas burvja rokās?

Kamēr šīs domas virpuļoja man smadzenēs, cs minu viņai uz pēdām. Viņas tuvums deva man spēku. Apburts un neprātīgs, es izdarīju dažus pēdējos garos lēcienus. Vienā mirklī viņas lielais apmetnis, vēja pūsts, iesitās man sejā, nākamā mirklī es biju viņai blakus un izlēcu priekšā un, pagriezdamies pret viņu, apstādināju viņu. Viņa ieskrēja man tieši rokās un būtu nokritusi, ja cs nebūtu viņu satvēris. Mirkli mēs stāvējām zem baisā mēness cieši apskāvušies. Vienu pie otra mūs spieda stihijas, un mēs abi tvērām pēc gaisa.

Mira, cilvēku neprāts ir varens un nebeidzams kā jūra, pa kuru mēs burājam šonakt. Es biju skrējis tā, it kā uz spēles būtu likta mana dzīvība, un biju pārliecināts, ka, panācis viņu, panākšu arī visu savu zudušo Romas dienu laimi. Tagad es nespēju atcerēties, ko es biju iedomājies darīt, — paņemt viņu uz rokām, skūpstīt un apskaut viņu vai varbūt nogalināt, lai viņa nespētu padarīt mani tik nelaimīgu vēlvienreiz. Es arī piedzīvoju vienu vienīgu reibinošas laimes mirkli. Es turēju viņu savās rokās, jutu viņas elpu tieši sev sejā un viņas ķermeni, pēc kura es tik sen biju ilgojies, piespiestu sev cieši klāt. Tas, saprotams, bija ļoti īss laimes mirklis. Viņas cepure bija aizpūsta prom, tāpat kā manējā. Viņas uz augšu pavērstā seja kaļķa bālumā un lielās acis, tumšas kā divi dziļi bezdibeņi, bija man pavisam tuvu. Es redzēju, ka, mani ieraugot, viņu bija pārņēmušas šausmas. Viņa bija bēgusi nevis no žīda, bet no manis.

Daudzus gadus vēlāk, kuģodams pa Vidusjūru vētrā, es ieskatījos acīs vanagam brīdi pirms tam, kad daudzie mēģinājumi ieķerties mūsu kuģa takelāžā bija beigusies nesekmīgi un viņš tika aizpūsts prom un ietriekts jūrā. Tā bija tā pati Olallas seja, kas kalnu pārejā. Putns arī bija zaudējis prātu aiz šausmām un, pārslodzes salauzts, zaudējis arī cerību.

Es domāju, ka stāvēju un skatījos Olallā ar tādām pašām izbailēm kā viņa, kad nu biju sapratis situāciju, un divas trīs reizes iekliedzu viņai sejā viņas vārdu. Viņa nebija atguvusi elpu, lai kaut ko pateiktu, un cs nepavisam nezināju, vai viņa mani dzird.

Kamēr es tā stāvēju, dodams viņai aizvēju, viņas garie, tumšie mati un drēbes lēni noplaka un sakļāvās ap viņu, it kā viņas stāvs mainītu formu un pārvērstos par kolonnu manās rokās.

Kad mēs brīdi bijām stāvējuši, es viņai teicu: «Kāpēc tu bēdz no manis?» Viņa paskatījās manī. «Kas jūs esat?» beidzot viņa jautāja. Es piekļāvu viņu sev ciešāk klāt un noskūpstīju divas reizes. Viņas seja bija auksta un svaiga. Viņa stāvēja mierīgi un ļāva sevi skūpstīt, un tikpat labi tā varēja būt sniegpārsla, nevis viņas seja, kam pieskārās ■manas lūpas. «Olalla,» es teicu. «Esmu tevi meklējis visu mūžu pa visu pasauli. Vai tad mēs tagad nevaram būt kopā?»

«Es esmu gluži viena,» viņa pēc mirkļa tcica. «Jūs mani nobiedējāt. Kas jūs esat?»

Es biju triekts caur uguni un ūdeni un iedomājos, ka šai reizei varbūt pietiks. Tāpēc es brīdi stāvēju klusu, lai pārdomātu stāvokli. Es nevarēju viņu pamest vienu naktī un vētrā. Es atbrīvoju viņu no sava tvēriena un ļāvu viņai atbalstīties uz manas labās rokas.

«Madame,» cs sacīju, «es esmu anglis, kas ir pietiekami jucis, lai ceļotu pa šiem nolādētajiem Alpiem. Mans vārds ir Linkolns Forsners. Tas taču nav pareizi, ka dāmai vienai jādodas pa šo briesmīgo ceļu nakts vidū. Tāpēc man būtu liels gods, ja jūs atļautu man pavadīt jūs līdz klosterim.»

Viņa padomāja, un mierīgi atbalstījās uz manas rokas. Bet, kad viņa saka runāt, viņa sacīja: «Es vairs nespēju iet tālāk.»

Bija skaidrs, ka viņa patiešām to nevar. Ja es nebūtu viņu atbalstījis, viņa būtu saļimusi. Ko mums bija darīt? Viņa paskatījās visapkārt un palūkojās augšā uz mēnesi. Atguvusi līdzsvaru, viņa tcica: «Ļaujiet man drusciņ atpūsties. Apsēdīsimies un atpūtīsimies. Tad es kopā ar jums laikam varēšu aiziet līdz klosterim.» »

Es paskatījos apkārt pēc vietas, kur mēs varētu rast aizvēju, un ieraudzīju tādu pavisam tuvu, turklāt tā nemaz nebija tik peļama, zem kādas izvirzītas klints. Sniegs tur bija ieputināts, bet vētra nebija varējusi sasniegt iedobumu līdz pašam dziļumam. Tas nebija tālu. Es aizvedu vai, pareizāk sakot, aiznesu viņu uz turieni. Es novilku apmetni un noņēmu kakla lakatu, kurā barons mani gandrīz vai nožņaudza.

un apmiu tos viņai apKart, cik labi vien varēju. Tai pašā mirkli nakts kļuva skaidrāka. Plašā ainava ap mums bija pavisam gaiša un balta, izņemot brīžus, kad mēnesi laiku pa laikam aizsedza kāds mākonis. Es sēdēju viņai blakus, cerēdams, ka te mums būs lemts kādu laiciņu mierīgi pabūt kopā.

Olalla sēdēja man tik tuvu, ka viņas plecs pieskārās manējam. Viņa bija pavisam mierīga un klusa. Mani atkal satrieca viņas spēja, par kujru e6 jau stāstīju pirmīt: sāpes un ciešanas uz viņu neatstāja nekādu iespaidu, bet viss kaut kādā veidā viņai bija viens un tas pats. Vientulīgajā kalnu pārejā viņa sēdēja kā meitenīte pļavā, pilnu klēpi puķēm, kuras pati saplūkusi.

Pēc kāda laika cs viņai teicu: «Kas atvedis jūs šais kalnos, madame ? Es pats braukāju apkārt, meklēdams kaut ko, bet man nav uzsmaidījusi laime. Es gribētu jums palīdzēt, un man žēl, ka esmu jūs nobiedējis, jo līdz ar to man ir grūtāk jums pakalpot.»

«Jā,» viņa pēc klusuma brīža sacīja, «nevienam cilvēkam nav viegli dzīvot. Tā tas bija arī madame Nanīnai. Viņa gribēja turēt savas meitenes stingrā paklausībā, tai pašā laikā negribēdama mums sabojāt labo omu, jo tas kaitētu namam.»

Tātad vccā sieviete Romā bija madame Nanīna, par kupu cs jau stāstīju. Olalla to pateica maigi un draudzīgi, it kā vēlētos man sagādāt prieku. Viņa laikam uzskatīja, —ja es esmu bijis tik labs un atzinis, ka viņa man ir pilnīgi sveša, tad viņai no savas puses jāpanāk man pretī, piekrītot, ka esam kādreiz bijuši pazīstami. Es viņai teicu: «Tikai šeit ir tik auksts. Kad jūs rīt brauksiet pa pāreju lejup, tad jūs sagaidīs pavasara vēji. Jo Itālijā tagad ir pavasaris, un cs domāju, ka bezdelīgas jau ir atgriezušās Romā.»

«Vai tur lejā ir pavasaris?» viņa jautāja. «Nē, vēl nav. Bet tomēr drīz tas būs klāt, un tas būs brīnišķīgs jums, kas esat tik jauns.»

«Vai zini, Mira,» teica Linkolns, pārtraukdams savu stāstījumu, «šī ir pirmā reize, kad es vispār esmu domājis par to stundu tur, augšā. Es to atceros tikai, tā sacīt, soli pa solim, stāstot par to tev. Nezinu, kāpēc es nebiju domājis par to agrāk, — vai par to man lika atcerēties mēness? Tas bija arī tur.

«Madame,» es viņai tcicu, «ja mēs tagad būtu manā zemē, tad cs, kad mēs ieietu kādās mājās, būtu pagatavojis jums dzērienu, kas jūs atspirdzinātu. Jā, un mutē būtu dedzis ingvers.» Es pastāstīju viņai par

mūsu dažādajiem stiprajiem dzērieniem Anglijā un aprakstīju, kā mēs tur aukstā ziemas dienā atnākam mājās ar nosalušām rokām un kājām un dzeram tos jautrā kompānijā pie kamīna. Mēs sākām runāt par dažādiem ēdieniem un dzērieniem un par to, ko mēs darītu, ja visu atlikušo mūžu būtu spiesti pavadīt šeit, kalnos. Tas bija liels atvieglojums, ka mēs varējām dzirdēt viens otru bez kliegšanas. Vispār šis dobums zem klints mums bija labākas mājas nekā citas vietas, kur mēs agrāk bijām bijuši kopā. Man šķita, ka te lieliski iederētos viss un ka pat mans tēvs, ja es viņu varētu šurp izsaukt, būtu pievienojies mums labprāt. Olalla neteica neko daudz, bet šad un tad viegli pasmējās par mani. Es arī nerunāju visu laiku. Domāju, ka mēs tur nosēdējām^ ap-« tuveni trīsceturtdaļsturidas. Es zināju, ka mums ir bīstami iemigt.

• Tieši tai mirklī mēs ieraudzījām gaismu uz ceļa un divus drūmus stāvus, kas lēnām virzījās uz priekšu, ik pa brīdim apstādamies. Tas bija Pilots, lidz nāvei noguris un grūtās kalnā kāpšanas un aukstuma novārdzināts, un barons, kas viņa rokā iekāries, kliboja uz priekšu mēness apspīdēts. Vēlāk es dzirdēju, ka zviedrs krītot bija izmežģījis potīti un ka Pilots, viņu panācis, bija uzslējis viņu kājās un palīdzējis. Barons bija aizsūtījis Pilotu atpakaļ, lai tas paņemtu vienu vēl degošo ratu lukturi no Olallas karietes; ar lielām grūtībām viņi to stiepa sev līdzi un abi bija gluži stīvi no aukstuma.

Kā par nelaimi viņi apstājās, lai saņemtu spēkus turpināt ceļu, un nolika lukturi zemē tieši mūsu dobuma priekšā. Pilots mūs neredzēja, viņš nekad neko sev apkārt neredzēja. Bet par spīti tam, ka barons kliboja un viņu mocīja sāpes, acis viņam bija kā kaķim. Viņš pagriezās pret mums un vilka Pilotu sev līdzi. Es, viņus ieraudzīdams, biju piecēlies kājās un domāju, — varbūt tomēr ir labi, ka viņi ir atnākuši. Viņi varētu man palīdzēt nest Olallu līdz klosterim.

Nedomāju, ka baronam bija vēlēšanās kauties ar mani atkal, kaut gan viņš bija ļoti nikns uz mani. Viņu droši vien nekad nebija bijis viegli piespiest izaicināt uz cīņu kādu, kurš ir tikpat spēcīgs kā viņš, bet nu viņš uzskatīja, ka Pilots ir viņa pusē. Viņš laikam bija aprakstījis Pilotam mūsu kautiņu un pateicis par mani, ka es esmu vai nu galīgi piedzēries, vai traks.

«Hallo,» viņš tcica, «medības ir beigušās, un anglis ir uzvarējis. Viņš steigšus ir izmantojis izdevību, un vēl divdesmit grādu aukstumā. Mums nevajadzēja viņam aprakstīt tādus jaukumus, jo līdz šim viņš bija redzējis vien savas zemes sievietes, un tas padarīja viņu gluži traku. Frici, paskatīsimies tagad paši uz šo dāmu.»

Nākot mums tuvāk, viņi līdzinājās diviem nelaimi vēstītājiem putniem. Pilots pagrieza lukturi tā, lai gaisma kristu uz Olallu. Viņa bija piecēlusies un stāvēja man blakus, bet pret mani vairs neatbalstijās.

Barons cieši skatījās viņā. Tāpat ari Pilots. «Tā patiešām esat jūs, mana svētā Rozalba,» tcica pirmais, «kas apstājusies šeit, pusceļā uz debesīm. Vēlu jums laimi jūsu pašreizējā, drusciņ patīkamākajā karjerā.»

Es redzēju, ka, dzirdot šos vārdus, Olallai bija grūti novaldīt smieklus. Ikreiz, paskatoties uz zviedru, viņa ar pūlēm noturējās, skaļi neiesmējusies. Bet viņa bija ļoti bāla un ar katru mirkli kļuva bālāka.

Pilots, kurš vēl arvien turēja lukturi un stāvēja tā, it kā pats būtu gaismas apžilbināts, tagad pienāca klāt un cieši raudzījās viņai sejā.

«Madame Lola,» viņš iekliedzās, «vai tā esat jūs?»

«Nē, es tā neesmu,» viņa tcica, «jūs kļūdāties.»

Šādu atbildi dzirdot, Pilots nezināja kur likties. Viņš plēsa matus, un es baidījos, ka viņš uz vietas zaudēs prātu.

«Netaisiet mani par ākstu,» viņš lūgšus lūdzās, «sakiet man, kas jūs esat.»

«Tas tāpat jums itin neko neizteiks,» viņa atbildēja, «cs jūs nemaz nepazīstu.»

«Es zinu, ka jūs dusmojaties uz mani,» viņš iesaucās, «tāpēc ka esmu izstāstījis pārjums citiem, bet es nezināju, ko man darīt. Kopš es jūs pēdējo reizi redzēju, es vispār neesmu zinājis, ko man darīt. Esmu nelaimīgs, madame Lola. Pasakiet, kas jūs esat.»

Luktura gaismā es redzēju, ka Olallas drēbes ir stīvas un baltas no sasaluša sniega un viņas kurpes arī klāja sniegs. Tomēr es vēl arvien nepalīdzēju viņai doties prom no viņiem, bet stāvēju klusu un klausījos.

Pēkšņi Pilots nokrita sniegā viņas priekšā ceļos.

«Madame Lola,» viņš sauca, «atpestijiet mani! Jūs esat vienīgais cilvēks uz pasaules, kas var to izdarīt. Nedēļas Lucernā bija vienīgais laimīgais laiks manā mūžā. Un viss, kas man toreiz bija jāveic! Es pats esmu aizmirsis, kas tas bija. Sakiet man, kas jūs esat.»

Barons saķēra lukturi, ko Pilots bija izlaidis no rokām, un turēja to augstu gaisā. Es domāju, ka viņš bija sakaitināts, redzot savu sabiedroto tik vāju.

«Šī madame Rozalba,» viņš iesaucās, «elle se moque des gens!» — man to teica jau no paša sākuma. Bet Arvīdu Gildcnstjernu viņa vairs nemuļķos. Šai svētajai dāmai uz muguras bija brūna dzimumzīmīte. Mēs ātri varam paskatīties, vai tā vēl tur atrodas, un tikt skaidrībā, kas viiia ir.

lis atkal redzēju, ka Olalla piespiež sevi, lai nesāktu smieties par vii.iii, bet viņa maigi uzrunāja Pilotu. «Ja es kādreiz būtu jūs pazinusi,» viņa teica, «es jums nebūtu darījusi nekā ļauna. Gluži otrādi, es būtu mēģinājusi jūs mazliet izklaidēt. Bet cs jūs nepazīstu. Ļaujiet nu man iet!»

Viņa lēnām pagriezās pret mani un paskatījās manī, it kā viņai būtu droša pārliecība, ka es nostāšos viņas pusē. Pirms desmit minūtēm es ari to būtu darījis kaut vai visai pasaulei par spīti, bet ir dīvaini, cik ātri cilvēku samaitā slikta sabiedrība. Dzirdot šos abus jaunekļus runājam par viņu veco pazīšanos ar viņu, cs, kurš stāvēju viņai daudz tuvāk nekā pārējie divi, pagriezos pret viņu un cieši ieskatījos viņai sejā. «Pasakiet* viņiem,» es iesaucos, «pasakiet taču viņiem, kas jūs esat.»

Viņa uzmeta man dziļu, tumšu un starojošu mirkli, novērsās no manis un paskatījās uz mēnesi. Viņas augumam pārskrēja trīsas.

«Mēs varam atminēt noslēpumu,» iekliedzās barons, «ja dabūsim rokā jūsu veco žīdu. Izskatās, ka tas ir viņš, kas jūsu maskarāžu laikā turējis krāsu podiņu.»

«Par ko jūs runājat,» viegli iesmiedamās tcica Olalla, «te nav neviena žīda.»

«Nc šeit, bet netālu no mums,» teica barons, «un drīz mēs visi draudzīgi satiksimies klosterī.»

Dzirdot šos vārdus, viņa kļuva klusa kā statuja, un cs nevarēju izturēt šo viņas klusēšanu.

«Es aizdzīšu viņus abus prom,» es viņai sacīju, «bet šo vienu vienīgo reizi pasaki man patiesību. Kas tu esi?»

Viņa ncaizgriezās prom un arī nepaskatījās uz mani, bet nākamā mirklī viņa izdarīja to, no kā es vienmēr biju baidījies: viņa izpleta spārnus un aizlidoja prom. Baltajā mēnessgaismā viņa ar lielu lēcienu metās prom no mums, un vējš sagrāba viņu, piepūzdams viņas drēbes. Es jau sacīju, ka, bēgot kalnos, viņa līdzinājās kādam lielam putnam, kurš skrien uz priekšu, lai saķertu vēju un paceltos spārnos. Tagad viņa atkal darīja kā svīre, kad tā metas no kraujas-vai jumta, lai saķertu vēju zem spārniem un paceltos virs zemes. Mirkli izskatījās, ka ar vētras palīdzību viņa uzlido gaisā. Viņa pārskrēja pāri ceļam un no visa spēka metās pāri klints malai tieši bezdibenī un pazuda mūsu skatienam.

Man nepietika laika, lai mēģinātu viņu apturēt, un vienu mirkli es domāju sekot viņai. Bezdibeņa malā ieraudzīju, ka dziļi viņa nebija nokritusi, bet atradās uz tāda kā klints izciļņa aptuveni divdesmit

pēdas zem mums. Cik mēnessgaismā spēju saskatīt, viņa gulēja uz mutes, apsegta ar savu lielo apmetni.

Pilots raudādams stāvēja man blakus. Mēs trīs pūlējāmies apmēram stundu, lai paceltu viņu augšā. Luktura gaismā mēs sagriezām mūsu apmetņus gabalos un sasējām strēmeles kopā. Kad bijām to izdarījuši, mēs pārkārām lukturi pār ceļa malu. Mūsu darbu vispirms apgrūtināja tas, ka izdega svece un lukturis pēkšņi nodzisa, turklāt atkal bija sācis snigt.

Pirmoreiz, kad mani nolaida lejā, es neatradu atbalstu kājām uz izciļņa, bet paliku karājamies gaisā. Beidzot es nolaidos tieši uz tā un pieskāros viņai. Kad pacēlu viņas galvu, tā atkrita atpakaļ kā novītis zieds, bet viņas ķermenis nebija auksts. Es mēģināju viņai apsiet virvi, bet tas neizdevās; velkot viņu augšā, viņa bīstami atsitās pret klinšu sienu. Man vajadzēja kliegt pārējiem, atbrīvot viņu no virves un atkal paņemt uz rokām. Terase, uz kuras mēs stāvējām, bija šaura un klāta ar biezu sniega kārtu. Man nebija viegli kustēties pa to. Zem mums bija bezdibenis, un pāris reižu man likās, ka dabūt viņu augšā neizdosies. Es domāju par to, ka nāvē šajā baltajā mēnessgaismā viņu galu galā iedzina mans jautājums.

Beidzot man izdevās sasiet cilpu, kurā ielikt kāju, un piesiet viņas ķermeni sev klāt, un es uzsaucu pārējiem, lai velk mūs augšā. Viņi tūdaļ arī vilka, ātrāk, nekā es biju domājis viņus spējam to izdarīt. Kamēr viņi atsēja viņu no manis un es nokritu, nevarēdams noturēties stāvus, es apkārt dzirdēju vairākas balsis izsaucamies, ka viņa nav mirusi.

Kad atkal varēju pacelt galvu, es ieraudzīju, ka mūsu sabiedrībai pievienojies vecais žīds no Romas, Amsterdamas un Andermatas. Man šķita pilnīgi dabiski, ka viņš ir nokļuvis šeit. Viņa kariete stāvēja uz ceļa, un viņa kučieris un sulainis bija palīdzējuši uzvilkt mūs ar Olallu augšā. Es nekādi nevaru izskaidrot, kā viņam šai naktī vispār bija izdevies uzbraukt ar saviem smagajiem ratiem pa tādu ceļu, vienīgi jādomā, ka žīdam viss iespējams.

Viņi iecēla Olallu ratos, un žīds lūdza tajos iekāpt arī mani, jo manas rokas un ceļgali stipri asiņoja. Tur sēžot pie viņa un turot viņas kāju pēdas klēpī, es atcerējos, kā sastapu Kokocu pirmo reizi uz ielas Romā. Man ļoti slāpa, biju sviedriem noplūdis, bet tik noguris, ka nemaz nejutu aukstumu. Beidzot mēs nonācām līdz lielajai, četrstūrainajai klostera akmens ēkai, kur pāris logos spīdēja gaisma. No turienes iznāca cilvēki un saņēma mūs.

Tc viņi man iedeva karstu vīnu un nomazgāja manas rokas un seju. Kad es vaicāju pēc Olallas, tiku ievests kādā lielā istabā, kur uz galda dega divas sveces.

Olalla, tāpat kā pirmīt, gulēja nekustīgi uz nestuvēm, kas bija noliktas uz grīdas. Izskatījās, ka viņu nodoms ir bijis aiznest viņu uz citu vietu, bet tad viņi apstājušies Šeit. Viņi bija tikai atraisījuši viņas drēbes. Viņai bija uzklāts liels zvērādas paklājs, kas piederēja žīdam. Viņas galva bija mazliet sagriezusies uz spilvena un sejas viena puse no kritiena tumša, kā appelējusi.

Vecais žīds sēdēja uz krēsla viņas tuvumā. Viņam mugurā vēl arvien bija kažoks un galvā augstā cepure, un zodu viņš bija atbalstījis» uz spieķa roktura. Viņš neatrāva sastingušo skatienu no viņas sejas. Kad es paskatījos uz lielo pulksteni istabā, cs biju pārsteigts, redzot, ka nav ne trīs stundas pāri pusnaktij.

Es nosēdos mazliet atstatu no viņiem un ilgi sēdēju, ne vārda neteikdams. Kad nosita pulkstenis, es nolēmu uzrunāt žīdu. Ja mans jautājums bija iedzinis viņu nāvē, tad tikpat labi es varēju saņemt atbildi uz to tagad. Viņam vajadzētu spēt man atbildēt. Es stādījos viņam priekšā un mazliet parunāju ar viņu, un viņš ļoti pieklājīgi man atbildēja. Tad es pastāstīju viņam visu, ko pats par Šo dāmu zināju, un lūdzu viņu pastāstīt man viņas dzīvesstāstu, kamēr mēs gaidām.

Kādu brīdi viņš acīm redzami negribēja runāt. Visbeidzot vārdi pār viņa lūpām nāca ar lielu spēku. Telpā atradās arī Pilots ar baronu. Pilots piecēlās no krēsla zāles viņā galā, pienāca tuvāk, paskatījās uz Olallu, bet atgriezās atkal atpakaļ. Barons savā krēslā bija aizmidzis. Vēlāk viņš tomēr piecēlās un pievienojās mums.

«Es patiešām,» teica žīds, «pazinu šo dāmu tai laikā, kad visa pasaule viņu pazina un pielūdza kā to, kas viņa bija. Šī sieviete ir lielā operdziedātāja Pellcgrina Leoni.»

Pirmā mirklī šis vārds man neko neizteica, tad uz brīdi iestājās klusums, bet mana atmiņa atmodās un atgādināja ko tādu, kas bija noticis sen, manā bērnībā. «Tas taču nav iespējams,» cs izsaucos. «Dziedātāja, kuru jūs minējāt, bija tieši tā zvaigzne, par kuru mans tēvs ar māti runāja ar vislielāko sajūsmu. Kad viņi pārbrauca mājās no Itālijas, viņi nerunāja ne par ko citu, kā vien par viņu, un cs labi atceros viņu lielās skumjas, kad dziedātāja ugunsgrēkā Milānas teātrī tika ievainota un nomira, es toreiz biju desmit gadus vecs, pirms trīspadsmit gadiem.»

«Nē,» teica žīds. «Jā, viņa nomira. Nomira lielā operdziedātāja.

Pirms trīspadsmit gadiem, kā jūs pareizi sacījāt. Bet sieviete šos trīspadsmit gadus turpināja dzīvot.»

«Paskaidrojiet, ko jūs ar to domājat,» cs viņam teicu.

«Paskaidrot, ko es ar to domāju,» viņš atkārtoja, «jaunkungi, jūs prasāt daudz. Jums labāk vajadzētu teikt: paslēpiet savas domas aiz tādām frāzēm, kuras esmu pieradis dzirdēt un kuras neko nenozīmē. Ugunsgrēkā Milānas teātrī Pellegrīna tika notriekta pie zemes un apdega. No satricinājuma un ievainojumiem viņa pazaudēja balsi. Cik vien ilgi viņa dzīvoja, viņa nekad vairs nenodziedāja nevienu noti.»

Kamēr viņš runāja, es sapratu, ka tā ir pirmā reize, kad viņš pārdzīvoto ietērpa vārdos. Sāpes un šausmas, kuras viņš vēlreiz pārdzīvoja, par to stāstīdams, sagrāba mani tā, ka es nespēju lūgt viņu turpināt, kaut ari es būtu gribējis dzirdēt vairāk, neatrazdams nekāda izskaidrojuma viņa līdz šim teiktajos vārdos. Bet Pilots jautāja: «Vai tad viņa nenomira?»

«Mirt, dzivot, dzīvot, mirt,» atbildēja žīds, «viņa dzīvoja tāpat kā jebkurš no mums, vai pat vēl vairāk.»

«Bet,» sacīja Pilots, «visa pasaule domāja, ka viņa ir mirusi.»

«Viņa lika pasaulei tā domāt,» teica žīds. «Mēs, viņa un cs, darījām visu, kas bija mūsu spēkos, lai piespiestu pasauli tam noticēt. Es redzēju aizberam viņas kapu. Uz tā es uzliku pieminekli.»

«Vai jūs bijāt viņas mīļākais?» jautāja barons.

«Nē,» cēli un ar dziļu nicinājumu atbildēja vecais žīds. «Es redzēju viņas mīļākos vaukšķam un luncināmies ap viņu ar saviem glaimiem un savstarpēju greizsirdību. Nē, es biju viņas draugs. Kad sargs pie paradīzes vārtiem man reiz jautās: «Kas tu esi?» — es, lai tiktu pazīts, nenosaukšu nekādu vārdu, amatu vai varoņdarbu, ko esmu veicis zemes virsū, bet atbildēšu viņam: «Es esmu Pellegrīnas Leoni draugs.» Jūs, kas, spriežot pēc jūsu stāstītā, esat nogalinājuši viņu, jautādami, kas viņa ir, — ko atbildēsiet jūs, kad jums aiz kapa tiks jautāts: «Kas jūs esat?» Jums Dieva vaiga priekšā būs jānosauc savs vārds un adrese, tāpat kā jūs to darījāt Andcrmatas viesnīcā.»

Klausoties šos vārdus, Pilots jutās pagalam nepatīkami. Viņš grasijās ko sacīt, bet pārdomāja un klusēja.

«Jaunkungi,» teica vecais žīds, «ļaujiet man pastāstīt jums stāstu tā, kā patīk man. Klausieties uzmanīgi, jo neko līdzīgu jūs vairs nedabūsiet dzirdēt.

Visu māžu es esmu bijis bagāts cilvēks. No tēva un mātes un viņu radiem, kas visi bija vareni tirgotāji, es mantoju lielas bagātības. Pirmos sava mūža četrdesmit gadus cs arī biju dziļi nelaimīgs cilvēks, tāds pats, kādi tagad esat jūs. Es daudz ceļoju. Vienmēr esmu mīlējis mūziku, pat esmu bijis komponists un sacerējis un iestudējis baletus, ar ko es toreiz biju ļoti aizrāvies. Divdesmit gadus cs uzturēju savu corps dc bāliet, lai tas izrādītu manus darbus man vienam. Man piederēja baletskola ar trīsdesmit jaunām meitenēm, no kurām neviena nebija vecāka par septiņpadsmit gadiem un kuras mācīja mans baletmeistars, viens no izcilākajiem Eiropā, un kurām cs liku dejot man kailām.»

Tc nu barona jutekļi pamodās. Viņš atzinīgi uzsmaidīja vecajam vīram. «Jūs negarlaikojāties,» viņš teica.

«Kāpēc ne?» jautāja vecais žīds. «Gluži otrādi, cs garlaikojos |aus-» mīgi, man bija garlaicīgi līdz nāvei. Es droši vien būtu nomiris aiz garlaicības, ja nejauši kādā Venēcijas teātrītī nebūtu dzirdējis Pellegrīnu Leoni, kura toreiz bija scšpadsnļit gadus veca. Tad es sapratu debesu un zemes, zvaigžņu, dzīves un nāves, un mūžības jēgu. Viņa ņēma mūs aiz rokas un ieveda rožu dārzā, kas bija pilns ar lakstīgalām, un brīdī, kad viņa to gribēja, viņa pacēla mūs augstāk par mēnesi. Ja šad un tad agrāk tu kā nespēcīgais un pasaulīgais radījums biji baidījies no kaut kā, tad kopā ar viņu pat virs bezdibeņa tu juties tik droši kā savā karietē. Kā jauna haizivs jūrā ar vienu spuras sitienu pakļauj spēcīgos zaļos ūdeņus, tā viņa peldēja uz priekšu dzīves dziļumos un mistērijās. Dzirdot viņas balsi, sirdij bija jāizkust, līdz visbeidzot nāca prātā doma: «Tas ir par daudz. Šis daiļums mani nogalina, un es to nevaru panest,» un pēc mirkļa bija jākrīt uz ceļiem un jāraud aiz laimes par to, ka Dievs savā neizmērojamā mīlestībā un dāsnumā ir radījis tādu pasauli kā šī. Tas viss bija liels brīnums.»

Man kļuva žēl šī vecā žīda, kurš tādā kārtā bija spiests atklāt mums savu sirdi. Viņš nekad par to nebija runājis. Tagad, to iesācis, viņš nespēja apstāties. Uz balti nokaļķotās sienas viņa garais, smalkais deguns zīmēja asu un skumju ēnu.

«Kā cs jau pirmīt teicu,» viņš turpināja, «man bija tas gods būt viņas draugam. Es viņai nopirku villu Milānas tuvumij. Kad viņa neatradās ceļojumos, viņa tur dzīvoja, palaikam plašā draugu lokā, palaikam viena pati kopā ar mani. Tur mēs, kad viņa nevingrinājās, staigājām roku rokā pa dārzu, smējāmies un sacerējām epigrammas par pasauli un tās muļķību.

Viņa pieķerās man kā bērns savai mātei. Viņa izgudroja man skaistus vārdus un mēdza spēlēties ar maniem pirkstiem, un teica, ka man ir skaistākās rokas pasaulē un ka, uz tām skatoties, var redzēt, ka tās ir radītas, lai darbotos tikai ar briljantiem. Tā kā mēs pirmo reizi bijām satikušies Venēcijā un mans vārds ir Marks, viņa mēdza sevi saukt par manu lauveni. Jā, tāda viņa bija, spārnota lauvene. No visiem cilvēkiem cs biju vienīgais, kurš viņu pazina.

Viņai dzīvē bija divas visaptverošas kaislības, kas piepildīja visu viņas lepno sirdi.

Pirmā bija kaislība uz izcilo soprānu Pellegrīnu Leoni. Tā bija pielūgsmes un drausmīgas greizsirdības pilna mīlestība, līdzīga tai, ko dažs labs jūsu picsteris jūt pret Jaunavas Marijas brīnumdarītāju svētbildi, kas nodota viņa uzraudzībā, vai arī tai, ko sieviete jūt pret savu vīru, dižu varoni, vai briljantu slīpētājs uz krāšņāko briljantu, kāds jebkad atrasts. Šais attiecībās ar savu elku viņai nebija miera nc dienu, nc nakti. Ne viņa deva, ne lūdza žēlastību. Pellegrīnas Leoni kalpībā viņa strādāja kā vergs zem pātagas, ar asarām un līdz nāvei, ja būtu vajadzīgs.

Pārējām sievietēm operā viņa bija velns, jo Pellegrinai bija jādabū visas lomas. Viņu saniknoja tas, ka viņai nav iespējams dziedāt divas partijas vienā operā. Viņu teātrī dēvēja par Luciferu. Ne vienu reizi vien viņa uz skatuves bija sadevusi kādai sāncensei pa ausi. Vecas un jaunas dziedātājas, spēlējot kopā ar viņu, raudāja aiz bailēm un dusmām. Tā plosīties viņai nebija ne mazākā iemesla, jo pie mūzikas debesīm nemirdzēja neviena cita zvaigzne kā vienīgi viņa. Turklāt viņa uzstāja uz Pellegrīnas Leoni tiesībām ne vien zīmējoties uz savu balsi. Viņa gribēja, lai Pellcgrīna vienmēr būtu skaistākā un elegantākā no visām sievietēm, modes dāma, kurai līdzīgas nebūtu no Romas līdz Parīzei. Ar savu godkāri viņa sevi pataisīja par ākstu. Uz skatuves viņa gribēja nēsāt tikai īstus briljantus, kurus es viņai devu. Agates — zemnieku meitenes — lomā viņas tērps bija noklāts ar briljantiem un tam bija piecas pēdas gara šlepc. Nekad viņa nedzēra neko citu kā vien ūdeni, baidoties sabojāt Pellegrīnas smalko, skaisto un balto «ejas ādu, un, ja kāds firsts vai kardināls ieradās vizītē pirms pulksten divpadsmitiem vai arī viņu bija ieradies apciemot pats pāvests, tad viņa pieņēma tos ar papira rullīšiem matos un ar baltu cinka ziedi nosmērētu seju, jo vakarā viņa gribēja atstāt ēnā visas pārējās sievietes nc tikai uz skatuves, bet arī parterā un ložās. Un viņai bija smalkākā un skaistākā publika visā pasāulē, pielūgt Pellegrīnu bija modē. Viņas salonos pulcējās lielas slavenības no Itālijas, Krievijas un Vācijas, un tas viņu uzjautrināja. Tā tam vajadzēja būt, viņai patika redzēt visus pie Pellegrīnas kājām. Drīzāk viņa būtu stājusies pretī pat paša Krievijas cara gribai, riskējot tikt aizsūtītai uz Sibīriju, nekā mainītu savu repertuāru vai atceltu ikdienas dziedāšanas stundas.

Un otra šīs cēlās sirds kaislība, mani jaunkungi, bija viņas mīlestība uz savu publiku. Ta nebija vērsta pret varenajiem, ne firstiem, magnātiem un daiļām, dārglietām rotātām dāmām, kas piepildīja parteru, un pat ne pret slavenajiem komponistiem, mūziķiem, kritiķiem un zinātniekiem, kas mudžēja foajē. Tā pilnīgi un galīgi piederēja galerijai. Nabadzīgos ļaudis no sānieliņām un tirgus laukumiem, kuri atteicās no pusdienām un kurpju pāra, algas par smagu darbu, lai lauztos uz sakarsušā nama pašu augšu un dzirdētu dziecļani Pellegrīnu, un kuri rībināja ar kājām, kliedza un raudāja, tos viņa mīlēja.,vai-» rāk par visu pasaulē.

Šī viņas otra kaislība bija tikpat spēcīga kā pirmā, bet tā bija tik maiga kā jūsu Jaunavas Marijas mīlestība uz cilvēkiem. Jūs, ziemeļu cilvēki, jūs nepazīstat dienvidu un austrumu sievietes, kad tās mīl. Kad viņas skūpsta savus bērnus un raud par saviem mirušajiem, tad viņas ir kā svētās liesmas. Kad skatītāji pēc «Mēdejas» pirmizrādes izjūdza zirgus no manas karietes, kurā viņa brauca, lai paši vilktu to, tad viņa neskatījās uz hercogiem un prinčiem, kas lika savus dižciltīgos plecus pie šī darba. Nē, viņai straumēm lija karstas asaras, dārgākas par briljantiem, viņa lieca žilbinošu smaidu varavīksni pār Milānas ielu tīrītājiem, ratiņstūmējiem, augļu pārdevējiem un ūdensnesējiem. Viņa ar prieku dotos nāvē viņu dēļ. Es to zinu, es sēdēju karietē viņai blakus, viņa turēja manu roku. Pati viņa nebija nabadzīgu ļaužu bērns, bet maiznieka meita, un viņas mātes tēvs bija bijis turīgs spāņu zemnieks. Nezinu, no kurienes viņas sirdī bija radusies šī lielā kaislība uz pasaules mazajiem ļaudīm. Protams, viņa nedziedāja tikai viņiem vien, jo karsti kāroja saņemt arī lielu pazinēju atzinību, bet viņa to kāroja galeriju dēļ. Mani bieži izbrīnīja tas, ka viņi nekad no viņas neubagoja. Gandrīz vai tā, it kā viņi saprastu, ka dziedot viņa ir devusi viņiem labāko, ko no viņas var lūgt, un ir zaimošana gaidīt no viņas ko citu. Ja vien viņi būtu lūguši, viņa atdotu tiem visu, kas viņai piederēja. Viņas māja un dārzs bija viņiem atvērti, un liels prieks viņai bija rotaļāties un dziedāt trūcīgo bērniem uz terases zem oleandriem tai laikā, kad viņa bija atteikusies pieņemt augstu angļu lordu, kas bija braucis pāri jūrai, lai redzētu viņu.

Visa viņas laime slēpās attiecībās starp šīm divām lielajām kaislībām. Tais laikos, kad viņa svinēja savus triurnfus, tā bija pilnīga.

Viņas balss un māksla ar katru dienu kļuva brīnišķīgāka. Tas bija neaptverami. Es nedomāju, ka, kritiena brīdim pienākot, viņa bija sasniegusi savu spēju kalngalu. Viņas vārds atbalsojās visā pasaulē. Savā mazajā rokā viņa turēja mūzikas gudrības akmeni, visu, kam viņa pieskārās, tā pārvērta zeltā. Jūs, mans jaunkungs,» viņš tcica, pagriezdamies pret mani, «stāstījāt, kā ļaudis tālās zemēs raudājuši, ka ši balss ir zudusi, atceroties šo dziļo zelta straumi, šīs augstās briljantu, mirdzoŠu'saflru un asiņaini sarkano rubinu kaskādes. Un ļaudis pielūdza viņu. Viņi juta, ka tik ilgi, cik vien Pellegrina dziedās viņiem no skatuves, tik ilgi eņģeļi nepametīs zemi.

Jā, visā tajā — ka Pellegrina, dziedot savām galerijām kā eņģelis, lika cilvēku sirdīm kust un viņiem raudāt svētlaimīgas laimes asaras, aizmirst visus dzīves grūtumus un atcerēties zudušo paradīzi, ka viņa izplēta savu dvēseli pār viņiem kā zvaigžņotas debesis un ka viņi no savas puses pielūdza Pellegrīnu kā Madonnu, kas pieder viņiem, kā debesu Dieva atklāsmi uz zemes un kā būtni, kas sevī ietver visu, kas viņiem ir skaists, cēls, elegants un lielisks, — tajā visā slēpās viņas laime.

Pat ja viņa, kā es jums stāstīju, operā spēlēja zemnieku meitenes brokātā un briljantos, viņa to nedarīja aiz personīgas godkāres, nē, tā bija pienākuma izjūta. Viņa uzskatīja, ka tas jādara galeriju dēļ, tāpat kā jūsu priesteriem šķiet, ka viņiem jāizrotā Jaunavas Marijas tēls ar skaistākajām drānām, kādas vien atrodamas. Pat attēlojot Kristus piedzimšanu, kur sirdi aizkustina paskatīšanās uz Dievmāti un bērnu kūtiņā ar salmiem uz grīdas un siliti par šūpuli, priesteris nespēj redzēt svēto Jaunavu nabadzīgi ģērbtu, bet karina uz viņas pleciem zidu un zelta ķēdes.

Es mazliet smaidīju par šo viņas lielo kaislību uz nabadzīgajiem. Manuprāt, no viņiem vienmēr ir nākusi slikta smaka, un mani nav bijis stipras ticības viņu tikumam.

«Vai tad mums visiem noteikti ir jābūt izlietiem pēc vienas formas?» tad viņa man jautāja. «Un jābūt grēciniekiem, kas pielūdz dievišķo? Mīļo Mark, ļauj nu man būt tādai, kāda esmu: dievišķība, kas pielūdz grēciniekus.»

Kas zīmējas uz viņas mīļākajiem, tad es pazinu lielāko daļu no viņiem, un ne manās, ne viņas acīs viņiem nebija lielas nozīmes. Viņi Pellegrinai, līdz viņa pierada pie viņiem, patiesībā sagādāja vairāk bēdu nekā prieka.

Jo, par spiti izcilajam prātam, viņa šai dzīvē vienmēr bija donna Kihota dc la Manka. Dzīves parādības viņai nešķita pietiekami diženas.

Tās nevarēja līdzināties viņas pašas sirdij. Viņa bija kā vīrs, kuļram iedota liela muskete, kas derīga ziloņu šaušanai, un tiek prasīts, lai viņš ar to šautu zvirbuļus, vai kā liels putns, albatross, kuram liek plivināties kopā ar sīkiem putniņiem būrī. Kad viņa cieta savos mīlestības piedzīvojumos, tas vis nebija no ievainotas godkāres. Jo ārpus skatuves viņa nepazina nekādu godkāri, labi zinādama, ka jaunkungi neaplido lielo soprānu, bet skaisto jauno dāmu ar zvaigžņu acīm, kuras daiļums bija tāds pats retums kā maigo un gudro gaceļu skaistums, par kurām kāds no maniem tautiešiem ir rakstījis dzejas. Tādēļ viņa pielūdzēju muļķību un neīstumu uzņēma viegli. Bet, jio visa spēka metoties notikumu virpulī, viņa bija dziļi aizvainota un vīlusies tfwpēc, ka pasaulei nav lielāku dimensiju, ka tajā nenotiek nekas tāds, kas vairāk līdzinātos lielajām drāmām uz skatuves.

Sākumā no saviem mīlestības piedzīvojumiem viņa pie manis atgriezās ļoti drūma. Jā, kad viņa bija pavisam jauna meitene, viņa pat mazliet kaunējās par sevi. Domāju, ka viņa, ja būtu dotas izvēles iespējas, vēlētos būt vīrietis un ka viņa neredzēja nekādu jēgu būt sievietei. Jo ar visu savu miesas skaistumu — krūšu un locekļu lieliskumu, matu bagātību, lūpu kvēli kā purpura pavedienu, acu spīdumu zem garajām skropstām un ādas smalko baltumu — viņa jutās kā dāma, kas, ietērpusies savās krāšņākajās drānās, lai dotos uz balli, kur jāpiedalās pašam karalim, atklāj, ka ir ielūgta uz pilsoniskām viesībām policijas priekšniekam par godu un ka pārējie viesi ir ikdienas apģērbā. Tādā situācijā dāmas arī sajūt kaunu un viņām ir ļoti nepatīkami, un savus skaistākos briljantus un zīda šlepi viņas nes ar nepatiku un pazemojumu. Viņas jūt, ka spožums viņas tur pataisa par ākstu.

Domāju,» teica vecais žīds, «ka daudzas sievietes mīlestības piedzīvojumos pārņem tā pati sajūta.

Kad viņa piedzīvoja tādu pasaules nostāju pret sevi, viņa nāca pie manis, būdama droša par manu sapratni. Pasaule būtu smējusies par viņu, ja tās filistri toreiz būtu spējuši iedomāties, ka arī skaistajam un bagātajam varētu būt kaut kas kopīgs ar skumjā bruņinieka tēlu. Un es nevarēju nesmieties par viņu.

Es viņai teicu: «Pellegrīna, pasaulei un taviem mīļākajiem, kas taču ir daļa no tās, mīlas dziļākā būtība ir kā zinātne, ko sauc par toksikoloģiju: mācību par indēm un pretindēm. Viņi visi ir sagatavoti un noskaņoti, ka tiks noindēti vai noindēs. Viņi ir indīgas čūskas un skorpioni, kas ir lepni uz saviem indeszobiem un droši pret citu kodieniem atbilstoši sava kodiena nāvīgumam.

Lielākai daļai no viņiem mīlestība ir apmainīšanās ar indēm, un pēc garām mīlas dēkām viņi ir lepni, ka ir kļuvuši imūni pret jebkupu indi, tāpat kā par indiešu dziedniekiem stāsta, ka viņi vingrinādamies kļūst neuzņēmīgi pret visām čūsku indēm, pat visstiprāko. Bet tu, Pellegrina, neesi vis kaut kāda indīga čūska, bet pitons. Tava gaita man bieži atgādina dejojošas čūskas, kuras kāds indiešu čūsku dīdītājs man reiz rādīja. Tevī nav indes, un, ja tu nogalini, tad dari to ar sava apkampiena spēku. Šī īpašība sajauc prātu taviem mīļākajiem, kas ir pieraduši pie mazām indes čūskām un kuriem nav nedz spēka tev pretoties, nedz gudrības novērtēt skaisto nāvi, ko tu spēj viņiem sniegt. Un, redzot tevi kā čūsku metam lielus lokus, apvijam, apkampjam un visbeidzot nožņaudzam mazu zalktīti, patiesībā var nobeigties aiz smiekliem.» Šādi es mēdzu izraisīt viņā smieklus, pat ja tic arī būtu smiekli caur asarām.

Tā kā viņa bija izcili inteliģenta un asināja savu prātu pret manu inteliģenci, tad viņa bija tā, kas mācījās no saviem mīļākajiem, un visbeidzot tas viss viņai nenozīmēja vairāk, nekā viņiem pašiem. Par to es jaunkungiem biju pateicīgs, jo viņi palīdzēja viņai sasniegt vieglumu zināmās skatuves partijās, kas viņai nebija iedzimts. No mirkļa, kad viņa bija guvusi mācību, viņa uz skatuves sasniedza pilnību nevainīgu meiteņu lomās.

«Un tu, Mira,» teica Linkolns, pārtraukdams savu stāstu, «pats zini, ka tā ir taisnība. Tu laikam atceries veco dziesmu par meiteni, kas noraida sultāna dāvanas, lai paliktu uzticīga savam mīļākajam, dziesmu, kas sākas ar vārdiem: «Ah Rupia, kama na Majasee». Tā ir jauka dziesma par tīru mīlestību. Cik es zinu, to nodziedāt tā, kā tai būtu

jāskan, nekad nav spējis neviens cits kā vien palaistuve.»

\

Tad viņš atkal atgriezās pie vecā žīda stāsta.

«Tā mēs dzīvojām,» turpināja žīds, «baltajā villā Milānā, līdz sita nelaimes stunda. Jaunie cilvēki, jūs atceraties, kā par šo dienu raudāja jūsu vecāki. Tas notika «Dona Zuana» izrādes laikā, otrajā cēlienā, kad donna Anna uznāk uz skatuves ar Otavio vēstuli rokās un sākas rečitatīvs: «Crudele? Ah nd, mio bene! Troppo mi spiace allontanarti un ben chc lungamente la noslr' alma desia.»

Brīdī, kad iznāca Pellegrina, no griestiem viņas priekšā nokrita di vi vai tris degoši koka gabali. Viņai bija drosmīga sirds. Viņa mierīgi gāja tālāk, pameta skatienu uz augšu, paņemdama augsto noti tikpat viegli kā elpojot. Bet tad gāzās degošs baļķis, visu teātri pārņēma panika, orķestrim apstājoties takts vidū. Ļaudis lauzās uz durvīm un sievietes ģība. Pellegrīna atkāpās soli atpakaļ, raudzīdamās apkārt, līdz viņas skatiens sastapa manējo, es sēdēju partera pirmajā rindā. Jā, šai izmisuma brīdī viņa raudzījās pēc manis. Un vai man nebija jābūt lepnam? Viņai nemaz nebija bail, viņa tur stāvēja pavisam mierīgi, it kā gribēdama sacīt: «Nu mums abiem šeit jāmirst, tev un man, Mark.» Bet man, man bija bail. Es neuzdrošinājos izlauzties līdz degošajai skatuvei, kur visi koki un mājas bija no kartona. Tai pašā mirklī no vienas kulises uz otru šāvās milzīgs dūmu mutulis, uz priekšu vēlās karstuma vilnis kā degošas krāsns elpa, viņa pazucki manam skatienam, un mani aizskaloja pūlis. Es tiku ārā uz ielas, kur -valdīja sajukums un vaimanas un kur man pretī sitās vēsais gaiss. Sulainis, kas bija gaidījis mani priekštelpā, palīdzēja man noturēties uz kājām. Mēs dabūjām zināt, ka Pellegrīnu ir izglābis aktieris, kas dziedāja Leporcllo partiju un kuram viņa bija palīdzējusi izvirzīties teātrī. Viņš bija iznesis viņu no degošajām kulisēm un devies lejup pa kāpnēm, kamēr viņas mati un drēbes dega gaišās liesmās. Ļaudis, dzirdēdami, ka viņa ir izglābta, krita uz ceļiem.

Es aizvedu viņu uz mājām, atsaucu Milānas ārstus, un viņa dzīvoja. Viņai bija trāpījis krītošs baļķis un radusies dziļa brūce tur, kur degošais koka gabals viņu bija skāris, no auss līdz atslēgas kaulam. Citādi viņas ievainojums nebija nopietns, viņa ātri atkopās no tā. Bet izrādījās, ka šai vienā vienīgā mirklī viņa ir zaudējusi balsi.

Domājot par viņu, kāda viņa bija šai pirmajā nedēļā pēc zaudējuma, man liekas, ka patiesībā viņa bija sadegusi, viņa gulēja gultā uz sāniem nekustīga, melna, kā pārogļojies līķis, kas izrakts nodegušajā Pompeju pilsētā. Es sēdēju pie viņas sešas dienas, un viņa neteica ne vārda, un man šķita, ka pats smagākais mūsu smagajā liktenī bija tas, ka Pellegrīnas Leoni bēdas ir mēmas.

Arī cs nerunāju ar viņu. Laukā uz terases karietes no visām pasaules malām piebrauca un griezās atpakaļ. Visa pasaule.sūtīja ziņnešus, lai apjautātos par viņu.

Es sēdēju krēslainajā istabā un prātoju par mūsu nelaimi. Tas viņai, es domāju, nozīmē to pašu, ko priesterim atklājums, ka brīnumdarītājs Marijas tēls, kuļram viņš ir kalpojis, ir tikai pasaulīgs pagānu elks, dobs un žurku apgrauzts. To pašu, ko mīlošai sievai atskārsme, ka viņas vīrs nav nekāds varonis, bet ārprātīgais vai āksts.

Nē, es atkal domāju, tā tas nav. Es zinu, ar ko var salīdzināt viņas nelaimi. Ar to nelaimi, kas piemeklē karaļa līgavu, kura ar valsti pūrā, izdaiļota ar rotaslietām no tēva mantu kambariem, brauc pie sava līgavaiņa, karaļdēla, kurš gaida viņu pilsētā, kas izrotāta viņai par godu un pilna ar cimbalu skaņām, meiteņu un jaunekļu dziesmām un dejām, līgavu, kuru ccļā piesmcj laupītāji. Jā, tā tas ir, es domāju.

Neviens no varenajiem, kuri sabrauca no visām pasaules malām, lai izvaicātu viņu, netika pie viņas pielaists; tāpēc sāka klīst baumas, ka viņa patiesībā guļ uz nāves gultas. Bet ko viņi būtu sacījuši, ja viņa būtu ļāvusi viņiem ienākt? Ka viņa vēl arvien ir jauna un skaista un viņu visu mīlēta?

Ko šie cilvēki, es domāju, būtu sacījuši piesmietajai, karaliskajai jaunavai, lai viņu mierinātu? Ka viņa vēl ir jauna un skaista un ka viņas līgavainis mūžam viņu mīlēs? Viņi varbūt pateiktu, ka viņa ir bez vainas. «Tas meitenei nav nekāds nāves grēks, jo viņu atrada uz lauka, meitene kliedza, bet nebija neviena, kas viņu glābtu.» Bet pūļa mierinājuma vārdi ir rūgti karaliskām ausīm. Lai apticķnieki un maiznieki, un sulaiņi vareno namos tiek tiesāti pēc tā, ko tic darījuši, jā, pat pēc tā, ko tie gribējuši darīt. Varenie grib tikt tiesāti un viņiem jātiek tiesātiem pēc tā, kas viņi ir. Man ir stāstīts, ka sagūstītie lauvas krātiņos cieš vairāk no kauna nekā no bēdām.

Ceru, ka jūs, mani kungi, man piedosiet, ja runāju par lietām, ko jūs nesaprotat, —ja sludinu to, kas jums ir nesaprotams, dīvains un ko jūs nepazīstat. Jo kur gan ir jūsu sieviešu gods šais laikos, kupos mēs dzīvojam? Vai viņas pazīst šo vārdu, to izdzirdot?

Tas, ka es nepateicu nevienu mierinājuma-vārdu un ka neviens vārds uz visas pasaules nespētu mierināt mani pašu, šai nedēļā manu klātbūtni padarīja Pellegrinai ciešamu.

Viņa skuma par savu slaveno vārdu, par galmu atzinību un firstu aplausiem, tāpat kā izvarotā karaliskā līgava būtu raudājusi par savu brūtes kleitu un kroni un par krāšņo gājienu, un kāzu svinībām. Bet, domājot par savām galerijām, viņa raudāja tādas asaras, kādas līgava būtu lējusi, domājot par jauno karalisko līgavaini. Jo kā gan viņi varētu panest Pellegrīnas Leoni zaudējumu? Vai viņiem no šī brīža jādzīvo tālāk, dienu no dienas, smagi strādājot, darba devēju un ierēdņu apspiestiem un apvainotiem, bez cerībām, ka debesis viņiem atkal atvērsies un Madonna mākoņos viņiem uzsmaidīs? Viņu zvaigzne bija kritusi, un viņi bija pamesti tumsā un naktī, — viņas galerijas, kas bija smējušās un raudājušas līdz ar viņu!

Šai nedēļā cs uzzināju, kāda atšķirība var būt starp diennakts divdesmit četrām stundām vienā mēnesī un nākamajā. Viņas mājā laiks bija paradis lidot viegli kā maija vējiņš, kā taurenītis, kā atsvaidzinoša lietusgāze, kas nes līdzi varavīksni. Tagad diena bija gara kā gads, nakts kā desmit gadi.

Kad bija pagājusi nedēļa, Pellegrīna lūdza mani iedot viņai stipru indi, ar kuru viņa reizi par visām reizēm tiktu galā ar laiku. Jau no jaunības dienām man bija paradums vienmēr nēsāt sev līdzi indi gadījumam, ja dzīve kļūs man nepanesama. Toreiz es dzīvoju Milānā un braukāju uz viņas māju ik dienas. Es iedevu viņai indi trešdien, pulksten divpadsmitos, un viņa lūdza mani atgriezties nākamās dienas* pēcpusdienā.

Kad ierados viņas villā, es viņu atradu vēl aizvien ļoti slimu. Viņa teica, ka iedzērusi visu manis doto opiju, bet tas nav iedarbojies, viņa nevar nomirt. Es zināju, ka viņa tic, ka tā ir, bet es arī zināju, ka tā nav taisnība. Daudzums, ko es viņai iedevu, noteikti nogalinātu jebkuru cilvēku. Viņa laikam bija iedzērusi pietiekami, lai zaudētu samaņu, un tagad domāja, ka ir izdzērusi visu. Bet tas bija vienalga. Patiesība bija tā, ko viņa pati bija teikusi, ka viņa nespēj nomirt. Neraugoties uz visu, viņā bija par daudz dzīvības.

Vēlāk man ienāca prātā, — ja cs toreiz būtu izdarījis pašnāvību, varbūt viņai pietiktu drosmes sekot man. Spriežot pēc tā, ko viņa laiku pa laikam bija man sacījusi, es sapratu, ka viņa vienmēr bija baidījusies no nāves, kas viņai likās sveša un pret viņas dabu, un ka viņa bija priecājusies, domājot, ka es, kurš ir daudz vecāks par viņu un ar vāju veselību, nomiršu ātrāk par viņu, sagatavošu viņai ceļu un sagaidīšu viņu tai citā pasaulē, ja tāda pastāv. Tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņa deva priekšroku man un nevis jaunākiem un spēcīgākiem vīriešiem. Bet toreiz šī doma man neienāca prātā.

Mani pulverīši tomēr bija radījuši viņā pārmaiņu. Ar viņu un nāvi bija cauri. Nogurusi līdz nāvei, viņa tomēr kaut kādā veidā bija uzcēlusies no mirušo valstības. Tajā pēcpusdienā viņa pirmo reizi vēlējās, lai cs ar viņu parunāju.

Tad es viņai pastāstīju, kā pēc pagājušās nakts ilgajām gaidīšanas stundām rītausmā, kad uzkrita rasa, aiz mana loga bija sākusi dziedāt lakstīgala, tik neprātīgi un drosmīgi, it kā gribēdama aizsteigties priekšā laikam, un kā es biju klausījies un manī bija radusies iecere baletam, kurā būtu stāstīts par visu to, kas ar mums bija noticis.

Pellegrina uzmanīgi klausījās un nākamajā dienā atsāka sarunu par manu baletu un iztaujāja mani par tā darbību un mūziku. Es stāstīju, ka biju domājis to nosaukt par «Filomclu», un skaidroju viņai, kā ainas un dejas sekos cita citai. Kamēr mēs par to runājām, viņa satvēra manus pirkstus un spēlējās ar tiem. Tā bija pirmā reize pēc nelaimes, kad viņa pieskārās cilvēciskai būtnei.

Pāris dienu vēlāk viņa sūtīja pēc manis ļoti agri no rīta, pirms saullēkta.' Es biju pārsteigts, atrazdams viņu pergolā ārpus mājas, ģērbušos peņuārā.

Bija skaists un jauks rīts. Akācijas un zāle dārzā svaigi smaržoja dzidrajā, tumši zilajā gaisā. Viņa izskatījās tāda, kāda bija pirms nelaimes. Viņas ziedam līdzīgā seja vizēja balta rīta krēslā, bet, kad viņa sāka runāt ar mani, viņas balss bija ļoti klusa, it kā viņa baidītos kādu pamodināt.

«Es, Mark, sūtīju pēc tevis tik agri,» viņa teica, «lai mums būtu visa diena, ko runāt, ja būs vajadzīgs.» Viņa paņēma mani zem rokas, un mēs sākām staigāt uz priekšu un atpakaļ. Kad bijām nonākuši pergolas galā, viņa, pirms gājām atpakaļ, apstājās un skatījās pāri ainavai. Gaiss bija pilns svaiguma.

«Man ir tik daudz tev kas sakāms,» viņa tcica, bet neturpināja. Tikai tad, kad mēs nonācām atkal tai pašā vietā, viņa no jauna sacīja: «Man ir tik daudz tev kas sakāms, Mark».

Visbeidzot mēs apsēdāmies pergolā uz soliņa. Viņa nelaida vaļā manu roku, un mēs sēdējām viens otram blakus kā ekipāžā.

«Tev šķiet, Mark,» viņa teica, «ka es visas šīs dienas ne par ko neesmu domājusi, bet tu kļūdies. Vienkārši ir ļoti grūti tev par to pastāstīt, jo visas šīs manu domu drumslas man bija jāsavāc no tāltāliencs. Bet esi pacietīgs. Mums vēl priekšā visa diena.

Redzi, Mark,» viņa sacīja, visu laiku runādama ļoti klusu. «Esmu sapratusi, ka cs visu mūžu esmu bijusi pārāk patmīlīga. Esmu domājusi par Pellegrīnu, Pellegrīnu un vēlreiz Pellegrīnu. Kas notika ar viņu, to es uzskatīju par visnozīmīgāko visā pasaulē. Es biju tik pārliecināta, ka tikai tie cilvēki, kas mīl Pellegrīnu, paši ir mīļi cilvēki un ka vienīgais prātīgais, ko cilvēks var darīt, ir — iet uz teātri un klausities dziedam Pellegrīnu.» Atkal brīdi viņa sēdēja klusu, drusciņ paspiežot manu roku.

«Pat šī mana nelaime,» viņa pēkšņi teica, «ja tā būtu piemeklējusi citu, piemēram, dziedātāju Ķīnā, soprānu ķeizariskajā ķīniešu operā pirms tūkstoš gadiem, iespējams, ka mēs par to būtu dzirdējuši, bet

tik daudz nedomātu vai neraudātu par to, un tomēr tas būtu bijis tikpat skumji un nežēlīgi. Bet tāpēc, ka tas notika ar Pellegrīnu, mums tas šķiet pārāk smagi. Tā, Mark, tā nevajadzētu būt, tā mums vairs nenotiks. Pagaidi,» viņa teica, «es tev to visu paskaidrošu. Pellegrīna ir mirusi,» viņa turpināja, «vai viņa nebija liela dziedātāja, zvaigzne? Vai tu atceries dziesmu:

«Brīnišķīga gaisma zuda, No augstām debesīm kad zvaigzne krita.»

Tā tas bija. Viņas nāve bija liela nelaime un bēdas pār visu pasauli,, ak, cik žēl, cik žēl. Tev man jāpalīdz pastāstīt pasaulei par viņas nāvi. Tev jāizrok Pellegrīnai kaps un jāuzliek uz tā akmens. Neliec lielu, skaistu statuju, kādu tu būtu uzlicis, ja cs būtu mirusi, pirms pazaudēju balsi, nepavisam ne tādu, bet tomēr marmora plāksni ar viņas vārdu un dzimšanas un miršanas gadu. Liec arī iekalt tajā mazu, īsu uzrakstu, — šo, Mark: No Dieva žēlastības. Jā, no Dieva žēlastības, Mark.

Pellegrīna ir mirusi,» viņa atkārtoja. «Neviens, neviens nekad vairs nebūs Pellegrīna. Ka viņa vēlreiz tiks izsaukta uz šīs nežēlīgās pasaules skatuves, ka ar viņu notiks tāda šausmīga nelaime, kāda notiek ar ļaudīm te, uz zemes, — nē, tas ir izslēgts. Nevienai cilvēciskai būtnei nebūs panesama šī doma. Vai tu man to apsoli vispirms?» viņa jautāja.

Es atbildēju, ka darīšu, kā viņa vēlas.

Viņa piecēlās un aizgāja līdz pergolas galam. Bija kļuvis gaišāks, pēdējās blāvās zvaigznes izdzisušas debesu telpā. Visa pasaule ap mums bija mitra no rasas, un zāle, kas līdz šim bija bijusi tumša, vizmoja kā sudrabs. Gaiss bija caurspīdīgs un dzidrs, it kā debesis celtos augstu pāri zemei. Pellegrīna stāvēja man cieši blakus. Viņas drānas bija valgas no rasas. Viņa spēlējās ar savām garajām, tumšajām matu cirtām un vilka vienu starp lūpām, mazliet nodrebēdama rīta gaisā. No šī pergolas gala lejup pletās nogāze, un plaša ainava gulēja mums pie kājām. Nu mēs tajā varējām atšķirt ceļus, laukus un kokus. Lejā uz ceļa mēs redzējām kādu vīru un sievieti ejam uz darbu tīrumā.

«Redzi,» viņa teica, «es viņus gaidīju, lai izskaidrotu tev visu. Ir vieglāk saprast, kad tu to redzi. Skat, tur iet sieviete uz darbu tīrumā, varbūt viņa ir zemnieka sieva, varbūt viņu sauc Marija. Viņa priecājas šai rītā, jo vīrs ir bijis labs pret viņu un uzdāvinājis viņai koraļļu

kaklarotu. Bet varbūt viņa ir noskumusi, jo viņš to nomoka ar savu greizsirdību. Un ko mēs par to domājam, tu un es? Sieviete, kuru sauc Marija, ir skumja, mēs sakām. Tādas sievietes vienmēr būs ap mums, un mēs, — mēs par to daudz nedomājam. Redzi, tur ir cita, kas iet uz pretējo pusi. Viņa uz sava ēzeļa ved uz Milānu augļus un dārzeņus un ir dusmīga un neapmierināta, jo ēzelis ir tik vecs, ka spēj iet tikai pavisam lēnām, un viņa tirgū nonāks par vēlu. Jā, nu un tad? — pat to mēs arī daudz nedomājam, Mark. Jā, redzi, tagad cs gribu būt tāda. Ir pienācis laiks, kad es gribu būt tāda: sieviete, kuru sauc vienalga kādā vārdā. Un, ja viņa ir nelaimīga, mēs par to neko daudz nedomājam.»

Mēs stāvējām klusēdami, un cs mēģināju sekot viņas domām.

«Un ja gadīsies tā,» viņa teica, «ka es pārāk daudz sākšu domāt par to, kas notiek ar šo vienu sievieti, —jā, tad cs uzreiz pazudīšu un kļūšu par citu: mežģīņu darinātāju pilsētā, skolotāju kādā meiteņu skoliņā vai dāmu, kas ceļo uz Jeruzālemi, lai pielūgtu svēto kapu. Tik daudzkas es varu būt. Vai viņas ir laimīgas vai nelaimīgas, saprātīgas vai dumjas, šīs sievietes, par to es vispār daudz nedomāšu. Un ari tev tas nebūs jādara, ja tu kaut ko dzirdēsi par viņām. Es negribu būt atkal viena persona, Mark, no šī brīža es gribu būt daudzkas. Nekad vairs es negribu sirdi un visu mūžu saistīt ar vienu sievieti un ciest tik grūti. Par to iedomājoties vien, man kļūst baigi. Neviens no manis vairs to nevar prasīt. Es to esmu darījusi pietiekami ilgi. Tas viss ir pagājis.

Un tu, Mark,» viņa teica, «esi man devis daudzko. Tagad cs gribu dot tev šo labo padomu: kļūsti par daudziem cilvēkiem. Neesi vienmēr viens un tas pats, allaž Marks Kokoca. Tu šī Marka Kokocas dēļ esi pārdzīvojis pārāk daudz un patiesībā esi bijis viņa vergs un gūsteknis. Tu itin neko neesi darījis, iepriekš nepārdomājis, kā tas ietekmēs Marka Kokocas laimi un cieņu. Tu raizējies, domājot, ka Marks ir uzvedies muļķīgi vai varbūt garlaikojies. Kāda tam patiesībā ir bijusi nozīme? Visa pasaule ir pilna ar cilvēkiem, kas uzvedas muļķīgi, un cilvēki garlaikojas, to mēs esam zinājuši vienmēr. Pārstāj būt Marks Kokoca, — un vai pasaulē būs kāda atšķirība, vai tajā eksistē viens cilvēks, kāds vecs žīds, kas izdara kādu muļķību vai dienu, divas garlaikojas? Es tā gribētu, lai tu būtu apmierināts, lai tev atkal būtu viegli ap sirsniņu. Tev no šī brīža jākļūst par vairākiem nekā vienu, tev jābūt daudziem cilvēkiem, tik daudziem, cik tu vari iedomāties. Es jūtu, Mark, jā, esmu pārliecināta par to, ka visiem cilvēkiem, ikvienam cilvēkam, jābūt kam vairāk nekā vienai personai, tad visiem, jā, visiem būtu vieglāk ap sirdi. Viņi gūtu sirdi mazliet miera, mazliet jautrības. Vai nav dīvaini, ka par to nav domājis neviens filosofs, ka tai bija jābūt man, kas to atklāj?»

«Es domāju par viņas teikto un par iespēju, ka tas varētu darīt man labu. Bet cs zināju, ka man nebūs iespējams sekot viņas padomam, cik vien ilgi viņa dzīvos. Būtu viņa mirusi, šī viņas iedoma varbūt man palīdzētu. Mēnesim ir jāseko Zemei, bet, ja tā sašķeltos un izgaistu, Mēness varbūt spētu izrauties no savas atkarības un nesaistītā lidojumā pa ētera plašumiem uz īsu laiciņu varētu būt Jupitera Mēness un citreiz turēties Venēras tuvumā. Es nezinu tik daudz no astronomijas, lai varētu par to izteikties. Es to atstāju jums, mani kungi, kuriem ir labākas zināšanas šai nozarē.»

«Kāds jauks rīts,» teica Pellegrīna, «visi domā, ka ir vēl tumšs, bet patiesībā gaiss ir tik pilns ar gaismu, cik glāze var būt pilna ar vīnu. Cik viss ir mitrs. Drīz pasaule būs atkal sausa un uz ceļiem būs karstums un putekļi. Bet mums tas ir vienalga, mums ir vēl visa diena priekšā.»

«Kas, tavuprāt, man būtu jādara?» cs viņai jautāju. Viņa ilgi sēdēja klusēdama.

«Jā, Mark,» viņa teica, «mums jāšķiras. Es šovakar dodos prom.»

«Vai mēs vairs nesatiksimies?» es jautāju.

Viņa pielika pirkstu pie lūpām. «Tu nekad nedrīksti ar mani runāt,» sacīja viņa, ja gadīsies, ka mēs satiksimies. Tu taču kādreiz pazini Pellegrīnu.»

«Tad atļauj man,» cs teicu, «sekot tev un būt tavā tuvumā, lai tu varētu dot man ziņu, ja tev būs nepieciešama drauga palīdzība.»

«Jā, dari to,» viņa teica. «Esi manā tuvumā, lai es, gadījumā, ja kāds mani noturēs par Pellegrīnu Leoni, varētu uzreiz sūtīt pēc tevis un tu palīdzētu man pazust. Neesi nekad tālu projām, lai tu vienmēr varētu turēt Pellegrīnas vārdu nost no manis. Bet tu nekad nedrīksti ar mani runāt, Mark. Es nekad nespēšu dzirdēt tavu balsi, neatceroties Pellegrīnas dievišķo balsi, viņas lielos triumfus un māju šeit, -kur mēs tagad stāvam, un dārzu.» Viņa raudzījās uz māju tā, it kā tā vairs nepastāvētu.

«Ak, Pellegrīna, dzīves straumes ir aukstas,» es teicu.

Viņa iesmējās rīta gaisā un atkal iegrima klusēšanā. «Ir atlidojušas bezdelīgas,» viņa teica. Pēc brīža viņa turpināja: «Ko tu domā par paradīzi, par kuru tiek runāts, — vai tu tici, ka tāda patiešām pastāv? Tur mēs atkal ieiesim šai mājā, un paradīzes vējš pacels aizkarus. Ir pavasaris, un bezdelīgas ir atgriezušās. Un viss ir piedots.»

«Viņa aizbrauca,» teica vecais žids, «kā bija teikusi un gribējusi, tās pašas dienas vakarā.

No tā laika,» viņš turpināja, «es nekad neesmu runājis ar viņu. Bet laiku pa laikam viņa ir rakstījusi man, lūdzot palīdzību, lai tiktu prom un nomainītu kādu lomu pret citu.

Ja jūs,» viņš pagriezās pret mani, «Romā nebūtu ieminējies, ka jūsu tēvs ir liels itāliešu operas cienītājs, viņa dotos jums līdzi uz Angliju. Bet tikai uz vienu vai diviem gadiem. Tad viņa vienalga jūs pamestu. Viņa nekad nebūtu ļāvusi sevi saistīt pie kādas no savām lomām.»

Ar to vecais žīds beidza savu vēstījumu. Viņš aplaida skatienu mums apkārt, apklusa, atbalstīja zodu uz sava spieķa zelta roktura un iegrima dziļās domās, visu laiku paturēdams acīs mirstošo sievieti uz nestuvēm.

Mēs trīs, kas bijām klausījušies viņa stāstu, klusu sēdējām un jutāmies niecīgi blakus viņiem abiem.»

Šai bridi Linkolns iegrima domās un kādu laiciņu klusēja.

«Un tagad man, Mira, tev jāpastāsta, kā mans draugs Pilots vēlāk dzivē sekoja Pellegrīnas Leoni padomam.

Patiesībā es tagad skaidri neatceros, vai es pirms daudziem gadiem pie Labās Cerības raga satiku vecu vācu priesteri, vārdā Rozenkvists, kurš diskusijā par cilvēka dabu pavēstīja šo stāstu par manu draugu, — vai arī es, varbūt daudzus gadus vēlāk, reiz uzjautrinājos, iedomādamies, ka pie Labās Cerības raga esmu saticis vācu priesteri, kurš man to visu ir pastāstijis.

Bet katrā gadījumā noticis bija tā: Pilots bija sekojis viņas padomam un ņēmās būt vairāk nekā viena persona. Laiku pa laikam viņš pārtrauca grūto un bezcerīgo nodarbību būt Fridriham Hoenemzeram un kādā tālā provincē uzsāka dzivi kā mazs muižnieciņš vārdā Fridolīns Emzers. Šo otru dzīvi viņš ietina dziļas noslēpumainības plīvurā un neļāva nevienam zināt, ko viņš tajā dara. Aizbēgdams no savas dzīves Hoencmzcru pilī, viņš dzīvi glāba, un Fridolīna namiņā ārpus ciemata sēdēja mierā un drošībā kā dzīvnieciņš, kas paslēpies savā alā. Ja kādam būtu radušās aizdomas un tas būtu sekojis viņam pa pēdām, kuras viņš rūpīgi bija pūlējies slēpt, lai uzzinātu, ko viņš dara savā paslēptuvē, tad tas būtu atklājis, ka viņš nedara itin neko. Viņš centīgi kopa savu mazo īpašumu, dienu no dienas nolika naudas mazumiņu Fridolīnam un vasaras vakaros sēdēja uz dārza kāpnēm zem būra ar melno strazdu un kūpināja savu garo pīpi, vai arī šad un tad aizgāja līdz krogam, lai iedzertu alu un strīdētos par politiku ar citiem godīgiem cilvēkiem. Šeit viņš bija laimīgs. Jo no paša sākuma, zinot, ka tāda Fridolīna nemaz nav, viņam nevajadzēja pūlēties, lai piespiestu viņu patiešām eksistēt. Vienīgais, kas sagādāja viņam raizes, bija tas, ka viņš neuzdrošinājās sapņu dzīvē uzkavēties pārāk ilgi, jo baidījās, ka tā augs augumā, kļūs pārāk spēcīga un pārvilks viņu pie sevis. Paretam viņš bija spiests atgriezties Hoenemzeru pilī. Bet pat Fridrihs Hoenemzers kopš tā laika, kad bija sācis sekot Pellegrīnas padomam, bija laimīgāks, jo slepenais dzīves balsts, tāpat kā Fridolīnam, bija viņa dārgums. *■

Es nezinu, vai viņš kādā no savām dzīvēm apprecējās. Fridriha Hoenemzera laulība nevarētu būt citāda, kā vien nelaimīga, un man ir žēl to sievieti, kurai viņš būtu jāvelk tajā līdzi. Bet Fridolīns varētu būt apprecējies un padarījis savai sievai dzīvi mierīgu un patīkamu, jo Fridolīns visu laiku nebūtu aizņemts ar savas eksistences pierādīšanu, kas ir daudzu laulāto draudzeņu mocība, bet viņš būtu mierīgi un omulīgi sēdējis un priecājies par viņas eksistenci. Nezinu, kā tas var būt, bet ikreiz, domādams par Pilotu, es iztēlojos viņu sēžam zem lietussarga, — viņu, kurš kādreiz bija tā pakļauts visādiem laika apstākļiem. Šai aizsegā viņam nekaitētu ne saule dienā, ne mēness naktī.»

Linkolns pameta šos pārspriedumus, lai turpinātu savu stāstu.

«Pēkšņi vecā žīda seja pilnīgi pārvērtās. Radās sajūta, it kā mēs, kuriem viņš tikko ir pastāstījis savu dzīves stāstu, vairs neesam šeit klāt. Viņš nolaida zemāk spieķi, saliecās uz priekšu, un visa viņa uzmanība pievērsās Pellegrīnas sejai.

Viņa sakustējās uz nestuvēm. Viņas krūtis pacēlās, un viņa drusciņ pagrieza galvu uz spilvena. Viņas seja mazliet sašķiebās. Pēc kāda brīža viņas uzacis pacēlās un tumšās skropstas ietrīcējās kā tauriņa spārni, kurš sēž uz zieda. Mēs visi bijām piecēlušies kājās. Es no jauna paskatījos uz žīdu. Bija skaidri redzams, ka viņu ir sagrābušas bailes, ka Pellegrīna, atverot acis, viņu ieraudzīs. Viņš atkāpās mazliet atpakaļ un pa pusei noslēpās aiz manis. Nākamā mirklī viņa atvēra acis. Tās bija pārdabiski lielas un tumšas.

Par spīti žīda pūlēm paslēpties viņas skatiens uzreiz apstājās pie viņa. Viņš paliķa stāvam pavisam klusu, it kā baidītos dusmu izvirduma. Viņa uzmanīgi raudzījās viņā, ne ar prieku, ne dusmām. Es dzirdēju, kā viņš dziļi ievelk elpu, divas reizes. Tad viņš lielās izbailēs pagriezās pret viņu, joprojām klusēdams.

Pāris reižu viņa mēģināja runāt, bet nebija dzirdama ne skaņa, un viņa atkal aizvēra acis. Bet viņa tās atvēra vēlreiz un skatījās tieši uz viņu. Viņa ierunājās savā parastajā klusajā balsī, lēni, tomēr bez piepūles.

«Labvakar, Mark,» viņa teica.

Es redzēju viņu sasprindzinām kaklu, it kā viņš gribētu runāt, bet viņš neteica neko.

«Tu nāc vēlu,» viņa teica.

«Mani aizturēja,» viņš teica, un viņa balss skaņa tagad, kad viņš beidzot ierunājās, mani pārsteidza, tik mierīga, bagāta un cēli skanīga tā bija.

«Kā cs izskatos?» jautāja Pellegrīna.

«Tu izskaties lieliski,» viņš atbildēja.

Tai mirklī, kad viņa uzrunāja viņu, vecā žīda seja bija pārvērtusies vispārsteidzošākā veidā. Pirmīt cs minēju viņa neparasto vaska bālumu; stāstot mums savu stāstu, viņš bija kļuvis tik bāls, it kā viņā vairs nebūtu ne pilītes asiņu. Bet šai brīdī, kad Pellegrīna uzrunāja viņu un viņš atbildēja, viņa sejā ielija tīrs, cēls un mirdzošs sārtums, kā zēnam vai arī jaunai meitenei, kas tiek pārsteigta, mazgājoties vannā.

«Tas ir labi, ka tu atnāci,» viņa teica, «šovakar es esmu drusciņ nemierīga.»

«Tam nav nekāda pamata,» viņš mierinādams teica, «viss līdz šim ir gājis lieliski.»

«Vai tu tiešām tā domā?» viņa jautāja un pētīgi raudzījās viņa sejā. «Vai tev nav nevienas piezīmes? Vai nevarēja būt nekā labāka, vai tu esi pilnīgi apmierināts?»

«Jā,» viņš atbildēja, «man nav nekā ko kritizēt. Nevarēja būt nekā labāka, un es ar to visu esmu pilnīgi apmierināts.»

Kādu brīdi viņa gulēja klusēdaņia, tad viņas tumšās acis no viņa sejas pārslīdēja uz mūsējām. «Kas ir šie kungi?» viņa jautāja.

«Tic ir trīs jaunkungi no ārzemēm,» viņš atbildēja, «kas ir braukuši tālu ceļu, lai izlūgtos godu tikt iepazīstinātiem ar tevi.»

«Tad dari to,» viņa teica, «bet es baidos, ka tev jāpasteidzas, nedomāju, ka šis starpbrīdis būs garš.»

Zīds paņēma mūs pie rokas, vienu pēc otra, un veda pie nestuvēm.

«Mani augstdzimušie jaunkungi no tālām zemēm,» viņš teica. «Man ir liels prieks, ka esmu sagādājis jums mirkli neaizmirstamas laimes. Es iepazīstinu jūs ar donnu Pellegrīnu Leoni, pasaules izcilāko dziedātāju.» Tad viņš citu pēc cita nosauca mūsu vārdus, kufus viņš katram no mums atcerējās pavisam pareizi.

Viņa laipni noraudzījās mūsos. «Mani ir prieks redzēt jūs šeit šovakar,» viņa teica. «Tagad es dziedāšu jums, — ar ko, es ceru, jūs būsiet apmierināti.» Dziļi paklanīdamies mēs visi trīs noskūpstījām viņai roku. Es atcerējo glāstus, ko biju prasījis no šīs slaidās, cēlās rokas. Bet viņa atkal vērsās pie žida.

«Nē, bet manī šovakar patiesi ir dīvains nemiers,» viņa teica, «kas tagad ir par ainu, Mark?»

«Manu zvaigznīt,» viņš teica, «neuztraucies, viss šovakar ies labi. Ir «Dona Zuana» otrais cēliens, vēstules ārija, kas sākas ar tavu rečitatīvu: «Crudele? Ah no, inio henel Troppo mi spiacc allontanarti un ben che lungamente la nostr'alma desia.» < »

Viņa dziļi nopūtās un atkārtoja viņa vārdus: «Crudele? Ah no, mio bene! Troppo mi spiace allontanarti un ben che lungamente la nostr' alma desia.»

Brīdī, kad viņa atkārtoja šo repliku no vecās operas, viņas bālajā izmocītajā sejā ielija tumša sārtuma vilnis kā līgavai, līdzigs sārtumam vecā žīda sejā. Tas cēlās no atslēgas kaula līdz pat matu saknēm. Domāju, ka mēs trīs skatītāji bijām bāli kā audekls, bet šie divi, kas raudzījās viens otram sejā, kvēloja dziļā, klusā, pieaugošā ekstāzē.

Pēkšņi viņas seja salūza kā vienu nakti vecs ledus peļķē, kad cs zēna gados iemetu tajā akmeni. Tā saira, kļūstot par zvaigznāju, kas trīsuļo Visumā. No viņas acīm sāka līt asaru lietus un straumē plūda pār seju. Viss viņas ķermenis vibrēja kā instrumenta stīga.

«Ak,» viņa iekliedzās, «skatieties, skatieties! Tā ir Pellegrina Leoni, tā ir viņa, tā atkal ir viņa pati — viņa ir atgriezusies. Pellegrina, izcilākā dziedātāja, nabaga Pellegrina, nu viņa ir atkal uz skatuves. Dievam par godu, kā agrāk. Ak, tā ir viņa — tā ir viņa — Pellegrina, pati Pellegrina.»

Bija neaptverami, ka viņā, pusdzīvā, kāda viņa bija, var trakot tik milzīga sāpju un triumfa vētra. Bet tā tomēr bija viņas gulbja dziesma.

«Nāciet pie manis visi, jūs visi, kas ciešat trūkumu un bēdas, nāciet pie manis atkal,» viņa teica, «cs dziedāšu jums, nāciet atpakaļ, mani bērni, mani draugi. Nu tā uz mūžiem esmu cs.» Viņa raudāja kaislīgi un aizrautīgi, it kā viņā būtu asaru upe, kas ilgi ilgi bijusi aizsprostota.

Veco žīdu bija pārņēmušas drausmīgas sāpes un sasprindzinājums. Brīdi viņš nebija drošs uz kājām un sagrīļojās. Viņa plakstiņi picpampa, zem tiem izspiedās pāris smagu asaru un noritēja viņam pār seju. Bet viņš palika stāvam, pūlēdamies, cik spēdams, neizrādīt savu saviļņojumu. Domāju, ka viņš cīnījās pret to tik stipri aiz bailēm, ka, tik vārgs būdams, viņš nokritīs zemē bez dzīvības un tādā kārtā nodos Pellegrīnu pēdējos mirkļos, kas viņai vēl bija atlikuši ko dzīvot.

Pēkšņi, rūpīgi vērodams viņas seju, viņš paņēma savu spieķīti un trīs reizes piesita ar to pie nestuvēm.

«Donna Pellegrīna Leoni,» viņš skanīgā balsī iesaucās, «tiek pacelts priekškars otrajam cēlienam!»

Kā zaldāts rīta jundā, kā kaujas zirgs, kad atskan taures skaņas, viņa, dzirdot šos vārdus, saņēmās. Nākamās minūtes laikā pār viņu nolaidās bezgalīgs miers. No savām bezdibenīgajām, tumšajām acīm viņa sūtīja viņam skatienu. Kā vilni, kas paceļas un atkal norimst, ar spēcīgu kustību viņa pacēla savu vidukli. No viņas krūtīm izlauzās dīvaina skaņa kā tāls liela dzīvnieka rūciens. Liesmas viņas sejā lēni noplaka un tā kļuva pelēka kā pelni. Viņas ķermenis nokrita atpakaļ, izstiepās un sastinga, viņa bija mirusi.

Zīds uzmauca savu augsto cepuri dziļāk uz acīm. «Iisgadal rcjiiskadisch schemcl robo,» viņš teica.

Kādu laiciņu mēs tur stāvējām. Tad iegājām refektorijā, lai sēdētu tur. Vēlāk, kad bija jau gandrīz rīts, mums pateica, ka mūsu kariete beidzot nokļuvusi līdz klosterim. Es izgāju, lai nodotu kučieriem rīkojumus. Tiklīdz kļūs pavisam gaišs, mēs brauksim tālāk. Tā būs vislabāk, es domāju, kaut gan man nebija ne mazākā priekšstata, uz kurieni mums būtu jābrauc.

Kad es gāju cauri garajai telpai, pie nestuvēm vēl arvien dega sveces, bet logos dzidrs ausa rīts. Iekšā bija ļoti auksts. Tur bija viņi abi: Pellegrīna uz nestuvēm un vecais žīds uz krēsla viņai blakus, atbalstījis zodu uz spieķa. Man likās, ka nebūtu labi no viņa tik agri atvadīties. Es gāju pie viņa.

«Kokocas kungs,» es teicu, «tad,nu šoreiz jūs vis neapglabājat lielo mākslinieci, kuras kapu aizbērāt pirms tik daudz gadiem, bet sievieti, kuras draugs jūs vienmēr esat bijis.»

Vecais vīrs paskatījās uz mani. «Vous etes trop bon, tnonsieur,» viņš teica, kas nozīmē: Jūs esat pārāk laipns, mans kungs.

«Šis,» teica Linkolns, «ir mans stāsts, Mira.»

Mira dziļi ievilka elpu, lēni to atkal izpūta un iesvilpās.

«Esmu domājis,» teica Linkolns, «kas būtu noticis ar šo sievieti, ja viņa toreiz nebūtu nomirusi. Visai iespējams, ka viņa šonakt būtu kopā ar mums. Viņa bija ļoti saprātīga un ārkārtīgi laba sabiedrība. Viņa varētu kļūt par dejotāju Mombasā gluži kā Tusmu, vecais naktstauriņš ar zelta acīm, Saida tēva un vectēva mīļākā, pēc kuras apskāviena viņš vēl šai brīdī ilgojas. Vai arī viņa kopā ar mums būtu devusies ekspedīcijā uz augstienēm pēc ziloņkaula un vergiem un būtu nolēmusi palikt kādā iezemiešu karotāju ciltī un tiktu godināta kā liela burve.

Un visbeidzot, es domāju, viņa, iespējams, būtu nolēmusi kļūt par veiklu, mazu šakāli un izraktu sev alu līdzenumā vai kādā nogāzē. Es to iedomājos tik dzīvi, ka skaidrās mēness naktīs esmu ticējis, ka pakalnos dzirdu viņas balsi, un es tad redzēju viņu skraidām apkārt un spēlējamies ar savu mazo skaisto ēnu, lai sirdi sajustu drusciņ miera, drusciņ jautrības.»

«Nu redz, nu redz,» tcica Mira, kurš kā jau pasaku stāstītājs bija lielisks un asprātīgs klausītājs, «es arī esmu dzirdējis šo mazo šakāli, esmu dzirdējis. Viņš rej: «Es neesmu viens mazs šakālis, nejau viens, es esmu daudzi mazi šakāļi,» — un — pliukš! — pēc brīža tieši man aiz muguras patiesi ierejas otrs: «Es neesmu viens mazs šakālis, nu es esmu jau cits!» Pagaidi, Linkoln, pirms esmu viņu dzirdējis vēlreiz, es sacerēšu stāstu, kas atbilstu tavējam.»

«Jā, jā,» teica Linkolns, «šis ir mans stāsts. Par mācību Saidam.»

«Es labi zinu tavu stāstu,» teica Mira, «esmu to jau dzirdējis. Nu es vairs neesmu pārliecināts, vai tikai pats neesmu to sacerējis.

Korasānas sultāns Sabūrs bija liels varonis, un ne tikai varonis vien, bet Dieva vīrs, kurš redzēja vīzijas un dzirdēja balsis, kas pavēstīja viņam Dieva gribu. Viņa nodoms bija mācīt to visai pasaulei ar uguni un zobenu. Bet, ak vai, viņu nodeva sieviete, dejotāja, tieši tad, kad viņš bija slavas zenītā, — tas ir garš stāsts. Viņa lepnais karaspēks tika iznīcināts. Tuksneša smiltis dzēra viņu asinis un maitasputni mielojās ap tiem. Atraitņu un bāreņu žēlabas cēlās pret debesīm. Viņa harēmu ienaidnieki sadalīja savā starpā. Pats viņš tika smagi ievainots, bet kāds vergs viņu aizvilka no kaujas lauka un izglāba. Savas tautas un padoto dēļ viņš negribēja doties pazīstams, būdams ubags un klaidonis. Viņš, tāpat kā tava sieviete, kļuva par daudzām" personām un tāpat kā viņa pārtrauca būt viens un tas pats. Kādu laiku viņš ir ūdensnesējs, citreiz kalps pie kadija vai zvejnieks jūrā, vai arī svēts vientuļnieks. Viņš ir gudrais, viņš zina daudzas lietas un atstāj dziļas pēdas visur, ļcur viņš iet. Viņš dara daudz laba visiem, kur viņš nonāk, un arī drusciņ ļaunu, — viņš vienmēr ir ķēniņš. Bet nekad viņš negrib ilgi palikt viens un tas pats. Kad viņš ir dabūjis draugus, kuri viņu mīl, un sievietes, kuras viņam ir uzticīgas, viņš tos pamet. Viņš pārāk baidās atkal kļūt par sultānu Sabūru vai kādu citu noteiktu personu, lai uzdrošinātos palikt tur, kur viņš ir. Tikai viņa vergs, kurš seko viņam visur, to zina. Un šim vergam, nu es atceros, tika nogrieztas ausis un deguns.»

«Ak, Mira,» teica Linkolns, «dzīve ir pilna nepatikšanu.»

«Nē, ja runājam par mani,» tcica Mira, «cs esmu drošībā visur, kur vien eju. Tas taču stāv rakstīts arī tavā Svētajā grāmatā, ka tam, kurš mīl Dievu, visas lietas tiks piemestas.»

«Vai šī atzīšanās mīlestībā,» jautāja Linkolns, «nāk no sirds? Vai ari no veca galma dzejnieka lūpām?»

«Nē, mani vārdi nāk no sirds,» teica Mira. «Es ilgu laiku esmu pūlējies saprast Dievu. Nu mēs ar viņu esam kļuvuši draugi. Lai mīlētu viņu pa īstam, ir jāmīl pārmaiņas un ir jāmīl joki, jo tas viss atbilst viņa vēlmēm. Drīz labu joku sākšu vērtēt tik augstu, ka cs, kurš savā laikā visai pasaulei licis asinīm stingt dzīslās, sākšu stāstīt mazus jocīgus stāstiņus, kas liks ļaudīm smieties.»

«Tad tu, saskaņā ar praviešu likumu,» teica Linkolns, «tiksi pieskaitīts bārddziņiem un ļaudīm, kas skūpsta savas sievas publiski, un tevi nepielaidīs pie liecību došanas tiesā.»

«Jā, tā tas ir,» teica Mira, «mani nepielaidīs pie liecību došanas tiesā.»

«Ko saka Saids?» jautāja Linkolns.

Saids, kufš visu laiku bija sēdējis klusu un nekustīgi, iesmējās. Viņš paskatījās uz sauszemes pusi. Mēness gaismā neskaidri bija redzama bāla svītra un gaisā bija dzirdama tāla skaņa kā no trīsošas stīgas.

«Tās,» viņš teica, «ir lielās bangas pie Takaungas upes. Rītausmā mēs būsim Mombasā.»

«Rītausmā?» sacīja Mira, «tad es kādu stundiņu pagulēšu.»

Viņš parāpoja mazliet sāņus, ievīstījās apmetnī, ietina tajā galvu un nolikās gulēt, sastingdams kā līķis.

Linkolns kādu laiciņu palika sēžam un vēl izsmēķēja pāris cigarešu. Tad arī viņš nogūlās uz klāja, brīdi pagrozījās un aizmiga.

Dzejnieks

AP mazās dāņu pilsētiņas Hirsholmas vārdu ir apvij ies skaistu leģendu vainags.

Sākumā, astoņpadsmitā gadsimta pirmajā pusē, notika tā, ka karaliene Sofija Magdalēna, sieva dievbijīgajam karalim Kristiānām Sestajam, kurš ar visu galmu gāja baznīcā trīs reizes dienā un kup Kopenhāgenā lika slēgt visus teātrus, kādā vasaras vakarā pēc medībām dienas garumā, nogāza briedi meža ezera krastā. Vieta viņai šķita tik laba, ka viņa ezera vidū nolēma uzcelt pili, un, atceroties briedi, deva tai vārdu: Hirsholma. Celtne izdevās pompoza un pedantiski solīda, no tās uz sauszemi stiepās dambji, taisni kā stīgas, pa kuriem braukāja karaliskās zelta karietes, to atspulgiem skaidrajā ūdenī stāvot tieši uz galvas, tāpat kā reiz bija stāvējis brieža attēls, karalienes suņu ielenkts. Ap ezeru izauga maza, dakstiņu jumtiem klāta pilsētiņa ar pieticīgiem ierēdņu mājokļiem, iebraucamām vietām, veikaliņiem un lielajiem karaliskajiem zirgu staļļiem un slēgto manēžu. Gada lielāko daļu Hirsholmā valdīja klusums, bet pilsētiņa modās dzīvei līdz ar medību sezonas sākšanos un karaliskā galma ierašanos.

Piecdesmit gadus vēlāk, kad Dānijā valdīja Sofijas Magdalēnas dēla dēls karalis Kristiāns Septītais, Hirsholmā norisinājās viens no viņa jaunās karalienes Karolīnes Matildes mīlestības traģēdijas cēlieniem. Šī jaunā, traģiskā sārtvaigu princese nobriedušām krūtīm pārbrauca ņo Ziemeļjūras viņa krasta piecpadsmit gadu veca, lai salaulātos ar dzīves nogurušu un cietsirdīgu mazu karali, nedaudz vecāku par viņu, bet jau ceļā uz karalisko neprātu, kas dažus gadus vēlāk izlauzās uz āru un aprija viņu, Kaligulu miniatūrā, kura portretos raugoties,

skatītājam rodas dīvains tukšuma un dziļas vientulības iespaids. Pēc dažiem nelaimīgiem gadiem, kas jaunajai meitenei no Anglijas, iespējams, bija apnicīgi un nemierīgi, viņa tieši tai laikā, kad viņas laulātais draugs karalis sāka spēlēt zirgus ar savu nēģeri pāžu, sastapa savas jauniņās dzīves likteni. Viņa līdz neprātam iemīlējās ārstā, kufš bija izsaukts no Vācijas, lai ārstētu slimīgo mazo kroņprinci ar savām jaunajām auksta ūdens kūrēm. Sākumā šī lielā kaislība pacēla viņas mīļāko' līdz valsts augstākiem amatiem, kur viņš staroja kā žilbinošs meteors un pirmā lieluma revolucionārs tirāns. Pēc tam tā iznīcināja viņus abus. Savu īso laimes laiku viņi pavadīja Hirsholmā, kur karaliene Karolīne izsauca dusmas savos dāņu pavalstniekos, jājot medībās vīriešu tērpā, kas, pēc viņas portretiem spriežot, nebija nācis viņai par labu. Bet tad abus mīlētājus sasniedza nokaitinātās un sarūgtinātās vecās karalienes atraitnes atriebība, un viņi tika nogāzti bezdibeni. Par pirkstu pieduršanu Dānijas karaļu regālijām doktoram nocirta galvu, un jauno karalieni izsūtīja uz kādu pilsētiņu Hanovcrā, kur viņa nomira. Tikums triumfēja savā vismazāk pievilcīgā izskatā, un pils, šis samaitātības perēklis, tika pamesta un beigu beigās nojaukta, pa daļai tāpēc, ka karaliskā ģimene nevēlējās uz to ilgāk skatīties, un pa daļai tāpēc, ka tika runāts — tā grimstot ezerā pati no sevis. Viss bijušo laiku greznums pazuda, un vietā, kur bija stāvējusi pils, deviņpadsmitā gadsimta rītausmas klasiskajā stilā tika uzbūvēta baznīca, kā krusts uz tās kapa. Vēl pēc daudzām paaudzēm turīgajās zemnieku sētās ap Hirsholmu varēja uzdurties zeltītām mēbelēm ar kokā grieztām rožu vītnēm un spoguļiem ar amoriņiem.

Pēc tam, kad pār pilsētiņas galvu bija brāzusies tāda vētra, ilgus gadus radās iespaids, ka tā guļ kā triekas ķerta, klusa kā pelīte. Tā nekad nebija varējusi ticēt iespējai, ka tādas lietas var notikt, un nekādā ziņā nejau nu pašas vidū. Varbūt tā joprojām sirdī saglabāja kvēlu pavalstnieka uzticību priecīgajai, jaunajai karalienei, kas tai laipni bija smaidījusi. Bet palikt bez galvas nav nekāds joks, un vajadzēja tikai pagriezt pašai savu galvu uz to pusi, kur bija slējusies pils, lai tajā dziļi iespiestos doma par grēka algu. Pāri zemei nāca smagi laiki: karš, flotes zaudējums, valsts bankrots, bargs tikums un stingra taupība. Astoņpadsmitā gadsimta laimīgās dienas bija zudušas uz mūžu.

Bet aptuveni pusgadsimtu pēc jaunās karalienes un viņas Pirmā ministra traģēdijas Hirsholmā piedzīvoja skaistu, mazu renesansi.

Pilsēta nevarēja mūžīgi nožēlot grēkus, kuros pati nebija piedalījusies, un arī, kā cilvēce savā vairākumā, pastāvīgi dzīvot dziļā pārliecībā,

ka vienīgi piesardzība dara svētlaimīgu. Tiem, kurus trūkums spiež būt pieticīgiem, sagādā patiku domāšana par bezrūpīgiem laikiem un cilvēkiem, kas ir spējuši izrauties. Un, kaut gan neviens nevar ciest, ja kāds sāk apšaubīt viņa mātes tikumu, ļaudis tomēr spēj pasmaidīt par savu vecvecmāmiņu vieglprātībām. Ap to laiku, kad kungi sāka staigāt ar vaigubārdu un dāmas ar aubju cepurēm un korķviļķu cirtām, arī lielie grēki, kurus bija izdarījuši pūderētie un korsetēs iežņaugtie priekšteči, sāka izskatīties kā aizraujošs teātra uzvedums. Bija pienācis laiks, kad no Kopenhāgenas šurp brauca dzejnieki un apmetās Hirsholmā, lai apdziedātu nelaimīgo karalieni un, klīstot mcģ paēnā, sastaptu viņas gaisīgo ēnu uz zirga. Liepas alejās uz pils dambjiem, kuiras» bija stādītas astoņpadsmitā gadsimta pašaizliedzīgajā garā, — un visam šim gadsimtam bija jāklīst starp sešas pēdas augstiem mietiem, lai nākamās paaudzes varētu staigāt ēnā un aizvējā, — tagad bija izaugušas un stāvēja platiem vainagiem. Zaļajā lapu templī pastaigājās vecīši un vecenītes, kas atcerējās bērnībā redzējuši karalieni klaudzot jājam pāri akmens tiltam, medību suņu bara ielenktu, un savā karietē izbraucam karali kā elegantu, sapūderētu un sapogātu lelli ar tukšu seju. Viņi labprāt stāstīja par sasprindzināto galma dzīvi pilsētiņas skaistajām meitenēm, sievām un jaunajiem, godīgajiem pilsoņiem augstās apkaklītēs ar smailiem stūriem, kuri savas sirdis turēja grožos.

Šajā laikā Hirsholmā dzīvoja divi vīrieši, kuri katrs savā veidā atšķīrās no pārējiem pilsoņiem.

Pirmais no šiem abiem bija, kā tas arī pieklātos, viens no pilsētas varenajiem, vīrs ar lielu ietekmi visās sfērās, augsti godāts, ne tikai pilsoniskās sabiedrības pirmais bagātnieks un uzticības persona, bet arī pasaules cilvēks un charmeur. Viņu sauca Matīsens, un karalis bija viņu iecēlis par valsts padomnieku. Vēlāk viņa piemiņai tika uzstādīts krūšutēls pie ieejas vienā no garajām liepu alejām, kur viņš tik labprāt bija pastaigājies.

Toreiz, trīsdesmito gadu sākumā, viņš bija gadus piecdesmit piecus-sešdesmit vecs un dzīvoja Hirsholmā klusi un mierīgi. Bet kādreiz viņš bija bijis jaunāks un dzīvojis citās vietās. Viņš pat bija ceļojis un pabijis gan Vācijā, gan Francijā, un vēl tādos liktenīgos brīžos, kas nāca pirms idilles: franču revolūcijas dienās un Napoleona karu laikā. Toreiz viņš bija daudz redzējis un droši vien arī piedalījies daudzos notikumos, kuri pilsētiņas iedzīvotājiem pat sapņos nevarēja rādīties, un ļaudis, kas bija pazinuši viņu jaunībā, stāstīja, ka viņš atgriezies mājās ar citādām acīm. Agrāk tās bijušas zilas, bet pēc pārbraukšanas

mājās — gaiši pelēkas vai zaļas. Ja ari viņš kaut kur pasaulē bija zaudējis jaunibas ilūzijas, tad viņš šo zaudējumu uzņēma diezgan viegli un to vietā bija piesavinājies spēju apmierināties ar dzivi ērtā un patīkamā veidā. Saprātīgam epikūrietim nav labākas patvēruma vietas par mazu provinces pilsētiņu. Valsts padomniekam, kufš piecpadsmit gadus jau dzīvoja kā atraitnis, bija ģeniāla saimniecības vadītāja un vīna pagrabs, kas būtu darījis godu pat kardinālam. Par viņu Hirsholmā runāja, ka vakaros vienatnē viņš nodarbojas ar izšūšanu krusta dūrieniem, bet nebija taču nekāda pamata, ka viņam ar viņa augsto stāvokli būtu jāpamet kāds pievilcīgs laika kavēklis tikai un vienīgi tāpēc, ka pēkšņi tas nav sabiedrībā pieņemts.

Dārgumu vidū, kurus valsts padomnieks bija savācis lielajā pasaulē un paņēmis līdzi uz Hirsholmu, nebija neviena tāda, ko viņš vērtētu augstāk par savām atmiņām no Vcirnāras. Jo viņš bija dzīvojis Veimārā un divus gadus elpojis to pašu gaisu, ko slcpenpadomnieks Gēte. Ir liela lieta būt stāvējušam aci pret aci ar augstāko pasaulē, un tas ir dzīves likums, ka viena vienīgā parādība no visām, ar ko esam sastapušies, atstāj mūsu sirdīs visdziļākās pēdas. Klusās, smalkās pilsētas skats un lielā dzejnieka tēls tās vidū līdz pat nāvei apzīmogoja valsts padomnieka dvēseli. Tur 11u bija ideālais cilvēks, — pārcilvēks, viņš būtu teicis, ja tāds vārds toreiz būtu bijis izdomāts, — kuļrš sevī apvienoja visas ipašības, pēc kurām cilvēce kvēli ilgojas un tiecas: dzejnieks, filosofs, valstsvīrs, hercoga draugs un padomnieks un visu sieviešu uzvarētājs. Valsts padomnieks savu rīta pastaigu laikā bija saticis Gēti un bija dzirdējis viņu runājam ar draugiem, kas viņu pavadīja. Reiz viņš pat bija stādīts priekšā lielajam vīram, bija sastapis šo olimpisko un tomēr cilvēcisko acu skatienu un pārmijis dažus vārdus ar dievību. Dzejnieku un Ekermaņa kungu bija nodarbinājis kāds jautājums, kas attiecās uz skandināvu arheoloģiju, un Ekermaņa kungs bija piesaucis klāt jauno ārzemnieku un iztaujājis viņu. Gēte draudzīgi bija uzrunājis jauno cilvēku un pieklājīgi vaicājis, vai viņš var šai lietā sagādāt kādas ziņas. Jaunais Matīscns tad bija dziļi paklanījies un atbildējis:

«lch biti Eurer Excellenz ehrerbietigster Dicncr.»

Valsts padomnieks nebija nekāds parasts cilvēks, un viņā nebija nekā no parasta cilvēka godkāres. Ar pilnām tiesībām viņš bija augstās domās par savu stāvokli Hirsholmā, un ikdienas dzīvē viņam nebija nevienas vajadzības, kas būtu palikusi neapmierināta. Ja viņš visu atlikušo mūžu kopā ar slepenpadomnicka portretu patiesi loloja godkāri

būt pārcilvēkam miniatūrā savā vairāk pilsoniskā vidē, — tad par to zināja tikai viņš pats, un tam viņa ikdienas dzīvē bija loma, ko spēlē ideāls kā neredzams dzinējspēks, kas rada līdzsvaru. Bet viņš bija vīrs bez aizspriedumiem, kuram bija plašs skatījums uz visām lietām. Viņš laikam rēķinājās ar dzīvi pēc nāves, jo visa viņa paaudze bija uzaudzināta ticībā debesīm un ellei, un personiski viņam doma par nemirstību šķita diezgan dabiska; viņa paradīze tad būtu kāda Veimāra, kāds elīziums, līdz malām pilns gaismas, cieņas, harmonijas un spožuma. Bet tomēr viņa jūtas, domājot par viņpasauli, nebija tās, kas raksturoja viņa dzīvi; no tās viņš varētu atsacīties, ja būtu vajadzīgs. Viņam

4b

tuva allaž bija vēsturē un vēsturiskā nemirstība. Vēsturi viņš redzēja^ dzimstam sev apkārt un juta tās elpu sev uz vaiga, un revolūcijas varoņi un lielais ķeizars viņam bija pavisam savādāka dzīves realitāte nekā ierēdņi un tirgotāji Hirsholmā, kuri tik laipni deva viņam ccļu uz izliektā akmens tilta un ar kuriem viņš ik dienas pārmija draudzīgas piezīmes par jaunākajiem notikumiem pilsētā. Tā bija vēstures arēna un tās cēlā sabiedrība, kuļrā viņš vēlējās dzīvot mūžīgi.

Vai nu tas bija dziļais iespaids, ko viņā bija atstājusi poēzija, kas tik brīnišķi iemiesodamās, bija nostājusies viņa acu priekšā, vai ari iedzimta sirds kaislība, kāda no viņa nemaz nebūtu sagaidāma, — bet kup gan var pateikt, ņemot vērā to, cik maz mēs visā visumā zinām par sirdīm, — kas panāca, ka šai vienai mūzai no deviņām bija tik liela loma viņa dzīvē. Poēzija viņam bija viss, bez tās dzīvē nebija neviena īsta ideāla un arī kārotās nemirstības. Tāpēc bija dabiski, ka viņš bija mēģinājis kļūt par dzejnieku. Pēc pārbraukšanas mājās no Veimāras viņš tika sacerējis traģēdiju, par pamatu ņemot vielu no dāņu senvēstures, un vēlāk rakstīja dzejoļus Hirsholmas romantiskās gaisotnes iedvesmots. Bet, būdams smalks mākslas pazinējs, viņš saprata tikpat ātri, kā to būtu darījis jebkurš cits, ka dzejnieks viņš nav. No tā laika viņam kļuva skaidrs, ka poēzijai viņa dzīvē jāienāk no ārienes, un viņam ar to var pastāvēt vienīgi Mecenāta attiecības. Viņš juta sevi aicinājumu uz šo lomu un uzskatīja, ka tā labi piestāvētu viņam tai nemirstībā, uz kuru viņš tiecas.

Un tad notikās, ka liktenis tieši viņam rokās sūtīja to, ko viņš meklēja, kāda jaunekļa izskatā, kurš arī dzīvoja Hirsholmā un toreiz bija Tiesas nama skrīveris un arī, — ko zināja tikai valsts padomnieks un viņš pats, —liels dzejnieks.

Viņa vārds bija Anderss Kūbe, un viņš bija divdesmit četrus gadus vecs. Ļaudis Hirsholmā nepavisam neuzskatīja, ka viņš izskatās labi,

net varDut tai paša laikā mākslinieks, kas gribētu gleznot svētbildi un meklētu modeli jauna eņģeļa sejai, būtu to atradis viņā. Viņam bija plata seja ar tumši zilām acīm, atstatu viena no otras. Strādājot viņš lietoja acenes, un, kad viņš tās noņēma un skatījās pasaulē, viņam bija tik skaidrs, brīvs un dziļš skatiens kā Ādamam, kad tas pirmo reizi staigāja apkārt pa dārzu, raudzīdamies uz dzīvniekiem. Ar savām dīvaini lēnajām, neveiklajām un reizēm negaidīti graciozajām kustībām un tumši rudajiem matiem viņš bija gandrīz vai īpaša dāņu zemnieku tipa paraugekscmplārs, kāds toreiz bija sastopams sevišķi muzikantu un pērminderu vidū un tagad ir izzudis.

No divām pasaulēm, kurās viņš dzīvoja, tā, kas deva viņam dienišķo maizi, bija ļoti ierobežota. To veidoja kaļķiem izbalsinātā skrīvera istaba Tiesas namā, viņa paša istaba, — ko kārtībā un tīrībā uzturēja viņa saimniece, kura viņu labi ieredzēja,— pašā kāpņu augšgalā, aiz liepas, un Hirsholmas apkārtnes meži un lauki, pa kuriem viņš klejoja brīvajā laikā. Viņš tika arī uzņemts nedaudzās draudzīgās kārtīgu Hirsholmas pilsoņu mājās, kur viņš spēlēja kārtis un klausījās politiskās diskusijās, viņam bija draugi gan starp važoņiem, kas apstājās un ieturēja vakariņas krogā, gan starp ogļdeģiem, kas no Helsingēras apkārtnes lielajiem mežiem veda kokogles uz Kopenhāgenu. Valsts padomnieka māja viņa dzīvē ieņēma īpašu vietu. Pirms trijiem gadiem, ierodoties pilsētā pirmo reizi, viņš līdzi bija paņēmis vēstules no valsts padomnieka drauga, vecā aptieķnieka Lcrkes, kurš viņu ieteica kā apdāvinātu un centīgu jaunu cilvēku, un tās viņam deva iespēju saņemt pastāvīgu ielūgumu uz tēju sestdienas vakaros valsts padomnieka mājā. Sie vakari viņam sagādāja lielu baudu un deva dažnedažādus jaunus iespaidus. Nekad agrāk viņam nebija gadījies klausīties tik labi formulētā gudrībā un smelties no tik bagāta pieredzes krājuma kā tas, ar ko viņš šeit tika cicnats. Iespējams, ka valsts padomnieks runāja ar viņu daudz vaļsirdīgāk, nekā ar jebkuru citu. Bet jauneklim nebija nc mazākās nojausmas par lielo lomu, kāda viņam piekritusi viņa labvēļa dzīvē.

Viņš arī nezināja, ka valsts padomniekam attiecibā uz viņu ir kāda teorija un viņš seko kādam principam. To pamatā bija pieņēmums, ka jaunais cilvēks jātur tādā kā būrī vai aiz atslēgas, lai liktu izšķilties labākajam, kas viņā ir no dzejnieka. Varbūt šīs teorijas pamatā bija valsts padomnieka paša pieredze. Ļoti iespējams, viņš juta, ka savas dzīves laikā ir pametis novārtā daļu no spēkiem un ideāliem, kas nepieciešami dzejniekam. Varbūt tās pamatā bija arī instinkts. Bet katrā ziņā tā bija pavecā vīra dziļa pārliecība, ka viņam jāstāv sardze par savu protežē. Cik vien ilgi viņš Andcrsu varēs paturēt Hirsholmas klusumā un mierā, — ejot savās gaitās no mājokļa līdz darba vietai vai arī pa garajām alejām, — lielie spēki viņā lauzīsies uz āru dzejas mākslā. Bet, ja notiktu tā, ka pasaule un tās neaprēķināmās ietekmes dabūtu viņu savā varā, viņš varētu zust literatūrai un savam mecenātam. Viņš varētu tikt ierauts dumpī pret sabiedrisko kārtību, kam valsts padomnieks bija tik uzticams balsts, un beigt savu dzīvi uz barikādēm. Ņemot vērā to, ka neviens cits nevarētu iedomāties jauno Kubi uz barikādēm, šī valsts padomnieka teorija, ja tā bija pareiza, liecināja par cilvēciskās dabas dziļu izpratni, kaut gan laikam cilvēki, kas stāv uz barikādēm, parasti ir tie, kurus tur vismazāk var gaidīt. Katrā ziņā šīs teorijas iespaidā vecais vīrs nenogurstoši turēja acīs jaunekli kā nesavtīgs mīlētājs, kā varens un lepns Kislars Aga, kas nenolaiž skatienu no vienas seraja jaunās skaistules, kurai viņš ir iecerējis īpašu nākotni.

Valsts padomnieks no savas puses nevarēja zināt, ka arī viņš protežē acīs ir īpaši poētiska oreola apmirdzēts. Stāsts, ko jaunā cilvēka saimniece bija izstāstījusi drīz pēc viņa ierašanās Hirsholmā, jau no paša sākuma bija licis tam starot ap mecenāta galvu. Nebija gan visai skaidrs, vai stāsts ir patiess, bet skanēja tas sekojoši:

Kā jau tika minēts, valsts padomnieks bija atraitnis, bet, pirms šis stāvoklis iestājās, viņš daudz kam bija gājis cauri. Nelaiķe Matīsena kundze bija bijusi laba partija. Viņa nāca no Kristiansfeldcs, kas ir hernhūtiešu mītnes vieta, un bija dievbijīga un godprātīga dāma. Bet kādā vasaras vakarā, divus gadus pirms nāves, viņa pēkšņā baiļu lēkmē no sātana bija zaudējusi prātu un ar šķērēm mēģinājusi nogalināt vīru vai sevi pašu. Valsts padomnieks aizsūtīja pēc vecā Hirsholmas doktora, kurš izmēģināja pie viņas visu savu mākslu, bet izdziedināt nespēja. Tā kā tuvumā nebija neviena hospitāļa tāda tipa slimniekiem, viņa tika aizvesta uz vecā dārznieka māju pie Frcdcnsborgas, citas karaļa pils, netālu no Hirsholmas. Dārznieks un viņa sieva abi bija laipni ļaudis un bija valsts padomniekam pateicību parādā par viņu iekārtošanu darbā. Padomnieka sieva tur dzīvoja, nenākdama pie sajēgas, bet tomēr priecīgā garastāvoklī, jo domāja, ka ir mirusi un nonākusi debesīs, kur gaida savu vīru. Paretam gan viņa bažījās, ka viņš nekad tur nenonāks, jo viņa teica, ka viņš ir liels grēcinieks, bet viņa paļāvās uz Dieva žēlastību.

Andersa saimniece, kas toreiz bija strādājusi pie Matīsena kundzes.

uij<i vienīgais ciivcks ārpus vissauraka ģimenes loka, kas zināja, kāpēc šī nelaime notikusi. Tai jūlija pēcpusdienā bija plosījies negaiss, un, kad tas bija pāri un debesīs bija atmirdzējusi divkārša varavīksne, valsts padomnieks kopā ar kundzi un jaunu meiteni, kāda galma ierēdņa un valsts padomnieka veca drauga meitu, kura bija sūtīta uz Hirsholmu atlabt pēc nelaimīgas mīlestības, bija nolēmuši doties pastaigā. Matīsena kundze stāvēja istabā, siedama cepures lenti, un caur šķidrajiem, baltajiem loga aizkariem redzēja meiteni noplūcam dzeltenu atraitnīti un piespraužam to pie valsts padomnieka svārku atloka. Varbūt hernhūtiešiem dzeltenā atraitnītē vai gaisā zem divkāršas varavīksnes slēpjas kāda burvestība. Katrā gadījumā šis skats atstāja uz Matīsena kundzi tādu iespaidu, kādu itin neviens nespētu paredzēt.

Divus gadus vēlāk, aptuveni tai pašā gadalaikā, valsts padomnieks no Frcdensborgas saņēma ziņu, ka viņa sieva atveseļojas, viņa vairs neuzskatīja, ka atrodas debesīs, un bija domājams, ka viņai nāks par labu atkalredzēšanās ar vīru. Kādu pēcpusdienu, kad laiks bija jauks, viņš lika piebraukt glītos, mazos divričus, iekāpa tajos, paņēma rokās grožus, bet tad pārdomāja, izkāpa ārā un nogāja dārzā, kur noplūca dzeltenu atraitnītes ziedu, kuru piestiprināja sev pie svārku atloka. Vīra un sievas tikšanās neizvērtās par tādu, uz kādu viņu draugi bija cerējuši, kaut arī viņa, vīru gaidīdama, bija nosēdējusi pie loga visu dienu. Tiklīdz kundze viņu ieraudzīja, viņu sagrāba vecais neprāts, un viņa kļuva tik nevaldāma, ka bijis jāsauc pēc palīgiem. No tās dienas viņa sajuka prātā uz visiem laikiem. Viņa nekad vairs neatlaba, jo pēc gada nomira.

Jaunais Kūbe netiesāja nevienu, un viņam nekad neienāktu prātā paskatīties uz dzīves parādībām no morāles viedokļa. Viņš nedz jūsmoja, nedz nosodīja valsts padomnieku par viņa lomu šai traģēdijā. Bet viņa prātā viss, ar ko viņš sastāpās, dīvainā veidā palielinājās. Viss, ar ko bija aizņemtas viņa domas, kļuva gigantisks, gluži kā ceļinieku ēnas pret miglas blāķi, kuras viņi redz kalnos un paši izbīstas no tām, kā lietām, kas ir ārpus un pāri cilvēciskai saprašanai.

Tā valsts padomnieks sāka piepūsties, izgaist un vīties mistiskos līkumos un lokos gluži kā gars, kas izkļuvis no Zālamana pudeles un parādijics nabadzīgajam Bagdādes zvejniekam. Ik sestdienas jaunais dzejnieks sēdēja pie viena galda ar pašu Lokiju.

Pārējos vakarus viņš lielākoties pavadīja viens, un, tā kā viņa skrīvera alga bija maza un no dabas viņam bija nosliece uz taupību, ko viņā visnotaļ atbalstīja saimniece, viņš vakariņās apmierinājās ar putru un, kad tā bija apēsta, ļāva savam lielajam kaķim lakt pienu no šķīvja. Pēc tam viņš mēdza sēdēt pavisam klusu un skatīties ugunī vai vasaras vakaros ārā pa logu, kur viegla, picnaini balta migla iezīmēja ezera aprises. Klusumā viņš ļāva visai pasaulei atvērt sirdi viņam, atklāties un parādīties tādās pirmatnējās formās, kas, viņaprāt, bija tās dabīgais izskats. Šim jaunajam zemes dēlam, kurš bija pieķēdēts pie rakstveža krēsla, krūtīs pukstēja veco Edas sacerētāju dvēsele, kuras pasauli apdzīvo dievi un dēmoni, kura ir pilna ar kalnu virsotnēm un bezdibeņiem, kādus nepazīst viņu pašu zeme, un viņam piemita tas pats jautrais domāšanas veids, kas senajiem mistiķiem, kuri lilca pasauli apdzīvot kentauriem, fauniem un najādām, kas ne vienmēr uzvedās, kā pieklājas. Starp dāņu zemniekiem bija tādi, kas jau no dabas bija šo seno dzejnieku pēcnācēji. Aiz dziļas bērna nopietnības viņi slēpa raksturu, jautrāku un nekaunīgāku nekā pajaco. Viņi parasti netiek atzīti, izņemot vienīgi brīžus, kad spēj parādīt savu pajaco būtību, un neremdināmās ilgās pēc tā, lai tiktu saprasti, viņus bieži pārņem dzeršanas liga. Anderss Kūbe vēl arvien rakstīja, jo viņš uzskatīja, ka tas ir pareizi, mazas apsveikuma dziesmas un dzejoļus par biti rozes ziedā, bet, kad viņu savā varā pārņēma viņa īstā daba, viņa darbi ieguva pavisam citādas dimensijas.

Paretam gadījās, ka viņš vakarā izgāja ārā un neatgriezās mājās agrāk par rītausmu, un saimniece nespēja no viņa izdabūt, kur viņš ir bijis.

Pusjūdzes attālumā no Hirsholmas atrodas neliela muižiņa ar nosaukumu La Libcrtč— Brīvība. Tai ir skaista dzīvojamā ēka, ko ieskauj alejas, zālieni un parks. Gadiem ilgi tā bija stāvējusi neapdzīvota, īpašnieks bija vecs aptieķnieks, tas pats, kurš Andersam Kūbcm bija iedevis ieteikuma vēstules. Viņš veda veikalus Kopenhāgenā un laika gaitā bija sakrājis daudz naudas. Pēc tam, kad sešdesmit gadu vecumā viņš bija meties uz savā klubā patapinātu romantisku ceļojumu aprakstu lasīšanu, viņam uznāca tik stipra vēlēšanās redzēt kaut ko no pasaules, ka viņš devās uz Itāliju. Viņa pasākumam jau no paša sākuma piemita aizraujošas dēkas spožums. Tas kļuva vēl spilgtāks, kad paklīda baumas, ka viņš piedalījies Neapoles zemestrīcē, un iepazinies ar kādu tautieti, mistisku vīru, kurš palaikam ticis godāts par tirdzniecības kuģa kapteini, citreiz par teātra direktoru un kurš nomiris aptieķmeka rokās, pametot lielu ģimeni nožēlojamos apstākļos. No Neapoles vecais vīrs draugiem bija rakstījis, ka viņš rūpējoties paisīs ģimenes vecāko meitu un domājot viņu adoptēt, bet četrpadsmit dienas vēlāk — no Dženovas, ka viņš meiteni ir apprecējis. «Kāpēc viņš tā darīja?» cita citai vaicāja viņa sievišķās paziņas Dānijā. Viņam nekad neradās iespēja viņām to pastāstīt. Pa ceļam uz mājām viņš Hamburgā nomira, atstājot savu kapitālu radiniekiem un La Liberti un mazu pensiju jaunajai atraitnei. 1836. gada ziemas beigās viņa atbrauca un apmetās tur uz dzīvi.

Valsts padomnieks devās turp, lai palīdzētu viņai iekārtoties un redzētu šo sirēnu no Neapoles, kupa bija apbūrusi viņa veco draugu un kura, viņam bija aizdomas, bija bijusi viņa nāves iemesls. Viņš atrada viņu gaužām pieticīgu un godīgu un gatavu darīt visu, ko viņš teiks. Viņa bija maza, slaida, bet jauki apaļīga jauna sieviete, kas izskatījās kā lelle, — nevis kāda no mūsdienu lellēm, kas cenšas līdzināties cilvēku mazuļiem, bet kā viena no seno dienu lellēm, kas, tāpat kā cilvēce pati, tiecās pēc abstrakta skaistuma ideāla. Viņas lielās acis bija skaidras kā stikls, un smalkās uzacis un garās skropstas tik melnas, it kā tās sejā būtu ievilktas ar smailu otiņu. Vissavdabīgākais viņā bija kustību vieglums. Tas bija kā putnam. Viņai piemita gaisīgums, ko, — valsts padomnieks zināja, — baleta valodā sauc par «balonu», spēja, kas ne tikai ļauj uz brīdi zaudēt svaru, bet kas acīmredzot patiešām nes augšup un ļoti reti piemīt tievām dejotājām, — it kā pati matērija šai gadījumā būtu kļuvusi vieglāka par gaisu, un jo augstāk dejotāja paceļas gaisā, jo vieglāka viņa kļūst. Viņas sēru kleitas un cepures šķita elegantākas, nekā parasti Hirsholmā redzētās, bet varbūt tāpēc, ka tās bija pirktas Hamburgā, tās pilsētiņā izskatījās tik svešādas. Vii nu viņa rīkojās taupīgi ar naudu, vai arī no dabas viņai nebija lielu prasību, vecajā mājā viņa neko negrozīja, pat nepārbidīja kādu no iepelējušām mēbelēm, kas tik ilgi bija stāvējušas balsināto istabu aizmirstībā. Dārza istabā atradās liela, dārga mūzikas kaste, kas bija vesta tālu ceļu no Krievijas. Viņai patika pastaigāties dārzā un sēdēt tur uz soliņiem ilgi un klusi kā dziļās domās iegrimušai. Bet viņa atstāja to tikpat aizaugušu, kāds tas daudzus gadus bija bijis. Šķita, ka viņa ir apņēmusies uzvesties tik korekti, cik vien iespējams. Viņa braukāja apkārt vizītēs pie apkārtnes dāmām, kuras mazo svešinieci laipni uzņēma, deva viņai labus padomus un desu un piparkūku receptes. Bet viņa pati runāja maz, varbūt sakautrējusies par savu svešādo dāņu valodas izrunu. Un vēl viņai piemita īpašība, kas valsts padomniekam krita acīs. Viņa izturējās visaugstākā mērā atturigi pret pieskārieniem. Viņa nekad neskūpstīja vai neapskāva citas dāmas, kā tas Hirsholmā bija pieņemts, un nevēlējās tikt noglāstīta. Šai lellē bija kaut kas no Psihes. Hirsholmas dāmām viņa tīri labi patika. Viņa nekad nevarēja kļūt viņu sāncense nc piparkūku cepšanā, ne arī pilsētas mazajā mēlnesības skolā. Viņas uzskatīja, ka viņa ir nedaudz garā vāja. Valsts padomnieks gan domāja, gan nedomāja tāpat. Te kaut kas slēpjas, viņš prātoja.

Lieldienu svētdienā Andcrss un valsts padomnieks gāja uz Hirsholmas baznīcu. Spīdēja saule, un ezers ap baznīcu bija mirdzoši zils. Diena tomēr bija auksta ar asu austrumu vēju un pēkšņām, ledaini saltām lietusgāzēm. Dzeltenās narcises, fritilārijas un lauztās sirdis, — kujras Dānijā sauc par «leitnanta sirdīm», jo tām, kad paver vaļā ziedlapiņas, iekšā redzama šampanieša pudele un dejotāja, un kuras tikko bija uzziedējušas mazajos dārziņos, — ar tām lietus un vējš apgājās nežēlīgi un lieca pie zemes. Zemnieku sievām, kas zeltā izšūtās cepu» rēs nāca, lai dotos pie altāra, baznīcas durvīs bija ko nocīnīties ar 'smagajām kleitām un garajām zīda lentēm.

Tieši tai brīdī, kad valsts padomnieks un viņa protežē grasījās iet iekšā baznīcā, piebrauca jaunā dāma no La Liberti savā lando, ko vilka divi drukni, brūni zirgi, kas laukā pie baznīcas durvīm atļāvās visāda veida vaļības. Viņa pirmo reizi bija novilkusi sēru tērpu, jo nu bija pagājis gads, kopš viņas vecīgais vīrs bija miris, un ģērbusies gaiši pelēkā mētelī un gaiši zilā cepurē. Viņa bija tik laimīga kā lauka balodis kuplā kokā un izstaroja dzīvesprieku, kas bija kā valsis, spēlēts uz vijoles ar surdīni.

Tā kā valsts padomnieks tai brīdī runāja ar mācītāju, tad jaunais Kūbe gāja un palīdzēja viņai izkāpt no ratiem. Aiz cieņas pret sava vecā labvēļa atraitni viņš sarunas laikā cepuri paturēja rokā. No baznīcas durvīm valsts padomnieks vēroja mazo ainiņu un juta, ka tā viņu dīvaini piesaista. Viņš neizlaida viņus abus no acīm. Jaunie bija ārkārtīgi kautrīgi. Jaunā vīrieša stājas lēnīgā un smagnējā pievilcība un viņas kustību neparastais vieglums panāca, ka šī divkāršā kautrība īsajai tikšanās reizei piešķīra īpašu nozīmi, it kā tajā briestu kāds noslēpums un tai būtu paredzamas nopietnas sekas. Valsts padomnieks nezināja, kāpēc šī tikšanās iespaido un saviļņo viņu. Tā ir, viņš domāja, kā uztakts kādam skaņdarbam vai pirmā nodaļa romantiskam stāstam, kura nosaukums ir «Andcrss un Fransīne». Slepenpadomnieks Gēte, viņš turpināja savu domu gaitu, noteikti spētu un arī izveidotu kaut ko no tās. Viņš iegāja baznīcā dziļās domās nogrimis.

Visu dievkalpojuma laiku valsts padomnieks prātoja par nupat radušos iespaidu. Tas nāca īstā brīdī, jo pēdējā laikā jaunais dzejnieks bija sagādājis viņam raizes. Šī jaunā verga gars lidinājās kaut kur tālumā, pat viņa miesīgais veidols pāris reižu nebija ieradies uz viņu sestdienas vakariem. Visā viņa būtnē jautās neapzināts nemiers, arī melanholijas pazīmes, no kā valsts padomnieks baidījās, jo labi zināja, ka pret to nav nekādu zāļu. No sarunas ar saimnieci viņam bija radies iespaids, ka jaunais skrīveris varbūt par daudz dzer. Viņš gan zināja, ka pagātnē daudzi lieli dzejnieki ir bijuši dzērāji, bet tas nc visai iederējās iedomu gleznā, kura stāvēja viņa acu priekšā un kurā viņam piederēja mecenāta vieta. Ja Anderss sāktu dzert, kā — viņš zināja — daudzi no jaunā cilvēka ģimenes bija darījuši, tad varētu nonākt tiktāl, ka viņš izslīdētu aizgādnim no rokām, aizskrietu prom, lai spēlētu vijoli zemnieku kāzās. Valsts padomnieks bija nostājies pret jaunā skrīvera algas paaugstināšanu Tiesas namā, jo zināja, ka tas nenāktu Andcrsam par labu, bet viņš vēlējās atrast viņam drošāku noenkurošanas veidu un skatījās pēc tāda. Nu viņam ienāca prātā, ka atrisinājums varētu būt laulība. Providence, iespējams, viņam bija sūtījusi mazo atraitni no La Liberti ar viņas jauko, mazo ienākumu kā ideālu sievu viņa ģēnijam. Varbūt viņa pat izrādīsies par Kristiāni Vulpiusu, par kuru viņam bija ticis stāstīts, ka viņa bijusi vienigā sieviete, kas nogulējusi slcpenpadomnicka rokās visu nakti, nepajautājot viņam, kāda ir dzīves jēga. Valsts padomniekam sagādāja patiku šie domu eksperimenti.

Baznīcā no vīru puses pa labi viņš pāris reižu paskatījās pāri uz sievu soliem. Jaunā sieviete sēdēja pavisam mierīgi. Viņa bija iegrimusi mācītāja runā, bet viņas seja visu laiku saglabāja dziļa slepena prieka izteiksmi. Kad dievkalpojuma beigās viņa nometās uz ceļiem, viņa lielā saviļņojumā pielika pie sejas mazu nēzdodziņu. Vecais vīrs prātoja, vai viņa slēpj smieklus vai asaras.

Pēc dievkalpojuma vecais vīrs un jauneklis gāja kopā līdz valsts padomnieka mājai. Viņiem ejot pār tiltu, apkārtni pāršalca ledaini auksta lietusgāze. Bija jāatver lietussargi, un viņi apstājās uz mazā izliektā tiltiņa, lai pavērotu krusas graudus, kas sitās ūdenī, un abus ezera gulbjus, kas dusmās šķēla pelēkos viļņus un iepeldēja zem tilta. Valsts padomnieks un Anderss palika stāvam uz tilta ilgāk, nekā paši to aptvēra, abi dziļās domās iegrimuši.

Lieldienu sprediķis bija piepildījis Andersa prātu ar ēnām, kas lēnām sabiezēja kā mākoņi, velkoties uz lietu.

Marija Magdalēna, viņš domāja, piektdienas rītausmā steidzās uz virspriestera Kaifas māju. Naktī viņa bija redzējusi vīziju, kā nākamās dienas pēcpusdienā tempļa priekškars no augšas līdz apakšai pārplīst divos gabalos un zeme trīc, un klintis šķeļas, un kapi atdarās, un daudzu svēto miesas, kas dusējušas, ceļas augšām. Viņa bija arī redzējusi, ka tā Kunga eņģelis nāk no debesīm un, piegājis pie akmens, noveļ to no kapa durvīm un sēžas tam virsū. Šausmās viņa kliedza priestcfiem, ka viņi sit krustā Dievu. Viņa pūlējās pārliecināt vecos vīrus, ka Kristus patiesi ir Dieva vienpiedzimušais dēls un pasaules glābējs un ka viss, ko tic nodomājuši, ir briesmīgākais, jā, vienīgais īstais noziegums cilvēces vēsturē.

Tad viņi noturēja apspriedi pils krēslainajā zālē, kur eļļas lampa apspīdēja viņu daudzkrāsainos, garos svārkus un bārdainās, kaisli domīgās sejas. Dažus priesterus sagrāba šausmas, un viņi pieprasīja, lai gūsteknis nekavējoties tiktu atbrīvots, citus piepildīja "gars, un viņi skaļā balsī sāka pravietot. Bet Kaifa un daži vecajie, visu pantatigl pārrunājuši, bija vienisprātis, ka jādara tas, ko viņi jau ir nolēmuši. Ja viņš patiesi ir pasaules vienīgā cerība uz pestīšanu, tad viņiem jāseko Dieva plānam, lai cik drausmīgs šis nodarījums arī būtu.

Tad Marija Magdalēna izmisusi stāstīja viņiem par zemes grēkiem un postu, kurus viņa diemžēl pazina pārāk labi, un par Kristus svētumu. Jo vairāk vecie klausījās, jo stingrāk palika pie sava lēmuma.

Tad lietas apspriešanai Kaifa izsauca pašu sātanu. Viņa pirmais iemiesojums zālē ienāca rudmatainā Jūdasa veidolā un lūdza priestefus paņemt atpakaļ trīsdesmit sudraba grašus. Kad tie noraidīja viņa lūgumu, viņš ar drausmiem smiekliem pareģoja postu, kam izredzētā tauta ar sudraba grašiem rokās tagad iet pretī, un to, ka uz mūžīgiem laikiem tā tiks dzīta no vienas vietas uz otru, ka uz to spļaus visas zemes tautas. Viņš ārkārtīgi ticami attēloja priesteriem pat geto netīrību un tumsu, tāpat kā valsts padomnieks kādā sestdienas vakarā bija savam protežē aprakstījis Amsterdamas geto. — Vecais virspriesteris ļāva galvai nokrist uz smagās talmuda grāmatas.

Šai brīdī Andcrsa fantāzija darbojās tik dzīvi, ka, stāvot uz tilta ar lietussargu rokā un raugoties ūdenī, viņš vienlaikus jutās kā vētrainās priesteru apspriedes dalībnieks. Iztēlē viņš šai sapulcē bija tikai jauns rakstu mācītājs bez lielas ietekmes, kurš šaubītos izklāstīt savas domas un būtu ļāvis visam iet savu gaitu, ja vien tas nebūtu'jādara Marijas Magdalēnas dēļ. Viņš prasīja vārdu ļoti samulsis un tomēr ar mieru, kas piemīt tādam, kura rokās atrodas notikuma pavediens. «Es atļaujos ierosināt,» viņš teica, «ka tas jāpajautā mūsu gūsteknim, pravietim pašam. Viņain šai lietā vajadzētu būt lielākai saprašanai nekā mums. Uzzināsim Dieva vārdā, kā tas viss saistās kopā, un darīsim tā, kā viņš mums teiks.»

Viņš izbijās, ieraudzīdams, ka visi klātesošie, dzirdot šos vārdus, pagriežas pret viņu drausmīgā niknumā. — Nē, tic kliedza viņam tieši sejā, tas ir vienīgais, kas cilvēkiem tiešām ir aizliegts, un jebkurš cits padoms būtu labāks.

Jā, viņš tā izbijās, ka izlēca no savām vīzijām atpakaļ uz baznīcas tilta tieši lietusgāzē. Valsts padomnieka seja bija pazibējusi starp mežonīgās dusmās pārvērstiem vaibstiem, kas viņu bija apņēmuši no visām pusēm, jā, viņa seja bija atradusies viņam vistuvāk. Viņš tagad nomierinājās, redzot viņu sev blakus tik apvaldītu un apmierinātu. Marija Magdalēna bija nokritusi uz ceļiem tempļa zālē un paslēpusi seju.

Lietus bija pārstājis. Abi baznīcēni nolaida lietussargus un gāja tālāk.

Valsts padomnieks, prātodams par laulības plāniem, no Lieldienu sprediķa arī bija smēlies vielu pārdomām. Viņš domāja, cik gan dīvaini, ka Svētais Pēteris, būdams vienīgais cilvēks, kurš zināja notikumu ar gaili un kup varēja to noklusēt, pieļāva, ka tas nāk gaismā.

Nākamās trīs nedēļas laiks pieturējās maigs, bet lija, gaiss pildījās ar smaržu un zeme ar auglību, kas gaidīja vien skaidru dienu un sauli, lai plūstu pāri malām. Ziedoši plūmju koki līgojās kā balti krīta mākoņi ap zemnieku mājām. Vēlāk mežā zem dižskābaržiem zemi noklāja vizbulītes, smalkas, gaiši sārtas kā gliemežvāki, ar robainām lapiņām un saldi rūgtu smaržu. Atlaidās lakstīgalas un pārvērta visu pasauli vijolē, joprojām miglā un lietū, kas visu laiku lēni sijāja.

Kādu ceturtdienu maija vidū valsts padomnieks vakariņoja un spēlēja kārtis ar draugu Helsingērā, kurš ieņēma amatu Ērczunda muitā. Šīs spēļu partijas bija ikgadējs notikums, kad vecie draugi satikās. Tas vienmēr ievilkās garumā, un no Helsingēras līdz Hirsholmai ir trīs jūdzes. Bet valsts padomnieks braucienu neuzskatīja par kaut ko sevišķu, jo bija pavasara laiks, kad naktis ir gaišas. Viņš sēdēja pelēkajā apmetnī ietinies un ērti atzvēlies ^kaisto divriču sēdeklī un pusmiegā baudīja maija nakts skaistumu, tīrumu un tikko izplaukušu birztalu smaržu, kupām viņš brauca cauri, kamēr Krcstcns, viņa vecais kučieris, vadīja zirgu. Netālu no Hirsholmas kaut kas satrūka aizjūgā. Viņiem bija jāapstājas, un Krestens nosprieda, ka vislabākais būtu aizņemties tuvākajās mājās kādu virves gabalu, ar ko varētu bojājumu salabot. Paraudzījies apkārt, valsts padomnieks atklāja, ka viņi atrodas taisni pretī «Brīvībai». Baidīdamies, ka Krestens taisīs pārāk lielu troksni un traucēs saimnieces miegu, viņš nolēma iet pats. Viņš pazina muižiņas pārvaldnieku, pats bija izgādājis viņam šo vietu un varēja pieklauvēt pie viņa loga, netraucēdams nevienu citu. Drusciņ stīvs no nakts dzestruma viņš izkāpa no ratiem un gāja augšup pa iebraucamo ceļu. Tas notika tieši pirms rītausmas.

Blāvais nakts gaiss bija pilns ar saldeni skābu, mitru un svaigu lapu smaržu. Uz grantētā ccļa vēl vīdēja mazas peļķītes, bet nakts bija bez mākoņiem. Viņš gāja lēni, jo starp kokiem un krūmiem bija tumšs. Balzāmpapeļu aleja nogriezās no galvenās alejas un veda līdz saimniecības ēkām. Papeļu raupjo, spuraino ziedu spēcīgās smaržas viļņi iekļāvās rīta gaisa bagātajā harmonijā.

Iedams viņš pēkšņi izdzirdēja mūzikas skaņas. Viņš gandrīz nespēja noticēt savām ausīm un apstājās, —jā, nebija nekādu*šaubu, tā bija mūzika. Tika spēlēta dejas melodija, un skaņa nāca no mājas. Virtš pagāja uz priekšu, tad apstājās atkal un klausījās. Kup spēlēja un dejoja 'šeit pirms saullēkta? Viņš pagāja nost no ceļa un devās pāri mitrajam zālienam uz dzīvojamo ēku. Uzkāpis uz terases, viņš balti nokaļķotās fasādes vidū pa aizvērto slēģu spraugu saskatīja spilgtu, dzeltenu gaismu. Jaunā atraitne dārza istabā šonakt laikam rīkoja balli.

Mitrie ceriņkrūmi uz terases bija pilni ar ziedpumpuriem. To piramīdveidīgie, tumšie čemuri slēpa pārsteigumu, atveroties tie kļūs daudz gaišāki. Tulpes savus baltos un gaiši sārtos biķerus piesardzīgi turēja aizvērtus, sargādamās no nakts gaisa. Visapkārt valdīja klusums. Valsts padomnieks atcerējās pāris rindu no kāda veca dzejoļa:

«Pat vieglais vējiņš maigi stājas, Kad daba iesnaudusies jau …»

Bija tieši pēdējā pirmsausmas stunda, kad pasaule šķiet pavisam bezkrāsaina, jā, kā krāsas noliegums vispār. Nakts bagātie toņi ir pazuduši, atkāpušies kā bēguma viļņi no krasta, un dienas krāsu bagātība vēl snauž ainavā, gluži kā krāsas podnieka mālā, kufā tās visas ir mālaini pelēkas, līdz tās atplaukst krāsns ugunī. Un šī bezkrāsainā pasaule glabāja sevī varenu, nopietnu un aizraujošu solījumu.

Vecais vīrs, pelēks savā apmetnī, liktos tikpat kā' neredzams pat tam, kurš skatītos pēc viņa. Viņš arī jutās neaprakstāmi vientuļš, it kā zinātu, ka patiešām ir neredzams. Viņš neuzdrošinājās pieskarties slēģim, baidīdamies sacelt troksni. Rokas uz muguras salicis, viņš noliecās uz priekšu un ieskatījās istabā.

Diezin vai kādreiz mūžā viņš bija bijis vairāk pārsteigts.

Garā dārza istaba, no kuras trīs stiklotas durvis veda uz terasi, bija izkrāsota debesu zilā krāsā, kas gadu gaitā bija izbālējusi un noplukuši. Istabā bija tikai dažas mēbeles, un tās pašas sastumtas gar sienām. Bet telpas vidū no griestiem nokarājās krāšņs vecs kroņlukturis, un tagad tas staroja pilnā spožumā, ik svece tajā bija iedegta. Lielā krievu mūzikas kaste bija uzlikta uz mēmā spineta, un no tās plūda skaļas, dzidras mazurkas skaņas.

Jaunā saimniece stāvēja uz pirkstgaliem istabas vidū. Viņai bija baletdejotājas īsā, gaišā kleitiņa un bezpapēžu kurpes, kuru melnās lentes bija apsaitētas ap potītēm un kājām. Viņa turēja rokas virs galvas daiļā lokā un stāvēja pavisam mierīgi, gaidīdama īsto brīdi, kamēr viņas maigā lelles seja aiz laimes staroja.

Kad sākās īstā takts, viņa pēkšņi atdzīvojās. Viņa cēla augšup labo kāju, lēni lēni, ar pirkstgalu pavērstu tieši pret valsts padomnieku, augstāk un augstāk, it kā viņa patiesi paceltos no zemes, lai sāktu lidot. Tad viņa atkal to lēni lēni laida uz leju, pirkstgalam skarot grīdu ar klusu piesitienu, ne skaļāku kā pirksta klauvējienu pie galda.

Skatītājs ārā uz terases aizturēja elpu. Kā toreiz, kad viņš bija redzējis baleta uzvedumu Vīnē, arī tagad viņu nepameta sajūta, ka tas ir par daudz, ka to izdarīt nav iespējams. Un tomēr tas tika darīts, viegli, kā joka pēc. Bija jāsāk šaubīties par grēkā krišanu un jāpārstāj bēdāties par to, ja jauna dejotāja no tās var atkal augšāmcelties, it kā viņai tā nebūtu nekāda māksla.

Nu viņa stāvēja uz labās kājas pirkstgala un lēni cēla augstu gaisā kreiso kāju, tad ar ātru, draisku kustību izpleta rokas, strauji apgriezās riņķī un sāka dejot. Deja bija kaut kas vairāk nekā ugunīga, viegla mazurka, kas ilga varbūt divas minūtes, vilciņš, zieds vējā, dejojoša liesma, spēle ar zemes pievilkšanas spēku, debešķīgs joks. Bez tam tā bija maza saviļņojoša drāma: mīlestība, salda nevainība, asaras, sursum corda mūzikā un kustībā. Tad iestājās īsa pauze, lai izbiedētu skatītājus, bet deja turpinājās un vēl brīnišķīgāk, it kā būtu pārlikta augstākā toņkārtā. Brīdī, kad mūzikas kaste taisījās apklust, viņa paskatījās tieši uz valsts padomnieku un saļima zemē daiļā, aizlauztā pozā kā zieds, kas tiek nomests ar kātu uz augšu, gluži tā, it kā viņas abas kājas būtu nogrieztas ar šķērēm.

Valsts padomnieks pazina baleta mākslu pietiekami, lai spētu novērtēt redzēto kā visaugstākās klases priekšnesumu. Visā visumā viņam bija pietiekamas zināšanas par skaistumu dzīvē, lai viņš uz šo agrā rīta atklāsmi raudzītos kā uz skatu, domātu vien nedaudziem, augsti izredzētiem. Viņa sirds līdz malām pildījās ar pateicību.

Viņai pavēršot skatienu taisni pret viņu, viņš nobijās un atkāpās soli atpakaļ. Kad viņš atkal ieskatījās istabā, viņa bija piecēlusies, bet stāvēja acīm redzamā neizlēmībā un neuzvilka mūzikas kasti atkal no jauna. Istabā bija augsts spogulis. Viņa uzmanīgi atspiedās ar plaukstām pret stiklu, pieliecās un noskūpstīja savu sidrabaini dzidro attēlu tajā. Tad viņa paņēma sveču dzēšamo garā kātā un citu pēc citas nodzēsa sveces kroņlukturī, atvēra durvis un prom bija.

Par spīti bailēm tikt ieraudzītam, valsts padomniekam bija jāpastāv mierīgi uz terases vēl pāris minūtes. Viņš bija tik izbrinīts, it kā agrā maija rītā nejauši būtu pārsteidzis nimfu Eko pilnīgā vientulībā vingrinoties dziļi mežā. <. ■ *

Pagriežoties prom no mājas, viņu pārsteidza tālais skats, kas pavērās ņo La Liberte. Agrāk viņš to nebija pamanījis. No šīs terases varēja pārredzēt visu apkārtējo viļņoto, zaļot sākušo zemi, pat pāri mežu galotnēm. Tālumā kā sudraba dzīsla mirdzēja Zunds, un aiz tā lēca saule.

Dziļās domās nogrimis, viņš gāja atpakaļ pie ratiem. Bez jebkāda iemesla viņam prātā nāca bērnu dziesmiņa ar īsu, jauku melodiju:

«Ak, tā nav vistas vaina, ka gailis nu ir beigts. Tā lakstīgalas vaina zaļzaļā dārziņā.»

Viņš pavisam bija aizmirsis virvi, pēc kūpas bija gājis. Kad Krestens viņam pateica, ka viņam izdevies salabot bojājumu bez tās, viņš nemaz neatbildēja.

Visu atlikušo brauciena laiku viņš bija nomodā. Viņam likās, ka ir tik daudz kas darāms un savedams kārtībā, ka jāpārkārto visas viņa figūras uz šaha galdiņa. So nodarbību pavadīja domas, patīkami jaunas un spirdzinošas cilvēkam, kura ikdienišķā sabiedrība ir grāmatas un likumu zinātāji un kurš vēl šo pašu nakti ir spēlējis l'hombrc ar trim Helsingēras vecpuišiem. »

Aptieķnieka atraitne nebija nekāda Kristiāne Vulpiusa, tas bija skaidrs. Viņa nebija cilvēks, kas varētu kādu piesaistīt zemei. Gluži otrādi, varbūt viņa spētu pacelt jauno vīrieti, ko valsts padomnieks bija viņai nolūkojis, augstu virs zemes, un neviens nevarētu paredzēt, kur tie abi aizlidotu, prom no viņa un viņa varas. Viņš nejuta pret viņu ienaida. Atraitne viņu pamatīgi bija izjokojusi un tieši tāpēc viņam patika, jo tik reti dzīvē bija gadījies, ka viņu kāds pārsteidz. Bet par laimi viņš to bija atklājis laikā, jo viņš nekādā ziņā neatteiksies no sava dzejnieka. Nē, gluži otrādi, tagad viņš zināja, ka neatteiksies no viņiem abiem. Uz mirkli viņš noņēma cepuri, un austošā rīta vējš atvēsināja viņa deniņus. Viņš nebija nekāds vecs vīrs. Viņš bija jauns, salīdzinājumā ar to, pie kā viņa bija pieradusi. Viņš bija turīgs vīrs, kurš spēja novērtēt un arī bija pelnījis vislielākos retumus šai dzīvē. Vai Fransini varētu piedabūt dejot viņam vakaros? Tāda laulība izveidotos pavisam savādāka par to, kādu viņš agrāk bija pieredzējis. Jaunajam dzejniekam būs jāpaliek par valsts padomnieka protežē un viņu mājas draugu.

Kā saule cēlās augstāk debesīs, tā cēlās augstāk viņa domas. Nelaimīga mīlestība ārkārtīgi bagātina garu un jūtas. Tās arī agrāk ir iedvesmojušas jaunekļus uz vēstures lielajiem dzejas darbiem. Bezcerīga kaislība uz labvēļa gaisīgo sievu varētu padarīt jauno dzejnieku nemirstīgu. Tā varētu kļūt arī par lielu drāmu, ko noskatīties un kuļrai sekot. Abi jaunie saglabās uzticību viņam, lai cik nežēlīgi tiktu mocīti un lai cik stipra vara ir jaunība un mīlestība. Un ja nu viņi to nedarītu?

Valsts padomnieks izņēma šņaucamtabakas dozi un ievilka šķipsniņu. Labsajūtā viņa smalkais deguns drusciņ saraucās. Brauciens gandrīz bija galā. Mierīgajā, caurspīdīgajā rīta gaisā Hirsholmā gulēja kā pilsēta jūras dibenā. Sarkanie dakstiņu jumti slējās cits aiz cita kā tumšāku un gaišāku koraļļu rifi. Zilas dūmu strūkliņas kāpa stāvus gaisā kā tievas, garas jūraszāles, kas stiepjas uz virspusi. Maiznieks vilka ārā no krāsns svaigi ceptu rudzu un kviešu maizi. Valsts padomnieks rīta gaisā jutās mazliet miegains, bet visā visumā patīkami. Viņam iešāvās prātā skaitāmpants, ko zemnieki sauca par vecpuiša lūgšanu:

«Es tev, mīļais Dievs, lūdzu, lai es neapprecētos. Bet, ja apprecēšos, tad lai sieva man neuzliek ragus. Bet, ja man sieva uzliks ragus, tad lai es to neuzzinu. Bet, ja es to uzzināšu, tad lai man būtu vienalga.»

Tādas domas var atļauties vīrietis, kuram viņa gara ēkā ir pamatīgi izberzta istaba un kurš ir pilnīgi drošs, ka tās atslēgas atrodas tikai pie viņa paša.

Nākamajā vakarā, kas bija sestdienas vakars, Anderss, kā parasts, atnāca un ēda vakariņas pie valsts padomnieka. Tad viņš nolasīja mājastēvam dzejoli. Tas bija par zemnieku jaunekli, kurš kādu nakti slepus noskatās trīs gulbjos, kas pārvēršas trīs jaunavās un peldas ezerā. Viņš nozog vienai spārnus, kad viņa tos peldoties ir nolikusi malā, un viņa kļūst par jaunekļa sievu. Viņa dzemdē viņam bērnus. Bet kādu dienu viņa atrod spārnus, kur viņš ir tos noslēpis, un uzliek tos. Viņa paceļas

gaisā, lido virs mājas aizvien lielākos lokos un visbeidzot pazūd gaisā.

Kā viņš var rakstīt ko tādu? Un kā var būt, ka viņš raksta tieši tā? domāja valsts padomnieks. Tas ir dīvaini. Viņš taču nav redzējis Fransīni dejojam.

Plauka mežs. Dažas dienas maigais, smalkais, pelēkais lietus vijās apkārt visai pasaulei kā plīvurs ap līgavu, un tad nāca diena, kad visi meži stāvēja zaļi.

Dānijā maijā tā notiek katru gadu, bet ikgadus cilvēkiem, tāpat kā priekš simts gadiem, tas nāk kā debešķīgs, neizskaidrojams pārsteigums. Visus garos ziemas mēnešus mēs pat meža vidū bijām stāvējuši zem klajām, tukšām debesīm, pakļauti visiem vējiem. Tik pēkšņi,* dažu dienu laikā, maijs izklāj pār mūsu galvām kupolu, radot paslēptuvi, slepenu patvēruma vietu visām cilvēku sirdīm. Jaunās, gaišās, zīdainās lapiņas kā mazas pūciņas parādās šur un tur, veseli izplaukuši zari izkaras kā viegli karogi, kas plīvo, spārniņi, ko mežs izmēģina — «mežs lido». Bet jau nākamajā dienā vai vēl dienu vēlāk var pastaigāties zem lapu velves. Katra stāva līnija mūsos rada vai nu kritiena, vai kāpiena iespaidu. Tur dižskābaržu kolonnas, pelēkas kā alva, ne tikai brīvi un stalti paceļas no zemes, tiekdamās pret Visuma telpu, ēteru, sauli, ap ko pavasarīgi zaļa šūpojas Zeme, bet tās paceļ un nes gaisīgā tempļa augstos griestus. Gaisma mežā vairs nav tik asa kā agrāk, — bet vai tā nav kļuvusi gaišāka? Tā katrā ziņā ir bagātāka, piesātināta ar nozīmi, grūta ar noslēpumainu saldmi, kas izstaro gaišumu, bet nav izskaidrojama mirstīgajiem. Vietumis skarbs, vecs ozols, gausi riesdams lapas, izlauzis meža jumtā lodziņu. Mežā mūs apskauj smarža un svaigums. No augšas, kā glāstot mūs vai svētījot, noliecas zari un tad, mums klīstot tālāk, pār mums nepārtraukti nolaižas svētība.

Tad visi dodas uz mežu, uz mežu, — lai gūtu iespējami vairāk no šī krāšņuma, kas neturpinās ilgi, jo lapas drīz kļūs cietākas un tumšākas, un mežs iegrims krēslā. Braukšus un kājām pilsētnieki izceļo uz mežiem, dzied un rotaļājas zem augstajiem kokiem, mauriņā vāra kafiju un ēd sviestmaizes.

Arī valsts padomnieks devās mežā, domādams «Dominē, non suni dignus». Jaunais Anderss Kūbe savas iestādes protokolos skaitīja kopā tur, kur vajadzēja atņemt, un atstāja gultu nakti neaizskartu. Fransīne no «Brīvības» gāja pastaigās ar savu jauno salmu cepuri galvā.

Kad pavasara ainava bija pašā krāšņumā, valsts padomnieku negaidīti apciemoja draugs, grāfs Augusts fon Šimmelmans. Par spīti piecpadsmit gadus lielai starpībai viņi abi bija īsti draugi, labi sapratās, un

viņu gaumes daudzējādā ziņā sakrita. Kad jaunajam grāfam apritēja piecpadsmitais gads, valsts padomnieks pēc sava drauga nāves gadu bija ieņēmis zēna mājskolotāja vietu, un vēlāk viņi bija satikušies ārzemēs, Itālijā un Vācijā, tā ka tagad varēja sarunāties par grāmatām, reliģiju, tālām zemēm un cilvēkiem, kas tur dzīvo. Dažus gadus viņi nebija tikušies. Tas nebija tāpēc, ka viņi būtu kļuvuši viens otram sveši, bet tāpēc, ka grāfs bija izgājis sevis attīstības ceļu un bija daudz darījis, lai radītu sev modus vivendi, un vecais draugs šai ziņā viņam nekādi nebūtu spējis palīdzēt.

Grāfs Augusts pēc dabas bija drūma rakstura, un viņam piemita nosliece uz melanholiju. Viņš gribēja būt bezgalīgi laimīgs, bet viņam nebija talanta uz laimi. Jaunībā viņam bija klājies ļauni. Kaut kur, kaut kur pasaulē, viņš bija domājis, jāatrodas lielai, brīnumainai laimei, sākotnējam avotam, kura izpausmes rodamas mūzikā, ziedos, draudzībā. Viņš bija vācis herbāriju, mācījies mūziku, un viņam bija bijis daudz draugu. Viņš bija mēģinājis dzīvot baudu dzīvi un daudzkārt ticis padarīts laimīgs. Bet ceļu, kas no tā visa ved uz lietu būtību, to viņš nebija atradis. Gadiem ritot, ar viņu bija noticis kaut kas šausmīgs: visas lietas viņam bija kļuvušas vienlīdz labas. Visbeidzot tagad viņš savu dzīves laimi bija atzinis citādā veidolā: nevis tādu, kādu viņš pats to redz, bet atspulgā, tādu, kāda tā izskatās citu acīs.

Šī iekšējā attīstība bija sākusies tad, kad viņš negaidīti bija mantojis ļoti lielu bagātību. Ja tā būtu atstāta viņa ziņā, viņš par to nebūtu daudz domājis, jo nezināja, kas ar naudu jādara. Bet šai gadījumā viņu ļoti ietekmēja pārējās pasaules izturēšanās. Notikums pārņēma visu viņa apkārtni augstākā mērā, pasaule uzskatīja, ka ar viņu ir noticis kaut kas liels un brīnišķīgs. Grāfs Augusts pēc dabas bija ārkārtīgi skaudīgs. Viņa dvēselē šīs īpatnējās sāpes bija iemājojušas neskaitāmas reizes, viņš spēja novērtēt skaudības varu pār sirdīm. Māksliniekam svarīgākais ir uzgleznot gleznu, kas viņam pašam šķiet meistardarbs, pēc tam viņš lielāko apmierinājumu gūs, uzgleznojot gleznu, par kuru jūsmos citi. Tāpat bija ar grāfa Augusta laimi. Pamazām viņš pierada, tā sacīt, dzīvot uz apkārtējās pasaules skaudības rēķina un pieņemt savu laimi tādu, kāda tā ir pēc dienas kursa. Viņš nekad neatļāvās mānīt sevi ar ticību, ka pasaulei ir taisnība, un dzīves uzskatā izmantoja zināmu dvēseles dubulto grāmatvedību. Pasaules rēķinā viņam bija daudzkas, par ko viņš varēja būt lepns vai pateicīgs, patiesībā tur bija tikai aktīvi. Viņš bija mantojis senu vārdu, viņam piederēja viena no lielākajām muižām un skaistākajām pilīm Dānijā, viņam bija apdāvināta un

apburoša sieva un četri jauki un čakli dēli, vecākais divpadsmit gadus vecs. Viņš bija bagāts un baudīja lielu cieņu. Viņš bija neparasti glīts vīrietis, un vecums, kas piestāvēja viņa tipam, padarīja viņu vēl skaistāku, šai laikā viņš bija majestātiska personība. Kārtu sapulcē viņu dēvēja par «Ziemeļu Alkibiadu». Viņš izskatījās spēcīgāks, nekā patiesībā bija. Viņš līdzinājās vīram, kurš pilnībā bauda savu labo galdu un vīnu un kuram naktī ir labs miegs. Bet ēdiens vai vīns sevišķu prieku viņam nesagādāja, un naktīs, viņaprāt, viņš gulēja ļoti slikti. Taču pasaules skaudība par to, ka viņš priecājas par šiem labumiem, kļuva viņam par gluži pieņemamu atlīdzību īstās preces vietā. ».

Pat sievas greizsirdībai, no šī viedokļa raugoties, bija sava vērtība. « Grāfienei nebija ne mazākā pamata būt greizsirdīgai uz vīru, jo no visām mūžā sastaptām sievietēm laikam sieva bija tā, kas viņam patika vislabāk. Bet piecpadsmit gadu ilga laulības dzīve un četri dēli nebija spējuši viņu izārstēt no postošām aizdomām, asarām un garām scēnām, kas varēja beigties ar sievas krišanu ģībonī, ko grāfs Augusts jaunības dienās bija uzskatījis par smagu krustu. Tagad viņas greizsirdība iederējās viņa plānos. Tā šķita viņam pierādām, ka pastāv iespēja, — nejau tāda, ka apkārtējo muižu vai galma dāmas iemīlētos viņā, jo to viņas darīja acīm redzami, — bet ka viņš pats varētu iemīlēties viņās vai kādā no viņām. Viņš bija sācis uz sievas attieksmi paļauties un būtu vīlies, ja viņa saņemtos un pārvarētu savu greizsirdību. Kā ķeizars stāstā par ķeizara jauno tērpu viņš cienīgi soļoja pa dzīvi kā mūžīgā, lielā procesijā, iespaidīga figūra visādā ziņā, varbūt vienigi pats savās acīs ne. Viņš neloloja nekādas lielas ilūzijas par savu sistēmu, bet tā darbojās diezgan labi, un pēdējos piecus gadus viņš bija bijis laimīgāks nekā agrāk.

Valsts padomnieks nebūtu bijis grāfam nekāds palīgs, kamēr viņš tā noņēmās ar savas morālās pasaules celšanu kā koraļļpolips, kurš veido salu. Jo valsts padomnieks nevienu cilvēku pasaulē neapskauda un būtu satricinājis visu viņa ēku. Bet tagad, kad tās pamati bija cieši nostiprināti un grāfs Simmelmans droši ierāvies tajā, neatstādams ārpusē nevienu no savām maigākām daļām, viņš pat varēja atļauties paskatīties uz to visu no smieklīgās puses, viņam bija liels prieks atkal satikties ar veco draugu. Valsts padomnieks no savas puses vienmēr priecājās, redzot viņu, tāpat kā Diogēns, iespējams, vienmēr priecātos, tiekoties ar Aleksandru. Aleksandrs bija apmierināts ar brīdi, kad pavēstīja, — ja viņš nebūtu Aleksandrs, viņš gribētu būt Diogēns. Bet kas zina, kā lielais iekarotājs, kupš tomēr zināmā mērā-varbūt bija

atkarīgs no sabiedriskās domas, būtu uzņēmis ziņu, ka filosofs mucā tādā pašā veidā paziņojis, —ja viņš nebūtu Diogēns, tad gribētu būt Aleksandrs. Savas karjeras vēlākajā posmā, kad viņa stāvoklis bija pilnīgi neapstrīdams, varbūt Aleksandrs būtu vēlreiz atļāvies greznību satikt gudro viru un īsti izrunāties par lietu dabu. To nu tagad darīja grāfs Augusts.

Izskatījās, ka abi draugi varētu būt 1836. gada Aleksandrs un Diogēns,'kā viņi tur staigāja pa meža takām, ko tagad klāja nobirušās jauno lapu pumpuru zīdainās plēksnes. Tumšajās drēbēs viņi līdzinājās diviem cienīgiem putniem, vārnām vai žagatām, kas devušies baudīt maija pēcpusdienu kopā ar citiem, draiskākiem putniem.

Mežā viņi apsēdās uz soliņa un sarunājās.

«Mūža gaitā,» teica grāfs Augusts, «mēs mazpamazām atklājam pazemojošo faktu, ka fiziskā dzīvē mēs esam atkarīgi no mums padotajiem, — bez mana bārddziņa cs pēc nedēļas būtu, sabiedriski, politiski un ģimeniski skatoties, vraks — tāpat ari domu pasaulē mēs esam atkarīgi no cilvēkiem, kas ir dumjāki par mums. Kā jūs varbūt zināt, es kopš kāda laika esmu atteicies no savas mākslinieka godkāres un mākslas pasaulē esmu sācis nodarboties ar kolekcionēšanu un vērtēšanu.» Viņš patiešām bija izcils visāda veida mākslas priekšmetu pazinējs. «To darīdams, esmu atklājis, ka ir neiespējami uzgleznot priekšmetu, — ņemsim, piemēram, rozi, — tā, lai es vai jebkurš cits inteliģents pazinējs nebūtu spējīgs noteikt, kādā laikaposmā divdesmit gadu robežās tā ir gleznota un ar lielāku vai mazāku pārliecību — kurā Eiropas vai Āzijas vietā. Mākslinieka nodoms ir bijis vai nu uzgleznot rozi vispār, vai arī attēlot kādu noteiktu rozi, nekad viņam nav bijis ne mazākā nodoma pasniegt mums ķīniešu, persiešu vai franču rozi, vai — saskaņā ar laikaposmu — rokoko rozi, vai arī rozi tīrā ampīra stilā. Ja es viņam teiktu, ka viņš ir izdarījis tieši to, viņš mani nesaprastu. Viņš varbūt sadusmotos. Viņš varbūt iebilstu, teikdams: «Es esmu uzgleznojis rozi.» Bet ar to nekas nemainītos. Es par mākslinieku esmu pārāks tai ziņā, ka varu mērīt viņu ar mērauklu, ko viņš nemaz nepazīst. Bet tai pašā laikā uzgleznot rozi es nespētu. Jā, es, kopumā ņemot, tik tikko to varu redzēt vai uztvert. Iespējams, cs varu atdarināt kādu no šo mākslinieku darbiem. Es varētu teikt: «Es gleznošu rozi ķīniešu vai holandiešu manierē, vai arī rokoko rozi,» bet man nekad nebūtu drosmes gleznot rozi tādu, kāda tā izskatās. Jo — kāda gan izskatās roze?»

Kādu brīdi viņš, domās nogrimis, sēdēja, savu ar sudrabu apkalto pastaigu spieķi pār ceļiem pārlicis.

«Tā,» viņš teica, «ir ari ar vispārcilvēcisko ideju par tikumu, taisnību, ja vēlaties, pat par Dievu. Ja kāds man jautās, kāda tad ir patiesība, cs atbildēšu: «Mans draugs, jūsu jautājums ir bezjēdzīgs. Ebreju uzskats par Dievu ir tāds. Actekiem Amerikā, par kuriem es nupat kā lasīju grāmatu, tas ir cits, jansenistiem atkal savādāks. Ja vēlaties par šiem dažādiem viedokļiem uzzināt tuvākus paskaidrojumus, cs labprāt jums tos sniegšu, jo esmu ziedojis diezgan daudz laika to pētīšanai. Bet atļaušos dot jums padomu neatkārtot šo jautājumu gudru cilvēku sabiedrībā. — Bet tai pašā laikā, runājot par šo manu pārāko viedokli, es būšu parādā naivajam pūlim, kas tic iespējai, iegūt tiešu un pilnīgi patiesu ideju par tikumu, taisnību un Dievu, bet kļūdās.. Ja * cilvēku mērķis būtu radīt īpašu ebrejisku, actekisku vai kristīgu priekšstatu par Dievu, tad no kā savu priekšstatu varētu radīt vērotājs? Viņš atrastos tai pašā stāvoklī, kādā bija izraēļi, kuriem tika pavēlēts taisīt ķieģeļus bez salmiem. Jā, mans draugs, muļķi ļoti labi varētu iztikt bez mums, bet par mūsu augstāko atziņu mēs esam pateicību parādā viņiem.»

Pēc īsas pauzes viņš turpināja: «Ir taču taisnība, —ja mēs rīta pastaigā ietu garām lombardam un jūs, norādīdams uz izkārtni logā, uz kuras stāvētu rakstīts: «Te gludina veļu», man teiktu: «Skat, te gludina veļu, man jāiet un jāatnes savējā,» cs pasmaidītu un pamācītu jūs, ka tur nav atrodams ne veļas rullis, ne gludinātāja, bet krāsotā izkārtne izlikta pārdošanai. Vairums pasaules uzskatu ir kā šī izkārtne, un mēs smaidām par tiem. Bet mums nebūtu iespēja smaidīt par mūsu pārākumu, to just, nerunājot nemaz par tā izrādīšanu, —jā, tad krāsotā izkārtne galu galā tur nebūtu nemaz atradusies, —ja daži cilvēki reiz nebūtu noticējuši iespējai, ka ir prātīgi gludināt veļu ar rulli, ja viņi nebūtu cicši pārliecināti par sava veļas ruļļa eksistenci un par faktu, ka ar to tiek gludināta veļa.»

Valsts padomnieks uzmanīgi klausījās visā, ko viņš teica. Tagad, kad viņi bija kopā šeit, zaļajā mežā, viņš sajuta tieksmi pastāstīt jaunības draugam par saviem laulības plāniem, par kuriem nebija ieminējies nevienam, pat Fransīnei nc.

«Dārgais draugs,» viņš teica, «atļaujiet man piebilst, ka es esmu izcils piemērs muļķībai, par kuru jūs runājat. «Alter schutzl vor Torheit nicht.» Zem šīs cienīgās bebrādas cepures cs, klausīdamies jūsu garīgajās pārdpmās, noņēmos ar sīkām domiņām, kas parādījās un lidinājās apkārt gluži tāpat kā šie dzeltenie tauriņi,» un norādīja uz tiem ar spieķi. «Mazi ticības apliecinājumi, ar jūsu atļauju, absolūtajam tikumam un

skaistumam, jā, varbūt Dievam. Mani nodarbina doma par ļaušanos iekalt sevi Himeneja važās, un, būtu jūs atbraucis uz Hirsholmu trīs mēnešus vēlāk, tad manā mājā būtu jauna Matīsena kundze, kas uzņemtu dārgo un godājamo viesi.

Grāfu Augustu tas ārkārtīgi pārsteidza, bet viņš juta tik dziļu uzticību drauga saprātīgumam, ka gara acīm uzreiz skatīja nobriedušu un patīkamu skaistuli, saimniecisku un asprātīgu, ar mazu jauku kapitālu pūrā. Smaidīdams viņš steidzās apsveikt valsts padomnieku.

«Jā, bet es vēl nezinu, vai viņa mani gribēs,» teica vecais vīrs, «un tas ir pats ļaunākais. Jo viņa nav pat ne uz pusi tik veca kā es, un man ir radušās nopietnas aizdomas, ka viņa ir mazs romantisks sātans. Viņa neprot ne pankūkas cept, ne zeķes lāpīt un nebūs piedabūjama pie Hēgeļa filosofijas lasīšanas. Kļūstot par viņas vīru, es uzreiz būšu spiests pirkt franču modes žurnālus, turēt sievas lakatu Hirsholmas ballēs, mācīties ziedu valodu un stāstīt spoku stāstus ziemas vakaros.»

Grāfam Augustam drusciņ sažņaudzās sirds, tik dzīvi šie vārdi viņam atgādināja senās dienas. Jā, likās, ka viņš atkal redz jauno Augustu Simmelmanu sarunājamies ar savu mājskolotāju pie atvērtā loga Lindenborgas bibliotēkā. Jo šī īpašība vienmēr bija bijusi raksturīga valsts padomniekam saskarsmē ar citiem cilvēkiem. Kad tu droši paļaujies uz saviem dūžiem un kungiem, viņš izspēlē mazītiņu trumpīti, kurš nosit tos ar vienu sitienu, un tas notiek brīdī, kad liekas — vairāk trumpju nav. Tāds viņš bija jau no mazām dienām. Rudenī, kad pārējie bērni, spēlēdamies zem kokiem, iztēlojās nokritušos kastaņus par zirgiem stallī, viņš pievienojās viņiem, atnesdams būrīti ar baltu peli, kas patiešām bija dzīva un tāpēc daudz līdzīgāka zirgam. Vai arī brīdī, kad citi salīdzināja savas dārgākās mantas: nažus, alvas zaldātiņus un makšķerāķus, viņš no kabatas varēja izvilkt mazu kārbiņu ar pulveri, kūpi pietiktu, lai ar lielu un spožu sprādzienu uzspertu gaisā visu pārējo bērnu dārgumus. Viņš nebūt nenopulgoja savu draugu ieguvumus, nē, viņš gluži labi varēja atzīt un slavēt tos kā pazinējs, — bet viņā slēpās mazs velniņš, kurš, sagaidījis īsto brīdi, pašāva ārā galvu un aizbūra prom vērtību no citu dārgumiem, atstājot viņiem mutē drusciņ sāju garšu. Tie, kui-iem velniņi negāja pie sirds, izturējās aizdomīgi pret' šādu valsts padomnieka īpašību, bet pretēja tipa ļaudīm, piemēram, šaha spēlētājiem, tā šķita neatvairāmi pievilcīga. Tagad grāfs Augusts savam vecajam draugam ar vislabāko nodomu un paļāvību uz sūri grūti iegūto spriešanas spēju bija demonstrējis pārākumu pār dzīvi un nevainojamo attieksmi pret to, un tieši tai

mirklī — žviks! — valsts padomnieks no kabatas izrauj gabaliņu tīro briesmu, riska un ļauj tam dzirkstīt pirkstos kā dārgakmenim. Gados jaunākais vīrs bija runājis daudz gudru vārdu, un vecākais vīrs bija izvilcis stabulīti un nospēlējis trīs skaņas, tikai lai atgādinātu viņam, ka pasaulē ir mūzika un ir arī neprāts, un — ak, kā tas dedzināja viņa vecā audzēkņa sirdi!

Valsts padomnieka acis sekoja dejojošiem tauriņiem viņu lidojumā starp stumbriem. «Bet viņa ir viegla,» viņš piebilda, «viegla. Ķēniņš Zālamans zināja, ko saka, teikdams: Skaista, bet briesmīga kā naidīgi karapulki!» *.

Grāfs Augusts noņēma cepuri un nolika sev uz ceļgaliem. Maija* pēcpusdienas maigais gaiss kā liegiem pirkstiem glāstīja viņa matu cirtas. Tas bija gluži kā senās dienās, šis vieglais skaudības dūrieniņš, kas bija skāris viņa sirdi tik maigi kā dzeltenie tauriņa spārni. Jaunais Augusts atkal klejoja apkārt, prātodams par varoņdarbiem un dzīves laimi, dzestrā, saldi smaržojošā gaisā zem vieglās un zīdainās lapu velves. Soliņa priekšā uz zemes viņš ar spieķi vilka puslokus. Kas nu tagad bija viņa galda un glāžu prieka baudītāja un saldā gulētāja slava, — kas tagad bija pat īstā šo dzīves labumu baudīšana? viņš sev jautāja, atcerēdamies dažus vārdus, kurus kādreiz senāk bija dzirdējis — «Ak, tas, kurš nav sēdējis uz gultas malas, visu garo nakti liedams asaras, tas jūs nepazīst, jūs, debesu varas.» Jūs, debesu varas. Ļoti ilgi viņam nebija bijušas darīšanas ar tām. Viņa sirds iepukstējās drusciņ straujāk no domas, ka tā var pukstēt straujāk.

Pa vienu no meža takām uz viņu pusi nāca kāds cilvēks, tuvojās arvien vairāk, un valsts padomnieks viņā pazina savu protežē. Valsts padomnieks ar lielāko prieku iepazīstināja viņu ar savu smalko un ietekmīgo draugu, un, kad viņi bija apmainījušies ar pāris piezīmēm, viņš palūdza jauneklim nodeklamēt viņiem kādu dzejoli.

Andcrsam bija grūti kaut ko atcerēties. Šai īpašajā pavasarī viņa sirds kustējās tik varenos lokos kā planētu ceļi ap Sauli. Bet tomēr viņš vēlējās būt laipns pret šo majestātisko, vēso pusmūža kungu. Jo viņš ne mirkli neļāva ķeizara jaunajam tērpam sevi apmānīt, bet uzreiz ieraudzīja grāfu Šimmelmanu procesijas vidū salstam vienā kreklā. Beidzot viņš atminējās īsu balādi, ko varētu norunāt, mazu, jautru pilienu no laimes uz sāpju pārpilnības, kas bija piepildījusi viņu pēdējā laikā. Dzejolī bija stāstīts par kādu jaunekli, kas noliekas gulēt mežā un tiek aiznests uz elfu valstību. Elfas viņu mīl un ar prieku gādā par viņu. Viņas lauza savas mazās galviņas, lai darītu viņu laimīgu.

Meža dzīves brīnumi bija jauki atainoti, katra štance slaidi plūda, atgādinādama kaut ko no meža strautiņa čalošanas pavasarī. Bet elfu tautiņa nekad neguļ un nepazīst miega. Ikreiz, kad jaunais draugs, viņam piedāvāto izmeklētu baudu nogurdināts, laižas snaudā, viņas žēlojas: «Viņš mirst, viņš mirst,» — un visiem spēkiem cenšas turēt viņu nomodā. Tad viņām par lielām bēdām zēns beigu beigās no negulēšanas arī nomirst.

Grāfs Augusts slavēja dzejoļa skaistumu, uzskatīdams, ka jaunais dzejnieks ir atradis glaimīgus vārdus, atainojot mazās elfu karalienes daiļumu. Klusībā viņš nodomāja, ka jaunajam cilvēkam no dabas ir stipra tieksme uz saldkaisli, kas būtu jāpatur acīs, lai no tās neciestu labā gaume viņa darbos.

«Uzmanieties,» grāfs smaidīdams teica valsts padomniekam, «no elfu valstības laimes. Mums, nabaga mirstīgajiem, prieka vērtību nosaka tā retums. Vai kāds gudrs vīrs mums nav teicis: «Tikai muļķis nezina, ka puse ir kas vairāk nekā viss?» Kur baudas ilgst mūžīgi, mums draud pārsātināšanās vai, jūsu jaunā drauga vārdiem runājot, nāves briesmas.»

Valsts padomniekam iešāvās prātā kāda doma. Šis zaļais mežs, viņš prātoja, būtu laba skatuve kādam dramatiskam efektam. «Grāfs,» viņš teica un smaidīdams vērsās pie jaunekļa, «smejas par mazo noslēpumu, ko cs viņam izpaudu. Arī jūs, Anders, es gribu padarīt par savu uzticības personu, tikai jūs nedrīkstat smieties par savu veco draugu. Es ceru, ka tuvākajā laikā jums būs jauna labvēle, kurai jūs varēsiet deklamēt savus dzejoļus un kura jūsu elfu karalieņu, driādu un nāru skaistumā kā spogulī varēs ieraudzīt savu daiļumu.» Kā norasojušā sudrabaini baltā spogulī brīdi pirms saullēkta, viņš domāja.

Jaunais vīrietis, kurš vēl aizvien stāvēja iepretī abām tumšajām figūrām uz soliņa, kādu brīdi klusēja, kā dziļās domās nogrimis. Tad viņš pacēla cepuri valsts padomnieka priekšā. «Tad man jums jānovēl laimes,» viņš nopietni teica, «un jāpateicas jums, ka man to pastāstījāt. Kad tas notiks?»

«Ak, es nezinu. Kad rozes ziedēs, Anders,» sacīja valsts padomnieks, drusciņ pārsteigts par jaunā vīrieša vienaldzīgo jautājumu. Pēc mirkļa Anderss atvadījās no grāfa un sava mecenāta un gāja tālāk. Grāfs Šimmelmans, aizrautīgs cilvēku vērotājs, pavadīja viņu ar skatienu. «Ko tu neteiksi!» viņš domāja, «vecajam Hirsholmas burvim pieder ne tikai labi pazīstamais velniņš un acīmredzot arī driāda ko mīlēt, bet tai pašā laikā viņam ir jauns vergs, nācis no Azras cilts, kuri mirst, kad mii?» Viņš drusciņ drebēja no aukstuma, it kā būtu nolikts ne tikai ārpus dzīves vispār, bet it īpaši ārpus šī maija vakara īstās būtības un pilnskanības. Viņš piecēlās no soliņa un sāka iet uz māju pusi. Tālākās sarunas gaitā ar savu namatēvu viņš uzmanīgi vēroja viņa seju un ieraudzīja tajā dīvainu, maiguma apgarotu un izlēmīgu izteiksmi. Grāfs nāca no karavīru dzimtas un ar smaidu domāja: Dcis ist nur die Freude eines Helden den schoncn Tod eines Heldcn zu seltcn. Bet vēlāk viņš atcerējās šos mirkļus.

Tagad Augusts bija izkopis kādu patiesu talantu, ieguvis īsto dzīves laimi, par ko citi viņu ne bez iemesla varētu apskaust, bgt par ko viņš nekad nerunāja. Viņš lietoja hašišu, bet tikai pavisam niecīgās devās un nekad netiecās pārspīlēt baudu. Un viņš noteikti visās pasaules malās hašiša lietotāju vidū atrastu brāļus, kuri atdotu viņam pusi dzīves, ja varētu atpirkt no viņa šo māku.

Ejot pa meža taku blakus valsts padomniekam, viņš domāja: «Par ko es vēlos sapņot šonakt? Opijs,» viņš turpināja pārdomas, «ir brutāla persona, kas sagrābj tevi pie rīkles, hašišs ir pieglaimīgs austrumu sulainis, kas uzmet pasaulei plīvuru. Un vingrinādamies mēs mācāmies spēju pašiem izvēlēties tēlus, ko ieaust plīvurā.» Viņš jau bija bijis indiešu radža, medījis tīģerus, sēdēdams ziloņa mugurā, viņam bija dejojušas bajadēras, viņš bija bijis Parīzes Lielās operas direktors un Samils, kurš ar dumpīgajām brīvprātīgo vienībām turējās nepieejamās, sniegiem klātās kalnu pārejās. Bet par ko lai viņš izvēlas sapņot šonakt? Vai viņš spētu atsaukt rasainās maija naktis aiz lapu priekškara Ingolštatē? Ja viņš gribētu, vai tad spētu? Ja viņš spētu, vai gribētu?

Paēdis vakariņas pie valsts padomnieka, viņš lika piebraukt savu krāšņo lando un angļu braucamos zirgus, par kuriem viņu visi apskauda, un sadrūmis brauca prom.

Nākamajā dienā, tieši tai brīdī, kad valsts padomnieks pārģērbās, lai dotos uz «Brīvību» precībās, viņam tika atnesta ziņa, kas viņam nebija tik viegli pārkožams rieksts. To viņam pasniedza saimniecības vadītāja kopā ar viņa jauno cepuri, ko viņš bija lūdzis izņemt no kārbas.

Šī sieviete, kuras vārds bija Abelone Vīgenbrota jaunkundze, strādāja pie viņa vairāk nekā piecpadsmit gadus, bet vēl joprojām bija jauna sieviete, gara auguma, rudiem matiem, labu gaumi un raksturu. Visu mūžu viņa bija nodzīvojusi Hirsholmā un pazina pilsētiņā katru stūri, un zināja par katru soli tās dzīvē. Gluži pretēji, viņai pašai piemita kaut kas noslēpumains. Bija ļaudis, kas stāstīja, ka viņa, vēl gluži meitene, piecpadsmit gadu vecumā turēta aizdomās par slepenām uzemcuDam un bērna slepkavību un tikai par mata tiesu tikusi cauri ar veselu ādu. Valsts padomnieks viņu vērtēja augstu. Viņš nekad nebija saticis cilvēku, kuram taupība bija tik pozitīva kaislība, un tas zīmējās ne vien uz saimniecības vadīšanu, bet uz dzīvi vispār. Viņai, pēc viņa sapratnes, jebkāda izšķērdība vai nevīžība bija lielākais nāves grēks un riebeklība uz pasaules. Visam, kas nonāca viņas apziņas lokā, viņa šādā vai tādā veidā atrada pielietojumu, un viņš nekad nebija redzējis viņu kaut ko aizmetam prom. Ja viņai ragū pagatavošanai nebūtu nekas cits kā vien žurka, tad viņa pagatavotu labu žurkas ragū. Attiecībās ar viņu valsts padomniekam bija sajūta, ka jebkura viņa darbība un noskaņojums tiek, tā sacīt, svērts un noglabāts, lai agrāk vai vēlāk tiktu izmantots.

Nu šajā skaistajā maija pēcpusdienā viņa sāka valsts padomniekam stāstīt par jaunā skrīvera uzvedību iepriekšējā vakarā. Līdz šim viņa jauno cilvēku bija izmantojusi kā mājas inventāru un apgājusies ar viņu saudzīgi.

Anderss ar kādu kompāniju bija krogā dzēris. Tad bija beidzies brandvīns, un viņš bija apsolījis saviem biedriem, ka viņš tiem sagādās ko labāku. Tā kā viņam, kā valsts padomnieks to labi zina, līdzi bija baznīcas atslēgas, jo viņam bija jāizskata cauri baznīcas grāmatas, viņš no sakristejas bija atnesis četras pudeles altāļ"vīna un cienājis ar to visu kompāniju. Viņš nemaz nav bijis iereibis, bet mierīgs kā parasti un, piebilda Abelone, uzsaucis tostu uz valsts padomnieka veselību.

Kamēr viņa to visu pavēstīja, valsts padomnieks spogulī aplūkoja savu attēlu, jo viņš ar iekšēju nemieru, kā jau vīrietis, kurš meklē līgavu, bija nolēmis uzlikt jaunu kaklasaiti un tagad rūpīgi to sēja ap kaklu. Nebūtu par stipru teikts, ka Abelones stāsts izbiedēja viņu. Hirsholmas mērogā tas taču ir Lucifera triecienuzbrukums debesīm. Ar kādiem vārdiem tika uzsaukts viņam domātais tosts?

Viņa skatiens spogulī apstājās pie Abelones stāva viņam aiz muguras. Kaut kas viņas būtnē vairāk nekā viņas platajā un noslēgtajā sejā, aiz kūpas viņa noglabāja savas bagātās rezerves vēlākai izmantošanai, sacīja viņam, ka viņa ir izbijusies vai dziļi satraukta. Tur slēpās kaut kas vairāk, nekā varētu domāt. Abelone nebija nekāda tenku vācele. Ko viņa zināja par cilvēkiem, to viņa neizpauda, jo viņas rīcībā varbūt bija labāka recepte tā izmantošanai, ūn četras altārvīna pudeles viņai nebija nekas vairāk par četrām pudelēm cita laba vīna par riksdāldcri gabalā. Ja viņa negribēja ļaut velnam paraut zēnu, — vai tas bija tāpēc, ka viņa pati gribēja viņu? Vai Anderss bija tā žurka, ko viņa bija nodomājusi izlietot savam ragū?

Viņš atkal paskatījās savā sejā, un šoreiz sastapa gudra valsts padomnieka acis. Tam jābūt lielam notikumam — būt par skatītāju, kad Lucifers sturmē debesis. Un vēl lielākam, ja izdodas iegrūst viņam spieķi riteņos.

«Mana mīļā Abelones jaunkundz,» viņš smaidīdams teica, «Hirsholmas kafijas tantiņas šoreiz no mušas izpūtušas ziloni. Es liku Andersa kungam paņemt vīnu no sakristejas. Man ir aizdomas, ka kļūdas dēļ tas ir sajaukts ar rumu, un, tā kā rums nav gatavots no vīnogām, tas, pēc mācītāja Ābela domām, diezin vai der transsubstancci, Andersa kungam ir jāgādā, lai tur tiktu nolikts cits vīns.» -> Tūlīt pēc tam, dziļās domās nogrimis, viņš devās uz «Brīvību» un viņa domas diezgan dīvainā kārtā lielākoties grozījās ap saimniecības vadītāju. Tikai tad, kad viņš iegriezās papeļu alejā, viņa prāts pievērsās nākotnei.

Atbraucis, viņš nesastapa jauno kundzi mājās, un viņam kādu bridi bija jāuzgaida dārza istabā. Uz mazās konsoles Fransīne bija novietojusi vāzi ar lielu jasmīnu pušķi. Smacējošā rūgti saldā smarža piepildīja visu vēso telpu, ko ikdienā nelietoja. Viņš jutās nedroši, domājot par to, kāds viņš izskatās kā precinieks, nevis domājot par viņas atbildi. Jo viņa teiks «jā», viņš to zināja. Pieņemot, ka šai dzīvē viņa darīs to, ko no viņas gaida, viņš prātoja, vai viņa, kad viņš pēc kāda laiciņa brauks prom no «Brīvības» kā viņas līgavainis, vispār nodarbinās sevi ar domām par viņas kā Matīsena kundzes nākotni. Vēlāk viņam būs jāmācās no viņas, jāmācās daudzkas. Tas bija pavisam kas cits.

Kamēr viņš gaidīja, viņam šķita, ka viņš sāk labāk izprast mēbeles debesu zilajā istabā. Spinets, mūzikas kaste un krēsli bija piespiedušies ar muguru pret sienu, it kā drusciņ baidītos no viņa, kā mēbeles leļļu mājiņā izbīstas, parādoties kādam pieaugušajam. Vai spēlei pienācis gals? Viņš mēģināja tās nomierināt. «Neesmu nācis,» viņš teica tām, «lai izpostītu, bet lai piepildītu. Labākās spēles vēl priekšā.»

It kā šie vārdi būtu iedarbojušies nomierinoši uz jauno Lerkes kundzi, viņa tai pašā brīdī ienāca istabā, tērpusies sārtā kleitā ar volāniem, kalpones pavadīta, kura nesa patvāri un galdautu tējas galdam. Pēc dažām vispārīgām laipnām frāzēm valsts padomnieks varēja nākt klajā ar savu paziņojumu.

Fransīne uz viņu vienmēr atstāja iespaidu, ka ilgojas tikt ātrāk pāri tam, Kas aarams, un ir piecīga, ka viss beidzies. Viņam nebija ne jausmas, kāds tam ir iemesls, jo, — viņš zināja, nebija nekā tāda, ko viņa ilgotos uzsākt. Katrā ziņā viņai nedraudēja, domāja viņš, doktora Fausta briesmas atzit klātesošo mirkli par pārāk skaistu un lūgt to turpināties mūžīgi. Visiem dzīves mirkļiem viņa skrēja pāri tik ātri kā maza mūķenīte ar pirkstiem pārskrien sava rožukroņa pērlītēm. Kad viņš sāka atzīties viņai mīlestībā un runāt par savām pārdrošajām cerībām,'viņa kļuva drusciņ bālāka un viņas slaidais augums krēslā sakustējās. Viņas tumšās acis sastapa viņējās un novērsās. Viņa bija priecīga, ka tas ir pārdzīvots. Viņa deva valsts padomniekam savu jāvārdu, kā viņš bija iedomājies, un bija pat nedaudz saviļņota, it kā justu, ka ir atradusi dzīvē patvērumu. Valsts padomnieks noskūpstīja viņai roku, un viņa bija priecīga, ka tas ir pārdzīvots.

Vēlāk, kad saderinātais pāris dzēra kopā tēju un Fransīne prezidēja uz dīvāna aiz misiņa ierīces, valsts padomnieks, lai izklaidētu viņu, pastāstīja par notikumu ar Andcrsu un altārvīnu. Tas neizdevās, kā bija iecerēts, jo atstāja uz viņu šausmīgu iespaidu. Likās, ka viņa gribētu iegrimt zemē, lai izvairītos no tik pretīgas ziņas. Kad viņa atguva runasspēju, bāla kā nāve viņa jautāja, vai par to zina mācītājs. Valsts padomnieks nebija domājis, ka viņa pret svētumu jūt tik dziļu bijāšanu. Pati par sevi tā bija tīkama īpašība, bet aiz tās slēpās kaut kas vairāk, patiesas bailes no spokiem vai varbūt īsts spoks. Valsts padomnieks nomierināja Fransīni, pastāstīdams, kā ir nolēmis glābt jauno skrīveri no paša muļķības sekām. No tumšajām acīm viņa sūtīja viņam tik dzīvu un ilgošanās pilnu skatienu, ka tas piepildīja istabu tāpat kā jasmīnu smarža un iedvesa viņā saldu varas un cēlsirdības apziņu.

«Man taču būtu vajadzējis,» teica valsts padomnieks, «viņa paša labā iedzīt viņā bailes. Viņam tomēr būtu jāpadomā, —ja es nebūtu palīdzējis viņam dabūt darbu, viņam tagad būtu jācieš bads.» Dzirdot šos vārdus, Fransīne atkal stipri nobālēja. «Un tomēr, mana mīļā draudzene, es ticu,» turpināja valsts padomnieks, «ka viņam ir nākotne. Bet ir taču skumji redzēt neapdomīgu jaunekli, vējgrābsli, izpostam liela vīra karjeru. Un man ir ļoti žēl, it kā runa būtu par manu nākotni, jo man ir pret viņu tēvišķīgas jūtas. Bet man ir bail modināt viņā stūrgalvību, ko es nespētu salauzt. Laikam sievietes saudzīgai rokai būtu vieglāk vest viņu no jauna uz pareizā ceļa. Viņš ir cilvēks, kuram blakus būtu jānostājas sargeņģelim, un būtu cēlsirdīgi no jūsu puses, ja jūs tūlīt pat dotu jūsu padevīgam kalpam pierādījumu, ka nākotnē arī jūs atbalstīsiet viņa intereses. Manu mīļo Fransīn, brauciet man līdzi

uz Hirsholmu un noturiet jaunajam cilvēkam īsu, bet bargu sprediķi.»

Tad viņi vienojās, ka Fransīnei jāpavada valsts padomnieks uz Hirsholmu un jārunā ar Andersu Kūbi. Viņa ātri sagatavojās, uzlika iesarkanu cepuri, caur kuras ēnu saule viņas gaišo vaigu nokrāsoja jaukā rožainā sārtumā. Jaunai dāmai vienai braukt kopā ar kungu bija visai neparasti — uz pakaļējā sēdekļa sēdošais Krestens jau netika skaitīts. Valsts padomnieks domāja, ka garāmgājēji uzminēs par saderināšanos un bija apmierināts ar braucienu; Fransīne sēdēja viņam blakus, skatījās uz spīdīgo zirgu, kas rikšoja cēlā gaitā, un bija priecīga, ka viss ir pārdzīvots.

Valsts padomnieks un viņa jaunā līgava, kurai vajadzēja uzstāfies kā sargeņģelim, elkoņos saķērušies kāpa augšup pa šaurajām kāpnēm uz Andersa istabiņām aiz lielās tikko izplaukušās liepas. Istabā viņi sastapa Andersu kopā ar māsu, kas bija precējusies ar kapteini Helsingērā un kūpi ciemos līdzi bija paņēmusi savu mazo dēlēnu. Tas apgrūtināja jaunās Lcrkes kundzes uzdevumu, bet tai pašā laikā atviegloja viņas sirdi, jo šai sabiedrībā viņa juta maigu rimtumu un apmierinājumu. Brālis un māsa līdzinājās viens otram, un, kad uz Fransīni paskatījās bērns, viņas sirds apstājās pukstēt, jo viņa redzēja tieši tādu bambino, kādu bija redzējusi Itālijas baznīcās, ķerubu ar Andersa acīm, debesu spogulīti, kurš atainoja viņai visu jaunekļa būtību.

Fransīne bija ienākusi istabā savā kašmira lakatā un rožaini sārtajā cepurē kā dievbijīga dāma labdarības vizītē. Nu viņa stāvēja sastingusi ar plaši ieplestām tumšām acīm un seju kā Rāhelei, kad viņa teica Jēkabam: «Gādā man bērnus, ja nc, es miršu.» Viņa sajuta kvēlas ilgas nomesties ccļos un piespiest bērnu pie krūtīm, bet baidījās, ka tas būtu neparasti, un svārstījās, līdz iedomājās, ka var sasniegt to pašu, paņemot zēnu uz rokām. Tad viņa uzcēla viņu uz krēsla, ļāva viņam skatīties ārā pa logu un spēlēties ar viņas pirkstiem melnajos cimdos. Bērns cicši raudzījās viņā. Viņš nekad nebija redzējis tādas cirtas kā viņai un ar savu mazo rociņu pavilka aiz tām. Lai bērnu uzjautrinātu, viņa noņēma cepuri un ļāva visai tumšo cirtu bagātībai krist uz priekšu. Tās kā mākoņi aizsedza viņas seju, un bērns smiedamies ieķērās tajās abām rokām. Viņa turēja viņu viegli piespiestu pie krūtīm, raudzījās un smējās viņam tieši sejā un mirkli juta viņa sirdi kā mazu pulkstenīti cieši pie savējās. Kad pārējie noraudzījās grupā, ko veidoja viņi abi, viņa nosarka. Viegli asiņu viļņi cits pēc cita vēlās pāri viņas sejai, bet viņa nevarēja vien beigt smaidīt.

Valsts padomnieks sāka sarunāties ar jauno māti krokotā baltā apmetni, kup tagad ar bērnu klēpī apsēdās pie galda, un abi jaunie cilvēki pie loga palika vieni. Fransīne juta, ka brīdis viņas misijai ir klāt.

«Andersa kungs,» viņa teica, «valsts padomnieks — mans līgavainis,» viņa izlaboja pati sevi, «dziļās skumjās pavēstīja man, ka viņam ir bijis iemesls vilties jūsos, jā, pat dusmoties uz jums. Tas nav pareizi no jums, jūs nedrīkstat to pieļaut. Jūs, dzīvodams Hirsholmā, varbūt nezināt, cik daudz ļaunuma un posta ir pasaulē. Bet es jūs, Andersa kungs,'ļoti lūdzu nedarīt nekā tāda, kas ved ļaudis pazušanā.»

Kaut arī viņa runāja tik svinīgi, viņas sejā saglabājās pirmītējā smaida atspulgs.

Anderss nedzirdēja ne vārda no tā, ko viņa teica. Ar reto spēju aizmirst, kas valsts padomniekam ne vienmēr patika viņa protežē dabā, viņš sen bija padzinis domas par notikumu, par kuļru viņa runāja. Viņš gluži ar tādu pašu izteiksmi maigi smaidīja pretī viņas maigi smaidošai sejai. Viņas sejas izteiksmei mainoties, mainījās viņējā, abas jaunās sejas pārmija gaismu un ēnu kā divi spoguļi, kas karājas istabā tieši viens otram pretī.

Fransīne juta, ka situācija neattīstās tā, kā vajadzētu, bet nezināja, kas viņai būtu jādara.

«Valsts padomnieks,» viņa teica, «jūs mīl kā savu miesīgu dēlu, un, ja viņš nebūtu jums palīdzējis, tad jūs varbūt ciestu badu. Viņš ir tik gudrs. Viņš zina labāk pārjums, kā ir jāuzvedas pasaulē. Paskatieties,» viņa teica, izvilkdama mazu priekšmetu, piestiprinātu garā, smalkā pulksteņķēdē, kas viņai bija ap kaklu. Tas bija koraļļa gabaliņš ragu formā, kāds no tiem, ko Itālijas vienkāršie ļaudis nēsā kā talismanu. «To man iedeva vecmāmiņa. Tas pasargā no ļaunas acs. Bet viņa ticēja, ka tas aizsargā arī pret bakām un cilvēka paša bīstamām domām. Tāpēc viņa iedeva to man. Ņemiet nu jūs to, Andersa kungs, un lai tas jums liek būt uzmanīgam un allaž sekot valsts padomnieka padomam.»

Anderss paņēma mazo amuletu. Rokām saskafotics, viņi abi kļuva bāli kā nāve.

No savas vietas uz dīvāna valsts padomnieks ar acs kaktiņu manīja, ka pie loga sakustējušies lieli spēki. Viņš skaidri redzēja, ka viņa līgava jaunajam skrīverim sniedz dāvanu, kas izskatās pēc ragu pāra. Vai nu viņš bija cerējis vairāk vai mazāk, viņam bija jāapmierinās ar to, ko redzēja, un tūlīt pēc brīža viņš un Fransīne roku rokā devās lejup pa kāpnēm, kur viņus gaidīja rati.

Hirsholmā tā netiktu uzskatīta par īsti tikumīgu uzvedību, ja saderināts pāris, pat ja līgavainis ir pieklājīgā vecumā un līgava — atraitne, bieži uzturētos divatā, tāpēc vasaras ritumā kļuva par paradumu, ka valsts padomniekam uz «Brīvību» par pavadoni līdzi devās Anderss. Kad laiks vakarā bija jauks, viņi visi trīs tēju dzēra uz terases, un Fransīne pasniedza mazus itāliešu ēdienus, kas valsts padomniekam atgādināja citus laikus un citas lietas. Maigajā, krāšņajā vakara gaismā pāri galdam vērodams divus jaunos, kuļri abi viņam bija dārgi, — kaut arī abu hierarhiskais stāvoklis viņa sirdī, iespējams, būtu viņus pārsteidzis, — valsts padomnieks jutās tik laimīgs un tādā harmonijā ar Visumu kā nekad agrāk. Būtu grūti, viņš prātoja, iedomāties vēl pilnīgāku idilli. «Arī es,» viņš tad klusībā sacīja pats sevA «esmu pabijis Arkādijā.» t »

Dažreiz viņa jaunā gana un ganes izturēšanās darīja viņu nemierīgu un lika atcerēties anekdoti, ko viņš bija lasījis kādā grāmatā. Šajā stāstā daži britu ekspedīcijas dalībnieki kādā nēģerzemes pilsētā bija uzgājuši vergu grupu, kuri aiz mietu žoga tika uzbaroti, lai viņus apēstu tā cilts, kas bija viņu sagūstījusi. Sadusmotie briti piedāvājās viņus izpirkt brīvībā, bet upuri piedāvājumu noraidīja, jo uzskatīja, ka vēl nekad viņiem nav klājies labāk kā tagad. Vai būtu iespējams, domāja valsts padomnieks, ka abi jaunie kaļ slepenu bēgšanas plānu, vai arī viņus vieno līdzīga padevība liktenim kā melnos gūstekņus? Jebkufu no šīm abām iespējām viņam bija grūti iedomāties.

Un tomēr, atcerēdamies šo līdzību, viņš nebija tālu no patiesības, vismaz, ja viņš to uzzinātu, tā viņam nebūtu likusies mazāk dīvaina.

Andersam šo situāciju bija padarījis vienkāršu viņa lēmums doties pašnāvībā Fransīnes kāzu dienā. Viņš bija izšķīries par to uzreiz, dzirdot, ka viņa precēsies ar valsts padomnieku, un tas viņam šķita tikpat neizbēgami kā pati nāve. Doma aizmest prom savu dzīvību, beidzot reiz tikt no tās vaļā viņa tipa ļaudīm rodas pavisam dabiski. Dzīvība viņiem nešķiet un patiesībā arī nav nekāda vērtīgā manta, un pašnāvība tad ir saprātīgs atrisinājums.

Dzīve Andersu nebija lutinājusi. Viņš, tāpat kā daudzi citi viņam līdzīgi, bija jutis, ka ir veidots no pavisam savādākas vielas nekā citi cilvēki, no tādas, kas pārējiem paliek neredzama. Cilvēki, pat gribēdami, nespēja viņu redzēt. Viņš bija rūgti cietis, paretam arī smējies par savu vientulību, bet ilgi to nest viņam kļuva par smagu. Un, kad viņš bija saticis Fransīni, viņa uzreiz bija viņu redzējusi. Viņas skaidrās acis bez mazākās piepūles bija uztvērušas viņu dziļi jo dziļi. To priekšā viņš bija brīnišķā kārtā radies, un viņa ne-eksistence beidzās un tika aizmirsta tai pašā mirklī. Viņš bija gaidījis daudz no savas jaundzimušās

eksistences. Ja viņa tagad apprecēsies ar valsts padomnieku un uz mūžu novērsīs no viņa skatienu, tad tikpat labi savu ceļu viņš varēja iet pats. Tas, ko cilvēki parasti sauc par nāvi, taču nebija būtiski nozīmīgāks par atjaunotu neredzamību un izstumtību un sāpēja mazāk.

Viņš vienmēr bija bijis noslēgts, kad runa bija par viņa nākotnes plāniem, un viņš domāja, ka šai gadījumā tie attiecas tikai uz viņu pašu. Tāpēc viņš nelika to manīt. Jo, ja valsts padomnieks kaut ko nojaustu, viņš ne tikai liktu šķēršļus ceļā, bet tas padomniekam būtu arī ļoti nepatīkami. Nevienam nebūtu pa prātam sēsties pie tējas galda kopā ar cilvēku, kas pēc nedēļas būs slīkonis. Tas varbūt apbēdinātu arī Fransīni, ja viņa to zinātu. Bruņnieciskums nebija Andersa dabā, bet viņam piemita rets talants būt draugam, un viņš nekādā ziņā negribēja skumdināt nevienu no viņiem abiem. Lai no tā izvairītos, viņš bija pat izdomājis, ka no kāda sava drauga, zvejnieka Rungstedā, aizņemsies buru laivu un apmetīsies ar ķīli gaisā, likdams domāt, ka noticis nelaimes gadījums. Viņš saprata kaut ko no burāšanas un varētu to izdarīt. Visu šo vasaru viņam bija dīvainas jūtas pret šo cilvēku, Andersu Kūbi, līdzīgas tām, kādas viņam varētu būt pret vienu otru no savu dzejoļu varoņiem. Paretam viņš jutās vainīgs un izvairījās no Andersa skatiena, bet tad atkal jutās kā labdaris, jo gribēja taču palīdzēt viņam tikt vaļā no lielām nepatikšanām. Visā visumā aiz viņa mietu žogiem viņam bija tikpat mierīgas acis kā sagūstītajiem mofiem, par kuriem stāstīja valsts padomnieks.

Bet bez sava likteņa, kam viņš nepiešķīra svarīgāko nozīmi, galvā viņam bija varens dzejolis, gulbja dziesma, ko vajadzēja pabeigt, pirms viņš dara sev galu. Agrāk viņš bija rakstījis par mežiem un laukiem. Tagad, ilgodamies pēc jūras skavām kā pēdējā patvēruma, viņš ļāva domām iet pa šo ceļu. Šai viņa pēdējā lielajā eposā pa viļņiem dejoja najādas un tritoni. Vaļi peldēja pār tiem kā mākoņi. Delfīni, gulbji un zivis rotaļājās vareno viļņu bangojošās putās, un vēji spēlēja stabules un bazūnes, dažbrīd solo, dažbrīd apvienodamies lielos orķestros. Brīvība, kurā dzīvo cilvēki, kas nebaidās nāves, bija apgarojusi dzeju, un, kaut arī poēma, ja uz to raudzījās kā drāmu, nebija pārāk gara, tā izlauzās uz āru neskaitāmos uznācienos, ainās un ritmos. Pamazām, tai virzoties aizvicii tālāk, viņš pēcpusdienās La Liberti lasīja to priekšā Fransīnei.

Kas zīmējās uz Fransīni, tad dzīvot no rokas mutē viņai likās gluži dabiski. Viņai nebija nekādas īstas jēgas par laiku, viņa vispār nespēja atšķirt laiku no mūžības. Tā bija viena no rakstura iezīmēm, kuras dēļ

Hirsholmas dāmas draudzīgā kārtā pieskaitīja viņu drusku garā vājiem. Nekad savā mūžā viņa nebija bijusi tik laimīga kā tagad, un viņa nespēja spriest, vai šī pilnīgā nezināšana par laimes ilgumu nav pašas laimes pazīme un nešķirama no tās. Citādā ziņā viņas domas sekoja Andersa domām. Viņa lasīja viņa pēdējo lielo drāmu, un tāpēc, ka tajā runa bija par jūru, viņa lika savas pūra kleitas šūt jūras un debesu gaiši un tumši zilajās krāsās, un abi vīrieši atzina viņu tajās par debešķīgu.

Vasarai ritot, labāk iepazīdams savu nākamo sievu un gūdams priekšstatu par viņas domu gaitu un paradumiem, valst^padomnieku dīvaini aizrāva pilnīgais nicinājums, ko viņa izrādīja pret patiesību» Viņš taču pats labprāt'mazliet pārtaisīja dzīvi, un tāpēc viņam bija pamats, lai saprastu viņu, šajā gadījumā viņas metodes pat sakrita ar viņa paša metodēm. Bet viņam nekad nebūtu ienācis prātā ievērot šo principu tik konsekventi, tā sacīt, neskatoties ne pa labi, ne pa kreisi. Ilgu laiku viņš pie tā īsti nevarēja pierast. Tas viņam iedvesa cieņu, tā ka viņš klusībā noņēma viņas priekšā cepuri. Pēc rūpīgām pārdomām viņš nonāca pie secinājuma, ka tas ir īpašs sieviešu paņēmiens code dc femme lietošanai praktiskā dzīvē, kas neskaitāmās paaudzēs ir attīstījies un novests līdz pilnībai. Sievietes, viņš domāja, tik bieži ir pieredzējušas, ka ceļu uz laimi aizšķērso nepārvarami apstākļi. Tas ir piedodami, jā, būtībā apbrīnas vērti, ka viņas strikti ir nolēmušas doties pa taisnāko ceļu uz to, reizi par visām reizēm paziņojot īstenību par tādu, kādu viņas gribētu, lai tā ir, un, tā sacīt, atzīstot to par ideālu. Šī taktika ar laiku ir kļuvusi par dienišķu saimniecības līdzekli dzīves mājturībā. Jebkura pieredzējusi sieviete laikam var pastāstīt mums, viņš domāja, ka bez tās nav iespējams saimniekot. Saskaņā ar šo formulu tagad, kad viņš kļūs par viņas vīru, jaunā līgava atzina, ka viņš ipso fneto ir labs, gudrs un cēlsirdīgs. Viņš to neuzņēma kā personīgu komplimentu, viņa šo vispārpieņemto recepti droši vien bija lietojusi arī pie vecā aptieķnieka Lerkes. Līdz ar to viņa buķetes un saderināšanās dāvaniņas viņai vienmēr bija apburošas un tieši tas, ko viņa bija vēlējusies. Līdz ar to vecā mācītāja Ābela sprediķi Hirsholmas baznīcā ik svētdienas bija īpaši aizkustinoši un pamācoši un laiks vienmēr jauks, kad valsts padomnieks ņēma viņu līdzi izbraucienā. Izņēmums šai visaptverošā dzīves likumā bija viņas attieksme pret savām kleitām un cepurēm. Bet tam par iemeslu bija viņas patiesais ģērbšanās un greznošanās talants, un šai ziņā viņa droši varēja ņemt rokās mērauklu, ko viņa neuzdrīkstējās lietot, ja runa bija par viņas draugiem, draudzenem vai dzīves apstākļiem vispār, un tiekties uz ideālu. Valsts padomnieks prātoja, vai patvērumu šai mūžvecajā, tumšajā sieviešu reliģijā viņa bija meklējusi pati uz savu roku un noslieces dēļ vai trūkuma spiesta, — vai varbūt viņu ir mācījusi un beigās iesvētījusi cienīga virspriesteriene Neapolē? Tikai nedaudzas sievietes, viņš domāja, pavisam nedaudzas iepazīst to, ko mēs saucam par dzīves laimi, sapratni, atzinību, laimīgu laulību, romantiku un dzīves skaistumu, neliekot lietā šo sistēmu. Visā visumā šim principam piemita kaut kāda līdzība ar grāfa Augusta Simmelmana jauno tērpu, bet to bija atklājušas un praktizējušas vienkāršas sievietes, nepretendējot uz kaut kādu loģiku vai argumentāciju, tā nebija filosofija, bet gan teoloģija, modes greznumi, pavārmāksla, pati burvība.

Tādā veidā, viņš bija lasījis, raganas senos laikos izgatavoja vaska bērnus, deviņus mēnešus nēsāja tos zem drēbēm, pusnaktī tos nokristīja kāda dzīva cilvēka vārdā un no šī brīža vaska bērns kļuva dubultnieks tam, kufa vārdu viņš nesa. Šo mākslu, protams, ar panākumiem varēja pielietot baltajā maģijā, un labsirdigas burves rokās tā varēja darīt daudz laba. Jā, viņš domāja, bet ja reiz pārmaiņas pēc notiek, ka jauna ragana kļūst grūta un deviņus mēnešus nēsā zem sirds dzīvu bērnu, ko tad? Tas laikam tad ir tas gadījums, kad pasprūk vaļā velns.

Valsts padomnieks, redzot savu protežē tik pārņemtu ar jauno darbu, lūdza viņam to parādīt. Andersam nebija nekāda iemesla neļaut vecajam draugam iepazīties ar viņa lielo un pēdējo darbu, un viņš pamazām rakstīšanas gaitā lasīja to viņam priekšā. Tas atstāja uz veco vīru dziļu iespaidu, pildīja viņu ar apbrīnu, kas tuvojās elka pielūgsmei. Viņam šķita, ka viņš tiek pārnests citā telpā un citā laikā, augšā ēterā, līdz viņš peldēja un lidoja šai zilgmē, kādā vēl nepazītā harmonijā un laimē. Viņš uzskatīja, ka tas ir sākums kaut kam lielam un pārsteidzošam. Viņš rūpīgi apsprieda to kopā ar autoru, pat deva viņam padomus, un Andersa lielajā eposā daudzas valsts padomnieka domas un vērojumi ieskanējās kā gara, skanīga atbalss. Jā, valsts padomnieks šajos vasaras mēnešos aplidoja savu jauno līgavu dažādos dzejas ritmos un, tā sacīt, ar pilnvarnieka palīdzību. Tas bija visai pikants stāvoklis, kas viņam sagādāja prieku un kas ilgs līdz viņa kāzu dienai. Dienām un nedēļām šī trijotne, pat dzerot tēju «Brīvības» zaļajā dārzā, dzīvoja plašo debesu jūru dziļajās dzelmēs.

Divas dienas pirms kāzām valsts padomnieks no kāda drauga Vācijā saņēma nesen iznākušu romānu «Valija, skeptiķe», ko bija uzrakstījis jaunais dzejnieks uuctcovs, Kurs vacija toreiz oija raaijis neiu sensāciju un sašutumu un par kuru strīdējās visur.

Kā to labi atceramies, Valija mīlēja Cēzaru un Cēzars viņu, bet viņi nevarēja apprecēties, jo viņa bija bijusi spiesta apsolīt, ka kļūs par Sardīnijas sūtņa sievu. Tad Cēzars pieprasīja, lai viņa, simbolizējot garīgo laulību starp viņiem, pašā kāzu dienas rītā parādās viņam kaila visā savā daiļumā. Ir kāds sens vācu dzejolis, kurā Sigune tādā veidā atklājas Cionatulandcram.

Romāns valsts padomnieku tā aizrāva, ka viņš paņēma to līdzi, ejot pēcpusdienas vizītē uz «Brīvību», un, uz terases zem liepas dārza krēslā sēdēdams, turpināja lasīšanu, kamēr jaunie aizgāja paskatīties uz pieradinātu lapsēnu, ko Fransīne turēja ķēdē pie suņu mājas. Viņš ^nedomāja, ka nākamajā nedēļā viņam atliks daudz laika romānu lasīšanai, tāpēc viņam vajadzēja izlasīt grāmatu līdz beigām tai pašā dienā. Viņš lasīja:

Pa kreisi no viņa parādījās brīnišķi daiļš tēls. Sigune, kas atkailitiājās ar lielāku kautrību nekā Mediči Venēra aizsedz savu kailumu. Tur viņa stāvēja — bezpalīdzīga un mīlas neprāta apžilbināta. Viņai vairs nav savas gribas, tikai kauns, nevainība un padevība. Un kā šķīstas iesvētīšanas zīme tur nezied rozes, bet viņas augumam cieši piekļaujas garkātaina lilija un aizsedz to kā nevainības simbols. Tas bija tikai elpas vilciens, mēms mirklis. Tas viss bija svēts pārkāpums, bet nevainības un mūžīgas, sāpīgas atteikšanās svētais pārkāpums.

Valsts padomnieks aizvēra grāmatu un, atlaizdamies krēslā, it kā gribētu paskatīties tieši debesīs, aizvēra acis. Gaiss zem koka zariem bija pilns zeltaini zaļas, trīsuļojošas gaismas, liepziedu medaini saldās smaržas un neskaitāmu bišu zumēšanas.

«Tas,» viņš domāja, «ir ļoti skaisti. Ļoti skaisti, un lai vecais profesors Mencels sodās par to, cik uziet. Mums ir atdots sapnis par Zelta laikmetu, sapnis par mūžīgu nevainību un skaistumu. Lai kritiķi stāsta, ka tādas lietas pasaulē nenotiek. Tam nav nekādas nozīmes, fantāzijas lecektī katrā ziņā ir izdiedzēta jauna puķu šķirne.» Gabaliņu nostāk viņš dzirdēja sarunājamies Fransīni un Andersu, bet nevarēja izšķirt, par ko viņi runā.

Abi jaunič no suņu pagalma bija atnākuši uz sakņu dārzu mājas rietumu galā, lai saplūktu salātus, zirņus un burkānus vakariņu galdam.

ju»aiu no zema saKņu aarza jau klaja ena no vecajiem, līkajiem bērziem, kas atdalīja to no tīrumiem. Spraugā starp kokiem pavērās skats pār āboliņa lauku, kur maigajā un zeltainajā vakara gaismā divas meitenes devās slaukt govis, platās slaucenes uz galvas nesdamas, un viņu bezgala gapas ēnas stiepās pār āboliņa lauku.

Fransīne vaicāja Andcrsam padomu, ko darīt ar lapsēnu. «Ja rudenī palaidīšu viņu vaļā,» viņa teica, «vai viņš spēs pats tikt galā?»

«E's viņu palaistu vaļā, Fransīnes kundze,» teica Anderss, «bet var gadīties, ka viņš ir pārāk labi iepazinies ar «Brīvības» vistu kūti un atgriezīsies šurp naktī.»

Pēkšņi viņš gara acīm redzēja vientuļu, izsalkušu lapsu — mazā, pūkainā rotaļu biedra rēgu — aukstā, skaidrā ziemas naktī rikšojam uz «Brīvības» pusi.

«Jā, tad jums vajadzēs nākt un man viņu atkal noķert, Andersa kungs,» teica Fransīne.

«Bet manis šeit vairs nebūs,» nepadomājot tcica Anderss.

«Dievs pasarg,» viņa sacīja, «kādi augsti amati kādās tālās zemēs vilina jūs prom no mums, Andersa kungs?»

Anderss klusēja. Jā, kādi augsti amati kādās tālās zemēs?

«Man jādodas prom. Esmu spiests to darīt,» viņš beidzot teica.

Fransīne nerunāja viņam pretī. Viņa laikam pietiekami labi pazina šo sūro nepieciešamību, cilvēku un dievu valdnieci. Bet pēc brītiņa viņa paskatījās Andersā tik dziļi, tik sirsnīgi, it kā šai skatienā sniegtu viņam pretī visu savu būtni. «Bet, ja jūs nebūsiet šeit,» viņa teica, «tad taču … « viņa brīdi pārdomāja, «tad šeit būs pārāk auksti,» viņa iesaucās. Anderss viņu saprata pietiekami labi. Bezgalīgas līdzjūtības vilnis pacēla viņu un nosvieda pie viņas kājām. Jā, viņai patiesi būs auksti, un viņa dvēseli plosīja bēdas par to, ka viņai būs jāsalst, un bēdas par viņu pašu, kurš tad jau būs pārāk auksts, lai spētu viņu sasildīt.

«Ko tad man darīt?» viņa jautāja. Viņa sastingusi stāvēja viņa priekšā. Ja neņēma vērā, ka viņa bija apģērbta un viņas rokas viegli balstījās uz kleitas volāniem, viņa bija nostājusies tādā pašā pozā kā Mediči Venēra, par kuru valsts padomnieks tieši tai brīdi lasīja. Raudzīdamies uz viņu, Anderss atcerējās, ka domās reiz bija salīdzinājis viņu ar bērnu, kurš nek-ādā ziņā negrib šķirties no savas mīļākās lelles, un šī lelle bija viņš pats. Nu viņš Fransīni redzēja savādāku, viņa bija lelle, kas negrib zaudēt savu bērnu, bērnu, kuram jārotaļājas ar viņu, jāizģērb un jāapģērbj, un jāpriecājas par viņu. Nu viņa bija nabaga nomaldījusies lelle, lelle bez saimnieka visur, tikai ne viņa rokās.

«Andersa kungs,» viņa teica, «tais nedēļas pec Lieldienām, Kad mes pie valsts padomnieka tik bieži bijām kopā, toreiz pastaigā pa mežu lidz Rungstedai, — vai atceraties, —jūs daudzreiz man apgalvojāt, ka jūsu dzives lielākā laime būtu palikt šeit kā manam draugam.» Viņš neteica neko. Šīs nedēļas pēc Lieldienām darīja sāpes, kad par tām domāja, un laikam bija spējīgas nogalināt, ja par tām runāja. «Vai jūs esat tik neuzticīgs draugs?» viņa jautāja.

«Nē, uzklausiet mani, Fransīnes kundze,» viņš teica. «Es sapņoju par jums aizpagājušā naktī.» Viņa pasmaidīja un uzmanīgi klausījās. «Es sapņoju,» viņš turpināja, «ka jūs un es klīdām gar jūras krastu, kur pūta vējš. Jūs man sacījāt: «Tas turpināsies mūžīgi,» bet cs atbildēja, ka tas taču ir tikai sapnis. «Ak, nē, nedomājiet tā,» jūs teicāt, «ja es ta. gad noņemšu cepuri un iesviedīšu to jūrā, vai tad jūs ticēsiet, ka tas nav sapnis?» Jūs atraisījāt cepures lentes un iesviedāt cepuri jūrā, un viļņi to aiznesa. Bet cs vēl arvien domāju, ka tas ir sapnis. «Ak, cik dumjš jūs tomēr esat,» jūs sacījāt, «ja tagad cs noņemšu savu lakatu un aizmetīšu prom, vai tad jūs ticēsiet, ka viss ir īstenība?» Jūs ļāvāt nokrist lakatam, vējš pacēla to un aiznesa prom, bet es spēju noticēt vienīgi tam, ka tas tomēr ir sapnis. «Ja cs tagad nogriezīšu savu kreiso roku,» jūs teicāt, «vai tad jūs būsiet pāriccināts par to?» Kleitas kabatā jums bija grieznes. Jūs turējāt paceltu kreiso roku, it kā tā būtu balta roze, un nogriezāt to, un tad …» viņš nobālis apklusa, «… tad es pamodos,» viņš teica.

Viņa joprojām stāvēja pavisam mierīgi. Viņa ļoti ticēja sapņiem un, kamēr viņš runāja, tik dzīvi redzēja acu priekšā, kā viņa kopā ar Andcrsu pastaigājas gar jūras krastu. Bet nu viņa ķērās pie visiem ieročiem, jo bija pārliecināta, ka, viņu zaudējot, viņa mirs. Viņa nogrieztu savu kreiso roku, ja viņš to vēlētos, bet būtu labāk, ja tā dusētu zem Andersa galvas un labā roka apskautu viņu. Dzidrajā, saldi smaržīgajā vakara gaisā viņa juta savu ķermeni tik stipru un vieglu kā jaunu bērzu, savu slaido vidukli tik lokanu kā zaru un savas jaunās krūtis viegli dusam kā siltu, apaļu olu pāri ligzdā no smalka, svaiga linu auduma. Viņas liesmainais skatiens bija tik dziļi iegrimis Andersa skatienā un viņējais viņas, ka tikai ar lielu spēku viņus varētu atraut vienu no otra.

Viņa drusciņ pacēla Mediči Venēras zemāko roku un sniedza to viņam pretī, lēni, it kā tā būtu ļoti smaga. Viņš pastiepa viņai savu roku un aizskāra viņas pirkstu galus. Tā bija tieši tā pati Mikelandžclo Radītāja kustība, ar kuru viņŠ dievišķā kārtā iedveš Ādamā dzīvību. Tik

daudzveidīgas augstas KiasisKas maksias darbu kopijas kustējās šai vasaras vakarā pa «Brīvības» sakņu dārzu.

Viņi dzirdēja valsts padomnieku sakustamies krēslā, kad viņš nolika grāmatu, un redzēja viņu nekustīgu skatienu raugāmies augšup uz liepu. Lēni, nesakot ne vārda, Fransīne pagriezās un gāja pa terasi pie viņa, un Anderss ar salātu un burkānu grozu viņai sekoja.

Valsts padomnieks vēl turēja pirkstu grāmatā uz tās lappuses, kur bija lasījis. «Ak, dārgā draudzene,» viņš iesaucās, «man jāatzīstas, ka kontrabandas ceļā «Brīvības» daiļo mākslu akadēmijā esmu ievedis vienu no literatūras sankilotiņiem. Jaunais rakstnieks Vācijā par to ir ielikts cietumā. Tā tam ari ir jābūt. Sodi miesu un ļauj lidot garam. Tā kā universitātes profesori ir konfiscējuši dzejnieku, mēs varam atļauties baudīt viņa darbu. Es runāju vieglprātīgi, mani draugi,» viņš turpināja, «bet tādā vakarā kā šis morāles sprediķotājs ir nožēlojams. Un tas, kas tikko pievērsa manu uzmanību, patiesībā bija tikai smieklīga sakritība, kāds nieciņš. Jo man šķita, ka Guckova kungs, aprakstot neapdomīgo mīlētāju tikšanās vietu, ir mats matā attēlojis jūsu pašu mazo draudzības templi šeit — «Brīvības» dižskābaržu birzē.»

To pateicis, viņš piecēlās no krēsla un roku rokā ar līgavu gāja pie vakariņu galda, atstājot grāmatu guļam tur, kur tā bija, zem liepas.

Pēdējā dienā pirms kāzām valsts padomnieks nedevās vizītē uz «Brīvību». Tā Dānijā ir pieņemts. Šī diena tiek dota līgavai, lai viņa klusumā un mierā varētu pārdomāt pagātni un nākotni, un jaunais pāris satiekas tikai nākamajā dienā baznīcā.

Valsts padomniekam bija ari daudz kas darāms, un viņš pavadīja dienu, pārskatīdams papīrus un tikdamies ar saviem padotajiem, lai prozaiskas lietas netraucētu pirmās viņa medusmēneša dienas. Bet viņš aizsūtīja uz «Brīvību» jauno skrīveri ar lielu rožu pušķi. Bija skaista vasaras diena.

Vakarā tūlīt pēc saulesrieta Anderss paņēma bisi un izgāja piļu medībās. Ari valsts padomnieks, gluži kā jauneklīgs līgavainis, dvēseles saviļņojuma pārņemts, nespēja mājās rast mieru un devās garā pastaigā. Viņš gāja pāri laukiem uz «Brīvības» pusi, lai, pasaules nepamanīts, uzturētos līgavas tuvumā.

Vasaras nakts debess bija bezgalīgi dzidra un tik tīra un mierīgi zila kā kapu mirtes ziedlapiņa. Lieli, sudrabaini mākoņi bija pacēlušies virs apvāršņa, koku nopietnie, pelēkie vainagi iezīmējās pret tiem. Garā, slapjā un tumšā zāle bija spīdīga, sulīgi zaļa kā dārgakmeņi ēnā. Šai ainavā bija visas dicnasvidus krāsas, nc mazāk spilgtas kā dienasgaismā, bet savādākas, it kā tagad tās rādītu jaunu savas būtības šķautni, it kā visa krāsu pasaule no mažora būtu pārlikta minorā. Nakts miers un klusums slēpa snaudošu un pārsteidzošu dzīvību, it kā pats Visums tieši šai mirklī grasītos izpaust savu dziļāko noslēpumu.

Kad valsts padomnieks pacēla skatienu, viņu pārsteidza mēness, kas stāvēja debesu vidū. Tā mirdzošais disks meta Šauru zelta tiltu pāri ezera tēraudpelēkajai virsmai, it kā virspusē spēlētos simtiem mazu zelta zivtiņu, bet tā tomēr nestaroja spožā gaismā, it kā nebūtu vajadzīgs nekas vairāk par pašas vasaras nakts gaismu. *•

Tagad, zinādams, ka debesīs ir mēness, valsts padomnieks tomēr atšķīra skaidrās ēnu peļķes, ko tas meta zem kokiem, un šauros, tumšos grāvīšus, kas stiepās gar ceļu blakus garajai, rasainajai zālei.

Valsts padomnieks aptvēra, ka viņš kādu laiku ir mierīgi stāvējis, vērodams mēnesi. Tas bija tālu prom, viņš zināja, bet starp to un viņu neatradās nekas cits kā plānais, caurspīdīgais gaiss, kas, pēc dzirdētā, jo augstāk, jo kļūst plānāks. Kā gan tas varēja būt, ka viņš nekad nav spējis uzrakstīt dzejoli mēnesim? Viņam bija tik daudz kas tam stāstāms, tas bija tik balts un apaļš, un viņš vienmēr bija mīlējis baltas un apaļas lietas.

Pēkšņi viņam likās, ka mēness viņam grib pastāstīt tikpat daudz. Vairāk — vai arī tas vismaz izsaka to ar lielāku spēku. Vecs, jā, viņš bija vecs, bet tāds ir arī mēness, tas bija vecāks par viņu. Nav peļami būt vecam, viņš domāja, tad tu redzi un baudi vairāk, nekā jauns būdams. Smalka buķete rodama ne vien vecā vīnā, tā prasa arī vecu rīkli.

Bet vai šī uzstājīgā vēsts no mēness bija brīdinājums? Viņš atcerējās bērnu dzejolīti par zagli, kurš nozadzis brangu aitu un mēnesnīcā sēž un ēd. Izsmējīgi viņš paceļ gaļas gabalu pret mēnesi un sauc:

Skat, cik tauka, nāc nu lejā, pagaršo tu ar mazliet,

un mēness atbild:

. Sargies, zagli, atslēga, lido, līdz vaigs tam būs ķerts.

Tad no gaisa milzīgā ātrumā krīt balti nokaitēta atslēga un iededzina zīmi zagļa pierē. Šo pasaku viņam laikam bija stāstījusi aukle pirms pusgadsimta. Nakts slēpa daudzko. Dzīvību, jā, un nāvi, memento mori kaut kur. Piesargies, nāve ir šeit, teica mēness. Vai viņam jāuzklausa šis brīdinājums?

Varbūt tas bija solījums? Vai viņa vecais «es» tiks pacelts gaisā kā Endimions, lai saņemtu algu par visām dzīves grūtībām mūžīga miega veidā, tik saldā kā šī nakts? Vai pasaule viņa godināšanai uzcels viņam pieminekli šeit, «Brīvības» pļavās?

Kas tās tomēr par savādām fantāzijām, kas bija sagrābušas viņu? Viņš juta slapjo, smago, medaini saldo āboliņu sitamies sev gar stilbiem. Viņam radās dīvaina sajūta, ka viņš lido sprīdi virs zemes. Kaut kur tuvumā āboliņā stāvēja vai gulēja govis. Mēnesnīcā viņš nevarēja tās izšķirt, bet juta viņu silto, saldo smaržu.

Viņam ienāca prātā kāds notikums pirms vairāk nekā četrdesmit gadiem. Pusaudzis Pēters Matīscns, toreiz kautrīgs, kluss zēns bija atbraucis ciemos pie sava tēvoča, Molas mācītāja, un tajā pašā mācītājmuižā uz iesvētībām gatavojās meitene, turīga zemnieka meita. Viņa tēvocis bija izglītots cilvēks, kurš diskutēja par visu: par Dievu, mīlestību, mūžīgo dzīvību un bija nopietni aizrāvies ar jauno, romantisko literatūru. Vakaros mācītājmuižā tika skaļi lasīta dzeja, un, tā kā meiteni sauca par Nannu, mācītājs kādu vakaru bija uzjautrinājies, likdams bērniem piedalīties traģēdijas «Baldura nāve» lasījumā un teikt vienam uz otru Baldūra un Nannas kvēlos mīlestības vārdus. Acenes uz pieres atgrūdis un rokas uz vēdera salicis, vecais mācītājs sajūsmā bija klausījies ar to pašu dziļi nevainīgo bezkaunību, kas arī vecmeitām liek audzēt hiacintes garās stikla glāzēs, lai būtu iespēja vērot saknes. Viņš nebija pamanījis, ka abi lauku bērni pārmaiņus sarka un bālēja, klausoties paši savās balsīs. Kad pienāca laiks doties pie miera, zēns nejuta vēlēšanos likties gultā. Pietvīcis un apmulsis viņš bija klīdis starp muižas ēkam, meklēdams pēc kaut kā tāda, kas atbrīvotu viņu no šīm mokām, un bija nonācis lejā pie govju kūts. Spīdēja mēness, bet agrā pavasara nakts bija miglaina. Kamēr viņš stāvēja, atbalstījies pret mūra sienu, viņš jutās šausmīgi vientuļš un ne tikai vientuļš, bet nodots, it kā viņam kāds uzglūnētu. Tad viņš iedomājās par govīm kūtī un par viņu nesatricināmo mieru tumsā. Tur bija liela, balta govs, vārdā Roza, abu bērnu mīlule. Viņš juta, ka pie tās viņš varbūt atradīs mieru. Ielīdis aizgaldā, krūtis piespiedis pie dzīvnieka, kas bija nogūlies un mierīgi gremoja, viņš nomierinājās un nolēma palikt tur visu nakti. Bet, tikko viņš bija nolicies uz siena, kūts durvis klusu atvērās un tuvojās piesardzīgi soļi. Paraudzījies pāri Rozas mugurai, viņš blāvajā mēnessgaismā neskaidri saskatīja ienākam kūtī meiteni. Viņa ir tikpat nelaimīga kā viņš pats, viņš domāja, un jūt, ka tikai kāda no maigajām gremotājām spēs atdot viņai sirdsmieru. Pa mazo kūts lodziņu spīdēja mēness, un kaļķotā siena krāsojās piena baltumā tur, kur to skāra mēness stari. Meitenes gaišie mati iemirdzējās mēness gaismā. Bet viņš atradās tumsā un izturējās ļoti klusu, kā bēglis, kurš baidās tikt ieraudzīts. Viņš vēroja, kā viņa noslīga uz ceļiem sienā tik tuvu pie viņa, ka viņš skaidri varēja dzirdēt viņas elpu; viņš nebija pārliecināts, vai viņa mazliet neraudāja. Tur viņi bija nogulējuši īso pavasara nakti, laiku pa laikam iemigdami un laiku pa laikam pamozdamies, ar labvēlīgo Rozu pa vidu kā abpusēji trīto zobenu bruņinieku dzejolī. Zēna galvā bija riņķojušas domas un dīvainas, iespaidīgas ainas. Iemiegot viņš bija sapņojis par Nannu un pamostoties nedaudz paslējics uz augšu, lai skatītos uz viņu. Viņa vēl arvien tur atradās, nenojauzdama viņa tuvumu. Bet rīta agrumā viņa piecēlās, notīrīja siena smalkumus no kleitas un izgāja ārā, un viņš nekad viņai nebija pastāstījis, ka ir pavadījis nakti kūtī kopā ar viņu.

Valsts padomnieks gāja tālāk, ar vieglu sirdi. Viņš domāja par grāfa Simmelmana teicienu: «Tikai muļķis nezina, ka puse ir kas vairāk nekā viss.» Šis sen aizmirstais notikums bija sīka puķīte viņa dzīvē, viņa dzīves vainagā, pļavu zieds, savvaļas neaizmirstulīte. Viņa mūžā puķu nebija bijis tik maz -— neaizmirstulītes, vijolītes, atraitnītes. Varbūt šī nakts viņa vainagā ievīs rozi?

Mazliet atstatu no «Brīvības» dārza pļavas vidū atrodas pavisam neliela dižskābaržu birzīte. Tās stūrī, uzkalniņā, kāda no īpašnieku kundzēm, iemīlējusi šīs vietas mieru un maigo nopietnību, pirms pusgadsimta bija likusi uzcelt lapeni, mazu grieķu templi draudzībai. Piecas koka kolonnas balstīja kupolveida jumtu. Uz templi veda divi pakāpieni un gar kolonnām iekšpusē puslokā liecās soliņš. No turienes varēja redzēt jūru. Tā kā Dānijas klimats ne vienmēr ir saskaņā ar grieķu arhitektūru, celtnes viena puse vēlāk tika nosegta ar salmiem, lai vientuļam domātājam radītu aizvēju. Lapeni bija sagrauzis laika zobs un dienas gaismā tā izskatījās drusciņ skumji, bet pilnmēness naktī līdzinājās romantiskai skatuves dekorācijai.

Viņš sāka iet uz mazā tempļa pusi, kur tik labi varēja jūsmot un sapņot nakti pirms kāzām, bet viņš gāja lēni un uzmanīgi, jo varēja taču gadīties, ka jaunajai līgavai prātā ienākusi tāda pati doma, un viņš negribēja viņu izbiedēt vai traucēt. Kad viņš pienāca tuvāk, balsis no mazā uzkalniņa lika viņam vispirms stāvēt mierā, tad klusu virzīties uz priekšu tām tuvāk. Otro reizi viņš «Brīvībā» bija nokļuvis glūnētāja lomā un piesardzīgi, bez mazākā troksnīša gāja tuvāk salmiem klātajai sienai.

Templī bija Anderss un Fransīne un klusu sarunājās. Jauneklis nekustīgi sēdēja uz soliņa, Fransīne stāvēja viņam pretī, ar muguru atbalstījusies pret kolonnu, un viņus abus apspīdēja mēness. Bet vecais valsts padomnieks savā paslēptuvē stāvēja dziļā ēnā. Viņš patiesi līdzinājās savai statujai, par kuru pirms brītiņa bija sapņojis. Arī statujas dažreiz redz daudz ko.

Fransinci mugurā bija svešāds apģērba gabals, tāds kā domino tērps vai vakara apmetnis, ko viņš nekad nebija redzējis un ko viņa cieši turēja sev apkārt. Viņas tumšie mati nokarājās kā dzīva, smaržīga galvassega, un tās ielogā viņas seja bija kā balta roze, vēsa un norasojusi nakts gaisā. Viņš nekad nebija redzējis Fransīni tik daiļu. Viņš vispār nekad nebija redzējis tik daiļu cilvēcisku būtni. It kā vasaras nakts būtu izlolojusi vienu vienīgu ziedu, kuļrā būtu savākts viss tās saldums. Stāvēdama viņa mazliet šūpojās kā lokans rozes zars, kam ir grūti nest savu rožu smagumu.

Iestājās ilgs klusuma brīdis. Tad Fransīne laimīgi iesmējās, maigi un klusi, kā dūdo meža baloži.

«Nu viņi visi guļ,» viņa teica, «kā mirušie kapsētā. Nomodā esam vien tu un es. Vai gulēt tomēr nav dumji?» Viņa mazliet sakustējās. «Ak, šie cilvēki, šie muļķīši,» viņa teica. «Viņi runā un runā. Dievs mans liecinieks, es vēlētos, lai viņi paliktu guļam, lai mēs kādu brīdi pasaulē būtu vieni.» Šīs iedomas burvība šķita pārņemam viņu pilnīgi savā varā. Viņa dziļi ievilka elpu uņ stāvēja klusu, gaidīdama, ka viņš ko atbildēs vai pakustēsies. Pēc brīža viņa maigi, ar liegiem smiekliem balsī, jautāja: «Anders, kas tev lēcies?»

Ilgu laiku Anderss klusēja, bet, kad beidzot ierunājās, vārdi no viņa lūpām raisījās lēni un gausi.

«Vai tu par to vaicā, Fransīn?» viņš jautāja. «Tev labāk nevajadzētu to darīt, jo tu no tā nenieka negribi zināt. Ar vīrieti laika gaitā var notikt daudz kas, — viņam, piemēram, var izspiesties sviedri vai asaras, ja minam to, par ko var runāt sieviešu klātbūtnē. Un es tev to pastāstītu, ja vien tu patiešām to gribētu zināt, — bet to taču jūs, sievietes, negribat, — ka tas, kas iziet no mums, ir mūsu patiesā būtība un dzīve, daudz vairāk nekā tas, kas mūsos paliek pēc tam un ko jūs gribat nosēdināt atzveltnes krēslā un uzvilkt tam izšūtas rītakurpcs. Tāpat ir ar manu bisi,» viņš lēni un lepni turpināja, «taču šāviens, kas iet vaļā, —ja tu runā par to, kas lēcies, — un kas trāpa, ir tās patiesā būtība un dvēsele, — un laidne, aizslēgs un stobrs pastāv vienīgi šāviena dēļ. Sitiens ar dūri, —ja man reiz, pirms cs mirstu, rodas iespēja to izdarīt, — esmu es, tā tomēr ir mana īstā būtība, vairāk nekā mana roka. Skūpsts,» — viņš ilgi sēdēja pavisam klusu, — «skūpsts, redzi, tas vairāk esmu es, nekā mana mute. Mēslu kaudze, — jums nav jārauc par to deguns, — ir govju patiesā būtība un, Dievs mans liecinieks, kaut kas no vislabākā, ko tās dara.»

Nu vecais glūnētājs saprata, kāpēc Anderss ir tik nekustīgs. Jauhais skrīveris bija galīgi piedzēries. Viņš spēja saglabāt līdzsvaru tikai sēžot, bet nevarēja pakustēties. Viņš bija bāls kā līķis. Pār viņa seju ritēja sviedri, un viņa skatiens bija piekalts meitenei, it kā viņam sagādātu sāpes to novērst. Valsts padomnieks, kuram vēl aizvien prātā stāvēja sakāmvārds par pusi un visu, te guva tam apstiprinājumu savu acu priekšā. Bet Fransīnei, kura no matemātikas neko nejēdz, viss un puse, viņŠ domāja, varbūt ir viens un tas pats.

Fransīne uzsmaidīja Andersam; kā daudzas sievietes viņa pati uz savu roku nespēja spriest, vai vīrietis ir piedzēries. «Jā, Anders,» viņa teica, «tu domā, esmu aizmirsusi, ka tu esi raudājis manis dēļ? Man abas rokas, tev priekšpusdienā aizejot, bija mitras no tavām asarām, cs turēju tās pie lūpām. Es pat nevēlējos, lai tu pārstātu raudāt. Muļķa Fransīne, muļķa, muļķa Anderss. Un ko man vēlēties tagad? Kad tu esi laimīgs, tad man vispār vairs nav ko vēlēties.»

«Jā, bet tam visam kaut kas iet šķērsām pa vidu, Fransīn,» teica Anderss, pēkšņi sadrūmis un izmisis, «un tas ir dabas likums par flogistonu. Nav tik grūti to saprast, kad par to lasa, bet tas ir grūti izturams, kad tiek pārbaudīts uz mums pašiem. Jo, vai nebūtu jāuzskata, ka cilvēks, kurš tiek dzīvs sadedzināts dieviem par godu, — vai nu tas notiek gaišās liesmās, vai uz lēnas uguns, tas būtu pilnīgi vienalga, jo viens vai otrs tiek darīts ar mums, — ka viņš vismaz var mierināt sevi ar domu, ka nu viņš kļūst vieglāks un vieglāks, līdz beidzot varēs gandrīz vai lidot. Bet tā tas neiet, Fransīn, jo flogistonam, šai velnišķībai, ir negatīvais svars, un jo vairāk mēs sadegam, jo smagāki kļūstam. Jā, saki kp gribi, tā nu tas ir.»

«Jā, bet Anders,» teica Fransīne, «ja tu to nezini, tad man tev jāpastāsta. Es spēju lidot, vai gandrīz lidot. Vecais baletmeistars Baso bieži man sacīja: «Citas meitenes man ar pātagu jādzen augšā, bet man drīz būs jāpiesien divi akmeņi pie tavām kājām, citādāk tu taču aizlidosi prom no manis.» Kļūdami veci, vīrieši visās zemēs paliek par drausmīgiem muļķiem, Anders, un no citiem viņi prasa dīvainākās lietas, bet tagad tam nav nozīmes, un es tev parādīšu, ka spēju lidot, gluži tāpat kā lidojošās zivis, par kurām tu saki, ka jūras bērni svaida akmentiņus. Bet es lidoju pie tevis, Anders, un prom no tevis — nekad.»

«Man tev jāteic,» sacīja Anderss, «tu esi kā ķēkša, kas nokauj veselu zosi tikai tāpēc, lai izvārītu no tās ķidu zupu. Tu, ja vēlies, drīksti vārīt ķidu zupu no manis, bet tev pašai būs jāizgriež gabali, kurus tu izmantosi. Zosis nezina, kur atrodas viņu aknas un sirds. Tas ir sieviešu darbs, Fransīn.»

Fransīne brīdi domāja par to. Viņa bija pārliecināta, ka Anderss ir gudrāks par viņu un ka viņš, to sacīdams, ir domājis tikai labu.

«Tiešām, Anders,» viņa teica, «mana māte nāca no Romas geto. To tu nekad neesi zinājis. Tur es esmu redzējusi viņu kaujam zosis pareizā veidā, tā ka tajās nepaliek nc pilītes asiņu. Tur, geto, cilvēkiem klājas ļauni, vari man ticēt, ir jāuzmanās, citādi tu vari tikt apzagts un sists. Jā, mans vectēvs tur tika pakārts. Bet kāpēc tu gribi domāt par veciem vīriem un beigtiem putniem? Mazo Anders, vai tagad tev nevajadzētu domāt par kaut ko skaistu? Ir daudz kā skaista, par ko domāt. Visapkārt ir tik daudz dzīvības un skaistuma. Un viegluma, Anders.»

«Jā, bet nav viegli domāt par to tagad, jo ir par vēlu,» teica Anderss. «Kaut kas notiek pat tur, kur tevis nav klāt. Tas ir tas, ko tu nezini. Gaiļi dzied pat tad, ja tu viņus nedzirdi.» Viņš lēni norunāja senas ogļdeģu dziesmas rindas:

«Vasaras vidus nakts nebija gara, pārdesmit šūpuļus uzkārt es varu.»

Fransīnei nebija jēgas par laiku, un viņai nebija patīkami, ka viņai kāds par to atgādina. Šos vārdus dzirdot, viņa kļuva nopietna. «Nē, Anders, viņi nedzied,» viņa teica. «Tā nav pat lakstīgala, ko tu dzirdi, jo tās vairs nedzied. Tā būs bijusi pūce. Mums pieder visa nakts.»

«Ir divas,» Anderss teica, «kas gribētu mani tādu, kāds cs te sēžu. Abelone paņems mani ar ragiem un nagiem, ja es viņai ļaušu to darīt. Viņa grib ierīkot krodziņu Helsingērā un vēlas, lai es apprecētos ar viņu un būtu viesmīlis jūrniekiem. Arī jūra labprāt mani ņemtu pilnīgi un galīgi. Ja viena no viņām kādu ir sagribējusi, tad tam kauliņi tiek noskrubināti tīri, Fransīn.»

Tas nu valsts padomniekam bija pārsteigums. Vai viņa saimniecības vadītāja bija kaldinājusi tādus plānus un nebija teikusi viņam ne vārda?

Fransīne paskatījās Andersam sejā. «Anders,» viņa sacīja, «par ko tu tagad runā? Kad es dejoju tirgus laukumos, ļaudis kliedza: «Da capo! Da capo!» Viņi teica: «Tas ir tāpat kā redzēt zvaigznes dejojam, sirdis liesmojam.» Vai tu netici, ka varu darīt tevi laimīgu?»

«Ak, manu meitenīt,» sacīja Andcrss, «būsim nu kārtīgi cilvēki un uzvedīsimies kā kārtīgi ļaudis. Ļauj man tev samaksāt tā, kā jūrnieki Helsingērā maksā savām meitenēm. Man nav tev daudz ko dot, un tas, Dievs mans liecinieks, ir kauns. Nesen es kroga dzīrēs iztērēju visu, ko biju ietaupījis. Tas no manas puses bija slikti darīts. Bet man uz pasaules vēl palicis piecdesmit specijas dālderu. Ņem tos, Dieva dēļ. Es zvēru, ka nelūdzu tev to sevis dēļ, jo tagad cs katrā ziņā nomiršu, bet tevis dēļ, mana nabaga skaistā meitene. Vienmēr ir labi, ka meitenei ir piecdesmit specijas dālderi. Aizej un nopērc par tiem sev kādu kreklu un neskraidi vairs apkārt kaila nakts aukstumā.»

Fransīne strauji sakustējās uz viņa pusi. Melnais apmetnis un garie mati noplandīja aiz muguras. Viņas mirdzošajā sejā zibsnīja divas lielas, tumšas un plaši ieplestas acis. Mēnessgaismā viņa līdzinājās jaunai raganai.

«Anders,» viņa teica, «tu taču mani mīli? Vai tad ne?»

«Ak, Dievs,» viņš izmisis iekliedzās. «Es zināju, ka arī tas nāks. Es uzreiz tev varu atbildēt, esmu ievingrinājies. Es mīlu tevi, tu, visuaprijošā, kā Jona mīlēja vali. Skat, tavi mati ir kā izsaukuma zīmes, kas mums, dzejniekiem noteikti būtu vajadzīgas, mazas, kvēlošas liesmiņas, maldugunis, lai rādītu cilvēkiem nepareizo ceļu, plato ceļu, kas ved uz elli.»

Nu Fransīne drebēja no galvas līdz kājām. «Anders! Anders! Anders!» viņa iesaucās. «Vai tas nebiji tu, kurš gribēja, lai es atnāku uz šejieni pie tevis?»

Viņš brīdi sēdēja klusēdams un apdomājās. «Nē,» viņš teica. «Ja jūs gribat dzirdēt godīgu atbildi, Fransīnes kundze, tad —tie. Tas nebiju cs. Es labprāt vēlētos būt viens.»

Fransīne pagriezās un skrēja prom. Garais neapolitāniešu apmetnis vilkās aiz viņas, pāris reižu viņa paklupa zālē uz ceļiem. Tā sensenos laikos reiz bēga nimfa Aretūsa, pārvērzdamās par upi un, rūgti raudot, lauzdama ceļu cauri birztalām.

Anderss ilgi palika sēžam gluži kā mironis. Tad ar lēnām un nedrošām kustībām sataustīja bisi un uzslējās kājās. Viņš pagriezās apkārt un pēkšņi stāvēja aci pret aci ar valsts padomnieku. Izskatījās, ka Anderss, viņu ieraugot, nemaz nav pārsteigts. Varbūt viņš bija domājis par viņu vai arī kaut kādā veidā bija jutis viņa klātbūtni. Viņu acīm sastopoties, viņš tikai plati pasmaidīja, it kā būtu uzminējis kādu grūtu mīklu. Valsts padomnieks no savas puses jutās patiešām samulsis. Dažas sekundes viņi cieši skatījās viens otrā, tad Anderss, pasmaidīdams kā zēns, kurš izspēlē ar otru ļaunu joku, pacēla bisi un bez mērķēšanas izšāva uz veco viru. Šāviens nodārdēja, atbalsodamies tālu vasaras naktī.

Šāviena ķertajam vīram šāviena troksnis un pēkšņās drausmīgās sāpes bija viens un tas pats. Tas bija pasaules gals vai arī tās sākums. Viņš nokrita uz muguras un krītot redzēja savu slepkavu ar piedzēruša cilvēka dīvaino izveicību pārmetamies pāri zemajam mūrim pie mazā tempļa un pazūdam.

Pēc ilgas kavēšanās dīvainā pasaulē valsts padomnieks atjēdzās guļam uz muguras, āboliņā, lielā, karstā un lipīgā peļķē, pats savās asinīs.

Viņam bija sajūta, ka viņam ir bijušas drausmīgas dusmas. Viņš nebija pārliecināts, vai niknums nebija bijis par iemeslu šāvienam un tumsai un vai tas nebija lāsts, ko viņš svieda pakaļ nepateicīgajam protežē. Lēnām nākdams pie samaņas, viņš joprojām juta sāpes un vārgumu, ko krūtīs atstāj lielas dusmas. Bet nc viņš vairs baidījās, ne nolādēja. Tam visam viņš jau bija garām.

Viņš bija zaudējis daudz asiņu. Visam lādiņam, viņš domāja, jābūt iešautam labajā pusē. Viņš nevarēja pakustināt labo kāju. Bija dīvaini, ka viss izskatās pavisam savādāk tāpēc, ka guli tur, kur agrāk esi stāvējis kājās. Viņam nebija bijis ne jausmas, ka ziedošs āboliņš var smaržot tik satriecoši stipri, bet tas laikam tāpēc, ka viņš nekad agrāk nebija gulējis tajā tā, kā tagad, pa piļsei aprakts.

Viņš mirs. Jauneklis, kuru viņš bija mīlējis, bija gribējis viņa nāvi. Pasaule bija aizmetuši viņu prom. Viņa testaments, viņš atcerējās, bija kārtībā. Savu mantību viņš bija novēlējis savai izredzētajai. Bija gādāts par viņa mājas ļaudīm, un vīna pagrabs paliks grāfam Šimmclmanam, kurš atrod tik daudz prieka labā vīnā. Rakstīdams šo dokumentu, viņš bija prātojis, vai tiešām labi pārdomāts testaments ir mirstošajam kāds mierinājums. Tagad viņš zināja, ka tas tā ir.

Pēc brīža viņš mēģināja saprast, kur viņš, izkrītot no pasaules, ir nosviests. Pazinis vietu, viņš iedomājās, ka varbūt vēl varētu izglābties.

Viņam vajadzēja atrasties nepilnas ceturtdaļjūdzcs attālumā no «Brīvības». Ja viņam izdotos pagriezties tā, lai auguma svars balstītos

uz veseias ronas, vīns varuui varētu kuscccics. ja vicu vim speiu aizkļūt tik tālu kā līdz alejai, kas ved uz māju, viņš varētu rāpot gar akmeņu žogu, palaikam pieturēdamies pie tā.

Kad viņš pakustējās, viņu pārņēma drausmīgas sāpes, un viņš sāka domāt, vai tas ir pūļu vērts. «Laikam gan, mans draugs,» viņš sev teica, juzdams, ka pienācis laiks kādam laipnam vārdam, «pamēģini, būs jau labi.» Tādā veidā viņš varēja vilkt ķermeni uz priekšu kā uz ceļa pārbraukts zalktis, kas tomēr vēl spēj locīties.

Roka viņu pievīla. Viņš nokrita tieši uz sejas, un pavērtā mute, jo viņš ķēra pēc elpas, bija smilšu pilna.

Lēnām paslējies atkal uz augšu, viņš redzēja, ka ir kļūdījies, noteik, dams vietu. Tā nebija Dānija, bet gan Veimāra.

Viņu pilnīgi pārņēma šī atklājuma saldme. Tātad tik viegli bija nokļūt Veimārā. Līdz tai veda taciņa no «Brīvības» pļavas. Šī vieta, nu viņš to redzēja skaidri, bija terase. Skats pāri pilsētai bija tikpat skaists kā vienmēr, tas bija pats svētais dārzs, un svinīgās liepas stāvēja sardzē ap svētumu, viņš juta liepu bagāto, ambrosisko smaržu. Visu apspīdēja dzidrs mēness, un kādā no gaišajiem logiem varbūt stāvēja lielais dzejnieks, radīdams dievišķīgas vārsmas dievišķīgajai būtnei debesīs.

Nu viņš atcerējās, ka pats raksta traģēdiju. Toreiz viņš darbu pie tās bija uzskatījis par lielāko notikumu savā mūžā, un tagad nezināja, kāpēc kādu laiku nebija domājis par to. Reiz viņš arī bija iecerējis izdarīt tā, lai traģēdijas manuskripts nokļūtu slepenpadomnicka rokās un būtu iespējams dzirdēt viņa domas par to. Varbūt šī nakts tam bija īstais brīdis. Traģēdiju sauca «Mūžīgais Zīds». Varbūt tai nemaz nebija tik lielas vērtības, kaut kas tajā atgādināja slepenpadomnieka paša «Faustu», bet daļu no tās viņš tomēr bija radījis ar savu brīvu izdomu. Iedomātais krusts, ko Ahasvērs garajā moku ceļā nes cauri visai pasaulei, nebija bez traģiska iespaida.

Viņš domāja: Vai lielais meistars ļautu saviem tēliem: Vilhelmam Meistaram, Verteram, Dorotejai tikties ar personām, ko bija radījis valsts padomnieks? Bez šaubām, dzejas pasaulē taču pastāvēja rangu tabula, kā tas bija visās citās vietās, arī Hirsholmā. Jā, varbūt tā bija lielas mākslas pazīme, ka tās tēlus ir iespējams iedomāties kopā ar veco, lielo dzejnieku tēliem uz pasaules meistardarbu skatuves. Vai tad Elmīra un Tartifs neizkāptu Kiprā, kur tos kunga prombūtnes laikā viņa vārdā ārkārtīgi laipni uzņemtu jaunais Kasio, un vai tie brauciena laikā uz turieni nesatiktu kuģi ar brūnām burām, kas ir ceļā uz Šcriju?

Viņš krita atkal un apvēlās uz muguras. No šī stāvokļa tikt augšā bija daudz grūtāk, un, kamēr viņš tur elsodams un krākdams gulēja, viņš dzirdēja tālas suņa rejas.

«Mazi suņi, lieli suņi, Rcksis, Bobis, Duksis— rej uz mani.»

Jā, tiem bija iemesls to darīt. Vasaras nakts mēnessgaismā viņš paskatījās uz savām drēbēm, kas bija stīvas no asinīm un dubļiem. Neviens no kroga izsviests kauslis, neviens izbēdzis vergs ar valsts padomnieka paša vārdu zem policijas paziņojuma, kurā izsludināta prēmija par viņa galvu, neizskatītos ļaunāk.

Arī karalis Lirs reiz bija nonācis bēdīgā stāvokli. Viņu vajāja slepkavas. Viņš bija viens tīrelī, bija cīnījies un kritis. Nakts, kurā viņš bija vientuļš klīdis, bija ļaunāka par šo. Šā vai tā, bet vecais karalis bija juties tik drošs, tik nesatricināmi mierīgs. Joprojām uz muguras gulēdams, valsts padomnieks mēģināja saprast, kas bija iedvesis karalī Lirā šo pārsteidzošo mieru, ka nekāda vētra tīrelī, jā, pat nekāds pasaules ļaunums nespēj viņam kaitēt. ViņŠ bija nonācis divu cietsirdīgu, nepateicīgu meitu varā, kas bija apgājušās ar viņu drausmi un nežēlīgi, viņa stāvoklis bija nedrošāks par nedrošu. Bet tas tomēr bija citādi. Vecais vīrs, lai kas ari notiktu, atradās lielā britu dzejnieka, Viljama Šekspīra rokās. Tā tas bija.

Valsts padomnieks bija saniedzis akmens žogu pie dārza. Ar lielām pūlēm viņam izdevās piecelties, atspiežoties ar muguru pret to. Nu viņš varēja atpūsties. Un pēkšņi, atrazdamies aci pret aci ar mēnesi, kas noraudzījās viņa asiņainajā un notraipītajā vaigā, valsts padomnieks saprata visas pasaules būtību.'

Viņš nc tikai bija Veimārā. Nē, tas bija kas vairāk. Viņš bija nokļuvis poēzijas maģiskā apļa iekšpusē. Viņš atradās pasaulē, ko savā gara bagātībā bija radījis lielais slcpenpadomnicks. Visa šī klusā ainava ap viņu, arī drausmīgās sāpes, kas plosīja viņu, bija Vcimāras dzejnieka darbs. Valsts padomnieks bija kļuvis šī dzejojuma daļa, daļa no tā harmonijas, dziļdomības un pilnīgās kārtības. Viņam, ja vien viņš vēlējās, bija ļauts būt vai nu viltīgajam sātanam, vai vientiesīgam studentam, kas meklē ceļvedi dzīvē. Viņš patiesībā varēja būt jebkas visā pasaulē bez kāda riska. Jo, lai ko viņš arī darītu, rakstnieks rūpētos, lai viss iznāktu pareizi un lai tiktu ievērots augstais dievišķīgais likums un kartība. Ka tas varēja būt, ka viņš sava mūža jelkad ir baidījies? Vai viņš bija domājis, ka Gētes kungs varētu kļūdīties?

Tev jāsaprot!

Viens desmit dod.

Ņem divus dzēst,

Trīs līdzi lēst,

Tikt bagāts var

Bez četriem ar!

Iz pieci, sešiem tiek —

Tā burve liek —

Septiņi, astoņi!

Skaitļi pabeigti!

Un deviņi ir viens

Un desmit — neviens.

Tas ira raganu vienreizviens!

Šie vārdi bija viņam neaprakstāms mierinājums. Kāds neprātis, ai kāds neprātis viņš ir bijis. Nekas taču viņam nevarētu kaitēt, viņš atrodas Gētes rokās.

It kā tas notiktu pirmo reizi viņa mūžā, vecais vīrs paskatījās debesīs. Viņa lūpas sakustējās. Viņš teica:

«Ich biti Eurer Excellenz ehrerbietigster Diencr».

Šai viņa apoteozes brīdī viņam šķita, ka netālu viņš dzird kādu raudam. Skaņa tuvojās, tad pēkšņi nogriezās un kļuva klusāka.Vai tā nebija Grictiņa, viņš domāja, kas raudāja savā pamestībā?

Mana ragana māt'

Mani nokāva!

Mans nelietis tēvs

Mani apēda!

Maza māsiņa nāk,

Manus kauliņus vāk

Uz saltu, saltu vietu.

Es tiku silā skaists mazputniņš,

Lai skrietu, lai skrietu!

INC, V111S UUUldJcl, teli ViljaUZ-CLU It LI L JclUlldJcll «unviuai» NUimZCl,

līgavai, ko šodien viņam būtu vajadzējis vest pie altāra, nabaga Fransīne. Spriežot pēc skaņas, viņš saprata, ka viņa kaut kur tuvumā staigā turp un atpakaļ. Viņa bija atnākusi uz tālāko terases galu, lai viņu nevarētu dzirdēt no mājas. Ja viņš spētu norāpot vēl dažas olektis, tad nokļūtu viņas redzes lokā un būtu glābts.

Kad valsts padomnieks par to iedomājās, viņu pārņēma arī visdziļākā līdzjūtība. Fransīne būs dzirdējusi šāvienu un aiz bailēm būs bijusi kā bez prāta. Viņas raudas skanēja mežonīgi un bezcerīgi, viņa viena klīda apkārt nakts vidū. Tas nu gan no slepenpadomnieka puses bija nežēlīgi darīts. Bet viņš bija bijis vēl cietsirdīgāks, liekot Grietiņai neprātā nogalināt savu bērnu. Un tomēr arī tas ir bijis pareizi, savā ziņā tas ir piederējis pie kārtības.

Vilkdams nekustīgo kāju pa putekļiem, viņš atbalstījās pret žogu, mēģināja sakopot domas un kļūt par šo domu kungu. Viņam, ņemot vērā bagāto pieredzi, būtu vajadzējis mierināt šo nelaimīgo jauno sievieti un nokārtot visu priekš viņas. Viņa bija jauna un vienkārša, nebija nekādas jēgas mēģināt viņai izskaidrot, kā tas nāk, ka viss ir tā, kā tam pēc kārtības jābūt. Bet tam nebija nekādas nozīmes, patiesībā tā bija labāk. Bērnus, kuri nespēj sagremot visu, ko piedāvā zeme, var nomierināt ar cukura graudu, un Fransīnei, starp citu, pašai bija nosliece uz harmoniju. Viņš nokārtos viņai visu tā, lai viņa atrastu to, ko parasti sauc par laimi. Iespējams, tas labi saskanētu ar rakstnieka, ar slepenpadomnieka ieceri.

Augšā debesīs mēness bija mainījis stāvokli un krāsu. Rītausma bija tuvu. Vasaras debess lēni rūsēja, zvaigznes karājās tajās kā dzidras lāses, gatavas krist. Dziedinoši vēji glāstīja zemi.

Valsts padomnieks domāja, ka viņš izskatās pēc spoka, un ar lielām grūtībām izvilka kabatas lakatiņu un sāka slaucīt seju. Sasprindzinājums atņēma viņam pēdējos spēkus, un viņš panāca tikai to, ka izsmērēja asinis un netīrumus pa visu seju. Viņš saprata, ka tas neko nelīdzētu, ja viņš mēģinātu saukt viņu. Viņa balss bija par vāju, viņam vajadzēja mēģināt piekļūt viņai tuvāk.

Tur bija divi akmens pakāpieni, kas veda no ceļa uz terasi žoga otrā pusē, un, ja viņš tiktu līdz turienei, tad Fransīne viņu ieraudzītu. Ar pēdējiem spēkiem viņš nolīda uz vēdera vēl desmit olektis. Un tās, viņš zināja, ir beigas, viņš nespēja vairāk. Viņš uzvilkās uz zemākā pakāpiena un atbalstīja zodu pret augšējo. Viņš būtu kliedzis, bet nevarēja

izavcsc nc SKaņu. i iesi tai oricu rransine pagriežas un ieraudzīja viņu.

Ja viņš izskatījās kā rēgs, — un tā arī bija, tik briesmīgs, ka mirkli viņa domāja, ka tas patiesi ir rēgs, — tad arī viņa bija līdzīga un patiesībā arī bija jaunās «Brīvības» skaistules, daiļās Fransīnes Lerkes rēgs. Viņa bija tērpusies tikai vienkāršā baltā naktskreklā, ko ātri bija uzrāvusi, jo ķermenis viņu vairs neinteresēja. Ļaudama Neapoles domino krist, viņa kopā ar to bija aizsviedusi jaunības jauko un smaržojošo rožu un liliju vainagu, kas viņai bija nozīmējis visu. Viņas krūšu un vidukļa apaļums bija ierāvies uz iekšu, izskatījās tā, it kā baltais linu audums slēptu tikai nūju. Pat viņas gapie mati, tāpat kā rokas, nokarājās bez dzīvības. Svaigo un maigo lelles seju bija izšķīdi. nājušas un iznīcinājušas asaras. Lelle bija sasista gabalos, viņas skaidrās acis un rožsārtā mute nebija nekas cits kā melni caurumi baltā virsmā. Līdz nāvei novārdzināta, viņa tomēr nespētu ne sēdēt, ne gulēt. Izmisums turēja viņu stāvus kā svins mazās lellītes, ar kūjām spēlējas bērni, vai smagums, ko piesien pie mirušu jūrnieku kājām, tā ka tic stāvus šūpojas jūras dibenā.

Viņi abi ar nekustīgu skatienu raudzījās viens otrā. Visbeidzot mirstošajam vīram izdevās dabūt pāri lūpām dažus vārdus. «Palīdzi man,» viņš čukstēja aizsmakušā balsī, «es nevaru vairāk.»

Viņa stāvēja kā sastingusi. Viņam ienāca prātā doma, ka Fransīne būtu jāmierina, jo viņa droši vien bija kā bez prāta aiz bailēm. Viņš teica: «Jā, uz mani šāva. Tas nekas,» bet viņš nezināja, vai Fransīne viņu ir dzirdējusi.

Visbeidzot Fransīne saprata. Viņas mīļākais bija šāvis uz šo veco vīru. Mirklī, kā spoža zibens apgaismojumā, viņa redzēja skatu: Anderss ar cilpu ap kaklu. Un pie viņas atgriezās kaut kas no viņas agrākā spēka, tāpat kā tukšā jūras krastā pie jūrnieka tiek izskalots baļķis no viņa kuģa. Vienalga, ko Anderss ir darījis, viņi piederēja viens otram, viņi bija viens vesels. Ka viņš nesen bija ievainojis viņu tieši sirdī, ka viņa bija bēgusi no viņa un ka šai brīdi viņa vairāk par visu baidījās viņu ieraudzīt atkal, — tam visam vairs nebija nozīmes.

Viņa stāvēja un skatījās uz asinīm, kas plūda no ievainotā viricŠa ķermeņa, nokrāsodamas akmens kāpnes sarkanas. It kā asinīs slēptos kāda burvība, tās viņai palīdzēja un nomierināja viņas sirdi. To sarkanajā gaismā viņa redzēja, ka pie viņas un Andersa neizdevušās laimes vainīga ir viņa: Šī atziņa viņai nāca kā liela atbrīvošana, jo būtu pārāk smagi, ja Andersam nebūtu bijusi taisnība. Šīs sarkanās asinis, viņas

sirds dziļais atvieglojums un rīta gaisma, kas tagad sāka piepildīt gaisu, viss sakusa vienā veselumā. Nu tumsai būs beigas.

Pēc tam, kad viņa Andersu bija pametusi, viņš bija pierādījis, ka mīl viņu. Un to zināja tikai viņa un šis vecais vīrs. Kā menāda ar plīvojošām cirtām viņa ķērās pie kāda no lielajiem un plakanajiem žoga akmeņiem, lai to izkustinātu. Dabūjusi akmeni laukā, viņa bridi stāvēja pavisam mierīgi, ar visu spēku turēdama to abām rokām un spiezdama pie krūtīm, it kā tas būtu viņas vienīgais bērns, ko vecais burvis pārvērtis akmeni.

Valsts padomniekam acīs satumsa. Ja viņam bija Fransinei kas sakāms, tas bija jādara tūlīt. Viņu pārņēma bailes, ka no viņa lūpām nebija nākusi ne skaņa, kad viņš bija mēģinājis runāt, un viņš lēnām vilka labo roku pa zemi, līdz tā pieskārās viņas basajai kājai. Jaunā sieviete, kas reiz bija bijusi tik jūtīga pret ikvienu pieskārienu, joprojām stāvēja pavisam mierīgi, it kā nebūtu to pamanījusi. Ķermenis viņu vairs neinteresēja.

«Mans nabaga bērns, mana labā, uzticīgā draudzene,» valsts padomnieks teica, «klausies, klausies. Viss ir labi, viss, viss.»

«Mēs, Fransīn, esam svētie,» viņš teica, «svētas marionetes.»

Uz mirkli viņam bija jāapklust, bet viņam bija vēl kas sakāms.

Ļoti lēni viņš izdvesa: «Gan dzīvē, gan nāvē cerība mirdz; tā mierinājums, ko gūst mūsu sirds.» Viņš nespēja vairāk, viņa seja nokrita uz akmens pakāpiena.

Nu Fransīne viņu saprata. Viņš gribēja viņai sacīt, ka pasaule ir laba un skaista, bet viņa tagad zināja īsto patiesību. Vien tāpēc, ka jauka pasaule viņam bija pa prātam, viņš gribēja izspēlēt veco burvju triku un pasauli par tādu pārvērst. Varbūt viņš vēl runās par ainavas skaistumu. To viņš jau agrāk bija darījis. Varbūt viņš teiks, ka š.ī ir viņas kāzu diena un ka zeme un debesis viņai smaida. Bet tā bija pasaule, kas bija nodomājusi pakārt Andersu.

«Tu,» viņa iekliedzās. «Tu, — dzejnieks!»

Abām rokām viņa pacēla akmeni augstu virs galvas un trieca to pret gulošo.

Asinis izšļācās uz visām pusēm. Ķermenis, kas pirms mirkļa bija bijis līdzsvarā, bija glabājis sevī ieceres un priekšstatu par apkārtējo pasauli, sakritās un gulēja kā lupatu sainis piespiests pie zemes tur, kur pievilkšanas spēkam labpaticis to nosviest.

PaŠam valsts padomniekam likās, ka viņš ar spēcīgu kustību tiek uz galvas triekts dziļā bezdibenī. Tas prasīja laiku. Viņš kūleņoja lejup, atsizdamies pret izciļņiem trīs vai četras reizes. Un visu laiku kā atbalss, kas šai aprijošā tumsā vēlās un virpuļoja pa garām alām, no visām pusēm atkal un atkal viņam pretī sitās viņas pēdējais vārds.

Pēcvārds

«Ceļi ap Pizu»; izcils paraugstasts

«Ceļi ap Pizu», svarīgais ievadstāsts «Septiņos romantiskajos stāstos», ietver sevi virkni centrālu tēmu par identitāti, dzimumu un likteni un tāpēc kalpo par ievadu grāmatas universā kopumā. Šeit notikumu radītāji ir divi likteņa putrotāji — princis Potenciāni un grāfiene Karlota, abi itāliešu aristokrāti. Viņiem raksturīgi ir tas, ka savas dzīves uzdevumu viņi ierauga tikai retrospektīvi.

Brīdi pirms dramatiskās nāves ar sirdstrieku, princis izsaucas: «Pārāk mazs es esmu bijis, pārāk mazs Dieva plāniem.» Tāpat arī Karlota tikai sava mūža noslēgumā caur savu mazbērnu saprot Dieva plānu: «Mūsu dzīve ir mozaīka, ko Radītājs saliek gabaliņu pa gabaliņam. Ja cs kā viduspunktu uzreiz būtu redzējusi šo mazo, dārgo rotu, tad taču es būtu apjēguši visu rakstu un reizi pa reizei nebūtu to situsi gabalos, dodama Dievam tik daudz darba, lai saliktu to atkal kopā.» Bet — varētu piebilst — tad no visa tā nebūtu iznācis nekāds stāsts.

Kas tad tas ir par plānu, pret ko varoņi tik spītīgi ir cīnījušies? Sarežģīto intrigu, kā Bliksenas darbos tas itin bieži mēdz būt, veido paaudžu konflikti un personas, kas iedomājas sevi esam Dieva vietā, aizstājēju tēma un bumeranga likums, pārdrošas darbības, kurām seko Ncmezīdas atriebība. Centrālā persona un daļēji arī visu nelaimju vaininiece ir vecā, aristokrātiski lepnā Karlota, kas jūt histēriskas bailes no grūtniecības. Viņa ir apprecējusies ar muižnieku, ar kuru viņa dzīvo nevainībā un audzina viņa meitu kā savējo. Diemžēl pameita nepakļaujas pamātes uzmācīgajai idejai, apprecas un dzemdībās mirst. Pameitas meita Rozīna ir tikpat spītīga un neklausa Karlotas pavēlei. ,

Jo Karlota ir nolēmusi, ka Rozīnai ir jāapprecas ar viņas pašas kādreizējo pielūdzēju, bagāto, veco, resno princi Potenciāni, kurš, savam vārdam par spīti, ir impotents un tāpēc, no Karlotas viedokļa raugoties, nav bīstams. Karlota piespiež Rozīņu izpildīt viņas gribu, bet vēlāk Rozīna panāk, ka laulība tiek atzīta par spēkā neesošu (jo vīrs nav spējis pildīt savu pienākumu), un pēc neilga laika apprecas ar brālēnu Mario.

Līdz ar to Potenciāni ir pamests nelaimīgā apjukumā, jo viņš noalgojis savu jauno draugu princi Nino, lai tas izvaro viņa sievu neilgi pēc laulībām. Bet tieši tajā naktī Rozīna bija devusies uz slepenu tikšanos ar Mario un gultā viņas vietu ieņēmusi draudzene Agnese. Sarežģīta dubultaizstājēju tēma: Potenciāni un Rozīnas vietā dzimumkontakts vai, pareizāk sakot, izvarošana, beidzas ar Nino un Agnesi kā aktieriem, lellēm spēcīgāku personu rokās.

Visi ir nelaimīgi, izņemot banāli laimīgo pāri. Rozīņu un Mario, kuriem stāstā arī ir iedalīta tikai blakusloma. Karlota cieš, jo pameitas meita viņu ir nodevusi, Potenciāni —jo jaunā sieva viņu ir pametusi, Princis Nino — tāpēc, ka nevar saprast Rozīnas jaunavību, un Agnesei ciešanas sagādā trauma pēc izvarošanas. Konflikts saasinās, kad Potenciāni izaicina Nino uz divkauju jaunā prinča acīm redzamās nodevības dēļ. Atrisinājumu un daļēji arī glābiņu nes Agnese, kura kā sekundants pārtrauc divkauju un izskaidro lietu patieso sakarību.

Visus notikumus līdzi pārdzīvo un pastāsta vērotājs no malas — dāņu muižnieks Augusts fon Simmelmans, kurš pilnībā atbilst sava uzvārda neauglīgajai nozīmei (der Schimmel— pelējums, vācu vai.). Mēs nokļūstam 1821. gadā, Pizas apkārtnē, un Augusts spēlē statista, ziņneša un aizrautīga dienvidnieku drāmas vērotāja lomu: šī svārstīgā Hamleta figūra iedomājas, ka beidzot uzdūrusies uz «darbības dzīslu».

Simmelmans daudzējādā ziņā ir prototips blikseniskajam (anti)varonim ar vājo identitātes apziņu, kurš negrib uzņemties savu likteni. Viņš ir aizbēdzis no greizsirdīgas sievas, kas viņam pārmet, ka viņš vairāk skatās uz briljanta auskariem, ko pats viņai dāvinājis, nekā uz sievu, un tagad viņš ilgojas pēc jalmības drauga Karla. Dzimumatšķirība tiek atainota kā nepārkāpjams šķērslis pēc spoguļošanās izslāpušajam blikseniskajam vīrietim, kurš bieži vai nu paliek, vai atgriežas pie sava paša dzimuma.

Lepnā, izvarotā eks-jaunava Agnese ir otra tipiska Bliksenas figūra, erotikai naidīga Arternīda — šajā gadījumā ar noslieci uz vīriešu apģērbu un lorda Bairona pozu. Daudzējādā ziņā viņa uzstājas kā savas labākās draudzenes kavalieris, jo krietni vien normālākā Rozīna spēlē tradicionālo sievietes lomu. Agneses tēls stāstā ir spilgts un filigrāni izstrādāts, ko nevar teikt par Rozīņu, kas izpilda tikai «Dieva plānu» ar vīru un bērnu. Normālo Blikscna uzskata par banālu.

Bet visiespaidīgāko dzimumu maiņu neveic vis Agnese, bet gan viņas sāncense cīņā par Rozīnas labvēlību Karlota di Gampokor ta. Tikai Augusts ierauga viņas «īsto» būtību, kad viņa liktenīgas nejaušības dēļ tiek nosviesta viņam ceļā no ratiem ar auļojošiem zirgiem. Augusta pirmais iespaids ir acīm redzami nepareizs: «Pret sadauzītās karietes aizmugures sēdekli atspiedies, sēdēja kāds vecs plikpaurains vīrs ar smalkiem sejas vaibstiem un lielu degunu.» Pēc brīža iestājas pārvērtība: «Kalpone … ar zināmām pūlēm izvilka lielu dāmu cepuri ar strausa spalvu un uzmauca to uz plikpaurainās, vecās galvas, Pie cepures malas iekšpusē bija piešūts kupls smalku, sudrabainu cirtu vilnis, un vienā mirklī vecais vīrs bija pārvērsts cienīga izskata elegantā vecā dāmā.» Bliksenas provocējošais tēlojums akcentē nevis dzimuma dabisko, bet kultūras raksturu. Sievišķība tiek pasniegta vienkārši kā maskarāde.

Bet vai tad Karlota ir «sieviete»? Lieta ir sarežģīta: vecajai, varaskārajai un varenajai aristokrātei piemīt visi patriarha netikumi: viņa ir dominējoša, valdonīga un spītīga savās iedomās, viņa piespiež pameitas meitu iziet pie nemīlama vīra, un, kad Rozīna sadumpojas, viņa dod šausmīgu zvērestu, turklāt tādā veidā, kas atgādina greizsirdīga un paštaisna tēva iekāri uz savu meitu: «Tik patiesi, kā es ceru, ka mēs abas reiz būsim paradizē, tik patiesi, cik vien ilgi es varēšu pacelt savu labo roku, cs nedošu tev svētību laulībām ne ar vienu citu vīrieti kā vien princi.» Roka ir nepārprotams falliskās potences simbols, un ir pilnīgi loģiski, ka vecā Karlota, ratiem gāžoties, salauž tieši labo roku un pazaudē savu parūku un, līdzīgi bībeliskajam Samsonam, zaudē arī savu spēku.

Kā kompensāciju par savu impotenci, Potenciāni ir attīstījis perfektu šaušanas māku. Kad viņš mirst ar sirdstrieku pārtrauktās divkaujas laikā, no viņa pistoles iet vaļā šāviens — kā pēdējā, nevietā notikusī ejakulācija. Un nav nejaušība, ka lode savā ceļā gandrīz trāpa Augustam…

Tādā kārtā varoņu grēki kā bumerangs atgriežas pie sava radītāja. Potenciāni savu trauslo potenci pagarina ar fallisko ieroci, viņa pēdējais šāviens kļūst par viņa nāvi. Karlota rīkojas kā valdonīgs patriarhs, un par' sodu viņa patiešām tiek «pataisīta» par vīrieti. Nino, kurš pārmērīgas izšķērdības un izlaidības dēļ spiests izpildīt Potenciāni netīro darbiņu, tiek sodīts ar iemīlēšanos savā upurī. Tikai

Agnese ir nevainīgais upuris Rozīnas neuzticībai, Nino alkatībai, Karlotas paštaisnumam un Potenciāni mantkārībai. Viņas ķermenis ir kaujas lauks visvisādiem pasaules grēkiem, kurus viņa atlaiž Kristus cienīgā veidā (kļūst skaidra viņas vārda upurjēra simbolika).

Visas darbojošās personas līdz ar to sasniedz augstāku apziņas līmeni, tikai ne Augusts (jo viņš jau nav īpaši aktīvi rīkojies). Liktenis dara visu, lai viņš varētu iet tālāk: tas nomet ratus viņa ceļā, ievelk viņu dramatiskā intrigā un brīnumainā veidā piesaista viņu pagātnei ar smaržu pudelītes palīdzību, — un Augusts ir par skopu, lai dalītos tajā ar Karlotu. Pat debesis un zeme sakustas, lai norādītu Augustam viņa dzīves ceļu: «Starp mierīgiem, tumši ziliem mākoņiem spīdēja zeltaina gaisma. Zemu debesīs loku lieca varavīksne.» Arī tas neko nelīdz: narcisiskais dānis beidz ar to pašu, ar ko sācis: «Augusts izņēma no kabatas mazu spogulīti. Turēdams spogulīti plaukstā, viņš domīgi raudzījās tajā.»

Atliek tikai Piza, — viss stāsts griežas ap šo vienu punktu. Un, kad Augusts beidzot ir sasniedzis mērķi, kas viņu sagaida? Antikulminatīvais apraksts stāsta nobeigumā vēsta, ka viņam ir romāns ar kādu dižciltīgu dāmu, garīgas pavedināšanas gadījums ar diviem katoļu priesteriem, noslēpumainas sarunas ar trimdinieku jakobīni, kā arī viņš nododas gleznošanai. īsi sakot: seksualitāte, reliģija, politika, māksla, dzīves banālās sastāvdaļas, kas stāstu nerada. Piza ir neauglīgās normāleksistences metafora, turpretī stāsts dzimst ceļos un jo sevišķi sānceļos ap to.

Dags Hede, Minhenē, 1995

Piezīmes

Ceļi ap Pizu

… Amitie sincčre … patiesa draudzība. (Franču vai.)

… signorc … kungs. (Itāļu vai.)

… comme il Jaut … kā pienākas. (Franču vai.)

… arbiter clegans … no arbiter clcgantiarium, daiļuma,

gaumes likumdevējs. (Latīņu vai.)

… mais quc voulaz-vous? … bet ko jūs gribat? (Fhtnču vai.) … madamc … kundze. (Franču vai.) … dergutc Mensch… Gēte, «Fausts», «Prologs debesīs». Raiņa atdzejojumā:

Labs cilvēks, kaut ar tas tik tumši cīstas, Gan īsto ceļu apzinās. (Vācu vai.)

… conversazione … sarunas, tērzēšana. (Itāļu vai.)

… savoir mourir … no savoir vivrc, dzīves māksla … māksla

mirt. (Franču vai.)

… palazzo … pils. (Itāļu vai.)

lpp. … Dante, «Dievišķā komēdija», 1. Šķīstīšanas kalns, 30. dziedājums, 2. Šķīstīšanas kalns, 31. dziedājums, 3. Šķīstīšanas kalns, 33. dziedājums. J.Māsēna atdzejojums.

Vecais klejojošais bruņinieks

.. dansc macabrc … nāves deja. (Franču vai.) ,.fin dc sieclc … gadsimta beigas. (Franču vai.) .. Ic grand sieclc … diženais gadsimts. (Franču vai.) .. Cafcs Chantants … muzikālās kafejnīcas. (Franču vai.) .. A votre sante! … Uz jūsu veselību! (Franču vai.) .. das ewig weibliche… mūžīgi sievišķīgais. (Vācu vai.) .. frisson nouveau … jaunas trīsas. (Franču vai.) .. du ridiculejusqu'au sublimē … no smieklīguma līdz diženumam. (Franču vai.)

… I'oi 1 meurt en plein bonheur dc ses malheurs passes … mirst laimes piepildīts savas nelaimīgās pagātnes skavās. (Franču vai.)

24.1pp. 25.1pp. 26.1pp. 28.1pp.

32.lpp..

32.1pp. 32.lpp.

38.1pp. 46.1pp.

56.1pp. 59., 60

69.1pp. 73.1pp. 73.1pp. 79.1pp. 79.1pp. 81.lpp. 82.1pp. 86.1pp.

86.1pp.

86.1pp.

… omnc aninial … no Oinne animal se ipse diligit … Ikviens dzīvnieks mīl sevi pašu. (Cicerons, «Par augstāko labumu un augstāko ļaunumu», V, 9. Latiņu vai.)

Pērtiķis

96.1pp. … maitresse en-titre … galvenā mīļākā. (Franču vai.)

97.1pp. … d la grecque … grieķu gaumē. (Franču vai.)

99.1pp. … Et tu, Brūte… Arī tu, Brūt! (Latīņu vai.) Šos vārdus esot teicis Cēzars, ieraudzījis nogalinātāju vidū savu uzticamo draugu Brūtu.

99.lpp. … Discitc justitiam et non temnere divos … Mācieties patiesību un neaizmirstiet dievus. (Latīņu vai.)

99.lpp. … Ad sanitatem grādus esi novisse morbum … Ceļš uz veselību — atzīt slimību. (Latīņu vai.)

100.lpp…. Mon cher cnfant … Mans mīļais bērns. (Franču vai.)

104.lpp…. Fraulein Anastasia hat ein schivcrcs Kreuz. Die Lusl zum Essen ist ein scluvcres Kreuz … Anastasijas jaunkundze nes smagu krustu. Ēšanas prieks ir smags krusts. (Vācu vai.)

106.lpp…. forcc majeure … nepārvarami apstākļi. (Franču vai.)

111 lpp. ••• Ave Hopbellchusā! Naturi te salutant! … Esi sveicināta, Hopbcllehusa! Tic, kūpi dzims, sveic tevi! (Latīņu vai.)

112.lpp…. Dieti, quc le son du cor csl tristc aufdnd du bois … Dievs, cik raga skaņas ir skumjas meža dziļumā. Rinda no Alfrēda de Viņji (1797-1863) dzejoļa «Rags». (Franču vai.)

115.lpp…. O Corsc (i chcvcux plats … Ogista Barbjē (1805-1882) dzejoļa «Elks» sākums.

Ak, korsikāni, īsiem matiem,

Cik augusta spožā saulē

Francija bij' skaista!

Tā auļoja kā dumpīga un strauja ķēve

Bez mutes dzelžiem un bez zelta grožiem,

Tai spēks bij' mežonīgs

un kūpēja tā karaļasinīs.

Un tālāk traucoties tā skāra seno zemi

brīva, pirmo reizi brīva! (Franču vai.)

117.lpp…. grandes Eaux … lielās strūklakas. (Franču vai.)

119.lpp…. En piein dixncuviemc siecle! Vraimcnt tu n'as pas dc chance! 19. gadsimta vidū! Patiešām, tev neveicas! (Franču vai.)

119.lpp…. horror vacui… bailes no tukšuma. (Latīņu vai.)

119.lpp…. le Seigncitr a perdu son droit … Kungs ir zaudējis savas tiesības. (Franču vai.)

I 20.lpp…. vice vērsa … otrādi. (Latīņu vai.)

125.lpp. … madame de Parabcrc… Parabēra kundze. (Franču vai.)

125.lpp…. H la Zelma Kuntz … Zelmas Kuncas gaumē. (Franču vai.) 134.lpp…. dc passion, Ies minēs dn lendemain… sejas izteiksmes nākamajā dienā mīlēja vikonts de Valmons — franču rakstnieka Pjēra dc Laklo (1741-1803) romāna «Bīstamie sakari» (publicēts 1782.gadā) varonis. Izvērstā veidā šī vieta vikonta vēstulē skan šādi: «Es kaislīgi mīlu novērot, kāda izskatās sieviete nākamā dienā pēc notikuma.» (Franču vai.)

Grēku plūdi pār Norderneju

143.lpp…. maitrc dc plaisir … prieka pavēlnieks. (Franču vai.)

149.lpp Eli bien, allons! Allons!» … Nu labi, dosimies!

Dosimies! (Franču vai.) 156.lpp…. honnetefemme … godīga sieviete. (Franču vai.) 157.lpp…. esprit de corps … grupas gars. (Franču vai.) 158.lpp…. bcl-esprit … cilvēks ar asu prātu. (Franču vai.) 160.lpp…. tnaladiesgalantes … mīlas slimības. (Franču vai.) 166.lpp. Mais moije n'aime pas Ies plaisirs innocents … Bet es

nemīlu nevainīgās izpriecas. (Franču vai.) 170.lpp. … Dc Resurrection … Augšāmcelšanās. (Franču vai.) 174.lpp…. Lc dcrnicr cri … pēdējais kliedziens. (Franču vai.) 176.lpp…. Agnus Castiis … arī «Ābrahama koks», verbenaccae dzimtas koks, aug Vidusjūras reģionā. Senatnē tika uzskatīts, ka tā sēklām un lapām piemīt dzimumdziņu nomācošas īpašības. (Latīņu vai.)

177.lpp…. agneau pre-saU … sālītais jērs. (Franču vai.) 177.lpp…. Iii de justice … taisnības gulta. Netiešā nozīmē svinīgas tiesas sēdes, kufās piedalījās Francijas karalis. (Franču vai.) 177.lpp Lc lil est …

Gulta ir laba lieta,

ja tajā neguļ, ja tajā atpūšas. (Franču vai.) 178.lpp. Cinq di/ six milles? …

Piecus vai sešus tūkstošus? Tas ir daudz. Cik no tiem labu? Piecpadsmit vai sešpadsmit. — Tas ir daudz, saka Martins —. (Franču vai.) 184.lpp. Ci-git Louis …

Šeit-atclusas Luijs, šis nabaga karalis.

Runā, ka viņš bijis labs cilvēks, — bet kas par to?

(Franču vai.)

185.lpp…. Stella Māris … Jūras zvaigzne. (Latīņu vai.)

189.lpp. De Vaudace! De Vaudace! Et encore de Vaudace!

Drosmi! Drosmi! Un vēlreiz drosmi! (Franču vai.) 191.lpp…. et voilā lout … un, lūk, tas ir viss. (Franču vai.) 191.lpp…. Grand-Seigneur … lielkungs. (Franču vai.) 194.lpp. … clairvoyance … gaišredzība. (Franču vai.) 204.lpp— Egalite … Vienlīdzība. (Franču vai.) 208.lpp…. cavalicre servcnte … kavalieris-kalps. Raksturīga parādība 18.gs Venēcijā: bagātu dāmu uzticības persona, kas palīdz kārtot ne tikai saimnieciskās lietas, bet nereti sniedz viņām arī intīmus pakalpojumus. (Itāļu vai.) 208.lpp…. Fils de Saint Louis. Montcz au cicl. Svētā Luija dēls.

Pacelicties debesīs. (Franču vai.) 209.lpp…. A ce moment de sa narration … Šajā stāstījuma brīdī

Šehrezada ieraudzīja rīta gaismu un apklusa. (Franču vai.)

Vakariņas Helsingērā

214.lpp…. beau moiidc … burt. «skaistā pasaule»; augstākās aristokrātiskās un pilsoniskās aprindas. (Franču vai.) 216.lpp…. aber Jragcn nur niclīt wie! … tikai nejautājiet kā! (Vācu vai.) 233.lpp…. raison d'etre … burt. «esamības jēga»; saprātīgs pamatojums, jēga. (Franču vai.) 234.lpp…. la Bonte, la Bcaute, VEspril … labsirdība, skaistums, gars. (Franču vai.)

245.lpp…. Vivc l'Empereur! Lai dzīvo imperators! (Franču vai.) 246.lpp…. Was klaget aus dem dunkeln Thal …

Ko vaimanā no tumšās lejas lakstīgala? Kam žēli nopūšas tur meža strauts? (Vācu vai.) 247.lpp. … Avcz-vous ses chemises ..s

Vai pie jums ir Marata krekli? Vai pie jums tic ir? Tas jums ir ļoti netīkams gadījums, Ja jūs tos esat ņēmuši.

Vai pie viņa bija Marata krekli? Vai pie viņa tie bija? Es ticu, ka viņam to nebija, Kur lai viņš tos ņemtu?

To bija trīs pelēki,

Viņam to bija trīs pelēki.

Ar sava mandāta algu

nopirkti uz Jaunā tilta. (Franču vai.)

248.lpp…. lc cottp dcfoudre … mīlestība no pirmā acu uzmetiena. (Franču vai.)

249.lpp La Belle Eliza … Skaistā Elīze. (Franču vai.)

253.lpp…. genanteJete … apgrūtinoši svētki. (Franču vai.) 254.lpp….C'est unc invention trcsfine … Tas ir ļoti smalks Dieviņa izgudrojums. (Franču vai.)

256.lpp…. circulus viliosus … «Burvju aplis», no kura nav izejas. (Latīņu vai.)

Sapņotāji

274.lpp. … carissimo … vismīļākais. (Itāļu vai.)

291.lpp. … pas dc dcux … pa-de-dē, divu deja. (Franču vai.)

291.lpp. … corps de ballei … kordebalets. (Franču vai.)

292.lpp. … rendez-votts … tikšanās. (Franču vai.)

293.lpp. … chdteau Yquem … Ikvemas pils. (Franču vai.)

306.lpp. .. .elle se moquc desgens .. .Viņa smejas par cilvēkiem.(Franču vai.)

316.lpp. … Ah Rupia, Kama na Majascc … mīlas dziesma suahili valodā.

316.lpp. … Crudcle? Ah no, mio bene! …

Nežēlīga? Ak, nē, mans mīļais! Man pašai ir tik grūti atlikt to, pēc kā tik ilgi esam tiekušies. (Itāļu vai.) 328.lpp. … Iisgadal rejiiskadisch scliemcl robo … Lai svētīts tā Kunga vārds. (Senebreju vai.)

Dzejnieks

335.lpp…. charmeur … valdzinātājs. (Franču vai.)

336.lpp…. Ich bin Eurcr Excel!enz ehrerbieligster Dicncr … Esmu Jūsu

Ekselences goddevīgs kalps. (Vācu vai.) 348.lpp…. sursum corda … «paceliet savas sirdis», ievadvārdi liturģiskajam dziedājumam katoļu misē, pēc kura seko maizes un vīna iesvētīšana. (Latīņu vai.) 349.lpp…. l'ķombrc … kāršu spēle ar trumpjiem, radusies Spānijā, ar nosaukumu Jucgo del trcssillo (Trīs vīru spēle) pazīstamajai! 600 gadus. Tikai vēlāk nosaukta par l'ltombre (hombre — vīrs. Spāņu vai.), šai gadījumā tas ir vīrs, kas spēlē pret diviem).

joi.ipp…. uomine, non sum dignus … Kungs, es neesmu cienīgs. (Latīņu vai.)

352.lpp…. modus vivendi … sadzīves veids (Latīņu vai.)

355.lpp…. Alter schutzt vor Torlieil nicht … Vecums neglābj no muļķības. (Vācu vai.)

359.lpp. …Das ist nur die Freude cines Helden den schonen Tod eines Helden zu sehen …

' Tas ir tikai varoņa prieks — redzēt kāda varoņa skaisto nāvi (Vācu vai.)

367.lpp…. code defemme … sieviešu likumi. (Franču vai.)

367.lpp…. ipso facto … paša fakta dēļ. (Latīņu vai.)

379.lpp…. da capo … mūz. vēlreiz, no sākuma. (Itāļu vai.)

383.lpp Tev jāsaprot! … Gēte, «Fausts», 1. daļa. «Raganu ķēķis»,

Raiņa atdzejojums.

383.lpp Mana ragana māt' … Gēte, «Fausts», 1. daļa. «Cietums»,

Raiņa atdzejojums.

Saturs

Ievadvārdi ; Ceļi ap Pizu ; Vecais klejojošais bruņinieks  ; Pērtiķis ; Grēku plūdi pār Norderneju ; Vakariņas Helsingērā ; Sapņotāji ; Dzejnieks ; Pēcvārds  ; Piezīmes

Content

Bliksena Karena Septiņi romantiski stāsti

Ievadvārdi

Ka lasīt Karenu Bliksenu

Karena Bliksena 1885-1962

Daiļrade

Ceļi ap Pizu.

I. Smaržu pudelīte

II. Nelaimes gadījums

III. Vecās dāmas stāsts

IV. Jaunas damas bēdas

Stāsts par algoto slepkavu

VI. Marionetes

VII. Divkauja

VIII. Atbrīvotā gūstekne

IX. Atvadu davana

Pērtiķis

Grēku plūdi par Norderneju

Vakariņas Helsingera

Sapņotāji

Dzejnieks

Pēcvārds

Piezīmes

Saturs