Franks Bruno

Servantess

Bruno Franks

Servantess

AUDIENCE

Madridē nebija ikariešu. Kardināls-legāts bija spiests' doties uz audienci jāšus. Viņam bija izraudzīts balts mūlis, uz kura tas sēdēja sāniski, gluži kā sieviete, mirdzošais tērps slīga lejup. Smalks un ledains lietus smidzināja uz viņa zemās purpura cepures. Vecais Fabio Fumagali, svētā Pētera katedrales kanoniķis, veda pie pavadas viņa mūli. Nopakaļ un abās pusēs pa dubļiem bri'da īpavadoņi, trīs zemākas pakāpes garīdznieki, un vairāki kalpotāji, sadrūmušām sejām noraudzīdamies uz savām zeķēm, kas gandrīz līdz ceļgaliem bija notraipītas dubļiem. Svētie tēvi abām rokām turēja augsti saceltus savus svārkus, kā to mēdz darīt lauku sievas, un domās kavējās pie labi bruģētajiem Romas bulvāriem.

Dīvaina šī galvaspilsēta, uz kuru viņi bija atsūtīti. Vienkāršu miestu šis karalis bija izraudzījis sev par rezidenci. Labi ja šeit dzīvoja piecpadsmit tūkstoši kristiešu. Gandrīz visas mājas bija no māla, vienstāva, tik zemas, ka kardināls, sēdēdams uz sava mūļa, bez pūlēm būtu varējis aizsniegt jumtus. Un tāda nu bija šī puspasaules galvaspilsēta. No ši netīrā midzeņa tika pārvaldīta Spānija, Burgundija, Lotringija, Brabante, Flandrija un teiksmainās zelta zemes viņpus okeāna. No šīs vietas saņēma rīkojumus Spānijas vicekaraļi Neapolē, Sicīlijā un Milānā. Valdniekam, kuram šeit tomēr patika, ar grūtībām spēja pretoties vēl tikai Francijas karalis, Venēcijas republika un svētā tēva valsts. Tēfpos un ierašās valdošais bija spāniskais, Madride noteica pasaules modi.

Retie garāmgājēji šajā lietainaja novembra dienā locīja ce|us kardināla apģērbā tērptā jātnieka priekšā. Tie, kas viņu uzlūkoja, bija pārsteigti. Tur jāja zēns. Zem purpura cepures apmales pavīdēja šaura, bāla, slimīga seja.

Kardinālam Džulio Akvavivam bija divdesmit divi gadi. Pāvests bija viņu atsūtījis uz šejieni, lai izteiktu savu līdzjūtību sakarā ar troņmantnieka dona Karlosa nāvi; tā bija ļoti dīvaina misija, jo neviens nešaubījās, ka pats tēvs bija līdzvainīgs dēla nāvē.

Gandriz mēnesi delegācija brauca no Romas līdz Madridei. Jūra bija vētraina, visur siroja berberu jūras- laupītāju kuģi. Garīdznieki izkāpa krastā galīgi novārguši. Viņiem ierādīja dzīves vietu bez jebkādām ērtībām. Kardināls-legāts pavadīja bezmiega naktis savā mitrajā, cietajā gultā Madrides nunciātā un klepoja.

Pa ilgo un mokošo jūras brauciena laiku viņa ierašanās bija ieguvusi vēl dzi|āku un drūmāku nozīmi. Tagad viņš varēja izteikt līdzjūtību ari sakarā ar karalienes nāvi. Skaistajai, maigajai Francijas Elizabetei bija tikai divdesmit pieci gadi. Pēc Portugāles Marijas un Anglijas Marijas viņa bija trešā nelaiķe Fīlipa laulības gultā. Viss, kam pieskārās viņa roka, vīta un nīka.

Tātad ce|ojumam bija pietiekami daudz ieganstu. Taču tā slepenais un īstenais mērķis bija pavisam cits. Starp viskatoliskāko karali — ticības vairogu, zobenu, kas soda ķecerus, — un Vatikānu valdīja nesaskaņas. Kārļa Piektā dēls zemojās dievam un tīrajai mācībai, bet nekādā ziņā ne pāvestam.

«Spānijai neeksiste pāvests,» atklatā sēdē paziņoja viņa padomes prezideints . . Divdesmit divus gadus vecais siimais sūtnis ieradās ar ļoti svarigu uzdevumu.

Pastāvīgais sūtnis nebija nekā panācis. Viņu reti pieņēma audiencēs, arvien norādot, ka jautājumi kārtojami rakstveidā. Karalim Filipam patika sarakstīšanās. Viņš dzīvoja klusi, stūrgalvīgi ieracies savos papīros. Cik nelabprāt viņš runāja, tik labprāt un ineto- diski rakstīja. Lūgšana un dokumenti — tā bija viņa dzīve.

Pāvests cerēja, ka viņa sūtnim, kas ieradīsies izteikt līdzjūtību, izdosies panākt to, ko viņa ierēdnis nebija panācis. Jauneklis ieradīsies pie karaļa audiencē sēru laikā un varbūt spēs atraisīt viņa jūtas un nomākto dvēseli. Akvaviivu mīlēja Romā. Mīlēja viņu pats Pijs, nepielūdzams vecs dominikānis* ar tiāru galvā. Varbūt arī Fīlips viņu iemīlēs.

Pastāvīgais nuncijs izturējās nicinoši, apvainojoši. Viņš nelaipni uzņēma slimo kardinālu savā mājā, neviens nerūpējās par viņa labklājību, viņa pavadoņiem nebija nekā ko ēst.

Beidzot kanoniķis Fumagali pacēla traci. Fumagali bija spēcīga auguma zemnieks no Romaņas, ar sirmu bārdu, vairāk līdzīgs kareivim nekā garīdzniekam, jau kopš jaunības viņš kalpoja Akvavivas namam. Arī viņš mīlēja augstdzimušo, maigo un dievbijīgo jaunekli. Viņam bija īsa un ļoti asa saruna ar namatēvu. Pēc tam attiecības uzlabojās.

Tomēr vēlāk nuncijs apmierināts un ar ļaunu prieku vēroja, cik ļoti ieilgst nelūgtā viesa uzturēšanās viņa mājā. Jau trīs nedēļas viņš dzīvoja šeit. Godbijīgajam lūgumam, kad būtu vēlama sēru audience, vispirms vairākas dienas nebija nekādas atbildes, beidzot pienāca no valsts kancelejas paziņojums, ka līdzjūtību vajadzētu izteikt rakstveidā. «Rakstveidā» bija vispārpieņemts vārds, taču baznīcas augstmanim, kas veselu mēnesi pavadījis bīstamā ceļojumā, tas bija smags apvainojums. Tomēr nekas cits neatlika ikā lūgt audienci vēlreiz. Viņš taču nevarēja braukt atpakaļ uz Romu un paziņot Pētera vietniekam: tavu sūtni pat iekšā neielaida. Kad beidzot atļauju apmeklējumam saņēma, viņš jau bija izsists no sliedēm. Bet tāds jau arī bija bijis mērķis.

Karaļa pils sasniegta. Bet garīdznieku delegācija nevarēja atrast ieeju. Cietoksnim līdzīgo dzeguļaino Alkazaru* apjoza sastatnes. Lietū skanēja strādnieku āmuru klaudzieni. Fīliipa māj'as vienmēr pārbūvēja un paplašināja.

Viņi apgāja visapkārt robainajam celtnes kompleksam. Pie kādiem no pakaļējiem vārtiem legāts nokāpa no mūļa. Ieeju apsargāja pīķneši ar milzīgām cepurēm galva, tērpušies dzeltenos kamzoļos un īsas, kuplās, dzeltensarkanās biksēs. Viņi nesaprata ne vārda. Tie bija vācieši. Beidzot uz kalpotāja saucieniem pa stāvajam kāpnēm lejup nāca vīrietis garīdznieka tērpā un pa skaidroja latīņu valodā.

No šejienes nevarēja iek|ūt karaļa istabās. Nācās tātad vēlreiz sēsties mūlim mugurā un doties puslokā atpakaļ uz sastatnēm klāto pils priekšpusi.

Pavadoņi palika sardzes telpās pirmajā stāvā. Seit bija auksti, caur niecīgajiem, ar baļķiem aizsprostotajiem logiem pat tagad, pusdienas laikā, tikko iespiedās gaisma. «Ir gan izpriecas ceļojums!» sacīja Fumagali, turēdams uz ceļiem legāta sarkano, samirkušo cepuri. «Eminence nepārcietīs šo braucienu!»

Kardināls, sajuzdams dūrēju sānos, lēni kāpa pa tumšajām kāpnēm uz augšu. Slikti oda šajā viduslaiku cietokšņa pilī. Kāds galminieks kāpa iesāņus pa priekšu, aizvien augstāk. «Šķiet, ka Spānijas karalis sēž uz jumta un gaida mani tur,» nodomāja Akvaviva, jo viņš, neraugoties uz savu purpura tērpu un visu savu dievbijīgo gudrību, bija dzīvespriecīgs, laipns un jautrs zēns.

Tagad viņi bija sasnieguši augšstāvu un, nogriezušies sāņus, gāja vispirms pa atklatu, robotu jumta eju, kur auroja spēcīgs ziemeļu vējš un no kurienes varēja redzēt visu māla dubļos iestigušo, gaužām nožēlojamo pilsētiņu un aiz tās tālāk kailo, drūmo Kastīlijas augstieni. Tad sek<3ja garas zāles zemiem griestiem, kurās bija ļoti maz mēbeļu, tikai dažas tīnes. It visur bija redzami augstas kārtas garīdznieki sutanās vai ordeņa tērpos, tie, stāvēdami pulciņos, bezdarbībā garlaikodamies, sarunājās. Tālāk četrstūraina istaba, pilna apbruņotiem vīriem. Virsnieks, bruņām šķindot, sveicināja, Nākošajā telpā, pilnīgi tukšā ejā, galminieks viņu atstāja vienu pašu, lai pieteiktu.

Tieši virs Akvavivas galvas kāds zvans stipri un bez atskaņas nosita pusdienas stundu. Durvis atvērās. Kambarkungs ielaida viņu.

Istabā bija gaišs. Pa augstajiem logiem no kreisās un no labās puses uz rakstāmgaldu, pie kura strādāja karalis Fīlips, plūda nespodra, blāva gaisma. Viņš nolika savus rakstāmpiederumus sāņus un uzlūkoja ienācēju lielām, izvalbītām, neaprakstāmi mierīgām acīm. Tas paklanījās un tad saskaņā ar galma etiķeti gaidīja uzrunu. Taču Fīlips klusēja. Tādējādi Akvavivam bija laiks aplūkot kristītās pasaules valdnieku, par kuru ļaudis tik daudz runāja.

Karaļa izskats viņu pārsteidza, un viņš arī saprata, kādēļ. Fīlips sēdēja bez cepures, kā viņš nebija attēlots nevienā no saviem daudzajiem portretiem un kā nebija parasts viņu iedomāties. Kardināls redzēja, cik blonds viņš bija: ļoti gaiši, zīdaini, frizēti mati, tikai nedaudz tumšāka bārda ap lielo, dziļdomīgiem vaibstiem ietverto muti. Ļoti glezns un skaisti veidots deguns, porcelānam līdzīga, balta, caurspīdīga āda, elegance un labi kopta āriene, lūk, dominējošās iezīmes. Tikai uz priekšu izvirzīta un masīvā piere viesa kaut ko apslēpti draudošu šajā pievilcīgajā ārienē.

Viņš bija tērpies melnā samtā. Šajās sēru dienās nebija aplikta pat krokotā apkakle, pie krūtīm ķēdītē no tumšiem dārgakmeņiem vāji zaigoja Zelta .aunādas* ordenis.

«Vai man būtu jāiesāk pašam?» domāja Akvaviva un ar nepaliku konstatēja, ka apmulsumā seja un rokas kaist. Neziņā viņš aplūkoja karaļa istabu. Tur nebija daudz ko redzēt. Sienas klāja gobeleni. Dažas masīva s un vienkāršas mēbeles. Ieblakus Fīlipam staveja galdiņš ar mazu krucifiksu un divām sudraba relikviju kastītēm.

«Ļoti jaunu priesteri sūta pie manis svētais tēvs,» diezgan klusi, laipnā un pavisam neizteiksmīgā balsī sacīja karalis lauzītā itāliešu valodā. «Kas jums būtu sakāms?»

«Majestāte, svētais tēvs sūta jums savu sveicienu un savu apustulisko svētību. Man uzdots vēstīt, cik dziju un sirsnīgu līdzjūtību svētais tēvs izjuta, uzzinājis par jusu infanta dona Karlosa nāvi, un ka viņš, nepazīdams noguruma, ik dienas aizlūdz par aizgājēja dvēseli.»

«Pārāk daudz goda šim princim,» sacīja neskanīga balss.

Akvaviva apklusa. To nekādi iepriekš nevarēja paredzēt. Lai arī visos kristīgās pasaules galmos tieši un atklāti runāja par šo satraucošo sēru notikumu, bija taču pilnīgi skaidrs, ka pats karalis varētu ar dažām kategoriskām frāzēm visu apklusināt. Viņam taču bija iemesls to darīt.

Šis princis piedzima kropls un pusvājprātīgs. Tā kā viņš bija puspasaules mantinieks, visa pasaule zināja ikvienu viņa soli jau kopš bērnu dienām. Visa pasaule zināja par viņa zīdītājām, kurām zīdainis tā pārkoda krūtis, ka tās drīz vien nomira, par dzīvniekiem, kurus zēns dzīvus cepināja uz mieta, par galma ļaudīm, kurus viņš lika kastrēt, par viņa ārprātīgo dusmu uzliesmojumiem, kliegšanas krampjiem, epilepsijas lēkmēm. Pat tēva klātbūtnē šis nezvērs nerimās. To, ka viņš zvērēja tēvu nonāvēt, vēl varētu paciest. Bet pagājušos ziemas svētkos kļuva zināms viņa plāns: aizbēgt uz Flandriju un nostāties ķeceru priekšgalā. Neizprotamā ātrumā tas kļuva zināms arī Romā. Pāvests izbijās. Viņu nomierināja. Princis bija apcietināts jau Madridē. Viņš nomira. Sakarā ar šo nāves gadījumu Akvaviva izteica līdzjūtības apliecinājumu.

«Svētais tēvs,» viņš turpināja ar piespiešanos, «noteica sēru dievkalpojumu. Tas notika 5. septembrī svētā Pētera katedrālē. Lai parādītu augstāko godu tik varenas valsts troņmantniekam, svētais tēvs pats piedalījās šajās svinībās. Pie tam, jūsu majestāte, es uzdrošinos norādīt, .ka šāds gods līdz šim parādīts tikai karaļiem.»

«Tikai karaļiem,» atkārtoja karalis, tpēkšņi skaidrā latīņu valodā. «Es pateicos svētajam tēvam. Dievs man ir uzlicis smagu nastu: saglabāt neskartu īsto ticību, sargāt taisnību un mieru un pēc tam, kad būs aizritējuši nedaudzie man vēl atlikušie dzīves gadi, atstāt man uzticētās valstis labā kārtībā. Viss bija atkarīgs galvenokārt no mana pēcnācēja rakstura īpašībām. Bet dievam bija labpaticis, sodot mani par maniem grēkiem, apveltīt princi donu Karlosu ar 'tik daudziem nopietniem trūkumiem, ka viņš bija pavisam nederīgs valdnieka pienākumiem. Ja viņš mantotu valsti, tā būtu apdraudēta. Viņš nekādā ziņā nedrīkstēja dzīvot. Sēdieties!»

Pēdējos vārdus viņš izrunāja gluži tādā pašā toni kā iepriekšējos. Jaunais kardināls, pārsteigts un apmulsināts par tik negaidītu, cietsirdīgu un nepārprotamu vaļsirdību, visu uzreiz neaptvēra.

«Sēdieties taču!» atkārtoja karalis.

Istabā bija tikai viens zems ķeblītis bez atzveltnes. Akvaviva pievilka to sev klāt. Sava zīda tērpa dzīvo čaukstoņu viņš apsēžoties sajuta kā mierinājumu.

«Majestāte, es paklausu. Taču, ne jau sēžot, man pienāktos izklāstīt savu turpmāko uzdevumu. Svētais tēvs gan pats vēl nevarēja man to uzdot, bet es zinu, ka viņa sirds to sūta man pāri jūrai. Pirms dažām nedēļām dievs aizsauca pie sevis ari viņas augstību karalieni, vislabāko, visdievbijīgāko, viscēlāko dvēseli, un tādēļ…»

«Ir jau labi, kardināli Vai vēl kas būtu sakāms?» Laipnajā balsī ieskanējās aizliegums. So jautro, labsirdīgo, burvīgo francūzieti karalis mīlēja.

«Atliek vēl darīšanas, jūsu majestāte.»

«Darīšanas. Protams. Pāvestam taču ir pastāvīgs pārstāvis pie mana galma.»

Uz Akvavivas vaigiem parādījās divi apaļi plankumi, sarkani kā viņa tērps.

«Pastāvīgajam nuncijam jau sen vairs nav personīga kontakta ar svēto tēvu. Viņa svētība lūdz uztvert manus vārdus tā, it kā tie būtu nākuši tieši no viņa mutes.»

«Es klausīšos uzmanīgi,» sacīja Fīlips. Vēja brāzma trieca lietus šaltis logu rūtīs. Abi ieklausījās. Kad troksnis norima, karalis piebilda lēni un noteikti:

«Viņa svētībai labi zināms, un šeit nekas nav grozāms, ka es drīzāk atteikšos no sava kroņa nekā pieļaušu a<tņemt man 'to, kas jau pirms manis piederēja ķeizaram un karalim, manam valdniekam un manam tēvam.»

Atteikšos no sava kroņa … Tā bija Cēzara laika latīņu valoda, katrs vārds savā vietā tā'pat kā būvakmens celtnē. Tās nebija tikai tukšas frāzes.

«Ja mans dēls,» reiz bija teicis šis pats cilvēks, «kļūtu par atkritēju, es pats pienestu malku sārtam, lai viņu sadedzinātu.» Kad viņš teica šos vārdus, viņatn vel nebija neviena dēla … No šī patvarīgā, drūmā un mierīgā cilvēka varēja sagaidīt jebkuru galējību. Viņam — visaugstākajā godībā ieceltajam valdniekam — dieva griba tika pasludināta tieši, bet nevis ar Romas starpniecību. Spāniskums un īstenā ticība viņam bija viens un tas pats. Viņš bija dieva vietnieks zemes virsū, kuram uzticēti ļoti svarīgi pienākumi, viņa laicīgā dzīve vēl nepieredzētas karaliskās varas pārpilnībā bija tikai šaura priekštelpa uz mūžību, kurai nemitīgi bija pievērsts viņa skatiens. Tur laukā tuksnešainajā Sjerras piekājē jau tapa milzīgais Eskoriāls — dzīves kaps, viņa dievbijības izpausme — akmenī ietērptais sapnis, kurš vientulīgs un kails pacēlās tuksnesīgajā apvidū, viņa varenības pils, ticības cietoksnis un baznīca-kaipenes, kur viņš bija nodomājis ievietot vienkopus savas karaliskās dzimtas mirušos locekļus. Viņš bija četrdesmit gadu večs, skaists, elegants vīrietis. Taču jau tagad visos sīkumos bija doti norādījumi par trīsdesmit tūkstošiem sēru aizlūgumu, ar kuriem reiz visai Spānijas priesteru armijai būtu jānodrošina viņa dvēselei ceļš uz svētlaimību.

Neviens no pāvestiem visos aizritējušos gadsimtos nebūtu bijis tik atbilstošs šim karalim kā tieši šis vecais vīrs, kurš tagad sēdēja Pētera krēslā, askētiskais mūks, kādreizējais lielinkvizilors — Fīlipa drūmais un pārspīlēti vienkāršais līdzinieks viņpus Vidusjūrai. Un pat ar viņu karalim bija nesaskaņas.

Un to iemesli nebija maznozīmīgi. Draudēja šķelšanās. Draudēja neatkarīgas baznīcas nodibināšana Spānijas valstī. Par to liecināja noteiktas pazīmes.

Džulio Akvaviva sāka runāt. Noliecis savu sāpošo galvu, kuru sedza spilgti sarkana cepurīte, un šķielēdams uz dzīvnieka attēlu paklājā, viņš sāka izklāstīt Vatikāna pretenzijas viskatoliskākajam valdniekam, apdomīgi sākdams ar maznozīmīgāko, ko varēja piedot, pēc tam prasmīgā kāpinājumā izteikdams nepatīkamu pārsteigumu, sarūgtinājumu, šausmas, ikvienā teikuma sakopojumā ievīdams kādu dievbijīgu komplimentu karalim, slavēdams un cildinādams viņa nopelnus, lai pēc tam varētu vēl jo smagāk sūdzēties un apsūdzēt. Viņš lika lietā visu savu gudrību, ticības spēku, sirsnību un neapzināti arī visu savu slimā jaunekļa aizkustinošo burvīgumu, — cik gan vārus un maigus līdzekļus izmanto īstenā ticība, nodomātu ikviens, kam būtu izdevība noklausīties šo sarunu. Viss bija likts uz spēli. Izšķirošais brīdis bija klāt. Ļoti jāšaubās, vai tas kādreiz vairs atkārtosies. Aiz cieņas pret karali arī Džulio tagad runāja latīņu valodā, teicamā latīņu valodā, kuru tikko sarunā bija lietojis pats valdnieks.

Domstarpību taču bija tik daudz. No visas sirds pāvests gribēja tās novērst. Viņš mīlēja un cienīja karali, viņā tas saskatīja drošu balstu sekmīgai cīņai pret ķecerību, kura draudošos apmēros izplatījās visās malās. Ar kādu gan kristīga cilvēka prieku viņš vēl nesen bija uzzinājis, ka Flandrijas ķeceru vadonis grāfs Egmonts* Briselē publiski sodīts ar nāvi uz ešafota, neņemot vērā ne viņa nopelnus, ne arī uzvaras, kuras šis ķeceris kādreiz bija iedrošinājies izcīnīt. Neapšaubāmi arī pašreiz visu šo ļaundarību un pārestību vaininieki esot viņam pakļautie kalpi, kuri rīkojas bez viņa majestātes piekrišanas.

Tā, piemēram, neciešami esot izturējies Spānijas vicekaralis Neapolē, Alkalas hercogs. Viņš ņirgājies par baznīcas autoritāti. Bīskapiem, Vatikāna sūtņiem, dienām ilgi bijis jākvern visnelādzīgākajās priekštelpās. Un, kad tie beidzot nokļuvuši pie viņa, viņš pieņēmis tos, gulēdams gultā, mi pie 'tarri,.vkā stāsta, ne jau arvien bijis tur viens.

Filips neatbildēja un, mazliet atkāris apakšlūpu, raudzījās tukšumā.

Ari šaja zemē stāvoklis neesot labāks. Aizritējis tikai viens gads, kopš pāvests noliedzis vēršu cīņas. So cīņu sarīkotājiem draudēja baznīcas lāsts. Vēršu cīņās nogalinātos nedrīkstēja apbedit saskaņā ar baznīcas ceremonijām. Tomēr viņus apbedīja saskaņā ar baznīcas ceremonijām. Un bīskapi neizslēdza vainīgos no baznīcas. Turpretim vēršu cīņas pulcēja vēl vairāk ļaužu un šie sarīkojumi bija greznāki nekā jebkad. Un galu galā tas viss norisinājās paša karaļa acu priekšā.

Akvaviva pacēla galvu un apklusis godbijīgi gaidīja.

Šoreiz Filips atbildēja. Tiesa gan, tikai dažus vārdus. Bet ļoti dīvaini: Akvaviva nesaprata ne vārda. Kaut kas svešs un neizprotami skarbs skanēja karaļa vārdos.

«Vai tik es nemurgoju,» nodomāja Akvaviva, «taču ne, šķiet, ka man ir gluži skaidra galva . . .» Jautāt jau nevarēja. Viņš turpināja.

Tie bija atsevišķi gadījumi. Bet vai tad Spānijā vēl vispār tiekot ievērota apustuliskā jurisdikcija? Un kāds esot stāvoklis ar finansēm? Vai tad karalis neapliekot katoļu garīdzniecību ar nodokļiem pēc saviem ieskatiem un šos milzīgi lielos naudas līdzekļus nenosūtot vis katoliskās kristīgās pasaules galvenajai kasei Romā, bet gan iepludinot tos Spānijas valsts kasē? Dievam tas zināms, zinot to ari karalis, ka svētajam tēvam savtīgums esot gluži svešs. Kristus vietnieks zemes virsū dzīvojot gluži kā ubagotāju ordeņa mūks. Pusdienās maizes vira un pusglāze vīna, vakariņās nedaudz augļu. Viņa apģērbs bija tik nožēlojams, ka klātesošajos modināja pat nepatiku. Tomēr nauda viņam bija nepieciešama visas milzīgi lielās dvēseļu valstības pārvaldīšanai, kas tam bija uzticēta. Viņš lūdzot savu mīļoto un diženo dēlu ņemt šo a.pstākli tomēr vērā.

Karalis atkal pateica tikai dažus vārdus. Arī šoreiz kardināls nesaprata. Sasprindzināti klausoties, viņam neviļus pavēras mute, kura bija kļuvusi gluži sausa. No kauna, dusmām un samulsuma viņa labsirdīgās acis aizmigloja asaras. Un -tikai tagad karalis pamanīja, ka sūtnis viņu nesaprot. Akvavivam šķita, it kā tikko jaušams smīns būtu pārslīdējis pār labi kopto seju. Pro tams, viņš varēja arī maldīties. Bet, pie visiem svētajiem, ko gan īsti un kādā valodā runāja šis karalis? Tā taču bija kāda pavisam nedzirdēta latīņu valodas izloksne, jo itāliešu valoda tā noteikti nebija, kaut gan reizēm skanēja it līdzīgi un atsevišķus vārdus varēja pat saprast, — tomēr, lai ari kā tas būtu, kardināls nevarēja vairs tur sēdēt un prātot. Tas nozīmētu turpināt cīņu tad, kad pamati zem kājām grīļojas un izzūd. Sajā acumirklī dievbijīgais jauneklis Akvaviva neizsakāmi ilgojās pēc saviem apartamentiem Vatikānā, pēc savas mazās, krēslainās, bet arvien tik silti izkurinātās mājas kapelas, kur viņš parasti tik labprāt mēdza pielūgt dievu skaistas dievmātes svētbildes priekšā, kuru bija gleznojis umbrietis Perudžino*. Tie bija neaizmirstami brīži. Svētais tēvs bija viņam pavēlējis doties caur šķīstīšanās ugunim, nu, lai tad ari notiek, viņam jāizlaužas cauri šim liesmām.

Viņš izslējās taisni. Viņa balss ieguva metālisku pieskaņu. Beidzot taču bija jārunā par svarīgāko atgadījumu, kuram nebija precedenta. Runa bija par nelaimīgo Toledas arhibīskapu, valsts pirmo prelātu Bartolomeju Karanzu, kuru Spānijas inkvizīcija apsūdzēja par to, it kā tas simpatizējot Lutera mācībai. Tikai Spānijas inkvizīcija apsūdzot viņu, — uzsvēra Akvaviva. Bet Roma nekad neesot ticējusi, ka šis augsti godājamais cilvēks ir atkritējs. Pat pāvests, būdams stingrākais no stingrajiem, neatzīstot viņu par vainīgu. Ja apsūdzību izskatītu kūrijā, tad nelaimīgais sirmgalvis jau sen būtu atbrīvots. Bet Spānijas tiesneši pretojoties, un proti, izpildīdami stingru karaļa pavēli. Bet pa to laiku Toledas bīskapiste, visievērojamākā un bagātākā bīs- kapiste visā Spānijā, tiekot galīgi izputināta, uri visus tās milzīgi lielos ienākumus līdz pēdējam dukātam konfiscējot valsts. Ne jau svētais tēvs, ne ari viņš pats, pāvesta sūtnis, bet gan visas pasaules sabiedriskā doma saskatot šajā apstāklī karaļa nepielūdzamības īsto iemeslu.

Lai būtu kā būdams, — Akvaviva piecēlās, viņam šķita, ka pienācis īstais brīdis — šāds stāvoklis turpmāk vairs nebija ciešams. Svētais tēvs uzdevis viņam noskaidrot šo jautājumu visā pilnībā. Runa esot par izšķirošo cīņu starp Spānijas un Romas teoloģiju. Jautājuma būtība esot šāda — vai nu viskatoliskākais valdnieks, ticības vairogs, zobens, kas soda ķecerus, pakļau- šoties — tā būtu uzslavas cienīga rīcība — vai arī ignorēšot pāvesta autoritāti un nodibināšot neatkarīgu baznīcu Spānijas valstī, tā kļūdams par ticības atkritēju. Pāvests nepārprotami skaidri paziņojot, ka pēdējā gadījumā viņš neatteikšoties ne no kādiem līdzekļiem — pat no baznīcas lāsta ne.

Klusums. Pilnīgs klusums. Nekas neliecināja par karaļa dusmām^ ne mazākais žests, pat ne niecīgākā trīsa bālās sejas vaibstos. Viņa sejas izteiksme joprojām pauda pieklājīgu uzmanību, skatiens, kas slīdēja garām kardinālam, bija pievērsts kādam sienas paklājam.

2«Apustuliskais krēsls,» tagad svinīgi turpināja Akvaviva, «nostājas pret inkvizīcijas lēmumu. Arhibīskapam jāatgriežas Toledā. Pāvests pieprasa reabilitēt viņu Karanza ir to pelnījis. Un,» pēkšņi izpauzdams savos vārdos ārkārtīgu maigumu un sirsnību, turpināja, «ne tikai kristīga cilvēka un padevīga katoļa pienākums liek jums labprātīgi tam piekrist, bet vēl jo vairāk dēla jūtas, jo ķeizars un karalis, jūsu suverēnais valdnieks un jūsu tēvs, slavas apmirdzētais Kārlis, ir miris Justes klosterī uz šī paša bīskapa Karanzas rokām.»

Tagad nu viss bija pateikts. Akvaviva dziji ievilka elpu savās šaurajās krūtīs. Runa bija labi ievadīta, ar pareizu kāpinājumu, bija pateikts vissvarīgākais, piedraudēts izslēgt no baznīcas un noslēgumā izteikts dziļi cilvēcīgs aicinājums. Tagad noteikti bija jāatbild. Šis jautājums nekādā ziņā nebija izšķirams kancelejās. Te vairs nevarēja aizbildināties ar to, ka viss jākārto rakstveidā. Kardināls gaidīja.

Gaidīja arī karalis. Tad, vēl joprojām lūkodamies lejup, viņš sāka runāt klusā balsī. Bet Akvaviva nesaprata. <rImperator et rex, dominus meus et pater,»* karalis gan iesāka, bet jau atkal šīs valodas skaņas izgaisa, pārveidojās — kur gan līdz šim bijušas viņa ausis: Fīlips taču runāja ar viņu spāņu valodā, katrā ziņā dīvainā spāņu valodā, kā viņš to neskaidri nojauta. Tas tiešām bija tā. Spānietis, tikko manāmi un pakāpeniski kropļodams savu izrunu, neizrunāja zobeņus un aukslējeņus, pārveidoja o neskaidrā ū un tādējādi izveidoja ākstīgu pseidolatīņu valodu, kuras jēgu kardināls laiku pa laikam šķita izprotam un kura tomēr arvien no jauna izzuda viņa uztverei. Apbrīnojama virtuozitāte, tas nebija noliedzams.

Daudz netrūka, ka Džulio būtu sācis raudāt. Kā gan viņš bija iedomājies doties uz šejieni, neprazdams spāņu valodu. Bet kas gan to varēja paredzēt, ka tā būs nepieciešamai Itāliešu valoda vēl arvien bija augstākās sabiedrības valoda, bet latīņu valodā runāja visi baznīcas garā audzinātie. Jebkura diplomātiska uzdevuma veikšanai visā Eiropā šo divu valodu zināšanas bija pilnīgi pietiekošas. Nepietiekošas tās izrādījās tikai saskarē ar šo cilvēku.

Vi 1,1 š pēkšņi atcerējas, ko tain vēl vakar čukstus bija stāstījis Francijas vēstnieks: kā karalis slepus un pie lam gluži mierīgs pa kādu spraugu cietuma sienā stundām ilgi vērojis sava dēla lēno agoniju. Vakar viņš nebija ticējis nevienam Furkevo kunga vārdam; tagad viņš tiem ticēja.

Filips runāja. Viņš runāja ļoti plaši, tagad pat ar skaistām modulācijām balsī, runāja gan klusi, bet ar elegantām, izteiksmīgām kadencēm un acīm redzamu, rāmu tīksmi. Viņam bija laiks. Viņš nesteidzās. Nelaimīgajam jauneklim sarkanajā apmetnī šķita, ka Fīlips turpinās runāt līdz pat vakaram. Gar ausīm viļņodama un šņākdama plūda vārdu straume, laiku pa laikam no mutuļojošām bangām iznira kāds grūti saprotams vārds — Akvaviva sagrīļojās, viņš gandrīz būtu noslīdējis atpakaļ uz sava sēdekļa, viņš taču bija arī slims. Tad pēkšņi karalis pieklājīgā balsī sacīja itāliešu valodā:

«Lūk, arī viss, ko varu jums pateikt, kardināl. Ilgāk es -jūs vairs neaizkavēšu.»

Šķiet, ka viņš bija nemanot piezvanījis. Atvērtajās durvīs jau gaidīja kambarsulainis, lai pavadītu pāvesta sūtni.

Lietus bija pārstājis. Spīdēja saule, tās blāvais mirdzums jau vēstīja ziemas tuvošanos. Vecais Fumagali veda mūli pie pavadas. Norūpējies viņš raudzījās uz savu kungu un audzēkni, kas, bāls kā nāve un galīgi novārdzis, iemetās savos sieviešu seglos.

«Tu izskaties tik noguris, mīļais dēls,» viņš klusā balsī sacīja kardinālam. Prieka un grūtu pārbaudījumu brīžos viņš vēl arvien uzrunāja to ar «tu», tāpat kā zēna gados.

«Esmu noguris,» kardināls atsaucās no sava mūļa muguras.

«Tev, Džulio, jāatstāj šī zeme. Šejienes klimats tev ir kaitīgs.»

«Es aizbraukšu, tiklīdz mani sauks.»

«Kas tad tevi vēl aizkavē? Ko tu gribi vēl šeit darīt?»

«Mācīties spāņu valodu. Sameklē man kādu skolotāju!»

SPĀŅU VALODAS SKOLOTĀJS

«Visa priekšistaba ir jau pilna, eminence,» sacīja Fumagali, atgriezdamies istabā. «Tur sēž kāds ducis jauneklīšu, visi viņi izskatās ļoti izsalkuši un nožēlojami.»

«Ducis valodas skolotāju! No kurienes tie radušies?»

«No humānistu skolām. Šajā nožēlojamā ciematā ir sešas vai septiņas šādas skolas. Es aizsūtīju tām zīmītes.»

«To tu esi izdarījis ļoti lietišķi,» sacīj.a Akvaviva.

«Tikai vienu es vēlētos zināt, kādēļ jūs vēl gribai mācīties spāņu valodu?»

Kardināls uzlūkoja viņu.

«Tu saki vēl, Fabio, vēli Tu domā, ka es vairs ilgi nedzīvošu, vai ne?»

«Vēl tādā nozīmē, ka jūs esat pieaudzis cilvēks un baznīcas augstmanis!» izbijies iesaucās Fumaga'li.

«Es pastāstīšu tev kādu senu notikumu. Klausies! Vakarā pirmsnāves soda izpildīšanas pie gudrā Sokrātā cietumā ieradās kāds viņa draugs un sastapa tur mūzikas skolotāju, kurš mācīja ieslodzītajam spēlēt uz liras •kādu dziesmu. «Kā tad tā,» iesaucās draugs, «rīt tev jau jāmirst, bet šodien tu vēl mācies jaunu dziesmu?» Bet Sokrāts atbildēja: «Kad tad lai es to mācītos, ja ne šodien, mans mīļais?»

«Ko nu runāt par nāvi! Tikai niecīgs klepus. Vai tev ir pietiekoši silti?»

Akvaviva, rūpīgi apsegts, sēdēja atzveltnes krēslā, viņam blakus, gaiši kvēlodams, stāvēja liels, apaļš, no bronzas veidots ogļu trauks, kas balstījās uz trim apbrīnojami izstrādātām lauvas ķetnām. Fumagali, neprasīdams nevienam atļauju, bija pats savām rokām atnesis skaisto priekšmetu no apustuliskā nuncija guļamistabas.

«Man ir ļoti silti,» sacīja Akvaviva. «Bet, kas zīmējas uz spāņu valodu, tad jāsaka, ka ir iespējama vēl otra audience, un tādā gadījumā būtu ļoti jauki, ja es varētu pārsteigt karali kaut vai ar dažām frāzēm spāņu valodā.»

Fabio piemiedza acis. Par šo karali Akvaviva vienmēr mēdza runāt ar aizdomīgu labsirdību! Par audienci viņš neko nebija stāstījis. Bet kopš tās dienas, kad notika pieņemšana, viņa veselības stāvoklis gan bija manāmi pasliktinājies.

«Otrā audience! Es gan domāju, ka uz to nav ko cerēt. Viņš ir tur augšā pie Eskoriāla um pārrauga savus celtniekus.»

«Vienalga. Bez spāņu valodas iztikt nav iespējams. Tai ir svarīga 'nozīme ari Vatikāna korespondencēs. Svētais tēvs to novērtēs atzinīgi.»

«Kā eminence vēlas. Tad jau es ielaidīšu dažus no šiem putniņiem.»

«Bet tikai pa vienam, Fabio! Visu laiku tikai pa vienam!»

Priekšistabā gaiss bija piesātināts ar cilvēku izgarojumiem. Darba tīkotāju skaits bija gandrīz divkāršojies. Tie pa lielākai daļai bija stipri izkāmējuši un ļoti netīri jaunekļi. Aplikusi savas studentu apkakles no rupjas, melnas vadmalas, viņi sēdēja rindā cits pie cita uz samtu pārvilktajiem soliem gar sienām, ņurcīja rokās savas cepures um apveltīja cits citu nelabvēlīgiem skatieniem. Kuram gan kritīs pasakaini lielais vinnests šajā loterijā?

Fumagali uzmanību tūlīt neatvairāmi saistīja kāds apmeklētājs, kurš krasi izcēlās šajā netīro jauniešu pulciņā. Viņš piegāja klāt šim vīram, tas piecēlās un tagad stalti stāvēja viņa priekšā savā garajā, tumšajā zīda apmetni un augstajā beretē virs sirmajiem matiem un gludi skūtās sejas.

«Vai tik jūsu cienība nav ieradusies šeit aiz pārpratuma?» viņš laipni jautāja, jo, spriežot pēc nepazīstamā vīrieša apģērba, tam vajadzēja būt cilvēkam ar zinātnieka grādu. «Šodien pieņemšanai ir speciāls nolūks.»

«Nolūks man ir zināms, jūsu godība, un tieši tādēļ esmu šeit ieradies.»

Fumagali ar rokas mājienu uzaicināja nepazīstamo tam sekot un devās uz durvju pusi. Reizē ar zinātnieku bija piecēlies arī viņam blakus sēdošais students, izveicīgs slaida auguma jauneklis ar možām acīm, ģērbies tāpat kā visi pārējie, varbūt tikai mazliet tīrāku ārieni, un nedroši grasījās iet viņam līdz.

«Tu pagaidām paliec šeit,» sacīja talārā tērptais vīrs. «Tu tikai visu sabojāsi.»

«Mākslā, mans kungs, tas nebūt nav pretrunas! Māksla pārveido savu objektu un liek tam ik bridi arvien no jauna iemirdzēties citas nokrāsas gaismā. Tas ir elementārs likums,» viņš nobeidza līdzjūtīgi. «Atļaujiet, eminence, man turpināt.»

«Lūdzu!»

Sev slavu nevēlos, ne naudu, Ne uzvaras, ne palmu zarus, Ne lielu triumfu, ne baudu; Tik tad es prieku sajust varu, Kad zudušo vairs neapraudu, Kad sirds to atkal tuvu jūt. Fortūna, ļauj man prieku gūt, l.ai norimst bēdu uguns baiga. Nāc, seno dienu mīla maigā, Lai varu laimīgs būt.

«Pietiks,» sacīja kardināls. «Man jau ir skaidrs priekšstats.»

«Bet es taču vēl neesmu pabeidzis! Trūkst vēl divu pantu.»

«Tie būs uzrakstīti tikpat prasmīgi, maestro Oijos. Bet ar ko gan jūs man pierādīsiet, ka šis veiklais latī- nists būs tikpat lietpratīgs spāņu valodas skolotājs?*

«To, lūk, pierāda šis otrs sacerējums.» Un viņš tik strauji sniedza Akvavivam otro grāmatiņu, ka tas, nespēdams izvairīties, bija spiests to paņemt.

Tā bija iespiesta uz daudz labāka papīra, un tās vāku greznoja attēls — ģerboņiem, emblēmām, figūrām un uzrakstiem izraibināts karaliskais katafalks, kuru ietvēra sveces un plīvojoši karogi.

«Tas, ko jūs, eminence, turat savās rokās, ir oficiālais paziņojums par nesen mirušās karalienes apbedīšanu. Sī grāmatiņa iznākusi vakar. Vislietpratīgāko tiesnešu godalgotās sēru odas autors ir tieši tas pats jaunais cilvēks, kuru es rekomendēju un kura sacerētos pantus tur tas kungs apzīmē par nejēdzīgiem.»

«Neuztveriet to tik traģiski! Aizmirstiet to. Bet kas attiecas uz odu .. .»

«Tad tā uzrakstīta spāņu valodā, eminence, un jūs to nevarēsiet izlasīt. Sajā ziņā paļaujieties uz manu autoritāti: oda uzrakstīta vistīrākajā, vistēlainākajā augškastiliešu valodā, tā pārbagāta salīdzinājumiem un elegantām figūrām, un ar parasto, ikdienas valodu tai gandrīz nekas nav kopīgs.» «Ak tā!»

«Pati izcelšanās liek manam audzēknim tiekties pēc daiļām formām. Viņš ir no labas ģimenes, dižciltīgs, idalgo…»

Rektors, pavēries atpakaļ uz Fumagali, kurš vienaldzīgi raudzījās pa logu laukā, paliecās uz priekšu savā krēslā. «Viņš ir tuvs radinieks . . .» viņš čukstēja.

«Vai tiešām?» sacīja Akvaviva. «Tas ir interesanti un iepriecina mani.»

«Tātad es drīkstu viņu pasaukt?»

«Lūdzu, maestro Oijos.»

Humānists atvadījās, Akvaviva atlaida viņu ar rokas mājienu, kas taktiski izteica kaut ko vidēju starp sveicienu un svētību.

«Migel!» no priekšistabas 'atskanēja viņa balss. «Viņa eminence gaida tevi,» un tūlīt bija dzirdams, ka viņš atstāja telpu pa pretējām durvīm.

Istabā ienāca jaunietis možām acīm. Pēc tam kad viņš, zemu paklanījies, atkal izslējās taisni, viņa sejā Joti komiski 'atspoguļojās ārkārtīgi liels pārsteigums. Neapšaubāmi, ka viņš bija cerējis sastapt šeit sirmgalvi patriarhu, bet tagad ieraudzīja jaunekli savos gados. Viņam pavērās mute un mirdzošās acis abpus ērgļa deguna pēkšņi kļuva gluži apaļas. Ari pats ērgja deguns atstāja komisku iespaidu, likās, ka vienīgi tas jau būtu izveidojies citādi vēl gluži bērnišķīgajā sejā un it kā visam pārejam vēl būtu tikai jāveidojas.

«Nāciet vien tuvāk,» sacīja kardināls un juta, ka viņam grūti apvaldīt smieklus. «Rektora personā jūs esat ieguvuši fanātisku aizstāvi.»

«Maestro Oijoss ir ļoti labs pret mani, eminence. Viņš zina, ka esmu nabadzīgs un grib man palīdzēt.»

Bailss bija ipi'lnīgi izveidojusies, lai gan vel ne visai zema, taču skanīga, un tai piemita vīrišķīgs sil turns.

«Cik man zināms, jūs esat dzejnieks.» Akvaviva pacēla gaisā sējumiņu ar katafalka attēlu uz vāka.

«Eminence, tieši šis apstāklis liek man šaubīties, vai es maz būšu labs valodu skolotājs. Ja jau diendienā jebkuram gadījumam jāsacer panti spāņu un latīņu valodā, galu galā zūd viss dabiskums. Dzeja un ikdienas valoda ir divi dažādi jēdzieni.»

«Tātad jūs domājat, ka man nevajadzētu izraudzīt skolotāju no studentu vidus?»

Viņš nosarka. «Pa to laiku, kamēr es sēdēju tur priekšistabā, man tiešām radās pārliecība, ka kurš katrs juvelieris vai ieroču meistars būtu jūsu augstībai vairāk noderīgs.»

«Sēdieties taču,» sacīja kardināls. Jauneklis apsēdās. «Jūs runājat tā, it kā pats nemaz netīkotu pēc šīs vietas.»

«Es karsti to vēlos, eminence, tā būtu man vēl nepieredzēta laime. Bet es ļoti baidos sagādat jums vilšanos.»

«Jums taču ir arī zināmas priekšrocības. Ieroču meistars vai arī tas, ko jūs vēl minējāt, runā vienkāršas tautas valodā. Bet jūs esat cēlies no ievērojamas dzimtas, jūs esat dižciltīgs .. .»

«Kā tā?»

«Nu, jūsu skolotājs taču nebūs kļūdījies. Jūs esat idalgo.»

«Mans dievs!»

«Ko tad īsti nozīmē šis vārds? Tas skan lepni.»

<rFilius de aliquo — cienījama cilvēka dēls, tas tiešām skan lepni. Bet tas nenozīmē it neko. Idalgo ir kurš katrs. Piemēram, katrs, kurš dzīvo karaļa rezidencē, kā to nosaka dekrēts.»

«Vai ieroču meistars, kuru jūs minējāt, arī būtu idalgo?»

«Arī viņš būtu idalgo, eminence.»

Fumagali, sēdēdams savā kaktā, palocīja bārdaino galvu. Viņš bija uzvarēts un nemanāmi paskatījās uz kardinālu ar apmierinātu sejas izteiksmi. Bet Akvaviva neveltīja tam nekādu vērību.

Lai cik jauns viņš bija, tomēr sava augstā stāvokļa dēļ jau pārāk bieži bija nācis saskarē ar patmīlību un galminieku viltību. Šis jauneklis viņam šķita pārāk vaļsirdīgs. Tā varēja būt arī izlikšanās.

«Ja mēs vienosimies,» viņš sacīja nopietni, «jums jau drīz vien būs jāatstāj dzimtā zeme. Es neslēpšu, ka jūsu vieta manā namā būs samērā nenozīmīga. Jūs nebūsiet nekas vairāk kā pāžs vai kambarsulainis. Nelolojiet nekādas ilūzijas!»

«Es būtu laimīgs, ja varētu doties 117 Romu, eminence.»

«Ari jūsu radinieka augstais stāvoklis nesagādās jums nekādas priekšrocības. Jums droši vien nav ne mazākās nojautas par to, cik daudz dažādu bīskapu radinieku klīst apkārt pa Romu. Pilsēta ir pārpilna šādiem cilvēkiem.»

«Tagad es vairs nesaprotu jūsu augstību,» samulsis sacīja jauneklis.

«Neizliecieties nu tā!» Akvavivas pierē starp uzacīm iegūla grumba, kas pauda nepacietību. «Jūsu skolotājs taču man pateica, ka jūs esot arhibīskapa brāļadēls.»

«Kāda arhibīskapa?»

«Taragonas arhibīskapa, Gaspara Servantesa.»

«Bet tad jau ari man pašam vajadzētu to zināt, eminence.»

«Tātad tas neatbilst patiesībai?»

«Es viņu nepazīstu, es nekā par viņu nezinu.»

Skeptiskā grumba Akvavivas sejā bija izzudusi. Viņš saskatījās ar kanoniķi. Tas piecēlās no savas vietas, atvēra priekšistabas durvis un paziņoja skaļā balsi:

«Studentu kungi, vieta ir jau aizņemta! Viņa eminence izsaka nožēlu.»

Smagi soļi, balsu dūkoņa. Viņi aizgāja, atstādami telpā ar skaudību un miesas izgarojumiem piesātinātu atmosfēru. Fumagali plaši atvēra logus.

CIENĪJAMIE, MĪĻOTIE VECĀKI…

Donam Rodrigo de Servantesam Sāvedra un viņa laulātajai draudzenei donai Leonorai no de Kortinas dzimtas,

Alkalā de Enaresā, mājā, kas atrodas blakus viesnīcai de la Sangre de Cristo.

Cienījamie, mīļotie vecāki!

Pagajuši tik tikko trīs mēneši kopš tā brīža, kad Jūs man šķiroties devāt savu svētību ceļam, bet man ir tāda sajūta, it kā pa šo laiku būtu aizritējuši gadi. Šajā laikā Jūsu dēls ir redzējis un piedzīvojis tik daudz jauna, par ko šī vēstule spēs dot Jums tikai pavisam 'nepietiekošu priekšstatu. Katru dienu e> pateicos Dievam, kurš bijis tik žēlīgs, ka man jau jaunības gados atklājis savu pasauli, tādiem brīnumiem pārpilnu, par kuriem es vēl nesen neuzdrošinājos pat sapņot.

Kāds pāvesta šveiciešu gvardes kapteinis, kurš ceļo uz Spāniju,. apņēmās nogādāt šo vēstuli. Man liekas, ka viņš ir labs un godīgs cilvēks, tādēļ es uzticu viņam arī vekseli par četrdesmit reāliem, kurus Jums skaidrā naudā izmaksās bankas kantoris Mad- ridē. Tā kā no Jums līdz turienei ir tikai trīs stundu brauciens, tad viens no Jums varēs drīz vien naudu saņemt. Summa nav liela, un es lūdzu Jūs uzskatīt to tikai kā sākumu. Varbūt Dievs būs lēmis, ka es kļūstu bagāts un varēšu darīt galu Jūsu nabadzībai. Katru dienu šeit sastopu cilvēkus, kuri daud-z mazāk izglītoti nekā Jūsu dēls un kuri tomēr sasnieguši lielu labklājību.

Lūdzu arī Jūs atrast iespēju nosūtīt man ziņas par sevi un vēlreiz dot man savu svētību. Paziņojiet arī, kā klājas manām māsām Andreai un Luizei un manam ļoti mīļotajam brālim Rodrigo, it sevišķi par to, vai viņš jau izpildījis savu nodomu un kļuvis par kareivi karaļa dienestā. Es ļoti vēlētos, lai tā būtu, jo .paruna, kas bija cieņā mūsu mājās, man liekas izsaka 'patiesību.

Baznīca, jūra vai karaļpils.

Izvēlies vienu — tās nepievils.

Bet, ja Jūs tagad jautāsiet, uz kuru vietu milzīgajā Romas pilsētā sūtīt visas šīs ziņas, lai tās mani sasniegtu, tad atbilde skanētu diezgan majestātiski,

proti, Vatikāna pilī. Jā, tiešām tā tas ir — vienā ēkā un zem viena jumta ar Pētera pēcnieku dzīvo Jūsu dēls, lai gan šo jumtu nevajag saprast burtiski. Jo. Vatikānam ir daudz jumtu un vairāk nekā tūkstoš istabu. Vatikāns ir īsta pilsēta un pie tam nekāda maziņā, ta izāugusi daudzos gadu simteņos un celta juceklīgi, bez noteikta plāna, tā, ka arī tie, kas dzīvo tur ilgāku laiku, tikai ar grūtībām spēj orientēties. No šīm tūkstoš istabām es, protams, apdzīvoju vienu no visniecīgākajām, ta atrodas pašā augšējā stāvā kādā tornī, kuru kādreiz esot uzcēlis pāvests Pashalis, un tajā ir vairāk žurku nekā ērtību. Daudz tiek runāts par to, ka tornis jānojauc un tā vietā jāuzceļ kaut kas skaistāks, bet arvien no jauna pienāk slikti laiki, tad nepietiek naudas un viss paliek pa vecam. Tas pats jāsaka par svētā Pētera baznīcu, kuru jau piecus gadus kopš meistara Buonaroti* nāves turpina celt ļoti nolaidīgi. Lielo kupolu, kuram jāpaceļas virs galvenā altāra, vēl joprojām klāj varenas sastatnes, bet strādnieki uz tām parādās reti, un sastatņu plankas trūd un dažreiz pat nogāžas zemē.

Bet Jūs droši vien visvairāk interesē tas, vai esmu redzējis pāvestu tik tuvu, ka varētu viņu Jums attēlot. Līdz šim man laimējies viņu redzēt divas reizes. Pirmo reizi man viņu paradīja pa logu tai laikā, kad viņš kopā ar diviem ordeņa garīdzniekiem pastaigājās vienā no Vatikāna iekšējiem dārziem. Viņa apģērbs neizceļas ne ar greznumu, ne ar bagātību. Viņš bija tērpies baltā apmetnī, kas neizskatījās sevišķi tīrs, gāja kailu galvu un atbalstījās uz spieķa. Viņš ir sirmgalvis, gadus sešdesmit piecus vecs, pie tam plikpauris ar garu, sniegbaltu bārdu, acīm redzot ļoti kalsens un tādu sejas izteiksmi, kas iedveš bailes. Tūlīt redzams, ka ar viņu nevar jokot un ka mūsu svētās ticības aizsargāšana atrodas drošās rokās. Viņš piedaloties katrā inkvizīcijas sēdē, cietumos ne- pietiekot vietu daudzajiem ķeceriem, un pagājušajā gadā vien sešus sadedzināja uz sārta, diviem izpildīja nāves sodu pakarot.

Otrreiz es pāvestu redzēju svētā Pētera katedrālē, kad viņš lasīja svēto mesu. Viņš gan to nelasīja

galvenā altāra priekšā, tas noliek tikai četras reizes gadā, tomēr dega septiņi lielie zelta svečturi un sienas bija apklātas ar purpuru. Pāvests pats pasniedza svēto vakarēdienu un pie tam izturējās pavisam citādi nekā vairums klātesošo prelātu, kuri gluži nekautrīgi sēdēja ap altāri neatsegtām galvām un sarunājās, it kā viņi atrastos kaut kur citur. Tā kā biju ieradies priekšlaikus, es varēju labi novērot katru sīkumu. Altāra piederumi ir gluži parasti, tikai pie biķera manu uzmanību saistīja kāda nepazīstama ierīce no trim zelta caurulītēm. Vēlāk man slepus pastāstīja, ka tās uzdevums esot pasargāt pāvestu no indes. Starp citu, pats pāvests pasniedza svēto vakarēdienu tikai nedaudzām privileģētām personām, pēc tam viņa- vietā stājas kardināli Saraceni, Serbeloni, Madruc» un mans ļoti mīļotais kungs kardināls Akvaviva.

Tas bija viens no retajiem gadījumiem, kad mans kungs varēja atstāt savu istabu. Viņa veselības stāvoklis ir gaužām slikts, to iedragāja jūras brauciena grūtības un Madrides ziema. Daudzi uzskata, ka viņam atlicis dzīvot tikai nedaudz mēnešu, labākā gadījumā dažus gadus, un arī viņš pats pilnīgi atklāti runā par nenovēršamo drīzo nāvi. Viņš ir neizsakāmi lēnprātīgs, sirsnīgs un jautrs cilvēks, un, ja tiešām notiktu visļaunākais, nav nekādu šaubu, ka viņš bez jebkādas kavēšanās ieies debesu valstībā.. Netaupīdams savu veselību, viņš caurām dienām sēž savā atzveltnes krēslā un ar lielu neatlaidību un centību veic savu daudzo amatu pienākumus, kuriem nesen pievienojās vēl viens, it sevišķi goda pilns: viņarn uzticēts lielais svina zīmogs, un neviens breve* neatstāj pili, iekāms kardināls ar savu roku to nav apstiprinājis. Turpretim spāņu valodas studijām, kuru dēļ viņš taču mani paņēma sev līdz, viņam neatliek tik daudz laika, cik es vēlētos, tā ka es bieži dienām ilgi esmu pilnīgi brīvs un varu iet, kurp man tik. Tādos brīžos es pats sev šķietos lieks, gluži tāds pats kā ikviens no milzīgā dīkdieņu un liekēžu bara, kas apdzivo Vatikānu un kardinālu galmus, pie kam katrs no šiem dienaszagļiem izliekas, it kā viņš būtni nepieciešams.

Pats labi redzu, cik maz esmu bijis vajadzīgs kardinālam šeit Romā. Ja viņš spāņu valodas skolotāju būtu meklējis šeit, tad viena vietā būtu varējis atrast piecdesmit. Pilsētā ir ļoti daudz spāņu: spāņu priesteri, spāņu mūki un ceļotāji sastopami apbrīnojami lielā skaitā, mūsu tērpi ir ļoti parasti, tie ieviešas arvien vairāk arī Romas pastāvīgo iedzīvotāju vidū, un pat daudzi ubagi diedelē spāņu valodā.

Jūs jau paši varat iedomāties, ka es savu brīvo laiku, kura man ir daudz, izlietoju, lai labi iepazītos ar pilsētu. Roma, protams, ir liela, bet acīm redzot tā kādreiz bijusi daudz daudz lielāka, jo tūkstošgadējais pilsētas mūris, kas saglabājies vēl līdz šim laikam, apjož lielas zemes platības, kuras ir vai nu neapbūvētas, vai drupām klātas. Krāšņas pilis mijas ar nožēlojamām būdiņām, kurās mitinās nabadzīgie ļaudis. Līdzās imperatoru laika teātriem un tempļiem dīvaini rēgojas kristiešu bruņniecības sardzes torņi, tā ka šeit juku jukām redzamas dažādu laikmetu celtnes. Ik uz soļa vērojams, cik asiņainas cīņas šeit izcīnītas dažādos laikmetos. Aizsardzības nolūkos dažās vecākās ēkās nav pat kāpņu, un iedzīvotāji var izkļūt no mājas tikai pa logiem ar virvju palīdzību. Arī pašreiz šeit neviens nevar justies pilnīgi drošs. Atstāt pilsētas robežas ir bīstami, un, kad svētceļo- tāji saskaņā ar priekšrakstu dodas ceļojumā uz septiņām ārpilsētas bazilikām*, viņus arvien pavada bruņota sardze.

Visa dzīve Romā cieši jo cieši saistās ar baznīcu, un, atklāti sakot, jāatzīst, ka iedzīvotajiem šeit arī nav nekā cita ko darīt. Pat Madridē, kas taču ir nesalīdzināmi mazāka un neievērojamāka, tirdznieciskie sakari izvērsti daudz plašāk un vērojama lielāka rosme. Tā visa šeit trūkst, tā ka izbrīnā jājautā, kā gan īsti visi šie ļaudis spēj apmierināt savas vajadzības. Ielu aina kā svētdienas, tā darbdienās ir viena un tā pati, un šķiet, ka Romas iedzīvotāju galvenā nodarbošanās ir bezmērķīga pastaiga. Neticami daudz šeit kariešu, kurās ievērojamas personas lēni vizinās pa pilsētas ielām. Dažām karietēm augšējā daļā ierīkoti apaļi lodziņi, lai labāk varētu vērot apkārtni un aplūkot skaistās dāmas māju logos. Bet turpat tālāk atkal paveras īstas lauku ainavas; starp Eņģeļa pili* un Vatikānu ganās lopi, un nav vel aizritējušas pat trīs dienas, kopš es Svētā Pētera katedrāles laukuma vidū redzēju melnu cūku, kurai atnesās pieci ņipri sivēntiņi.

Romā visi runā par to, ka tagad dzīve šeit ļoti pārmainījusies un ka reiz tā bijusi daudz līksmāka un krāšņāka. Kopš tā laika, kad Trientē sapulcinātie svētie tēvi pieņēma savus bargos lēmumus*, bet jo sevišķi pašreizējā pāvesta laikā, viss ir kļuvis dievbijīgāks un vienkāršāks. Pat karnevāla svinības, kas agrāk ilga nedēļām, tagad ierobežotas uz dažām dienām. Tas, ko es tur redzēju, man likās bērnišķīgs. Galvenokārt tika sarīkotas skriešanās sacīkstes, un pie tam tās risinājās ļoti dīvaini. Sacensību dalībnieki skrēja 'pilnīgi kaili, un pūlis tos uzmudināja. Vispirms skriešanās sacīkstēs piedalījās bērni, pēc tam pavisam veci vīrieši un beidzot garbārdaini ebreji, kas skatītāju vidū izraisīja skaļus smieklus.

Pilnīgi saprotams, ka svētais»tēvs šajā nopietnajā laikā nelabvēlīgi raugās uz izlaidību un trokšņainām izpriecām. Pārāk lielas jau ir viņa rūpes par mūsu ticības lietām. Ka dzirdams, sultāns atkal gatavojas uzbrukumam, un viņa nākošais trieciens būšot vērsts pret Kipras salu, kura pieder venēciešiem un ir kristīgās pasaules pēdējais balsts tajā jūras daļā. Ļaudis stāsta par neticīgo briesmīgajām zvērībām, ko tie pastrādā pie kristiešiem, kas krituši viņu gūstā. Cīņā pret sultānu svētais tēvs lielas cerības liek uz savienību, kurā būtu jāpiedalās visiem katoļu karaļiem un pat Krievijai. Liekas gan, ka pašreiz sarunas pārtrauktas. Bet karš jau jaušams gaisā, un Romas ielās var redzēt arvien vairāk un vairāk 'drosmīgus kareiviska i'zskata vīrus, kas šeit saplūst no malu malām. Ja tas tiešām izceltos, tad, protams, arī mūsu Rodrigo piedalīsies šajās goda pilnajās kaujās, un dažreiz man liekas, ka es viņu apskaužu par likteni, kuru viņš sev izraudzījis.

So vēstuli esmu rakstījis naktī lielā steigā, jo šveiciešu kapteinis jau rīta ausmā atstāj pilsētu. Tātad

piedodiet, ja es savā vēstulē bez noteiktas secības esmu sajaucis svarīgo ar mazsvarīgo. No visas sirds novēlu Jums veselību un bezrūpīgu dzīvi un sirsnīgi lūdzu Dievu, lai viņš Jūs žēlīgi ņemtu savā patvērumā.

Pateicībā un dēla mīlestībā skūpstu Jūsu rokas.

Jūsu dēls

Migels de Servantess Sāvedra

Romā 1569. gadā, lielā gavēņa ceturtās nedēļas trešdienā.

Ja kāds no Jums dosies uz Madridi, lai saņemtu naudu, esiet tik laipni un iegriezieties Frankosa ielā pie grāmatu tirgotāja Pablo de Leona un apvaicājieties, kā pērk manu ganu dzeju «Filena», kuras izplatīšanu viņš uzņēmies. Jūs jau zināt, ka vairāki lietpratēji par to izteikušies ļoti atzinīgi.

Migels

VENĒCIETE

Viņš valkāja melnus tērpus, kuri bija tik parasti dzimtajā Spānijā, un viņa apģērbs visai maz atšķīrās no garīdznieka tērpa.

«Tā nu, manu dēliņ,» reiz viņam sacīja Fumagali, «drīz vien tev izskūs tonzūru un tu dabūsi nelielu garīdznieka vietu. Kādēļ gan citādi tev būtu jādzīvo šajā mājā!» Un viņš labsirdīgi deva Migelam padomus. Pie tam viņš pats gan nemaz neizskatījās pēc garīdznieka. Viņš gāja dimdošiem soļiem čīkstošās sandalēs, un priestera tērps tam krita platās krokās līdzīgi karavīra apmetnim.

Ticība baznīcas mācībai, pazemīga lūgšana un gavēšana jaunajam Migelam bija tikpat nepieciešama kā gaiss, ko viņš elpoja. Klaiņodams pa pilsētu, viņš bieži vien iegriezās kādā baznīcā un pielūdza dievu. Baznīcu šeit netrūka; celtas dažādos laikos, lielākas un mazākas, greznākas un vienkāršākas, tās stalti slējās visās malās. Bet drīz vien viņš atrada dievnamu, kas viņu neatvairāmi savaldzināja.

Tā bija Santa Maria ad Maritjres, tautā dēvēta par Santa Maria Rotonda, bet kopš senseniem laikiem tai bija vēl cits nosaukums… Laukums, uz kura tā atra dās, nebija visai liels un arī ne sevišķi glīts, visapkārt juceklīgi bija izkaisītas mazas, nožēlojamas mājeles, kreisajā pusē tās bija piebūvētas tieši klāt baznīcai. Pusotra tūkstoša gados laukuma līmenis bija paaugstinājies, tā ka tagad pie baznīcas durvīm varēja nokļūt, nokāpjot lejā pa pussabrukušāin kāpnēm. Bet jau por- tikā ar tā varenajām grarīita kolonam viņam kļuva neparasti viegli, un, arvien no jauna izjuzdams dziļu saviļņojumu, viņš iegāja milzīgajā iekštelpā. Katru reizi viņš, satraukti elpodams, vispirms ilgi stāvēja milzīgā apļa vidū zem kupola, iekams pie kāda no nišu altāriem nogremdējās kristīgā lūgšanā.

«Skaties tik, Panteons!» sacīja Fumagali un, acis piemiedzis, vērīgi palūkojās viņā. «Un tieši to tu esi sev izraudzījis, manu dēliņ?»

Viņi abi sēdēja kanoniķa istabā, lielā telpā, ko greznoja četri gobeleni, kuri attēloja Hanibala pārgājienu pār Alpiem. Pa logu bija redzams viens no Vatikāna pagalmiem ar strūklakām.

«Es nesaprotu, ļoti cienījamais tēvs, kas tur ar mani notiek! Parasti ikvienā dievnamā dievlūdzēju pārņem svētsvinīgs noskaņojums un dziļa dievbijība, taču šīs jūtas vispirms jāizraisa, jāiegremdējas pašam sevi, un priesteru vārdi un muziķa panak savu. Bet šeit! Bez vārdiem un dziesmām pati telpa vien modina dievbijīgas jūtas. Nekur es nejūtos tik labi, tik brīnišķīgi viegli un brīvi kā šeit. Man ir tāda sajūta, it kā tūlīt vajadzētu traukties uz debesīm, augšup gaismā, kas ieplūst pa plašo, krāšņo, mirdzošo atveri augšā kupolā. Un milzīgā telpa, kas apņem ikvienu tik dievišķīgi pilnīgi, tik spēcīgi, — tā ir it kā mūžības likums. Likums un brīvība, abi tie šeit apvienoti. Man liekas, ka nekur visā pasaulē es nevarētu izjust neko tamlīdzīgu.

«Skat, skat, manu mazo Migel, panteons! Bet, cik man zināms, dievs mīt arī visnabadzīgākajā un visšaurākajā ciema baznīeiņā tāpat kā tava apaļajā katedrālē ar kolonām un olimpisko aci.»

«Protams,» sacīja Migels.

«Protams! Lūk, visa viņa atbilde. Bet saki man taču, vai tikai tādēļ vien šajā pagānu templī tika ievesti divdesmit astoņi rati ar svēto mocekļu kauliem, lai tu tagad šeit varētu justies tik neparasti labi! Brīvība un likums, debess zilgmc un «augšup gaismā» — vai tad tev pašam tas neliekas mazliet aizdomīgi? Šķiet, ka šie divdesmit astoņi vezumi nav spējuši pilnīgi nomākt veco tempļa iemītnieku ietekmi.»

Fumagali iesmējās, piecēlās un, karavīra sandalēm klaudzot, sāka soļot šurp un turp starp saviem Hani- bala tepiķiem. Migels samulsis sekoja viņam ar skatienu.

Taču jauneklis nedomāja atteikties no savām iemīļotajām gaitām. Galu galā Santa Maria aci Martyres bija ļoti svēta vieta, un pat visu svēto svētkus te sāka atzīmēt kopš tā laika, kad uz šejieni pārveda svēto atliekas. Kanoniķa iebildumi nebija nopietni, viņš tikai zobojās. Tomēr tagad Migels vairs tik ilgi neuzkavējās zem debesu acs un jau agrāk nekā līdz šim lieca ceļus sava altāra priekšā.

Lūgšanas solu te nebija. Dievlūdzēji metās ceļos Uz ļoti vecās porfīra un marmora grīdas.

Kad viņš reiz piecēlās, lai dotos prom, kāda sieviete, kuras klātbūtni viņš līdz šim nebija ievērojis, atskatījās uz viņu. Migelā vērās paplata, gaiša, juteklīga seja, kurai piemita reizē spītīga un vilinoša izteiksme. Viņš diezgan steidzīgi aizigāja. Bet nākošajā dienā, tieši tai pašā laika, atkal ieradās baznīcā. Nepazīstamā bija nometusies ceļos turpat, kur vakar.

Dzimtajā Spānijā viņš nebija pazinis sievietes, patiesībā pat nebija nevienu redzējis. Spāņu dāmas nemēdza sevi parādīt. Ja arī gadījās kādu redzēt iztālēm, tad likās, it kā tā būtu iesaiņota līdz pat kaklam slēgtā, vatēta, stīvinātā tērpā; mati viņām arvien bija nosegti, ausis apslēpa stērķelēta, krokota apkakle.

Gluži kas cits bija šeit, šajā kristīgās baznīcas galvaspilsētā, kurā dzīvoja ļoti daudz neprecētu vīriešu. Lai ari cik 'bargi lika sprediķot askētiskais pāvests, lai arī tika pasludināti likumi par tērpiem un tikumiem, tornēr vēl joprojām daudz kas bija saglabājies no kādreizējās jautrās dzīves. Kaut arī spāniskais bija modē. Romas sievietes pārveidoja Madrides tērpus, piešķirot tiem kaut ko sievišķīgi valšķīgu un vieglprātīgu. Krāsains, pieguļošs zīds izcēla augumu, krokotā apkakle, līdzīgi atvērtam mežģiņu vēdeklim, daiļi ietvēra galvu ar brīvi krītošiem, dabiski sasukātiem matiem, kurus centās balināt, cik iespējams, gaišākus. Šeit sievietes nemēdza slēpt savu kaklu un nekautrējās parādīt arī daļēji atsegtās krūtis.

Viņš bija nolēmis savai skaistulei sekot. Pie baznīcas izejas, zem kolonām, drosme viņu pameta. Sieviete pazuda ieliņu labirintā upes virzienā.

Trešajā dienā Migels ieradās baznīcā vēl daudz agrāk, nekā parasts. Viņš nespēja iedziļināties lūgšana. Piecēlās un sāka soļot pa templi šurp un turp, nevarēdams mierīgi nostāvēt uz vietas. Nedaudzie dievlūdzēji iztraucēti sāka skatīties uz viņu. Viņa neatnāca. Neatnāca arī nākošajās dienās. Neatnāca nekad vairs. Atskabarga bija iedūrusies Migelam sirdī. Platā, vilinoši gaišā seja ar strupo deguntiņu viņam šķita ideāli skaista, un ar katru nakti tā likās vēl jo skaistāka.

Bija rudens, kad Migels atkal devās pie baņķiera, kas tam kādreiz bija izrakstījis vekseli uz Spāniju. Šodien viņš to darīja jau ceturto reizi. Viņa slimais kungs, kas gandrīz pilnīgi bija pārtraucis spāņu valodas studijas, izdomāja dažādus ieganstus, lai atkārtoti paaugstinātu viņam algu, un šoreiz viņš priecīgu sirdi nesa uz kantori veselus desmit dālderus. Tā jau bija itin krietna summa. Vecāki dzimtenē saņems astoņdesmit reālus; ar šo naudu Alkalā, lauku apsfākļos, pieticīga ģimene varēja iztikt dažu labu nedēļu.

Viegliem un ātriem soļiem viņš pārgāja pār Eņģeļa tiltu un drīz vien nogriezās pa kreisi uz Via di Tot Sanguigna. Šeit, kādā skaislā, veclaicīgā, tikai trīs logu platā mājā ar divām nelielām kolonām apakšā pie ieejas un mājīgu lodžiju* otrajā — pēdējā stāvā, dzīvoja viņam vajadzīgais cilvēks, baņķieris no Siēnas*. Kantoris atradās pagalma pusē, lai nokļūtu tur, Migelam vajadzēja iziet cauri tumšam priekšnamam. Visapkārt bija izmētāti pasta maisi un preču saiņi, kas piederēja Siēnas baņķierim, kurš nodarbojas ne tikai ar naudas darījumiem, bet arī ar tirdzniecību.

Priecīga noskaņojumā Migels kantorī nokārtoja savu goda darījumu, salocīja kvīti un devās prom.

Pagalms bija tukšs un kluss. Neviļus viņš paskatījās uz mājas sienu. Un sastinga. Tur augšā, otrajā stāvā, Migels ieraudzīja viņu. Gaišzaļā mājas tērpā viņa stāvēja pie viena no atvērtajiem pagalma logiem. Iespējams, ka tas bija Siēnas notāra dzīvoklis un šī sieviete — viņa sieva. Servantess nespēja novērst savu skatienu no viņas, aiz satraukuma un sasprindzinājuma tā acīs saplūda asaras. Tagad viņš to redzēja izplūdušas, vilinošās kontūrās. Gaiteni viņš bija spiests atbalstīties pret sienu. Tad viņš saņēmās, papurināja galvu par savu vājumu un izgāja uz ielas.

Un atkal Migels redzēja viņu. Viņa bija pārgājusi sava dzīvokļa ielas pusē. Viņa stāvēja Iodžijas vidū, mazliet noliekusies uz priekšu, izplestām rokām atbalstīdamās pret akmens dzegu, tā ka platās zaļā zīda piedurknes slīga lejup, un skatījās tieši uz Servantesu. Viņas gaišā, starojošā seja smaidīja.

Iekārns viņš atguvās, kāds pieskārās viņa rokai. Migelam blakus stavēja sieviete pusmūža gados, ģērbusies kā kalpone, un bez jebkādiem aplinkiem, it ka tas būtu pats par sevi saprotams, uzaicināja viņu tai sekcļļ. Kundze gaidot viņu.

Klupdams viņš kapa pa tumšajam kāpnēm, sievietei vajadzēja viņu atbalstīt. Tad tā pazuda, un kādā nelielā priekštelpa bez logiem, kurā dega divas lampiņas, pēkšņi viņa priekšā stāvēja dievlūdzēja no Panteona.

«Esmu jūs redzējusi vairākkārt,» viņa smaidot sacīja ar nelielu akcentu, kas nebija raksturīgs Romas iedzīvotājiem un kas viņam tūlīt likās valdzinošs, «beidzot taču pienācis laiks mums iepazīties.» Un ar rokas mājienu viņa aicināja Migelu tai sekot lielākajā istabā, kuru ļāva saskatīt atbīdītais aizkars.

Seit pa logiem ieplūda dienas gaisma. Istabā bija divi krēsli, tualetes galdiņš un telpas vidū plata un grezna gulta, kurai bija pārklāta zelta rakstiem izšūta balta zīda sega.

Jaunais Migels līdz šim vēl nebija bijis nevienā Romas pilsoņa dzīvoklī, viņš nebija arī runājis ne ar vienu no šīs pilsētas sievietēm, ja neskaita dažas kalpones un bodinieces. Dzīve Vatikānā aizritēja tikai vīriešu sabiedrībā. Viņam nebija nekādu iespēju salīdzināt un spriest.

Sieviete nojauta neparasto. Viņa apmulsa.

«Jūs esat garīdznieks,» viņa jautājoši sacīja, kad viņi sēdēja krēslos viens otram iepretī, un nenoteikti norādīja uz tā apģērbu.

Migels atbildēja tūlīt, turklāt tik dedzīgi, it kā atrastos pārbaudījumā. Bet drīz vien viņu iedrošinaja paša balss skaņa. Viņš runāja ļoti labi; vienmēr, kad viņš sajuta sevī impulsu, vārdi brīvi raisījās no viņa lūpām. Viņš tik tikko uzdrošinājies paklausīt viņas labsirdīgajam aicinājumam, viņš labi apzinoties, ka neesot tās cienīgs, bet pārāk 'nepārprotams taču bijis likteņa mājiens, jo viņu, vienīgo, kuru viņš ievērojis, apbrīnojis, pēc tam pazaudējis un meklējis, viņš tagad atkal atradis Romā tieši tajā mājā, kur kārtojis savas darīšanas.

Tagad viņš bija iekarsis. Viņš attēloja sastapšanos baznīcā Santa Maria Rotonda uz tūkstošgadējām akmens plātnēm zem debesu acs, savu nespēju koncentrēties lūgšana, kopš viņš to bija ieraudzījis, to acumirkli, kad viņa pazuda tā skatienam ieliņu labirintā upes virzienā, savu izmisumu, kad viņa vairs neatgriezās. Bet tagad, tik pēkšņi — neaptverams likteņa nolēmums, bezgalīga laime!

Viņš runāja kā apskurbis. Viņas maigais augums vieglajā tērpā izstrāvoja smaržu, kas viņu reibināja pavisam citādi nekā tik ierastais vīraks, tā bija jaunas, ziedošas miesas elpa, ar tikko jaušama asa parfīma piejaukumu.

Pēkšņi viņa sabozusies strauji piecēlās un sacīja, ka nu viņam esot jāiet prom.

«Lai nčkad vairs neatgrieztos?» viņš jautāja tikko sadzirdamā balsī.

Viņa brīdi padornaja un cieši paskatījās viņa. Un tad bez jebkāda iemesla saka smieties, gaišas, šaurās acis k]uva vēl šaurakas, valdzinoša mute plati pavērās, baltais kakls saspringa, viņa cieši satvēra abas Migela rokas.

O jā, viņš drīkstot atnākt ari turpmāk, bet tikai noteiktās stundās, priekšpusdienās, vienmēr tikai priekšpusdienās un pie tam tikai otrdienās, nākt jebkurā citā laikā būtu riskanti. Un, pavadīdama viņu līdz durvīm, piebilda dažas neskaidras frāzes, kuru jēgu viņš mēģināja izlobīt, tikai pārnācis mājās savā Vatikāna tornī. No šiem vārdiem varēja secināt, ka viņa ir tirgotāja atraitne un dzīvo viena pati, sevī noslēgusies, gribēdama noslēgt jaunas izdevīgas laulības, kuras jau bija sagatavotas un nekādā gadījumā nedrīkstēja izjukt.

Kad viņš otrdien ieradās tieši noteiktajā laikā, gaišmate acīm redzot bija sliktā omā. Viņa laikam nebija labi izgulējusies. Viņa nemaz nemēģināja apslēpt īgnumu un nožēlu par savu bezjēdzīgo dēku, un, kamēr jaunais Migels centās viņai godbijīgi pakavēt laiku, viņa apveltīja to niknām grimasēm. Bet tad pēkšņi viņa pārtrauca sarunu, piecēlās, iemetās gultā un rupji un nepacietīgi aicināja viņu nodoties mīlas priekiem. Dārgā zīda sega, starp citu, nebija vairs pārklāta gultai, bet gan rūpīgi salocīta un pārliktā pār kādu ķeblīti.

Jaunais Migels bija nepiedzīvojis. Nicīgi, ar banālu smīnu noslīgušajos lūpu kaktiņos viņa Jāvās tā glāstiem. Viņš bija tā iekarsis, ka vispār neredzēja vairs nekā, citādi viņas sejas izteiksme būtu to noteikti at- skurbinājusi. Bet drīz vien smīns viņas sejā izzuda.

Migels bija iesācējs. Bet viņš bija dzimis kaislei. Nekļūdīgs instinkts norādīja viņam ceļu uz kopīgu baudu. Bija mirklis, kad viņa abām rokām atspiedās pret viņa pleciem, izbrīnā ieskatījās viņa acīs, it kā būtu to ieraudzījusi pirmo reizi.

«Nāc tuvāk, nāci» viņa murmināja. «Tu jau nobeigsi sevi un mani arī!»

Kad Migels pēc tam gulēja viņai blakus, viņa, apskāvusi to, nevarēja vien beigt to aplūkot.

«Tu esi gan apbrīnojams valodu skolotājs,» viņa godbijīgi sacīja.

Seja tai blakus pēkšņi bija kļuvusi skaista. Tas vairs nebija zēns, ne ari trūcīgs puspriesterītis, bet gan īsts vīrietis ar asi veidotu muti un dzīvesprieka pilnām, mirdzošām acim. Ērgļa deguna nāsis elpojot pletās lēni un spēcīgi. Biezie, kastaņbrūnie mati bija izspūruši un maigi sedza pieri.

Tas bija tikai sākums. Migela dzīve tagad aizritēja vienos apskāvienos. Dziļa svētlaimība pārņēma viņa sirdi un prātus. Viņa laipnībai nebija robežu. Viņš pat būtu varējis apkampt ēzelīti, kas vilka zemnieka rateļus. Viņš centās izšķiest savus spēkus bezgalīgās pastaigās pa Romu, klaiņoja pa melanholiski valdzinošo un tuksnesīgo pilsētas apkaimi, nebēdādams par laupītājiem, kas tur uzglūmējia savam upurim. Katrs, kas sniedza viņam roku, sajuta tas spiediena it kā elektrisku strāvu.

«Kas tev kait, dēliņ?» jautāja Fumagali. «Nākošajam garīdzniekam jastaigā lēni.un cienīgi. Bet tu lēkšus joņo pa svētajām kāpnēm, it kā atrastos dejas zālē.»

Fumagali bija sliktā omā. Viņš šķendējās. Svētais tēvs nesen esot nolēmis aizliegt garīdzniekiem nēsāt bārdas. Fumagali seju greznoja pilnbārda, kā zemniekam; tā bija vienīgā bārda visā svētā Pētera katedrāles doma kapitutā. Viņš nekādā ziņā nepaklausīšot, kanoni- ķis paskaidroja ikvienam, kurš vēlējās to uzklausīt, tad jau drīzāk viņš atteikšoties no garīdznieka talāra. Sešdesmit gadu vecuma mainīt sejas izskatu, to tik ne! Cik viņš esot redzējis, ari pats pāvests nēsājot bārdu. Ko gan vēl neizdomāšot!

Migels to draudzīgi nomierināja, aiz labsirdības un sirsnības vai pāri plūzdams. Tas nekādā gadījumā nenotikšot, viņš pārliecinoši sacīja. Un aizliegums — tas esot tikai tukšs šāviens, to viņš zinot pavisam noteikti. Pēc četrām nedēļām tas viss jau būšot aizmirsts.

«Krietns tu man esi, dēliņ!» nomurmināja kanoni- ķis. «Tu gan proti mierināt. Bet vai tā nav nedzirdēta kauna lieta, ko esam spiesti paciest! Vajadzēja jau man labāk kļūt par kaut ko citu šajā mūžam mainīgajā pasaulē.» Bet viņš nepateica, par ko īsti.

Džina bija venēciete — tas ari bija gandrīz viss, ko jaunais Migels uzzināja no viņas pat pēc vairākām nedēļām. Viņa runāja maz, šīs priekšpusdienas stundas pagāja nerimstošā mīlas kvēlē. Gandrīz bez jebkādām pūlēm viņš bija panācis to, ka viņa atļāva tam ierasties pie sevis divas reizes nedēļā, tagad ari vēl piektdienās. Daudzreiz viņš Džinu sastapa pavisam miegainu, neuzkoptā istabā, un viņa nelabprāt ļāvās tā glāstiem. Migels rāja miegamici un sliņķi, bet viņa dīvaini un viltīgi mirkšķināja tam ar acīm. Taču jaunekļa kaisles liesmas bija neatvairāmas. Viņš aizrāva to sev līdz, un tā ne mazāk alkaini traucās viņa skavās. Dažreiz viņš, tikko spēdams apslāpēt bailes, sāka viņu iztaujāt, jo kuru katru bridi varēja pienākt paredzētā laulību diena un izpostīt visu. Smagi bija par to domāt, tikpat smagi bija domāt ari par to pārestību, kuru viņš grēkodams nodarīja lētticīgajam līgavainim. Viņš neuzdrošinājās izsūdzēt grēkus, lai atvieglinātu savu sirdsapziņu, tik neiespējams viņam šķita solījums — turpmāk atteikties no šī grēka. Bet dievs ir žēlsirdīgs, tas neatstums viņu šīs kaisles dēļ, jo tas liesmas nebija apslapējamas.

Taču velti viņš gaidīja atbildi. Džina piespieda viņa galvu pie savām baltajām krūtīm un apslāpēja katru jautājumu. Un vai tā nebija labāk? Jo ko gan viņš pats teiktu, ja viņu attiecības, kuras krāšņi plauka iedomu pasaulē, aplūkotu reālās dzīves gaismā! Ko būtu varējis pateikt viņai, ko apsolīt, runājot par savu nākotni? Protams, viņš loloja lielas cerības, bet tam vēl nebija noteikta apveida; savā torņa istabiņā viņš sapņoja, ka dalīsies ar savu iemīļoto godā un slava, ko iegūs, kļūdams par dzejnieku, karavīru, pat par jaunu zemju atklājēju, protams, tikai ne par garīdznieku. Bija pilnīgi skaidrs, ka viņš nekad nespēs atsacīties no Džinas, no viņas miesas un smaržas, no balss, no smiekliem. Viņš nemaz nebija dzīvojis, iekams sastapa viņu.

Bet varbūt viņa gaidīja? Gaidīja tikai vienu vārdu, lai sarautu visas važas? Varbūt dusmas krājās viņas sirdī tādēļ, ka viņš klusēja? Viņa taču bija sevī noslēgusies, nopietna un mazrunīga. Varbūt viņš visu sabojāja, tādēļ ka klusēja?

Bet, kad viņš reiz izšķiras un sāka runāt par nākotni un kopīgo dzīvi, kad atskanēja pat vārds laulība, sekas bija neiedomājami briesmīgas. Džina sāka skaļi smieties, turklāt tā, kā viņš vēl nekad līdz šim to nebija dzirdējis smejam. Tie bija smiekli bez jautrības, skarbi, ar stiklainu pieskaņu, dzēlīgi, ļauni un nevaldāmi smiekli.

«Tātad tu, priesterīt, esi nodomājis mani precēt?» beidzot viņa izdvesa aizlauzta balsi. «Vai tad tu tiešām domā dzīvot ar mani savā torni un pārtikt no ūdens un žurku gaļas? Kaut ko tik muļķīgu laikam gan nav dzirdējis neviens cilvēks!»

Un arī šī saruna, tāpat kā visas iepriekšējās, beidzās kaisles liesmās un alkainos skūpstos.

Migels tiešām gandrīz nekā nezināja par viņu. Viņu padarīja runīgu tikai viens temats. Proti — Venēcija, viņas dzimtā pilsēta. Viņa patiesi bija dievbijīga un labprāt izpildīja baznīcas priekšrakstus, Migels to zināja. Bet viņa ienīda Romu, ienīda tās svinīgumu, samākslo- tību, garīdzniekus un netīros mūkus, kuru šeit bija bez sava gala, viņa ienīda grēku nožēlotājus, kuri, procesijās dziedādami garīgas dziesmas, plosīja sev muguras, nīda drūmās ielas bez jebkādas tirdznieciskas rosmes, baznīcas zvanu nepārtraukto dunoņu un dimdoņu, drupas, kas bija redzamas visapkārt. Un viņa spilgti attēloja Venēciju, savu dzimteni. Biezi apdzīvota, rosmē mutuļojoša pasaules mēroga pilsēta, kas spoguļojas plašajā kanālu savijumā; mirdzošā Piazza, kur vakaros tik brīnišķīgi pastaigāties, ieliņas un laukumi vizmo liegā gaismā. Šeit no visām pasaules malām saplūst dižciltīgi ļaudis krāšņos, elegantos tērpos, tikai tādi cilvēki, kas ierodas šeit nevis pielūgt dievu un nožēlot savus grēkus, bet gan palīksmoties jautrā sabiedrībā un tērēt naudu par skaistām lietām. Gluži daiļrunīga viņa kļuva, attēlojot ļaužu drūzmu ap Rialto, neskaitāmi daudzās izrotātās gondolas, kurās, atzvēlušās uz spilveniem, lepni sēž grezni tērpušās sievietes.

«Tur ikviens nabaga gondoljērs ir skaists,» iesaucās viņa, «un par viņa koši sarkanajām biksēm es labprat atdotu visas Romas kardinalu mantijas!» Un kur tad vēl karnevāls — tie tik ir svētki, visa brīnišķīga pilsēta tos svin nedēļām ilgi, kā dienu, tā nakti visi staigā maskās, visus aizrauj smieklu un izpriecu virpulis, Piazza San Marco ir mūžīga balles zāle, katrs pagalmiņš — apslēpta loža. Visur jautrība, bezbēdība, draudzīga iecietība. Tur valda nevis fanātiskais mūks, bet gan tada valdība, kas labvēlīgi pieļauj izpriecas, nekad nekur neiejaucas, un ari policija tāda kā nekur. . .»

«Kādēļ gan tu vienmēr piemini policiju?» Migels to pārtrauca, jo ne jau pirmo reizi viņš dzirdēja šo vārdu. «Kas tev daļas gar policiju! Vai tad Romas policisti nodarījuši tev pāri?» Un viņš iesmējās.

Viņa dīvaini paskatījās uz viņu un sapīkusi apklusa.

Tas notika kādā otrdienā. Kad viņš piektdien atkal ieradās, turēdams rokās vīstoklīti ar zīda lakatu, kuru gribēja tai dāvināt, neviens neatvēra durvis. Viņš pieklauvēja, vispirms ar roku, pēc tam jau stiprāk ar bronzas 'klauvēkli. Taču dzīvoklī valdīja klusums. Kamēr Migels, nojauzdams kaut ko ļaunu un nespēdams aiziet, vēl kavējās priekšnamā, pustumsā viņam garām pagāja Džinas kalpone. Viņš nebija to vairs redzējis kopš tās dienas, kad tā viņu bija uzrunājusi uz ielas. Viņš apturēja kalponi. Kur esot viņas kundze.

«Viņa ir aizbraukusi,» tā atbildēja dzēlīgi, «jūs taču paši to redzat.»

«Uz kurieni?» viņš neatlaidās. «Varbūt pie sava līgavaiņa? Vai viņa precas?»

Kalpone aplūkoja to no galvas līdz kājām it kā kādu eksotisku dzīvnieku.

«Protams! Viņa precas. Pie tam ar kādu princi.»

«Nerunājiet nu aplamības! Sakiet, — kas noticis?» Viņš izņēma no kabatas naudu. «Kur viņa dzīvo? Vai es varu viņu redzēt?»

«Nu, protams, jūs varat viņu sastapt un pie tam pavisam viegli. Vai jūs zināt Portugāļu arku?»

Viņš papurināja galvu.

«Tad pajautājiet, kur tā atrodasl Tur jūs viņu noteikti sastapsiet.»

«Bet kad?»

«Protams, vakara. Pec iespējas velak!» Un viņa devās prom kāpņu virzienā.

«Un kura mājā?» viņš iesaucās tai nopakaļ.

«Jūs jau pats redzēsiet.»

Bezgala lēni ritēja pēcpusdienas stundas. Un nelabvēlīgais liktenis bija lēmis, ka tieši šajā vakara viņu uzaicināja ierasties uz valodas stundu. Pēdējā laikā tas notika ļoti reti. Parasti viņš izpildīja Akvavivas sekretāra pienākumus, kardināls lūdza izpalīdzēt — pārrakstīt un sakārtot dokumentus. Spāņu valodas stundās, ja ari tās kādreiz notika, risinājās kopīga lasīšana. Arī šodien viņš apsēdās iepretim savam kungam, kurš sēdēja atzveltnes krēsla, un viņi katrs no sava iespiestā eksemplāra sāka lasīt spānieša Lope de Ruedas lugu «Arine- iina». Tā bija ļoti slavena luga, ko jaunais Migels vienmēr bija uzskatījis par meistardarbu un kas viņa pat modināja slepenu godkāri ari pašam kādreiz izmēģināt roku teātra mākslā.

Bet šodien viņam viss šķita rupjš un samākslots. Kas ga.n bija visas šās brīnumzāles un mīlas dzērieni, par kuriem tur bija stāstīts, salīdzinot ar to elles dziru, kas kvēloja viņa asinis! Tik tukšus vārdus varēja pateikt tikai tads, kurš pats nekad neko līdzīgu nebija izjutis. Viņa domas aizklīda citur, viņš vairs nespēja tikt gala ar savu uzdevumu — labot kardinālam izrunu un akcentu, kuriem bija nepieciešams slīpējums.

«Jūs, don Migel, šodien neesat uz īaņīgs,» Akvaviva laipni sacīja un aizvēra savu gramatu. «Jūs arī izskatāties slikti. Varbūt neesat vesels?»

Migels atvainojās. Aukstā laika iestāšanās katru gadu nelabvēlīgi ietekmējot viņa veselību. Tas pāriešot.

«Pie tam taču ziema Romā ir maigāka nekā jūsu Madridē. Bet varbūt jūs dzīvojat sliktos apstakļos. Vai jūsu istabu tur tornī var labi apkurināt?»

Viss esot labākajā kārtībā, atbildēja Migels, slima kunga gadibas aizkustināts. Beidzot kardināls viņu atlaida.

Bija jau desmitā stunda. Atkal jauna neveiksme. Visi pils vārti jau bija aizslēgti, un tos stingri apsargāja. Kopš neilga laika ikvienam, kas naktī atstaja pāvesta pili, bija nepieciešama rakstveida atļauja. Divās vietās Migels mēģināja uzsākt sarunas, bet šveiciešu sardzes viri nevelējas viņu saprast un alemāņu izloksnē to asi noraidīja. Viņš devās atpakaļ, maldīdamies pa kāpnēm un ejām, cauri dārziem, galerijām, pagalmiem un vestibiliem, līdz beidzot pavisam nomaļā vietā atrada mazos, neapsargātos Porta Posterula*, kas nebija arī aizslēgti. Aiz šiem vārtiņiem sākās mālains, tuksnesīgs klajums.

Viņš skrēja ap vareno celtnes kompleksu, pārvarēdams savā ceļā žogus um grāvjus, un pa klusajām Borgo ieliņām sasniedza Eņģeļa tiltu. Nokļuvis otrā krastā, viņš skrēja tālāk gar upi; nebruģētā krastmalas iela bija neapgaismota, ari mēness nespīdēja šajā mitrajā, bet siltajā decembra naktī. Viņš pagāja garām Tibras ostai, tur bija noenkurotas divas nožēlojama izskata barkas, uz vienas no tām mirgoja zaļš vējlukturis. Laivinieka suns, izdzindis steidzīgos soļus, sāka riet.

Migels mazliet novirzījās no upes, kā viņam bija norādīts; taisnā iela, pa kuru viņš tagad gāja, bija Ripeta. Pēkšņi viņš paklupa un sāpīgi sasitās. Paskatījies apkārt, viņš saprata, kāde] bija pakritis. Ielas vidu gulēja četros lielos gabalos salūzis senlaicīgs obelisks. Šī vieta Migelam bija aprakstīta, viņš bija tuvu savam mērķim.

Pa labi nakts tumsā pacēlās kāda dīvaina, apaļa celtne, un viņš jau zināja, ka tās ir ķeizara Augusta kapenes. Virs kapenēm tumsā māja koku galotnes. Šauras, niecīgas ieliņas spiedās ap milzīgo celtni. Kaut kur šeit vajadzēja būt.

Šajā apvidū bija nometināti nabadzīgie ieceļotāji. Katrai tautībai bija ierādītas savas ielas. Vietu nosaukumi atbilda tautībām: Grieķu pagalms, Slavoņu iela, Portugāļu arka. Pavīdēja aizdomīgi stāvi. Migels pavaicāja te vienam, te otram, bet viņam atbildēja nelabprāt. Velti viņš atnācis šurp, tas tagad bija skaidrs, viņa taču nebūs izraudzījusi sev dzīvokli šādā apkārtnē! Viņš apstājās.

Portugāļu arka izrādījās neglīts ķieģeļu mūris ar divām jaunām vaļējām koka piebūvēm, no kurām varēja saskatīt līkumotu ieliņu.

Šeit bija gaišs. Pie vienstāva mājiņām labajā un kreisajā pusē mūrī iestiprinātos riņķos bija iespraustas lāpas, kas fantastiski apgaismoja nakts dzīvi. Migels gāja uz priekšu it kā murgu pilnā sapnī. Sievietes stāvēja pulciņos, ģērbušās ārkārtīgi dažādi — tikai nedaudzām bija ļoti grezni tērpi, bet lielākajai daļai lēti, pelēki apmetņi. Tās ķildojās, pļāpāja un centās apturēt vīriešus, kuri sakumpuši klīda starp tām, vērtējoši tās noskatīdami. Daudzi logi bija apgaismoti, skanēja lamu vārdi un smiekli.

Pēkšņi Migels stāvēja viņas priekšā. Lāpu gaismā viņas platā, baltā seja staroja koši sārta. Džina stāvēja kopa ar četrām citām sievietēm. Ieraudzījusi Migelu. viņa pamāja un iesaucās skaļā balsī:

«Tur jau viņš nāk, paskatieties tik uz viņu! Viņš sadomājis mani precēt. Viņš ir priesteris, bet grib precēt mani. Drošāk, don Migel, nemaz nekautrējieties! Te jūs varat mani precēt dienu un nakti. Tikai šeit Seraglio* par to jāmaksā dārgāk nekā pilsētā. Par katrām kāzām vienu skudo!»

Un lepna par klātesošo skaļajiem smiekliem, kas pauda piekrišanu, viņa tiešām devās uz savām durvīm. Tās atradās turpat netālu.

Viņš bija tālu atkāpies atpakaļ. Viņš nespēja novērst skatienu no tās. Piedzēries vīrietis izstreipuļoja no kādām durvīm un stipri uzgrūdās viņam. Migels atrada šauru eju starp divām mājām, atmuguriski izspraucās pa to un atradās klajā, vējainā laukā.

Viņam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu redzējis pašu nāvi.

DRUDZIS

Dokumentu viņš bija turējis pats savās rokās . . .

Gluži dabiski, ka tik fanātisks pāvests kā Pijs nīda savas galvaspilsētas pārāk brīvos tikumus. Ikviena vājībā viņš saskatīja nāves grēku, neņēma vērā nekādus iebildumus un ar nežēlīgu bardzību vērsās pret netiklību Jau sava pontifikāta* pirmajās dienās viņš pasludināja nāves sodu par laulības pārkāpšanu. Ļoti nelabprāt viņš to vēlāk aizstāja ar pēršanu un ieslodzījumu cietumā uz visu mūžu. No šī soda nepasargāja ne amata pakāpe, ne nopelni.

Viņš bija nolēmis iznīdēt kurtizāņu cilti. Tiesa gan, sen jau bija pagājis tas laiks, kad pērkamajām sievietēm Romas sabiedrībā bija neierobežota vara, kad kardināli, sūtņi un mākslinieki viņu salonos rīkoja spožas viesības, kad kaut kādas kurtizānes Impērijas dzīves veids gandrīz ne ar ko neatšķīrās no dzīves firsta galma un iekļūt tās sabiedrībā bija daudz grūtāk nekā tikt pie pāvesta audiencē.

Bet, tā kā baznīcas galvaspilsētai bija kosmopolītisks raksturs un tās valdošās kārtas pārstāvji nedrīkstēja noslēgt laulības, pērkamo sieviešu skaits nesamazinājās arī bargākajos gados. Vel joprojām viņām bija savi dzīvokļi vislepnākajās ielās, prelātu, galminieku, baņķieru un bagāto dīkdieņu kvartālā, tādās ielās kā Via Giulia, Via Sistina, pie Canale di Ponte. Viņas lika cienītas un godātas, visa tirdzniecība un amatniecība Romā eksistēja, tikai pateicoties viņām.

Pijs uzskatīja viņas par sātana izdzimumu. Vislabprātāk viņš būtu tās sadedzinājis visas uz viena sārta. Viņš neprātoja ilgi. Parādījās īss dekrēts par pērkamo sieviešu izraidīšanu: sešu dienu laikā viņām bija jāatstaj Roma, bet divpadsmit dienu laikā baznīcas valsts. Tad būs šķīstīta svētā galvaspilsēta, ievērota bauslība, tad būs miers.

Bet miera tomēr nebija. Radās satraukums. Tos, kas nodarbojās ar tirdzniecību un preču apmaiņas operācijām, pārņēma izmisums. Tirgotāji, kuri šīm sievietēm bija piešķīruši'kredītu, paziņoja, ka viņi tiekot izputināti. Muitas nomnieki sanāca kopā un paziņoja, ka gadījumā, ja kurtizānes tikšot izraidītas, greznuma priekšmetu ievedums samazināšoties tik stipri, ka turpmāk valsts kasei ik gadus paredzams 20000 dukātu liels iztrūkums. Tas nozīmē, ka Roma kļūšot maz apdzīvota pilsēta. Neesot nekādu šaubu, ka iedzīvotāju skaits samazināšoties par vienu ceturto daļu. Un kādēļ gan tas jādara, kādēļ? . . . Bet skaidrāk izteikties neuzdrošinājās neviens. Baznīcas tiesai bija acis un ausis.

Četrdesmit viscienījamāko pilsētas iedzīvotāju delegācija ieradās pie pāvesta audiencē. Viņu izcilajai daiļrunībai nebija panakumu. «Vai nu viņas, vai es,» sacīja mūks. Svētajā Romā, kur plūdušas tik daudzu mocekļu asinis, kur atdusas tik daudz svēto atliekas, šajā reliģijas centrā, Pētera pēcnieka iesvētītajā rezidencē, ielas •meitām neesot vietas. Vai nu viņš, vai viņas; drīzāk viņš pārcelšot savu rezidenci uz kādu mazāk apgānītu vietu nekā pieļaušot šo netiklību vēl turpmāk. Ar to viņiem esot jāsamierinās.

Bet viņi nebūt nedomāja samierināties. Iesniegums sekoja iesniegumam. Velti mēģināja iejaukties kardināli ar brīvākiem uzskatiem. Sūtņi no Florenccs, no Portugāles un pat no Spānijas centās ietekmēt pāvestu, bet tas viņus stingri norāja.

Izraidīšana no pilsētas sakas. Māju īpašnieki un tirgotāji lauzīja rokas. Sievietes posās ceļā: bagātākās brauca karietēs un pajūgos, pārējās jāja uz mūļiem un ēzeļiem. Dažas devas uz Dženovu, citas uz Neapoli, bet lielais vairums uz Venēciju. Viņas veda sev līdz visu savu iedzīvi. Taču viņas tālu netika. Svētā tēva valsti, pat viņa rezidences tuvākajā apkaimē, siroja neskaitāmās laupītāju bandas. Apsēduši ļoti sliktos ceļus, laupītāji uzglūnēja savam upurim, jo policija tos gandrīz nemaz netraucēja. Ļoti daudzām sievietēm, kuras drūmā noskaņojumā virzījās uz priekšu pa šiem ceļiem, bandas uzbruka un aplaupīja, vairākas sievietes pat noslepkavoja. Tās, kurām laimējās izbēgt, izmisumā nezinādamas, ko iesākt, atgriežas Romā.

Šo iemeslu dēļ pret tām sievietēm, kuras vēl nebija paguvušas aizceļot, izturējās iecietīgāk. Viņas varēja palikt. Bet pilsētas centrs un vispār visi dzīvokļi, kurus apdzīvoja godājami pilsoņi, viņām bija jāatstāj. Tām ierādīja geto tieši tajā nolaistajā un nomaļajā pilsētas kvartālā, kas atradās pie Augusta kapenēm. Elegantas hetēras, kuras lasīja Katulu* un prata četras valodas, iesprostoja vienkopus ar rupjām ielas staigulēm. Bailes no soda neviena no tām ne dienu, ne nakti neuzdrošinājās atstāt šo Seraglio.

Tas bija noticis pirms trim gadiem. Neviens, izņemot pašu pāvestu, tik stingri vairs neievēroja šo aizliegumu. Ierēdņi skatījās uz to caur pirkstiem. Pavēli pārkāpa, apgāja, līdz beidzot aizmirsa pavisam. Drīz vien šajās ieliņās palika vairs tikai visvienkāršākās staigules. Pārējās, ko protežēja viņu pielūdzēji, atkal apmetās kur kura labi iekārtotos dzīvokļos. Atjaunojās agrākā kārtība, protams, vienkāršāka formā. Kurtizānes parādījās tikai savu dzīvokļu logos. Ja ari viņas kādreiz izgāja no mājas, lai sastaptos ar vīriešiem, tad devās uz baznīcu. Baznīcas apmeklējums attaisnoja daudz ko.

Bet tad šajā ziemā kāda denunciācija ārkārtīgi saniknoja dominikānieti. Viņš pieprasīja izsmeļošu ziņojumu, noskaidroja patieso stāvokli un atkal sāka enerģiski rīkoties.

Tika sastādīti saraksti. Akcija sākās pēkšņi, policijas vienības noteiktā kārtībā iebruka dzīvokļos, sagrāba pārsteigtās sievietes un sadzina tās vienkopus. Mājas īpašniekam, kurš turpmāk uzdrošinātos dot pajumti kādai no tām, draudēja cietumsods uz visu mūžu. Ap geto pie Augusta kapenēm bija paredzēts uzcelt mūra žogu. Pijs izolēja miesas kārības ar mēra kordonu.

Jaunais Migels Servantess bija turējis šo sarakstu pats savās rokās un pasniedzis to savam kardinālam apstiprināšanai ar svina zīmogu. Viņš nebija pievērsis tam ne mazāko vērību, tas viņu neinteresēja. Tagad ši lapa atkal bija viņa acu priekšā, viņš redzēja to drausmīgā palielinājumā ar visiem pārrakstītāja izraibināju- miern. «Publiskās sievietes Panada, Tofoli, Skapi, Cuki, Copio . . .» Regīna Tofoli — ta bija viņa.

Viņa dvēsele atvairīja briesmīgo kaunu un izmisumu, kas gribēja to nomākt, viņš saslima. Reiz zēna gados dzimtajā Alkalā Migels bija pārdzīvots kaut ko līdzīgu: kad viņam uzbruka divi lielāki un spēcīgāki zēni, sasēja tam rokas un piekāva, bet viņš nespēja aizstāvēties. Viņš tik tikko palika dzīvs. Arī toreiz, tāpat kā tagad, viņam piemetās stiprs drudzis, kas novājināja svarīgas organisma funkcijas, subjektīvi tas bija gluži paciešams stāvoklis: sāpes viņš nejuta, un tīkami drudža murgi aizveda viņu tālu no īstenības.

Tā nu viņš gulēja cieiā gultā savā torņa istabiņā. Neviens nerūpējās par viņu. Kāds trula izskata mūks divas reizes atnesa viņam sasmakušu ēdienu, bet, tā ka slimnieks tam pat nopieskārās, viņš pēc tam nenaca vairs nemaz.

Piektajā dienā Fumagali pamanīja sava mīluļa prombūtni. Viņš izbijās, kad ieraudzīja Migelu guļam uz salmu maisa ar drudzī kaistošu galvu un nedabisk; mirdzošām acīm un blakus tam trauku ar apšaubāmi tinu dzeramo ūdeni. Neaplcurinājamā telpā, kur vilka no četriem logiem, bija ledaini auksts.

Kanoniķis ietina slimnieku vilnainā gultas segā, pacēla viņu kā zīdaini un nesa pa kāpnēm un koridoriem, kuros atbalsojās viņa smagie soļi, uz savu istabu.

Servantess tagad gulēja ērtā gultā starp Hanibala tepiķiem, pagriezies tā, lai gaisma nekristu acīs.

Ieradās ārsts, doktors Ipolito Benvoglienti, svinīga izskata cilvēks ar augstu pieri, ģērbies vissmalkākās melnās vadmalas tērpā. Viņš slimnieku apskatīja un izmeklēja, izklausīja un izklauvēja. Izmeklēšana ieilga.

«Stiprs drudzis,» viņš beidzot paziņoja.

«Bet es biju iedomājies, ka viņš dzemdēs!» zobgalīgi sacīja kanoniķis.

Aizvainotais zinātnieks parakstīja zāles un aizgāja.

Fumagali lika sev sagatavot saliekamo gultu. Viņš ne mirkli neatstāja savu mīluli vienu. Viņš nomazgāja Migelu un uzlika tam remdenas kompreses. Tā kā vēders slimniekam bija ciets un uzpūsts, viņš sagatavoja klistīru, kam piejauca klāt eļļu, kumelītes un anīsu; tam bija vēlamā iedarbība. Trešajā dienā sākās galvas sāpes. Kanoniķis pielika Migelam pie deniņiem divus mastikas plāksterus. Ceturtajā dienā drudzis pierima, piektajā mitējās pavisam.

Fumagali pats gāja uz virtuvi un nogaršoja viras. Nekas viņam nebija pa prātam, viņš nosvieda zemē divus šķīvjus, pavāri bailēs drebēja.

Reiz, atgriezies no virtuves ar kūpošu buljonu, viņš atrada Migelu raudam. Viņš nolika ēdienu, lai tas ne- atdzistu. Ļāva jauneklim izraudāties.

«fid,» viņš sacīja pēc tam. «Neprāto nu vairs. Viss jau ir garām. Pasaule taču ir plaša.»

Viņš nekad nebija tam neko vaicājis.

Kaut kur tuvumā pulksteņa zvans nosita divpadsmit.

«Man jāiet,» sacīja Fumagali. «Jālasa mesa. Esmu .jau saņēmis rājienu.»

«Tad steidzieties jel, mans tēvs! Ne fiat missa serins quam una kora post meridiem,»* Migels citēja ar tikko jaušamu smaidu.

«Bet pēc tam mēs abi palasīsim,» jau durvīs skaļi uzsauca Fumagali, «un pie tam gluži ko citu!»

Šis «kaut kas cits» bija Fumagali mīļākā grāmata: Cēzara komentāri.

Migels bija lasījis šo grāmatu, bet kanoniķis to zināja gandrīz no galvas. Lēni viņš lasīja savā zemajā basa balsī. Servantess gulēja un klausījās. Viņš nomierinājās, domās saklausot leģionu vienmērīgos soļus pa Gallijas zemi. No gobelēnos attēlotajām klintīm viņam tieši acīs drosmīgi raudzījās pūnietis.

Viņš atveseļojās un gribēja jau celties. Kanoniķis neatļāva. Vecais vīrs bija laimīgs, ka varēja kopt viņu.

Tagad viņi bieži runāja par tuvākajā laikā paredzamo karadarbību. Fumagali ieradās arvien ar jaunām vēstīm. Runa bija par turkiem, par Kipru un par Vidusjūru.

Kristiešu valstīm grūti bija panākt savstarpēju vienošanos. Visas tās gan vienoja ticība un naids pret neticīgajiem, taču cita pret citu tās izturējās stūrgalvīgi, viltīgi un ļoti apdomīgi. Francija atteicās pilnīgi, ķei zars Vīnē svārstījās, bet pārējie, tas ir, Fīlips, pāvests un Venēcija, kaulējās par katras galeras apbruņošanu, par katru labības piegādi. Fīlips vispirms bija augstākā tnērā komerciāls partneris. Viņš vilcinājās, ilgi apsvēra un nedeva nekādu atbildi. Viņš pieprasīja samaksu par katru atbalstu, ko tas sniedza šajā dievam tīkamajā pasākumā. Kaulējās par katru sausiņu galeru airētājiem.

Bet stāvoklis kļuva ar katru nedēļu kritiskāks. Kipras salā ienaidnieka rokās jau bija kritusi Nikozija, ari galvaspilsētas Famagustas aizstāvjiem nebija cerību atvairīt draudošās briesmas, pat Krēta, Korfu un Raguza tuvākajā nākotnē varēja sagaidīt turku uzbrukumu.

Beidzot tomēr vienojās: pāvests uzņemsies segt vienu sesto daļu no kara izdevumiem, Venēcija divas sestās daļas, bet Spānija — pusi.

Kad kanoniķis par to stāstīja un asi vērsās pret sīkstuļiem un tūļām, jau atspirgušais Migels gandrīz nemaz neklausījās. Sī drūmā un smieklīgā īstenība viņam neeksistēja. Viņa dziļākā būtība novērsās no tās. Nesatricināma ticība un slavas apmirdzēta varonība, tā bija viņa īstenība. Un kareivīgais zemnieks priestera tērpā nebija tas cilvēks, kas varētu to nopaļāt.

Sajās dienās viņš saņēma ilgi gaidīto vēstuli no vecākiem Alkalā. Bez daudzajiem padomiem un vēlējumiem tajā bija arī ziņas par brāli Rodrigo. Rodrigo tiešām bija kļuvis par karavīru. Kaujās pret pēdējiem Spānijas mauriem mežonīgajos kalnos dienvidos no Gra- nadas viņš bija izpelnījies cieņu un ievērību un tagad gatavojās sekot savam karavadonim uz floti, lai piedalītos izšķirošajā kaujā pret sultānu.

Kas 'bija šis karavadonis? Austrijas dons Huans* Izcils vārds, bet Migelam tikai tukša skaņa. Viņš pajautāja priesterim. Tas bija labi informēts. Apbrīnojami, kā viņš to visu zināja, tas bija bīstami.

«Viņš, dēliņ, ir ķeizara Kārļa dēls,» iekarsis stāstīja Fumagali. «Vēl gluži jauneklis, nav nemaz vecāks par tevi. Pusbrālis tavam Fīlipam, kuru es ciest nevaru. Māte bija vāciete. Viņš esot skaists kā dievs un sapņojot tikai par uzvarām. Pats par sevi saprotams, tavs Fīlips gribēja, lai viņš k|ūtu par kardinālu. Bet tagad viņš ir lieladmirālis un dodas cīņā pret turkiem, un, ja viss notiks tā, kā to paredzējis mūsu mājas galva, tad būs krusta karš un dons Huans iekaros svēto kapu.»

Jaunā Migela dvēsele bija kā uzarts lauks. Katrs vārds tajā uzdīga. Būdams jūtīgs cilvēks ar bagātu fantāziju, viņš pēkšņi redzēja savā priekšā ķeizara dēlu gaišā mirdzumā, tā skaistie sejas vaibsti saplūda ar pūnieša vaibstiem, kura acis zem renesanses laika bruņ"u cepures ar plīvojošu spalvu pušķi raudzījās uz viņa gultu. Kaut ātrāk varētu atstāt Romu un sekot šiem karogiem! Pēc tā, kas bija noticis, viņš sāka nīst Romu. Un arī viņš nejuta aicinājumu kļūt par garīdznieku, tāpat kā tas cilvēks, kurš bija atteicies no kardināla cepures. Viņš atveseļojās un sāka apsvērt.

Tad Fumagali visos sīkumos pastāstīja par Niko- zijas krišanu. Venēciešu cietokšņa aizstāvjiem bija apsolīta brīva atkāpšanās. Bet turki pārkāpa vienošanos, un divdesmit tūkstoši neapbruņotu cilvēku kļuva par upuri viņu slepkavošanas kārei.

Tas bija šausmīgi. Migelā iekvēlojās dievbijīga kristieša un jūtīga cilvēka asinis. Viņš vairs nesvārstījās un nejautāja. Bet viņš nedomāja arī par tām ļaundarībām, kuras citticībniekiem bija nodarījusi viņa paša dzimtā Spānija, par spīdzināšanām, izdzīšanu no dzimtās zemes, par slepkavībām, kuras kopš Izabellas un Ferdinanda valdīšanas dienām* simttūkstoškārt vērsās pret mauriem un jūdiem. Tā bija dieva griba, un šaubīties bija grēks. Kristiešu slepkavošana bija pavisam kas cits.

Tajā dienā viņam atļāva pirmo reizi piecelties. Taču būtu labāk, ja Fumagali nebūtu viņam to stāstījis. Pārsteigts viņš vēroja sekas. Atkal atkārtojās drudzis, smags recidīvs. Slimnieks mētājās savā gultā un kliedza. Fumagali vajadzēja viņu turēt ar abām rokām, lai viņš neizkristu.

«Tev jau tūlīt visam nav jātic!» sacīja vecais vīrs pēc tam, kad lēkme bija pārgājusi. «Cilvēki jau mēdz ari melst.»

Taču bija jau daudz par vēlu.

FLOTES PARĀDE

Karavadonis vēl" joprojām neieradās. Jau divus mēnešus venēciešu un pāvesta kuģi stāvēja noenkuroti Mesinas ostā. Bija jau ieradušās arī dažas spāniešu galeras un tagad gaidīja savus galvenos spēkus. Tās noenkurojās savrup, lai izvairītos no ķildas. Ikreiz, kad jautrās ostas pilsētas ieliņās un krogos sastapās dažādu karaspēka vienību kareivji, notika asiņaina izkaušanās. Runāja, ka Spānijas karalis esot atteicies izpildīt līguma saistības, ka Austrijas dons Huans vēl neesot devies ceļā, bet viņi šeit nīkstot bezdarbībā, kamēr turki jau virzoties uz Adrijas jūru. Venēcieši domās tos skatīja jau Marka laukumā. Bija augusta pēdējās dienas. Dons Huans .ar saviem kuģiem vēl arvien neieradās. Tagad jau bija skaidrs, ka viņš neatbrauks.

Taču viņš jau bija ceļā. Tikai galeras lēni virzījās uz priekšu. Viņš nesteidzās. Laiks viņam pagāja svinībās un izpriecās. Vispirms četras nedēļas Dženovā, kur viņš Palazzo Doria uzturēja greznu galmu. Visas sievietes bija iemīlējušās lieladmirālī. Pēc tam veselu mēnesi viņš pavadija Spānijai pakļautajā Neapolē, kur gāja vēl trokšņaināk. Turnīrus un balles nomainīja baznīcas svinības. Karavadonim pasniedza zizli un iesvētīja svētās līgas karogu. Visam tam bija nepieciešama sagatavošanās. Veselas trīs dienas pagāja, kamēr izlēma jautājumu par svinību dalībnieku izvietošanu Santa Hiarā.

Nenoteiktas ziņas par visu to beidzot nonāca arī Mesinā līdz pāvesta karaspēka pavēlniekam Kolonnām un sirmajam Vanīram, kurš komandēja venēciešu kuģus. Kareivji nezināja neko. Viņi šķendējās. Nebija nekā cita kā tikai dienests, nogurdinošs dienests, bet neviens nebija pie tā pieradis. Kam gan bija vajadzīga šī vingri nāšanās šaušanā un cīņā ar zobeniem? Ikviens taču mācēja cirst un durt. Ikviens taču zināja, kas ir jūras kauja: vajadzēja tik piebraukt cieši klāt ienaidnieka kuģim pārmest pāri abordāžas tiltiņu un nogalināt neticīgos. Tā jau nebija nekāda māksla. Bez tam, kā jau parasts, viņi laikā nesaņēma algu un reti kad varēja palīksmoties krastā. Uz kuģiem arvien bija kas labojams, vajadzēja drīvēt un darvot, un, strādājot takelāžā, viņi rokas saskrambāja līdz asinīm. Bet dons Huans neieradās.

«Marquesa» bija nekam nederīgs, vecs kuģis. Ik pēc divām dienām no tā bija jāizsmeļ ūdens, tādēļ spaiņi nestāvēja dīkā. Kareivji mīlēja savu komandieri kapteini Diego de Urbinu, pilnasinīgu cilvēku ar labsirdīgu seju zem bruņu cepures. Ikkatru savu komandu viņš sāka ar vārdiem: «Alani kungi, kareivji!» Bet viņš komandēja daudz. Var jau būt, ka viņš gribēja nokausēt savus (audis, lai tiem pārietu jebkura palika uz trakulībām.

Uz niecīgā kuģa viņi dzīvoja, cieši kopā sablīvēti. Telpā ar zemiem griestiem cits pie cita gulēja simt piecdesmit kareivju. Seit tik tikko varēja nostāties taisni. Grūti bija elpot. Arvien klīda baumas, ka ostā esot parādījies mēris, tādē] daudzi dzēra iecienīto pretlīdzekli: ķiploku degvīnu. Acīm redzot tas viņiem garšoja. Smirdoņa vairs neizzuda no kuģa telpām.

Seit dzīvoja arī Migels de Servantess un jutās apmierināts. Romas puspriesterīti nemaz vairs nevarēja pazīt. Viņš bija kļuvis druknāks, zem dzelzs ķiveres raudzījās saulē iedegusi seja, viņš nēsāja ķīļbārdiņu un ūsas, kuras pats katru nedēļu apcirpa ar šķērēm.

Ilgi viņš ar savu rotu bija nostāvējis Neapolē. Tas bija grūts laiks. Kareivji, pa lielākajai daļai rupji salašņas un noziedznieki, kuri, vairīdamies no likumā paredzētā soda, bija atraduši patvērumu karaspēka vienībās, izturējās pret Servantesu nelabvēlīgi, nojauzdami viņā trauslāk veidotu raksturu. Katru dienu viņš bija spiests aizstāvēties. Viņš ari aizstāvējās. Viņš neskopojās ar sitieniem, bet pats saņēma tos vēl vairāk, ar iztēles bagātu iejūtu runāja viņu žargonā, zināja daudzus nostāstus un asprātīgus jokus, nebija karjerists, bet gan vienmēr izpalīdzīgs biedrs. Pēdējo reizi asa sadursme notika šeit pie Mesinas. Jaunais Migels darīja kaut ko tādu, kas visiem pārējiem bez izņēmuma nepatika un šķita smieklīgs: viņš lasīja. Zem savas segas viņš vienmēr slēpa četras, piecas iespiestas grāmatas. Kādu dienu viņš atrada vienu no tām atvērtu un lopiski notašķītu. Tas bija Cēzars, kuru viņam šķiroties bija uzdāvinājis Fumagali, ļoti skaists eksemplārs ar jauku veltījumu. Grāmatas pirmajā, tagad jau aptašķītajā lappusē, bija ieraiksts: «Si fractus illabatur orbis, irn- pavidutn ferient ruinae,»* kas, starp citu, skanēja visai pagāniski, ņemot vērā, ka to rakstījis garīdznieks.

Tas notika vakarā, eļļas lampiņas gaismā visi devās pie miera, noguldamies cieši cits citam blakus.

«Kurš to izdarīja?» jautāja Servantess. Daudzbalsīgi smiekli bija atbilde, jo par šo nedarbu zināja visi, vaininieks bija to pastrādājis atklāti, un visi to uzskatīja par varenu joku.

Viņš arī tūliņ piecēlās, puskails, pinkainām spalvām apaugušām krūtīm, un piegāja pie Servantesa. Tas bija milzīga auguma puisis, aprobežots un ģeķīgs algādzis no Ziemeļspānijas provinces Galisijas.

«Tu to piegānīji, tu arī nolaizīsi,» sacīja Servantess. Viņš vēl nebija paguvis noģērbt savu ādas vamzi ar melnām piedurknēm. Atbildes vietā milzenis tikai nospļāvās pie viņa kājām. Pēkšņi bija iestājies klusums, visi ļoti sasprindzināti gaidīja, kas notiks tālāk.

«Ak tu nevēlies, tad es tevi piespiedīšu to darīt!» Un viņš no visa spēka trieca apgānīto klasiķi tam purnā, vēi un vēlreiz. Grāmata sašķīda gabalos. Milzenis jau metās viņam virsū, pustumsā tie pakrita uz kādas lāvas, kalpa četrstūrainais ķermenis gandrīz pavisam aizsedza slaido Servantesu.

«Te ož pēc līķa,» kāds noteica pavisam mierīgi.

Bet Servantesam uzsmaidīja laime. Atvēzējies, viņš trāpīja ar dūri zemniekam tieši tajā vietā zem zoda, kuru zina un augsti vērtē katrs izveicīgs kauslis. Tā bija tikai nejaušība, bet sekas bija ļoti iespaidīgas. Galisietis gulēja ar pārgrieztām acīm, viņa rokas ļengani nokarājās. Nošalca atzinīgu smieklu brāzma. Migels pabāza apkaunoto sējumu zemē notriektajam zem galvas spilvena vietā, nomazgāja spainī rokas un nolikās gulēt.

No rīta kļuva zināms, ka karavadonis esot jau klāt. Viņš bija ieradies naktī no Neapoles. Visa bagātā pilsēta bija kājās. Tā bija slavena ar saviem svētkiem, jau ķeizars Kārlis, kuram taču galma pieņemšanas bija parasta lieta, reiz apgalvojis, ka nekur viņš neesot tā uzņemts kā Mesinā. Krastmalas iela bija izdekorēta neticami īsā laikā, no pils uz pili izvilkts purpurkrāsas samts. Dzidri zilajās debesīs uzliesmoja karogu mežs. Pār ostu plūda daudzbalsīgas zvanu skaņas. No citadeles nepārtraukti dunēja lielgabalu šāvieni.

Bet no kuģiem nevienu nelaida krastā. Pēcpusdiena bija noteikta flotes parāde. Kuģus, ieročus tīrīja un spodrināja; uzposās arī paši.

Austrijas dons Huans 'bija ieradies ar četrdesmit deviņām galerām. Noenkurotas jūras šaurumā, tās bijļ tikko saskatāmas. Bet pavisam tuvu, pašā ostas vidū, izmeta enkuru admirāļa 'kuģis. Tā pakaļgalā, komandtiltiņa priekšā, bija novietots milzīgs zelta 'krusts, blakus tam augstā mastā plīvoja Santa Hiarā iesvētītais Līgas karogs, kuru bija pasniedzis vicekaralis Neapolē. Karotāji uz visiem kuģiem, visi šie bērnišķīgie vīri, un viņu vidū ari Servantess, bieži pārtrauca uzpošanas darbus, skatījās turp, pārrunāja katru sīkumu. Standarts bija izgatavots no zila stīvināta zīda damasta. Tā augšējā daļā, vidū, bija redzams ļoti liels krustā sistā pestītāja tēls. Tieši pie viņa kājām reljefā veidots pāvesta ģerbonis, pa labi Spānijas, pa kreisi Venēcijas ģerbonis. Zelta ķēdes vijās no emblēmas uz emblēmu, to mezglojumā bija piestiprināts smagais un masīvais ķeizara dēla un lieladmirāja ģerbonis.

Viņiem bija jāskatās. Patiešām tiem bija kaut kas solīts. Jo, kad viņi, uzvilkuši visas buras un vienādi izlīdzinājuši garos airus, ceturtajā pēcpusdienas stundā stāvēja ierindā uz savu kuģu klājiem un kad, lielgabaliem dārdot, viņiem lēnā gaitā brauca garām admirāļa kuģis, tad ikviens tur staltajā, lieliskajā stāvā varēja apbrīnot dinastijas militāro spožumu, ikvienam no šiem trulajiem un rupjajiem algotņiem pavērās visas šā gadsimta militārās elegances iemiesojums.

Šis tēls bija radīts īpaši viņiem, tas bija jāsaglabā atmiņā, tā bija iepriekšēja samaksa par grūtībām, ievainojumiem un bojā eju. Ar šo tēlu sirdi viņiem bija jāmirst. Tie, kas paliks dzīvi un reiz atgriezīsies mājās, ziemas vakaros varēs uzburt šo tēlu klausītāju acu priekšā, kuri sēdēs visapkārt atvērtām mutēm. Arī Servantess nekad to neaizmirsa. Kad viņš jau bija vecs un daudz pieredzējis, bet dons Huans ar indes palīdzību pāragri aizraidīts no šīs pasaules, — arī tad vēl dzīvā atmiņā bijia šis tēls, un viņš stāstīja par to un attēloja to ļoti spilgtās krāsās, kaut arī pie tam viņa lūpās iezagās smaids.

Tikai airētāji visu to neredzēja. Viņi sēdēja puskaili, piekalti pa trim pie soliem tik dziļi, ka izliektais borts aizsedza skatu uz jūru; tur bija noziedznieki, kara gūstekņi un ķeceri, kļuvuši līdzīgi dzīvniekiem, ne dienu, ne nakti neredzēdami nekā cita kā tikai priekšā sēdošā airētāja muguru. Uzraugs ar pātagu rokās staigāja starp viņiem šurp un turp un pēc saviem ieskatiem uzšāva te vienam, te otram. Airētāju vidū bija arī veci vīri ar sirmām bārdām. Viņi sēdēja šeit jau kopš tā laika, kad šī vecā, izčākstējusī galera devās savā pirmajā braucienā. Viņi bija vienīgie, kuri neredzēja nekā.

Austrijas dons Huans stāvēja pie sava greznā kuģa augsti izliektā komandtiltiņa, blakus krustam, tieši zem sava zilā standarta. Mazliet nopakaļ, pa labi no viņa, stāvēja romietis Kolonna, cilvēks ar pliku, olveidīgu galvu, no galvas līdz kājām tērpies tumšās bruņās, pa kreisi godājamais Sebastiāno Venīrs venēciešu admirāļa zeltītajā apmetnī. Viņi abi, tāpat kā dons Huans, bija kailām galvām.

Viņš bija blonds, ar gaišu ādas 'krāsu un smalkiem sejas vaibstiem. Atpakaļ sasukātie mīkstie mati ietvēra viņa jauneklīgo galvu. Osas tam bija braši uzliektas uz augšu. Bet tas, kam vajadzēja ikvienu jo sevišķi sajūsmināt, ko droši vien gatavoja un izraudzīja nedēļām ilgi, bija viņa apģērbs. Katrs kareivis tūliņ izjuta, ka kaut ko tamlīdzīgu viņš redz pirmo un pēdējo reizi savā

briesmu pilnajā dzīvē. Bruņas vien jau bija īsts brīnums. Tās bija' ļoti greznas, mirdzoši nospodrinātas sudraba bruņas, priekšpusē tām bija asa, uz priekšu izvirzīta šķautne, kurā žilbinoši atstarojās Sicīlijas saule. * No kakla aizsargbruņu malas pacēlās balta kā zieds, skaisti krokota apkakle, kas ietvēra skūto zodu. Ar zelta rozetēm rotātās gaišās zīda piedurknes daiļi izcēla rokas. Bet sevišķi iespaidīgas izskatījās Austrijas dona Huana kājas. Līdz pēdējam uzspīlētais zīda triko bez mazākās krociņas sniedzās gandrīz līdz gurniem, virs tiem pletās kuplas, krokotas, pēc jaunākās modes šūtas īsas biksītes no sarkana atlasa ar zelta brokāta izrotājumiem, tās bija iešķeltas, popētas un atgādināja sieviešu bruncīšus. Skaistulis turēja rokā iesvētīto virspavēlnieka zizli, virs bruņām zaigoja Zelta aunādas ordenis. Viņš stāvēja nekustīgi un smaidīja. Viņš stāvēja tā, it kā būtu veidots no krāsaina ģipša, protams, lai gūtu vēlamo iespaidu, bet laikam gan arī tādēļ, ka visniecīgākā kustība varētu izjaukt viņa greznā tērpa harmoniju. Nebija jau viegli tā stāvēt.

Rupjie karotāji, aizmirsuši visu sev apkārt, kār, skatījās. Tā bija gandrīz vai dievišķīga parādība, un pilnīgi izkliedēja visas šaubas. Bez tam viņiem parādītā greznība pagodināja ikvienu. Seit notika nevis flotes apskate, bet gan gluži otrādi. Tiešām ļoti eleganta pusdieva vadībā tiem rīt būs jādodas kaujā. «

Bet līdz tam vel bija krietns brīdis. Flote palika ostā. Gaidīja pastiprinājumus. Pa to laiku, kamēr admirālis Mesinā izklaidējās, rīkojot balles un banketus un meklējot dēkas, uz kuģiem joprojām vingrinājās šaušanā un cīņā ar zobeniem, skanēja āmuru sitieni, algotņi lāpīja buras un drīvēja. Bija septembra vidus. Daudzi izteica domas, ka uzsākt kara darbību šogad esot jau par vēlu.

Pēkšņi tika izziņots dievkalpojums. Ikviens karavīrs saņēma svēto vakarēdienu, ko izdalīja kapucīņi un jezuīti, kuri veseliem bariem pavadīja floti. Stāvoklis kļuva nopietns.

Pēc divām dienām flote atradās jau pie Albānijas krastiem iepretim Kortu salai. Atkal bezdarbība. Starp admirāļiem izcēlās konflikts. Kad dons Huans nolēma, šoreiz nopietni, inspicēt apvienoto floti, viņam, aizbildinoties ar dažādiem ieganstiem, atsacījās paklausīt. Savukārt venēcieti, kurš, par spīti saviem gadiem, bija straujas dabas cilvēks, ļoti nokaitināja ķeizara dēla augstprātīgās manieres, un viņš, ilgi nedomādams, lika pakārt dažus bezkaunīgi sadumpojušos spāņus. Šajā rīcībā dons Huans saskatīja iejaukšanos tiesībās, kuras piederēja vienīgi viņam, un nodeva republikas ģenerāli karatiesai. Venēcieši sacēlās. Viņu galeras jau draudoši ielenca dona Huana flagmaņa kuģi, Alesīnas izrādi tagad vairs neatcerējās neviens. Romietis Kolonna uzņēmās starpniecību. Satraukums norima. Bija jau oktobris.

Tad mēneša ceturtajā dienā kāds kuģis atveda vēsti par Famagustas krišanu. Kipra tagad piederēja turkiem. Bija zināms, ka viņu flote pilnā kaujas gatavībā sakoncentrēta Korintas līcī, mazliet uz dienvidiem no šejienes. Tika pieņemts lēmums.

Komandieri saņēma norādījumus. Ikviens sapulcināja savus kareivjus.

Uz vecās «Marqu.esas» klāja bija nostājušies ierinda simt piecdesmit kareivju. Kapteinis Urbina tos uzrunāja. «Mani kungi kareivji!» viņš iesāka. Viņa labsirdīgā seja zem bruņu cepures bija vēl sarkanāka nekā parasti. Runāt bija grūti. Bet notikumi jau runāja paši par sevi.

Kipra tātad ir jau neticīgo rokās, šajās jūrās valda pusmēness, sultānam brīvi pavērts ce|š uz kristiešu pilsētām. Apskurbis briesmonis esot šis Selirns, viņš tempjot aizliegto vīnu, sajauktu ar kristiešu asinīm. Drošsirdīgie Famagustas aizstāvji apkaunojoši noslepkavoti, sievietes sakropļotas, bērni māšu acu priekšā sadragāti pret mūriem veselām kaudzēm. Tagad esot skaidrs, kādas briesmas draudot Venēcijai, Romai un arī Spānijas pilsētām, ja ienaidnieku neapturēs!

Un tikai pašās beigās kapteinis pastāstīja visdrausmīgāko … Turki pazina un ienīda varonīgo Bragadino, venēciešu vadoni un iedvesmotāju. Viņi atšķīruši to no pārējiem upuriem un pēc ilgām apspriedēm izdomājuši tam līdz šim vēl nedzirdētu spīdzināšanu.

Nelaimīgajam, vēl dzīvam esot, novilkuši ādu. Novilkto ādu izbāzuši, izbāzto lelli apģērbuši venēciešu amata tērpā, uzsējuši to kādas govs mugurā un vadājuši pa Famagustas ielām. Nomocītā vīra spēcīgais organisrns izturējis, viņš dzīvojis vēl dažas dienas. Tā viņš redzējis pats sevi, garam jādelējot.

«Lūk, mani kungi kareivji,» nobeidza kapteinis Urbina, «tādi ir jūsu ienaidnieki. Kapājiet viņus, sitiet viņus, kaujas bridis jau klāt! Dievs un svētā jaunava Marija ar mums!»

Stāstam par briesmu darbiem, vai nu tas bija patiess, vai arī pārspīlēts, bija vēlamās sekas. Tas satrauca pat vistrulākos.

Kad visi izklīda, Migels sagrīļojās. Viņš pārliecāt: kuģa bortam un vēma.

Tuvojās vakars. Smagiem soļiem viņš nokāpa lejā pa kāpnēm un iekrita savā guļvietā. Viņš drebēja. Aizvēra acis, visiem spēkiem cenzdamies nedomāt par dzirdēto. Viņam klabēja zobi. Izmisumā viņš juta, ka drudzis uzliesmo viņa asinis. No vergu soliem virs viņa galvas atskanēja lāsti. Plīkšķēja pātaga. Tad viss apklusa.

Kad ieradās pārējie, lai dotos pie miera, Migels jau gulēja bez samaņas. Viņš nemierīgi mētājās un slējās sēdus. Murgoja un kliedza. Dzirdēto šausmu stāstu viņš savā iztēlē pārvērta par visdrausmīgāko īstenību. «Pie ieročiem!» viņš kliedza. «Dieva sodība!»

Neviens nevarēja aizmigt. Beidzot tie noguldīja viņu uz salmu maisa kuģa priekšgalā kādā kaktā zem trepēm, kur nebija vairāk vietas kā piecas pēdas garumā un trīs platumā. Tur bija vaļēja lūka. Pa to ieplūda dzestrāks gaiss.

Tā viņš devās uz ikauju.

LEPANTO

Viņš atvēra acis, jo karsta pusdienas saule spīdēja viņam tieši sejā. Viņš nezināja, kur atrodas. Visapkārt valdīja pilnīgs klusums, kuģis stāvēja uz vietas. Drudzis bija pārgājis, bet viņš jutās tik nespēcīgs, ka nevarēja, pat roku savilkt dūrē.

Beidzot ar lielām pūlēm viņš piecelās uz ceļiem un palūkojās laukā pa lūku. Pēkšņi viņam viss kļuva pilnīgi skaidrs.

Kuģi atradās kaujas ierindā. Divas flotes bija nostājušās viena otrai pretī, katra stingri sadalīta pa es- kadrārn. Viss bija tik kluss un nekustīgs, ka šķita kā gleznā. Vai gan varēja būt īstenība tas, kas šeit uz spoguļgludā jūras līmeņa, zem dzidri zilā debesu juma pavērās acu priekšā, izkārtots it kā spēlei, rūpīgi izmērīts un daudzkrāsains. Pati daba aizturēja elpu, lai netraucētu kauju.

Saulē apžilbušām acīm viņš lūkojās visapkārt. Šī kaujas kārtība bija tik skaidra, tik vienkārša, it kā to būtu izdomājis kāds akurāts bērns. Tā kā viņa guļvieta atradās kuģa priekšgalā, bet «Marquesa» stāvēja netālu no flotes centra, viņš visu redzēja kā >no teātra ložas.

Tie kuģi, kas atradās tieši pretī, noteikti piederēja turku flotei. Tās ierinda atgādināja pusmēnesi, kura vidus daļa bija izvirzīta uz priekšu. Tieši tādā pašā atbilstošā puslokā tai pretī bija izvietojusies kristīgo tautu armāda, visas galeras cieši cita pie citas, pagriezušas pret ienaidnieku smailos kuģu priekšgalus. Tās, 'kas atradās kreisajā pusē, droši vien bija venēciešu galeras, viņš pazina tās pēc lauvu standartiem un pēc tievākajiem airiem. Bet tām priekšā, pagriezuši sānus pret turkiem, slēgtā ierindā bija novietojušies pavisam cita tipa kuģi. Tās bija Marka republikas* sešas galeases, izslavētie lielie kaujas 'kuģi, piecdesmit metru gari, ar ļoti lielu ekipāžu, apbruņoti ar trīsdesmit lietiem lielgabaliem, katrs airis ti'k smags, ka to tik tikko spēja cilāt septiņi vīri. Migels šos neveiklos milzeņus bija jau redzējis pie Korfu salas un arī dzirdējis, ka bruņnieciskais lieladmirālis bija par tiem zobojies. Tās nevarot ne pagriezties, ne arī izkustēties no vietas, šādi atstāstīja viņa vārdus, tādu peldošu cietokšņu būvēšana vien jau nozīmējot dieva zaimošanu, un kur tad vēl paliekot kristietības kaujas gods un slava, ja sākšot rībināt no simt astoņdesmit lielgabaliem, kurpretim vajadzētu drosmīgi cīnīties plecu pie pleca. Migels labi izprata dona Huana vērtējumu. Tiešām šīm galeasēm nebija nekā kopīga ar goda jēdzienu un spāņu bruņnieciskumu. Bet tagad tās, lūk, stāvēja te, nogaidot un saviem nāves ieročiem pagaidām vēl klusējot.

It visur gar kuģa bortiem kā parādē nostājušies kareivji. Bruņu cepure blakus bruņu cepurei, vairogi un bruņas laistās, gaismas stari zaigo zobenu un šķēpu smailēs, visi sagatavojušies kā kaujai uz sauszemes Visiem kuģiem buras nolaistas, karogi uzvilkti mastos. Neviens nenovērš acu no nīstā ienaidnieka, kas tik tuvu, kā ar roku sasniedzams.

Ienaidnieka kuģi pēc savas uzbūves neatšķīrās no tiem, kādus būvēja rietumu zemēs. Tomēr savā barbariskajā greznumā šī flote bija raibāka. Zeltā mirdzēja milzīgie, trijžuburu lukturi kuģu priekšgalā, uz kuģu bortiem ar noslēpumainām rakstu zīmēm atveidotie pravieša izteicieni mirdzēja zeltā un sudrabā, gan svītrotu» gan zvaigžņotu karogu mežs košajās Āzijas krāsās plīvoja virs armadas. It visur, no katra luktura, no katra karoga kāta smailes, ņirbošaja gaisā plastiski slējās uz augšu pusmēness.

Tāpat kā kristieši, arī turku karotāji gaidīja, cieši kopā sablīvēti, tie bija turbānos, tarbušos un raibos, kuplos apģērbos, apbruņoti līkiem zobeniem, šķēpiem, cirvjiem un ar metālu apkaltām kaujas vālēm, daudziem bija loki un bultas.

Bet ierindas centrā, izvirzīts pašā priekša, cienīgā attālumā no pārējiem atradās viņu admirāļa kuģis. Servantess, acis mirkšķinādams, aplūkoja katru sīkumu. Vecais vīrs tur zem pravieša karoga zaļā turbānā un sudrabotā tērpā ar pusmēnesi rotātu zizli labajā rokā droši vien bija viņu virspavēlnieks Kapudans-pašā. Likās, ka viņš lūkojas tieši uz priekšu — uz kristiešu virspavēlnieka kuģi. Protams, tur stāvēja Austrijas dons Huans mirdzošā bruņojumā.

Migelam, nepārtraukti uz visām pusēm lūkojoties, sapēja kakls, bet no spilgtās gaismas — arī acis. Viņš domās aizklīda kur citur.

Tas bija Korintas jūras līcis. Mērķis bija zināms Seit paredzēts dot triecienu, šeit izšķirsies viss. Cik slavens kaujas lauks! Zeme šeit pa labi, nepilnas jūdzes attālumā, bija Peleponesa, un tur pāri kreisajā pusē — tikai dažu stundu brauciena attālumā Delfi. Viņš domāja par to, droši vien viņš vienīgais no tūkstošiem Viņš domāja vēl par kaut ko citu. Netālu no šejienes šr' krastā atradās Akcija.* Iepriekšējā nakti, naktī, kad viņ gulēja drudža murgos, viņi droši vien bija pabraukuši tai garām. Tagad, tāpat ka toreiz, notika cīņa par virskundzību pasaulē . . . Oktaviāns šeit sakoncentrēja rietumu speķus, bet Antonijs austrumu kara pulkus, šeit bija cīņas kulminācijas punkts, šeit tie mērojās spēkiem. Bet Kleopatra bēga, Antonijs sekoja viņai, tā aprakdams valsti ēģiptietes klēpī. Arī šodien šeit izšķīrās Austrumu un Rietumu liktenis, .pusmēness un krusta liktenis.

Viņš atslīga atpakaļ, līdz nāvei noguris aiz nespēka. No neskaitāmajiem karotājiem abās šajās flotēs viņš, protams, bija vienīgais, kas par to spēja domāt. Taču droši vien arī vienīgais, kurš šajā dienā, kas atkārtojas tikai pa gadu tūkstošiem reizi, būdams nevarīgāks par sievieti, bezdarbīgi palika sava guļvieta, nespēdams pat izstiept roku, lai satvertu bruņu cepuri un vairogu, kuri atradās tam blakus. Patiesi, dievs bija viņu sodījis ar šādām slimības lēkmēm, no kurām pēdējā tagad laupīja viņa dzīves jēgu. Viņš bija nederīgs cīnītājs, tāpat kā reizi jau bijis arī neizdevies garīdznieks, nožēlojams neveiksminieks, kuru debesis nebija atzinušas par cienīgu izpelnīties slavu un kā cīnītājam par dieva lietu ieiet tā godībā.

Un it kā apstiprinājums viņa domām pēkšņi no kuģa klāja caur plānajiem dēļiem atskanēja kāda balss. Tā bija garīdznieka baiss, Servantess dzirdēja katru vārdu. Notika vispārēja grēku atlaide, kuģa klājs drebēja, visi nometās ceļos. Sajā acumirklī četrdesmit tūkstoši karotāju, kuri atradās uz divi simti kuģiem, nosliga zemē un klausījās vēsti, kas apsolīja piedot visus grēkus un plaši atvēra vārtus uz dieva godību ikvienam, kas šodien kritis kaujā par ticību. Servantess gulēja, drudzī novārdzinātās rokas salicis lūgšanā, un no viņa aizvērtajam acim nepiepildāmās ilgās un nevarīgās dusmās spiedās asaras. Garīdznieks runāja vispirms latīņu valoda, pēc tam spāniski. Tad iestājās klusums. Viņš dzirdēja, ka karavīri piecēlās. Nodunēja lielgabala šāviens. Admirāļa kuģis deva zīmi. No visiem kuģiem reize atskanēja rēcieniem līdzīgi kliedzieni: «Victoria! Victoria! Viva Cristo!» Galera devās uz priekšu. Kauja sākās.

Kuģa iekštelpā ielauzās tādi ķērcieni, kaukoņa un brīkšķi, ka likās — pasaule iet bojā. Tūkstošbalsīgos, griezīgos kliedzienus — Allali-il-Allah — tūdaļ apslāpēja simt lielgabalu dārdoņā. Tās bija galeases. Triecoties cits pret citu, lūza airi, uz klāja skanēja ieroču šķinda, karavīru kāju dipoņa, uzmudinājuma saucieni un komandas. Pa luiku iespiedās pulvera dūmi. Kuģītis zvalstījās, nosvērās uz sāniem, tad atkal atguva līdzsvaru.

Migels metās atpakaļ, aizsedza seju un ar abām rokām aizspieda ausis. Bet kaut kas viņu rāva augšā, atkal pie lūkas. No rotaļīgās kārtības laukā vairs nebija ne vēsts, viņš raudzījās uzliesmojušās kaujas mežonīgajā jūklī. Bet pēkšņi sev priekšā, pa kreisi, ieraudzīja venēciešu flagmaņa ikuģi …

Starp uzbrūkošajām eskadrām tas mēģināja piekļūt ienaidnieka spēku centram. Vecais vīrs, kas, visā augumā izslējies, stāvēja uz komandtiltiņa zem lauvas standarta, bija viņu es.kadr.as komandieris — Venīrs. Skatienu nenovērsdams, Servantess raudzījās uz viņu plaši ieplestām un nekustīgām acīm. Taču viņš neredzeja sirmgalvja valdonīgo pieri, kuplās uzacis, neredzēja arī to, cik savādi, viņam izsaucot komandu, trīcēja balta ķīļ'bārda. Viņš neredzēja arī seju. Redzēja tikai tērpu: zeltīto apmetni virs bruņām, seklo bereti galvā. Tas vairs nebija eskadras komandieris venēcietis, bet gan moceklis Bragadino. Tas taču bija viņa apģērbs, venēcieša amata tērps. Tas nebija kuģis, kas peldēja tur garām — tur gāzelēdamies soļoja šausmīgais jājamais dzīvnieks, kuram mugurā bija lelle bez acīm, izbāzta no vadonim novilktās ādas, kuru viņi aurodami veda garām asinīm noplūdušajam, mirstošajam cilvēkam, likdami pašam noraudzīties šai skatā.

Viņu smacēja žēlums, šausmas un atriebības alkas. Likās, ka viņa sirds zem šīs nastas tūlīt pārstās pukstēt. Taču, gluži otrādi, tā sāka pukstēt vēl straujāk.. . viņa muskuļi saspringa, viņš vairs nebija nevarīgs un cīņai nederīgs izstumtais! Viņš piecēlās ceļos, uzmauca galvā bruņu cepuri, satvēra garo zobenu, vairogu un traucās uz klāju.

«•Marquesa» vēl nebija iesaistījusies kaujā. Karavīri pilnā kaujas gatavībā stāvēja vēl ciešā ierindā starp vergiem-airētājiem un lūkojās uz ienaidnieku.

Telpas bija maz, kuģis nebija pat piecus so|us plats, ļaudis aizņēma visu eju starp airētāju soliem, bija nostājušies pat uz tiem, uz mazā jumtiņa kuģa priekšgalā un zem komandtiltiņa grozveidlgā pinuma. Tur atradās arī kapteinis Urbina.

Servantess spraucās cauri drūzmai. Urbinās godīgā seja kļuva zilgana, bruņu cepure bija nošķiebta uz vienas auss.

«Ko tu šeit meklē,» viņš uzkliedza nācējam, «es domāju, ka tu esi slims, nemaisies pa kājām!»

Apdullinošs brīkšķis apslāpēja viņa pēdējos vārdus. Lūza airi. Borts atsitās pret bortu. «Marquesa» tika abordēta .. . Kuģa priekšgalā pāri tā malai jau liecās turbāni. Pirmie turki jau bija uz klāja. Visi traucās uz turieni, lai cirstu un durtu ienaidnieku, mīdami uz rokām vergiem, kas rēca aiz sāpēm.

Uzbrucējus ietrieca jūrā. Tiem līdzi iegāzās arī spāņi, viļņos cīnījās vīrs ar vīru, par glābiņu un bēgšanu nedomāja neviens. Kāds, peldēdams uz muguras un irdamies tikai ar kājām, uzvilka loku, Servantess pamanīja, ka tas mērķē uz viņu, nospindza bulta, un viņam blakus stāvošais vīrs, trāpīts acī, saļima. Sai mirklī ari strēlnieku ķēra nāvīgs sitiens ar airi. «Marquesa» atkal brīvi peldēja tālāk.

Visapkārt — iznīcība, haoss. Nekāda plāna, nekādas sakarības. Bezjēdzīga un briesmīga slepkavošana. Pieci simti kuģu reizē atklāj uguni no lielgabaliem un mortī- rām, no arkebūzēm un tromboniem. Kuģi nepārtraukti abordē cits citu, piecas, desmit reizes katrs. Dūmi no sešām galeasēm aptumšo debesis. Vai nu tas ir bruņnieciski, vai ne, bet cīnīties tas cīnās lieliski. Dienas vidus ir pārvērties naktī. Zobeni un vairogi, kaujas vāles, āvas un dunči, triecoties cits pret citu, šķiļ dzirkstis, kas atblāzmo it kā negaisa zibšņi. Neviens vairs neizšķir, kas draugs, kas ienaidnieks. Kāda turku kuģa mastā pēkšņi uzvijas pestītāja karogs, kādu romiešu galeru komandē ēģiptietis. Sabangoto jūru klāj asiņainas putas. Daudzi kuģi jau deg, citi grimst, un pār vrakiem un līķiem, un karotājiem, kas saķērušies cīņā uz dzīvību un nāvi, šņāc airi. Rēcošas balsis, kas piesauc Allahu un Kristu, sāpju kliedzieni, pātagu pliukšķi pa vergu mugurām, uzmudinoši, spalgi svilpieni un apdullinošas tauru skaņas.

<rMarquesa» ir aiznesta sāņus, brīvākos ūdeņos. Seit ap to drūzmējas tikai mazāki kuģīši — felukas un tar- tanas, ko nav grūti atvairīt. Paveras skats uz kaujas centru.

Tur viss izšķiras. Abi admirāļu kuģi atrodas cieši viens pie otra, paši karavadoņi ierauti tuvcīņā. Augsti ir viņu kuģu borti, grūti tikt tiem pāri. Tomēr tiem tiek pāri, vēl un vēlreiz. Kapudana-pašā karotāji ir sultāna gvarde, janičāri, katrs pazīst to dīvainās galvassegas. Bez žēlastības cērt likie zobeni. Dona lluana izlase ir arkebūzēm bruņoti strēlnieki. Bet šaujamie ieroči, ar kuriem viņi parasti māk tik veikli rīkoties, šeit neko nelīdz, tādēļ viņi ķeras pie aukstajiem ieročiem. Starp viņiem cīnās arī sudraba bruņās tērptais admirālis. Ari tagad viņam ap kaklu smalkā, krokotā apkakle, lai gan no zīda triko bija jāatsakās, jo tas būtu pārplīsis. Viņš cērt un dur pa labi un pa kreisi, viņu pārņēmis cīņas prieks. Tas vairs nav karavadonis, bet gan asiņu alkstošs -zēns. Servantess prot novērot. Viņš redz visu.

Pēkšņi atskan drausmīgi kliedzieni. <Marquesa» uzbrūk. Urbina, liekas, zaudējis pratu, — ko gan viņš grio iesākt pret šo peldošo cietoksni! Viņa priekšā iznirst augstā, apzeltītā galera ar purpura standartu priekšgalā — tas ir Aleksandrijas flagmaņa kuģis. Un to viņš grib abordēt. Bet «Marquesa» ir zems kuģis, tiklīdz kā dēji pārmesti, turki bariem gāžas lejā uz tās klāja. Un nu tikai sākas! Un pie tam vēl kā! Burzma un mežonīgs kaujas ņudzeklis. Servantess drūzmas vidū un akli cert pa labi un pa kreisi. Pēkšņi blakus viņa galvai iznirst kādreiz pārmācītā galisieša galva. Tagad viņš smejas. Viņš atņirdzis zobus slepkavīgā priekā. Uzkliedz Ser- vantesam kaut ko zvēriski draudzīgu, — tā tik ir īsta asins pirts, labāku nevar vēlēties! Un Servantess priecājas, ka šis zvērs viņu atzīst, un kaunas par savu prieku. Cīņa ir nežēlīga.

«Svētā dievmāte!» kunkst kāds ievainotais.

«Suns tu tāds, dievam jau nav mātes,» kliedz kāds musulmanis un nonāvē viņu. «īsa teoloģija!» nodoma vēl Servantess, Pēkšņi viņš sajūt asas, smeldzošas sāpes,

vairogs viņam izslīd no rokas. Tā ir roka, viņa kreisā roka. Lodes sadragāta, tā nokarājas gar sāniem kā asiņaina skranda. Par roku domāt viņam nav laika. Savējie jau ir uz ienaidnieka kuģa.

Ar viltu viņi uzkāpuši uz ienaidnieka kuģa kādā citā vietā; satvēris labajā rokā zobenu, Servantess, asinīm plūstot, traucas pāri laipai tiem pakaļ. Viņš vairs nejūt neko. Ap karavīriem drūzmējas kaili puscilvēki: airētāji ir atbrīvoti no važām, tiem izsniegti ieroči, apsolīta brīvība, un tagad tie kā apskurbuši dodas pretī nāvei.

Vīrs cīnās pret vīru. Ja ierocis salūst, ienaidnieku nonāvē dūre. Turki rindām vien gāžas jūrā. No kārts tiek norauts viņu purpursarkanais karogs, aiz prieka aurodams, to vicina kāds spānis, viņu apklusina dunča dūriens rīklē, asinīm aptraipīto audumu satver citi. «Victoria)» viņi kliedz, «Victoria, vence Cristo!» Kuģis pieder viņiem.

«Tā nu ir atmaksa par mocekli!» Migels saka skaļā balsī, atspiedies pret turku kuģa bortu. Roka, ap kuru aptīta lupata, svilst kā elles liesmās. Bet viņam ir tik viegla un pacilāta sajūta, viņš jūtas brīvs. Visapkārt vēl skan šāvieni, bet tie viņam gluži vienaldzīgi… Un tad gandrīz reizē divas lodes ieurbjas viņa krūtīs. Pirmā ir nenozīmīga, viņš sajūt to tūlīt, tās trieciens ir tik vājš, ka tikko spēj izsisties cauri ādas vestei. Bet otrā ieurbjas krūtīs. Viņš vēl apzinās: tā nav skārusi sirdi. Un, kad viņš pie kuģa sienas noslīgst zemē, brāzmaini uzvaras kliedzieni vēlreiz liek viņam atvērt acis … Tur iztālēm gara šķēpa galā viņš redz asiņainu, bārdainu galvu, tā ir Kapudana-pašā galva. Tā ir viņu rokās. Dons Huans viņu pieveicis. Ciņa ir galā.

Tāda bija kauja Grieķijas jūrā, kauja, kas nosaukta pilsētiņas Lepanto vārdā, kura senatnē saucās par Naupaktosu. Cīņa bija ilgusi trīs stundas. Tajā bija krituši desmit tūkstoši osmaņu, gūstā saņemti astoņi tūkstoši, iegūtas simt galeras, iznīcinātas piecdesmit, ienaidniekam atņemts milzīgs daudzums lielgabalu un karogu. Divpadsmit tūkstoši kristiešu vergu — airētāju tika atbrīvoti no turku važām. Uzvara bija pilnīga.

Pāvests Vatikānā lēja prieka asaras, domās viņš skatīja Jeruzālemi kristīgo rokās. Venēcija, atsvabināta no lietuvēna, ar divkāršotu dzīves prieku nodevās pasaulīgām izpriecām. Vienīgi karalis Fīlips palika vienaldzīgs, turku asinis taču nebija ķeceru asinis, un pārāk daudz uzvaras lauru plūca dons Huans.

Pusmēness slavas oreols bija aptumšots, tā vara gandrīz iznīcināta, tā valstij draudēja sabrukums. Bet nekas netika darīts. Līga izira. Lepanto uzvarai nebija tālāku seku.

«MELNAJĀ PLATMALE»

Krūtis un roku viņam ārstēja Mesīnas un Redžio barakās. Ar ievainojumu krūtīs ķirurgiem nebija daudz jānopūlas, tas sadzija pats. Bet Servantesa kreiso roku nemākuļu naži pārvērta nekustīgā un nejūtīgā stumbenī.

Nebija nekādu līdzekļu sāpju remdēšanai. Pirms smagām operācijām slimniekus piedzirdīja, lai tā aptumšotu viņu apziņu. Servantess no tā atteicās un pats noskatījās, kā naži griezās viņa miesā. Bija brīnums, ka viņš pēc visa tā nesaslima ar stinguma krampjiem. Biedri ap viņu mira kā mušas rudenī.

Mēnešiem ilga atveseļošanās. Aiz Redžio slimnīcas atradās neliels apelsīnu dārziņš, tur viņš sēdēja saulē un lasīja. Slimnīcas dvēseļu gans, kāds jezuīts, bija viņam pagādājis vienu Plutarha un vienu Tukidida sējumu, abus latīņu valodas tulkojumā; par savu iemīļoto tematu Servantess labprāt tērzēja ar ordeņa brāļiem. Kaujas diena ar saviem spēcīgajiem iespaidiem bija atstājusi nedzēšamas pēdas viņa dvēselē, nekad vairs neatkārtojās šis drudzis, kuru viņš toreiz pārvarēja tikai ar lielām mokām. Viņa dvēsele bija mierīga un stipra, kaujas laikā viņš bija atradies tik tuvu nāvei, bija to simtkārt redzējis sev blakus plosāmies, tā ka bija pie tās jau pieradis un tā vairs viņu nebiedēja. Brīnums, ka viņš vēl palika dzīvs, tā bija tiešām negaidīta dāvana; no nežēlīgās asins pirts viņš aiznesa sev lidz pastāvīgu nn neaptumšojamu dzīvesprieku. To sajuta ikviens.

Kapteinis Urbīna vairākkārt apmeklēja Servantesu un karavadoņa uzdevumā pasniedza viņam atzinības balvu naudā, vienreiz piecpadsmit dukātus, otrreiz divdesmit, tad atkal desmit. Servantesam bija aizdomas, ka dons Huans īpar šo pabalstu nekā 'nezina. Izrādījās, ka Urbina, kādas izglītotas un kulturālas ģimenes jaunākais karavīra gaitās aizklīdušais dēls, jūt pret viņu simpātijās. Ari pirms kaujas viņš taču bija gribējis pasargāt to no draudošām briesmām, un slimā Servan- tesa vīrišķība, sevi pārvarot, bija atstājusi uz Urbinu lielu iespaidu.

«Es par to pastāstīju karavadonim,» viņš paziņoja, «esmu viņam par to stāstījis vairākkārt. Viņš apmeklēs jūs vistuvākajā laikā.»

Taču dons Huans neieradās. Viņš bija aizņemts ar jautrākām lietām.

«Viņš uzrakstīs jums ieteikšanas vēstuli,» sacīja Urbina, «viņš man to apsolīja. Es uzskaitīju jūsu varoņdarbus!»

«Kādus varoņdarbus, don Diego?»

«Nerunājiet nu blēņas! Mēs abi tos zinām. Ieteikšanas vēstule būs adresēta karalim. Ar šo vēstuli jūs dosieties atpakaļ uz Spāniju, karalis iecels jūs par kapteini un uzticēs jums rotu.»

Tā, protams, būtu liela laime. Kapteiņa amats bija ļoti ienesīgs. Tas nodrošinātu iztiku tēvam, mātei, brāļiem un māsām.

Vēstis no mājām bija nenoteiktas un neiepriecinošas. Tiesa gan, viena no māsām bija nodrošināta uz visiem laikiem: viņa bija iestājusies klosterī. Migels mēģināja viņu iedomāties baskājes mūķenes tērpā,* bet māsas sejas vaibsti izplūda un izzuda. Viņš nezināja, kur savās karavīra gaitās bija aizklīdis brālis Rodrigo. Par vecākās māsas Andreas dzīves veidu klīda dažādas valodas; šķiet, ka viņa vairākkārt bija mainījusi draugus un nedzīvoja vairs vecāku mājā. Arī pašu vecāku māju vairs nebija. Nelielais īpašums Alkalā, kā Migels to noprata, parādu dēļ bija pārdots vairāksolīšanā. Vēstis pienāca no Madrides, Sevi 1as un Vaļadolidas. Viņa tēvs, kurš kādreiz jaunības gados bija nodarbojies ar tieslietām, šķiet, bija nolēmis izmēģināt laimi šajā nozarē, kļūdams par kaut ko līdzīgu klejojošam padomdevējam vai kaktu advokātam. Viegli jau tas nebija, jo katrā vēstulē viņš žēlojās īpar savu dzirdi, kura kļūstot aizvien vājāka. No mātes nepienāca nekādas ziņas. Servantesu mocīja apziņa, ka viņš abiem vecajiem cilvēkiem nespēj sagādāt bezrūpīgas vecumdienas.

Beidzot viņu atlaida kā izveseļojušos. Viņa piedurkne nokarājās rokas stumbenis, tas izskatījās neparasti, taču nebūt ne atbaidoši. Tas bija līdzīgs brūnas klints gabalam.

Kāda laime, ka tā bija kreisā roka! Vairogu varēs piesiet tieši pie rokas … Šķiet, ka gatavojās jauni militāri pasākumi pret turkiem. Varbūt jaunajā izcilajā akcijā viņam izdosies satvert laimi aiz spārniem.

Bet kaujas panākumu laiks kā viņam, tā arī donam Huanam bija jau pagātnē. Turpmākie pasākumi Vidusjūrā norisinājās bez plāna un neveiksmīgi, tie bija sadrumstaloti, jo arvien pietrūka līdzekļu. Dūre jau vairākkārt bija pacelta sitienam, bet tas izpalika. Citkārt atkal tika izdarīts varens trieciens, bet bija nepieciešams vēl otrs tāds, taču tas nesekoja, un pretinieks, gandrīz vai neskarts, atkal cēlās cīņai. Sen jau bija atjaunota muhamedāņu flote. Radās izdevīgs gadījums to ielenkt un iznīcināt Navarinas ostā; bet nevienprātības dēļ neizdevās pieņemt nekādu lēmumu, un kristiešu armāda atgriezās, neko nepanākusi.

Godkāres dzīts, karavadonis traucās pa jūrām. Viņš iekaroja Tunisu. Viņš iekaroja to sev, lai iegūtu karaļvalsti, un ar Vatikāna starpniecību paziņoja savu vēlēšanos Fīlipam. Fīlips izbijās. Pats nebūdams kareivīgs, viņš ar neuzticību raudzījās uz savu karstgalvīgo ārlaulībā dzimušo pusbrāli. Vispirms viņš ar gudru ziņu deva norādījumus savām kancelejām sarakstoties ne- dēvēt vis Austrijas donu Huanu par «augstību», bet tikai par «ekselenci». Pēc tam viņš pakāpeniski atrāva tam savu palīdzību, nesūtīdams vairs ne naudu, ne rezerves. Nākošajā gadā Tunisa bija atkal zaudēta un šoreiz uz visiem laikiem.

Dons Huans vērsa savus skatienus uz daudzām valstīm. Viņš gribēja valdīt. Viņš griezās ar lūgumu pie Venēcijas republikas, lai tā par izdarītajiem pakalpojumiem atdotu viņam daļu no saviem salu īpašumiem ka suverēnu firsta valsti. Viņam atbildēja, ka Venēcija esot noslēgusi mieru ar Turciju. Turki sāka atgūt savu varenību, berberu laupītāju valstiņas atkal nekaunīgi kontrolēja Vidusjūru. Viņu korsāri siroja gar visām piekrastēm, piespiezdami piejūras pilsētas maksāt tiem kontribūciju, atteikšanās gadījumā piedraudot tās nodedzināt, uzbruka kuģiem, aizveda cilvēkus un mantas ikā bagātu laupījumu uz saviem midzeņiem Āfrikas piekrastē.

Karaļa karaspēka daļām algu izmaksāja reti. Šos nelūgtos viesus skaisto Itālijas pilsētu iedzīvotāji izjuta kā smagu nastu. Ja drīzumā nebija paredzami nekādi jauni pasākumi, karaspēka vienības sāka irt un karavīri tika atstāti savā vaļā. Grupās tie klīda pa pussalu, likās drošsirdīgi, vārdos godīgi, bet arī vareni liclībnieki, tie nejuta ne mazāko cieņu pret cilvēka dzīvību un īpašumu, bija drūmi un izvirtuši. Viņus tiešām neieredzēja neviens.

Pienāca diena, kad karalis Filips atsauca savu ģene- rālisimusu no Dienvidjūras. Neskaidros izteicienos tika doti norādījumi par kaut kādiem uzdevumiem Lombar- dijā. Par karaspēka vienību sapulcēšanās vietu bija izraudzīta Dženova, bet ierašanās laiks nebija noteikts. Šo vienību skaitā bija arī Figueroa pulks, kurā tagad bija ieskaitīts Servantess.

Viņam nebija ne mazākās patikas vilkties kopā ar visu pūli; bez lielām pūlēm viņš saņēma atļauju aiz- kulties vienam pašam no Neapoles uz Dženovu. Katra mute, kas nebija jāpiebāž, nozīmēja atvieglinājumu karaspēka vadībai, kura bija nokļuvusi spaidīgos apstākļos.

Ātri viņam sagādāja zirgu. Kāds eļļas tirgotājs no Neapoles, kurš vēlējās nokļūt Romā, bija ļoti laimīgs, ka šajā nedrošajā ceļā atradis sev militāru pavadoni. Labi kopta rneļņa mugurā Servantess jāja rikšos te blakus, te oieši iepakaļ viņam pa veco Via Appia*. Ceturtajā dienā ap pusdienas laiku viņš, jādams pa augstu uzbērumu, šķērsoja zilgana dūmakā tītos Pon- tijas purvus. Uzbēruma labajā un kreisajā pusē slēja savas pinkainās galvas bifeļi, kas ganījās indīgajā zālē. Bet, vakaram tuvojoties, zeltainajā vasaras gaisā viņa priekšā pacēlās Romas pakalni un kupoli.

Pēc tam kad viņš zirgu bija atdevis tirgotājam, viņam bija jāsteidzas kājām vēl cauri visai pilsētai. Viņam strauji pukstēja sirds. Tikai tagad viņš apzinājās savu prieku par atkalredzēšanos ar kanoniķi Fumagali un labsirdīgo Akvavivu. Droši vien tikai tādēļ viņš bija centies dabūt atļauju ceļot vienam pašam pa zemes ceļu.

Visi pils vārti bija atvērti. Neviens neveltīja vērību svešajam karavīram, neviens neizprašņāja to. Šķita, ka pašreizējā pāvesta laikā Vatikānā valda lielāka brīvība satiksmē ar ārpasauli.

Viņš bramanīgi uzmauca dzelzs ķiveri sev uz pieres, pabīdīja aiz jostas aizbāzto dunci uz priekšu un traucās pa pazīstamajām kāpnēm augšup, lai īsti kareivīgi apkamptu ķildīgo sirmgalvi. Garīdznieki, kuri kāpa lejup pa kāpnēm viņain garām, atskatījās un paraustīja plecus.

Tur jau bija šīs durvis. Vienā rāvienā viņš atgrūda tās un — sastinga.

No sava lūgšanu soliņa sašutis piecēlās kāds svešs, gados jauns garīdznieks ar smailu degunu un pergamentam līdzīgu sejas krāsu un svinigā balsī jautāja, ko nācējs vēloties. Servantess sastomījās. Viņa skatiens klīda pa istabu. Paklāji ar Hanibala attēlu vēl karājās savās vecajās vietās.

Garīdznieks nepateica nekā noteikta. Pirms viņa šajās telpās esot dzīvojis kāds ierēdnis no indeks- kongregācijas. Kanoniķa vārdu viņš neesot dzirdējis ne reizi.

Un tad Servantess stāvēja pie Akvavivas apartamentiem. Bikli viņš pieklauvēja pie priekšistabas durvīm. Neviens neatsaucās. Telpas bija tukšas, durvis, kas veda no vienas istabas otrā, stāvēja atvērtas. Telpās valdīja kapa klusums.

Beidzot vārtu sargs svešajam kareivim sniedza izsmeļošas ziņas. Ne viens, ne otrs vairs nebija starp dzīvajiem. Drīz pēc bargā pāvesta bija miris kanoniķis Fumagali, bet nupat pirms desmit dienām arī kardināls. Viņa kaps atradās Lateranā*.

Vārtu sargs kaut ko meklēja savā pultī.

«Pie manis, kareivja kungs, vēl jābūt tai lapiņai, kuru viņi izdalīja pēc kardināla nāves,» viņš laipni sa- clja. «Bet jūs jau ari nevarēsiet to izlasīt, tā ir latīņu valodā.»

«Tomēr, dodiet vien,» sacīja Servantess.

«Vix credi potest,»* aizmiglotām acīm viņš lasīja eļļas lampiņas gaismā, <rquanto cum rnoerore totius urbis decesserit, tantani sibi benevolentiam et gratiam ab omnibus comparaverit, tnorum suavitate ac vitae itinocenlia.»

«Patiesi, viņš bija maigs un pilnīgi bez vainas,» sacīja Servantess un atdeva vīram lapiņu atpakaļ. «Svēt- laimība ir viņam nodrošināta.»

«Āmen,» nobeidza vārtu sargs.

Viņš soļoja caur galerijām un krēslainajiem pagalmiem un meklēja torni, kurā kādreiz bija dzīvojis. Viņš ieraudzīja savā priekšā torņa atliekas. To pašreiz nojauca. Ilgi viņš stāvēja tā priekšā. Tuvojošās nakts krēslā torņa atliekas atgādināja milzīgu, nolauztu kolonu uz kāda senču kapa pieminekļa.

Lai gan šodien acīm redzot varēja brīvi izkļūt pa visiem vārtiem, viņš sameklēja ceļu uz mazajiem Porta Posterula, pa kuriem varēja nokļūt mālainā, tuksnešainā klajumā. Viņš apgāja ap pils celtnēm, pārvarēdams savā ceļā žogus un grāvjus, un pa klusajām Borgo ieliņām sasniedza Eņģeļa tiltu . . . Viņš atrada naktsmājas tuvākajā iebraucamā vietā un, neiedegdams uguni, savā istabiņā iemetās gultā.

Nākošajā dienā agri no rīta viņš kājām devās tālāk uz ziemeļiem. Viegla bija viņa ceļasoma. Pāri plecam viņš bija pārmetis nelielu ādas maisu, pie tā šūpojās arī viņa ķivere, kas izskatījās līdzīga katliņam. Zobenu un vairogu viņš bija atstājis bagāžā, un viņam līdz bija tikai aiz jostas aizbāztā pilstole un duncis. No karstajiem saules stariem viņa galvu pasargāja lakatiņš, kurā bija iesieti mezgli, nogrieztu nūju viņš vicināja kā ceļa spieķi.

Lēni viņš virzījās uz priekšu. Viņš redzēja Viterbo ar tās skaistajām akām, Bolzenas klintis ezerā, nopietno un krāšņo Sjenu. Desmitajā dienā viņš apstājās kādā ceļu krustojumā Toskanas novadā. Tur tūlīt pa labi atradās Florence, līdz tai bija tikai nepilnu piecu stundu ilgs gājiens. Taču ne jau uz turieni veda viņa ceļš. Viņš mazliet atpūtās kādas platānas platajā ēnā un iegrima pārdomās. Pēc tam atkal pacēla maisu un spieķi, pārcēlās pāri Arno upei un devās ieslīpi tālāk jūras virzienā.

Skaists un kluss bija apvidus, kas pavērās viņa skatienam rietošās saules gaismā. Visapkārt gleznaini pakalni, apauguši ar kasta ņkokiem un mīklenājiem, ik nogāze noklāta vīnogulājiem, līdzenums iekopts kā viens vienīgs dārzs. Tālā apkārtnē bezrūpīgi izkaisītas zemnieku sētas un vasarnīcas, varēja redzēt, ka šai zemē jau sen nebija plosījušās kara vētras. Ceļš vijās gan kalnup, gan lejup, iestājās gaiša mēnesnīcas nakts, vientuļi ceļojošais karavīrs kļuva gurdens. Un tad pavisam negaidot viņš atradās mūra sienas un vārtu priekšā. Pāri mūra robojumiem māja bieza koku lapotne; viņpus mūra nevarēja saskatīt ne mājas, ne torņus. Vārtu priekšā kādas lāpas gaismā ap galdu sēdēja kareivji un meta kauliņus. Tie bija algotņi — vācieši, Servantess pazina tos pēc tērpa.

Vienaldzīgi tie viņu noraidīja un paskaidrojuma vietā norādīja uz viņa apģērbu. Viņš saprata, ka šeit neielaiž apbruņotus svešiniekus. Saprasties vārdiem bija grūti. Tad smiedamies viņš izvilka no jostas savu pistoli un ar teatrāli nevarīgu žestu tēmēja uz pilsētas mūri. Viņi saprata, arī smējās un ielaida viņu.

Iekšējais valnis bija biezi apstādīts ar kokiem, tas bija tas pats mežs, kas aizsedza torņus nācēja skatienam. Viņš soļoja uz priekšu pa rūpīgi bruģētajām šaurajām ieliņām. Ceļā nevienu nesastapa. Šķērsojis nelielu kanālu, viņš atkal jau stāvēja pilsētas malā.

Kādā mājiņā, kas atradās mazliet savrup, cauri aizvērtajiem slēģiem pirmajā stāvā spīdēja vēl gaisma. Virs durvīm līmeniski rēgojās no metala izkalta roka ar platmali; tā bija viesnīcas izkārtne, kuras melnais, nesen atjaunotais lakojurns spīdēja menesnīcā.

Viņš pieklauvēja. Tikai pēc ceturtā klauvējiena durvis atvēras, un ar sveci roka viņa priekšā stāvēja saimniece, jauna, apaļīga maza auguma sieviete ar izbijušos seju. Viņš lūdza naktsmājas.

«Ir jau vēls, kareivja kungs,» viņa atbildēja bailīgi.

«Tieši tāl Ir vēls. Tādēļ jau arī ir laiks doties pie miera.»

Vēl joprojām vilcinādamās, viņa to ielaida un veda pa trepēm uz augšu.

«Vai jūs vēl man neuznestu gabalu maizes un glāzi vīna?» viņš sacīja, ienācis istabā.

Viņa pamāja ar galvu. «Vai jūs esat spānis?» viņa jautāja, atrazdamās jau durvīs.

«Man liekas, ka viņi jums nav īsti pa prātam.»

«Mēs viņus maz pazīstam. Šeit jau neviens neiegriežas. Pagājušajā gadā gan viens bija iemaldījies. Bet tas bija pavisam citāds.»

«Kāds tad?»

«Varens vīrs.»

Servantess bija nodomājis no rīta doties tālāk. Bet viņš palika.

Sen jau viņš nebija tik labi gulējis kā šeit, šajā tīrajā un mīkstajā gultā. Nevienā citā ceļmalas viesnīcā nebija ne stiklotu logu, ne arī trauka, kur nomazgāties.

Nokāpis lejā, viņš ievēroja, ka «Melnā platmale» atrodas gandrīz pie paša pilsētas mūra. Tikai neliels dārziņš atdalīja māju no iekšējā vaļņa, uz kura auga koki. Dārziņā atradās divi zemē iestiprināti akmens galdi ar akmens soliem. Servantesam brokastīs pasniedza viru.

«Bet jūs šeit esat tuvu ienaidniekam,» viņš sacīja saimniecei, kura sēdēja tam pretī. «Ja tas ieradīsies, tad tūliņ nolēks pie jums dārzā.»

«Ai nē, pie mums viņi neatnāks. Mūs sargā ķeizars Vīnē.»

«Cerēsim, ka tā būs!»

«Mums ir arī savas brīvības,» viņa sacīja lepni, «pie mums nekad nav bijusi inkvizīcija.»

Ar mūri apjoztā pilsētiņa, kurā apmetās Servantess, saucās Luka. Tā bija miermīlīga ļaužu kopiena Romas ķeizara protcktorātā ar savu pašvaldību, kaut kas līdzīgs republikai vai hercogistei bez hercoga. Karavīri, kas naktī vārtu priekšā lāpas gaismā meta kauliņus, bija šās pilsētiņas algotņi.

Pienāca klāt divi bērni, astoņus vai deviņus gadus veca meitene un puisēns, kas šķita divus gadus jaunāks. Viņi bija glīti, tīri radījumi un izskatījās līdzīgi namamātei.

«Uzskatot tos, uzreiz var pateikt, kas ir viņu māte,» sacīja Servantess, «to nu gan jūs nevarēsiet noliegt.»

«Un tomēr jūs maldāties, kareivja kungs. Tikai mazais ir manējais. Meitene,» viņa pieliecās un čukstēja, «ir manas māsas meita, māsa nomira pirms četriem gadiem tur viņā pusē, Masā.» «A!»

«Labākajiem cilvēkiem vienmēr agrāk jāšķiras no šīs pasaules. Man bija tik labs vīrs …»

«Jūs jau esat atraitne! Tik jauniņa!»

«Man bija septiņpadsmit gadu, kad apprecējos. Viņš mazo nemaz netika redzējis. Tagad man ir divdesmit četri gadi. Mana dzīve jau ir galā.» Domās iegrimusi, viņa nopūtās.

«Protams, protams. Ko gan var vēl sagaidīt divdesmit četru gadu vecumā!»

Viņa mulsi pasmaidīja. Visa viņas mazā būtne iz- strāvoja neparastu labsirdību un sirsnību. Jau tagad, agri no rīta, viņa bija rūpīgi apģērbusies un glīti sakārtojusi savus iesarkani bruņos, mazliet cirtainos matus.

Mazais zēns bija uzrāpies uz sola. Viņš stāvēja blakus mātei un raudzījās Servantesa kreisās rokas piedurknē.

«Kas tev tur ir?» viņš jautāja reizē ir ziņkāri, ir bikli un norādīja uz cieto stumbeni, «nemaz nav rokas, bet kas tas ir?»

Mātes seja pietvīka liesmaini sārta.

«Tā taču nedrīkst jautāt, Domeniko!» viņa dusmīgi iesaucās.

«Ļaujiet viņam taču … Protams, lavas abas ķepiņas ir skaistākas,» viņš sacīja bērnam un maigi apskāva viņu ar savu labo roku.

«Kas gan viss jums nebija jāpārcieš! Jums noteikti par to mums jāpastāsta.»

«Asiņaini notikumi — kam jums tie vajadzīgi!»

«Varbūt tad šovakar. Jūs taču vēl būsiet šeit?»

«Jā, es vēl palikšu,» atbildēja Servantess.

Arī trešajā un piektajā dienā viņš vēl nebija aizgājis. Vieglā, jautrā dzīve, kas ritēja mierīgā darbā, valdzina ja viņu.

«Jūs, saimnieces kundze, pārlieku uzticaties,» viņš reiz teica. «Kā jūs varat zināt, ka es spēšu samaksāt?

«Kad jums vairs nebūs naudas, es paņemšu jūsu dunci un pistoli.»

«Tad jau es vairs nemaz netikšu projām!»

«Nu tad palieciet ar,» viņa klusi sacīja.

Starp citu, dzīve «Melnajā platmalē» bija lēta. Glāze viegla, atspirdzinoša vīna maksāja tikai vienu soldo. Tādē| jau ari veikals zēla, kroga istaba vienmēr bija ļaužu pilna. Bet vakaros, kad kļuva klusāks, kaimiņi apsēdās ap Servantesu un klausījās.

«Tas tik ir stāstītājs, Andželinas kundze,» sacīja ratnieks Dinuči, kad Servantesa nebija tuvumā. «Liekas, viss kļūst rokām tverams, pat saožams, ja tik jūs saprotat, ko es ar to gribu teikt. Sis ir pavisam citāds nekā tas spānis, kas bija ieradies šeit pagājušajā gadā…»

«Tikai nepieminiet man viņu, meistar Dinuči! Man vēl tagad savas naudas žēl. Katru dienu viņš gribēja pa gailītim, dažreiz pat divus, un tad prom bija un atstāja man' lādē samaksai par visu tikai vienu pāri novalkātu zeķu.»

«Vēl tagad redzu, kā viņš sēž jūsu dārziņā, apkāries ar savām lentām un ķēdītēm. Ja viņam noticētu, tad līdz pat Peru nav tādas pilsētas, ko viņš nepazītu; viņš esot piedalījies visās kaujās un ar savu roku nogalinājis vairāk neticīgo, nekā to mīt visā Āfrikā. «Es, es, es.» viņš vienmēr mēdza atkārtot, un tas izskanēja tā, it kā viņš gribētu teikt: «Es, jūsu karalis.» Bet vai jūs kaut reizi esat dzirdējuši, ka dons Migels teiktu «es»? Man šķiet, ka viņš nemaz nezina, kā šis vārds skan itāliski.»

«Tukšojiet šo glāzi uz viņa veselību,» ar pateicību sacīja Andželina, «par to nebūs jāmaksā.» Un viņa pielēja tam glāzi līdz pat malai.

Vienkāršajiem ļautiņiem Servantesa stāsti nebūt nelikās pārāk raibi un mežonīgi. Drukātais vārds nekad nesasniedza viņus. Par visu vairāk viņu fantāziju nodarbināja Alžīras jūras laupītāji. Kāda gan laime, ka tuvējā piekraste bija neviesmīlīga un nabadzīga! Tādēļ šeit vēl neviens nebija ieradies.

Servantesam vajadzēja stāstīt par viņu kuģiem, kuri bija mazi un viegli, bet ar varenām burām. Ja nebija vēja, viņi īrās zibens ātrumā. Vergi pie airiem mira no pārcilvēcīgas piepūles, to līķus iemeta ūdeni. Naktīs viņi devās savos sirojumos ar neapgaismotiem kuģiem, gluži bez trokšņa un pēkšņi bija klāt kā pati nāve. Milzīgas bagātības viņi pārveda mājās. Masti uz viņu ga- liotēm un felugām bija ar tukšu vidu un līdz augšai piepildīti ar zeltu: cehinām un dubloniem. Tās bija tikai naudā pārvērstas kristiešu asinis. Servantess varēja nosaukt vārdā visus slavenākos un briesmīgākos jūras laupītājus, kuri vagoja jūras. Tie bija Džafers no Djepes, Hasans-Veneciāno, Dali-Mami. Bet visslavenākais no visiem bijis Hairedins Barbarosa, beijerbejs un Āfrikas pavēlnieks.

Bet jautrību un nerimstošus smieklus izraisīja viņa stāstījums par janičāriem, sultāna gvardes karavīriem, nežēlīgiem un drosmīgiem ļaudīm, tikai ar dīvainām paražām un apģērbiem.

«Viņi dzīvo vienkopus savās kazarmās, kuras maz atšķiras no klosteriem. Neviena sieviete nedrīkst pie viņiem ieiet. Viņi paši gatavo sev ēdienu, un viņiem ir kopīga saimniecība. Ēdiens laikam viņiem ir vissvarīgākais, jo viņu cieņu un dienesta pakāpi nosaka prasme pavāra mākslā. Galvenais pavārs viņiem ir tas pats, ko mēs dēvētu par pulkvedi; viņiem ir gaļas cepēji, cepešu sagriezēji, maizes cepēji un virtuves zēni. Tie nēsā dažāda veida pavāru mices, kas izgreznotas ar gārņu spalvām. Bet viņu karogs ir putras grāpis.»

«Putras grāpis,» atskanēja saucieni visapkārt, «vai tiešām īsts, parasts putras grāpis?» Bērni, kuri neparko negribēja iet gulēt, klaigāja visskaļāk un rāpās viņam uz ceļiem.

Tas notika divas stundas vēlāk istabā. Svece vēl dega. Logs bija atvērts, varēja dzirdēt strūklakas čalošanu. Andželina bija iemigusi, viņas labā roka, maigi ieapaļa, ar atvērtu plaukstu, nokarājās pāri šaurās gultas malai. No viņas cirtainajiem matiem plūda apelsīnu aromāts, kam tikko jaušami un ne jau nepatīkami piejaucās cepeša smarža. Tur viņā pusē, gandrīz uz pašas galda malas, Servantess ieraudzīja savu bruņu cepuri, — pirmīt Andželina draiskodamās bija to pielaikojusi: uzlikusi bruņu cepuri savām rūsganajām cirtām, ar kailajām, jaunavīgajām krūtīm viņa tad bija tam atgādinājusi kādu lauku pusdievieti, kādas attēlotas alegoriskos gleznojumos. Servantess pasmaidīja un uzmanīgi sakārtoja viņas spilvenu.

Jau divas nedēļas bija pagājušas, kopš viņš dzīvoja šeit.

«Kad tad mēs precesimies,» viņa šodien pirmo reizi bija izteikusi šos vārdus, pie tam tikai starp citu un tik vienkārši, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

Un vai tiešām tas nebija vislabākais? Viņam bija iespēja iegūt uzticamu, draudzīgu dzīves biedri, pieticīgu ģimenes dzīvi, mērenu turību. Viesnīcnieks Lukā, līdztiesīgs pilsonis nelielā valstiņā, kura bija paglābušies no laiku vētrām, — protams, ar pavisam citādiem sapņiem sirdī viņš bija devies ceļā. Bet nu jau sešus gadus viņš klaiņoja pa pasauli un vēl arvien nekā nebija sasniedzis, lai atvieglinātu saviem mājiniekiem rūpju nastu. Baznīca, jūra vai karaļa pils — viņš atcerējās laimi sološo trijotni. Liekas, ka viņa dzīvē šis izteiciens neattaisnojās. Būdams par karavīru, viņš nebija izvirzījies uz augšu.

Dona Huana vēstuli karalim, kuru bija apsolījis labsirdīgais Urbina, viņš vēl joprojām nebija saņēmis. Un viņš to nesaņems nekad. Bet bez šādas protekcijas izredzes kara dienestā bija pārāk niecīgas. Lai iegūtu kapteiņa dienesta pakāpi parastajā kārtībā, vajadzēja veselus desmit gadus kalpot par karodznieku; bet viņš vēl nebija pat karodznieks. Ari par dzejnieka slavu viņš kādreiz bija sapņojis. Viņš domīgi pasmaidīja.

Viegli un rotaļīgi no viņa spalvas bija plūdušas dzejas vārsmas, un maestro Oijoss bija tās uzslavējis. Taču tas bija tik sen. Ikviens jaunietis Spānijā prata tā rakstīt dzejas. Tad jau tiešām būtu bijis prātīgāk ļaut izskūt sev tonzūru un cerēt uz garīdznieka vietu. Bet visi viņa labvēļi Romā bija miruši. Arī tas laiks bija veltīgi izšķiests un aizmirsts.

Ar savu nejūtīgo rokas stumbeni viņš nodzēsa sveci un aizmiga blakus Andželinai. Viņš sapņoja reti. Bet šodien viņš redzēja sapni. Viņš stāvēja pie tik pazīstamā Vatikāna torņa Romā, zemu traucās negaisa mākoņi, dārdēja pērkons, zili zibeņi šķēla nakts tumsu. Tornis, jau sasvēries uz sāniem, sagāzās ar apdullinošu rīboņu, putekļu un gruvešu mākonis uzvirpuļoja gaisā. Bet viņš stāvēja, taisni izslējies akmens drumslu krusā. Un pārcilvēciska balss skandēja Fumagali izteicienu: «Si frac- tus illabatur orbis!» — Un, ja zemeslode sagrūs, drupas apraks bezbailīgo!

Viņš bija piecēlies gultā sēdus. Ausa jau gaisma. Dzelzs ķivere gulēja uz grīdas, tā bija alripojusi pie gultas. Arī Andželina pamodās, viņa tvēra pēc viņa rokas.

«Es sapņoju, ka viņi tevi nošāva,» viņa sacīja izbailēs ieplestām acīm.

«Bruņu cepure nokrita no galda. Pagūli vēl kādu brītiņu!»

Divas stundas vēlāk viņš stāvēja tās priekšā dārziņā, jau sagatavojies ceļam.

«Kam gan tev vajadzīgs kroplis un nabaga kareivis,» viņš sacīja. «Tu esi pelnījusi kaut ko labāku un to arī atradīsi.»

Viņa piekļāvās Servantesam, skaļi raudāja, nemaz nebaidīdamās, ka to 'kāds varētu redzēt, apkampa viņu un skūpstīja viņam krūtis un muti. Viņš ātri atvadījās. Neatskatījās. Devās prom pa ziemeļu vārtiem, kuri atradās turpat tuvumā.

Tikai izkļuvis no pilsētas, viņš apstājās. Bet tagad vairs neko nevarēja redzēt, ne mājas, ne baznīcu. Iekšējā vaļņa augstie, kuplie koki aizsedza pilsētu. Vārtu priekšā ap bungām sēdēja algotņi un jau rīta agrumā nodevās kauliņu mešanai.

Ātriem soļiem viņš šajā augusta rītā devās uz priekšu, līdz sasniedza jūru. Ceturtajā dienā viņš cerēja nokļūt Dženovā pie sava pulka.

Bet, kad viņš otrā dienā bija pagājis garām Specijas ostai un uznāca uz taisna lielceļa, gar kura malām nebija neviena koka, viņš ieraudzīja tālumā kādu karaspēka vienību, kas soļoja pretim. Kad karavīri pienāca tuvāk, viņš izšķīra spāņu ietērpu un tūdaļ jau arī karodziņu, kuru nesa priekšgalā soļojošais: tie bija viņa biedri.

Servantess sasveicinājās un pārmija dažus vārdus. No Lombardijas akcijas nekas nebija iznācis, viņi devās pa zemes ceļu atpakaļ uz Neapoli. Sī juceklīgā un nelietderīgā klaiņošana šurp un turp bija neciešama. Viņš stājās ierindā un devās tiem līdz. Tie, kas soļoja pēdējās rindās, uzsāka kādu garīgu dziesmu marša ritmā par godu svētajai jaunavai, bet pie otrā panta neviens vairs īsti nezināja tālāk vārdus, un viņi apklusa. Tuvojās pusdienas laiks, gaisā virmoja kodīgu putekļu mākonis. Servantess klepoja, viņš atstāja savu vietu un piebiedrojās priekšējiem. Tagad viņš soļoja blakus karogam.

To nesa kāds liela auguma vīrs platiem pleciem, labu galvas tiesu garāks par Servantesu. Klusēdams Migels soļoja tam blakus. Te pēkšņi viņš juta, ka viņu kāds cieši apkampj un aptur. Visa kolona apstājās.

«Patiesi, tas ir viņš!» iekliedzās karoga nesējs, un viņa basa balss svētlaimē drebēja.

«Pie visām turku cūkām, kam tad man īsti jābūt!» saniknots iekliedzās Servantess un atbrīvojās no viņa skavām. Tad viņš pazina savu brāli Rodrigo.

EL SOL*

Neapolē nekas nenotika. Pilsēta bija pārpilna apkārt klejojošām karaspēka vienībām. Diendienā klīda baumas par tuvākajā laikā paredzamo karadarbību, bet tās izzuda līdzīgi ziepju putām. Karalis Fīlips bija aizmirsis austrumus. Ķecerīgā Nīderlande bija kā dzelonis viņa miesā. Holande un Zēlande jau pārdroši draudēja ar atkrišanu visas milzīgi lielās Spānijas monarhijas acu priekšā.

Skumji aizritēja Servantesam vasaras dienas nemiera un burzmas pilnajā dienvidu pilsētā. Viņa nauda gāja uz beigām. Tā nu gan nebūtu nekāda liela nelaime, jo kopā ar viņu bija brālis Rodrigo, kuram kabatā skanēja tikko kā saņemtā Lombardijas alga. Tam nebija nekādu raižu. Ar visu, kas tam piederēja, viņš uzplijās savam brālim. Jau no pašas pirmās dienas viņš, bērnišķīgi dievinādams brāli, pieķērās tam, atzina par nesalīdzināmu visu, ko tas bija veicis, un pareģoja tam spožu nākotni. Migels bieži vien nespēja apslēpt smaidu, kad viņš uzlūkoja brāli.

«Esmu tāds pats izdevums kā tu, tikai mazā formātā,» viņš kādreiz izteicās ar grāmatu tirdzniecībā pieņemtu salīdzinājumu, kuru neizglītotais Rodrigo laikam nemaz neizprata, bet tas bija īsti vietā. Karodznieks pēc izskata bija līdzīgs savam brālim, tikai ar masīvā- kiem locekļiem un rupjākiem sejas pantiem, augsti izliektās uzacis viņam kuplojās kā mežs un ērgļa deguns izliecās uz priekšu kā kalns.

Pēc mēneša Servantesam tas viss bija apnicis.

«Es braukšu prom, Rodrigo,» viņš negaidot ieminējās. «Cerams, ka drīzumā dosies ceļā kāds kuģis.»

Rodrigo tūlīt bija vienis prātis. «Brauksim,» viņš sacīja, «lieliski, manu Migel. Tikai pasaki, uz kurieni.»

«Uz Spāniju. Uz mājām. Tu arī brauksi?»

Tas bija bankrots. Pēc sešu gadu ilgas prombūtnes, pēc pieciem karadienestā pavadītiem gadiem viņš atgriezās dzimtenē kā kroplis, bez dienesta pakāpes, bez dukāta kabatā, ar nenovēršamu likteņa lēmumu — sēdēt Madrides kanceleju uzgaidāmās telpās, rādīt savu rokas stumbeni un izdiedelēt sev kaut kādu vietiņu. Par prinča ieteikšanas rakstu vairs nekas nebija dzirdams. Kad viņš sastapa Urbinu, kapteiņa jau tā sārtā seja kļuva vēl sārtāka un tas nokaunējies lūkojās sāņus.

Starp citu, brauciens uz dzimteni izkārtojās labvēlīgi. Bija septembra vidus. Divdesmitajā datumā trim galerām vajadzēja doties uz Spāniju; reti kad kuģis viens pats uzdrošinājās uzsākt braucienu pa apdraudētajām jūrām. Servantess ziņoja par savu aizbraukšanu kapteinim. Tas bija samulsis vairāk nekā jebkad.

Jau no agra rīta brāļi uzturējās pie mola, kura tuvumā parasti noenkurojās kuģi. Mazākais no šiem trim, kas viņiem bija norādīts, mazliet lielīgi saucās par «It Sol». Viņu bagāža bija niecīga, ieroči un ādas maiss, tas arī viss. Ieradās arī citi ceļotāji — raiba sabiedrība. Pārsvarā bija karavīri, bet starp tiem arī vicekaraļa ierēdņi, kuri atgriezās mājup, tirgotāji, garīdznieki, sievietes un bērni. Skanēja satraukta čalošana un smiekli. Ceļojošie tirgotāji uzbāzīgi piedāvāja savas preces, dīvaini iedomādamies, ka ceļotājs vēlas apgrūtināt sevi ar pavisam nederīgām grabažam. Apdullinoši skaļi spēlēja divi muzikanti, bundzinieks un stabulnieks. Daži

kungi piestātne zem klajas debess lika vel noskūt sev bārdu.

Tūlit aiz mola atradās varenā, senlaicīgā Aragonas pils. Tur dzīvoja vicekaralis, un pie viņa kā goda viesis atkal bija apmeties Austrijas dons Huans. Tālā pagātnē jau bija Lepanto, vēl tālākā flotes parāde, kad Servantess pirmo reizi ieraudzīja ķeizara dēlu visā viņa elegantajā greznumā.

Pa labi, viņpus nelielā baseina, tēsa baļķus un klaudzināja āmuriem. Tur augšup slējās jaunais kara arsenāls. Servantess pieķēra pats sevi pie domām, ka viņš ar zināmu skaudību raugās viņā pusē uz mūrniekiem. To rokas kaut ko radīja, viņi bija nepieciešami!

Lielgabala šāviens no mazā salas cietokšņa vēstīja pusdienas laiku. Virs galerām uzvijās karogi. Pasažieri cits pēc cita sakāpa kuģos. Augstu pie debesīm spoži spīdēja saule, bet līci sedza viegla dūmaka. Tālās Soren- tas klinšu sienas 'klāja zilganas ēnas.

«Brāli, ko gan mēs vēl gaidām,» sacīja Rodrigo un piecēlās kājās. «Kāpsim kuģī līdz ar pārējiem.»

Servantess neapzināti vilcinājās spert izšķirošo soli Viņam šķita, ka, atstājot Itālijas zemi, viņš zaudēs jebkuru cerību. Tāpat sēžot, viņš apgriezās un lūkojās atpakaļ uz terasveidigo pilsētu. Ilgi viņš tā sēdēja. Viņi bija palikuši krastā gandrīz vai pēdējie.

Tad viņš ieraudzīja, ka ap pils stūri un pāri laukumam, kas tagad bija gandrīz tukšs, pie viņiem steidzās kāds vīrs karavīra tērpā. Viņš pielika roku pie acīm un •pazina kapteini. Jau no tālienes tas kaut ko kliedza un vicināja rokā papīra lapu, ķivere tam bija nošķiebušies greizi tāpat kā toreiz Lepanto kaujas dienā.

Taurētāji uz galerām nopūta pirmo signālu. Airētājs māja ar roku. Urbina ar triumfējošu un sasarkušu seju bija jau klāt.

Tā kā viņa pūles bija bijušas veltas un nu bija pienācis pats pēdējais laiks, viņš nolēma pārkāpt visus militāros noteikumus. Nospodrinājis bruņas, aplicis lentu ar ordeņa krustu, viņš devās uz Aragonas karaļu pili. Bet šeit drosme viņu pameta. Gandrīz divas stundas viņš soļoja uz priekšu un atpakaļ gar triumfa arku, kas sauszemes pusē veidoja ieeju pilī. Vara divviru vārti bija slēgti, to kreisajā pusē rēgojās lielgabala lode, un Urbinu mocīja tas, ka viņš nezināja, kā tā tur nokļuvusi.

Kad atskanēja šāviens, kas vēstīja dienas vidu, vairs nedrīkstēja vilcināties ne mirkli… Urbīna sastapa karavadoni salonā, drūmā noskaņojumā iebaudot vēlas brokastis. Viņš pazina kapteini. Viņš zināja, kādēļ tas nāca. Runa bija par šo jau zināmo Servedru, vai kā nu tur viņu sauca, jau ceturto reizi viņu traucē ar niekiem. It kā tas būtu tik patīkami apgrūtināt karalisko brāli Eskorialā ar lūgumu!

Blāvām acīm, zem kurām jau sāka veidoties maisiņi, viņš raudzījās uz virsnieku. Tas nolika savus papīrus uz ēdieniem piekrautā galda starp šķīvjiem. Lai vieglāk sasniegtu savu mērķi, Urbīna jau pats bija uzmetis ieteikšanas rakstu un pie tam divos dažādos veidos, vienu plašāku, otru īsāku. Viņš ļaus donam Huanam izvēlēties. Padevīgi, tomēr neatlaidīgi, viņš atkārtoja savu lūgumu. Šodien, tūlīt pat, ar kuģi došoties ceļā šis drosmīgais varonis, par kuru viņš galvojot! Viņš uzskatīšot to par personīgu apvainojumu un sava goda aizskaršanu, ja karavadonis viņa lūgumu atkal noraidīšot, iesaucās Urbīna, no satraukuma drebēdams.

Atbildes nebija. Ķeizara dēls apatiski gremoja. Tad kapteinis Urbīna'spēra ārkārtēju soli. Drebošām rokām viņš atsēja no kakla savu Santjago ordeņa bruņinieka krustu un nosvieda to uz dokumentiem starp ēdieniem un dzērieniem, ka noskanēja vien.

Jaunais pavēlnieks pacēla galvu un cieši pavērās godīgajā un sarūgtinātajā sejā. Tad viņš nopūzdamies pamāja sulainim, kas to apkalpoja, un ar pasniegto spalvu parakstīja tuvāk stāvošo dokumentu. Gadījās, ka tas bija īsākais no abiem.

«Tagad ļaujiet man paēst,» viņš sacīja gurdenā balsī, «un nenāciet vairs!»

Bet, kad Urbīna izgāja no salona un laimē starojošs kā līgavainis jau gribēja steigties lejup pa kāpnēm, viņam pretim militāras svītas pavadībā kāpa mājastēvs un vicekaralis, Spānijas grands. Sajūsma par gūtajiem panākumiem spārnoja kapteini, viss viņam šķita viegli sasniedzams. Kāpņu laukumiņā viņš salieca celi pārsteigtā gubernatora priekšā, pacēlis uz augšu, rādīja tam neparakstīto ieteikšanas rakstu un ļoti īsi pastāstīja par savu vajadzību.

«Labprāt,» sacīja grands, «tikai, lūdzu, nāciet man līdzi istabā.» Vicekaralim glaimoja, ka bez prinča — lieladmirāļa rekomendācijas arī viņa atbalstu vēl uzskatīja par nepieciešamu.

Par visu to Servantess uzzināja ļoti maz. Jau otro reizi atskanēja taures signāls. Viņš turēja salocītos dokumentus palikušajā veselajā rokā, un asaras plūda pār viņa vaigiem. Rodrigo godbijīgi stāvēja turpat līdzās, ari viņš bija aplaimots, bet neizrādīja ne mazāko izbrīnu; tas taču bija pats par sevi saprotams, ka visi ta rūpējās un gādāja par Servantesu.

«Lai jūs sargā svētā jaunavai» sacīja kapteinis. Un tas arī bija viss.

īstā laikā sacēlās dienvidu vējš un dzina mazo eskadru vajadzīgajā virzienā, gar Mizenes zemesragu, cauri Procidas jūras šaurumam. Bet drīz vien vējš norima. Trīs kuģi, turēdamies cieši kopā, lēni slīdēja gar Itālijas piekrasti ziemeļu virzienā. Šķērsot atklātu jūru bez neatliekamas vajadzības nozīmētu lielu pārdrošību.

Tas bija lēns, bet jautrs brauciens. Ikviens priecājās par atgriešanos dzimtenē, šķita, ka uz «Saules» klāja nebija neviena nelaimīga cilvēka. Arī airētāji šeit bija brīvi matroži, viņi, sēdēdami uz saviem soliem, dziedāja takti.

Bet vislaimīgākais no visiem bija karodznieks Servantess. Atkal un atkal viņš pārlasīja dokumentus, kuri pauda brāļa godu un nākotni. Viņš zināja tos no galvas, viņš citēja tos ikvienam. «Lūk, kareivis, kurš līdz šim nelika pienācīgi novērtēts, bet kurš ar savu drošsirdību, saprātu un nevainojamo uzvedību iemantojis vispārēju cieņu,» viņš sajūsmināts atkārtoja tirgotājiem, mūkiem un sievietēm savā basa balsī.

Tas, kuru raksturoja šādiem vārdiem, visbiežāk klusi sēdēja komandtiltiņa tuvumā un lasīja. Tikai tad, kad kuģis tuvojās Toskanai, viņš pārtrauca lasīšanu un ilgi raudzījās uz krastu. Dažu jūdžu attālumā no krasta atradās ķeizaram piederošā pilsētiņa, kuru apjoza mūra siena un kokiem apstādītais valnis.

Skatam pavērās Dženova, pēc tam vairākas dienas bija redzama Ligūrijas piekrastes mirdzošā svītra, aiz kuras pacēlās Piejūras Alpu robotā siena.

Tas bija brauciena sestajā nakti. Gaisā ne mazākās vēsmiņas. Un tomēr rit ap pusdienas laiku viņi cerēja sasniegt Maršēju un vēl pēc vienas dienas — Spānijas krastus.

Brāļi gulēja viens otram blakus uz kuģa klāja, ietinušies savos apmetņos. Rodrigo jau bija aizmidzis. Kad Servantess pagriezās uz labajiem sāniem, lai ari mēģinātu iemigt, uz viņa krūtīm iečaukstējās karalim Fīlipam adresētās vēstules. Tās nozīmēja pārticību, nodrošinājumu viņa tuviniekiem, varbūt arī slavu. Plaši viņa priekšā atvērās dzīves vārti.

Bet ap pusdienas laiku no dienvidrietumiem atbrāza negaiss.

MIRUŠIE KARAĻI

Sēru gājieni šķērsoja visu Spāniju, no ziemeļiem uz vidieni, no rietumiem uz vidieni, no dienvidiem uz vidieni. Karalis Filips gaidīja tos.

Sen jau viņš ilgojās dzīvot vienotībā ar nāvi. Pārāk lēni top šī klostera pils viņa karaliskās dzimtas aizgājējiem. Šī vieta ir drūma un vientulīga, mežonīgs klinšu kalnājs sastindzis ap to, nežēlīgi plosās vētras. Jau divpadsmit gadus šeit būvē. Jau divpadsmit gadus karalis Filips pārrauga celtniecību. Madridē redz viņu reti. Viņš gaida.

Vispirms tuvākajā ciematā. Tur, kādā būdā, cieši cits pie cita dzīvo mūki. Kādā istabiņā viņi ir iekārtojuši kapelu, uz ka|ķu sienas uzkrāsojuši krustu, virs altāra izstiepuši gultas segu, jo bojātais jumts laiž cauri lietu. Telpa ir tik šaura, ka mesas laikā ministrants ar kājām skar ceļos nometušos karali.

Labākos apstākļos nedzīvo ari viņš pats, varenākais šīs zemes valdnieks. Garīdznieka mājai nav neviena loga, nav arī kamīna. Tikai viens koka sols ar trim kājām kalpo sēdēšanai.

Pēc astoņiem gadiem mūki pārceļas uz vēl nepabeigto pili, līdz ar viņiem arī karalis Fīlips. Mitrā jaunceltne pavisam sagandē viņa veselību, jo viņš jau sirgst ar podagru. Grandi, kas ietilpst viņa pavadonībā, ir pavisam izmisuši, pat mūki slepus kurn. Mūki ir paraduši dzīvot paši par sevi.

Dažās trūcīgi iekārtotās istabās, pagaidu baznīcas tuvumā, viņš ar saviem rakstveida rīkojumiem vada abu zemes pusložu likteņus. Visapkārt dzīva rosība un celtniecības troksnis. Viss tomēr vēl ir tuksnesīgs. Ap četrstūrainajiem akmens bluķiem, kas slienas augšup, zeļ bieza jara — cieta, sīksta, grūti iznīdējama nezāle. Akmeņu kaudzes guļ visapkārt. Ar smagiem ratiem, kuros iejūgti divdesmit, pat četrdesmit vēršu, tos atgādā šurp no akmens lauztuvēm. Ne divskrituļu celtņu čīkstoņa, ne rīboņa uz sastatnēm, ne zāģu šņākoņa, ne kalēju veseru dimdoņa, ne akmeņkaļu kallu sitieni, ne malkas cirtēju cirvju klaudzieni tuvējā mežā — nekas netraucē karali viņa gaidās.

Bet tas viss pārāk ieilgst. Pagaidām no visas šīs milzīgās četrstūrainās celtnes pabeigtas tikai austrumu un dienvidu piebūves. No baznīcas, kurai jāpaceļas virs mirušo velves, vēl maz kas redzams. Tad pēkšņi viņš pavēl pārtraukt visus citus darbus un steidzīgi izbūvēt kapenes. Nepārvarama ir viņa vēlēšanās. Viņš nespēj vairs ilgāk gaidīt.

Stundām ilgi viņš sēž pie sava galda, pēta kartes un attālumu tabulas un metodiski sastāda plānus mirušo pārvešanai. Tālu ir izkaisītas viņa dzimtas mirušo atdusas vietas. Tik un tik dienu nepieciešams pārvešanai, tur un tur jāgaida, tur japārnakšņo, šajā ceļa krustojuma sēru procesijas savienosies, šeit ir tā vieta, kur visas tās saplūdīs kopā, tā būs diena, kurā viņš pats beidzot pieredzēs mirušo ierašanos. Rūpīgi viņš izraugās augstmaņus, kuriem uzdots pavadīt tos ceļā. Alkalas hercogs, viņš atzīmē, Eskalonas hercogs, Salamankas, Haenas un Samoras bīskapi. Viņiem pašiem jāsamaksā par neizmērojami lielo pagodinājumu, katra sēru gājiena izdevumi jāsedz karaļa izraudzītajam vadonim. Dīvains mistisku ilgu un ekonomijas savienojums.

Viņam ir iemesls būt taupīgam. Spānijas asinis stingst. Neraugoties uz virskundzību pār pasauli, pati metropole nīkuļo. Viss tas notiek dieva vārdā.

Karalis nejautā, vai pasaule viņu saprot. Nav citas pasaules kā tikai Ilabsburgu dinastija. Nevienu svešzemju monarhu viņš negodā par majestāti. Majestātes ir tikai viņa paša karaliskās dzimtas locekļi. Tikai mirušie, kurus viņš gaida, ir majestātes.

Viņi ierodas no katedrālēm un klosteriem, zem kuru velvēm tie bija atdusējušies, no Andalūzijas, no Estre- maduras, no Veckastīlijas un no Madridcs. Starp viņiem nav neviena, kas savā dzīvē būtu bijis laimīgs. Viņpasaules uzdevumiem, bet ne pasaulīgajai dzīvei un zemes priekiem bija radīta šī dzimta. Ierodas Johanna, ķeizara māte, kura ienesusi savā dzimtā grūtsirdību un ārprātu, ierodas ķeizariene, Fīlipa māte. Ierodas Ungārijas un Francijas karalienes, ķeizara māsas, kuras, valdīdamas svešās zemēs, balstījās uz viņa varu. Ierodas jaunās karalienes — Fīlipa sievas, pāragras grūtniecības upuri. Ierodas karaliskās dzimtas bērni, kuri bija dzīvot nespējīgi. Ierodas dons Karloss, puszvērs, kas ar savu nāvi izpircis grēkus; tagad viņu ar ilgošanos gaida tēvs, kurš viņam bija aizliedzis dzīvot. No Justes klostera ierodas pats ķeizars Kārlis.

Dienām ilgst braucieni, ceļi ir slikti. Tas, kurš gaida Eskoriālā, pazīst katru jūdzes stabu, kam noteiktā stundā paiet garām katra procesija. Viņš pats ar vislielāko rūpību ir izraudzījis katras procesijas sastāvu, noteicis augstmaņu skaitu, kuriem jājāj tās priekšgala, kā arī ubagotāju mūku un kaplānu skaitu. Saskaņā ar ceremonijā paredzēto kārtību katram līķim ļoti precīzi ir noteikts goda eskorts. Astoņpadsmit pāži tam un tam in- fantam, divdesmit četri — tai un tai karalienei. Viņš ir aprēķinājis, cik olekšu šķidrauta nepieciešams zirgu pārklāšanai. Uz zelta brokāta, kas sedz zārkus, jānovieto dažādas formas heraldiskās stīpas stingri saskaņā ar rangu un likumu.

Visapkārt plešas izkaltusi, vasaras saulē izdegusi augstiene. Tautai ir svētki, ļaudis novietojušies gar ceļ- malām putekļos. Visas pilsētas ietērptas sēru rotā, pats nabadzīgākais ciems, īstenībā tikai akmeņu kaudze, izkāris sarkani dzeltenos karogus ar sēru lentu. Pārnakšņo baznīcās, sēru dziesmām un lūgšanām skanot. Pavadonī- bas (audis guļ, ietinušies apmetņos, uz akmens plāksnēm un nespēj iemigt.

Tad gaidīšana ir galā. Pienāk vēsts: viņi ir savienojušies, viņi jau tuvojas. Ir drūma nejauka diena. Saplosīti mākoņi traucas zemu pār Eskoriālu. Karalis iznāk no nepabeigto milzu kapeņu nepabeigtā portāla.

Plašais laukums vēl nav izbruģēts, zeme izrakņāta, jara vēl nav uzplēsta. Uzcelts milzīgs katafalks — viss melnā samtā un zelta brokātā. Trīs pakāpieni ved augšup. Garš paaugstinājums sagatavots zārkiem. Apzeltītas kolonas balsta baldahīnu.

Karalis ļoti krāšņā svinību tērpā gluži viens nostājas pie katafalka. Viņš tērpies beretē un Zelta aunādas ordeņa lielajā ornātā*: va|ējā talārā, uz kura atlokiem reljefā izšuvumā vairākkārt atkārtojas jēra attēls. Viņš tur rokās krucifiksu. Viņa skatiens slīd pāri izdegušajai stepei, viņa zemes skumīgajai sirdij. Jūdzi pēc jūdzes tas klejo uz priekšu līdz pat tālajiem Toledas kalniem. Kā nenoteikts, bālgans plankums pusceļā rnirgo viņa pilsēta Madride.

Jau atskan sēru muziķa un lūgšanas. Jau tuvojas procesijas priekšgals, virzīdamies kalnup. Parādās ērgļa standarts. Kārļa Piektā zārks kā pirmais līgodamies paceļas augšup.

Karalis Fīlips noslīgst uz ceļiem. Šo dārgakmeņiem nosēto krucifiksu Justē bija turējis rokās mirstošais ķeizars. Arī viņš pats grib reiz nomirt ar šo krucifiksu rokās.

Šajā stundā viņš sniedz tēvam norēķinu. Ai, šīs rokas, kas cieši satver viņa krustu, tās vairs nespēj saturēt kopā dieva valstību zemes virsū. Uz neatgriešanos aizgājuši tie labie, spožie laiki, kad visu Eiropu vienoja viena ticība. Kādas šausmas pieļāvis dievs, tumša kļūst viņa pasaule. Visur nemieri, ķecerība un maldi. Anglija, Vācija, Ziemeļi jau sen kā nolemti pazudināšanai, Habs- burgu Nīderlandē nopietni ticības nemieri, Francijas karalis gatavs noslēgt mieru ar ķeceriem, bet Habsburgu jūra, kā arī Dienvidi un Austrumi atdoti pagānu pravietim — no Atlantikas līdz pat svētajam kapam un no svētā kapa līdz Vīnei.

Taču viņam nav jābaidās dot norēķinu. Arvien viņš bijis gatavs upurēt dievam it visu. Tīrās ticības vārdā viņš ir naidīgās attiecībās ar visām valstīm, viņa ļaudis izvelk dunčus no makstīm. lai izrēķinātos ar valdniekiem — atkritējiem, labākās provinces ir izpostītas, valsts kase iztukšota, mauru rūpniecība un ebreju gudrība sadedzināta un padzīta. Drīz vien viņš paliks viens pats ar savas dzimtas mirušajiem, vienīgajiem, ar kuriem viņš jūtas vienots, ticības pilī, kurā tie tagad ierodas.

Nepabeigtās celtnes iekšienē sāk skanēt ērģeles. Rīb atkomandēto karaspēka daļu zalves. Pa nepabeigto vārtu arku iznāk priors ar krustu rokās. Dziedāšana celtnes iekšienē saplūst kopā ar psalmiem, ko dzied procesija, kas tuvojas.

Tagad karaļi ir sasnieguši plašo, līdzeno augstieni savas kapeņu pils priekšā, kas it kā rēgs cenšas tos satvert savām nevienādajām rokām. Karalis Fīlips nekustīgi stāv margojošajā lietū un vēro ceremoniju, kuras laikā šķirstus izceļ no ratiem un uznes uz paaugstinājuma. Nepārtraukti skan ērģeļu muziķa, zalves, zvani un dziesmas, bīskapi pallijos un mitrās svētī mirušos. Zemu klājas vīraka dūmi miklajā gaisā.

Tagad tas ir piepildīts. Garā rindā saskaņā ar stingri noteikto kārtību, zārki klāj milzīgo paaugstinājumu. Ikvienam mirušajam savi iniciāļi un zelta ģerbonis. Bet pašā vidū, majestātiski nošķirts no pārējiem, izceļas zārks, uz kura novietots kronis, galvgalī šim zārkam ķeizara karogs un sēru šķidrauts no vienas vietas izrakstīts ar ērgļiem, kuri simbolizē pasaules varu.

Kā dziļā skurbumā stāv mantinieks. Ai, kaut jel varētu paildzināt šo acumirklil Tas ir lielākais viņa mūžā. Nekad vairs turpmāk, ari viņu kapenēs, viņš nevarēs aptvert vienā skatienā tos, ar kuriem viņu vienoja vienas asinis, kopīgi uzdevumi, viens liktenis, viena pārliecība. Šī mirušo parāde beidzot ir visa ilgotā piepildījums, piepildījums fanātiskajai ticībai un reizē arī piepildījums viņa dziļajai, slimīgajai, nepiesātināmajai tieksmei pēc kārtības. Tikai nāve nodrošina kārtību.

Te pēkšņi kā pirmatnējs, plēsīgs zvērs no savas alas iekaukdamās no kalniem atbrāžas viesuļvētra.

Tā ir šī drūmā apvidus sodība, mūki baidās no tās, viņi to uzskata par sātana iemiesojumu, kas aizsarga savu vientu]o valsti pret topošās pils žņaugiem. Bet vēl nekad sātana spēki nebija trakojuši tā kā šodien.

Vienā vienīgā acumirklī ir iznīcināts viss krāšņums un kārtība. Kroņi ripo pa zemi, lūst karoga kāts, lejup virpuļo sēru šķidrauti. Varenais baldahīns piepūšas kā bura nemierīgā jūrā un pārplīst, sagāžas apzeltītās kolonas. No greznā katafalka atlikušas vairs tikai kailās sastatnes. Saplosītie auduma gabali vējā plīkšķ un šņāc, apdraudot dzīvību, taču neviens neuzdrošinās tos satvert. Milzu dūres saplosa pa gaisu lidojošos Habsburgu varas simbolus. Skrandas ar ērgļiem un kroņiem traucas pa akmeņaino klajumu līdz pat mežam. «Mūsu mežā uzziedējuši brokāta ziedi,» sacīs pavasarī malkas cirtēji, atpūšoties dienvidū zem akmens ozoliem.

Bīskapu mitras ieripo dubļos. Ordeņa ornāts norauts no karaļa Fīlipa pleciem. Melnā apakštērpā stāv viņš vētrā — kalsns, vārgs stāvs kailu zārku priekšā.

DALI-MAMi

No Spānijas atbrāza vētra.

Viņi bija jau pabraukuši garām Marseļai un arī Ro- nas grīvai. Uz kāda zemesraga parādījās neliels ciems, kura pelēkā baznīca ar savām robotajām sienām un sargtornim līdzīgo būvi atgādināja cietoksni. Bocmanis pateica tās nosaukumu: Les Saintes Marles.

Seit viņus pārsteidza dienvidrietumu vējš. Tas traucās tik varenām brāzmām, ka vienā acumirklī izklīdināja nelielo eskadru. «Saule» palika viena pati. Auksts, slīps lietus kapāja un skaloja kuģa klāju. Visi steidzās pa šaurajām kāpnēm lejā. Augšā palika tikai kapteinis ar diviem palīgiem. Airētāji uzvilka sev apmetņus pār galvām un pieliekušies ar visu spēku iegūlās airos, jo vētra mazo kuģīti gandrīz vai neatturami dzina uz krastu. Satumsa arvien vairāk, nu uzliesmoja arī zibens, tam sekoja spalgi pērkona grāvieni.

Zem kuģa klāja valdīja sajukums. Kuģi stipri svaidīja — te tas pacēlās augstu viļņa galotnē, te slīdēja lejā, tad nosvērās uz sāniem, tā ka visi sakrita cits citam virsū, sievietes vaidēja, bērni žēli raudāja. Gaiss kļuva arvien smacīgāks.

Briesmīgs grūdiens. Atsitiens. Vai tiešām kuģis uzskrējis zemūdens klintij! Tās bija beigas. Taču tūlit sekoja otrs grūdiens, vēl drausmīgāks un no citas puses … Daži vīri traucās uz klāja, kopā ar viņiem arī Servantess. Tālu viņi netika. Uz kāpnēm bija ienaidnieks, viņiem pretim raudzījās pistoļu stobri, norībēja šāviens, viens no spāņiem saļima, nogāzās atpakaļ, noraudams citus sev līdz kuģa apakšējās telpās, kur jau skanēja vaimanas un kliedzieni.

Pretoties nebija iespējams. Gandrīz nevienam nebija klāt ieroču. Bet arī tie, kuriem bija ieroči, šaurajā telpā nevarēja tos izmantot. Servantesam izdevās nokļūt uz klāja. Tur viņu acumirkli nogāza zemē, sasaistīja un nosvieda sāņus kā kautu lopu. Netālu viņš ieraudzīja «Saules» kapteini, kas gulēja pats savu asiņu peļķē, arī vairāki nogalināti matroži bija saļimuši pār airiem. Vētra bija norimusi, līņāja smalks lietus. Cits citu pārkliegdami, uz klāja drūzmējās no galvas līdz kājām bruņoti korsāri.

Zem klāja šāvieni, dārdoņa, kliedzieni. Tad no kāpņu lūkas iznirst viens pasažieris pēc otra, visiem viņiem uz muguras sasietas rokas. Savu brāli Rodrigo viņš nekur neredz. Kāds drukns, klibs vīrs ar sprādzi pie turbāna un greznā, galigi izmirkušā apģērbā, šķiet korsāru komandieris. Viņam rokā dīvains rīks, kaut kas līdzīgs elastīgai bendes nūjai, ar kuru viņš devīgi pastiprina savas pavēles.

Virvēm sasaistītais Servantess ar pūlēm uzslējās stāvus un vērīgi palūkojās pāri kuģa bortam. «FJ Sol» bija divkārt abordēta, pie tās bakborta un štirborta ar kāšiem un cilpām bija cieši piesaistījušies divi kuģi. Netālu atradās trešais jūras laupītāju kuģis. Tie droši vien bija uzglūnējuši no savām slēptuvēm Ronas deltā.

Lietus bija pārstājis, atspīdēja saule. Klibais komandieris pielika roku pie acīm un vērīgi skatījās visapkārt. Sajā acumirkli nodunēja lielgabala šāviens. Servantess zināja, ka uz viena no spāņu kuģiem bija divi nelieli lielgabali. Klibais izkliedza kādu pavēli. Gūstekņus sāka dzīt pa laipām uz laupītāju kuģiem. Tā kā tas nenoritēja pietiekami ātri, lika lietā iespaidīgāku metodi. Sasaistītos gūstekņus satvēra pie pleciem un kājām, iešūpoja un pārsvieda pāri. Arī Servantess pārlidoja pāri šādā veidā. Viņš atsitās ar pakausi pret airētāju solu, ka noskanēja vien, un palika nesamaņā gu|ot.

Kad viņš atkal atguva samaņu, kuģis mierīgā gaitā devās uz priekšu. Viņš gulēja kuģa priekšgalā, ap viņu, sasieti un sarindoti kā saiņi, viņa likteņa biedri, daudzi asinīm noplūduši. Laiks bija skaidrs un jauks. Klibais stāvēja pie masta, iemiedzis padusē savu bendes nūju, rokās viņam bija burtnīca, kurā viņš, pretīgi vaibstīda- mies, kaut ko atzīmēja. Viņam bija tukla, balta, bet nekādā ziņā ne austrumnieka seja, kuru nokāries acu plaksts vērta nejauku un ļaunu.

Servantesam tieši blakus pa labi gulēja kāds jezuītu garīdznieks ar rētu pierē, kura labsirdīgā seja pauda iekšēju līdzsvaru un mieru; otrā pusē eleganta dāma pusmūža gados, kāda Madrides galma ierēdņa sieva. Viņas frizūra bija izjukusi, smiņķis uz slapjās sejas iztriepies plankumiem. Lai gan visa šī situācija bija saprotama un arī briesmīga, tajā bija kaut kas tik neticami komisks, ka Servantesam — pašam par lielu izbrīnu — uznāca smieklu lēkme. Viņš nespēja savaldīties. Viņš locījās no smiekliem savās važās. Abi kaimiņi neizpratnē paskatījās uz viņu.

Aizritēja pēcpusdienas un vakara stundas. Neviens nesarunājās. Neviens neatnesa «saiņiem» kaut ko ēdamu. Visas buras bija uzvilktas, nesamērīgi lielas buras tik mazam kuģītim. Tas brauca bez ugunīm. «Toreiz Lukā es esmu visu to pavisam pareizi attēlojis,» nodomāja Servantess. Galiote traucās uz priekšu pa atklāto jūru dienvidu virzienā. Triju dienu laikā viņa būs jau Al- žīrā … Pa labi droši vien palika Spānijas krasti. Tur viņu gaidīja spoža nākotne un gods. Ieteikšanas vēstules iečaukstējās pie viņa krūtīm. Ar ārkārtīgu piepūli viņš piespieda sevi vairs par to nedomāt. Tad atkal viņam uzmācās rūpes par Rodrigo, kuru viņš vēl joprojām nebija redzējis. Taču pilnīga paļāvība liktenim viņu nomierināja. Bija dzestra, zvaigžņota nakts un laiks doties pie .miera. Viņš piesardzīgi atbrīvoja savu kreiso roku no cilpas un tagad varēja nogulties ērtāk. Zināmos apstākļos bija izdevīgi būt vienrocim. Viņš aizmiga. Un nemaz negulēja tik slikti.

No rīta gūstekņus modināja ar kāju spērieniem. Tagad tos sāka aplaupīt un turklāt pēc stingras sistēmas Divi jūras laupītāji apčamdīja gūstekņus, divi citi turēja atvērtu lielu maisu, kurā bez jebkādas izšķirības sabāza visu: naudu, cepures, rotas lietas, sprādzes, lakatus, kārbiņas, jostas un cimdus. Klibais kuģa kapteinis vērīgi sekoja visam tam, kas notika uz klāja, un rūpējās par to, lai nepazustu neviens dālderis un neviena rokas sprādze neaizslīdētu kaut kur citur.

Kāds no viņa rokaspuišiem zaļā kreklā un melnā cepurē, kas pārkārās pār pieri, notupās ceļos pie Servantesa. Servantess pūta tam sejā, lai izvairītos no viņa smirdošās elpas. Seit viss noritēja ļoti ātri. Ar nicinājumu korsārs turēja paceltaja rokā dažus naudas gabalus un vērtīgos papīrus. Servantess iekoda sev mēlē, kad prinča vēstules pazuda milzīgajā maisā. Aiz zināmiem apsvērumiem viņš neteica ne vārda.

Ierēdņa sievai, viņa kaimiņienei, lika piecelties. Viņa vaimanāja un centās izvairīties, kad korsārs, kas viņu pārmeklēja, nesaudzīgi aptaustīja viņas augumu. Viņas žēlabas neizskanēja gluži īsti, pat tagad vel viņa klīrējās. Bet Servantess pēkšņi vairs nespēja paciest savu nevarību. Šīs gluži svešās komediantes dēļ viņš dīvainā kārtā zaudēja pašsavaldīšanos un saprātu un aizlika jūras laupītājam savas sasietās kājas priekšā, tā ka tas komiski nogāzās visā augumā uz klāja blakus dāmai. Saniknots tas uzlēca kājās, lai mestos virsū uzbrucējam, bet klibais, kura baltā seja savilkās smīnā, viņam rupji uzkliedza un pavēlēja labāk pasteigties ar darbu. Aizejot viņš ar neslēptu labpatiku paskatījās atpakaļ uz Servan- tesu.

Viens no komandas locekļiem atnāca izdalīt ēdienu: pelēkus sausiņus, kuri acīm redzot bija cepti no miežu un auzu miltu maisījuma, kā arī sauju melno olīvu. Gūstekņiem saites atraisīja vaļīgāk, daži jau bija piecēlušies kājās un izstaipīja locekļus. Līdz zobiem apbruņotajiem jūras laupītājiem jau nebija jābaidās.

Servantess, kuram trūcīgā maltīte nemaz nelikās tik slikta, paskatījās un ierēdņa sievu un redzēja, ka tā klī- rlgi grauza savu sausiņu. Bet ar izbailēm viņš ari ievēroja viņas notraipītajā sejā koķetus smaidus. Laiku pa laikam viņa žēlabaini nopūtās. Viņš piecēlās no savas vietas un nolēma uzmeklēt Rodrigo.

Jau iztālēm viņš ieraudzīja to sveiku un veselu, bet vēl joprojām sasietām kājām zem komandtiltiņa sēžam. Labsirdīgais jauneklis izstiepa viņam pretī rokas. Bet divi no klāja sardzes vīriem piedraudot aizdzina Servan- tesu atpakaļ uz veco vietu. Nevēlēdamies atrasties tieši blakus dāmai, viņš apsēdās pie borta starp jezuītu un kādu Sardinijas arkebūzistu.

Labs ceļavējš nesa viņus tieši gar kādu klinšainu salu. Aiz kāda līča krītamajā piekrastē parādījās skaista mauru stilā celta pilsēta.

«Ibisa,» sacīja jezuīts. «No šejienes mēs drīz vien sasniegtu savu tēvzemi.» Servantess pamāja ar galvu. Viņš spilgti iztēlojās to, kā pie Valensijas izkāpj krastā, kā pieskaras Spānijas zemei un skūpsta to. Asaras saplūda viņam acis. Viņš savaldījās un apslāpēja tās.

Viņš nebija paradis noverot pats sevi. Taču par to bija pārliecinājies, ka niecīgas likstas viņu satrauca daudz vairāk neka liela nelaime. Sīki dzēlieni, nenozīmīgas nepatikšanas vai aizvainojums varēja viņu sāpināt dienām ilgi. Bet, kad viņu pārsteidza likteņa triecieni, kad tiešām notika kāda nelaime, viņā pamodās pretestība, viņš nomierinājās un izturējās aukstasinīgi. Viņa dzīve nebeigsies Alžīras važās, to viņš zvērēja pats sev, to viņš zināja.

Arī jezuīts bija mierīgs. Tiesa, viņam biia iemesls būt mierīgam, viņam tas bija tikai starpgadījums. Nebija iedomājams, ka viņa ordenis atstātu to likteņa vara. Četru nedēļu laikā izpirkšanas nauda būs klāt, garīdzniekiem bija stingri noteiktas likmes, tarifs. Viņš daudz pļapāja. Starp citu nosauca arī kuģa saimnieka vārdu. Klibais bija Dali-Mami, albānis. Viņus bija sagūstījis viens no visslavenākajiem šīs jūras laupītāju ģildes pārstāvjiem, turklāt viens no visnežēlīgākajiem. Jezuīts pievērsa Servantesa uzmanību vergiem — airētājiem, nelaimīgajiem radījumiem, kuriem nebija tirdznieciskas maiņas vērtības un kuriem tādēļ bija lemts sēdēt šeit līdz pat savai nāves stundai. Vienam trūka ausu, kādam citam bija tikai viena acs, tās bija Dali-Mami mirklīgas neapmierinātības sekas. Jezuīts neņēmās spriest, vai atbilst patiesībai nostāsts par to, ka šis pats reīss* dažkārt mēdzot nocirst roku kādam kūtrākām airētājam un pēc tam ar šo «pātagu» iepērt visu pārējo kuģa komandu. Tomēr tas bija pilnīgi iespējams, jo zvērībām nebija robežu. Un visbēdīgākais bija tas, ka šis Dali-Mami un gandrīz visi viņa biedri bija dzimuši kā kristieši Grieķijā, Dalmācijā, Itālijā vai vēl kur citur un ka tieši šie renegāti izturējās daudz briesmīgāk nekā turki un mauri. Neiedomājami bargs sods sagaida šos nodevīgos bendes viņpasaulē .. .

Te pie Servantesa pienāca kāds no kuģa ļaudīm un uzkrītoši pieklājīgi aicināja to piecelties un sekot viņam. Viņš aizveda to līdz galvenajam mastam. Šeit uz koka kastes bija uzlikta glāze ar vīnu un liels gabals aukstas žāvētas gaļas.

«To jums sūta reīss,» sacīja matrozis, «tur ir gaļa un vīns, kuru jūs taču drīkstat dzert, jo esat kristietis.» Viņš atņirdza zobus. Šķita neticami, ka laupītāju kuģis īpaši vestu līdz-vīnu sagūstīto katoļu vajadzībām. «Bez tam reīss liek jums pateikt, ka jūs»drīkstat brīvi staigāt pa kuģi.»

Servantess domīgi izdzēra stipro sarkanvīnu, apēda gabaliņu gaļas un nolēma lielāko pusi atdot brālim Rodrigo.

Karodznieks kļuva gluži jautrs. Ar pateicību viņš ķērās pie ēdiena. Likās, ka viņu nemaz nepārsteidz Migelam parādītais pagodinājums, gluži otrādi, viņš ļoti zīmīgi un zināmā mērā lepni smaidīja, savilcis savas kuplās uzacis. Servantess nojauta kaut ko nelabu.

«Vai tu man nepaskaidrotu,» viņš jautāja, saraucis pieri, «ko tas viss nozīmē: ga]a un vīns un tava noslēpumainā sejas izteiksme.»

Viņa nojauta apstiprinājās. Te jau varēja krist izmisumā. Izšķirojot laupījumu, tika atrasti dokumenti. Korsāru barvedis pavēlēja izsaukt Servantesa vārdu un pie tam vispirms pie komandtiltiņa, tur, kur sasietām kājām sēdēja Rodrigo. Tas atsaucās. Nē, viņš pats gan neesot dons Migels, viņa brālis atrodoties kuģa priekš

galā. Gluži pareizi: karavīrs ar vienu roku. Un katrā ziņā no šīm vēstulēm varot viegli uzzināt, kas tas par vīru, taču ne jau par kuru katru- rakstītu visu kristiešu armiju virspavēlnieks Spānijas karalim. Lai viņi piesargās aiztikt kaut matu uz dona Migela de Servantesa Sāvedras galvas, to viņš liek tiem pie sirds. Kāda tad esot dienesta pakāpe šim Migelam, par kuru sarakstās kristīgās pasaules vadoņi… atjautāja korsāri. Rodrigo kļuva pavisam noslēpumains. No viņa netiešajām atbildēm tomēr varēja nojaust, ka tiem darīšana ar dižciltīgu augstmani, ar grandu, kuram uzticēti svarīgi uzdevumi. Un tas, pēc Rodrigo domām, neapšaubāmi varēja nākt tikai par labu. Migels droši vien būšot ar viņu apmierināts.

«Tu nelaimīgais!» iekliedzās Servantess, taču tūlīt to nožēloja, uzlika brālim roku uz pleca un piebilda: «Tu taču to biji labi domājis.»

Klibais nebija redzams uz klāja. Servantess to uzmeklēja, un viņu ielaida pie tā. Klibais sēdēja ļoti mazā kajītē pie galdiņa un rakstīja.

«Jūs esat grands, es jau to zinu,» viņš sacīja ne bez labvēlības, «jūsu lieta, jādomā, drīz nokārtosies.»

«Es neesmu grands, no manis jūs neko nevarēsiet saņemt.»

Dali-Mami šim iebildumam neveltīja nekādu vērību.

«Divi tūkstoši dukātu, vai tas būtu jums pieņemami? Tā jau nav nekāda cena tādam vīram kā jūs.»

«Nu, protams, varat to saņemt kaut vai rīt.»

«Katrā ziņā ne vēlāk kā līdz nākošajam mēnesim Vai jūs vēlaties rakstīt tūlīt? Vēstule tiks droši nogādāta.»

«Uzklausiet mani, kaptein,» atkārtoja Servantess, «jūs maldāties. Es neesmu nekāds grands, neesmu bagāts, man nav tādu draugu, kuri spētu par mani samaksāt izpirkšanas naudu. Esmu nabaga kareivis bez jebkādiem līdzekļiem, pēc dienesta pakāpes — jefreitors.»

«Ļoti ticami! Kaut kāda jefroitora dēļ rakstīs nu gan lieladmirālis karalim.»

«Jums jau vajadzētu tikai izlasīt šo vēstuli. Tā jums visu apstiprinās.

«Kā tad tā?» Dali-Mami paņēma papīra lapu, kas atradās tam blakus uz galda. «Šeit taču stāv melns uz balta sirsnīgs un silts ieteikums, nekas nav minēts ne par kareivi, ne par nabadzību.

«Tā tikai ir viena lapa. Izlasiet plašāko vēstuli, to no vicekaraļa.»

«Ak tā, a rī vicekaralis ir rakstījis! Un tas viss par kādu jefreitoru. Ļoti veikli gan jūs kārtojat savu lietu.»

«Izlasiet taču otro vēstuli!»

Otrās šeit nemaz nav. Tā ir tikai tukša aizbildināšanās.»

«Lieciet to sameklēt!»

«Man pietiek ar pirmo.»

«Jūs esat īsts ēzelis, biezādains, stulbs, stūrgalvīgs ēzelis!» kliedza Servantess. Viņam šķita daudz pieņe- mamāk tagad tikt uz vietas nogalinātam nekā gadiem ilgi korsāru verdzībā gaidīt divi tūkstoši zelta naudas gabalus, kas nekad nepienāks.

Reīss arī tiešām bija pielēcis kājās. Niknumā piemiedzis acis, izstiepis uz priekšu biezās lūpas, viņš satvēra savu elastīgo zobenu. Taču viņš atkal savaldījās un tikai dziļi ievilka elpu.

«Tagad nu gan jūs esat sevi pilnīgi atklājuši,» viņš sacīja apmierināts, «tikai ļoti dižciltīga persona spēj būt tik nekaunīga.» Cenzdamies savaldīties, viņš runāja gluži salkanā balsī.

Servantess izgāja no kajītes. Ai Rodrigo, Rodrigo! Bet viņa sirdī jau modās rūgts prieks par likteni, kas tik ļauni ar viņu rotaļājās. Būdams iekšēji brīvs, viņš varēja sev jautāt, vai šāds liktenis ir gluži nepelnīts. Vai tā nebija atmaksa par to cietsirdību, ar kādu viņš, šķiroties no Lūkas, bija atstūmis labsirdību un mīlestību, gluži kā tāds, kurš ar kāju atgrūž atpakaļ straumē laiviņu, kas viņu laimīgi nogādājusi krastā? Ja tas tiešām tā, tad viņš ir dārgi samaksājis. Beidzot iegūtās laimes ķīlas dēļ viņam draudēja bojā eja, un brāļa mīlestība izrādījās visu cerību kaps; gandrīz pašā dzimtenes pievārtē aizrauts nezināmā virzienā, viņš peldēja tumšajā jūrā, un nu vairs viņa ceļā neparādījās neviena laiviņa. Nu lai jau, viņš izturēs! Stiprs ir tas, kurš vairs nebīstas nāves.

Ceturtajā dienā ap pusdienas laiku zem mirdzošā

debesu juma jūras laupītāju kuģu priekšā iznira augsta

'baltu, kārbiņveidīgu māju piramīda, kuras virsotni vainagoja citadele: tā bija Alžīras pilsēta. Atbraucējus sagaidīja goda salūtiem un gaviļu saucieniem; kuģu ierašanās ar laupījumu bija visas tautas svētki. «Uz Badistāriu! Uz Badistānu!» klaigāja un dziedāja puskaili bērni.

«Badistāns» atradās netālu no jūras pie lielas mošejas, tas bija glīts laukumiņš ar zemē iedzītiem mietiņiem un galdiem naudas skaitīšanai, atbilstoši iekārtots vergu tirdzniecībai. Vīriešus izģērba vispārējam vērtējumam, no viņu apģērbu gabaliem izveidojās vesels kalns. Viss notika ātri, tas bija parasts, likumīgs notikums. Gūstekņiem izdalīja parasto apģērbu. Servantess, Spānijas grands, karaļa luteklis, saņēma to pašu, ko visi citi: rupja auduma kreklu, kankarīgas bikses, kaut ko līdzīgu kaftānam, kas sniedzās līdz pat ceļiem, tupeļu pāri un sarkanu cepuri. Piedevām vēl nometa pie viņa kājām nelielu vilnas segu. Tas bija viss, ko viņš saņēma.

Tūlīt arī sākās ūtrupe. Turki, ebreji un mauri aplūkoja «preci» un aptaustīja tai plecus un kājas.

Servantess bija nošķirts no pārējiem. Viņš nebija paredzēts pārdošanai. Daži policisti garos, zaļos apmetņos un baltos filca turbānos, savām dzelzi apkaltajām kurpēm draudīgi skanot, aizveda viņu un trīs viņa likteņa biedrus uz netālo bagno*.

Viņu ievietoja lielā, velvētā, pustumšā telpā, kurā oda pēc mitruma un pelējuma. Tad policisti zaļajos tērpos viņu rūpīgi ieslēdza važās. Servantess saprata, ka ari par šo izgreznojumu viņam jāpateicas savam brālim Rodrigo. Viņa stāvoklis bija neapskaužams. Tā viņu piespiedīs jo ātrāk sagādāt divi tūkstoši dukātu.

ALŽĪRAS PILSĒTA

Jūras laupītāju karaļvalstij Alžīrai, kas nebūt nebija īslaicīga parādība, jo trīssimt gadus tā spītēja lielvalstīm, īpatnību ziņā nebija nekā līdzīga visā pasaules vēsturē. Tā bija vienlaikus mežonīgas fantastikas un uzplaukstošas tirdzniecības iemiesojums. Reāla briesmu pasaka.

Baltajā akmens trīsstūrī, šajā smirdošajā cieši sablīvēto, kārbiņveidīgo māju jūklī, saules svelmē dzīvoja piecdesmit tūkstoši cilvēku. Viņu dzīslās ritēja sava laika visdrosmīgāko tautu asiņu sajaukums.

Jau kopš senseniem laikiem .pa šo zemi klejoja berberi, tumšādainie numidieši, kam tuvas radu tautas dzīvoja Nīlas un Senegalas upju krastos. Jau sen tās piekrastē piestāja feniķieši, viņi tirgojās, apmetās šeit uz dzīvi, būvējās. Pēc tam berberus un pūniešus savai varai pakļāva romieši. Āfrikas province kļuva par viņu impērijas maizes klēti, par tās augļu, Vīna un eļļas krātuvēm. Seit runāja latīņu valodā. Seit runāja arī grieķu valodā, kad vēlāk to pārvaldīja Bizantijas ķeizars. Bet tad Romas vara vairs nespēja aizsargāt. Atnāca ģermāņi, iekaroja un sagrāva drupās pilsētas ar to kolonām, tad tos pašus sakāva, izklīdināja un tie sajaucās kopā ar pārējiem. Austrumu Roma vēl gan spēja uzvarēt, taču bija par vāju, lai nosargātu iegūto. Jau pie pirmā arābu spēku iebrukuma, kas notika drīz pēc pravieša nāves, triumfēja islams. Tas izplatījās tālu visapkārt, sagrāba Spāniju, nodibināja tur visskaistāko no savām valstīm un kļuva par kultūru. Bet Āfrikas zemēs lēja asinis tā sektas. Romas ietekme vēl nebija pilnīgi apslāpēta Arābu asinis vēl bija tikai piliens kopējā katlā. Bet tad jaunā gadu tūkstoša rītausmā no austrumu tuksnešiem iebruka jauni milzīgi klejojošu karotāju bari; šie mežoņi samīdīja visu savā ceļā, izlaupīja un apspieda. Desmit gadu ilga šī asinspirts. Civilizācija bija izdeldēta, labības klētis iztukšotas, Ziemeļāfrika uz visiem laikiem pārvērsta postažā. Nacionālā uzvara bija pilnīga, arābu valoda kļuvusi par valdošo, kurai blakus pakalpīgi čaloja berberu valoda, bet no feniķiešu, romiešu un helēņu valodām bija palikušas vairs tikai neskaidras skaņas.

Tātad dēkainu tautu mistrojums, neauglīgs tuksnešains apgabals, tūkstoš jūdžu gara klinšaina Dienvid- jūras piekraste, bet visbagātākās valstis turpat vai aci. priekšā: Āfrikas laupītāju valstiņu vēsture varēja sākties.

Spānijas pienākums gan būtu bijis darīt tai galu jau pašā sākumā. Tā bija padzinuši maurus, bija kungs pati savās mājās, tai piederēja Indijas bagātības. Spānija arī uzbruka. Piekrastes pilsētas padevās, uz ātru roku tika uzcelti klosteri, mošejas iesvētītas par baznīcām un visur atstāti garnizoni. Bet tas arī bija viss. Āfriku aizmirsa. Karaspēka vienības palika bez pārtikas krājumiem un munīcijas. Citu pēc citas Spānija atkal zaudēja ostas, vēl tikai ar pūlēm turējās Orāna.

Alžīrā nocietināja kādu jūras klinti, kas atradās kliedziena attālumā no krasta. Uz šīs saliņas, kas bija kā «ērkšķis Alžīras sirdī», atradās kāds spāņu dižciltīgais ar saujiņu kareivju; tie bija lemti bojā ejai.

Hairedins Barbarosa to arī panāca. Viņš ieņēma klinti, apkāva garnizonu, lika dižciltīgo pērt līdz nāvei, izpostīja fortu, izbūvēja uzbērumu līdz pat cietzemei un tādējādi radīja drošu ostu, kas kopš šā laika kļuva par galveno bazi visiem jūras laupītājiem.

Turku sultānam Konstantinopolē viņš pasniedza Āfriku uz savas plaukstas kā dāvanu. Viņš kļuva par sultāna kapudanu-pašā un beijerbeju, par kādas turku armijas pavēlnieku. Viņa paša dzīslās ritēja kristiešu asinis. Viņš bija no Eiropas sabiedrības padibenēm cēlies renegāts.

Tādi paši bija arī «karaļi», kuri kopš šā laika sāka valdīt Alžīrā. Tādi bija jūras laupītāju kapteiņi, šīs pilsētas laupītāju aristokrātijā. Tādi bija sultāna janičāri, viņu virsnieki un ģenerāļi. Tādi bija arī sultāna pils augstākie galma ierēdņi Konstantinopolē, tādi pa lielākajai daļai bija vicekaraļi, vezīri un admirāļi visā plašajā turku valstī.

Ik gadus saskaņā ar sultāna pavēli, no visām turku varai pakļautajām zemēm savāca kristiešu zēnus. Tos paņēma ļoti agrā bērnībā. Izraudzījās tikai visskaistākos un spēcīgākos. Drīz vien viņi aizmirsa savus vecākus un dzimteni, tie nepazina vairs citu tēvzemi kā tikai kazarmas vai sultāna pili. Neviens netiecās nokļūt atpakaļ. Viņi kļuva dedzīgi jaunās fanātiskās ticības piekritēji.

Arī brīvprātīgo pusaudžu un pieaugušo vīriešu pieplūdums bija ārkārtīgi liels. Zem pusmēness pulcējās visi tie, kas pavisam noklīduši no ceļa, tādi, kas dzīvē vīlušies, vai arī dēku meklētāji. Visi viņi «kļuva» par turkiem. Tā bija karjera. Seit nepazina nekādus aizspriedumus. Seit nebija dižciltīgi dzimušo, kuru aizspriedumi liktu ceļā šķēršļus zemas kārtas ļaužu drošsirdībai ur talantam. Katrs pats te bija savas laimes kalējs. Uz šiem renegātiem balstījās valsts. Piedzimt par musulmani vēl nenozīmēja iegūt kādu priekšrocību, drīzāk gan tas laupīja izredzes sasniegt kaut ko labāku.

Kareiviskās reliģijas mežonīgā burvība neatvairāmi ietekmēja un saistīja. Hairedinu Barbarosu, grieķu podnieka dēlu, veltīgi centās aizvilināt pie sevis pats Kārlis, lielais ķeizars, kristīgās pasaules valdnieks. Viņš pie dāvāja tam savienību, spāņu karaspēku, suverenitāti, ja tas atstātu sultānu. Barbarosa palika uzticīgs. Un, kad Romas ķeizars ar seši simti kuģiem parādījās pie Alžiras, šis laupītāju midzenis viņam pretojās. Viņš izcēlās krastā. Viņš pavēlēja doties triecienā. Viņa izcilākais bruņinieks, Maltas ordeņa karognesējs, ietrieca savu dunci austrumu vārtos, kuri aizvērās viņa deguna priekšā. Tie aizvērās uz gadu simteņiem. Alžīrā palika neieņemama.

Sultāna ieceltajiem valdniekiem bija dažādi tituli: aga, dejs vai pašā, bet tauta tos dēvēja par «karaļiem». Patiesībā šie karaļi bija nomnieki. Viņi nomāja tiesības laupīt jūrās un balstījās uz janičāru pulkiem. Ar zeltu pildītas kastes un maisus regulāri sūtīja uz Bosforu. Bagātībā ar «karali» sacentās reisu, kuģu īpašnieku un laupītāju kuģu kapteiņu ģilde, īstā Alžiras vērtību ražotāja.

Jo visa šī valsts bija milzīgs tirdzniecības uzņēmums, kas tirgojās ar cilvēku dzīvībām un salaupītajām man- tam. Ja pirātu sirojumiem nebūtu panākumu, visi mirtu bada nāvē. Neko taču šeit neražoja. Visapkārt pletās tuksnesīga zeme. Viss bija atkarīgs no «importa».

Starp karali un ģildi pienākumi un tiesības bija pedantiski noteiktas. Laupījumu sadalīja pēc noteiktas sistēmas. Nevienam Antverpenes vai Augsburgas tirdzniecības kantorim 'nebija tik precīzas grāmatvedības uzskaites. Nepaspējuši vēl nomazgāt asinīm notrieptās rokas, jau sāka diskutēt par tarifiem un taksērn. Izlauzos pija pilsētas, laupīja kuģus, zaga, ko spēja, gūstīja cilvēkus kā lopus, bet divpadsmit procenti no visa tā, nevis vienpadsmit vai trīspadsmit, pienācās karalim. Protams, arī divpadsmit procenti no izpirkšanas naudas.

Šajā dīvainajā spīķerī kā prece saplūda gūstekņi no visas kristīgās pasaules. Viņu skaits sniedzās daudzos tūkstošos; jaiu sākot ar importa dienu, tie k|uva par spekulācijas objektiem. Badistānā spēcīgu vīrieti varēja nopirkt vairāksolīšanā par piecdesmit dukātiem, jo cerēja par to saņemt trīs simti dukātu lielu izpirkšanas naudu. Bet līdz tam laikam kapitālam vajadzēja dol peļņu. Tātad cilvēku iznomāja, un tas kļuva par dienas algādzi vai par nastu nesēju dzīvnieku, un tā pircējs saņēma par to trīs dukātus mēnesī. Dažus no vergiem viņš paturēja pats pie sevis mājās, un to varēja uzskatīt par laimes gadījumu. Ikdienas attieksmēs grūti cilvēcisku radījumu ilgstoši 'uzskatīt par preci, nodibinās zināmas attiecības. Nav jau viegli šaustīt ar pātagu cilvēku, ja bērni kaut reizi sēdējuši tam uz ceļiem. Bet laimes luteklis bija tas, kas nokļuva kāda ebreja mājsaimniecībā. Cietsirdīga apiešanās šeit nebija pat iedomājama un bardzība — reti. Gadījās tādi vergi, kas ebreju mājās jau pēc dažām nedēļām turēja saimniecības grožus savās rokās.

Trijos cietumos mitinājās tie vergi, kuri piederēja karalim un pilsētas pārvaldei. Nožēlojams bija viņu liktenis. Lai gan tie saņēma ārkārtīgi trūcīgu uzturu, tos, važās ieslēgtus, izmantoja smagiem fiziskiem darbiem celtnēs, zemes darbos, dzirnavās un ostā. Ja izpirkšanas nauda bija ilgi jāgaida, viņu liktenis kļuva pavisam bezcerīgs. Šai bezvērts mantai lika nonīkt uz airētāju soliem. Bet viņu likteņa biedri bagno bija gūstekņi ar sabiedrisku stāvokli un bagātību vai ari tādi, par kuriem domāja, ka tiem ir stāvoklis un bagātība, no tiem ar nežēlīgiem spaidiem cerēja ātrā laikā izspiest lielas naudas summas.

Iestādes un vergus brīvi apstaigāja trinitāriešu ordeņa mūki,* uzņemdamies starpniecību izpirkšanas jautājumos. Savākt «žēlastības dāvanas» vergu izpirkšanai jau kopš seniem laikiem bija viņu ordeņa funkcija. Viņi nogādāja arī gūstekņu korespondenci, strādāja roku rokā ar to ģimenes locekļiem; renegātu fanātisms nelika šķēršļus viņu veikalnieciskai rosībai. Karalis un kapteiņi uzturēja sakarus ar šiem mūkiem tāpat kā lielu tirdzniecības firmu vadītāji ar tirdzniecības organizāciju pārstāvjiem.

Protams, laupītāju pilsēta bija arī reliģijas centrs. Tās niecīgajā teritorijā bija vairāk nekā simt mošeju. Bet it visur, kur bija skartas materiālās intereses, ticības jutas klusēja. Ļoti nelabprāt pieļāva to, ja kāds vergs kļuva savas ticības atkritējs. To centās aizkavēt. Nekādā ziņā taču negribēja zaudēt izpirkšanas naudu.

Bet bēgšana bija vissmagākais noziegums. Kā tad tā? Prece grib kļūt patstāvīga? Mantkārība un cietsirdība atriebās par katru tādu mēģinājumu ar šausmīgiem sodiem. Galvenais bija iebaidīšana, šeit nedrīkstēja taupīt līdzekļus. Kāšus mūrī ārpus vārtiem allaž bagātīgi greznoja kristiešu galvas. Maitas ērgļiem Alžīrā klājās labi jau gadsimtiem ilgi.

Tam visam, protams, bija valstiska jēga. Jo no šiem nelaimīgajiem cilvēkiem, kuri tur, izsalkuši, sadauzīti un gandrīz vienmēr smagās važās iekalti, grūtā fiziskā darbā atstrādāja izpirkšanas naudas procentus vai ari sapelēja cietumā, un no tā, kas tiem jau bija nozagts un vēl tiks nozagts, eksistēja valsts, pilsēta, reliģija un ikviens atsevišķs Alžīras iedzīvotājs.

No tā dzīvoja karalis, dejs, aga, pašā savā pilī ar pusmēness karogu un ar lielo zelta kuģa vējlukturi uz jumta. No tā dzīvoja kapteiņi savās mājās pilsētas lejas daļā vai savās ārpilsētas villās, kuru kailie, nemīlīgie mūri ietvēra tik tīkami dzestrus pagalmus ar strūklakām, tik pievilcīgas iekštelpas, kas spīdēja un laistījās raibā marmorā, fajansā un koka panelī. No tā dzīvoja kadiji un muftiji, muderesi, muekiti, imani un hatibi, kuri sešās lielās un simt mazās mošejās sprieda tiesu, izlēma dažādus ticības jautājumus, pielūdza dievu, dziedāja garīgas dziesmas un sastādīja kalendāru. No tā savās klosteru kazarmās dzīvoja janičāri, izmeklēti karotāji, kuri savās pavāru cepurēm līdzīgajās galvas segās un sieviešu svārciņos izskatījās reizē aušīgi un svinīgi. No tā dzīvoja amatnieki - kalēji, drēbnieki, krāsotāji, kurpnieki, pavāri, maiznieki, kas bija apmetušies atklātās būdās garajā Suka ielā ostas tuvumā. No tā dzīvoja viss lielais dīkdieņu bars, kuru dzīslās ritēja jauktas asinis un kuri klaiņoja pa greizo un slideno kāpņveidīgo ieliņu labirintiem, kas veda uz piranud- veidigo stāvo kasibu*. No tā dzīvoja tās tūkstoš šeit nok|uvušās netikles spilgtos kankaros un šķindošos skārda rotājumos, kuras kvernēja ikvienā šaurā ejā un vārtos, būdamas ik brīdi gatavas apzagt garām ejošos laupītājus; kā arī vingru un sasmaržotu zēnu — pusaudžu bars, kuri ar tām konkurēja un kurus vērtēja augstāk nekā tās. No tā dzīvoja arī neskaitāmie ebreji, kuri bija padzīti no Spānijas un atraduši šeit patvērumu; viņi vienīgie valkāja pilnīgi melnus apģērbus un tāpēc drūmi atšķīrās pūļa tērpu krāsainajā ņirboņā.

Tikpat dauzkrāsaina kā apģērbs bija arī valoda, kas skanēja šajās šaurajās ieliņās, patvaļīgi radīts, griezīgs pilsētas žargons, kurā spāņu, itāliešu un portugāļu vārdi dīvaini sajaucās ar arābu un turku valodas skaņām. Sajā Lingua franca* bija dzirdami grieķu, gotu un feniķiešu valodu elementi, bet vēl biežāk berberu — karaļa Jugurtas mežonīgo numidiešu jātnieku valodas skaņas.

Bezrūpīgi un jautri aizritēja dienas jūras laupītāju pilsētā. Vienmēr varēja redzēt daždažādus skatus. Svinīgi kara|a gājieni miesas sargu pavadībā vai janičāru parādes, taurēm, stabulēm un klarnetēm spalgi skanot. Katru dienu cilvēku šaustīšana pie pils, tiklīdz virs lielās mošejas, vēstījot dienas vidu, uzvijās baltais karogs, un nāves sodu izpildīšana dažādās saistošās variācijās rietumu un austrumu vārtu priekšā. Trokšņaini svētki, Hedžra* atceres diena, pravieša dzimšanas diena, lielie auna svētki un līksmā sveču nakts gavēņa mēneša noslēgumā.

Badistānā nekad nenorima rosme, ostā vienmēr valdīja dzīva kustība: tur ieradās kuģi ar laupījumu un devās no turienes ar zelta kravu uz Bosforu. Bezrūpīgi viņi rija eļļā un ar asām garšvielām sagatavoto liellopa un aitas gaļas ragū, pēc tam dzēra stipro, aizliegto vīģu degvīnu un vienaldzīgi noraudzījās uz rētām un zilumiem klātajiem cietuma iemītniekiem, kuri durvju priekšā rakņājās pa atkritumiem, meklēdami ēdiena atliekas.

Lūk, tāda bija šī cietsirdīgā, veikalnieciskā un neprātīgā pasaule, kurā bija ierauts ar drosmi, fantāziju un līdzcietību apveltītais, ticīgais Migels Servaintess.

DONS MIGELS — VERGS

Vīrieša ģenialitāti var pielīdzināt sievietes skaistumam: ar vārdiem var tikai apliecināt to esamību, nevis konkretizēt.

Kāds cilvēks savā dzīvē nav pieredzējis neko citu kā tikai nelaimi, viņš piedalījies lielos pasākumos, bet palicis neievērots. Viņš ir sakropļots un nabagāks par nabagu. Jau šķiet, ka paveras vārti uz gaišāku nākotni, bet te tie atkal aizcērtas viņa priekšā. Sis cilvēks nav slavens, nav pazīstams, tikai nulle pūlī, un šķiet, ka liktenis tam lēmis, važās ieslēgtam, iet bojā. Bet pa to laiku ar viņu pašu ir noticis kaut kas liels un neizprotams. No viņa izstrāvo kāds dīvains spēks, kas sasilda un apgaismo ikvienu, kurš nokļūst tā tuvumā, spēks, kas atmodina uzticību un simpātijās, tāpat kā aprīļa saule atraisa ziedus rūsganā, tuksnesīgā apvidū, spēks, kam nespēj pretoties pat rūdīti bendes. Un tā šī noslēpumainā cilvēciskā burvīguma dēļ viņš nebeidzamās briesmās palicis neskarts, lai reiz dāvātu pasaulei savu mūža darbu.

Viņa laime — ja tikai tā bija laime — sākās ar to, ka viņu pēc dažām dienām no mitrās pagraba velves pārvietoja citā vietā. Tagad viņš atradās vienā no cietuma augšstāviem. Seit varēja vieglāk uzelpot. Telpai

vienas «ānsienas nemaz nebija, tur nebija pat dzegu un margu.

Kur gan īsti viņš atradās? Šī ēka bija trīsstāvu šķūnis, kas, līdzīgi četrstūrim, ietvēra pagalmu, kura vidū čaloja strūklaka. Saule stāvēja augstu debesu jumā, pagalms bija tukšs, tā baltās smiltis žilbināja acis. Atklātajās telpās nekur neviens nebija saskatāms. Važām žvadzot, Servantess pagriezās savā nišā. Telpa bija sadalīta nišās, katrā no tajām mūrī bija iestiprināti riņķi un grīda noklāta salmiem. Tā atgādināja lopu kūti. Tikai šur tur kustējās daži sakumpuši stāvi, bija dzirdams tāds troksnis, it kā zirgi dižotos savos iejūgos.

Tikai pēc saules rieta cietuma telpas atdzīvojās. Šeit sadzina tos, kas dienā bija norīkoti darbos. Tiem izdalīja pelēku maizi un plānu viru. Tad aizritēja stunda, kamēr vergus pieķēdēja uz nakti. Likās, ka sargu uzdevums bija ar komplicētu un smagu važu palīdzību sagandēt dažiem gūstekņiem miegu.

Servantess sēdēja savā kaktiņā pie mūra, rokas un kājas uz priekšu izstiepis, sagaidīdams savas dubultās naktsvažas. Bet zaļi tērptie vīri pagāja viņam garām Salds bija miegs, guļot izstieptiem locekļiem.

Viņš pietrūkās kājās, jo sajuta kaut ko aukstu pieskārāmies saviem deniņiem, un ieraudzīja savā priekša Dali-Mami, tērpušos ļoti elegantā pilsētas burnusā, kā vienmēr rokā tas turēja savu elastīgo zobenu. Cietumā bija jau pavisam gaišs.

«Jūs esat labi izgulējies, don Migel, tas mani iepriecina. Lai gan ne jau tik labi kā savā gultā ar baldahīnu Madridē. Tikai nekliedzietl Es jau zinu: jums nav gultas ar baldahīnu, jūs neesat arī grands. Bet, ja jūs vēlreiz nosauksiet mani par ēzeli, es, diemžēl, par spīti zaudējumam, būšu spiests jūs nogalināt. Tikai reizi es spēju to paciest.»

Pagriezis galvu, viņš pār plecu kaut ko pavēlēja saviem pavadoņiem. Viens no tiem nozuda un pēc maza brīža atgriezās ar īsu un vieglu važiņu, kas bija izkalta kā stīpa.

«To jūs, don Migel, nēsājiet sev ap kāju. Kā jūs paši redzat, tā ir tikai pazīšanas zīme. Viss pārējais atkrīt. Tur apakšā pagraba pavadītās dienas droši vien jums būs mācījušas saprast, kā te šeit pie mums var būt! Kādēļ gan tādam kungam kā jums jāmirst badā, ap krautam ar diviem centneriem dzelzs, ja Madrides galmā jūs gaida.gods un dāmas! Tātad divu vēstuļu vietā labāk uzrakstiet piecas; ja v i e n a m no jūsu draugiem nebūs divi tūkstoši pie rokas, tad tos atsūtīs kāds cits. Bet tagad jūtieties šeit Alžīrā kā mājās!»

Un tiešām daudz netrūka, lai varētu justies labi. Būdams nodrošināts vismaz ar nožēlojamu naktsmītni un uzturu, viņš pa dienu varēja klejot visapkārt ar diezgan neveiklo 'kājas rotājumu un aplūkot apkārtni. Protams, ne jau tikai augstajai kārtai vien, kas tam tika piedēvēta, viņam bija jāpateicas par šo brīvību. Trijos cietumos sēdēja ne mazums ievērojamu vīru, kurus ne uz brīdi neatbrīvoja no važām un uzraudzības. Sava loma te bija bargā Dali-Mami dīvainajām simpātijām pret viņu. Servantess paraustīja plecus, kad viņš to pārdomāja, un devās ceļā, lai šajā mutuļojošā pasaulē sameklētu savu brāli.

Viņš atrada to jau nākošajā dienā kādā mājā pilsētas lejas daļā netālu no Bab-Azoun. Seit kādā garā, tumšā gaitenī, kas veda no ielas uz iekšējo pagalmu, viņa priekšā uz gaišā fona parādījās varens, melns siluets, kas atgādināja Rodrigo. Tas zāģēja malku un bezrūpīgi svilpoja.

Servantess uz mirkli apstājās. Tad viņš pagāja uz priekšu zem griezumiem rotātas nojumes, kas pārkārās pāri ieejai, un uzsauca brālim.

Karodznieks stāstīja, kā tam gājis, viņš bija labā omā. Viņu Badistānā nopircis vairāksolīšanā kāds ebreju ārsts, pavecāks kungs, kas dzīvoja šeit jau ilgāku laiku, atraitnis, kam tiesen bij>a nomiris vergs.

«Ēdina gan ļoti labi, mīļais Migel. Un šis jūdu suns ir ārkārtīgi laipns, patiesībā viņš nav nekāds suns, tā tikai mēdz runāt. Viņš sarunājas ar mani spāniski, es esmu jau viņam par tevi stāstījis.»

«Tev nevajadzētu allaž visiem par mani stāstīt, Rodrigo! Tas nav nemaz tik labi.»

Sajā acumirklī no iekšējā pagalma iznāca doktors Salomons Peress, tērpies garā, melnā zīda kaftānā, galvā tam bija sekla cepurīte, no kuras pie deniņiem spraucās ārā sudrabotas matu cirtas.

«Mani aicina pie slimnieka,» viņš sacīja tīrā kastī- liešu valodā, «jums, Rodrigo, būs jānes mana zāļu kaste!» Viņa izvalbītās, blāvi brūnās acis pievērsās Migelam Servantesam.

«Jūs esat mana līdziedzīvotāja brālis, to liecina jūsu sejas vaibsti. Kā Alžīra uzņēma jūsu gaišību?»

Šie padevīgi izteiktie vārdi izraisīja Servantesā vienlaikus ļoti dažādas jūtas — līdzcietību, jautrību, aizkustinājumu un kaunu. It kā zibens uzliesmojumā uz mirkli viņa apziņā no laiku tumsas iznira šo nievāto cilvēku liktenis, par kuru viņš nekad nebija domājis. Kas gan nav bijis jāpārdzīvo šī mācītā vīra senčiem, ja viņš ar vergu tā varēja runāt!

Viņš jau pavēra muti, lai, kā parasts, iebilstu. Bet viņu atturēja pašam tik neparasti praktiskas dabas apsvērumi.

Diez vai tas būtu saprātīgi it visur un pilnīgi izgaisināt leģendu par sevi? Tā sagādāja priekšrocības. Tā dāvāja kustības brīvību. Tā deva laiku izstrādāt plānus, kuri jau neskaidri veidojās viņa apziņā. Kādē| gan lai viņš pazustu šajā visbezvērtīgāko cilvēku barā!

Tādēļ viņš atbildēja: «Pateicos jums, doktora kungs. Man iet samērā labi. Un esmu priecīgs redzēt savu brāli mācīta vira nama. Zināšanas padara cilvēku maigu.»

«Ja tik tās nepadara augstprātīgu un nejūtīgu,» piebilda Salomons Peress, pakratīdams galvu.

Karodznieks jau bija iznesis laukā lielo zāļu kasti. Servantess noskatījās, kā viņi abi aizgāja, — pa priekšu laipnais sirmgalvis zīda apmetnī, viņam nopakaļ brālis sarkanajā verga cepurītē, pārlicis plecam melnās lādes siksnu. Viņi devās gar pilsētas mūri augšup kasbas virzienā, nogriezās pa kreisi un izzuda viņa skatienam.

Pēc nedēļas Servantess jau pilnībā pazina visu pilsētas ieliņu labirintu. Uz daudziem pakāpieniem viņš bija jau sēdējis, vērodams apkārtni un sarunādamies. Un, nemaz nemeklēdams, viņš drīz vien bija atradis sev ienākuma avotu.

Cik tad vergu dzīvoja Alžīrā? Piecpadsmit tūkstoši? Desmit tūkstoši jau nu noteikti. Visi viņi vēlējās sazināties ar dzimteni. Bet maz bija tādu, kas prata rakstīt Protams, bija gan ari īpaši publiski rakstveži, bet tie nepārvaldīja valodas, pie tam bija dārgi, un viņu rakstītās vēstules iznāca pārāk oficiālas un vēsas.

Servantess sēdēja zem pakavveidīgajām arkām vai mūra ēnā un rakstīja analfabētu pasūtītās vēstules. Viņa žiglās spalvas tēlojumā ikviena ziņa, ikviena sūdzība kļuva izteiksmīga un reāla, gluži kā rokām tverama, viss bija pieskaņots sūtītājam un tiem, kas šo vēstuli saņēma. Vispirms viņš vienmēr lika aprakstīt tālos draugus, ar radošas iztēles spēku spilgti iedomājās ikvienu no tiem savā priekšā un izdibināja dažādus likteņus.

Visi viņam uzticējās, sekoja pa pēdām, kad viņš staigāja pa pilsētas ieliņām. Un, kad Servantess pēc mēneša bija izraudzījies sev pastāvīgu vietu, viņu bieži vien ielenca ļaužu pūlis. Kā atlīdzību viņš pieņēma tikai sīknaudu, un arī tikai no tiem, kuri viņam to uzspieda.

Sī vieta atradās ārpus pilsētas mūriem Bab-el-Vedas vārtu priekšā. Izejot no pilsētas pa šiem vārtiem, kreisajā pusē uz kāda uzkalna bija redzams neliels klosteris ar kāda svētā kapu, Sidi Abd-er-Rahmana patvērums. Seit zem kādas augstas, vecas, vientuļas cipreses sēdēja Migels Servantess un rakstīja savas vēstules Andalūzi- jas zemniekiem, Malorkas zvejniekiem, Itālijas pilsētu iedzīvotājiem, labvēļiem, iestāžu kancelejām un klosteriem.

Dažreiz Migels palika arī vienatnē. Tad viņš atpūtās, vēroja apkārtni un domāja.

Bab-el-Vedas vārtus un pilsētas mūrus pilnīgi aizsedza skatam krūmāju biezoknis, un tas aiz zināmiem iemesliem bija labi. Tur pāri zaļajam, paugurainajam apvidum viņš saskatīja jūru. Tā bija viņa dzīves jūra, kas viņu akli bija svaidījusi gan šurp, gan turp. Šī Vidusjūra bija šūpulis abām lielajām idejām, kas aizrāva cilvēces prātus: grieķu brīvībai un ebreju žēlsirdībai. Šo jūru tagad bija ielenkušas tumšas"varas, kas plosījās daudz briesmīgāk nekā jūras vētras.

Gada sākumā pēkšņi iestājās auksts laiks. Tad viņš dažas nedēļas pavadīja «mājās» cietumā, vai nu uzturēdamies savā kaktā, vai arī sēdēdams pie pārējo nišām. Viņš dzirdēja vienas un tās pašas sūdzības. Tad viņš pēkšņi atcerējās savu jaunības dienu cildeno laika kavēkli un sāka rakstīt dzejas. Nebija vairs tā kā savulaik: nebija godkāres, nevilināja vairs balvas, kuras saņēma dzejnieku turnīru uzvarētāji, nebija meistara Oijosa, kurš aizrautīgi slavināja savu skolnieku, saskatīdams tajā nākošo Boskānu vai Garsilaso. Spānijā, viņš to labi zināja, krāšņi uzplauka jauna literatūra, pēdējā laikā, cik zināms, arī teātra izrādēm tur bija vel nedzirdēta piekrišana. Bet no visa tā viņš bija šķirt'. Atrazdamies gūstā, viņš gribēja tikai mazliet padzejot pats sev un atcerēties bijušo. Viņā nobrieda doma sakopot dzeju ciklā savu pēdējo gadu dzīves stāstu, šo gadu, kuri notikumu pārbagātības dēļ šķita ilguši veselu gadsimtu. Tā kā laika secība viņam šķita nenozīmīga, viņš sāka rakstīt maigā Akvavivas aiziešanai aizsaulē veltītu elēģiju trohajos, viegli un bez pūlēm no viņa spalvas plūda vārsmas, tad viņš tās pārlasīja un saplēsa aprakstītās lapas. Viss skanēja retoriski un tukši, nevienu, kas lasītu šīs rindas, nespētu aizkustināt purpurā tērptā zēna maigais burvīgums. Bet varbūt viņam labāk padosies varoņdzeja? Viņš uzrakstīja uzvarai pie Lepanto veltītu odu. Brāzmaini traucās jambi. Šķindēja un zibsnīja. Veselu dienu tā viņam patika. Taču, naktī pamodies, viņš atcerejās savas paša vārsmas:

Tas kungs ir savu1 stipro roku slējis Pār valdnieku, kas viņam uzticējies. I-ai savam svētam vārdam slavu gūtu, Fīlipa Spānijai šo uzvaru viņš sūta.

*

Un viņš pēkšņi saprata, ka tās gandrīz vārdu pa vārdam bija aizgūtas no 'kādas dzejnieka Ereras* odas. Tūlīt jau rītausmas mijkrēslī viņš pārstrādāja savu sacerējumu, bet neizjūta vairs apmierinājuma. Viss šķita pārslavēts un pārspīlēts, viņš sajuta mutē sāju garšu.

«Ko jūs tur darāt, don Migel?» apstādamies pie viņa nišas, vaicāja kāds Valensijas priesteris, kas atradās gūstekņu vidū. «Jau tik agrā rīta stundā jūs nopūlaties ar rakstīšanu!»

«Es rakstu dzejas, cienījamais tēvs. Tas tomēr ir daudz labāk nekā meklēt utis.»

Bet pat par to viņš nebija īsti pārliecināts.

Jau februāri, kad pavasarīgās saules maigie stari atkal glāstīja zemi, Servantess no jauna atgriezās savā vecajā vietā pie Sidi Abd-er-Rahmana. Tagad pavisam reti viņš ēda .savu zupu cietumā. Viņš nesagādāja nekādus izdevumus. Viņu atstāja mierā.

Viņš vairs necentās izkliedēt maldīgās iedomas par savu dižciltīgo izcelšanos un augsto stāvokli. Gluži otrādi, tagad viņš pat centās panākt, lai šī pārlieciba nostiprinātos un neizzustu. Vēstules, kurās tas ar saviem izdomātajiem veikalu draugiem Madridē apsprieda iespējas samaksāt izpirkšanas naudu, kā arī uzrakstītās fiktīvās atbildes viņš atstāja vaļējas un pieejamas. Dažreiz viena otra no šīm vēstulēm nozuda. Dali-Mami, vakaros tās pārskatīdams, lupas vien laizīja, domās jau saskatot trekno kumosu. Tas šķita gluži dabiski, ka tik lielu naudas summu kā divi tūkstoši dukātu nemaz nebija tik viegli sagādāt.

Pats par sevi saprotams, ka īstenībā Servantess neko nebija uzsācis. Un kas gan lai viņu izpirktu! Varbūt vecāki un radinieki, kurus viņš bija spiests pamest trūkumā, kas mūžam krimta viņa sirdsapziņu?

Bet viņi jau ilgāku laiku centās kaut ko darīt Migela labā. Rodrigo, kaut gan tas viņam bija stingri noliegts, sarakstījās ar tuviniekiem, lai panāktu brāļa izpirkšanu. Starp trinitāriešu ordeņa mūkiem nebija neviena, kurš, atgriezdamies dzimtenē, nevestu sev līdz vairākas viņa vēstules, tās gan bija uzrakstītas ortogrāfiski kļūdaini, toties ļoti pārliecinoši. Ar savu stāvokli viņš esot puslīdz apmierināts, bija rakstīts tajās, bet Migelam gan klājoties ļoti slikti. Neviens jau Spānijā nenojaušot, cik drausmīga esot dzīve cietumā. Visu interesēs taču esot atbrīvot brāli tik ātri, cik vien iespējams. Un viņš atkal un atkal vilinoši spilgtās krāsās tēloja Migela slaveno nākotni. Viņš ļāva vaļu fantāzijai. Viņš nevairījās pat no meliem, kas īstenibā maz atbilda viņa vienkāršajai dabai. Migela neveiklais kājas rotājums pārvērtās dzelžos un smagās važās.

Kurlais advokāts Servantess, viņa klusā dzīves biedre, meita klosterī un otra meita, kura pinās ar vīriešiem, visi viņi bija pārliecināti, ka viņu važās kaltais dēls un brālis lēja sviedrus smagos darbos. To, ka paša Migela vēstulēs bija daudz nomierinošākas vēstis, tie izskaidroja ar viņa lepnumu un velēšanos tos saudzēt. Viņi pārdeva visu, bez kā vien varēja iztikt, mēģināja aizņemties naudu, māsa Luize pūlējās izlūgties palīdzību no savām klostera priekšniecēm, māsa Andrea par naudu, ko viņa saņēma no saviem mīļākajiem, nepirka vairs ne tērpus, ne rotaslietas, bet krāja reālu pie reāla;

viņi iesniedza lūgumus, viņi dienām ilgi sēdēja karalisko iestāžu priekšistabās, viņi pārtika gandrīz vienīgi no sīpoliem un maizes.

Taču nožēlojamas bija naudas summas, ko varēja sagādāt. Viņi neuzdrošinājās Migelam tās pat minēt. Arī Rodrigo to bija stingri jo stingri noliedzis.

Servantess par visu to nekā nezināja. Viņam nemaz neklājās tik slikti. Viņš varēja būt apmierināts.

Bet viņš nebija apmierināts. Kopš neilga laika vairs ne. Jo dienas jo vairāk viņu mocīja nemiers. Viņš cieta. Ar pavasara pirmajām dienām viņu galīgi nomāca sirdēsti, dusmas un bēdas.

Reiz, Lepanto kaujas priekšvakarā, tikai ziņa vieri par šausmu darbiem Kiprā bija atstājusi uz Servantesu tādu iespaidu, ka viņu pieveica drudzis. Tagad kaut ko līdzīgu viņš redzēja ik dienas pats savām acīm. Bargs bija laiks, viņš bija šī laika bērns, un bargs viņš bija arī pats pret sevi. Taču, būdams jūtīgs cilvēks ar bagātu fantāziju, viņš, smagi pārdzīvodams, juta līdz citu cilvēku ciešanām. Un viņš redzēja pārāk daudz.

Sodu sistēma it visur bija drausmīgi barga. Cilvēkus sadedzināja uz sārta, nobendēja uz moku rata, vilka pa zemi tik ilgi, līdz upuris nomira, piesēja pie zirgiem un saraustīja gabalos, salauza atsevišķus locekļus. Par dažiem nozagtiem helleriem nocirta roku uz bluķa. Visās kristiešu pilsētās klīda apkārt simtiem kropļu — pirātu tiesas upuru.

Un vēl jo sevišķi šeit, šajā vecās pasaules samazgu bedrē, kurā duļķaini mutuļoja cilvēces atkritumi un tik cieši kā nekur citur sajaucās mantkārība, fanātisms un nežēlība. Nāves sodi, sakropļošana, spīdzināšana bija ikdienišķs laika kavēklis, mocekļu sāpju kliedzieni tikpat parasti kā ēzeļu bļāvieni un ūdens pārdevēju zvaniņu šķinda, miesas sodi, kuri gandrīz vienmēr beidzās ar sodītā nāvi, bija gandrīz tikpat regulāra parādība kā ikdienas tirgus. Ja ap dienas vidu gadījās iet gar Djeninu, kurā dzīvoja karalis, tad laukumā varēja redzēt kailus, garšļaukus nostieptus noziedzniekus. Katram no tiem uz kājām un kakla bija uzmetušies divi vīri zaļos apģērbos, divi citi noteiktā ritmā sita ar smagām nūjām un pārmaiņus uzsauca viens otram sitienu skaitu: simt piecdesmit, divi simti piecdesmit, četri simti. Pēc tam asiņainos un sadragātos ķermeņus aizvilka sāņus. Pusdivos balto karogu uz Lielās mošejas nolaida, tas vēstīja pārtraukumu līdz nākošai dienai.

Kopš neilga laika Alžīrā valdīja jauns karalis. Ramdans-pašā bija atcelts no amata, un viņa vietā stājās kāds itāliešu renegāts, kurš kādreiz bija saucies par Andretu, bet tagad dēvēja sevi par Hasanu-Veneciāno, tas neapšaubāmi bija viens no briesmīgākajiem šā gadsimta cilvēkiem. Dāvādams milzīgas naudas summas sultāna pils augstmaņiem Stambulā, kā arī paša sultāna sievām, viņš bija panācis savu iecelšanu šajā amatā, un tagad, saimniekojot savā nomātajā karaļvalstī, viņš centās ar procentiem atgūt piekukuļošanai izdoto naudu. Ak vai tam gūsteknim, kas tagad uzdrošinātos begt! Tika ieviesti jauni, rūpīgi pārdomāti lēnas spīdzināšanas veidi. Jaunā valdnieka lietotajiem iebaidīšanas paņēmieniem piemita sevišķa gaume. Seit valdīja aukstasinīgas, baudkāras, metodiskas nežēlības iemiesojums. Pat daudzi mauri un turki nespēja apslēpt šausmas. Parastie sodi — pakāršana, galvas nociršana, nožņaugšana, sadedzināšana uz sārta — sagādāja viņam maz apmierinājuma. Daudz labprātāk viņš izraudzījās iafinētus spīdzināšanas veidus, piemēram, sēdināšanu uz mieta, kad sodāmā ķermenim visgarām tika izdzīts cauri ass miets un karalis piedāvāja saviem pavadoņiem noslēgt derības par to, caur kuru vietu galvā izdursies dzelzs smaile — caur aci, muti vai vaigu. Izdevību tamlīdzīgi uzjautrināties allaž bija atliku likām. Tā, nejauši ieraudzīdams vergu grupu strādājam kādu darbu, viņš izteica neapmierinātību un tūdaļ pavēlēja visiem tiem nogriezt ausis. Tādās reizēs, kad viņš bija labā omā, viņš pavēlēja piestiprināt asiņainās ausu gliemenes vergiem pie pieres un, griezīgi spalgajai janičāru mūzikai skanot, lika tiem apli skriet apkārt laukumam Djeninas priekšā.

Bet viņa cietsirdība nevērsās tikai pret vergiem — kristiešiem vien. Viņš terorizēja savu policiju, ar ļaunprātīgām intrigām noskaņoja pret sevi reisu ģildi; viņu ienīda visā Ziemeļāfrikā, bet reizē arī apbrīnoja viņa

mežonīgo drošsirdību, kurai, tāpat kā viņa zvēriskumam, nebija robežu.

Hasans atgādināja teiksmainu jūras laupītāju: viņš bija liela auguma vīrs, kalsnējs un bāls, ar šķidru, sarkanu bārdu un spīdošām, asinīm pieplūdušām acīm. Tie, kuri nokļuva viņa tuvumā, apgalvoja, ka no viņa plūstot asins smaka.

Lūk, šāds bija cilvēks, kuram vienrocis vergs Migels Servantess spītēja un zināmā mērā arī to savaldīja.

Vispirms Hasans, protams, padzina Servantesu no viņa iemīļotās vietas zem cipreses. Rakstīt nepratēji viņu vairs neatrada. Pārāk briesmīga un dzīva tagad kļuva soda vieta Bab-el-Vedas vārtu priekšā. Nelīdzēja arī tas, ka zaļais krūmāju biezoknis aizsedza vārtus un mūrus. Arvien varēja dzirdēt upuru kliedzienus, gaisā bija jūtama apdegušas miesas dvinga vai ari "trūdošu līķu smaka, jo tos apglabāt bija stingri aizliegts. Redzamā vietā visiem par brīdinājumu šeit pārvērtās pīšļos tie, kuri lielā izmisumā drosmīgi bijā mēģinājuši aizbēgt no šīs elles.

Bet tieši tas kļuva par Servantesa mērķi. Jau sen bija pagājis tas laiks, kad šausmu iespaidā viņš saslima ar drudzi. Ari viņš gribēja bēgt, aizraujot sev līdz brīvībā pēc iespējas vairāk biedru, un tur kristīgajā pasaulē aicināt ļaudis triecienam pret elli.

TRĪS NODEVĒJI

Orānas pilsēta bija spāņu rokās. Līdz turienei bija divpadsmit dienu ilgs gājiens. Bet bēglis nevarēja izmantot šo īsāko ceļu gar jūras piekrasti, jo to stingri apsargāja. Ejot pa tāliem apkārtceļiem, kuri vispirms dziļi iesniedzās zemes iekšienē dienvidu virzienā un pēc tam virzījās atpakaļ uz piekrasti, tikai pārdrošnieks varēja cerēt trijās nedēļās sasniegt Orānu. Taču līdz šim tas nebija izdevies vēl nevienam.

Taciņu tikpat kā nebija, visapkārt tikai klinšaini kalni, saulē izdeguši tuksneši un laupītāju ciltis. Pavadonis bija nepieciešams.

Uz pavasara pusi Serventess vienu tādu atrada. Tas bija kāds dēkains subjekts, kura dzīslās ritēja portugāļu un mauru asinis, jau divdesmit gadus viņš klīda pa šo apvidu un tikpat labi pazina Fecas un Tlemsenas karalistes kā oāzes Alžiras dienvidos; viņš bija kalsens un izveicīgs, ne visai glīts, ar netīru sejas krāsu, kas iedobumos šķita zaļgana, un ar pārāk īsu degunu, kuru kāds brutāls īkšķis, likās, bija zobodamies nošķiebis sānis; vēl jāpiemetina, ka viņš vairs nebija jauns. Vienpadsmit gūstekņu vadīšanai pa bīstamajiem ceļiem vajadzēja būt viņa beidzamajam ienesīgajam pasākumam, pēc tam viņš atteikšoties no «visa tā» — tikai nevarēja zināt, no kā īsti. Savā apmetni viņš bija iešuvis desmit parādzīmes: desmit tādēļ, ka Servantess, kuram, gluži kā mūkam, kabatā nebija ne graša, nebija uzņēmies nekādas saistības, bet to slepus izdarīja Rodrigo par viņiem abiem. Ar savu milzeņa augumu izceldamies visa bēgļu pulciņa vidū, viņš smagiem soļiem, bet līksmu sirdi gāja blakus mīļotajam brālim pa pakalnu oļiem un izžuvušu upju gultnēm uz dienvidrietumiem.

Ar ceturto dienu noliesējušie ķermeņi sāka just nogurumu. Augšup un lejup pa klintīm, zem dedzinošajiem vasaras saules stariem, nekur ne mazākās ēnas, nevienas apmetnes, kas solītu atspirdzinājumu vai pajumti, tikai dažkārt kāda mālu būda, kuras priekšā stāvēja bērni uzpūstiem vēderiem un iekaisušām acīin blenza uz divpadsmit vīriem, te pēkšņi aiz kādas klints izciļņa kā statuja parādījās kāds drūms apbruņojies jātnieks raibā, skrandainā tērpā.

Sestajā dienā izsīka viņu pārtikas krājumi. Kādā ieplakā viņi ieraudzīja dažas būdiņas, kuru priekšā ganījās aitas. Tās ganīja sievietes. Viņi lūkoja nopirkt vienu aitu, taču nekādi nevarēja vienoties, vietējie varbūt naudu nepazina; katrā ziņā pēc tās nemaz netīkoja. Tad viņi paņēma aunu bez jebkādas samaksas. Visi jau priecājās par gaidāmo mielastu.

To sarīkoja pievakarē lielās Medadas* pakājē. Kalnu grēdas nogāzes nepārredzami tālu klaja vienādi noauguši milzu ciedri, cienīgā atstatumā cits no cita. Noteiktā augstumā tie līmeniski plēta savu skuju zarotni, tādā kārtā baznīcas torņa augstumā izveidojot blīvu jumtu.

«Kur mēs atrodamies?» Servantess jautāja kalsenajam pavadonim. «Kas tā bija par vietu, ap kuru tu mūs šodien vedi ar tik lielu līkumu un pie tam tik noslēpumaini?»

Pavadonis šķielēja pāri savam greizajam degunam. «5o vietu, don Migel, sauc par Teniet-el-Hadu, un to apdzīvo nekaunīgie, naidīgie kabiļi.» Un viņš aizgāja.

Aunu cepa uz ugunskura, kas bija sakurts no ciedru zariem, to sveķi sprakšķēja un izplatīja asu smaržu. Visi spiedās ap ugunskuru, jo pavasara naktis kalnainajā apvidū bija aukstas. Cepetis vēl nebija gluži gatavs, kad jau sāka plēst gaļu no kauliem. Eiropejiskie kungi ēdot čāpstināja un laizīja pirkstus. Drīz vien visi nolikās gulēt mežā uz sūnām, ietinušies, cik labi tik varēja. Vāja, pienaina gaisma lija pār augsto Medadu, pilns mēness peldēja virs koku zaru veidotā katedrāles jumta skaidrajās nakts debesīs.

Kad viņi rītausmā piecēlušies izstaipījās un sāka berzēt sastingušos locekļus, no pavadoņa nebija vairs ne vēsts. Viņi sauca to, pārmeklēja apkārtni, neziņā sapulcējās vienkopus, nespēdami vēl ticēt, ka noticis visļaunākais. Te pēkšņi viens no vienpadsmit bēgļiem, tirgotājs no Mursijas, skaļi iekliedzās, aptaustīja apģērbu, pēc tam sāka rakņāties pa savu guļvietu un beidzot izmisis paziņoja, ka ir apzagts. Ādas maciņš ar dublo- niem, ko viņš bija nēsājis saitē uz kailām krūtīm, — šī ar tik lielām grūtībām saglabātā bagātība — bija pazudusi, un līdz ar to bija izgaisis vīrs ar zaļgano seju. Nelielais, bet toties reālais laupījums viņam likās vērtīgāks nekā visas desmit parādzīmes kopā. Un tā viņš tos pameta vienus pašus, bez pārtikas un ieročiem šajā nepazīstamajā tuksnesī, kurā nebija ceļu, sešu dienu gājiena attālumā no Alžiras un piecpadsmit dienu — no Orānas.

Sākās vaimanas un savstarpējas apsūdzības. Katrs centās apgalvot, ka tieši viņš pirmais ievērojis šī cilvēka neuzticamību, ka tieši viņš visilgāk pretojies pārgalvīgajam pasākumam. Daudz netrūka, ka nelaimes biedri būtu sākuši kautiņu. Taču beidzot vispārējais sašutums vērsās pret Servantesu kā pret īsto kūdītāju un pasākuma organizētāju; vienīgi viņam tiem jāpateicas par šā negodīgā pavadoņa izvēli.

Tas viss tiešām esot gluži pareizi, viņš tūlīt paskaidroja, u.n tādē| dabiski, ka viņi tagad tam uzveļot visu atbildību un kā savam vadonim sekojot tālāk uz rietumiem. Ciedriem apaugušie kalni — to viņš bija redzējis uz kartes — atrodoties uz tā paša platuma grada kā viņu mērķis. Vajagot tikai doties uz priekšu saules gaitas virzienā, tā viņi nekļūdīgi sasniegšot Orānas mūrus.

Bet pārējie atzina tikai vienu — atpakaļ. Sešu dienu ilgs gājiens pa pazīstamu ceļu viņiem šķita pieņemamāks nekā tālais ceļojums nezin kur vēl, un pie tam, atgriežoties atpakaļ un nožēlojot sperto soli, viņi cerēja izpelnīties piedošanu.

Pēc ceturtdaļstundas viņ'i devās ceļā. Brāļi stāvēja kraujas malā zem kokiem un noraudzījās pakaļ aizejošiem deviņiem vīriem.

«Divatā mēs tiksim uz priekšu daudz ātrāk,» sacīja karodznieks, kuru sajūsmināja doma vieniem pašiem ar dievināto brāli doties pretim brīvībai, «nāc jel! Ko gan vēl mēs te gaidām?»

Bet Servantess klusēja un nevarēja izšķirties. Pārējie bēgļi jau sen kā bija izzuduši to skatienam aiz kāda klinšu masīva.

«Tas, Rodrigo, nav iespējams,» viņš beidzot sacīja, «arī mums jādodas viņiem līdz.»

Karodznieks nebija no tiem cilvēkiem, kuri visu saprot no pusvārda. Taču šos vārdus viņš saprata.

«Par to tev paldies neteiks, mīļais Migel!»

«Protams, ne.»

Un tas arī bija viss.

Sagaidīšana vergu pilsētā nebija laipna. Bet, tā kā bez vēsts pazudusī prece, kuru saniknotie īpašnieki jau uzskatīja par zaudētu, pati atgriezās, tad no galējībām tie atteicās. Smagāks darbs, sliktāka guļvieta, daži sitieni ar nūju, ar to arī aprobežojās, vēl jo sevišķi tādēļ, ka viņi bija samusināti. Neviens no deviņiem neapstrīdēja Servantesu, kas sevi atzina par kūdītāju. Viņam piesprieda trīs simti sitienu ar nūju, un tas bija tas pats, kas nāve.

Bet Dali-Mami nepieļāva soda izpildīšanu. Viņš lika savu vergu — vienroci cieši iekalt ķēdēs cietumā; Servantess sēdēja savā kaktā, apkārts un apvīts ar dzelzs važām kā līgava ar rozēm. Vairākkārt pie viņa ieradās reīss, ar savu bendes nūju lietpratīgi reizi pa reizei uzsizdams pa ķēdēm un važām, un tas, ko viņš teica dumpiniekam, nevēstīja neko labu, Bet piektajā dienā viņu atbrīvoja no visām važām … Bēgot viņa apģērbs bija pārvērties skrandās. Tagad viņš saņēma jaunu, tīru un nelāpītu apģērbu: kreklu, bikses, kaftāmu, tupeles un cepuri. Aizmirsuši bija tikai simbolisko važu ap kāju. Citādi viss bija gluži tāpat kā iepriekš.

Diemžēl, pasliktinājās krietnā Rodrigo stāvoklis. Doktoram Salomonam Perošam jau bija cits kalps, un karodznieku pārvietoja pie vergiem, kuri veica sabiedriskus darbus. Migels atrada viņu; kails, tāpat kā visi pārējie vergi, viņš strādāja saules svelmē kāda jauna bastiona būvdarbos pils nomalē.

«Mazliet vēl pacieties, Rodrigo, pacieties!» viņš tam čukstēja. Karodznieks pasmaidīja, pilns paļāvības.

*

Veselu gadu Rodrigo bija spiests strādāt spaidu darbos. Katru rītu viņš, važām žvadzot, cēlās no savas salmiem klātās guļvietas, sasprindzinātās gaidās cerēdams, ka varbūt jau šodien Migels panāks brīnumaino atbrīvošianu no gūsta. Bet, kad beidzot sita 'brīves stunda, viņš no tās atteicās.

Ieradās divi trinitāriešu ordeņa mūki ar izpirkšanas naudu. Servantesu ģimene bija atsūtījusi trīs simti dukātu. Migels izbijās. Viņa spilgtā fantāzija iztēlojās visus tos pazemojumus un trūkumu, kas bija jāpacieš viņa tuviniekiem, lai sagādātu šo naudas summu. Lai nu kā, bet brālim šī nauda deva iespēju atgriezties dzimtenē.

Bet Rodrigo bija nepiekāpīgi stūrgalvīgs. Sie trīssimt dukāti neesot nekas cits kā pirmā iemaksa Migela izpirkšanai. «Kas par iemaksu?» gandrīz asi iesaucās Migels. Divi tūkstoši dukātu, to viņš varbūt esot piemirsis, divi tūkstoši pieprasot no viņa Dali-Mami. Un viņš nevarot iedomāties, no kā gan visā plašajā pasaulē varētu pienākt kaut vai viens zelta gabals. Viņš neparko nešķiršoties no brāļa, sacīja karodznieks, un ne jau viņam esot domāta šī nauda.

Migels ielūkojās viņa maigajā un stūrgalvīgajā sejā un tad novērsa skatienu uz zilganajām ēnām savā priekšā. Bija tveicīgs maija mēneša dienas vidus, un viņi sēdēja viens otram blakus pie kādas augstas mūra sienas, kas ietilpa kas'bas nocietinājumu sistēmā. Abas Rodrigo kājas bija ieslēgtas važās. Šajā stundā spaidu darbos nodarbinātie vergi varēja atpūsties, jo viņu uzraugi nespēja panest lielo karstumu. Saules staros jūra ņirbēja tik spoži, ka apžilbināja acis. Netālu no ostas virs lielās mošejas pašreiz uzvijās baltais karogs. Sākās ikdienišķās eksekūcijas.

Migels pacēla galvu. Labi ja minūte bija pagājusi. Bet par Rodrigo vērīgāks cilvēks būtu pamanījis, ka šajā acumirklī Migels kaut ko bija izlēmis.

«Tu paņemsi šo naudu, Rodrigo,» viņš sacīja noteikti «Tu atgriezīsies Spānijā. Man nepieciešams, lai tu būtu tur. Ja tu visu sapratīgi izdarīsi, tad arī es pēc dažiem mēnešiem būšu brīvs.»

«Labi, tad stāsti,» karodznieks sacīja neticīgi.

Viņš aizbrauca tikai augustā. Tik daudz laika bija nepieciešams, lai nokārtotu visas formalitātes. Vēl pašā pēdējā acumirklī kuģi, uz kura viņš atradās, līdz pēdējam kaktiņam pārmeklēja. Neko aizdomīgu neatrada.

Un tomēr kaut kas notika. Sāka zust vergi. Ne jau daudzi vienā reizē — katru nedēļu tikai viens vai divi. Nebija saprotams, kur tie pazuda. Aizdomās turēja Migelu Servantesu, bet viņš bezrūpīgi staigāja apkārt, rakstīja savas vēstules un it visiem stāstīja, cik ļoti viņš apmierināts par brāļa izpirkšanu.

Bez vēsts pazudušie atradās tepat tuvumā.

Tikai nepilnas stundas gājienā uz rietumiem no pilsētas, starp jūru un pakalniem, pletās zemes gabals, ko dēvēja par El-Hammu; šī vieta bieži pārplūda, un tajā krāšņi plauka augu valsts. Šeit gar piekrasti kāds no augstākajiem pilsētas ierēdņiem neskartajā mežā bija izveidojis dārzu, gandrīz vai īstu tropisko parku, kurā auga daudz palmu, bambusniedru, miršu un irbeņu. Saimnieks gandrīz nekad neapmeklēja savu attālo īpašumu. Dārznieka un sarga pienākumus viņš bija uzticējis kādam dienvidfrancūzim — Zanam no Navarras, jautram cilvēkam, kas parasti gulēja savā dēļu budā un (āva dieva stādiem netraucēti augt un vairoties, kā tiem tīk.

So krietno dīkdieni Servantess bija pārliecinājis. Ja viņš vēloties atkal ieraudzīt savu dzimto zemi, tad viņš tiekot aicināts kopā ar citiem kāpt Rodrigo sūtītajā spāņu kuģī, kas vienā no tuvākajām naktīm kreisēs gar dārzu.

Vieta bija izraudzīta lietpratīgi. Parka visapslēptākajā stūrī atradās dabīga ala, kuru laika plūsmā cilvēku rokas bija vairāk paplašinājušas. Sajā alā salasījās bēgļi, saplūda it kā pa pilienam un pazuda bez pēdām. Viņiem bija dots stingrs norādījums dienā nekad neatstāt savu tumšo patvērumu. Zans no Navarras rūpējās par viņu drošību.

Bet kā lai piegādā pārtiku? Dārzā, izņemot dažas saknes un ogas, neauga nekas tāds, ko varētu izmantot ēšanai. Neviens neuzdrošinājās uzņemties bīstamo divkāršo ceļu uz pilsētu un atpakaļ. Visi bija laimīgi, kad beidzot visjaunākais no viņiem, kāds florencietis, piesolījās ik pēc divām dienām doties šajā briesmu pilnaja ceļā. Viņš bija skaists un pārdrošs jauneklis, kuru visi dēvēja par «Doradoru», lai gan neviens nevarēja apgalvot, vai viņš tiešām kādreiz ir nodarbojies ar apzel- tīšanas mākslu. Spriežot pēc viņa paša vārdiem, Tunisā viņš vairākkārt bija mainījis ticību; bet kaut ko noteiktu nezināja neviens.

Tagad viņi bija jau piecpadsmit savā alā. Servantesam, kuru aizdomu dēļ visstingrāk uzmanīja, vajadzēja tiempievienoties pašam pēdējam. Viņi ar Rodrigo bija aprēķinājuši, ka atbrīvošanas diena varētu būt 20. septembris. Iepriekšējā naktī viņš atstāja pilsētu. Kad viņš, apiedams paugurus, tuvojās dārzam, viņam ienāca prātā, ka tieši 20. septembrī viņš ar kuģi «El sol» bija izbraucis no Neapoles. Viņš centās atvairīt drūmas nojautas.

Pagāja diena un nakts un pēc tam vēl septiņas dienas un naktis. Neviens kuģis nebija saskatāms. Vai brālim būtu notikusi klizma? Vai ar kuģi būtu atgadījusies kāda nelaime? Zaudējuši jebkādas cerības, viņi palika nomoda vēl pēdējo nakti; tā bija gaiša mēnesnīcas nakts uz 28. septembri. Un tad beidzot ap pulksten vienpadsmitiem parādījās kuģis.

Kas to ieraudzīja, nokrita uz ceļiem. Kuģis slīdēja šurp pa pilnīgi gludo jūras līmeni, tas bija neliels vien- masta kuteris ar tik niecīgu iegrimi, ka varēja piebraukt tieši pie paša krasta. Servantess domās uzslavēja brāli par to un arī par veiksmīgi izraudzīto jūrnieku, kurš, labi pazīdams piekrasti, ar tādu noteiktību bija sasniedzis šo krastmalas dārzu.

Visi stāvēja paceltām rokām vai māja, taču klusēja. Viņi jau šķita sadzirdam airu šļakstus mēness gaismas sidrabotajā ūdenī.

Te pēkšņi atskanēja daudzbalsīgi kliedzieni, griezīgi, draudoši un mežonīgi. Nevarēja noteikt, no kurienes tie nāca, vai no piekrastes, kur vēl tik vēlu pastaigājās cilvēki, vai no jūras puses.

Kuģis attālinājās no krasta. Saukt viņi neuzdrošinājās. Sirdij pamirstot, iikviens noraudzījās pakaļ glābējam, kas pamazām izzuda skatienam.

«Draugi, viņš vēl atgriezīsies pēc mums,» atskanēja Servantesa balss, «viņš tikai nogaida izdevīgu brīdi.»

Bet aizritēja trīs mokpilnas dienas, iekāms tas atgriezās. Vēl pēdējo reizi vajadzēja sūtīt apzeltītāju pēc pārtikas. Tādēļ viņa nebija to vidū, kad rītausmā īsi pirms saules lēkta atkal parādījās kuteris. Kuģis piesardzīgi krei'sēja pa piekrasti, gaidīdams signālu. Kuģa priekšgalā neskaidri varēja saskatīt kādu gara auguma vīru, kuram, liekas, bija kaila galva.

Visi steidzināja dot signālu, lai tūlīt varētu doties uz kuģi. Katra minūte bija dārga.

«Bet kas notiks ar Doradoru?» jautāja Servantess.

«Kādēļ tad viņš vēl nav šeitl»

«Tādēļ, ka viņš mūsu dēļ riskē ar savu dzīvību, šodien jau divdesmito reizil»

Bet vai gan viņiem nebija taisnība! Lai labāk iet bojā viens nekā visi. Viņš pats alka dot signālu, viņš dega pēc šā brīža . . . Taču savaldījās. Viņa fantāzija liedza viņam to darīt: viņš iedomājās, kā zeltītājs aizelsies iesteidzas dārzā ar viņiem atnesto maizi rokās. Bet nevienu vairs neatrod. Tukša ir ala, dārzs un jūras līcis, bet piecpadsmit nelieši traucas pretī brīvībai.

Kurnēdami tie drūzmējas ap viņu. «Cik ilgi jus vēl gaidīsiet!»

«Līdz saules lēktam. Viņš nekad nav atgriezies vēlāk.»

«Tad vismaz dodiet signālu! Signāls vēl nenozīmē aizbraukt.»

«Signāls nozīmē gan aizbraukt. Tiklīdz mes būsim uz klāja, kuģa kapteinis tūliņ liks doties ceļā.»

«Tad viņš ir prātīgāks par jums!» ieminējās kāds rupjā balsī.

Sim vīram bija taisnība. Kas gan viņu spieda iet līdz galējībām, izaicināt likteni? Viņam nebija tiesību to darīt! Bet tagad viņš to arī vairs nevarēja . ..

Jo tagad viņi paši deva signālu. Viņi māja ar rokām. Viņi nelikās par to vairs ne zinis. Servantess slepus uzelpoja. Viņš paskatījās sāņus. Arī 2ans no Navarras pašreiz nesa šurp no būdas savu pauniņu, viņš bija nolēmis doties tiem līdz.

Pēkšņi no dārza viņiem aizmugurē atskanēja lūstošu zaru troksnis un daudzu cilvēku soļu dima. Tas bija pats reīss Dali-Mami ar veselu baru apbruņotu vīru. Tos veda Doradors, kuram tagad galvā bija turbāns.

Vai viņš jau sen bija perinājis sevī nodevību, vai bija vīlies šajā pasākumā jeb vai viņš rīkojies tik riebīgi pēkšņā ļaunprātības uzplūdumā, kas to lai zina. Nekaunīgi viņš dižojās blakus Dali-Mami, kurš stāvēja 'klusēdams un tīksminājās par radušos situāciju. Tas bija tiešām vērtīgs kumoss!

Nodevības upuru niknums vērsās pret Servantesu. Tik ārkārtīgs bija viņu sašutums pret to, kurš, uzticēdamies nodevējam, viņus visus tagad nodevis bendes zobenam, ka viņi gandrīz vai aizmirsa pašu nodevēju un šausmas, kas tos sagaidīja. Paceltām dūrēm, niknumā zvērojošām acīm, ar lāstiem uz lūpām, viņi ielenca Migelu. Tas atstūma no sevis saniknotos vīrus.

«Tevi gan es nogalinātu,» viņš sacīja Doradoram, un šā nāvei nolemtā un maigā cilvēka vārdos ieskanējās kaut kas tāds, 'ka uzrunātais atmuguriski kāpās atpakaļ un paslēpās aiz apbruņotajiem vīriem alejā.

«Tu vairs nenogalināsi nevienu,» sacīja Dali-Mami. «Pirms 'pakāršanas tev nocirtīs ari labo roku. Un taviem līdzdalībniekiem kreiso, lai tie turpmāk līdzinātos savam barvedim.»

«Sakropļojot arī pārējos tāpat kā mani, jūs tikai cietīsiet zaudējumus. Jums tas nemaz nav nepieciešams. Kad es būšu miris, neviens vairs neuzdrošināsies bēgt.»

šajos vārdos izskanēja dziļa pārliecība un nopietnība, un tie pārliecināja. Viņš bija noslēdzis ar dzīvi rēķinus. Viss, ko viņš uzsāka, beidzās ar neveiksmi. Viņš vairs neticēja savai laimes zvaigznei. Savas stūrgalvības dēļ viņš bija pazudinājis visus šos cilvēkus. Un atkal viņš rīkotos gluži tāpat… Pašreizējā notikuma iespaidā Migels neskaidrās kontūrās, kā aizplīvurotu apjauda savas dzīves likumību. Sī dzīve viņu vairs nesaistīja.

Reīss pamāja. Bēgļus ielenca un dzina uz izeju. Viņiem nopakaļ ar jauno turbānu galvā aizlavījās apzel- tītājs, lai saņemtu kāroto apbalvojumu.

Palika tikai reīss ar diviem pavadoņiem. Eleganti vicinādams savu bendes nūju, viņš domīgi staigāja šurp un turp gar Servantesu, kurš klusēdams gaidīja.

«To, ka jūsu dienesta pakāpe, Migel, un tirgus vērtība ir tikai blēņas,» viņš beidzot sacīja, «es zinu jau sen. Man tikai sagādāja patiku līdz pat šai dienai saglabāt šo ilūziju. Bet to, kā jums vēl nav, jūs nākotnē varat iegūt.»

«Jūs domājat paaugstināšanu uz karātavām. Es jau to zinu.»

«Viens no slavenākajiem korsāriem Horuks Barba- rosa, Hairedina brālis, arī bija vienrocis tāpat kā jūs!»

Servantess klusēja.

«Kas vilina jūs atpakaļ pie savējiem? Ko jūs darīsiet Spānijā? Labāk lieciet sev galvā turbānu! Es jūs atbrīvošu. Es došu jums kuģi. Jūs varēsiet savu vienīgo roku labi izmantot. Sitiet saujā!» Un viņš sniedza tam labo roku.

Servantess nesniedza pretim savējo.

«Kas jūs attur? Jūsu dievs? Līdz šim viņš jūs nav sevišķi žēlojis. Jūsu karalis? Viņš jus nepazīst. Jūsu biedri? Jūs jau paši redzējāt, kā viņi zākādami metās jums virsū. Ticiet man, visi šie ļautiņi nav pelnījuši neko citu kā tikai to, lai viņiem sadragātu galvas.»

«Kas notiks ar maniem biedriem, reīs? Jūs viņus saudzēsiet?»

«Nepieminiet taču šos mūdžus! Apdomājiet labi! Otrreiz es jūs vairs nelūgšu.»

Viņš ielūkojās Servantesam sejā, pagriezās apkārt, uzsvilpa saviem ļaudīm tā, kā mēdz uzsvilpt suņiem, un aizgāja, nepiebilzdams vairs ne vārda.

Servantess palika dārzā viens pats. Jūrā nekas nebija saskatāms. Kuteris bija aizbraucis.

Trešajā dienā Servantess uzzināja, ka tomēr viens no bēgļiem, 2ians no Navarras, visnevainīgākais no visiem, kritis par upuri atriebībai. Viņu pakāruši aiz vienas kājas. Dali-Mami un ierēdnis, kuram piederēja dārznieks, pastaigājušies zem karātavām šurp un turp un vērojuši, kā nabaga upuri nosmacējušas viņa paša asinis.

Turpmākajos gados Servantesa dzīves apstākļi bija īpatnēji, pat apbrīnojami. Pēc Alžiras varasvīru izpratnes jau vairākkārt pelnījis nāvi, viņš tomēr varēja brīvi staigāt visapkārt, un neviens neiedrošinājās viņam aizskart pat matu uz galvas. Arī strādāt viņu neviens nespieda. Viņš dzīvoja bagno. Ja viņam ienāca prātā nepārnākt mājās un pārnakšņot citā vietā, kaut vai zem klajas debess, tad, viņam atgriežoties, sargi apsveica viņu kā ilgi neredzētu paziņu.

Ļoti dažādi bija viņa paziņas: vergi no visām kristīgās pasaules malām, reisu kuģu ļaudis, bagātīgi izrotājušās sievietes zem vārtu arkām, kareivji, garīdznieki, amatnieki, ierēdņi, ebreju tirgotāji un zinātnieki. Viņu pazina bērni. Viņš bija ļaužu valodās. Tas apstāklis, ka Migelu saudzēja tāds briesmonis kā Dali- Mami, ka neizprotamu iemeslu dēļ viņš to acīm redzami bija ieslēdzis savā drūmajā sirdī, izraisīja tik lielu izbrīnu, ka daudzi klusībā runāja par burvību. Viņi nemaz nebija tik tālu no patiesības.

Viņa eksistence bija nodrošināta, it sevišķi kopš tā laika, kad zināmam skaitam kristiešu tirgotāju piešķīra privilēģiju apmesties šeit uz dzīvi un nodarboties ar tirdzniecību. Visievērojamākie bija Baltazara Torresa un Onofres Bksarkes tirdzniecības nami. Ja šeit vajadzēja uzrakstīt kaut ko grūtāku, tad vienmēr ataicināja Servantesu.

Viņš varēja būt apmierināts. Bet viņa sirds nespēja samierināties ar to, ko nīda. Pat līdz šim laikam viņš nevarēja pierast pie tā, ka šajā zemē tika mocīti nastu nesēji ēzeļi. Kad viņš līkumotajās ieliņās sastapa šādu garausainu mazuli ar resnvēderainu jātnieku uz muguras, kurš bija smagāks par savu lopiņu un kurš ar asu dzelzi apstrādāja tam jau strutojošos sānus, asinis saplūda viņam galvā un viņš tRko spēja savaldīties, lai nepārmācītu mocītāju. Kā gan viņš varēja mierīgi noraudzīties kara|a Hasana briesmu darbos, kuru skaits jo dienas jo pieauga. Karātavas vairs nekad nebija tukšas, zeme pie Bab-el-Vedas bija kļuvusi staigna no asinīm, algoto benžu nepietika, to skaitu vajadzēja palielināt. «Gandrīz nevienam kristietim šeit vairs nav ausu, un laimīgs ir tas, kas vēl var skatīt pasauli abām acīm,» tā šajās dienās rakstīja uz mājām 'kāds neapo- lietis.

Servantesam vienam pašam tagad droši vien būtu izdevies aizbēgt, jo neviens viņu vairs neuzraudzīja. Bet viņa mērķis joprojām bija daudzu gūstekņu atbrīvošana. Neveiksmes neatbaidīja viņu. Sajā pasākumā viņš meklēja attaisnojumu savai dzīvei, kura viņam šķita aizritam nožēlojami, bez jebkāda dižuma un veiksmes.

Tieši divus gadus pēc pēdējā bēgšanas mēģinājuma atkal jau bija tik tālu. Arī tagad, tāpat kā toreiz, bija liktenīgais septembra mēnesis.

Saskaņā ar noslēgtajiem līgumiem tirgotājiem, kuri bija šeit apmetušies uz dzīvi, bija jo stingri aizliegts jebkādi atbalstīt kristiešu vergus; ja viņi neievērotu šo nosacījumu, viņiem būtu jāzaudē apmešanās vieta, īpašums un pat dzīvība. Bet visbagātākais no visiem tirgotājiem — valensietis Onofre Eksarke nespēja pretoties sava vienroča sekretāra ietekmei. Viņš sagādāja tam kuģi.

Šoreiz tas nebija nožēlojams, mazs kuteris, bet gan stalta, apbruņota fregate, pietiekami liela, lai varētu uzņemt sešdesmit spāņu bēgļu. Tā brauca šurp no Kar- tāgenas, un tai vajadzēja noenkuroties pie Matifu zemes raga, piecu stundu brauciena attālumā no Alžiras, tur, kur kādreiz ķeizars Kārlis bija iesēdinājis kuģos savu sakauto karaspēku un pats 'ka pēdējais uzkāpis uz kuģa klāja.

Šajā gadā ramadans* gandrīz pilnīgi sakrita ar kristiešu septembri. Bēgšanai bija izraudzīta nakts uz 29. septembri, Aid-es-segiru, ar kuru noslēdzās šis gavēņa mēnesis, sveču un svētku nakts. Kad, tumsai iestājoties, sāksies lielās svētku dzīres, kad, krietni pamielojušies, dzīrotāji vēl bauda kaistošām sejām bariem dosies uz mošejām, pa kuru plaši atvērtajiem vārtiem atspīdēs sveču liesmu dzeltenā gaisma, un visi gavilēs, griezīgai mūzikai skanot, ar svēto vārdu uz lūpām, kuras spīdēs un būs aplipušas no taukainajiem medus raušiem, — tad būs pienācis īstais brīdis izkļūt no ļaužu pārpilnās laupitaju pilsētas vai nu pa vienam, vai nelielās grupās, pārrāpties pāri mūriem, aizpeldēt no ostas vai arī, neuzkrītoši pastaigājoties, iziet pa pilsētas vārtiem. Sapulcēšanās vieta bija noteikta Harrašas kreisajā krastā vienas stundas gājiena attālumā.

Viss, likās, noritēja vislielākajā slepenībā. Tajā rītā pirms sveču nakts bija paredzēts katram ar paroli paziņot, ka viss ir sagatavots un ka nedraud nekādas briesmas. Migelam Servantesam pašam vajadzēja izziņot visiem šo laimes paroli. Jau kopš rītausmas viņi visi gaidīja savās darba vietās.

Viņi gaidīja veltīgi. Ilgotā parole neatskanēja. Neviens nezināja, kur atradās Servantess. Vakarā neviens neatstāja pilsētu.

Atkal bija notikusi nodevība, Servantesa dabai tik sveša, ka viņš savos plānos nekad nebija ņēmis to vērā.

Tas, kurš viņu nodeva, šoreiz skaudības un greizsirdības pamudināts, bija kāds spānis ar zinātnieka titulu — doktors Huans Blanko de Pass, kādreizējais dominikāņu ordeņa mūks Salamankā. Viņš bija riebīgi resns, ar bālgani dzeltenu sejas krāsu, viņa skatiens un izturēšanās modināja drūmu nepatiku. Pretīgs un divdomīgs bija katrs viņa vārds, pretīga un nepārprotama smaka plūda no viņa mutes, kad viņš runāja. Pat šajā pilsētā, kurā dzīvoja tik daudz netīru vergu, viņš dūrās acīs šo īpašību dēļ, un, ja kāds runāja par «smerdeli», tad ikviens zināja, kurš tieši ir domāts. Turklāt šo nelaimes putnu mocīja neapvaldāma dziņa patikt un iegūt sev draugus. Servantesu, šo pievilcīgo un izveicīgo cilvēku, kuru visi apbrīnoja, viņš ienīda no visas sirds. Tikai nodevības dēļ viņš bija piedalījies bēgšanas plāna sagatavošanā. Ramadana priekšpēdējā dienā viņš paziņoja karalim Hasanam-Veneciāno visu, ko zināja.

Migels, saņēmis brīdinājumu no draugiem Djeninā, jo viņam tādi bija visur, steidzās pa klusajām nomales ieliņām uz tirgotāja Eksarkes māju. Eksarke gandrīz vai nomira aiz bailēm. Visa viņa cieņa, visa šī bagātā kunga pieklājība izgaisa vienā acumirklī. «Kurš zina manu vārdu?» bija pirmais, ko viņš jautāja. «Kurš vēl bez jums? Jūs man zvērējāt, ka neviens to neuzzinās.»

«Neviens jau to arī nezina, don Onofre.»

«Vai jūs varat to apzvērēt pie svētās jaunavas un jūsu labklājības?»

«Nomierinieties.»

«Nomierinieties! Jūs taču paši izkliegsiet manu vārdu, kad viņi pa vienam vien salauzīs jums locekļus, vai arī tos lēnām izvilks no locītavām!»

Abām rokām viņš aizklāja sev seju un atbalstījās pret sienu. Servantess gaidīja.

«Tas iet pāri cilvēka spēkiem,» beidzot viņš sadzirdēja vāru balsi, «jūs nespēsiet klusēt. Pazūdiet!»

«Pazust? Kā tad tā, Onofre?»

«Tūliņ pat. Es steigšos pie reīsa. Es samaksāšu tik, cik viņš prasa. Kad jūs būsiet izpirkts, tad vairs nedraudēs nekādas briesmas. Jūs izsniegsiet man parāda zīmi par šo naudu!»

«Tā, Onofre, nebūtu īsta parāda zīme. Es nekad nespētu to izpirkt. Un tas arī būtu neprāts. Jo šis darījums vērsīs uz jums aizdomas.»

«Jūs nevēlaties?» jautāja Eksarke, un viņa seja no izbrīna un bailēm izskatījās pavisam muļķīga. «Ko īsti jūs vēlaties? Varbūt nosprāgt spīdzināšanas laikā?»

«Onofre, šis brīdis vēl nav pienācis.»

Sis brīdis vēl nebija pienācis. Viņš noslēpās. Sameklēja sev paslēptuvi pašā pilsētas centrā, tās vistrokšņainākajā daļā Suka ielā. Lāgiem apvaicādamies,

kas pilsētā dzirdams par viņu, Migels trīs dienas nosēdēja alai līdzīgā pagrabā pie kāda ebreju skrodera, kurš laboja lietotus apģērbus un kuram viņš kādreiz bija izdarījis pakalpojumu.

Vai tik Eksarkem nebija taisnība, kad tas toreiz no izbrīna izskatījās tik muļķīgs? Kas gan īsti pamudināja viņu novest visu līdz galējībām, atkal un atkal no jauna izaicināt likteni? No kurienes gan radās šī neizprotamā pārliecība, ka arī šoreiz viņš neies bojā, ka neviens viņu neaizskars? Kādēļ gan viņš ticēja, ka liktenis to taupa vēl kādam nezināmam mērķim . . . Viņš noliecās pats pār sevi it kā pār ūdens līmeni, bet dziļumā neredzēja nekā.

Viņam bija šauri savā alā. Viņš dzirdēja, kā viņam virs galvas kaulējās pasūtītāji un kā pārāk skaļi sarunājās viņa viesmīlīga saimnieka daudzie ģimenes locekļi. Divreiz dienā viņam atnesa stipri vircotu ēdienu, viņa slēptuve spēcīgi oda pēc sīpoliem.

Nupat atkal viņam bija pasniegtas lejā pusdienas, bet pēkšņi kumoss iesprūda viņam kaklā. Viņš sadzirdēja, ka uz ieliņas publisko heroldu spalgi griezīgo tauru skaņu pavadībā skaļi izkliedza viņa vārdu.

Tika meklēts vergs Migels Servantess. Viņš esot izdarījis noziegumu, katrs, kurš viņu slēpjot, arī esot uzskatāms par noziedznieku un samaksāšot par to ar savu dzīvību . .. Atkal bija dzirdamas lanru skaņas. Un tad iestājās klusums.

Atvērās pagraba lūka. Uz gaišā fona asi iezīmējās viesmīlīgā saimnieka ebreja apaļā galva un ķīļbārda.

«Es jau dzirdēju, Elias,» sacīja Servantess, «es aizeju.»

Augšā, atvadīdamies un it kā svētīdams, viņš uzlika abiem vecākajiem zēniem roku uz galvas — tieši kreiso, slavenajā kaujā sakropļoto — un jau pēc dažām minūtēm stāvēja dienas gaismā Djeninas priekšā.

Visapkārt laukumam stāvēja karaļa Hasana apbruņotie sargi. Viņu sagrāba. Rokas sasēja uz muguras. Ap kaklu viņam aplika virvi kā tādam, kas nolemts karātavām. Viņu ieveda pils iekšienē un pēc brīža nogādāja pie Hasana-Veneciāno.

Milzīgā iekšējā pagalma pašā galā, kur šalca trīs strūklakas, zem vidējām kolonām karalim bija iekārtota guļvieta no afcelteniem un zaļiem ādas spilveniem. Viņam blakus vienā pusē stalti stāvēja reīss Dali-Mami, šoreiz bez savas bendes nūjas, otrā pusē kāds galina ierēdnis, kuru Servantess pazina pēc sevišķā apģērba: tas bija aga ar diviem mēnešiem. Aizmugurē pa daļai arku ēnā slēpās tas, kurš viņu bija nodevis, — smer- delis.

Karalis Hasans bija- ģērbies pasvītroti vienkārši. Mugura tam bija balts rupja auduma burnuss, kājās dzeltenas tupeles, galvā feska un ap to aptīts balts turbāns bez jebkādām sprādzēm. Acīm redzot viņš nevēlējās ar ārišķībām mazināt savas personības iespaidu. Ar savām spīdīgajām, asinīm pieplūdušajām acīm viņš mierīgi vēroja pavājo cilvēku, kurš stāvēja viņa priekšā. Pēc tam, saraucis uz augšu uzacis, viņš pievērsa skatienu Dali-Mami, paraustīja plecus, it kā gribēdams sacīt: tas tā tad ir viss? — un sāka nopratināšanu.

Tūlīt noskaidrojās, ka dominikānis bija pārspīlējis. Viņš bija paziņojis karalim, ka fregate varot uzņemt divsimt vergu un ka tieši tik daudz esot nodomājuši bēgt.

«Tātad tu, nekaunīgais zagli,» sacīja Hasans, «biji nodomājis nozagt mums šo milzīgo naudas summu — četrdesmit tūkstoši dukātu! Vai atzīsties?»

«Nelietis, kurš mani nodeva,» atbildēja Servantess, «Ir pārspīlējis, lai saņemtu lielāku atlīdzību. Fregate var uzņemt sešdesmit gūstekņus.»

«Tātad tu atzīsti savu vainu?»

Servantess nolieca galvu. Virve noslīdēja no viņa kakla un nokrita saritinājusies pie viņa kājām. Piesteidzās kāds no kalpiem, lai atkal to apliktu Servantesam ap kaklu, bet Hasans pamādams aizraidīja to projām.

«Tu nosauksi mums visu šo sešdesmit līdzdalībnieku vārdus. Nu, sāc!»

Aga ar diviem mēnešiem iznāca priekšā, turēdams rokās rakstāmo tāfelīti.

«Bez tam tu mums nosauksi to cilvēku vai tos cilvēkus, kuri deva līdzekļus šim pasākumam. Droši vien šeit apgrozījušās lielas naudas summas.»

Migela sejas izteiksme bija draudzīga, gandrīz vai

pazemīga. Bet ikviens tūliņ izjuta, ka šis klusēšanas mūris nav pārkāpjams.

Karalis pamāja. Pagalma kreisajā pusē zem pakavveidīgajām arkām parādījās divi vīri zaļos apģērbos, bet no labās puses iznāca divi citi violetos tērpos ar melniem turbāniem galvā un gariem, dīvainiem rīkiem rokās.

«Apskati, lūk, šos!» sacīja Hasans. «Pēc tam kad šie spriguļi būs tev divdesmit reizes jautājuši, gan tad tu atbildēsi.»

Tie patiesi bija spriguļi, kuru augšējā, kustīgajā daļā cieši cita pie citas bija iesistas asas naglas. Tos uzlūkojot vien, miesa jau sajuta dziļos kodienus. Servantesu satvēra no mugurpuses. Ar ierastu veiklību viņam norāva nost apģērbu un nosvieda kailu uz akmens plātnēm ar seju pret zemi. Rokaspuiši jau uzmetās viņam uz kājām un kakla.

Servantess aizvēra acis. Viņš neizjūta ne bailes, ne šausmas, drīzāk gan izbrīnu. Viņš nekad nebija ticējis, ka tas varētu notikt . . . Tagad, ikad tas tomēr notika, viņš mēģināja piesaukt svētos un izlūgties to aizstāvību. Ar izbailēm viņš juta, ka domas nespēj pievērsties tiem. «Vai tad es vairs neesmu kristietis?» viņš nodrebēdams jautāja pats sev. «Un kādēļ tad es guļu šeit?» Viņš ieelpoja dziļi, cik dziļi vien spēja zem bendes kalpu ciskām, un gaidīja spīdzināšanas pirmo kodienu.

Nekas nenotika. Viņš pēkšņi juta, ka ir atbrīvots no smaguma. Viņš atvēra acis un, atbalstīdamies uz elkoņiem, saslējās.

«Tu esi pārāk vārgs,» viņš izdzirda karaļa balsi. «Spīdzināšana tev būtu reizē arī nāve. Piecelies!»

Servantess piecēlās. Spilgtajā gaismā miršķinādams acis, viņš stāvēja pilnīgi kails piecu soļu atstatumā no spilveniem noklātās guļvietas.

«Tu klausies! Es dāvāšu tev dzīvību, ja tu nosauksi vainīgos. Vari būt pārliecināts, ka ikviens no viņiem būtu tevi jau simtkārt nodevis. Tātad, kas viņi ir?»

«Četri dižciltīgi spāņi, visi četri jau sen ir brīvi un sen jau atrodas dzimtenē.»

«Viņu vārdus!»

Un Servantess ļoti veikli nobēra veselu virkni

vārdu, fantastiski savirknētus, pārspīlēti skanīgus, neticamus un pavisam nesaprotamus. Visu laiku tā vien skanēja: omes, antos, igo.

Un nu notīka kaut kas neticams. Hasans-Veneciāno, šis asinssuns, sāka nevaldāmi smieties. Viņš kaunējās par šiem smiekliem, gribēja tos apslēpt; ar savu sarkan- spalvaino roku viņš aizsedza plato, šķībo muti; asinīm pieplūdušās acis aiz labpatikas kļuva šauras, un no kakla izlauzās skaņas, 'kas vairāk līdzinājās ierūsējuša inetala čirkstoņai nekā cilvēka smiekliem. Viņa garā, kalsnā ķermeņa augšdaļa kratījās smieklu lēkmē. Visi, arī Dali- Mami, izbrīnā vēroja neparasto skatu.

«Es pērku no jums šo bruņinieku!» beidzot viņš sacīja. «Jūs nemaz neesat pārspīlējuši, man par viņu stāstīdami. Četri simti dukātu — piekrītat?» Dali-Mami palocīja Stiklo galvu.

Hasans pamāja pār kreiso plecu, un nodevējs iznāca zem arkām.

«Tu, sinerdeli, esi mums izdarījis pakalpojumu. Tādēļ es gribu tev bagātīgi atlīdzināt.»

Viņš parakņājās pa savu jostu un izvilka zelta gabalu, vienu vienīgu. Viņš turēja to savā iesarkanām spalvām apaugušajā labajā rokā starp īkšķi un rādītāju tā, lai tas spīdētu saules staros, un tad nosvieda to smer- delim pie kājām.

«Tas vēl nav viss! Aizej pie mana virtuves pārziņa. Viņš iedos tev podiņu ar sviestu. To tu vari izlaizīt, kā vien tev tīk… Veselu podiņu sviesta,» viņš atkārtoja, baudkāri tīksminādamies, un dievs vien zina, kāds sevišķs izsmiekls un nicinājums izpaudās tieši šādā atalgojumā.

«Noliecies,» kliedza Hasans, «pacel dukātu ar savu smirdošo purnu un rāpies atpakaļ savā alā!»

Karalis pievīla nodevēja cerības, bet zināmā mērā sagādāja vilšanos arī Servantesam. Viņš turēja to īpatnējā apcietinājumā, ierobežojot tā kustības brīvību. Servantesu pieķēdēja lielā pagalma lejas daļā, tūlīt pa kreisi no ieejas, zem otrās pakavveidīgās ankas. Spilveni un segas nodrošināja viņam ērtības, viņa guļvieta, kaut arī atradās laukā, bija pasargāta no saules un lietus. Gara, tieva važa deva viņam iespēju brīvi pastaigāties pagalmā. Sl važa bija gatavota īpaši Migelam. Tā bija no sudraba.

Hasans turēja pie sevis vienroci vergu, kā mēdz turēt nepieradināmu, dižciltīgu dzīvnieku. «Mans slavenais leopards,» viņš sacīja apmeklētājiem, pievezdams tos pie nišas, kurā sēdēja Servantess un rakstīja. Viņam bija atļauts nodarboties ar visu, ko vien tas vēlējās, visu nepieciešamo tam piegādāja, cik vien labi iespējams. Bez tam katru dienu viņu atbrīvoja no važas, lai viņš pēc vajadzības varētu nomazgāties pie kādas no strūklakām. Bet katru otru nedēļu ieradās bārddzinis un apcirpa leopardam bārdu.

Varbūt cilvēks, uz kura sirdsapziņas gūlās tik daudz asiņu, saskatīja Servantesā kaut ko talismanam līdzīgu? Kādu dienu apkalpotājs slepus pačukstēja, ko karalis bija teicis pie mielasta galda: «Tik ilgi, kamēr vienrocis atradīšoties pie viņa, Alžīras pilsēta, kuģi, vergi un manta esot pilnīgā drošībā.»

Tur nu viņš sēdēja, un ik stundu viņa acu priekšā ritēja ar ļaunu slavu visā pasaulē pazīstamās Djeninas apslēptā dzīve; viņš iepazina korsāru valsts galma daždažādos goda amatus, ceremonijas, kurās groteski savijās rietum- un austrumzemju elementi, trīs reizes dienā bundzinieki, taurētāji un klarnetisti ar savu karalisko muziķu plēsa viņam vai ausis pušu, viņš redzēja, kā tur augšā dzelteni zaļo spilvenu priekšā tiesāja un spīdzināja nelaimīgos gūstekņus, redzēja, kā tos sakropļoja, sēdināja uz mieta, nocirta tiem galvas, viņš redzēja arī, kā pēc tam mazgāja akmens plātnes, pa kurām vēlāk, vakara dzestrumā, pastaigājās valdnieks, no kura nāca asins smaka. Viņš uzzināja ari šo to par šīs mežonīgās valsts lietām, par kurām neviens cits nezināja neko.

Arī to, ka Hasana atstādināšana paredzama jau tuvākajā laikā, viņš uzzināja agrāk nekā pilsētas iedzīvotāji. Viņu tirdīja ziņkāre, kas tad notiks ar viņu pašu.

Aizritēja jau trešais gads, kopš venēcietis bija šeit karalis un nomnieks. Šoreiz galma intrigas Stambulā bija sākušās priekšlaikus. Jau tika minēts pēcteča vārds. Tas bija Džafers, kurš, izlietodams milzīgas naudas summas piekukuļošanai un apsūdzēdams Hasanu sultāna galmā, pūlējās sasniegt savu mērķi.

Bet aizritēja vēl vairāki mēneši, un «leopardu» joprojām saistīja sudraba važas.

Daudzas rūpīgi noasinātas spalvas bija jau izlietotas. Kaudzē krājās manuskripta lapas. Tas, kas tur tapa, bija luga vai arī kaut kas tai līdzīgs, un tās nosaukums bija «Dzīve Alžīrā». Viņš rakstīja par to, kas plosīja viņa sirdi, — par gūstekņu ciešanām šajā pilsētā.

Vai arī citus neaizkustinās tas, kas viņu pašu jau piecus gadus diendienā saviļņoja? Viņš sapņoja par to, kā slepus nogādāt manuskriptu pāri jūrai. Viņa lugu tad izrādītu viena no ievērojamākām Spānijas teātru sabiedrībām, karalim, varasvirieni tad atvērtos acis, varbūt viņa drama būtu signāls jaunam krusta karam, kas iznīcinātu šo mēra perekli arikā.

Bet tādam nolūkam luga nedereja. Drīz vien viņš pats to saprata. Juceklīgi un patvaļīgi, bez cieša kopsakara, pārāk tuvu dzīves īstenībai cits ar citu mijās viņa varoņu likteņi, iedarbīgajam ar neizteiksmīgo diletantiski apvienojoties. Ak vai, ne ar spalvu, ne ar zobenu viņam nebija lemts sasniegt slavas kalngalus! Vēl joprojām viņš bija tikai maestro Oijosa akadēmijas skol- nieciņš. Vēl arvien un uz visiem laikiem trūkuma nomākts invalīds.

Bet aiz Djeninas mūriem auga un veidojās leģenda par viņu. Par viņu rakstīja vēstulēs, ko sūtīja uz Spāniju, Itāliju un Franciju. Tajā laikā viņš bija iemīļots un slavens.

ATGRIESANĀS DZIMTENĒ

Alžiras ostā četri karaļa kuģi jau bija sagatavojušies aizbraukšanai. Dienām ilgi to kravas telpās krāva kastes un maisus, Hasana-Veneciāno neizmērojami lielās bagātības, ko tas bija sarausis, būdams trīs gadus par galveno nomnieku Alžīrā. Galera, ar kuru viņš pats bija nodomājis braukt, lielākā no visām, ar augstiem bortiem, zeltītiem rakstiem no vienas vietas izrotātiem sāniem un virs purpursarkanā komandtiltiņa plīvojošu pusmēnesi, bija pietauvota pie piestātnes krastā, un uz tās atradās komanda pilnā sastāvā. No divām kuģa laipām izmantoja tikai vienu. Otru, kas bija pārklāta ar sarkanu paklāju, nelietoja, tā gaidīja Hasanu. No laipas sarkanais paklājs līdzīgi asiņu strautam aizvijās pāri laukumam, gar lielo mošeju līdz pat Djeninas vārtiem.

Servantess bija pieķēdēts pie kāda sola galvenā masta tuvumā blakus vergiem — airētājiem, bet vairāk uz galeras vidu pie ejas, jo viņš nebija derīgs airēšanai. Kad viņš pārdomāja, kāds pašreiz varētu būt datums, viņš konstatēja, ka pienācis jau deviņpadsmitais septembris. Iestājās nakts. Divdesmitā septembra rītausmā viņi jau uzvilks buras. Viņš drūmi iesmējās par šo likumsakarību.

Visapkārt viņam, gan uz soliem, gan starp tiem, miega pieveikti, bija sakņupuši airētāji. Žvadzēja važas. Servantess bija piesaistīts solam tikai ar savu sudraba ķēdi. Viņš negulēja. Viņš labi apzinājās savu stāvokli… Viņš bija tiepies kā mazs zēns, daudzkārt ignorējis iespējas sevis paša glābšanai, gribēdams glābt daudzus citus. Tagad jau bija par vēlu. Alžīna nogrima pagātnē. Un, ja viņu tagad aizvedīs uz Stambulu, iespēja atgriezties dzimtenē būs zudusi uz visiem laikiem.

Viņš bija pārliecināts, 'ka viņam draud bojā eja kaut kur plašajā turku valstī.

Viņš zināja visu, kas bija noticis. Kopš tā laika, kad k|uva zināms, ka Ilasanu atsauks, trinitāriešu brālība divkāršoja savas pūles. Alžīrā ieradās pats fra Huans Hils, ordeņa ģenerālprokurators, un pēc ilgstošām sarunām izpirka daudzus Hasana vergus. Līdzekļu bija maz, nācās kaulēties par katru dublonu. Taču beidzot vairāk nekā simt kristiešu bija brīvi. Sen jau viņi atkal dzīvoja viņpus jūras savos ciemos un pilsētās.

Karalis Hasans atteicās atdot Migelu de Servantesu. Viņš it kā spēlējās ar ģenerālprokuratūru. Izteiksmīgiem vārdiem cildināja šo vienroci, slavēja tā drosmi, gara stiprumu, zināšanas un nevainojamo izturēšanos. Atkal tika izvilkta dienas gaisma vecā, savu laiku pārdzīvojusī teika par Migela augsto izcelšanos. Ja noskaitītu skaidrā naudā uz galda tūkstoš dukātu, tad vēl varbūt varētu runāt, un pat tādā gadījumā šis darījums būtu viņam neizdevīgs .. .

Atausa jauna diena^rāšņa, zili mirdzošām debesīm. No visiem četriem kuģiem bez mitas skanēja griezīgi trompešu atvadu signāli. Nodārdēja lielgabala šāviens. Servantess atskatījās uz krastu, kas bija nosēts ļaudīm. Vēl pēdējo reizi viņš palūkojās uz lielās mošejas žilbinoši balto mūri, uz drūmo, vareno Djeninu, no kuras jumta bija .nozudusi zelta laterna, uz balto, piramīd- veidigo kasbu, kas stāvus slējās augšup, un viņam bija tāda sajūta, it kā līdz ar šo vietu, kur pārdzīvots tik daudz ciešanu, viņš atstāj dzimteni.

Divi no kuģa ļaudīm apstājās viņa priekšā. Viens no tiem noliecās un atraisīja no sola sudraba ķēdi. Tie aicināja Servantesu nākt līdz.

Zem komandtiltiņa purpurkrāsas baldahīna sēdēja aizceļojošais karalis, tērpies tik krāšņi kā vēl nekad, uz ceļgaliem viņam bija dārgakmeņiem rotāts īss, līks zobens.

Hasans pat nepaskatījās uz Servantesu. Viņš šķita neievērojam tā klātbūtni. Skatījās pāri savam leopardam uz jūru, kas viņu aizvedīs prom no bijušās godības.

Kāds sieviešu svārkos tērpies janičāru aga, kas ar pavāra cepuri galvā stāvēja blakus karalim, sacīja:

«Servantes, jūs esat klāja virsniekiem parādā deviņus dublonus.»

Pēc veca paraduma tā bija airētāja nodeva, kad tas kļuva brīvs. So paražu zināja katrs. Arī Servantess. Tādēļ viņš saprata, ka ir brīvs.

Viņš sacīja: «Man nav naudas.» Un tie bija pirmie vārdi, kurus viņš izteica brīvībā.

«Dod savu sudraba ķēdi,» sacīja aga. «Mēs to sarausim deviņos gabalos.» Viņa vārdi skanēja it kā iepriekš jau norunāti.

Servantess noņēma ķēdi. Gaidīja. Tā kā neviens vairs neko neteica, viņš apgriezās un uzkāpa uz tuvākās kuģa laipas. Tā bija klāta ar karaļa paklāju. Tikko viņš bija sasniedzis krastu, laipu uzvilka uz kuģa klāja. Sarkanā paklāja gals noslīdēja un noplunkšķēja ūdenī. Krastmalā atskanēja skaļi kliedzieni, kurus apslāpēja apdullinoši trompešu kaucieni, un viņš redzēja, ka karaļa Ha- sana kuģis jau dodas ceļā.

Kad atbrīvotais pēc stundas ieradās pie ģenerālprokuratūra, kurš bija apmeties tirgotāja Torresa mājā, mūks saņēma to nelaipni. Servantess uzzināja, ka Hasans pašā pēdējā brīdī apmierinājies ar pieci simti dukātiem. Tātad Migels tagad bija trinitāriešu brālībai parādā pieci simti dukātu. Viņš uzrakstīja parāda zīmi. Tie bija viņa pirmie brīvībā rakstītie vārdi.

«Man gandrīz negribējās jūsu dēļ apgrūtināt ordeni,» teica fra Huans Hils, «jo man ir uzmākušās šau- 'bas, vai esat tā cienīgs. Jums būs vēl jāattaisnojas.»

Jāattaisnojas? Pret ko gan? Pret smerdeli!

Dominikānis bija jau izpirkts. Tūlīt pēc atgriešanās Spānijā viņu iecēla par svētās inkvizīcijas locekli, lai tā atlīdzinātu tam par pārciesto. Naids vēl joprojām kvēloja šī Jaunuma apsēstā cilvēka asinīs. Podiņš ar sviestu nebija aizmirsts. Bet visvairāk viņš baidījās par to, ka pēc Servantesa atgriešanās kļūs zināma viņa nodevība. Tādēļ viņš aizsteidzās tam priekšā. Djeninā ieslodzītais kļuva par mērķi viņa ļaunprātīgajām apsūdzībām. Viņš pārmeta tam reliģijas zaimošanu, pievēršanos pravieša viltus mācībai, kā arī krāpšanu, netiklību un citas neķītrības. Ģenerālprokurators, kurš rūpējās par Migela atbrīvošanu, saņēma no svētā nama pavēli vispirms izmeklēt visus pret Servantesu vērstās apsūdzības punktus.

Skaļi izskanēja Alžīras sabiedriskā doma par labu apsūdzētajam. Servantesam draudēja aizvešana uz Stambulu. Huans Hils samaksāja izpirkšanas naudu. Bet inkvizīcijas rokās vajadzēja būt attaisnojumam. Mūkam tas bija jāpieprasa, lai noveltu no sevis atbildību.

Tā sākās Migelam Servantesam brīves gadi. Tā vietā, lai priecīgi atgrieztos savā tēvzemē, viņam vel nedēļām ilgi vajadzēja mīt tik pazīstamo bruģi, diedelēt liecību pēc liecības, vajadzēja sīki jo sīki, turklāt pazemīgi glaimīgā balsī, pierādīt, ka viņš nav nekāds ķeceris, ne arī slepens muhamedānis, ne viltotājs, ne izvirtulis, ne zēnu apgānītājs. Gluži otrādi — savas baznīcas uzticams dēls un cilvēks ar labiem tikumiem. Tā radās garš, samākslots un pieglaimīgs dokuments. Liecinieks pēc liecinieka figurēja tajā. Ja to lasītu kāds, kas Servantesu nepazina, tas viņā nesaskatītu vis drošsirdīgu, dzīvespriecīgu, brīvu cilvēku, bet gan bailīgu, korektu liekuli un lišķi. Taču tā rīkoties bija nepieciešami. Tas bija ierocis cīņai pret smerdeli.

Oktobra vidū ģenerālprokurators Huans Hils paziņoja, ka viņš ir apmierināts. Divdesmit ceturtajā datumā Migels Servantess izbrauca uz Spāniju. Piecus gadus un vienu mēnesi viņš bija^iodzīvojis Alžīrā. Viņa sirds nebija līksma, cerības tikai ar pūlēm pleta savus spārnus.

Uz"kapteiņa Antona Fransesa nelielā kuģa bez Migela atradās vēl pieci citi nesen atbrīvoti gūstekņi. Arī pats fra Huans Hils brauca viņiem līdz.

Brauciens noritēja bez starpgadījumiem un ātri. Cik niecīgs kanāls šķīra vergu zemi no Spānijas krasta! Pūšot labam ceļavējam, tas bija saskatāms jau otrajā vakarā. Kāda varena kalna virsotne pirmā pacēlās virs ūdens.

«Mongo,» sacīja meistars Fransess Servantesam, kurš stāvēja tam blakus. «Vai sirds jums nesit straujāk?»

Servantesa sirds nesita straujāk kā parasti. Nedēļas, kas bija aizritējušas gaidot, iesniedzot lūgumus, protokolējot, viņu bija novārdzinājušas vairāk nekā savulaik briesmas un trūkums.

«Mongo?» viņš tikai jautāja. «Kur tad mēs piestāsim?»

«Denijā, kur es dzīvoju,» atbildēja jūrnieks.

Migels neatcerējās, ka viņš kādreiz būtu dzirdējis šo vārdu. Tai vajadzēja būt ļoti niecīgai ostai.

Vai viņu gaida kāds no savējiem? Varbūt māsa Andrea? Kurlais tēvs? Viņš centās priecāties par drīzo atkalredzēšanos. Viņš centās arī piespiest sevi ticēt nākotnei un godam. Viņš vēl nebija tik vecs.

«Meistar Franses, vai jūs gadījumā nezināt, vai karalis atrodas Madridē?»

«Nē, viņš nav Madridē. Karalis atrodas pie Portugāles robežām. Karaliene tur guļ slima ar mēri. Varbūt viņa pa šo laiku jau mirusi.»

Karaliene? Kāda karaliene? Vai tad laiks būtu apstājies? Vai gan vakar viņš būtu sacerējis savu sēru dzejojumu .. .

«Kāda karaliene?» viņš jautāja skaļi.

«Kāda!» Mazais, resnvēderainais vīrs ar gaišzilo lentu iesāņus paskatījās uz viņu savām gudrajām acīm. «Austriete, viņa ceturtā sieva, ar kuru viņš nodzīvojis laulībā desmit gadus. Vai tad jūs to nezinājāt?»

Servantess neatbildēja. «Vai Austrijas dons Huans atrodas pie viņa?» viņš atkal jautāja.

«Dons Huans — kādēļ gan?»

«Viņš kādreiz bija pret mani labvēlīgi noskaņots.»

«Austrijas dons Huans ir miris.»

Servantesu ķēra it kā zobena cirtiens. Bet kādēļ? Vai gan tādēļ, ka līdz ar donu Huanu izgaisa kādas neskaidras cerības? Vai arī tādēļ, ka viņi abi bija bijuši vienā vecumā un tagad dona Huana vētrainajai dzīvei bija jau pienācis gals? Vai gan citādi viņam bija kāda 'daļa par šo lepno, grezno kungu, šo Spānijas bruņniecības ipēdējo, tukšo un spožo paraugu …

Kuģa īpašnieks labprāt pastāstīja. Viņš bija labi informēts.

Tiešām, bēdīgs liktenis! Tik lieli, daudzpusīgi plāni, un tādas beigas. Āfrika, Grieķija, Dženova, viss viņam šķita sasniedzams, viņš tiecās pat pēc Francijas un Anglijas kroņa. Beidzot viņu aizsūtīja uz Nīderlandi. Arī šeit neskaidri mirdzēja kronis. Viņš aizgāja bojā. Viņam bija jāiet bojā. Varbūt, ka tieši t ā d ē ļ arī viņu aizsūtīja uz turieni, bet tas bija tikai meistara Fransesa minējums. Jau trīsdesmit trīs gadu vecumā dons Huans bija vārgs kā sirmgalvis. Viņš lūdza tikai vienu, lai viņa kaps atrastos blakus viņa tēva, ķeizara, mirstīgajām atliekām. Līdz ar to viņš būtu saņēmis atlīdzību par visiem saviem nopelniem.

«Vai viņa lūgumu izpildīja?»

Viņa lūgumu izpildīja.»

«Un viņš nomira Spānija?»

«Flandrijā, don Migel. Kādā būdā uz klaja lauka savu kareivju vidū.»

«Tas bija labi.»

«Jā …» sacīja Antons Fransess mazliet vilcinādamies, «tas bija labi. Kad viņš mira, viņa āda bija melna, it kā apdegusi. Bet, kad viņu uzšķērda, viņa sirds bija kā izkaltēta.»

«Bet vai tagad viņš atdusas Eskoriālā?»

«Ķermeni nācās sadalīt četrās daļās. Sadalīts četrās daļās, viņš slepeni atgriezās Spānijā. Tik ļoti viņu ienīda pēdējā laikā. Jā, tagad viņš atrodas Eskoriālā.»

Satumsa. Jau gluži tuvu bija Denijas retās ugunis. Un Servantesam bija tāda sajūta, it kā viņš pēc divpadsmit gadiem atgrieztos savā dzimtenē pa pakaļdurvīm.

OTRĀ GRĀMATA

PIRMAIS VAKARS

Dzīvoklis atstāja nomācošu iespaidu. Migels gan bija jau paredzējis, ka atradīs vecākus trūcīgos apstākļos, taču ne jau tādā midzenī kā šie trīs tumšie pirmā stāva kambari, kuru neiestiklotie logi bija vērsti uz kādu vientuļu pagalmu aiz Calle de Atocha.

Par godu Migela pārnākšanai bija sagatavots svētku mielasts — siltas vakariņas; viņam ienāca prātā, cik liels retums tas bija vecāku mājā. Biezais gaļas un sakņu virums, kuru ēda ar kaula karotēm, stipri oda pēc kāpostiem un ķiplokiem. Uz galda bija pat vīns. Vīna kausi nebija vienādi. Šis nenozīmīgais sīkums nez kādēļ Migelu jo sevišķi sāpināja.

Sāpīgi bija arī noraudzīties, ar kādu kāri tēvs ķērās pie šķīvja, viņš laikam bija aizmirsis šo svinību iemeslu. Mazais, kaulainais un kustīgais vecītis bija jau kļuvis pavisam sirms un gandrīz pilnīgi zaudējis dzirdi. Migels izbijās, kad viņam vajadzēja kliegt, lai tēvs viņu saprastu. Piepeši attapdamies, ka tā varbūt nav īstā metode, viņš sāka runāt klusinātā balsī, sasprindzināti un izteiksmīgi kustinādams lūpas, taču tagad rezultāts bija vēl sliktāks. Satrūcies viņš drīz vien apklusa pavisam. Māte, kura arī šķita kļuvusi it kā mazāka un jau sirmgalve, lai gan tikko bija pārsniegusi piecdesmit piekto gadu, bieži vien pamāja viņam ar galvu, un asaras saplūda viņas lielajās, skaistajās un kā nakts tumšajās acīs, kuras iemirdzējās divu degošu sveču šaudīgajā gaismā.

Viņš jau iepriekš priecājās par to, ka atkal redzēs savu brāli Rodrigo. Bet Rodrigo bija aizbraucis. Viņš bija ieskaitīts savā vecajā pulkā un tagad kopā ar karali atradās Portugālē vai «uz salām», tikai nebija īsti •zināms, uz kā'dām. Par Rodrigo vispār runāja nelabprāt, it kā viņš būtu šķīries no savējiem savstarpēju nesaskaņu dēļ. Māte sāka stāstīt par Luizi… Migels satrūkās. Viņš bija tikpat kā aizmirsis šīs klosterī aizgājušās māsas esamību uin tikai ar pūlēm atcerējās tās garīgo vārdu: māsa Luize de Belena. Lai sagādātu mātei prieku, viņš tagad sāka neatlaidīgi izprašņāt. Stāstot māte sasparojās, šķita, ka viņa kļūst staltāka un jaunāka.

Klosterī La Imagen, kurā dzīvoja Luize, valdīja ļoti stingri noteikumi. Tā iemītnieces, baskājainās Karrnelitu ordeņa mūķenes, dzīvoja saskaņā ar Avilas lielās Terēzes priekšrakstiem. Viņas valkāja rupjas vadmalas apģērbus, gulēja uz salmu maisiem, pārtika tikai no maizes un sālītām zivīm, visu cauru dienu pavadīdamas lūgšanā un darbā. Nebija atļauta ne apdāvināšanās, ne arī savstarpēja laipnība, viņas klosterī nedrīkstēja cita citai pat roku pasniegt. Šādos apstākļos Luize dzīvoja jau daudzus gadus. Viņa bija sevišķi dievbijīga mūķene, kuru augstu vērtēja viņas uzskatu dēļ. Kad pagājušajā ga>dā vecā Terēze devās uz Toledo, viņa ar nolūku izvēlējās apkārtceļu, lai Alkalā Varētu apraudzīt dievbijīgo māsu Luizi no Betlēmes. Un, lai gan Luīze bija vēl samērā jauna, viņu šajā gadā izraudzīja par klostera priekšnieces vietnieci.

Migels Servantess vēroja savu māti. Stāstot par sava bērna uzslavas cienīgo atteikšanos, viņas brīnišķīgās acis mirdzēja. Ilgus gadus viņš bija šķirts no Spānijas, taču labi izprata arī vēl tagad, ka nevis viņš un arī ne Rodrigo, bet gan vienīgi šī māsa — klostera celles labprātīgā gūstekne — spēj apmierināt mātes vēlmes . .. Absolūtais! Gandrīz vai neiespējamais! Tāda bija viņa tauta. So Terēzi un tās, kas tai sekoja, neapmierināja baznīcas ticība, pat visfanātiskākā ne. Ar sirds degsmi un sajūsmu viņas gribēja rast brīnumu līdzīgi svētajiem

'kristietības agrīnā periodā. Vajadzēja sagraut visus aukstā saprāta um mierīgās dzīves aizsprostus. Sevis mērdēšana vientulībā plaši atvēra debesu vārtus. Pilnīga savienošanās ar dievu bija mērķis.

Migels saprata savu māti. Baskājes mūķenes askētiskā dzīve bija viņas lepnums un iepriecinājums. To viņa uzskatīja par grēku izpirkšanu un izlīdzinājumu tam pasaulīgajam dzīves veidam, kādam nodevās viņas pārējie bērni: divi dēli, kuri savās karavīra gaitās droši vien pārāk maz domāja par savas dvēseles glābšanu, un vecākā meita, par kuru, bez šaubām, varēja teikt to pašu.

Viņa bija šeit. Andrea sēdēja pie galda kopā ar visiem. Viņa bija trīsdesmit seši vai trīsdesmit septiņi gadi veca, labi noaugusi sieviete, jau mazliet smagnēja, ar pareiziem sejas pantiem, kuras ādu, diemžēl, jau stipri bija sabojājis smiņķis. Viņai 'bija moderns tērps ar šauru un stīvinātu vidukli, piedurknēm un krokotu apkaklīti, ļoti kupls krimolīns, viss pārbagāti izrotāts lentām, apšuvumiem un pērlēm. Taču, rūpīgāk aplūkojot, šī elegance daudz zaudēja no sava spožuma, jo viss bija lēts, neīsts un turklāt jau apnēsāts.

Arī par viņu Migels zināja ļoti maz. Kādā uz Neapoli rakstītā vēstulē bija pieminēta meitiņa, kurai tagad varētu būt 'astoņi vai desmit gadi. Tajā starp citu 'bija nosaukts arī tēvs, kāds Figeroa kungs, tā ka Migels kādu laiku domāja, ka viņa māsa ir precējusies. Bet pēc dažiem gadiem viņa mazo māsas meitu pēkšņi sauca jau par Konstanci de Ovando. Apkārt klejojošais kareivis no tā secināja, ka Andrea dzīvojusi nelikumīgā laulībā ar vairākiem vīriešiem pēc kārtas. Bet patiesībā te slēpās vēl kaut kas cits; ipārāk labi Migels pazina dzīvi, lai kļūdītos. Sai nogurušajai sievietei mīlestība bija kļuvusi par amatu, viņš inoprata to skaidri. Viņš sajuta it kā dūrienu . . . Vai te ari viņš pats nebija vainīgs, vismaz līdzvainīgs? Daļu no izpirkšanas naudas, viņš taču to zināja, bija sagādājusi Andrea.

Migels palūkojās uz viņu ar atklātu un sirsnīgu skatienu. Māsa nolaida acis, un viņas drūmā seja pietvīka liesmaini sārta. Gluži tāpat viņa bija nosarkusi arī pirmīt, kad tika minēts Rodrigo vārds. Vai gan šis patiesi vienkāršais un tikumīgais cilvēks būtu aiz sašutuma izraisījis scēnu? Un varbūt tagad viņa baidījās, ka atkārtosies tas pats? Droši vien tā bija … Tur nu viņa sēdēja, bīdamās no viņa, sava vecākā brāļa. Migela sirds sažņaudzās sāpēs. Viņš satvēra Andreas roku un cieši saspieda to savējā. Andrea uzreiz sāka skaļi raudāt un šņukstēdama piekļāvās pie viņa krūtīm. Tēvs aizdomīgi palūkojās uz tiem un kliedzošā balsī apjautājās, kas noticis. Neviens neatbildēja. Māte, kaut ko murminādama, kustināja lūpas.

Pēc vakariņām Migels apskatīja dzīvokli. Tur gan nebija daudz ko redzēt. Sveces plīvojošā liesma apgaismoja trūcīgo, kaut kur sagrabināto mājas iedzīvi, stipri apbružātās mēbeles, kā<das mēdz būt cilvēkiem, kuri bieži maina savu dzīves vietu. Beidzot tēvs ar noslēpumainu sejas izteiksmi paaicināja viņu sāņus un atvēra kādu nelielu kambarīti. Migels izbrīnā vēroja primitīvos medicīniskos aparātus un daždažādās pudelītes. «Mana laboratorija,» ar lepnumu sacīja vecais vīrs, «to tu nu gan nekad nebūtu ticējis, ka es savā vecumā vēl sākšu nodarboties ar citām zinātnēm.»

Strādādams par advokātu, viņš, patiesību sakot, vairs nespēja sagādāt iztikai nepieciešamos līdzekļus. Pēc tam kad viņš ļoti daudzo mācīto konkurentu dēļ citu pēc citas bija atstājis Seviļu, Burgosu un Valadolidu, viņam nomaļajā Madridē bija radies šis drosmīgais nodoms. Asins nolaišanu, vēdera aizcietējumu likvidēšanu, piecpadsmit medikamentu nosaukumus, visu to vajadzības gadījumā varēja iemācīties arī vēl vecuma dienās. 5is pasākums jau sokoties gluži labi, viņš paskaidroja savam dēlam. Viņa panākumu noslēpums esot ļoti lētā ārstēšana. Par asins nolaišanu viņš prasot divus reālus, par šādu atlīdzību Madridē diez vai strādātu pat bārddzinis. Pats par sevi saprotams, ka nekādas bagātības jau šādi iegūt nevarot — tādas bagātības, ko sarauš augsti titulētie krāpnieki, kuri nekad neuzsākot ārstēšanu, iekams nav saņēmuši ātri gaistošo zeltu. Un, protams, esot jāievēro vislielākā slepenība.

Migels vislabprātāk būtu tūlīt meties gultā un aizsedzis ar segu acis, lai vairs nekas nebūtu jāredz. Sie nabadzīgie, nevarīgie cilvēki bija sagādājuši lielas naudas summas viņa izpirkšanai! Viņi un māsa, kura tikko kā bija raudājusi pie viņa krūtīm pateicībā par saņemto piedošanu. Piedošana? Nudien, bija gan viņam daudz ko piedoti Vai viņš tiešām nebija visādi lepojies ar saviem pastāvīgajiem un pārdrošajiem varoņdarbiem raibajā pasaulē, un pa to laiku mājiniekiem viņa dēļ klājies tik slikti, ka tiem nebija pat četru vienādu kausu, ko likt uz svētku galda.

Vēl tikai šie nevienādie kausi un vīns stāvēja tur uz galda. Pārējais bija novākts. Visi gaidīja, ka viņš stāstīs. Migelam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu noziedznieks. Un, kad Migels ievēroja, ka māte, kura tagad sēdēja viņam blakus, skatās uz viņa ikreiso roku, viņš pavilka atpakaļ savu slaveno rokas stumbeni un paslēpa to sev aiz muguras.

UNICA CORTE*

Gūsta gados viņš lāgiem bija sapņojis par to, kā jau pirmajā rītā pēc atgriešanās ar labpatiku pastaigāsies pa tik pazīstamo Madrides galveno ielu. Sī iecerētā pastaiga bija viņam kļuvusi it kā par atgriešanās simbolu.

Taču cilvēku sapņi reti kad piepildās pilnībā. Pirmās dienas rītā bija nejauks laiks, auksts, brāzmains vējš trauca lietus šaltis pa dubļainajām ieliņām. Tā viņš bija spiests palikt mājās savu vecāku nabadzīgajā dzīvoklī, kas pelēkajā novembra dienas gaismā izskatījās vēl nožēlojamāks nekā sveču gaismā, un skopi atbildēja tiem nedaudzajiem kaimiņiem, kuri bija ieradušies aplūkot klaidoni.

Kad viņš nākošajā dienā jau agri no rīta bija nosoļojis 'nelielo attālumu līdz Puerta del Sol, vārtu tai vietā vairs neatrada. Tie bija nojaukti. Nepatīkami pārsteigts un vīlies, viņš lūkojās uz to vietu, kur tie kādreiz bija stāvējuši, un uz plato, staigno priekšpilsētas ielu viņā pusē, kuru pašreiz sāka izbūvēt. Pa šo ceļu viņš bieži vien bija nācis uz šejieni no Alkalas un pie tam pa skaistu, biezu, smuidriem kokiem bagātu mežu, kas sniedzās līdz pat vārtiem. Tagad no šā meža vairs nekas nebija palicis pāri. Visapkārt viss bija nesaudzīgi izcirsts.

Acīm redzot, lai sagādatu būvmateriālus, visu iznīcināja bez jebkādas apdomas un jēgas.

Tas, ko dzimtenē pārnākušais šajā priekšpusdienā redzēja, liecināja par to, ka Madridē sāk pārveidoties par galvaspilsētu. Galvaspilsētas nosaukums tai, protams, bija jau kopš divdesmit gadiem, bet īstenībā ta vēl joprojām bija tikai nožēlojams miests ar visai šaubīgām ieliņām. Karaļa Filipa Otrā iedomu mainīt galvaspilsētu varēja izskaidrot vienīgi ar to apstākli, ka lieliskā vecā Toledo, kuras mauru stilā veidotajās ielās ļaudis vēl joprojām sarunājās arābu valodā, viņam šķita aizdomīga un pagāniska.

Viņš pats reti kad parādījās savā Unica Corte. Ar katru gadu retāk viņš atstāja 'klostera pili. Madridē nometināja tikai savu galmu.

Skaitliski šis galms bija ļoti liels, un tā uzturēšana izmaksāja dārgi. Tūkstošiem cilvēku pārtika no karaļa noliktavu krājumiem. Cepešus, mājputnus un medījumus, zivis, maizi, augļus, šokolādi, saldējumu un eļļu, visu to viņi saņēma no karaļa. Sveces vien, kuras tie" izdedzināja, izmaksāja viņam sešdesmit tūkstoši dālderu gadā.

Būtu pamats domāt,ka tik daudzu un prasīgu iedzīvotāju vajadzības stimulēja rūpniecības un amatniecības attīstību. Taču tas nenotika. Visu nepieciešamo ieveda no ārzemēm. Visā Madridē bija tikai divas nelielas fabrikas, viena no tām izgatavoja traukus, otra paklājus, īstenībā Unica Corte neražoja tikpat kā nekā, un arī Spānijas pārējās pilsētas ražoja ļoti maz. Bagātības no Indijas salām, no Meksjkas un Peru plūda caur šo zemi, nemaz to neapaugļojot, un bez jebkāda mēra ieplūda dinastijas pasākumos. Bet zemnieks raka savu akrnens- cieto zemi un grima neiedomājamā nabadzība.

Madridē, šis rijīgais kroņa patvaļas auklējums, tā arī palika par iestāžu un kanceleju centru, par vietu, kur saplūst ienesīgu amatu mednieki un vieglas peļņas tīkotāji, dižciltīgi slaisti un lielīgi blēži. Vēl jo vairāk, tā kļuva arī par humānistu skolu un akadēmiju pilsētu, par gleznotāju, dzejnieku un komediantu dzīves vietu.

Teātris bija galvenais sarunu temats. Bija pagājuši tie laiki, kad apkārtklejojošas aktieru trupas cēla savus dēļu paaugstinājumus gan pie vieniem, gan pie otriem pilsētas vārtiem: jau kopš pusotra gada pilsētā darbojās pastāvīgs publisks teātris, kur gandrīz katru dienu — kā ziemu, tā vasaru notika izrādes. Par teātri Servantess bija dzirdējis stāstām j:au Alžīras Djeninā, kad viņš vēl staigāja ieikalts sudraba važās.

Cik labprāt viņš būtu turp aizgājis! Pastāvīgs teātris! Tris simti izrāžu dienu gadā! Kādas cerības! Bet viņam nebija naudas. Nebija pat daži reāli, ar ko samaksāt par uzturu un pajumti. Neatlika nekas cits kā arī turpmāk mitināties smacīgajā istabā pie vecākiem.

Kā par nelaimi karalis, no kura žēlastības galu galā bija atkarīgs viss, atradās Portugālē. Bet tēvs nomierināja Migelu … Viņš tiešām nebija turējis rokas klēpī. Viss jau bija sagatavots. Pateicoties viņa pūlēm, par Migelu un viņa nopelniem zināja visu domes kolēģiju locekļi, finansu kamera un augstakā kara kamera, par viņu zināja Kasti lijas prezidents, karaļa kabineta sekretāri un pat kungi no slepenās valsts padomes. Par panākumiem neesot jāšaubās. Kāds augstāks postenis Migelam esot nodrošināts, vēl tikai neesot izlemts — militārs vai civils.

Bet, kad invalids un viņa kurlais tēvs tagad uzsāka savas gaitas pa kanceleju kāpnēm, tad izrādījās, ka viss ir gluži citādi. Protams, veco Servantesu pazina visur. Visās šajās 'priekštelpās un rakstvežu istabās viņš droši vien bija bijis desmitiem reižu. Ikreiz, kad viņš ieradās, kanceleju darbinieki sarauca uz augšu uzacis un zīmīgi saskatījas cits ar citu. Kalsnajam un vienkāršajam cilvēkam, kurš to pavadīja un par kuru viņš bija sastāstījis tik daudz brīnumu, tie veltīja ļoti maz vērības un noraudzījās uz to ar ironiju. Bet, ja nu tiešām izdevās piekļūt pie augstākajiem varas vīriem, piemēram, pie kāda no valsts padomniekiem, tad Migelam ar tēvu bija jādzird jau iepriekš sagatavotas tukšas frāzes un norādījums, ka jautājumi kārtojami rakstveidā. Karaļa Fīlipa norādījumu — visu kārtot «rakstveidā» stingri ieveroja visā Spānijas pārvaldes sistēmā.

Migelā radīja izbrīnu tas, cik mierīgi, pat jautri viņa tēvs pacieta šādu izturēšanos. Viņš acīm redzot tiecās pēc ilūzijas. Turklāt arī kurlums pasargāja to no vilšanās; viņš tikpat kā nesadzirdēja ne vienaldzīgās atbildes, ne atrunāšanos. Neapnicis viņš nosauca arvien jaunas iestādes, kuras vēl esot jāapmeklē. Skaļā balsī izkliegdams vārdus, tā ka Migels aiz samulsuma nezināja, kur dēties, viņš nenoguris uzskaitīja sava dēla nopelnus un varoņdarbus: no tā, ko viņš stāstīja, varēja secināt, ka kristieši Lepanto kaujā būtu cietuši smagu sakāvi, ja tajā nebūtu piedalījies viņa vecākais dēls. Bet kurš gan tagad Spānijā vairs interesējās par šo jūras kauju! Tie bija veci notikumi! Kopš tā laika, kad toreizējais princis — admirālis bija kritis gandrīz pilnīgā nežēlastībā un šķīries no šīs pasaules, līdzdalība šajos notikumos drīzāk gan varēja modināt aizdomas. Un bez tam varoņu jau netrūka. Tie bija lieli parādnieki visu Spānijas pilsētu dzertuvēs un, dižodamies ar saviem varoņdarbiem, plītēja uz maksātspējīgo viesu rēķina. Tunisas un Alžīras dēkas nebija graša vērtas. Visās rakstvežu istabās kaudzēm krājās karalim adresētie lūgumi: <rQue Vuestra Magestad me haga merced.»*

Pēc trim nedēļām Migels Servantess zināja jau pietiekami daudz. Reiz, atkal velti izgaidījušies trīs stundas, viņi atstāja Kastīlijas padomnieka kanceleju pils apakšējā stāvā. «Neiesim vairs nekur, tēt,» viņš sacīja, pieliecies tam pie auss. «Tu tiešām esi darījis visu, ko varēji. Ļoti pateicos tev! Taču šie rakstveži mums nevar palīdzēt. Es došos pie karaļa. Metīšos viņam pie kājām. Braukšu uz Portugāli.»

Tēvs pavisam apmulsa. Sadrūma. Sī staigāšana pa kancelejām bija kļuvusi par tā dzīves sastāvdaļu. Nelabprāt viņš no tās atteicās.

«Braukšu uz Portugāli» — pateikt to bija viegli. Pavisam nepiemērots šādam braucienam bija pat Migela apģērbs, kuru viņš tūlit pēc izkāpšanas krastā bija lēti nopircis no kādas vecu lietu tirgotāja Denijā. Un kur gan lai viņš aizņemas naudu? Pēc ilgas prombūtnes atgriezdamies pilsētā, viņš cerēja sastapt šeit daudz draugu un labu paziņu, bet jau trešajā dienā bija gluži viens.

Migels devās meklēt savu skolotāju donu Huanu Lopesu de Oijosu. Maestro Oijoss bija jau miris. Viņa pēctecis, kāds runīgs kungs, pastāstīja par visu sīkāk. Tas bija noticis pirms trim gadiem klasē stundas laikā.

Viņš pašreiz skandējis Alkoseras iekarošanai veltītās vārsmas no poēmas par «Sidu» un, nokļuvis līdz pēdējam pantam:

Dievs augstais debess tronī, lai teikts tavs varenums.

Jo uzvaru tu devi šai bargā kaujā mums. ..

pēkšņi sabrucis uz savas pults, turklāt ar tādu blīkšķi, it kā nogāztos zemē bruņās tērpts bruņinieks.

Ar bijušajiem studiju biedriem Migelam nebija gandrīz nekādas saskares. Bez tam tie bija izklīduši pa visu plašo Spānijas valsti. Ja viņam gadījās sastapt kādu no tiem, kuri bija izvirzījušies augstos amatos, tad tie izturējās līdzīgi tam padomes sekretāram, kuru viņš nejauši bija saticis augstākajā kara padomē un kurš kļuva pavisam formāls un nepieejams, tikko pazina bijušo kareivi. Arī tie biedri, ar kuriem viņš bija pārcietis verdzības gadus Alžīrā, bija izklīduši, un tos nevarēja sameklēt. Migela vecāku paziņas bija tikai pavisam nabadzīgi ļaudis. Bez neviena maravedisa kabatā viņš klejoja pa Unica Corte.

Pēkšņi viņš atcerējās savas lugas manuskriptu un posās ceļā, lai ar tā palīdzību sagādātu sev naudu. Bet firma Pablo de Leon, kura kādreiz bija iespiedusi viņa ganu poēmu «Filēna», vairs neeksistēja. Kad viņš pienāca pie mājiņas del Calle de Frančos ielā, durvis atvēra kāda veca sieviete un tūlīt sāka ieteikt un slavēt savas iestādes priekšrocības: pašreiz viņas rīcībā esot sešas ļoti skaistas meitenes, bet bez tam varot arī no kaimiņiem ātri vien sagādāt mīlas preci jebkurā vecumā. Viņa jau gribēja informēt to vēl sīkāk, bet, vērīgi aplūkojusi Migela apģērbu, apklusa. Migelam likās ārkārtīgi jocīgi, ka viņa senaizmirstā pirmdzimtā šūpulis bija kļuvis tieši par prieka māju, pasitis padusē savas lugas «Dzīve Alžīrā» manuskriptu, viņš devās meklēt citu izdevēju.

Blasa de Roblesa uzņēmumu viņš zināja no grāmatu titullapām. De Roblesa kungs pieņēma viņu tūlīt. Drama, ļoti labi! Bet kur tad pārējās? «Kādas pārējās?» jautāja Servantess. — Literatūras jautājumi taču viņam nevarot būt tik sveši, lai viņš nezinātu, ka parasti vienā sējumā sakopo divpadsmit komēdijas, tas dodot iespēju laist klajā ievērojamu grāmatu un arī komerciāli esot izde- vigi. — Ja tas tā, piebilda Servantess, tad viņš laikam gan varēšot ierasties šeit vēlreiz tikai pēc vienpadsmit gadiem, jo savas Alžlras lugas sarakstīšanai viņam bijis nepieciešams gandrīz vai vesels gads. Tiesa ga'n, darba apstākļi neesot bijuši gluži tādi, kādos parasti strādā brīvs rakstnieks … Un viņš pastāstīja Roblesa kungam šo to par karali Hasanu un savu sudraba ķēdi.

«Mēģiniet taču panākt, lai jūsu lugu uzvestu,» sacīja Robless. «Tas ir īstais ceļš, kā ātrāk tikt pie naudas. Vai esat bijuši pie Heroniina Velaskēza?»

Servantess palūkojās viņā jautajoši.

«Jūs esat dīvains lugu rakstnieks! Katru dienu visa Madridē saskrien, lai noskatītos viņa izrādes «Koralā», bet jūs nekā par viņu nezināt. Jums taču jāiepazīstas ar laikabiedru darbiem. Lope, pirmkārt, jau Lope*!»

«Es nezinu, don Blas, cik liela tur. ir ieejas maksa. Man tā katrā ziņā ir par dārgu.»

Grāmatu tirgotājs iebāza roku savā atvilktnē un izņēma no tās divus kroņa dālderus, itin prāvus, biezus un smagus naudas gabalus.

«Par sešpadsmit reāliem, don Migel, jūs varēsiet turp aiziet daudzas reizes. Jums jau nav jāņem tieši vieta ložā. To neuzskatiet par dāvanu, mēs norēķināsimies pie pirmā savstarpējā darījuma. Un savu «Dzīvi Alžīrā» paņemiet līdz uz teātri un parādiet Velaskēzam! Lugas viņam vienmēr ir vajadzīgas.»

TEĀTRIS

Kad Servantess ap otro pēcpusdienas stundu ieradās «Izrāžu laukumā pie krusta», teātris jau bija pārpildīts. Izbrīnījies un savaldzināts viņš lūkojās visapkārt. Tas, ko viņš redzēja, bija gluži kas cits nekā tās gada tirgus būdas, kurās viņš vēl zēna gados bija noskatījies senaizmirstās Ruedas komēdijas.

Telpa gluži atbilstoši nosaukumam bija īsts, liels, bruģēts pagalms, kuru izveidoja sevišķi augstu māju pakaļējās sienas. Par četrām pēdām paaugstinātā skatuve aizņēma vienu no pagalma šaurākajām malām.

Priekšpusē tā bija neaizsegta un tukša. No trim pusēm to ietvēra pavirši uzgleznoti priekškari, attēlojot uz di- benssienas ainavu ar pili mauru stilā, kreisajā pusē — greznu istabu, labajā pusē — dārzu. Skatuves grīdas padziļinājumā ierīkotā lūka ar paceļamu vāku bija vienīgā tehniskā ierīce.

Servantess stāvēja, cieši iespiests blīvajā vīriešu pūlī, kas piepildīja iegareno četrstūri; skanēja smiekli, sarunas, visi ar nepacietību gaidīja izrādi. Gar trim sienām stiepās paaugstināti kāpņveida sēdekļi. Visi ēku pagalma puses logi bij ložas. Un rupji joki aizskanēja līdz kādas laukuma sānu mājas pirmajam stāvam, kur, līdzīgi režģotam sprostam, bija izveidota galerija sievietēm. Baltās, krokotās apkakles, spilgti krāsotās lūpas un kustīgie vēdekļi pildīja galeriju ar žilbu ņirboņu.

Cik daudz dīku cilvēku gaišā dienas laikā! Šķita, ka visi pazīst cits citu. Servantess stāvēja diezgan savrup, pasitis padusē savu biezo manuskriptu. Pūlī gan šur, gan tur grūstījās, tā ka cilvēki uzgrūdās cits citam virsū, un vienmēr tas notika tad, kad kāds no apkārt staigājošiem augļu un cepumu 'pārdevējiem, kuru skaļie saucieni neapklusa ne uz brīdi, centās nokļūt pie pircēja, kurš viņam bija pamājis.

Bija izziņota komēdija «Mīla nekad nav bez viltus», ar roku rakstītajā paziņojumā pie ieejas bija minēts un pasvītrots sacerētāja Lopes Fēliksa de Vegas Karpio vārds. Ne tikai no grāmatu tirgotāja vien Migels šajās dienās bija dzirdējis šo vārdu. Šis Lope acīm redzot bija gados vēl gluži jauns, taču apbrīnojami apdāvināts, jo pēkšņi kādu dienu no nebūtības parādījās pie dramaturģijas debesīm kā spoža zvaigzne.

Stāvvietu publikas nepacietīgā trokšņošana kļuva neapvaldīta. Cauri simtbalsīgajām klaigām un aurošanai bijia dzirdami saucieni diskantā un basā: «Sākt, sāki!» Servantesam blakus stāvēja kāds plecīgs puisis, spriežot pēc izskata, visai pārgalvīgs un izlaidīgs cilvēks, kurš ik pēc brīža ar diviem pirkstiem tik spalgi iesvilpās, ka viņa kaimiņam šķita — tūlīt pārplīsīs bungādiņas.

Bet te pēkšņi šis pats cilvēks uzrunāja Servantcsu vistīrākajā kastīliešu izloksnē un piedāvājās paturēt viņa manuskriptu, jo, kā viņš izteicās, «sevišķu apstākļu dēļ kungam būšot apgrūtinoši nēsāt šo saini». Migels ļoti sirsnīgi pateicās, taču neuzdrošinājās piedāvājumu pieņemt. Galu galā viņš turēja rokā savu pēdējo cerību . . . Viņi abi pievērsa uzmanību skatuvei.

Tur pēc izrādes ievadījuma — muzikāla priekšnesuma ģitāras un arfas pavadījumā — un kāda pāža kostīmā tērpta aktiera pārspīlētas uzslavas runas, ar kuru viņš centās labvēlīgi noskaņot skatītājus, beidzot sākās pati komēdija.

Tas, kas norisinājās uz skatuves šajos trīs cēlienos, nebija nekas cits kā virpuļojoša un juceklīga slēpšanās rotaļa, kuras dalībnieki slēpās cits no cita, pie kam katru brīdi ikviens mainīja savu ārējo izskatu, augstmanis kļuva par ārstu, toreadoru vai dzirnavnieku, jaunkundze par čigānu zēnu vai dārznieci, dārzniece par mori vai studentu, students par spoku, spoks par kurlmēmu kuprīti, līdz beidzot, pēc visu šo vārsmu un atskaņu, tercīnu, kvintu, romanču un redondilu neizsīkstošās plūsmas, kā arī feju, dievu, ministru un pūķu ierašanās, četri jaunsa- derināti pāri, laimē starodami, stāvēja spožajā rampas gaismā un dziedāja savas jautrās noslēguma rindas.

Migelam Servantesam viss redzētais likās ļoti raits un raibs, bet reizē arī tukšs un mazliet muļķīgs laika kavēklis lielajiem bērniem tur parterā, kuri ikvienu pārsteigumu un katru asprātīgu vārdu apsveica trokšņainiem piekrišanas saucieniem. Bet, tiklīdz kāda no maskām tur augšā uz skatuves uzsāka garāku monologu dzejā, tūlīt no jauna atskanēja svilpieni un zākāšanās. To viņi nevēlējās dzirdēt, šie «rūdītie klausītāji», «infantēristi» un «musketieri», kuri prologā bija pieminēti ar tik glaimojošu komiku. Viņi gribēja redzēt nevaldāmu darbību ar pārvērtībām, un arī burvju lūkai skatuves grīdā vajadzēja darboties nepārtraukti. Bet viņiem, šiem trokšņotājiem, tomēr nebija taisnības. Servantess saprata, ka tieši šajās meistariskajās runās slēpjas šīs lugas īstenā vērtība. Tur skanēj.a vārsmas, kas valdzināja ar savu daiļumu un harmoniju, aizkustinošas, skumīgas un jautras, dzīves gudrības pārpilnas, tā ka viņš tūlīt saprata: šis Lopes kungs acīm redzot ir tomēr kaut kas vairāk nekā izdomu bagāts āksts.

Par nelielo ieejas maksu apmeklētājs dabūja tiešām kaut ko redzēt! Starpbrīžu šajās izrādēs nebija. Tiklīdz pēc viena cēliena skatuve bija brīva, tā jau uz tās iesākās starpspēle ar tādu aprēķinu, lai neļautu skatītājiem atvilkt elpu. Tās bija pavisam primitīvas ainas, kas norisinājās zibeņātri: skatā pēc pirmā cēliena piedalījās zvaigžņu tulks, policists un divi klaidoņi, un tas beidzās ar to, ka astronoms palika bez tālskata, bet policists bez zobena un plecu siksnas; ainai pēc otrā cēliena vispāi trūka jebkādas jēgas, tā bija vienkārši ālēšanās, kas beidzās ar rupjiem lāstiem, vulgāriem jokiem un mežonīgu kautiņu.

Krietnas trīs stundas bija jānostāv, līdz pēdīgi ar kora dziesmiņu rampas priekšā beidzās komēdija «Mīla nekad nav bez viltus». Saule jau bija nogājusi. Kļuva dzestrs.

Servantess ar savu manuskriptu bija apsēdies uz kāda no paaugstinātajiem soliem aizmugurē un noraudzījās, kā skatītāji atstāja izrāžu laukumu, kuru jau klāja vakara krēsla. Viņam bija stāstīts, ka direktora Velas- kēza dzīvoklis atrodoties kaut kur šeit šajā augstajā namu četrstūri.

Bet Servantesam nevajadzēja meklēt direktoru. Tikko pēdējie skatītāji bija atstājuši «Koralu», tā uz skatuves parādījās trīs vīrieši, kuri bija iznākuši no aizkulisēm. Divi no viņiem bija ģērbušies parastajā civiltērpā, trešais, acīm redzot aktieris, vēl skatuves tērpā. Viņš nolika vējlukturi uz apaļā galda, kas šeit bija palicis vēl kopš pēdējā cēliena. Abi pārējie apsēdās pa labi un kreisi no viņa.

Starp viņiem un Servantesu 'pletās pagalms visa savā garumā. Tagad bija gandrīz pilnīga tumsa, tā ka Servantess bija grūti saskatāms. Viņš sēdēja nekustīgi, lai nepievērstu sev uzmanību. Tas, ko viņš redzēja un dzirdēja, viņu tūlīt pilnīgi savaldzināja. Servantesa uzmanību galvenokārt saistīja nevis stalta auguma aktieris pilsētas galvas tērpā ar amata ķēdi kaklā, ne ari kungs kreisajā pusē, korpulentais pilsonis ar viltīgo sejas izteiksmi, kurš acīm redzot bija pats direktors. Viņš nenovērsa savu skatienu no Lopes Fēliksa de Vegas kunga. Viņam bija stāstīts, ka tas sava mūža piektajā gadā jau lasījis latīņu valodā un divpadsmit gadu vecumā rakstījis komēdijas. Tagad, kad viņš pats savām acīm redzēja, ka šai slavenībai tiešām tikko kā sāka dīgt bārda, dzirdētais vairs nelikās tik neticams. Jaunais Lope kā dzīvsudrabs grozījās tur augšā savā krēslā, skaļi sarunājās skanīgā, metāliskā balsī un smējās vēl gluži bērnišķīgi. Priekškaram paveroties, no aizkulisēm parādījās kāda dāma un .pievienojās trim vīriešiem; tā bija skaista liela auguma sieviete kuplām krūtīm, pēc izskata ne visai tikumīga; tagad viņa klusēdama klausījās vīriešu sarunās.

Pie šīvakara izrādes ilgi nekavējās. Galvenā runa bija par izrāžu 'plāna sastādīšanu nākošajām nedēļām. Sis zellltis dons Lope — kā to vientuļais klausītājs tumsā konstatēja ar smagu sirdi — acīm redzot uzskatīja par pašsaprotamu to, ka viņam vienam pašam jāaizpilda gandrīz viss repertuārs . . .

Ja esot vajadzīgas pastorāles itāļu komēdiju garā, viņš labprāt varot pakalpot. Viņš pats gan nevērtējot sevišķi augsti šāda veida sacerējumus, jo tajos jau nevarot parādīt īsto spēku un īsto atjautību, arī no īstenības esot jānovirzās pārāk tālu, tomēr viņam neesot iebildumu pavingrināties arī šajā nozarē: Un, pievirzījis kadu papīra strēmeli tuvāk vējlukturim, viņš nolasīja dažus sacerējumu virsrakstus, kurus bija atzīmējis: «Albanio un Isinenijas mīla», «Belardo trako», «Pasto- rale par Hiacintu».

«Ļoti skaisti virsraksti,» Velaskēzs to pārtrauca, bet vai viņš nevarot mazliet iepazīties ar kādu no šīm lugām?

«Jums tikai jāpasūta, don Hironimo, jūs taču to labi zināt! Norādiet man tikai lomu skaitu un mazliet raksturojiet darbu vispārīgos vilcienos, vai jūs vēlaties vairāk jūtu vai joku, un trijās, ja vajadzīgs, arī divās dienās jūs saņemsiet lugu. Tikai honorāru sevišķas steidzamības gadījumā jums vajadzēs palielināt no 60 uz 80 dālderiem, jo savas naktis es nelabprāt izšķiežu velti, tās es izmantoju daudz patīkamāk.» Un viņa skatiens diezgan nekautrīgi slīdēja pa dāmas pilnīgo augumu.

Viņam pašam, turpināja Lope, acīm redzot jūtu iedvesmots, gan pašreiz daudz vairāk gribētos uzrakstīt dažas lugas par amaccnom, dažas dramas, kurās īpaši doņai Helēnai Velaskēzai būtu paredzētas sevišķi izcilas lomas, jo esot žēl, cik maz prieka viņai pēdējā laikā sagādājot uzstāšanās uz skatuves.

Šajā jautājumā direktors, protams, pievienojās Lopes kunga domām! Viņš nesaprotot, kādēļ gan viņa meita klīrējoties un ko tad īsti viņa gaidot? Droši vien tos gadus, kad viņa jiau bez maskas varēšot tēlot bezzobainas savedējas.

Lope galanti to atspēkoja. Līdz tam laikam vēl esot četri vai pieci gadu desmiti. Katrā ziņā viņai tikai jāpa- vēlot, un tai pašā brīdī viņš, nometies ceļos, pasniegšot tai lugu par slaveno dāmu Lusindu, kura atriebjas Arkādijas karalim par savu aptraipīto godu, vai ari par skaisto Estremadūras laupītāju, kura dzīvo kalnos savās pilis un visus vīriešus, kas tai seko, vispirms savaldzina un tad nogalina, līdz beidzot ari viņas pašas sirdi pārsteidz liktenis.

Valensijā un Seviļā, ieminējās tēvs, nesen lielus panākumus esot guvušas lugas, kurās galveno lomu tēlojis kāds neticīgais — maurs vai turks. Kaut ko līdzīgu šinīs dienās taču piedāvājis arī pats autora kungs — jeb varbūt viņš būtu maldījies?

Kustīgais jauneklis nebija otrreiz lūdzams. Labi, ka viņam par to atgādinot! Grūti gan esot iedomāties kaut ko iespaidīgāku nekā drāmu par mora Bameta noziegumiem, — galvā viņš to esot jau pilnīgi izstrādājis. Un, kamēr nepazīstamais Alžīras lugas autors tur aizmugurē galīgi zaudēja drosmi, Lope skicēja lepnā un diženā jūras laupītāja Hameta piedzīvojumus: kā viņš nokļūst kristiešu gūstā, nevaldāmās ilgās pēc savas zudušās tumšādainās mīļākās pastrādā nedzirdētus briesmu darbus, pēc tam aizbēg, tiek sagūstīts un pieveikts un vispēdīgi kā viņš, nožēlojis savus grēkus un pārgājis kristīgajā ticībā, dievbijīgi beidz savu dzīvi bendes rokās. Sevišķi aizkustinošs apstāklis, no kura viņš daudz sagaidot, uzsvēra autors, būšot lugā tas, ka Hametam par krusttēvu būšot tieši tas spānis, ikura skaisto laulāto draudzeni viņš nodūris savā mīlas ārprātā.

«Ļoti labi,» piebilda Velaskēzs, «iemīlējies, asinskārs un dievbijīgs — ārkārtīgi veiksmīgs sajaukums! Šī luga jāuzraksta katrā ziņā un turklāt jo drīz. Ja nu fantastiskajam pievienotu vēl reālu materiālu, varbūt kaut ko no nesenās pagātnes un pie tam .nacionālu, kas taču vienmēr rada furoru, piemēram, karagājienu vai uzvaru, tad daudzas nedējas varētu būt bez rūpēm . ..

«Jums nebūt nav man daudz jāstāsta, lai es saprastu! Ko jūs teiksiet par Māstrihtas aplenkumu?»

«Lieliski!» vienā balsī iesaucās visi trīs klausītāji. Māstrihtas aplenkšana bija pagājušā gada notikums.

«Es šajā lugā,» paskaidroja Lope, «uzvēdīšu uz skatuves veselu karapulku — tikai neraizējieties, Velaskēz, jūs par dažiem maravedisiem noīrēsiet piecpadsmit ielas zēnus un liksiet tiem aiz skatuves trokšņot, cik jaudas, kas arī neizmaksās dārgi — visa šī grandiozā akcija norisināsies Parmas hercoga vadībā, skanēs kareivju lāsti un kliedzieni spāņu, flāmu, franču vai kādā citā svešzemju valodā, pats hercogs satver rokās ierakumu lāpstu un ķeras pie riteņu spieķiem, lai palīdzētu tikt uz priekšu lielgabaliem, visu klāj pulvera dūmi, zirgu kāju saceltie putekli, dzirdama ieroču šķinda, un visa šā jucekļa centrā, tā tam noteikti jābūt, apkārt skraida divas sievietes, viena no tām spāniete, otra flāmiete, un stiepj un piegādā munīciju, abas tērpušās vīriešu drānās, abas iemīlējušās, un tai laikā, kad dārd lielgabali, arī viņas viena pret otru uzsāk asu, atjautīgu mīlas cīņu, pie kam spāniete,» viņš atkal paskatījās uz pievilcīgās Helēnas krūtīm, «galu galā gūst uzvaru ar savu mēli tāpat kā hercogs ar saviem lielgabaliem.»

Te pirmo reizi ierunājās aktieris. Tas bija resns liela auguma vīrs ar neparasti labsirdīgiem sejas vaibstiem un diezgan nodzertu basa balsi. Sī Māstrihtas aplenkšana esot viņam īsti pa prātam! Tā nu tiešām reiz būšot drama viņa gaumē, bet pārdrošā un ģeniālā hercoga Aleksandra loma — beidzot ideāls skatuves tēls tieši viņam …

Visi sāka smieties. Viņš saskaitās.

«Apmierinies, Gutjerec,» sacīja diroktors, «to, ka visi aktieri ir traki, es zinu vislabāk. Taču nē jau tik traki! Ko gan tu iedomājies? Tu gribi tēlot šo slaido, skaisto, skarbo hercogu, kuru pēc izskata vai arī no ilustrētām skrejlapiņām pazīst ikviens Madrides iedzīvotājs? Par- tera īnfantērija taču izdemolēs man visu skatuvi. Kādas ir jūsu domas, Lope?»

«Es gan nekādā ziņā negribētu tam piekrist! Gutjereca kungs apveltīts ar tik izcilu talantu, ka visas ārējā izskata atšķirības skatītāji pat nepamanīs. Bet būtu tiešām žēl, ja viņš tēlotu prinča lomu!»

«2ēl?» pieri saraucis, jautāja Gutjerecs. «Kādēļ gan žēl?»

«Tādēļ, ka to var katrs. Varonis, skaists, uzvarām vainagots princis, šāda loma piemērota bezgaumīgām lellēm. Jums man padomā kaut kas cits …» Un viņš spilgtās krāsās izteiksmīgi aprakstīja kādu lomu, kuru acīm redzot bija radījis tikai nupat: vecu, īdzīgu spāniešu pulkvedi, ar zemniecisku viltību un rupju humoru apveltītu nometnes elku podagras slimnieka zābakiem kājās, kuru beidzot viņa kareivji kā miesu no savas miesas triumfa gājienā nes pa kaujas lauku …

Bija jau kļuvis vēss. Tie tur augšā atvadījās.

Ieradās ļaudis un noņēma priekškarus, atsegdami kailu, izolētu mūra sienu, aiz kuras laikam atradās direktora Velaskēza dzīvoklis. Pēc tam viņi aiznesa galdu, krēslus un vējlukturi.

Servantess palika viens pats tumšajā izrāžu pagalma ar lugas «Dzīve Alžīrā» manuskriptu uz ceļiem. Vēl kādu brīdi viņš sēdēja. Doma — parādīt direktoram savu lugu bija pilnīgi izgaisusi. Viņš sēdēja kailas, augstas, izolētas sienas priekšā … Viņam bija atlikusi tikai viena cerība — karalis. Karalis atradās Portugālē.

Vecāku dzīvoklī visi, šķiet, jau gulēja. Migels bija iekārtojis sev guļvietu istabiņā, kurā viņa tēvs nodarbojās ar medicīnu. Nogūlies, viņš sajuta zem pagalvja kaut ko cietu. Tie bija astoņi zelta naudas gabali, ievīstīti sarkanas vadmalas gabaliņā. Tikai Andrea varēja tos šeit nolikt. Tie bija līdzekļi braucienam uz Portugāli.

Viņš tumši nosarka, lai gan bija viens, noskūpstīja vadmalu un nodzēsa gaismu.

ATELPA

Ziemā brauciens pa Kastīliju un pa tuksnesīgo, maz apdzīvoto Estremadūru bija grūts. Bet Portugālē jau februāri ziedēja apelsīni. Maigāks, liegāks gaiss apdves- moja likteņa piemeklēto. Šeit bija viegli elpot. Viņa sirds nojauta atpūtu, dzīvi bez rūpēm, laimi.

Karali viņš atrada Tomarā.

Filips bija ieradies Portugālē vēl tērpies sēru drānās. Bet, ja ari viņš sajuta skumjas, tad'tās jiauibija zaudējušas savu asumu. Dzīves ceļā viņam bija lemts vislielākais panākums, vēl neaptverams savu apmēru dēļ. Viņam vajadzēja būt laimīgam, un tāds viņš ari gandrīz bija Tikai tagad un šeit, pirmo un vienīgo reizi savā dzīvē, viņš aprima un nolaida rokas.

Pat viņu, dokumentu kaudzēs iestigušo mūku, ietekmēja jaukā, valdzinošā Luzitānijas ainava pretstatā Spānijas skarbajiem kontrastiem. Viņš skatīja Portugāli kā cilvēks, kuram ir acis, lai redzētu skaistumu, ir krūtis, lai ieelpotu radības smaržu. Vēstulēs saviem bērniem uz dzimteni viņš ļoti daudz rakstīja par izbraukumiem, ziediem un lakstīgalām. Protams, dažreiz viņš starp citu pastāsta arī par ķeceru sadedzināšanu uz sārta un nosūta tiem ari ķeceru sarakstu, «lai viņi zinātu, kas tie tādi ir bijuši».

Sava jaunā valsts viņam tikpat kā nebija jāiekaro. Šis karagājiens uz Portugāli bija tikai pastaiga ar ieročiem rokās.

Šis zemes karalis, gados vēl jauns, uzņēmigs un pārdrošs cilvēks, bija kritis kaujā pret marokāņiem, drīz vien pēc tam iznīka arī viņa dzimta. Viens no troņa pretendentiem bija Fīlips. Viņam bija tikpat lielas tiesības iegūt troni ikā pārējiem, bet viņam bija lielāka vara. Fīlipa karaspēks viegli izklīdināja ikvienu ienaidnieka spēku sakopojumu, valstis muižniecība pārgāja viņa pusē, Portugāle kļuva par Spānijas provinci.

It kā sapni, kā rotaļā šeit notika lielas pārmaiņas. Visa pussala tagad apvienota vienā "karaļvalstī, gandrīz pēc tūkstoš gadu ilgas sašķeltības viens cilvēks tagad pārvalda zemi, kuru ietver Pireneju kalnu grēda un jūras. Bet vēl daudz vairāk: karalis Fīlips ieguva arī Portugāles kolonijas.

Tā radās neaptverami plaša pasaules valsts. Rietum- indijai, Meksikai un Peru pievienojās jauni plaši, bagāti īpašumi. Brazīlija kļūst spāniska. Visapkārt Āfrikai plīvo Fīlipa sarkandzeltenais karogs; Arābijā viņam pieder

Maskata, Persijā — Ormusa, Austrumāzijā — Goa, Kal- kuta, Malaka, Java, Makao. Lisabona iagad ir viņa otrā galvaspilsēta: pēc Parīzes tā ir visbiežāk apdzīvotā kristiešu pilsēta, visas pasaules ievērojamākais tirdzniecības centrs. Viņam tagad pieder ne tikai zelta un sudraba zemes vien, viņš saņem bagātīgas nodevas — Brazīlijas kokus, Madeiras cukuru, Persijas paklājus, Ķīnas zīdu, Indijas garšvielas. Elizabete Vestminsterā, Mediči Luvrā un Venēcijas dodžs ar bažām vēro šo varas un bagātības koncentrēšanos viena cilvēka rokās.

Jo viņš šķita neuzvarams un nesagraujams. Kurš gan spēja nostāties pret Lielspāniju, kuru aizsargāja kalni, jūras, vijņi un dzelzs bruņās kalts karaspēks, pret diženo ikarali, kurš vārda tiešā nozīmē pārvaldīja visas pasaules bagātības? Kas gan tomēr varēja novest šo pasaules valdnieku tik tālu, ka viņš bija spiests ubagot naudu no saviem pavalstniekiem, ieķīlāt raktuves un ražu, ka Lionā un Milānā, Antverpenē, Augsburgā un Dženovā nebija neviena bankas nama, kura norēķinu grāmatās nebūtu ierakstīts arī viņa vārds, ka divdesmit gadu laikā viņš divas reizes izsludināja valsts bankrotu un līdz ar to noveda līdz sabrukumam visu Eiropas finansu sistēmu, ka viņš, šis pārspīlēti precīzais, sīkumainais aprēķinātājs, iegrūda savu tautu vēl nepieredzētā nabadzībā un pēc savas nāves atstāja to noasiņojušu, galīgi izputinātu — ar ubaga spieķi un tarbu? Kam gan vajadzēja būt notikušam, lai nokļūtu šādā stāvoklī? Kāds gars gan vadīja šo rīcību?

Un tik tiešām tikai gars, bet ne dzīve! Gars, kuram sveša ir laicīgā labklājība un pasaulīgā laime, vispār svešs viss pasaulīgais. Gars, kas nonicinājis arklu un āmuru, cieši satvēris tikai krustu un zobenu, kurš fantastiskas godkāres ekstāzē zina tikai Vienu mērķi: ticības vienību un tīrību visām tautām, svētā burta vispārēju uzvaru.

Karalis Filips bez jebkādām pūlēm bija ieguvis vēl vienu pasaules valsti. Taču cik tas viss ir niecīgs, cik nenozīmīgs tam, kas alkst absolūto, gluži neiespējamo, kas visu savu dzīvi tiecies pārvarēt nepārvaramo, līdz pat diženumam, līdz pat neprātam!

Karali Servantess atrada Tomarā. Staigādams pa nelielās pilsētiņas ielām, kurās bija ļoti daudz karavīru un galminieku, viņš palūkojās augšup uz Kristus bruņinieku ordeņa stalto pili, kurā bija apmeties Fīlips, un piekļūt karalim viņam šķita vēl neiespējamāk nekā jebkad. Bet pirmie pretimnācēji, kurus viņš sastapa pilsētiņas ielās, izrādījās divi privileģēti augstmaņi, ar kuriem viņš bija iepazinies Alžīrā. Un nebija aizritējušas pat vēl divas stundas kopš Servantesa ierašanās šajā vietā, kad viņš sastapa to eleganto Madrides dāmu, pils ierēdņa sievu, kura reizē ar viņu bija kritusi Dali-Mami rokās. Dāma tūlīt pazina Servantesu — viņš bija nepatīkami pārsteigts, jo viņas klīrēšanās pa šiem gadiem nebija kļuvusi pievilcīgāka. Viņa iepazīstināja to ar savu vīru un it veikli attēloja, acīm redzot ne jau pirmo reizi, tā bruņiniecisko izturēšanos uz «Sol» klāja. Servantesa lūpās iezagās smaids: viņš spilgti atcerējās, kā toreiz . aizlika korsāram kāju priekšā, tā ka tas visā garumā izstiepās blakus dāmai. . . Viņas vīrs zemu paklanījās Servantesam un sirsnīgi piedāvāja tam savus pakalpojumus. Madridē neviens nebija gribējis viņu pazīt, turpretim šeit, Portugālē, viņš jau pašā pirmajā vakarā atradās draudzīgas sabiedrības uzmanības centrā. Ikviens rūpējās par viņu. Viņam norādīja, kur griezties

Jau trešajā dienā Servantesam pasniedza karaļa žēlastības dāvanu — piecdesmit dukātus.

To varēja izskaidrot ar rekomendācijām, karaļa labvēlīgo noskaņojumu, pa daļai ar nejaušību. Bet pēc nedēļas notika kaut kas svarīgāks. Viņš saņēma karaļa uzdevumu. Tas bija goda pilns uzdevums.

Orānas gubernators bija iecelts par Santjāgo ordeņa bruņinieku. Servantesam bija jānogādā šis oficiālais raksts. Viņam izmaksāja simts dukātu ceļa izdevumiem.

To varēja uzskatīt vai nu par vēstnieka, vai arī kurjera misiju. Servantess nešaubījās ne bridi. Sis brauciens varēja būt tikai pirmais pakāpiens, pirmais solis ceļā uz ievērojamu stāvokli karaļa dienestā! Viņš bija cilvēks ar bagātu un pārbagātu fantāziju. Viņa ticība dzīvei, kuru atkal un atkal bija iedragājuši meli, līdz beidzot to nomākuši, tagad iedegās ar jaunu kvēli. Viņš tagad bija bagāts. Tagad viņš vienmēr būs bagāts. Tie

simt piecdesmit zelta naudas gabali, kurus viņš jau saņēma, nebija nekas cits kā 'niecīga iemaksa, pat vēl mazāk: tikai kabatas nauda. Viņš jau sevi redzēja kādā augstā padomnieka postenī, kā diplomātu, 'kā pulka komandieri. Visi tie bija tik labi atalgoti posteņi, ka ari viņa tuviniekiem būtu nodrošināta dzīve pārpilnībā. Andrea .. . Viņš bija tik ļoti pārliecināts par panākumiem, ka nemaz pat nedomāja tagad sūtīt 'naudu uz Madridi. Sie simt piecdesmit dukāti viņam bija nepieciešami pašreiz. Naudas bija pat vēl par maz.

Ap galmu Tomarā drīz vien sāka pulcēties greznuma priekšmetu tirgotāji, lielum lielā daļa — dženovieši. Viņš; nopirka no tiem mežģinēm apšūtu Flandrijas apkakli- un sevišķi elegantu platmali, bez tam vēl arī apsudrabotu zobenu un apsudrabotu dunci. Viņš ceļoja sava valdnieka uzdevumā, uzņēmās starpniecību starp viņu un Āfrikas zemju pārvaldnieku, būtu pavisam nepieklājīgi, ja viņš neveltītu vērību savam ārējam izskatam. Daudzu gadu nasta bija novelta no viņa pleciem. Iekarsis kā nepacietīgs zēns, viņš tukšoja pirmo laimes kausu.

Servantesa kuģim bija jāuzsāk brauciens no Kartā- genas. Ar viņa rīcībā nodotajiem zirgiem viņš joņoja cauri Andalūzijai, it kā rožainu zibeņu atblāzmā viņa skatienam pavīdēja Seviļas un Kordovas pilsētas. Viņa galera jau braukšanas gatavībā bija noenkurota jūras līcī, kas dziļi iesniedzās zemes iekšienē. Likās, tā bija gaidījusi tikai viņa ierašanos. Kad Servantess uzkāpa uz klāja, visa kuģa komanda sveica to ar trīskārtēju saucienu, ar kādu parasti sveic izcilas personas. Visu pēcpusdienu un visu nakti ilga brauciens pa maigajiem, glāstošajiem viļņiem, rītausmā viņi sasniedza Orānu.

Tā bija tā pati pilsēta, kuru viņš kādreiz, ilgi klaiņodams pa klinšaino apvidu, velti bija mēģinājis sasniegt. Tagad viņš bija nokļuvis šeit, pateicoties labam ceļavējam vai arī karaliskā aizstāvja vārdiem. Nu beidzot visām mokām bija gals. Nekad vēl viņš nebija gājis tik viegliem soļiem kā tagad augšup pa stāvo ostas ieliņu, un pa nedrošu tiltu pāri gravai uz «Sarkano cietoksni», kur atradās gubernatora rezidence.

Vecs, panīcis virsnieks apsveica Servantesu it kā debesu sūtni. Sis dokuments viņam nozīmēja daudz vairāk nekā tikai pagodinājumu vien. Viņš dzīvoja mūžīgā naudas badā, jo uzturēja lielu un dīkdienīgu ģimeni, kura atradās Spānijā. Bet Jāgo ordeņa bruņiniekiem bija tiesības saņemt ikgadēju pensiju, proti, viņam pienācās četri tūkstoši dālderu gadā. Tas nozīmēja bezrūpīgas vecumdienas, pārticību viņa ģimenei. Asaras ritēja ģenerāļa krāsotajā bārdā.

Vakarā notika svētku mielasts. Dzēra ugunīgi stipro, ļoti ilgi taupīto Valdepeņasu. Dons Migels de Servantess Sāvedra sēdēja ērti un brīvi karavīru vidū, kuri ar vislielāko uzmanību viņu uzklausīja un apkalpoja.

Pēc mielasta gubernators aizveda viņu sāņus, lai izteiktu to, kas nomāca viņa sirdi. Beidzot bija radusies šāda izdevībai Viņš nešaubījās, ka tas ir īstais ceļš, lai izteiktu majestātei savus vēlējumus. Viņš gribot būt pavisam vaļsirdīgs: viņi dzīvojot Orānā kā aplenktā cietoksnī. Gubernatoriem vēl joprojām esot saglabāts tituls «Tlemsenas 'karaļvalsts ģenerālkapteinis». Bet lai tik viņš uzdrošinātos kaut reizi parādīties Tlemsenā! Viņš ar saviem kareivjiem neuzdrīkstas attālināties no Orānas desmit, pat trīs jūdzes. Viņš esot laimīgs, ka vispār spēj noturēt pilsētu savās rokās. Madridē tiešām veltījot viņiem pārāk maz vērības. Karavīriem nemaksājot algas, mēnešiem ilgi viņi pamesti gandrīz bez jebkādas munīcijas, lielākā daļa lielgabalu jau esot septiņdesmit gadu veci, tos vispār nedrīkstot vairs izkustināt no vietas, jo citādi salūzīšot balsti un riteņi. Ar ko gan varot izskaidrot, ka tieši Orānai tik ļoti žēlojot līdzekļus? Sūtņa kungs taču neatteikšoties atbalstīt šos godbijīgos iebildumus.

Servantess klausījās, piekrita un apsolīja. Viņš zi- naja vislabāk, kas Āfrikā bija palaists garām. Viņš bija to izjutis pats uz savas ādas. Palīdzība bija nepieciešama, to viņš saprata ļoti labi. Viņš ticēja savai misijai tikpat nopietni kā gubernators.

Viņa iztēlei nebija robežu. Naktī, gulēdams velvētajā guļamistabā ar akmens sienām un griestiem, viņš sapni skaidri redzējia, ka karalis nodevis tā rīcībā veselu floti, lai iekarotu Āfriku. Viņš atņēma pusmēnesim Alžīru, Dži- dželli, Tabarku, Tunisu . . . Stāvēdams līdzīgi statujai admirāļa kuģa priekšgalā, viņš traucās gar piekrasti, un sarkandzeltenais karogs, kuru viņš bija cieši sažņaudzis rokās, skāra klintis.

Kad Servantess atgriezās, karalis bija Lisabonā. Viņš devās uz plašo, slikti izbūvēto pili. Kāds galma sekretārs pieņēma gubernatora pateicības rakstu, apveltīja Servantesu ar izklaidīgu skatienu un uzrakstīja vēstulei reģistrācijas atzīmi un numuru.

Servantess devās prom. Viņš gaidīja. Taču nesagaidīja neko. Viņš ieradās atkal. Lūdza audienci. Nesaņēma nekādu atbildi. Viņš apmeklēja augstākās iestādes. Tur viņu neviens nepazina. Griezās pie zemākajiem ierēdņiem. Viņam lika gaidīt priekšistabās. Viņš kvernēja tur stundām ilgi tāpat kā seuiāk viņa tēvs.

Viņš atcerējās savus dižciltīgos draugus. Tie izturējās vēsi. Viņš centās sameklēt pils ierēdni un tā sievu. Tie bija jau atgriezušies Madridē. Tad viņš mainīja dzīvokli, vispirms sameklēja lētāku istabiņu, pēdīgi kādu nožēlojamu midzeni. Bez neviena maravedisa kabatā viņš klīda pa ļaužu pārpilnajām Lisabonas ielām. No apkakles mežģinēm bija atlikušas vairs tikai skrandas. Viņš tās atārdīja. Pārdeva savu sudraba zobenu un sudraba dunci, lai sagādātu sev ceļa naudu braucienam uz Madridi. Ar to vēl nepietika. Tikai ar grūtībām viņam izdevās aizņemties iztrūkstošo summu.

Tātad viņš nebija vis bijis sūtnis, bet gan tikai kurjers. Simts piecdesmit dukātu bija galīgais norēķins par viņa pūlēm. Droši vien visa šī Orānas misija bija tikai iegansts, lai varētu, kā nākas, iegrāmatot viņam piešķirto pabalstu.

MELU SERE

Kad viņš Madridē uzmeklēja dzīvokli sētas mājā aiz Calle dc Atocha, tajā jau dzīvoja .sveši ļaudis, kāds kurpnieks ar savu ģimeni. Viņam paziņoja, ka vecāki atkal esot pārcēlušies uz citu dzīves vietu, šoreiz uz Toledo. Dievs vien zina, vai tēvs tur bija saskatījis jaunas izredzes pūšļotāja vai kaktu advokāta darbā. Migelam bija atstāts sainītis ar viņa mantām. Viņš paņēma to, pateicās un devās prom.

Migels atrada istabiņu pie Matutes laukuma, kas atradās tieši aiz Loreto kolēģijas. Viņš to 'noīrēja, lai gan nezināja, kā varēs nokārtot īres maksu. Attaisījis savu sainīti, viņš pašā virsū ieraudzīja sarkano cepuri, kuru bija nēsājis verdzības gados Alžīrā.

Viņš uzlika to galvā un aplūkoja sevi ieplīsušā spo guli, kurš karājās tur pie sienas. Viņa seja izskatījās stipri iekritusi un savītusi, ķīļbārdā un deniņos mirdzēja jau sarma. Ar pilnām tiesībām viņš vēl joprojām varēja nēsāt šo cepuri, tā viņam nozīmēja daudz vairāk nekā tikai atmiņas vien. Jo patiešām vienas verdzības vietā bija stājusies cita. Viņš zināja, ka ir iestidzis parādos uz nenosakāmi ilgu laiku. Viņš bija ļoti daudz parādā saviem vecākiem, nabaga Andreai, dievbijīgās māsas klostera priekšniecēm, krietnajiem ļaudīm Portugālē. Parādā trinitāriešu brālībai, kas bija viņu izpirkuši, parādā brālim Rodrigo par kuģi, ko tas kādreiz bija salīdzis, lai atbrīvotu viņu no gūsta, parādā tirgotājam Eksarkem par fregati. Parādā, parādā, parādā. Aplūkodams savu pelēko seju zem sarkanās cepures, viņš it kā zobodamies tirdīja un sāpināja pats sevi, atcerēdamies pat visvecākos, gandrīz vai aizmirstos kreditorus. Viņš zināja pavisam noteikti, ka nekad nespēs nomaksāt parādus. Viņam trūka maizes pat rītdienai.

Dīvainā apkārtnē viņš bija izraudzījis sev dzīves vietu. Nelielais laukums, kas atradās netālu, nesen bija nosaukts par «Komediantu melu sēri». Tas bija oficiāls nosaukums. Seit bijia izveidojies bohēmas kvartāls. Izrāžu laukums pie Krusta atradās netālu. Nesen bija atvērts jauns teātris, kas saucās par «Dižciltīgo teātri». Tas, tāpat kā pirmais, katru dienu bija ļaužu pārpilns. Visas apkārtnes ieliņas apdzīvoja aktieri — nabadzīgs, raibs un trokšņains ļaužu bars. Šeit bija saplūduši muzikanti, dejotāji, āksti un ārkārtīgi daudz sieviešu — viņu draudzeņu. Šeit bija literātu pārpilnība. Visa šī raibā sabiedrība dzīvoja no gadījuma peļņas, aizņēmās cits no cita, sēdēja dzertuvēs un iztēloja sevi par ievērojamām personām.

Skarbu nokrāsu šai bohēmai piešķīra šeit vispārpieņemtais goda jēdziens. It visur vecās bruņnieciskuma jūtas izpaudās vairs tikai ārišķībās. Pietika greiza ska- ticna, lai zobeni tiktu izrauti no makstlm; gandrīz katru rītu ielas dub|os varēja atrast nodurtus dižciltīgos. Bet šeit, ap «Melu sēri» tas viss izpaudās vēl jo spilgtāk. Par histērisku uzpūtību asiņaini atriebās. Aktieris, kura iecerēto lomu bija dabūjis kāds cits rīmju kalējs, ko tā kolēģis bija ļaunprātīgi izzobojis, par vispārliecinošāko atspēkojumu uzskatīja dunča dūrienu. Kaut kādas vieglprātīgas sievietes godu vīrietis, kurš dzīvoja ar viņu kopā tikai pāris nedēļas, aizstāvēja tā, it kā šī sieviete būtu jaunavīga hercogiene. Ik uz soļa savas grimases rādija neierobežots snobisins. Blēži, kuri cits ino cita iemācījās dažādus viltīgus paņēmienus, sasveicinājās uzsvērti ceremoniāli, dēvēja cits citu par «jūsu cienība» un sarunājās tikai trešajā personā. Lielībai nebija gluži nekādu robežu. Ikviens no šiem dzejnieķeļiem un rīmju kalējiem uzskatīja, ka tas sacerējis jaunas Iiiāidas un Eneldas. Cits citam nekaunīgi meloja, pat acīs skatīdamies, ikviens izlikās, it kā noticētu otram, un sagaidīja to pašu arī no citiem. Taču lielākā cerība un īstais pievilkšanas spēks visiem viņiem bija teātris. Jo tur taču bija drošas izredzes nopelnīt naudu, piecdesmit, septiņdesmit dālderu īpar vienu vienīgu lugu.

Tiesa gan, nebija jau nemaz tik viegli izpatikt publikai! Un arī direktori bija tādi paši. Pat tik slaveni autori kā Artijeda vai Armendariss reti kad piedzīvoja savu darbu uzvedumus. Parasti izrādīja tikai Lopes lugas.

Tas bija kaut kas vēl nepieredzēti vienreizējs. Sis jauneklis iedzīvināja sava laikmeta teātri. Sešas aktieru trupas, kas ceļoja pa visu Spāniju, izrādīja gandrīz vienīgi viņa lugas. Valensijas, Seviļas, Burgosas teātru repertuāros viņš ieņēma vadošo vietu. Viņu dēvēja par teātru karali, dabas brīnumu, par Spānijas feniksu. Pat no tālienes direktori sūtīja pie viņa savus vēstnešus ar pasūtījumiem, atgādinājumiem un naudu. Sie vēstneši apsēda viņa dzīvokli, tie gaidīja dārziņā aiz mājas tik ilgi, kamēr luga bija pabeigta. Lope vēl tikai bija uzsācis savu karjeru, bet viņa vārds jau kļuva par parunu. «Gluži kā Lopem,» mēdza izteikties par visu to, kas sevišķi labi izskatījās, skanēja vai garšojia. So izteicienu

Migels atrada istabiņu pie Matutes laukuma, kas atradās tieši aiz Loreto kolēģijas. Viņš to noīrēja, lai gan nezināja, kā varēs nokārtot īres maksu. Attaisījis savu sainīti, viņš pašā virsū ieraudzīja sarkano cepuri, kuru bija nēsājis verdzības gados Alžīrā.

Viņš uzlika to galvā un aplūkoja sevi ieplīsušā spogulī, kurš karājās tur pie sienas. Viņa seja izskatījās stipri iekritusi un savītusi, ķlļbārdā un deniņos mirdzēja jau sarma. Ar pilnām tiesībām viņš vēl joprojām varēja nēsāt šo cepuri, tā viņam nozīmēja daudz vairāk nekā tikai atmiņas vien. Jo patiešām vienas verdzības vietā bija stājusies cita. Viņš zināja, ka ir iestidzis parādos uz nenosakāmi ilgu laiku. Viņš bija ļoti daudz parādā saviem vecākiem, nabaga Andrea i, dievbijīgās māsas klostera priekšniecēm, krietnajiem ļaudīm Portugālē. Paradā trinitāriešu brālībai, kas bija viņu izpirkuši, parādā brālim Rodrigo par kuģi, ko tas kādreiz bija salīdzis, lai atbrīvotu viņu no gūsta, parādā tirgotājam Eksarkem par fregati. Parādā, parādā, parādā. Aplūkodams savu pelēko seju zem sarkanās cepures, viņš it kā zobodamies tirdīja un sāpināja pats sevi, atcerēdamies pat visvecākos, gandrīz vai aizmirstos kreditorus. Viņš zināja pavisam .noteikti, ka nekad ne>spēs nomaksāt parādus. Viņam trūka maizes pat rītdienai.

Dīvainā apkārtnē viņš bija izraudzījis sev dzīves vietu. Nelielais laukums, kas atradās netālu, nesen bija nosaukts par «Komediantu melu sēri». Tas bija oficiāls nosaukums. Seit bijia izveidojies bohēmas kvartāls. Izrāžu laukums pie Krusta atradās netālu. Nesen bija atvērts jauns teātris, kas saucās par «Dižciltīgo teātri». Tas, tāpat kā pirmais, katru dienu bija ļaužu pārpilns. Visas apkārtnes ieliņas apdzīvoja aktieri — nabadzīgs, raibs un trokšņains ļaužu bars. Seit bija saplūduši muzikanti, dejotāji, āksti un ārkārtīgi daudz sieviešu — viņu draudzeņu. Šeit bija literātu pārpilnība. Visa šī raibā sabiedrība dzīvoja no gadījuma peļņas, aizņēmās cits no cita, sēdēja dzertuvēs un iztēloja sevi par ievērojamām personām.

Skarbu nokrāsu šai bohēmai piešķīra šeit vispārpieņemtais goda jēdziens. It visur vecās bruņnieciskuma jūtas izpaudās vairs tikai ārišķībās. Pietika greiza skatiena, lai zobeni liktu izrauti no makstīm; gandrīz katru rītu ielas dubļos varēja atrast nodurtus dižciltīgos. Bet šeit, ap «Melu sēri» tas viss izpaudās vēl jo spilgtāk. Par histērisku uzpūtību asiņaini atriebās. Aktieris, kura iecerēto lomu bija dabūjis kāds cits rīmju kalējs, ko tā kolēģis bija ļaunprātīgi izzobojis, par vispārliecinošāko atspēkojumu uzskatīja dunča dūrienu. Kaut kādas vieglprātīgas sievietes godu vīrietis, kurš dzīvoja ar viņu kopā tikai pāris nedēļas, aizstāvēja tā, it kā šī sieviete būtu jaunavīga hercogiene. Ik uz soļa savas grimases rādīja neierobežots snobisms. Blēži, kuri cits no cita iemācījās dažādus viltīgus paņēmienus, sasveicinājās uzsvērti ceremoniāli, dēvēja cits citu par «jūsu cienība» un sarunājās tikai trešajā personā. Lielībai nebija gluži nekādu robežu. Ikviens no šiem dzejnieķeļiem un rīmju kalējiem uzskatīja, ka tas sa- cerejis jaunas Iliādas un Eneldas. Cits citam nekaunīgi meloja, pat acīs skatīdamies, ikviens izlikās, it kā noticētu otram, un sagaidīja to pašu arī no citiem. Taču lielākā cerība un īstais pievilkšanas spēks visiem viņiem bija teātris. Jo tur taču bija drošas izredzes nopelnīt naudu, piecdesmit, 'septiņdesmit dālderu par vienu vienīgu lugu.

Tiesa gan, nebija jau nemaz tik viegli izpatikt publikai! Un ari direktori bija tādi paši. Pat tik slaveni autori kā Artijeda vai Armendariss reti kad piedzīvoja savu darbu uzvedumus. Parasti izrādīja tikai Lopes lugas.

Tas bija kaut kas vēl nepieredzēti vienreizējs. Sis jauneklis iedzīvināja sava laikmeta teātri. Sešas aktieru trupas, kas ceļoja pa visu Spāniju, izrādīja gandrīz vienīgi viņa lugas. Valensijas, Seviļas, Burgosas teātru repertuāros viņš ieņēma vadošo vietu. Viņu dēvēja par teātru karali, dabas brīnumu, par Spānijas feniksu. Pat no tālienes direktori sūtīja pie viņa savus vēstnešus ar pasūtījumiem, atgādinājumiem un naudu. Sie vēstneši apsēda viņa dzīvokli, tie gaidīja dārziņā aiz mājas tik ilgi, kamēr luga bija pabeigta. Lope vēl tikai bija uzsācis savu karjeru, bet viņa vārds jau kļuva par parunu. «Gluži kā Lopem,» mēdza izteikties par visu to, kas sevišķi labi izskatījās, skanēja vai garšoja. So izteicienu lietoja pat tādi cilvēki, kuriem nobijā ne mazākās jēgas par to, kas īsti ir Lope un kas ir teātris.

Servantess viņu redzēja gandrīz katru dienu. Un visneizprotamākais šķita tas, ka šis cilvēks spēja laika posmā starp diviem saules lēktiem sacerēt lugu ar trīs tūkstoši pantiem, tas ir ātrākā laikā, nekā būtu nepieciešams tāda paša teksta pārrakstītājam, un pie tam viņam vēl atlika laiks personīgajai dzīvei! Nostāsti par viņa mīlas dēkām klīda pa visu «Melu sēri». Sīs dēkas bija neskaitāmas, par spīti viņa sakariem ar krāšņo Helenu Velaskēzu, kura, starp citu, bija apprecējusies un tagad saucās Osorio. Katru dienu viņi abi sēdēja «Leonas ģerbonī», un nekad nekas neliecināja par to, ka Lope steigtos uz mājām pie sava darba galda. Gluži otrādi: viņam šeit patika. Pazemības un skaudības atmosfēra, kas to apņēma, šķiet, glaimoja viņa patmīlībai. Samērā kluso Migelu Servantesu viņš sākumā nemaz neievēroja, tur sēdēja kāds pavecāks nenosakāmas profesijas cilvēks, kuram bija tikai viena roka. Arī tad, kad viņi abi sastapās jau biežāk un izraisījās savstarpējas sarunas, Lope neizrādīja gandrīz nekādas simpātijās. Kaut kas Servantesā viņam nepatika.

Migela tas radīja sarūgtinājumu. Viņš ļoli apbrīnoja slavenību. Pirmajam teātrī gūtajam iespaidam sekoja citi, daudz spēcīgāki. Bez tam ik pa divi nedēļām iznāca jauns Lopes darbu sējums ar divpadsmit lugām katra. Patiešām ģeniāli! Iespējams gan, ka nevienā no visārn šīm lugām nebija sasniegta ipilnība, taču katrā no tām bija vismaz ainas, kuru īstā, lieliskā poēzija saviļņoja ikvienu. Sajās lugas bija viss, kas spēja cilvēku aizkustināt un ielīksmināt, — traģisms, humors, ākstība, gudrība, fantastika un reālais saprāts plūda līdzīgi platai, mutuļojošai straumei. Ne ar ko nesalīdzināma daudzveidība. Par vielu lugai šim vīram noderēja viss. Ikviens temats viņam bija vienlīdz labs: karaļa slepkavība, kāda novele vai vakardien pilsētā dzirdēta bauma, Ariosto vai Taso*, ilustrēta skrejlapa, kāda svēto leģenda vai arī rupjš joks, kuru pastāstījis kāds krogus hiralis; Spānija, Grieķija, Vācija, Persija, Polija, Amerika, ikviena zeme viņam noderēja.

Jaunais cilvēks nevarēja lepoties ar nosvērtību.

Strauji mainījās viņa garastāvoklis, nekur viņš nezināja mēru, vai ik bridi notika skandāli skaistās Osorio dēļ; viņš bija līdz nejēdzībai godkārīgs, nekādi glaimi tam nelikās pārspīlēti; dažkārt viņš bija 'labsirdīgs un devīgs, bet jau pēc brīža kūsāja dzēlīgās dusmās. Ja vajadzība spieda, viņam bija tīrais nieks noliegt pašam savus vārdus. Viņš jau bija tos aizmirsis. Tos būs teicis kāds cits … Viņš tiešām ik stundu bija citāds, gluži kā daudzveidīgais Protejs*.

Servantesam likās, ka arī Lopes darbi ir tādi paši. Sai ārkārtīgi straujajai radīšanai vairs nebija neka kopīga ar rakstnieku un atsevišķiem 'tā sacerējumiem. Tā drīzāk atgādināja pašas dabas nerimstošu izvirdumu, kurai taou arī nav robežu un secības, bet kura no savām mutuļojošām dzīlēm bezatbildīgi un nemitīgi rada maskas un būtnes.

Lai nu būtu kā būdams, skaidrs bija viens, ka šī produkcija laikabiedriem un arī viņam pašam aizpros- toja ceļu uz skatuvi. Protams, viņš jau sen bija iepazinies ar impresāriju Velaskezu un arī ar viņa konkurentu Gasparu de Porresu. Bet, kad viņš tiem kautri ieminējās par saviem darbiem, vel nepabeigto pārvērtību lugu «Samulsinātā», traģēdiju «Selirna nāve», kuras darbība risinājās Konstantinopolē, tie uzklausīja viņu labvēlīgi, taču tūdaļ atcerējās piecas vai desmit turku dramas un pārvērtību lugas, ko bija apsolījis Lope. Migela materiālais stāvoklis kļuva arvien grūtāks. «Leonas ģerboņa» saimnieks pildīja viņa kausu vairs tikai līdz pusei. Viņš jau atkal sāka domāt par to, kā varētu likt lietā savu māku vēstuļu rakstīšanā, bet grūti bija atrast Madridē tādu rakstītnepratēju, kurš vēlētos sarakstīties! Sad tad viņš nopelnīja dažus reālus par,slavas odām, ko rakstnieki ievietoja savu grāmatu pirmajās lappusēs ievadam. Vienu šādu dzejoli Viņš uzrakstīja kādam karmelitu mūkam — dzejniekam, otru kādam Huanam Rufo, kurš garlaicīgos pantos bija attēlojis Austrijas dona Huana dzīvi. Tikai uzvarai pie Lepanto vien bija veltīti pieci bezgala gari dziedājumi . . . Servantesam bija mazliet sāpīgi, kad pēc tam viss eposs, kuru viņš bija pāri mēram saslavējis, izrādījās par visai nekaunīgu plaģiātu. Tā nevarēja vairs turpināties.

Servantess saņēma drosmi un atkal devās pie Roblesa kunga. Viņam labvēlīgais tirgotājs mazliet padomāja. Vai viņš 'kādreiz neesot domājis rakstīt ganu romānu? Nē, nevis poēmu, bet gan romānu, kaut ko līdzīgu slavenajai «Diānai». Sāda veida sacerējumus publika vēl arvien ļoti pieprasot. Vēl tikai nesen esot laisti klajā trīs jauni «Diānas» izdevumi, un droši varot apgalvot, ka turpinājumiem un atdarinājumiem panākumi nebūšot mazāki. Hila Polo darbi tagad izdoti jau piecās vai sešās valodās. Tiekot sagatavots pat tulkojums latīņu valodā, droši vien klosteru vajadzībām. Vai Servantess nebutu ar mieru uzņemties kaut ko tamlīdzīgu? Katrā ziņā esot ieteicams grāmatas nosaukumam izvēlēties kādu klasisiku sievietes vārdu, lai katram tūlīt atgādinātu neaizsniedzamo «Diānu».

Viņi noslēdza kaut ko līdzīgu līgumam. Servantess saņēma nelielu avansu.

Viņš nekavējoties ķērās pie darba. Augām dienām sēdēja savā pustumšajā istabiņā un rūpīgi slīpēja kā prozu, tā dzeju, jo pēc vecas tradīcijas šo «Galateju» vajadzēja uzrakstīt jauktā formā. Darbs viņam nesagādāja prieku. Sī izskaistinātā, nereālā pasaule, šī neīstā Arkādija viņu smacēja, šīs saldkaisli kautrās nimfas ar lokiem un plīvuriem, šie dūdojošie aitu gani bija ne iepriecinoša sabiedrība. Visu šo laiku, kamēr viņš radīja lasītājam salkanus kairinātājus un lika saviem pārīšiem asprātīgi sarunāties, viņa asinis nemaz neie- kvēlojās. Sai samākslotajai čivināšanai un vaimanām, šai pedantiskajai mīlas retorikai nebija nekā kopīga ar patieso vīrieša kaisli. Viņš ražoja modes preci. Labprātāk viņš būtu piegriezis kurpju pazoles, ja tikai būtu to pratis.

Viņam jau bija gandrīz četrdesmit gadu. Dzīve bija aizritējusi bez mīlestības. Jaunības gadu vilšanās bija jau tālā pagātnē. Viņš bija apskāvis sievietes visās pilsētās, kur vien viņu bija aizvedusi dēkainā dzīve. Pa lielākajai daļai tās bija tādas, ko vīrietis aizmirst, vēl gulēdams to apskāvienos. Tiklīdz viņš manīja, ka kāda, kas viņam pašam patika, tam pārāk pieķērās, viņš tūlīt pārtrauca visus sakarus. Citādi rīkoties viņš arī nevarēja, jo ko gan tai iesāk izbijis kareivis, kroplis, trūkuma nomākts cilvēks ar ģimenes važām.

Bet taga'd, tieši tagad, kad viņš maizes 'kumosa dēļ rīmēja un līmēja šo tukšo mīlas dzejojumu, kā plēsīgs putns no tumša padebeša viņam uzklupa mīla un iecirta viņam sirdi savus magus.

ANNA FRANKA

Viņa apgalvoja, ka esot galminieka meita, un sauca sevi par de Rohas, Anna Franka de Rohas. Taču laikam viņas tēvs, kā to apgalvoja ļaudis, bija kāds vācu kareivis, par to liecināja arī viņas gaišie mati. Viņas māte tirgojās ar neīstām dārglietām un lētām sieviešu rotām kādā ejā pie Calle de Toledo. Visu to Servantesam slepus pačukstēja jau pirmajā vakarā.

Parasti viņš «Leonas ģerbonī» vairījās no sievietēm, baidīdamies, ka tik nebūtu kāda no tam jāielūdz. Bet šodien viņš bez jebkādām ceremonijām iespraucās starp viņu un diviem vīriešiem, kas sēdēja viņai blakus uz sola, pastūma abus pārsteigtos vīrus sānis un uzsāka sarunu. Juzdamās glaimota par tik acīm redzamu savas personas iespaidu, gaišmate uzsmaidīja viņam. Viņš nedeva tai iespēju pateikt ne vārda — tam vēl bija laika diezgan — un sarunājās ar to izmeklētā tonī, kas pauda kaut ko vidēju starp cildinājumu un ironiju. Servantess pasūtīja augļus un kūkas, turklāt ari pudeli saldā Ta- ragonas vīna, pie tam izdarīja to tik nepiespiesti, ka krodzinieks bija pārliecināts — tas jau nu spēs samaksāt — un atnesa visu pieprasīto. Sarunas pie galda aprima, visi pārsteigti klausījās šajā parasti tik mazrunīgajā vecajā kareivī, kurš citu pēc cita stāstīja gan jautrus, gan satraucošus atgadījumus. Servantess sajūsmināts baudīja viņas tuvumu, ieelpoja gaišās ādas aromātu un kāda lēta, diezgan asa parfīma smaržu, kas tam likās brīnišķīga. Viņa bija lepna, redzot, cik daudz viņas dēļ izdeva šis svešais kungs, vēl nebija aizritējusi pat stunda, kad Servantess sajuta zem galda viņas kāju pie savējās. Tas viņu satrauca tik spēji, ka tam aizrāvās elpa un viņš bija spiests atzvelties pret sienu.

Pirmajā acumirkli, stāvot vēl durvis, viņam bija šķitis, ka viņš redz savā priekšā venēcieti Džinu, par kuru tas desmit gadu laikā ne reizi nebija iedomājies. Bet venē- ciete Džina tagad bija jau veca. ŠI turpretim bija jauna, pavisam jauna, viņai nebija pat pilni divdesmit. Tūlīt arī izrādījās, ka līdzība ir visai niecīga. Šī gaišā seja nebija tīk plata, deguns un imute iezīmējās daudz rak- sturigāk, citāda nokrāsa bija arī blondajiem matiem, tiem piemita sauss, zeltains mirdzums. Kaut ko radniecīgu varbūt varēja saskatīt pelēki zaļajās acīs vai varbūt vienīgi skatienā. Šim aukstajam un vērtējošajam skatienam piemita kaut kas dīvaini satraucošs, tas neliecināja par labsirdību.

Bija jau vēls. Krodziņš tikpat kā tukšs. Viņi piecēlās reizē. Kad tie jau atradās pie durvīm, pienāca klāt saimnieks ar jautajošu un gandrīz vai draudošu sejas izteiksmi. Migels iebāza roku kabatā, sagrāba saujā visu, cik tur bija, un iespieda to krodzinieka lipīgajā delnā, nemaz nezinādams, vai samaksājis par daudz vai par maz.

Bija septembra nakts, un spīdēja mēness. Tagad, kad Anna Franka gāja viņam blakus, viņš redzēja, ka tā ir mazāka, nekā viņam bija licies. Viņa izskatījās slaida, taču zem vecā lakata, kas apņēma tās krūtis, un zem vecmodīgajiem, šaurajiem svārkiem varēja nojaust stingru un pilnīgu sievietes augumu. Viņa gāja ar tādu elastīgu vieglumu, kas solīja saldkaislu baudu. Kad viņi bija pienākuši pie Annas Frankas mājas vecajiem vārtiem, Migels nostājās viņai pretī un apskāva viņu. Viņa nemaz nepretojās. Pirmo reizi kopš ilgiem gadiem Migels izjuta nožēlu par sakropļoto roku. Sarūgtināja tas, ka viņš spēja apkampt un glāstīt tikai ar vienu roku.

Šajās ieliņās ap «Melu sēri» savstarpēji sakari nodibinājās ātri un tikpat ātri tie ari izira. Jau trešajā dienā viņa dzīvoja Servantesa istabiņā pie Matutes laukuma; viņš bija noīrējis arī blakus istabiņu, kura bija vēl mazāka. Tā ka mājas saimnieks pieprasīja, lai īri nomaksā iepriekš, viņš pārrakstīja savas «Galatejas» pirmos divus dziedājumus tīrrakstā, steidzīgi devās ar tiem pie Roblesa un pārnesa mājās desmit dālderus.

Annai Frankai acim redzot nebija jāpārtrauc nekādi sakari, kad viņš to paņēma pie sevis. Viss norisinājās ātri un bez jebkādas atbildības sajūtas. Viņa bija viena no tiem vieglprātīgajiem radījumiem, ko vīrieši pasviež cits citam līdzīgi raibām rota|u bumbām; trīsdesmit piecu gadu veournā tās pēkšņi noveco un novīst, kļūst par zagtu mantu slēpējām un savedējām vai ari tirgojas ar dažādiem krāmiem ielu stūros. Pagāja ilgs laiks, iekams Anna Franka saprata, ka šoreiz ir kaut kas nopietns, ka kāds viņu mīl.

Viņš sēdēja blakus istabiņā un rakstīja savu romānu. Darbs virzījās uz priekšu tik gausi, ka viņu sāka mākt izmisums. Dažus teikumus viņš pārrakstīja septiņas reizes. Bet vēl lielākas grūtības sagādāja dzeja. Viņa sacerētajām vārsmām trūka plūduma un daiļskanīguma. Bet tikai tas ir dzejnieks, kas prot darināt pantus. Viņš tātad nebija dzejnieks. Viņš neizjūta nekādu iekšēju aicinājumu pret apstrādājamo vielu. Tas arī nebija iespējams, un viņš nekāroja pēc tā. Viņš gribēja gūt panākumus. Gribēja nopelnīt. Viņš sapņoja par to, ka varēs iepriecināt Annu Franku ar izrakstītiem krinolīna svārkiem, ar smiņķa kārbu, kuru viņa tik ļoti vēlējās.

Viņa zvilnēja turpat līdzās gultā un grauza lētus saldumus. Tieši tāds dzīves veids viņai patika, un nekas cits viņu neinteresēja. Jau tas vien viņai šķita pārak apgrūtinoši, ka ap pusdienas laiku vajadzēja celties, ka nekā apģērbties, nopirkt rāceņus, garšvielas un nedaudz aitas tauku, lai pēc tam pie mājas saimnieces uz pavarda stūrīša kaut ko uz ātru roku pagatavotu maltītei.

Bet viņam pietika ar Annas klātbūtni vien.

Nevaldāmas alkas trauca viņu arvien no jauna šā svaigā un spēcīgā sievietes auguma apkampienos, kurš pat bezdarbībā nebija zaudējis savu spraigumu. Neapnicis viņš baudīja tās aso un saldo smaržu. Un šo pelēk- zaļo acu vienmēr svešādais un pētošais skatiens padarīja viņu uz ilgāku laiku gluži neprātīgu, ko nekad nevarēja sagaidīt no cilvēka viņa vecumā. Viņš nejautāja sev, vai tas turpināsies vēl ilgi un kas paliks pāri tad, kad iekāre reiz būs rimusi. Tas nebeigsies nekad, tas ilgs mūžīgi. Viņš bija atradis īsto sievieti visai savai dzīvei. Viņš bija laimīgs.

Viņas tukšā un aprobežotā tērzēšana tam šķita gudrības un asprātības izpausme. Nekad Migelam nebija ienācis pat prātā parunāt ar viņu par savu darbu. Pagāja nedēļas, iekams viņš uzzināja, vai tā vispār prot lasit. Viņa gan kādreiz to esot mācījusies, bet tagad gandrīz jau aizmirsusi.

Tas, ko Migels darīja tur savā istabiņā, viņu neinteresēja nemaz. Visi vīrieši taču vai nu šādā, vai tādā veidā sagādā naudu, kuru sievietes iztērē. Bet šis te tikai rakstīja ar savu vēl palikušo roku.

Pavisam kas cits bija teātris. Par to viņai bija jēga. Pirms pusgada viņai bija laimējies uzstāties pie Velas- kēza. Annai Frankai bija uzticēta angļu verdzenes loma, droši vien viņas gaišo matu dēļ. īstenībā to diez vai varēja nosaukt par lomu. Viņai tikai vajadzēja puskailai tupēt uz ceļiem un saņemt pātagas cirtienus, kurus tai bija piespriedusi kāda greizsirdīga favorite. Bet pietika šo desmit minūšu uz skatuves divus vakarus pēc kārtas, lai viņā pamostos neremdināmas alkas pēc šīs pasaules. Piedalīties teātra izrādēs nozīmēja: tērptai neparastos apģērbos vai, vēl jo labāk, kailai pozēt tur augšā uz skatuves, kamēr vīrieši stāvgrūdām pilnajā parterā skatījās, acis ieplētuši, un domās izbaudīja ar to kāzu nakts priekus.

Migels cerēja to iepriecināt, sagādādams tai vietu teātra režģotajā galerijā. Bet no turienes viņa katru reizi atgriezās sliktā omā un sūdzējās par nekaunīgām sievietēm, kas aizspraukušās tai priekšā, tā ka viņa neko neesot varējusi redzēt. Par lugām, ko tur izrādīja, viņa mazāk varēja pastāstīt. Bet, kad Servantess kādu vakaru pārvarēja pats sevi un ar greizsirdībā pukstošu sirdi «Leonas ģerbonī» nosēdināja viņu tieši pretī lielajam Lopem, šī slavenība neatstāja uz Annu Franku gluži nekādu iespaidu. Droši vien viņa bija pārliecināta, ka visas šīs jautrās un skumjās sarunas, kas risinājās tur augšā uz skatuves, ir izdomājuši paši aktieri. Viņa godbijīgā apbrīnā vēroja komediantus, pastāvīgos dzertuves apmeklētājus, viņu skaļās balsis tai šķita tik jaukas, viņu teatrālajos žestos tā saskatīja augstākās dižciltības izpausmi. Un sarunās viņa bieži sāka minēt kāda Alonso Rodrigesa vārdu, kurš kādu laiku bija uzstājies «Izrāžu laukumā pie krusta», bet tagad aizbraucis uz Valensiju. Sis Rodrigess toreiz bija tai izgādājis šo nelielo statistes lomiņu, ko viņa uzskatīja par savas dzīves spožāko sasniegumu.

Tad reiz pagāja pēcpusdiena, pienāca vakars, bet Anna Franka nepārnāca mājās. Migels gaidīja. Nezinādams, ko iesākt, izmisis un galīgi satriekts, viņš to izgaidījās ari nākamo dienu. Neatgriešanās iemesls nebija saprotams, jo viņi nebija ķildojušies. Beidzot trešajā dienā ap pusdienas laiku viņa ieradās ar noguruma pēdām sejā un ar svešu smaržu apģērbā. Viņa aizliedzot tam rīkot scēnas, Anna paziņoja tūlīt, lai izvairītos no pārmetumiem, viņam neesot ne mazāko tiesību to darīt. Viņš tai nedodot nekā. Vai tai maz pieklājoties skraidīt apkārt tādā izskatā. Kāda gan tur jēga, ka viņš caurām dienām tup istabā un vienmēr lien gultā ar tinti notraipītiem pirkstiem, ja viņai vēl arvien, pat pēc četriem mēnešiem, nav neviena jauna tērpa, neviena lakata, pat ne šāda maza zelta gredzentiņa. Nē! Tagad lai nu viņš ir tik laipns un liek viņu mierā.

Bija skaidrs, ka viņa atkārtoja citu teiktos vārdus. Varbūt viņu bija sakūdījusi māte, kāda draudzene vai ari kāds nejauši ceļā pagadījies mīļākais.

Un te nu Servantesam uzklupa nelaime. Viņš drebēja aiz greizsirdības un apkaunojuma par to, ka nespēja viņai neko sniegt. Viņš sāka saprast, kam īsti atdevis savu sirdi. Bet bija jau par vēlu, viņš vairs netika vaļā. Te nelidzeja vairs it nekas. Un tā viņš sāka runāt. Nekad viņš nebija pat iedomājies, ka kādreiz varēs tā runāt. Viņš centās to iespaidot. Centās aizkustināt. Taču veltīgi mēģināja izraisīt kaut jūtu dzirksti šajā ārēji tik pavedinošajā sievietē. Izbrīnā viņa lūkojās tajā savām pētošajām acīm. Viņa nemaz nesaprata, ko viņš īsti domā. Beidzot viņa ar nicīgu piekāpību pievilka Migelu pie savām stingrajām, baltajām krūtīm. Ko gan vēl vairak viņš varēja vēlēties no viņas, par ko gan citu viņš būtu tik daudz runājis. Un viņš tūdaļ pievarēts un gluži nokaunējies alkatīgi baudīja to, ko tā viņam piedāvāja.

Kad Servantess nākošajā dienā sēdēja pie «Galate- jas» trešās grāmatas, viņš pēkšņi pamanīja, ka kādu lai'ku rakstījis gandrīz vai neapzināti un 'bez jebkādas paškontroles. Viņš bija gribējis šeit iepīt kādu no parastajām manierīgajām mīlas žēlabām. Tagad viņš pārlasīja, ko bija uzrakstījis: tur jaucās kopā samocītas prozas rindas un diletantiski, neskanīgi panti. Protams, iās gan bija mīlas žēlabas, tikai juceklīgas un nevaldāmas, kas brāzmaini lauzās uz aru no smeldzošajām krūtīm. Tas vis nebija nekāds klīrīgs aitu gans, kas apdūdo savu nepiekāpīgo (limfu. Tur kāds važās iekalts vīrs raustīja un kratīja nejūtīgo matēriju neprāta cerībā modināt to pilnskanīgai dzīvei.

No visa tā nederēja ne vārds. Viss viņa romāna smalkais pinums būtu galīgi iziris. Viņš saplēsa šīs trīs lapas.

Mājās atkal vairs nebija ne plika graša. Viņš klīda pa «Melu sēri», lenkdams kolēģus, neievērojamus literātus, kuriem netrūka ne godkāres, ne naudas, un piedāvājās sacerēt tiem veltītas slavas odas, ko teicās ievietot savā topošajā darbā. Līdz ar viņu arī tie kļūšot nemirstīgi. Ar rūgtu izsmieklu un neticēdams pats saviem vārdiem, viņš ari tiešām runāja par nemirstību, lai tik varētu nopelnīt piecus reālus. Bet to vēl arvien bija par maz. Izteikdams gan nožēlu, tomēr noteikti grāmatu tirgotājs Robless atteicās izsniegt jaunu avansu. Tas esot tieši paša autora interesēs, jo pretēja gadījumā, kad grāmata beidzot iznākšot, viņš vairs neko nesaņemšot.

Tad Migels devās pie savas māsas Andreas. Viņa ar ar savu meitiņu dzīvoja samērā labos apstākļos divās spodrās istabiņās, par kurām maksāja tās pašreizējais draugs. Viņa ļoti lepojās ar savu mājīgo dzīvoklīti, izskatījās mazliet novecojusi un akurāta kā kāda sīkpilsoņa sieva. Bet liekas naudas māja nebija, draugs tai deva tikai nepieciešamo izdevumu segšanai un katru nedēļu pedantiski ar to norēķinājās.

Andrea notupās uz ceļiem pie sava skapja un izvilka no tā apakšējā plaukta dibena vairākus auduma baķus. Vēl tāpat ceļos tupēdama un labsirdīgi smaidot, viņa vienu no tiem sniedza savam brālim. Tas bija skaists, sevišķi izturīgs tafts, kāda bijušā mīļākā dārga dāvana, ko viņa bija pataupījusi kā neaizskaramu rezervi ne

baltām dienām. Dženovietis Napoleone Lomelins, kas aizdod 'naudu prot ķīlām, katrā ziņā došot par to divdesmit dukātus, varbūt pat trīsdesmit. Viņš pazina šos baķus; tie jau kādreiz bija atradušies viņa rokās.

Servantess turpat kaimiņos aizņēmās nelielus rati ņus, jo aiznest šos piecus baķus bija par smagu, un aizveda savu ķīlu augļotājam.

«Vai jūs to vedat karogtaisītājam?» pa ceļam viņam vaicāja ielas puikas, jo svītrainais tafts bija sarkani dzeltens. Šī auduma pietiktu pieodesmit Kastīlijas karogiem.

Anna Franka dabūja jaunu veļu, tika samaksāti iekrājušies paradi «Melu sēre», kā arī «Leonas ģerboni», kur viņi vairs nebija uzdrošinājušies rādīties. Anna Franka bija labā omā. Kādreizējais nepārdomātais izlēciens vairs neatkārtojās. Servantess atkal varēja bau dīt savu skopo, sīko un neapskaužamo laimi.

Kā jau tas bija pieņemts, viņš sāka reklamēt savu grāmatu vēl pirms tās iznākšanas: lasīja no tās priekšā, izplatīja pārrakstītus fragmentus un meklēja kādu labvēli no augstākajām aprindām, kuram labpatiktos pieņemt veltījumu un vēlāk par to samaksāt. Pēc ilgākiem meklējumiem viņam beidzot izdevās atrast šādu labvēli svētās Sofijas klostera abata Askanio Kolonas personā; tas bija kāds Romas valdnieku dzimtas pēctecis, diezgan klirīgs kungs, kurš piekrita Servantesa priekšlikumam tikai pēc tam, kad uzzināja, ka tas pirms daudziem gadiem bijis kādā amatā mūžībā aizgājušā Akvavivas galmā. Viņš prasīja, lai šo apstākli veltījumā sevišķi izceļot. Servantess to apsolīja.

Kad viņš, priecādamies par saviem panākumiem, atgriezās mājās, Anna Franka bija pagalam saniknota Viņa bija grūta.

Grūtniecības pirmie mēneši tai jau sen bija garām Līdz šim viņa nebija sajutusi gandrīz nekādus traucējumus, varbūt arī nebija veltījusi tiem vērību, bet kopš šīs dienas viss kļuva pilnīgi skaidrs. Viņas izjūtas bija pavisam nepārprotamas: viņa neparedzēja nekā cita kā tikai auguma izkropļošanu, sāpes un smagu nastu.

Šāds noskaņojums nomāca viņu arvien vairāk. Ar gandrīz vai neslēptu naidu viņas pelēkzaļās acis vēroja šo vīrieti, viņas nelaimes vaininieku, šo vienroci, šo plikadīdu, šo papīra smērētāju. Kādu dienu Anna Franka pārnāca mājās tikko dzīva; nevērojot vēlīno grūtniecības periodu, tā bija mēģinājusi atbrivoties no savas nastas, un tas viņai, protams, nebija izdevies. Vēl atlikušo naudu nācās izdot par ārstēšanu un dziedniecības līdzekļiem. Taču viņa izveseļojās. Pati daba gādāja par to, lai sieviete, kurai svešas bija mātes jūtas, tomēr kļūtu par māti.

Servantess kopa viņu. Viņš bija nenogurdināms un lēnprātīgs. Klusībā viņš priecājās. Tā kā tas tomēr notiks, viņi apprecēsies. Varbūt viņam būs dēls. Mazs dēliņš, kas viņam būs daudz tuvāks nekā mātei. Viņš pats viņu mācīs un audzinās. Viņš pastāstīs tam par saviem dēkainajiem piedzīvojumiem, kuri nevienu citu vairs neinteresēja, par Austrijas donu Huanu, par Dali-Mami, par Alžīras karali. Sis mazais dēls taču nozīmēja mazu nemirstību, par lielo nemirstību viņš jau sen vairs pat nesapņoja.

Bet pēdējās nedēļās pirms dzemdībām viņu atkal pārņēma bailes par maizes kumosu, bailes, kādas viņš vēl nekad līdz šim nebija izjutis. Vientuļš dzīves ceļa gājējs vēl varētu būt nabadzīgs un parādos iestidzis; bet diedelējošs ģimenes galva ir visnožēlojamākais radījums zemes virsū. Kas gan notiks, ja pēkšņi grāmatu tirgotājs vairs neko nemaksās? Un ja nu vēl Kolonna atsakās? Viņš baidījās arī no nelabvēlīgās kritikas, kura spēja autoru pat iznīcināt, bet it sevišķi no savu kolēģu indīgi dzēlīgajām mēlēm. To nedrīkstēja pieļaut. Te pēkšņi viņam kaut kas iešāvās prātā …

Visus uzreiz viņš gribēja pielabināt. Ne tikai vienam vai dažiem veltīt slavinājumus savā romānā, bet gan visiem uzreiz! Viņš iedegs milzīgu vīraka kvēpināmo trauku, lai tas kūpētu par godu visai spāņu literatūrai. Ja tad ikvienam, pat vismuļķīgākajam rīmju kalējam gar degunu virmos biezās vīraka dūmu grīstes, tā seja atplauks platā smaidā, un «Galateja» būs glābta.

Viņš tiešām arī ķērās pie darba. Ar lielām pūlēm viņš sastādīja sarakstu, rakņājās savā atmiņā un arvien papildināja šo sarakstu. Pēc tam ķērās pie rīmēša- nas. Sava romāna pēdējā, sestajā grāmatā viņš attēloja mūzu Kalliopi*, kura sapulcināto aitu ganu priekša

mēnesnīcā arfas pavadījumā dzied slavas dziesmu spāņu dzejas mākslai. ..

Viņš uzrakstīja simt vienpadsmit oktāvas, tieši astoņi simti astoņdesmit astoņas vārsmas ar atskaņām. Ikvienam autoram, ikvienam šim Bakam, Bivaram, Garaijam un Vargasam, Parientem, Romero un Maldo- nado bija veltīts savs pants. Arī lielais Lope nesaņēma vairāk kā pārējie. Viņam bija veltīts četrdesmit pirmais pants. Tajā viņš ne reizi netika dēvēts par «Orfeju» vai par «Jauno Eiripidu», drīzāk gan par to bija rakstīts samērā atturīgi. Varbūt nabadzīgais slavas odu autors ar šo godbijīgo atturību gribēja izcelt īsto talantu.

Viņa izmisumā tas viss skanēja gandrīz vai lieliski. Ar visnecienīgāko ieroci rokā viņš traucās pret visvareno ienaidnieku, pret nenovīdību, ļaunprātību un muļķību, kuras met savas milzīgi lielās un mainīgās ēnas ikviena patiesa cilvēka ceļā.

Pavisam negaidot bija pienākusi Annas Frankas stunda. Ar devīgu roku daba viņai dāvāja to, ko tā tik daudzām ar mātes jūtām apveltītām sievietēm sniedz tikai pret asins maksu un šausmīgām mokām. Dzemdību sāpes bija pavisam vieglas un īslaicīgas. Tad blakus gluži spirgtajai mātei jau gulēja zaļacains radījums ar mazu ērgļa deguntiņu un tikpat kā nemaz nebrēca. Tā bija meitene.

Pēc četrām dienām bērnu nokristīja, dodot tai vārdu Izabella. Māte jau bija tik tālu atspirgusi, ka pati varēja būt klāt baznīcas ceremonijā. Viņas stingā sejas izteiksme pārsteidza pat garīdznieku. Vēlāk mājās Migelam vajadzēja viņai atgādināt, ka ir jau laiks pabarot bērnu.

Tomēr garastāvoklis viņam bija līksms. Viņa grāmatai vajadzēja iznākt jau šajās dienās, un to apstākli, ka divas dzimšanas sakrita gandrīz vai vienā laikā, viņš iztulkoja kā laimīgas nākotnes pareģojumu. Varbūt «Galateja» tiešām bija labāka, nekā viņam pašam tas likās, un viņa vārds saglabāsies nākotnē kaut vai īsu laiku.

Izrādījās, ka grāmatu tirgotājs Robless ir godīgs veikalnieks. Grāmatas iznākšana bija paredzama kādā maija mēneša trešdienā: jau 'pirmdien viņš izmaksāja visu honorāra atlikumu — simt sešdesmit septiņus dālderus. Servantess šo sumrnu saņēma sudraba nauda, ādas maisiņā.

Vispirms viņš devas pie Andreas. Viņa pieņēma no brāļa mazāk, nekā pienācās, un apskāva viņu ar prieka asarām acīs.

Kā uzvarētājs skandinādams ievērojamo naudas pārpalikumu, viņš ieradās mājās pie Annas Frankas. Pil nīgi saģērbusies, viņa sēdēja krēslā un nekustīgām acīm raudzījās savā priekšā. Blakus viņai uz galda spilvena gulēja mazā Izabella un gluži tādām pašām zaļām acīm tikpat nopietni skatījās apkārt.

Ieraudzīdama naudu, Anna Franka tikai pamāja ar galvu. Migela prieks saplaka. Viņš piegāja pie galda, kur gulēja bērns, un iesvieda naudas maisiņu atvilktnē, ka noskanēja vien.

Trešdien jau agri no rīta viņš bija grāmatu tirgotavā. «Galatejas» eksemplāri vēl nebija atvesti, bet kuru katru acumirkli tiem vajadzēja būt klāt. Roblesa kungs tos gaidīja pievedam ar zirgu pastu no Alkalas, kur tie bija iespiesti. Beidzot līdz pat augšai ar grāmatām piekrautie pasta rati tiešām apstājās mājas priekšā. Visi ķērās pie izkraušanas: kučieris, divi firmas kalpotāji, pats Roblesa kungs un arī Migels, cik nu viņš varēja būt noderīgs ar savu vienu roku. Viss veikals pildījās ar bie zajiem un smagajiem kvarta formāta sējumiem.

Pēc tam Servantess, paņēmis vienu no tiem, sēdēja veikala dibentelpā, kas bija atdalīta tikai ar dēļu starpsienu, un izbaudīja to laimi, kuru labi pazīst katrs autors. Viņš baudīja to ar pukstošu sirdi, jo būtībā šī bija viņa pirmā grāmata, agrākās publikācijas nebija bijušas nekas vairāk kā tikai burtnīcas ar sliktu papīru.

Blass de Robless un grāmatas iespiedējs bija darījuši, ko spējuši. Labs papīrs, skaidrs un glīts iespiedums, ne pārāk daudz teksta katrā lappusē, proza un dzeja gaumīgi atdalīta viena no otras. Uz grāmatas titullapas liels labvēļa Kolonas dzimtas ģerbonis: firsta kronis uz kolonas ar lepnu devīzi sliktā latīņu valodā: «Frangi facilius quam flecti.»* Servantess .šķirstīja savu grāmatu un izlasīja te vienā, te otrā vietā pa teikumam vai paritam. Pārak mazdūšīgs viņš bija bijis . . . viss taču skanēja gluži labi! Tikai tad, kad grāmatas beigās nejauši uzšķīrās šī Canto de Calliope»*, viņš tur nemaz nepa- kavējās, bet tūlīt steigšus šķīra atpakaļ.

Viņš pārnāca mājās ar savu grāmatu rokā. Annas Frankas nebija. Neparasti tukšas viņam likās istabas. Viņš pavērās visapkārt. Atvēra skapi. Annas Frankas drēbes un lietas bija pazudušas. Viņš izvilka arī galda atvilktni. Puse no naudas, precīzi noskaitīta līdz pat pēdējam dālderim un reālam, bija prom. Istabas kaktā uz spilvena, kas bija nolikts uz grīdas, gulēja mazā Izabella un ar savām zaļajām acīm nopietni raudzījās viņā.

KRUSTCEĻŠ

Jau septiņas stundas viņš bija ceļā, gan jādams uz mūļa, gan iedams tam blakus. Tuvojās pusdienas laiks. Ja stalli viņam bija pareizi stāstījuši, tad ceļam tagad drīz vien vajadzēja nogriezties uz Toledo.

Viņš bija jājis pa apkārtceļu, lai kādu gabalu izmantotu Aranliuesas ceļu. Bet tas bija aplam darīts. Lai gan arī galms izmantoja šo ceļu, tas tomēr bija izvagots dziļām grambām un klāts kaļķu putekļiem, tā ka Servantess uz sava rriūļa sāniem būtu varējis rakstīt

Viņam bija izīrēts skaists un spēcīgs mūlis ar sevišķi garām ausīm, kas, tam soļojot, izteiksmīgi kustējās; tā galvu, krēpes un asti greznoja pušķi un iepītas lentas, kas agri no rīta vēl bija bijušas raibas, bet tagad visas kļuvušas vienādi pclēkbaltas.

Varbūt viņam tomēr būtu vajadzējis palikt viesnīcā un pārlaist dienas karstumu tur. Bet tā bija bēdīga baraka, nabadzīga, pussabrukusi ķieģeļu ala ar neapklātu galdu un trim ķeblīšiem, un saimnieki atgādināja tik netīrīgus un klaidonīgus plukatas, ka viņš savus sešus maravedisus «par uzturēšanos» bija pametis likteņa ziņā un devies tālāk. Ne katrs patvērums viņam drīkstē ja šodien būt labs. Viņš neceļoja viens.

Kaut kas kustējās vienā no abiem groziem, kas bija piekārti segliem abās pusēs. Servantess, mūlim neapstājoties, pavilka nost linaudekla pārklāju. Ļoti glīti apģērbta, tur gulēja mazā Izabella. Viņa drusku pacēla galviņu un mirkšķināja acis spilgtajā gaismā.

Viņa bija šī grūtā ceļojuma iemesls. Servantess veda viņu uz Toledo.

Kopš tās maija dienas, kad viņš bija pēkšņi palicis viens ar šo zīdainīti, vēl nebija pagājuši trīs mēneši. Anna Franka neatgriezās. No apšaubāmiem avotiem viņš reiz aplinkus bija saņēmis ziņu, ka tā it kā esot redzēta tā paša Rodrigesa sabiedrībā Andalūzijas pil sētās. Tas arī bija viss. Vairāk ne ziņas, ne miņas. Plašajā, slikti pārvaldītajā Spānijā varēja ļoti labi nozust. Katrai lielākai pilsētai bija savs šaubīgs kvartāls, ap kuru policija meta līkumu. Kur gan lai Servantess būtu viņu meklējis? Vai Valensijas olīvu tirgus apkārtnē, Malagas zaņķos, pie Kumeļu akas Kordovā, Gra- nādas Rotundā? Tam nebija izredžu. Vēl mazāk izredžu bija viņu atgūt, ja viņš to atrastu. Vismazāk izredžu bija dzīvot ar viņu kopā.

Viņš jau bija pieradis sakost zobus. Bija jau ari sava tiesa humora tā palikt vienam pašam ar zīdaini uz rokas. Viņš atrada aukli. Izabella auga. Bet, kad zemniece manīja, ka šis idalgo ir pieķēries savai meitiņai, viņa savās prasībās kļuva nekaunīga.

Bērnu kopt piedāvājās Andrea. Viņa barošot to ar pudeli. 1N0 pašas mazajiem viņai skapī vēl esot paliku šas kleitiņas un veļa.

Bet to viņš negribēja. Viņš nabaga Andreu mīlēja, aizspriedumi viņam arī bija sveši, pat viņas taftu viņš bija ieķīlājis. Taču šo upuri viņš negribēja. Andrea saprata un noraudājās, kā parasts.

Tad īstajā brīdī pienāca vēstule no Toledo. Rakstīja māte. «Ved mazo pie manis, mīļais Migel,» viņa rak stīja, «tas man atgādinās pagājušos laikus, kad Tu pats vēl biji maziņš un kaprīzs. Ari citādā ziņā būtu labi, ja Tu atbrauktu. Tavā dzīvē tas var ienest labvēlīgas pārmaiņas.»

Tas skanēja daudzsološi. «Labvēlīgas pārmaiņas» viņam tiešām derēja. «Galatejai» bija bijuši niecīgi panākumi, tieši šogad publika atkal vairāk pirka grāmatas par bruņiniekiem neka romānus par ganiem. Labvēlis Kolona arī bija izrādījies diezgan skops. Nauda Migelam gāja uz beigām.

Par pēdējo naudu viņš bija noīrējis mūli, kreisajā seglu grozā novietojis Izabellu, labajā iepakojis vienu ādas maisu ar pienu un vienu ar vīnu, bez tam vēl maizi un sieru un pulksten četros no rīta atstājis Madridi.

Tagad viņš bija nonācis pie krustceļa. Ceļš pa labi veda uz Toledo. Slikto ceļu varēja pārredzēt tālu uz priekšu pār viļņaino līdzenumu, kur nebija saskatāma ne mazākā ēna. Septiņas, astoņas stundas ilgs ceļojums Servantesam vēl bija priekšā. Taisni rokas nolaidās.

Pie krustceļa auga vientuļa, vētras sašķiebta pīnija, kas meta skopu ēnu. Viņš apstādināja mūli un saudzīgi nocēla zemē grozus. Atbrīvotais mūlis tūlīt sāka plūkt izkaltušo zāli. Apputējušie pušķi un lentas krita pār viņa tumšajām, ugunīgi šķielējošām acīm.

Servantess paņēma Izabellu klēpī, atbalstī/a tās galviņu ar savu rokas stumbeni un deva viņai pienu. Bērns dzēra lēniem malkiem. Viņam bija dīvaini raksturīga sejiņa, ko tomēr nevarēja saukt par skaistu. Tur pārāk asi kontrastēja mātes un tēva iezīmes. Apaļās, zaļais acis, kas atradās ļoti tuvu spēcīgi izliektajam degunfi- ņam, piešķīra mazajai sejiņai putna izskatu, kas atstāja gandrīz vai baigu iespaidu.

Padzērusi Izabella apmierināti šmaukstināja. Servantess novietoja viņu atpakaļ uz spilvena un noguldīja vēsākajā vietā. Pēc tam viņš uzmauca mūlim kaklā ba rības tarbu.

Arī viņš pats gribēja drusku iestiprināties, bet jutās par daudz noguris. Viņš apsēdās zemē un atbalstīja galvu pret saplaisājušo stumbru.

Pār nemīlīgu un tuksnesīgu apvidu slīdēja viņa

stingais skatiens. Viss noplucis un vienmuļš, zeme nežēlīgajā vasaras saulē saplaisājusi vienās plaisās. Te saule cepināja tāpat kā Āfrikas stepēs, te trakoja sniega vētras piecus mēnešus ilgi. Nekādas lēnas pārejas, nekā no maiguma un labsirdības, tikai galējības pazina šī zeme. Reti kur sastopama kāda sagubusi māla būdiņa, reti kāds labības lauks, kas novākts jau jūnijā. Sur tur pīniju grupas ar šķībiem un zemiem stumbriem. Vietumis rēgojas izikaltuša grīšļa laukumiņi, it ka kādas vārdzinošas slimības plankumi.

šī bija Kastīlijas izdegusi sirds. Kastīlija bija pati Spānijas iekšiene. Varbūt šis krustceļš, kas veda uz Toledo, Aranhuesu un Madridi, bija tieši Spānijas centrs. Bet ap Spāniju riņķoja pasaule. Viņš sēdēja 1 ar savu bērnu pasaules nepielūdzamajā sirdī.

Kvēlojošā pusdienas saule vēra viņam ciet acu plakstus.

Pusmiegā viņš izdzirda nenoteiktu, vienmērīga troksni, monotonu sanēšanu, kas likās tuvojamies. Simt soļu tālāk, Aranhuesas virzienā, ceļš gāja kalnup pāri kādam putekļainam pakalnam. No turienes nāca šīs skaņas. Un tūlīt virs pakalna arī parādījās raibs gājiena priekšgals.

Tur jāja herolds uz liela, dūkana zirga, rokā turēdams sarkandzelteno karogu. Galvā tam bija noļukuši samta cepurīte, un pār viņa skaisto seju straumēm lija sviedri. No viņa pleciem stīvi un četrstūraini nokarājās raibs brokāta apmetnis, kurā ar zeltu slīpās rindās bija ieausti pāris Leonas lauvu un divi Kastīlijas torņi. Viņa zjrgs gāja lēnos soļos, jo aiz viņa nāca tikai kājāmgājēji. Vispirms seši mūki basām kājām un kailu galvu, ar krustu rokās, dziedādami pārvarot visu savā grūtajā ceļā. Tad sekoja nestuves.

Tas bija vienkāršs ar ādu apvilkts nesamais krēsls ar nātna brezentu pār to, lai aizsargātos pret sauli; to nesa četri kalpotāji. Mūki soļoja ari nestuvēm abās pusēs, viņu dievlūdzēju stāvi cik necik pasargāja no putekļiem to, kuru nesa. Nesēju nomaiņai aizmugurē sekoja kalpi. Apbruņots pikets noslēdza gājienu.

Servantess bija nometies uz viena ceļa un tā sagaidīja gājienu. Viņš skaidri redzēja, cik uzmanīgi rīkojās nesēji kalpi: viņi lika savus soļus piesardzīgi, vienmēr skatīdamies uz bedraino zemi un sasprindzinājumā sakniebuši lūpas.

Pie krustceļa, tieši iepretim Servantesam, gājiens apstājās. Bez komandas, varbūt pēc herolda dotās zīmes nesamo krēslu nolika lēni zemē, nesēji atkāpās un ļāva maiņai ieņemt vietu. Baskāji turpināja dziedāt savu litāniju. Tas iur nesamajā krēslā snauda un nepamodās.

Servantess tiešām nebūtu domājis, ka 1as jau bija sirmgalvis. Diezgan garā bārda bija jau tpilnīgi sirma, seja ar slimīgu nokrāsu, aizvērtie acu plaksti sasarkuši kā no raudāšanas. Viņa kreisā kāja, ieauta melnā zeķē un kurpē, nokarājās lejup, bet labā, kas droši vien cieta no ģikts, biezi satīta un taisni izstiepta, gulēja uz nestuvēm. Citādi viņš šai svilinoši karstajā ceļojuma dienā bija tērpies kā uz valsts padomes sēdi: melnā zīda mantijā virs melniem samta svārkiem, ļoti garā rievota filca cilindrā bez malas, kurš taisni un stīvi turējās uz gluži kā no vaska veidotās galvas. Tā nu šo cilvēku, kuru Migels Servantess veltīgi bija centies kādreiz skatīt vaigā, nolika viņam priekšā miegā dusošu.

Gājiens apstājās tikai uz acumirkli. Četri jauni nesēji jau cēla nestuves ar vienmērīgām, noteiktām un uzmanīgām kustībām. Herolda zirgs atkal uzsāka lēnu gaitu. Bija dzirdama klusa švīkoņa un šķindoņa, kad procesijas beigās pasoļoja garām apbruņotie karavīri Ceļos nometušos ceļinieku zem koka neviens neievēroja.

Te pēkšņi sāka brēkt Izabella. Viņa bija pacēlusi gal viņu no sava spilvena un brēca spiedzošā balsī. Parasti viņa gandrīz nekad nebrēca. Bet šī bija īsta lēkme. Maza sejiņa bija kļuvusi jau sarkana, mutīte plaši vaļa, tā ka varēja redzēt p>at sārto rīklīti.

Viņš gribēja to paņemt rokās, nomierināt. Bet viņas mazais ķerinenīlis saslējās un saspringa ar tādu spēku, ka Migelam kļuva baisi. Kā neprātā un pilnīgi izmisusi, viņa brēca aizejošajai karaļa procesijai paka], kas. ietinusies baltā putekļu mākonī, attālinājās, dievu lūdzot un ieročiem šķindot.

LAMANČAS CIEMATS

Viņš bija jāizprecina. Tās, lūk, bija šīs «labvēlīgās pārmaiņas».

Viņa tēvs, kas vēl joprojām nodarbojās ar kaktu ārstniecību, bija divas reizes nolaidis asinis kādam garīdzniekam, kas bija ieradies Toledo no kāda netāla Lamančas ciemata. Pēc asiņu nolaišanas šis triekas ķertais kungs tiešām jutās labāk un ļoti slavēja tēvu. Nākošo reizi tas ieradās jau kā labs mājas draugs un atveda sev līdz bez vīna un divām vistām arī savu māsas meitu, vēl nepilngadīgu lauku jaunkundzi Katalīnu de Salasaru i Palasjos. Tā bija liela auguma meitene ar mazliet neharmoniskām miesas formām, neizteiksmīgiem, kaut arī pareizi veidotiem sejas 'pantiem un biezu, melni mirdzošu matu kodeļu. Viņas tēvs bija miris un māte nekad neatstāja savu Eskīvijas ciematu.

Arī viņa pati bija pirmo reizi pilsētā un ar mazliet trulu izbrīnu skatīja mauru stilā celto ielu labirintu un vecās rezidences pilis, torņus, baznīcas un tiltus. Vakarā viņa ar savu tēvoci sēdēja Servantesa vecāku tīrajā pagalmā. Seit, kādā mājiņā pie «Sakņu tirgus», tūlīt aiz katedrāles, viņi dzīvoja daudz labāk nekā Madridē. īres maksa bija lēta šajā tūkstošgadējā gotu, arābu un kasti- Iiešu valdnieku pilsētā, kuras iedzīvotāju skaits jau sāka sarukt. Arī tēvam darbā bija vairākas reizes laimējies. Viņš tagad sevi uzskatīja par lielu ārstu. Tikai pats par savu slimību, par ātri progresējošo tūsku, tas, kā likās, nebija īsti skaidrībā. Ķērkstošā balsī viņš stāstīja par saviem lielajiem nākotnes nodomiem.

Viņš stāstīja Eskīvijas mācītājam un jaunkundzei arī par saviem dēliem, par drošsirdīgo virsnieku Rodrigo, kurš tagad Parmas hercoga vadībā karoja pret Flandrijas ķeceriem, taču visvairāk — par savu vecāko dēlu.

Pēdējā varoņdarbus karā un varonīgi izciestās mokas viņš bija iepraties meistarīgi attēlot jau kopš tiem laikiem, kad vēl staigāja apkārt ar lūgumrakstiem: ar gandarījumu viņš vēroja savu klausītāju ticīgo apbrīnu. Sevišķi Katalīnas jaunkundze klausījās ar atvērtu muti Viņai šķita, ka beidzot sāk iemiesoties tās iemīļoto grāmatu pasaule. Jo visu bruņniecības literatūru, sākot ar slaveno «Gallijas Amadisu», viņa dēlu Esplandiānu, Ķonstantinopoles ķeizaru, līdz pat pēdējā mazdēliem, mazmazdēl'iem un brāļu dēliem trešajā augumā, viņa bija ar acīm vai apēdusi un savā nabaga galviņā uzcēlusi neizsakāmu brīnumu, pārcilvēcīgas drošsirdības un šķīstības celtni, kurai ciemata ikdienas dzīvē tiešām nevarēja atrast salīdzinājuma.

Vecais Servantess droši vien bija lepojies bez kāda nolūka. Taču Migela klusā māte, redzēdama lauku jaunavas acīs uzliesmojam un augam apbrīnas pilnu inte resi par vecāko dēlu, secināja ko vairāk.

Viņa paaicināja garīdznieka kungu mazliet sāņus Bija tikpat kā acīm redzams, ka precības nav izslēgtas Var jau būt, ka tieši par to arī klusībā domāja, kad doņu Katalīnu pirmo reizi sūtīja uz pilsētu. Galu galā viņa jau bija precību gados, un, kā to katrs varēja redzēt, viņai bija arī visas dotības, lai varētu aplaimot vīru. Viņas ģimene bija laba, pat ļoti laba, jo Salasaru un Palasjos dzimtās jau kopš vairākām paaudzēm nebija ne pilītes mauru vai ebreju asiņu. Tā bija vērtīga īpašība, protams, un Migela dievbijīgā māte būtu pēdējā, kas to neatzītu. Bet kāds bija materiālais stāvoklis? Varoņi šai pasaulē nemēdz būt bagāti. Arī viņu dēls nebija bagāts. Nopelni un priekšrocības, kas nāca viņam līdz, tai skaitā arī viņa slavas apmirdzētā, sakropļotā roka, bija ar kaut ko jāatsver. Katrs varonis ir pelnījis mazliet turības un prieka. Arī šai ziņā tēvocis varēja dot apmierinošu atbildi. Doņa Katalīna bija vienīgais bērns un mantoja skaistu gruntsgabalu ar labu māju, augļu un olīvu dārzu, trim jūgiem aramzemes, ļoti labu iedzīvi, 18 kazām, 45 vistām un vienu gaili. Visa kā bija gana, lai viņi būtu laimīgi. Ja pieticīgi aprēķināja mantojamās muižiņas kopvērtību, tad tūkstoš zelta dukātu tā bija vienmēr vērts.

Migels Servantess bija piekāpīgs. Viņš bija baidījies no liekiem jautājumiem, kad ieradās šeit, bet tagad pateicīgs un noguris sēdēja mazajā pagalmā mātes tuvumā, kurai blakus atradās šūpulis ar viņa bērnu. Ne vārda māte nebija jautājusi par Annu Franku, bet ne ar vārdu nebija ari likusi manīt, ka mazmeita viņai patiktu. Ar lietišķu rūpību viņa bija to tūlīt pieņēmusi kā savu. Kāda kaimiņiene bija aizdevusi šūpuli, ko viņa pašlaik lēni kustināja ar kāju.

Viņa sāka runāt. Migels klausījās. Viņš bija gatavs piekāpties. Ja tikai šī meitene nebija riebekle vai pats velns, tad gan jau viņš tiks galā. Spriedelēt par to nebija vērts. Kamēr māte runāja par māju un tās iedzīvi, viņš domās kavējās pie savas «Kalliopes dziesmas», šīs izmisīgās slavas dziesmas visai literatūrai, šīs klanīšanās it visu priekšā, lai iemantotu labvēlību. Tomēr tas viss neko nebija līdzējis. Viņu negribēja lasīt, tātad ar rakstīšanu bija beigas. Sādža Lamančā, klusie zemnieki, kas par panākumiem vai neveiksmēm Madridē nekā nezināja, olīvu dārzs, aramzeme un vienkārša sieviete par dzīvesbiedri, tas viss izklausījās gandrīz vilinoši. Varbūt šī meitene liks viņam aizmirst Annu Franku, kuru viņš vēl arvien mīlēja. Viņš neteica «nē».

Servantess devās turp, lai stādītos priekšā. Kad viņš nonāca galā, jau krēsloja, un nabadzīgie Eskīvijas lauki dziestošajā gaismā izskatījās tīri ciešami. Viss izrādījās drusku pieticīgāks, nekā iepriekš iztēlots, bet Kata- līna viņam tomēr patika. Pēc visa tā, ko viņš bija pārdzīvojis, viņas sapņainā un drusku muļķīgā vientiesība noskaņoja Migelu pret šo meiteni ļoti draudzīgi.

Katalīna savukārt uz Migelu lūkojās no sava īpatnējā viedokļa. Ja arī viņš būtu bijis vēl kalsenāks tin neizskatīgāks, viņš Katalinai tomēr bija un palika drošsirdīgs un cēls pasaules apbraucējs, izkāpis no viņas romānu lapām. Šāds uzskats tomēr nespēja aizmiglot acis viņas mātei senjorai de Palasjos. Starp viņu un Migelu valdīja nepatika jau no pirmā acumirkļa. Viņa bija liela un stalta auguma sieviete ar lepnu izturēšanos, vienos gados ar Servantesu. Varēja redzēt, ka viņa ir ļoti dievbijīga, un viņas šaurā mute ar sakniebtajām lūpām liecināja par mantkārību.

Salasari un Palasjos bija zemākas kārtas muižnieki, kas neatšķīrās no zemniekiem ne ar ko citu kā tikai ar savu augstprātību. Trīs kalpi un viena kalpone sēdēja pie otra galda. Pēc lūgšanas šņaukādamies steidzīgi ienāca tēvocis garīdznieks un labsirdīgi sveicināja precinieku.

Sarunas nevedās. Migels saprata, ka viņam vajadzētu stāstīt, bet, jūtot mājasmātes vērtējošo skatienu, grūti bija dabūt vārdus pār lūpām. Tikai vienu reizi, pašam par brīnumu, vipš nogrima tālās atmiņās un pastāstīja par maigo kardinālu Akvavivu un par kanoniķi Fuma- gali. To viņš darīja, lai pakavētu laiku Katalīnas tēvo- .cim. Servantess bija laimīgs, ka jēra zupa, siers un pateicības lūgšana bija garām.

Viņus atstāja uz laiciņu ar Katalīnu divatā. Ar no- slepumainu un lepnu galvas mājienu viņa aicināja Migelu sekot viņai uz istabas kaktu, kur, glīti sarindoti, gulēja viņas dārgumi — trīsdesmit vai četrdesmit no driskāti sējumi — visi šie Amadisi, Felismartes un Klariāni, kuru turnīriem un uzvarām pār pūķiem Migels varēja pateikties par Katalīnas plaukstošajām simpātijām pret viņu.

Divas nedēļas vēlāk notika pretvizīte. Senjora de Palasjos ar savu meitu un brāli garīdznieku ieradās mājiņā pie sakņu tirgus.

Vecais Servantess vairs nespēja celties no gultas Viņa miesa bija uztūkuši un noliesējušajai sejai bija jau uzspiests nāves zīmogs, ar lielām pūlēm viņš mazliet piecēlās un skaļā balsī apsveica viesus. Bet drīz pēc tam izcēlās apjukums, pat skandāls. Jo parādījās Servantess, uz veselās rokas turēdams Izabellu, ko māte ar gudru ziņu bija gribējusi noslēpt, un nepārprotami paziņoja, ka savu meitiņu viņš ņemšot līdzi.

Šķita, ka Palasjos kundze tūlīt dosies prom. Si.- starpgadījums viņai laikam nāca kā saukts. Ar lielām pūlēm viņu nomierināja. Viņas brālis, nevērojot savu stāvokli, šo pārsteigumu uzņēma ar daudz cilvēcīgākām un draudzīgākām jūtām. Katalīna bija nosarkusi. Ne vārda nebilzdama, viņa noliecās pār mazo, zaļacaino radījumu. Kas gan būtu varējis pateikt, kādas domas nodarbināja viņas noslēpumaino galviņu. Iespējams, ka viņa šo mazo, neglīto meitenīti noturēja par kādas feja- vai princeses bērnu.

Viesi un mājinieki šķīrās diezgan neapmierināti un galīgi neko nenolēmuši. Māte tikai kratīja galvu. Viņa nespēja saprast savu dēlu. Kāpēc gan viņa nevarēja pati uzaudzināt savu mazmeitiņu? Laiks, kad viņa vairs nevarēs ne par vienu rūpēties, diemžēl, nebija vairs aiz kalniem.

Migels tomēr palika pie sava. Nekādu laulību bez Izabellas — un vairāk ne vārda. 'Galu galā šo sievieti, kas viņu tik necienīgi bija atstājusi, viņš bija mīlējis. Un to, kas bija no viņas palicis, šo kluso, neglīto radījumu, viņš gribēja paturēt pie sevis.

Viņš atgriezās Madridē. Vēstules lai sūtot Andreai Madridē viņam esot vēl tik daudz kas kārtojams!

Patiesībā viņam nebija nekā ko kārtot. Viņam nebija ari no kā dzīvot. Viņš vairījās no «Melu sēres». Pēc savas grāmatas neveiksmes viņš kautrējās satikties ar kolēģiem. Ir |oti smagi sajust, ka velti esi pazemojies. «Leonas ģerboni» viņš neapmeklēja nekad. Šad un tad mēdza iegriezties kādā vēl vienkāršākā krogā un pasēdēt tur kopā ar kādu vijolnieku Gusmanu vai dekorāciju gleznotāju Kovarubiasu. Noteiktas dzīves vietas viņam nebija, viņš pārnakšņoja, kur pagadījās. Lepanto un Alžīras varonis nopelnīja dažreiz pāris reālu, darbodamies gan kā kopētājs, gan kā mīlestības vēstuļu iznēsātājs un sīks starpnieks.

Tad novembra beigās pienāca vēstule no mātes. Viss esot nokārtots. Katalīna bija palikusi nelokāma. Kāzām jānotiek adventes* otrajā svētdienā.

Viņš jāja uz ēzeļa pa apledojušo ceļu uz Toledo. Šoreiz tas neizmantoja apkārtceļus. Tā kā viņam mazā ēzelīša bija žēl, tad visai drīz viņš no tā nokāpa un vilka to aiz sevis, turēdams pie apaušiem.

Saderinātos salaulāja mācītājs — Katalīnas tēvocis nabadzīgajā un mazajā Eskīvijas baznīciņā. Decembra vējš svilpoja caur durvīm, kuras cieši neaizvērās, un bija tik tumšs, ka no altāra gleznas, kas attēloja debesbraukšanu, nevarēja redzēt nekā vairāk kā tikai caurspīdīgos mākoņus virs svētās jaunavas galvas.

Neviens no abu ģimeņu locekļiem nebija klāt. Migela mātes nebija tādēļ, ka viņa baidījās atstāt vienu savu grūti slimo vīru. Līgavas māte ar savu neierašanos izteica protestu. Ja viņai bija grūti noiet tos pāris simtus soļu līdz baznīcai, tad katram vajadzēja saprast, cik lielā mērā šīs laulības notika pret viņas prātu un gribu. Par to gan neviens neinteresējās, Lamančas ciematu ļaudis nebija ziņkārīgi.

Kā laulību liecinieki bija trīs nopietni zemnieki, no kuriem Servantess pazina tikai vienu. Vēl pāris vecu sieviņu, kas bija nometušās ceļos starp baznīcas pēdējiem soliem, — tā bija visa draudze viņa kāzās.

Kad atstāja baznīcu, līgava pārmeta pār galvu savus virssvārkus. Pusi no ceļa abi gāja, pagriezuši muguras pret vēju, lai daudzmaz aizsargātos pret trakojošo vētru. Mājās nebija svētku mielasta. Palasjos kundze bija ieslēgusies. Migels un Katalīna aprūpēja bērnu, paši iekoda vienkāršas vakariņas un pēc tam varēja piederēt viens otram.

Bet tagad pret Migelu cēlās jauns ienaidnieks, vēl briesmīgāks nekā fanātiskie turki vai asinskārie atkritēji. Ienaidnieks bez valodas un miesas, .pret kuru nebija nekādu ieroču — garlaicība.

To viņš izjuta Katalīnas apkampienos. Viņš izbijās, jau pirmo reizi to apskaujot. Ja jau tā nebija iespējams savienoties, tad kā gan lai nodzīvo kopā mūžu, kur viens no otra ir tik atkarīgs. Tikai tagad pie viņas krūtīm tas nonāca skaidri līdz viņa apziņai: šī lielā meitene, par kuru viņš nezināja vairāk kā vienīgi to, ka viņa lasīja bērnišķīgas grāmatas, no šī brīža bija visa viņa pasaule. Ar baiļu pilnu maigumu un visu savu mākslu viņš meklēja ceļu uz viņas jūtām, Bet tieši šeit laikam slēpās viņa kļūda. Pasaules apceļotājs, kuram bijis tik daudz piedzīvojumu, kura jūtas bija tik izsmalcinātas, nesaprata šīs par viņu divreiz jaunākās lauku meitenes vienkāršo, noslēgto dabu. Viņš iesāka ar jautājumiem, pamazām un kā taustīdamies, pats sev pārmezdams savu nemākulību. Viņa bija un palika tikai draudzīga. Viņa nespēja atbildēt. Kad šīs viņa iekšējās cīņas bija galā, par kurām droši vien zināja tikai viņš viens pats, pāri nepalika nekas vairāk kā tikai garlaicība, garlaicība, kas nomāca miesu un dvēseli.

To viņš sastapa it visur. Garlaicība kā bezveidīgi kūpoša migla pārklājās pār visu viņa dzīvi. Pēc apģērbšanās rītos viņa dienas darbs ar to arī bija galā. Viņš skatījās pa logu uz ciemata ielu, kur gandrīz nekad nebija redzami cilvēki. Ja pa šo ceļu nostaigāja pāris simtu soļu tālāk, ciemats beidzās u;n sākās Lamanča. Bezgalīgi plaši un tik tikko viļņaini klajumi, pār kuriem brāzās ledaina vētra. Skatienu saistīja astoņas vai desmit dzirnavas tālu pie paša apvāršņa, apaļas vējdzirnavas ar smailiem, grozāmiem jumtiem, kuru nostiprinātie spārni krakšķēja eņģēs.

Kad tas viss reizi bija redzēts, tad palika atmiņa uz visu mūžu. Uz visu mūžu atmiņā palika arī ciemata iela ar netīrajām grambām sērsnainajā sniegā, kuras būs uz mata tādas pašas katru jaunai ziemu, un baltās, zemās būdiņas bez logiem.

Tikai Salasaru i Palasjos majai, kurā viņš dzīvoja, bija logs uz ielas pusi. Tai bija ari tāda kā jumta ģēvele un pagalma vārti no sietveidigi griezta koka, kuriem abās pusēs karājās apledojušas kukurūzas vālītes. Tādēļ jau arī viņi bija idalgo. Arī viņš pats bija idalgo un doņas Katalīnas virs. Strādāt saimniecība viņš nedrīkstēja nekā. Šim nolūkam bija kalpi un kalpones. Bet, ja viņš tiem būtu ko pavēlējis, tad diez vai viņam klausītu. Viņu maizesmāte bija Palasjos kundze. Maldīgi būtu domāt, ka viņam kādreiz te kas piederēs. Varbūt viņam bija vajadzējis pastāvēt uz to, lai šo jautājumu nokārtotu ar notāra palīdzību. Bet viņš nebija to darījis. Toreiz viņš tiešām bija noguris līdz nāvei un padevās. Tāpēc tagad viņš katru dienu sēdēja pie' idalgo loga un zināja, ka no mājiņas iepretim pa kreisi ap pulksten desmitiem iznāks veca sieviņa, lai dotos piecas mājas tālāk pēc miežu maizes, bet ka mājiņai pa labi durvis vienmēr līdz pat vakara dievkalpojumam bija slēgtas

Pašu mājas sievietes turpretim baznīcu apmeklēja divas reizes dienā. Pāris reižu viņš tās pavadīja, bet tad to vairs nedarīja aiz kauna un garlaicības. Reve- rends Palasjos, būdams iecietīgāks nekā viņa māsa, šo izvairīšanos nekādā ziņā neņēma ļaunā. «Tādam vīram kā jums, brālēn, tas nav nepieciešams dieva priekšā,» viņš laipni sacīja. Servantess jau bija novests tik tālu, ka šie neizglītotā ciema dvēseļu gana vārdi viņa sirdij bija kā balzāms.

Tādam vīram kā jums! Kā nekur nederīgs un tikai pieciests cilvēks viņš uzturējās kopējā dzīvojamā istaba, kuru vienīgo apkurināja. Palasjos kundze staigāja gan ārā, gan iekšā, pieskatīdama virtuvi un sīklopus. Varēja dzirdēt, kā viņa pagalmā sausā balsī bārās ar mājas ļaudīm. Pēc tam viņa apsēdās pie krāsns, vērpa vai adīja, tāpat kā Katalīna. Abas rūpējās arī par bērnu.

Tas Servantesam bija liels mierinājums, par ko viņš nebija iedrošinājies pat cerēt: māte un meita mīlēja mazo, neglīto Izabellu. Viņas abas reizē bija pārņēmis it kā mātes prieks, bērns bija abām galvenais sarunu temats. Viņš, kas šo zaļacaino pūra piedevu bija ievedis šai

mājā, tika pilnīgi ignorēts, tas, ka viņš bija tēvs, gandrīz bija aizmirsts. Tikai retu reizi viņš kautrīgi piegāja pie šūpuļa un mēģināja — neveikli, kā jau vīrietis — pamīlināties un parunāties ar mazo. Tad viņam bija tāda sajūta, it kā paša bērns no viņa baidītos. Bērnam laikam likās neparasta viņa bārdainā seja; bet viņš ta zaļajās acīs saskatīja Annas Frankas nicinošo skatienu un dusmas. Jā, arī šo nesapratīgo būtni viņš nebija varējis iegūt, tāpat kā sevī noslēgto Katalīnu.

No Katalīnas simpātijām, kuru dēļ viņa tik stūrgalvīgi bija pastāvējusi uz laulībām, nebija palicis daiuk pāri. Viņa arī vairs neuzskatīja Migelu par otro Flori- monu vai Olivanti. Viņa vairs tikai neskaidri aipzinajas, ka ir precēta sieva. Tik maz jau kas bija mainījies! Viņa atradās mātes aizbildniecībā tāpat kā agrāk. Tas vājais vīrs ar vienu roku, kura mīļākā vieta bija pie loga, pa kuru nekā nebija ko redzēt, viņu traucēja ļoti maz.

Neviens Migelu nespieda palikt visu dienu mājās. Bet kur gan lai viņš būtu gājis. Sarunas ar garīdznieka kungu bija drīz izsmeltas; ar katru reizi agrāk Migels atgriezās no viņa mājās. Pulksten piecos jau bija nakts. Iededzināja tikai vienu eļļas lampiņu, ja neskaita to, kas dega Marijas attēla priekšā.

Viņš sāka iet uz krogu. Tas bija viens no zemākās šķiras krogiem, kurā varēja dabūt tikai viduvēji labu vietējo vīnu. Toties saimnieks, mierīgs un saprātīgs vīrs, patīkami atšķīrās no sev līdzīgiem amata brāļiem — naudas ierāvējiem lielceļu malās, kuru ļaunprātīgā naudas kāre tā atbaidīja ceļotājus. Tādi paši kā šis saimnieks bija arī Eskīvijas zemnieki, kuri pulcējās pie viņa galda. Servantesam pēkšņi iekrita prātā, ka viņš Spānijā gan bija iepazinis visādas ļaužu kārtas: karavīrus, ierēdņus, priesterus, zinātniekus, cik necik arī galma ļaudis un dižciltīgos, taču nekā nezināja par spāņu tautu. Tās balss nebija sadzirdama. Sī tauta tika mīdīta kā zeme, pa kuru staigā.

Viņš bija redzējis zemniekus citās zemēs. Taču tie nebija bijuši tādi kā šie, kas nāca i&kšā pa zemajām durvīm tumšos, garos svārkos, sajozušies ar virvi, un neģērētas ādas apavos. Tiem nebija bijušas arī tādas gluži kā klintī cirstas sejas, ne arī tik lepna un brīva izturēšanas, un to vārdi nebija skanējuši tik patiesi kā šo te zemnieku mazliet neveiklā valoda.

Viņa ierašanās vispirms modināja nepatiku. Nekad vēl tas nebija pieredzēts. «Labāko aprindu dēli» nesēdēja 'kopā ar zemniekiem. Daži juta pret viņu neuzticību, visi nogaidīja ar atturīgu, vēsu pieklājību. Servantess nāca atkal, sēdēja starp viņiem un tukšoja savu kausu. Neviens nebilda ne pušplēsta vārda par to, ka tie nojauš, kas pamudinājis viņu meklēt to sabiedrību. Neuzticība izzuda. Viņi tapat ka agrak sprieda par savām lietām, laiku pa laikam ilgi klusējot. Runāja par slikto tirgu, par to, ka pilsētās par vistas olu maksājot četrus marave- ciisus, ibet viņiem pašiem no tā nepaliekot vairaik kā puse maravedisa. Nē, viņiem nepaliekot nekas! No zelta straumes, kas plūda cauri Spānijai, viņiem netiekot ne tik, cik melns aiz naga. Neviens par viņiem nedomājot, viņus izsmejot un nicinot. Kādreiz, vectēvu laikos, esot bijis citādi. Toreiz zemnieki esot bijuši brīvi, paši iecēluši savus pilsētas vecākos, tiem piederējusi zeme un bijušas ari tiesības. Tagad 'trīs ceturtdaļas no Lamančas piederot diviem dižciltīgiem hercogiem, kas dzīvojot karaļa galmā. Viņu ierēdņi un iekasētāji izspiežot zemniekus. Kam varda pēc vēl piederēja muižiņa, tas bija apkrauts ar nodokļiem, nodevām un procentiem.

To visu uzzināja Servantess. Jau sen zemnieki ar viņu sarunājas ka ar sev līdzīgu. Viņš raudzījās šo zemnieku it kā ar kaltu izkaltajās uzacīs un domaja, ka patiesi dižciltīga muižniecība, valdnieks ar brīviem uzskatiem un nosvērtu raksturu varētu no šīs tautas izveidot vislieliskāko tautu pasaulē.

Viņi tagad zināja daudz ko par Servantesu, zināja, ko nozīmē viņa rokas stumbenis un vēl šo to. Viņiem palika, ka viņš nelepojās. Viņš jutās tik labi starp šiem zemniekiem. Nekad viņš nedzēra vairāk par vienu kausu, baidīdamies, ka inajās vajadzēs prasīt kabatas naudu. To vismaz viņš negribēja darīt. Pie šī nekrāsotā galda viņš atguva mazliet prieka un pašapziņas. Vai tad viņš netika vienmēr labi ieredzēts, kad atradās starp īstiem vīriem, lai kur tas būtu? Tur bija viņa īstā vieta.

Starp citu, šai sabiedrībā vienmēr atradās pāris cilvēku, kas ar savu tērzēšanu izcēlās pārējo nopietno un nosvērto vidu. Tie bija labsirdīgi un omulīgi puiši, jokdari un lieli stāstītāji, kaut gan bija vieni no nabadzīgākajiem. Neko izsmalcinātu jau viņi nepateica. Taču tas viņam patika daudz labāk nekā aizkulišu un dzejnieku tenkas «Leonas ģerbonī».

Sīs sarunas, kā viņš pats atzina, bija ari daudz patīkamākas nekā tās, kas gaidīja viņu mājās.

Jau gadiem ilgi Palasjos kundze mēdza savai meitai divreiz nedēļā lasīt priekšā, un proti, allaž no vienas un tas pašas grāmatas, mājas dārgumā, ko viņa augsti vērtēja: no augustīnieša Lursa de Leona «Parauga sievas». Šo parašu, kas kopš kāzu dienas bija tikusi pārtraukta, tā nesen atkal bija atjaunojusi, it kā uzsvērdama, ka šo laulību uzskata par nenozīmīgu un Katalīnu vēl arvien par jaunu meiteni, kas jāizglīto. Starp citu, tā bija vēstuļu veidā sacerēta tiešām izcila grāmata, kas sniedza bagātīgu materiālu par sievietes jūtu pasauli, kā ari par ikvienu mājas darbu. Bet, diemžēl, Palasjos kundze deva priekšroku tikai dažām zināmām nodaļām. Sevišķi svarīgas viņai likās dažas zīmīgas augustīnieša pamācības, ar kuram tā vienmēr nobeidza lasīšanu: tajās bija izteikti brīdinājumi atturēties no pārliekas greznošanās, siniņķēšanās un mīlestības vēstulēm, norādījumi neglabāt slepeni uz krūtīm mīlestības dzejolīšus, bet par visu vairak sargaties no bruņinieku romānu lasīšanas.

Varbūt las viss viņai likās īsti vietā tieši tagad, kad šīs ģeķības dēļ viņas mājās bija ienācis tik šaubīgs znots.

Bet te viņas vara beidzās. Katalina joprojām dzīvoja un kavējās savā pasaulē. Viņas iegādāto bruņinieku romānu skaits pieauga. Ar dedzīgu kāri Katalīna jautāja pēc tiem katram ceļojošam tirgotājam, kas ar ratos iejūgtu ēzeli apbraukāja Lamanou, un gandr/z katrs no drēbju un lakatu apakšas izvilka kādu šis nozares jaunumu.

Reiz, kādā pavasara svētdienā, Servantess nejauši pārsteidza Katalīnu, kad ta sēdēja pie kāda nesen iegādātā sējuma. Jau labu laiku 'tā neesot lasījusi kaut ko tik skaistu un izcilu, vaigiem kvēlojot, viņa stāstīja. Tur esot stāstīts atkal īpar lielā Olīvas Palmeriua mīļaka mazdēla varoņdarbiem, un viņai esot jāatzīst, ka pēdējā varoņdarbu un cēlsirdībae priekšā nobālot pat viņa ciltstēva varoņdarbi.

Nebilzdams ne vārda, Migels izņēma tai grāmatu no rokām. Viņš jau sen zināja, cik nopietni viņa uz visu to skatījās. Seit vairs nebija runas par rotaļīgu laika kavēkli. Sī romānu pasaule viņai bija tikpat īsta kā reālā pasaule, kurā viņa dzīvoja. Sie dieviem līdzīgie bruņinieki zelta bruņās, šīs neizsaikāmi cēlās princeses, šķīstas un dzidras kā kristais, Katalīnas iztēlē tiešām ari dzīvoja. Tāpat kā dzīvoja vēl simtu un tūkstošu citu Katalīnu iztēlē visā zemē. Sī pļāpāšana par milžiem un pūķiem, labajiem gariem, burvjiem un labajām fejām, spārnotiem zirgiem un lauvām, kristālā pilīm, peldošām salām un degošām jūrām bija visu viņu dienišķā maize. Veselas tautas fantāzija tiecās pēc neiespējamā.

Servantess pārlapoja sējumu. Vājprāta dvinga dvesa viņam pretī.

«Katalīna, vai tiešām tev tas patīk?» viņš beidzot jautāja. «Vai tad tu neredzi, ka šie smērētāji vienmēr noraksta no iepriekšējiem autoriem un tikai lūko pārtrumpot tos ar kādu jaunu bezjēdzību?»

«Tu tikai esi skaudīgs!»

«Kādēļ? Vai tu domā, ka es nespētu kaut ko līdzīgu safantazēt?» Un pēkšņi viņam iešāvās prātā viņa «Ga- lateja», šis samērā vēl nekaitīgais modes produkts.

Bet viņš nobijā savu sievu sapratis. Viņa bija domājusi skaudību citādā nozīmē. Par rakstnieka slavu viņa nezināja nekā. Viņa bija domājusi, ka Migels apskauž romānā aprakstītos varoņdarbus. Jo grāmata un varonība viņai nozīmēja vienu un to pašu.

«Jā, esi gan skaudīgs! Kas gan ir tava kauja pret turkiem, salīdzinot ar to, kā Palmerants cīnījies ar piecpadsmit trīsacainiem milžiem! Tā tik ir varonība!»

«Aik tad tā ir varonība?» iesaucās Servantess, reizē ir dusmodamies, ir smiedamies. «Gan es tev tagad paradīšu, kas ir varonība!»

Viņš zināja, par ko runāja. Tas bija vēl tik tikko iecerēts plāns. Tas nobrieda šai acumirklī.

No mazās bibliotēkas, kas piederēja mācītājam Palasjos, pirms dažām nedēļām viņš bija aizņēmies antīko klasiķu antoloģiju. Šeit viņš bija uzgājis kādu vēsturnieka Apiāna rakstu. Grieķu teksts bija pārtulkots sliktā latiņu valodā, bet nekādi attēlojuma trūkumi nespēja aizēnot aprakstīto faktu spožumu.

Runa bija par piemiņas cienīgo Numancijas cietokšņa aplenkšanu. Desmit gadus trīs tūkstoši bezbailīgu spāniešu ir pretojušies trīsdesmit reizes lielākam romiešu pārspēkam, un beidzot, redzēdami, ka viss zaudēts, nolemj iet boja ar savu pilsētu …

Servantesam nebija nekas iepriekš jāsagatavo. Vienā vienīgā dienā, kadas tālākas pastaigas laika pa La maucas taukiem, kas skopi zaļoja, izveidojās viņa traģēdijas pamatmeti.

Jau nākošajā rītā viņš sēdēja aiz mājas dārziņā pie ļodzīga galdiņa, un kalpotāji ar izbrīnu skatījās uz jaunās kundzes vīru, kurš, galvu nepaceldams, gluži kā klusā neprātā pierakstīja lapu pēc lapas. Viņam pie kājām knābāja un klukstēja vistas. Āzis nostājās viņam pretim un ilgi stīvi raudzījās uz to ar savām dzeltenajām velna acīm. Palasjos kundze, atslēgām šķindot, gāja cauri darzam, apstājās, paraustīja plecus un iesteidzās atpakaļ mājā.

Viņam bla.kus atvērts gulēja Apiāna teksts. Citu palīglīdzekļu viņam nebija. Tie viņam nebija vajadzīgi. Viņš pazina savu numanciešu varoņu sejas. Tās bija tās pašas Eskīvijas zemnieku it kā klintīs cirstās sejas. Kaut arī bija pagajuši septiņpadsmit gadsimti, kaut arī viņu asinīm bija piejauktas latīņu, gotu un mauru asinis, viņi bija un palika tādi paši kā toreiz! Šī drūmā un skarbā zeme zem nepielūdzami zvērojošās saules stariem mūžīgi radīja to pašu lepno un brīvo tautu. Bet viņš tagad bija šis tautas balss. Tā skanēja šunp no zemes dzīlēm. Tā lauzās uz āru ar tādu spēku, ka roka tikko spēja sekot. Tā bija dzeja, kas tur radās. Viņš bija dzejnieks, pirmo reizi vārda pilnā nozīmē.

«Šodien tu nu redzēsi, kas ir īsta varonība,» viņš smaidot teica Katalīnai, gatavodamies lasīt priekšā. Visi trīs viņi sēdēja dārzā ap Servantesu: māte, Katalīna un viņas tēvocis garīdznieks. Bija silta pēcpusdiena, tuvojās jau vakars.

Viņš iesāka un acumirklī aizmirsa, kur un kam viņš lasīja. Viņš lasīja teicami. Viņa balss, lai gan ne sevišķi zema, tomēr skanīga un vīrišķīgi dedzīga, pauda domas skaidri un enerģiski.

Viņš lasīja par briesmīgajām aplenkuma beigu cīņām, rādīja kara nometni, attēloja pilsētu. Iedzīvotāji, kas jau desmit gadus atrodas aplenkumā, pazemīgi lūdz dievus. Viņu priesteri grib upurēt dieviem, bet tie noniecina šo upuri. Zeme atveras, parādās dēmons, izsvaida uz visām pusēm svētos upurtraukus um, aizraudams sev līdz upura aunu, pazūd zemes dzīlēs. Tā ir |auna zīme. Bet pilsētas iedzīvotāji grib zināt savu likteni un, ja vajadzīgs, iet bojā, nāvei acīs skatīdamies. Pilsētas mags Markvīns, turēdams kreisajā rokā melnu šķēpu un labajā — savu grāmatu, izsauc mirušos. Viņš aicina atpakaļ dzivē kādu zēnu, kas tikko šodien miris. Negribīgi un vaidot atgriežas tagad visu zinoša dvēsele atpakaļ savas miesās un paziņo, ka pilsēta iešot bojā no pašu iedzīvotāju rokas. Kad būšot zudusi pēdēja cerība, Numancija pārvērtīšoties par pelniem. Uzvarētāji neiegūšot nekādu laupījumu, nevienu sievieti par verdzeni, nevienu rokassprādzi sev par rotu. Tirgus laukumā jau paceļas sārts, kas savās liesmās aprij visus dārgumus:

Tur bālā pērle austrumjūrā smelta. Tur slaidās vāzes veidotas no zelta. Mirdz dimants, rubīns, smaragds zalgojošais, L'n karavadoņus vij purpurs košais.

Pa to laiku kopīgās bēdas ir sasniegušas savu augstāko pakāpi. Badā mirstošie guļ kaudzē. Bērni piena vietā zīž asinis no novājējušo māšu krūtīm. Pēkšņi divi jauni numancieši kailiem zobeniem rokas izlaužas no pilsētas, iebrūk romiešu nometnē un laupa to teltīs maizi. Viens no viņiem krīt, bet tā draugs, nāvīgi ievainots, sasniedz pilsētas vārtus, nesdams rokās asinīm slacīto maizi …

Tik tālu Servantess bija ticis. Viņš dziļi ievilka elpu. Sī asinīm slacītā maize — viņš to zināja — bija liels un jauns simbols.

Viņš pacēla acis. Uzlūkoja savus klausītājus.

Mācītājs mierīgi gulēja, noliecis uz sāniem tuklo galvu. Bet sievietes apmainījās nozīmīgiem skatieniem, kurus Servantess pamanīja. Katalīna pie tam muļķīgi smaidīja. Mātes mantkārīgā seja turpretim bija sašķie- busies nievājošā grimasē. Viņas uz leju 'savilktie lūpu kaktiņi pauda neizsakāmu nicinājumu. Šķita pat, ka viņas mute ar mēmu izsmieklu atkārto vārdus «asinīm slacītā maize». Šīs sievietes sejā atspoguļojas viss viņas ļaunuma pilnās uzpūtības zemiskums.

Lapas izkrita viņam no rokam. Viņš sēdēja, galvu nokāris, gluži kā triekas ķerts. Ar šausmām viņš atģida, 'kur īsti liktenis viņu bija atdzinis. Viņš piecēlās un iegāja mājās.

Naktī viņš atstāja Eskīviju. Nevienam viņš nebija teicis ne vārda. Vārdiem te bija tukša skaņa. Savu bērnu viņš pieprasīs atpakaļ… Viņš devās kajam uz Toledo pa lauku ceļiem, kas kļuva aizvien gaišāki, dienai austot.

Kad viņš atvēra savu vecāku mājas durvis, tur smaržoja pec vīraka. Nupat bija nomiris viņa tēvs.

KOMISĀRS

Fīlips, katoliskās pasaules lielkaralis, saimnieks pār kuģniecību austrumos, rietumu salu un jūru valdnieks, bija jau vecs un slims- Viņu novārdzināja un mocīja grūti dziedināma ģikts, viņa vecās asinis nespēja cīnīties ar trumiem, kas vairs nedzija. Viņa šīs zemes gaitām bija jau saskatāms gals. Bet vel nebija izpildīti tie uzdevumi, kurus viņam bija lēmis dievs, aicinot viņu pie varas. Nu bija situsi tā stunda.

Viņš nebija pavadījis laiku bezdarbība. Ticības vienības un tīrības labad viņš visu savu mūžu bija daudz pūlējies gan tuvās, gan tālās zemēs. Visur un vienmēr, kad pacēlās rokas pret jauno garu: vienalga, vai tā bija roka ar kara zobenu vai kukuļotāja roka, pilna ar zeltu, vai arī slepkavas roka ar dunci, — tās vadīja slimīgais un klusais valdnieks Eskorialā. Vienīgi viņš bija iegrūdis Franciju pilsoņu karā un postā, saplosījis Nīderlandi un nonāvējis tās lielo Orānieti*, atkal un atkal vērsis kailu zobenu pret karalieni — atkritēju uz Anglijas troņa.

Bet viņa tomēr dzīvoja. Pēdējā neizdevusies sazvērestība bija novedusi uz ešafota Mariju Stjuarti; arī viņa bija gājusi bojā Fīlipa dēļ. Tagad, sava grūtā mūža vakarā, viņš sagrāba visus padoto tautu spēkus un dārgumus cīņai pret šo Angliju.

Nekur pasaulē tik brīvi kā tur nevaldīja ķecerības gars. Un tas arvien vērsās plašumā! Vai tad kundzība pār okeānu nebija dieva dāvana Kastīlijai? Anglija to apstrīdēja. Tās jūras kapteiņi jau laupīja un dedzināja Spānijas piekrastē, parādījās Āfrikā un Rietumindijā, ar saviem pārgalvīgajiem sirojumiem radot šķēršļus dievam vēlamajai katoliskās pasaules monarhijas vienībai … Karu Anglijai! Fīlips — Anglijas karalis! Tad, kad šī sala būs viņa kāju pamesls, tad gan savā pēdējā stundā viņš bus sasniedzis tādus augstumus, kādi viņam ari pienācās, un uz savām rokām varēs pasniegt dievam debesīs izglābtu, tīru un katolisku pasauli.

Gadiem ilgi karalis bija vilcinājies. Tagad pēkšņi viņš vairs nevar gaidīt. Viņa ministri un ģenerāļi brīdina. Vispirms esot galīgi jāpieveic Nīderlande. Arvien esot iespējama vētra vai kāda cita nelaime, un tad būšot vajadzīgas holandiešu ostas patvērumam. Bet karalis viņus neuzklausa. Ja jau viņš rīkojas dieva vārdā, kā tad dievs varētu pieļaut vētru vai sakāvi! Filips steidzina. Viņš, kas parasti ir bijis tik nosvērts un pieklājīgs, tagad zaudē pašsavaldīšanos, bar un aizvaino savus kalpotājus. To piesardzība esot tikai vienaldzība, tiem trūkstot degsmes cīņā par dieva lietu.

Starp tiem, kas vilcinās un brīdina, ir arī marķīzs fon Bazāns, viņa admirālis. Karalis viņu aizvaino tik dziļi, ka šis karavīrs to nepārcieš. Viņam uzbrūk briesmīgs drudzis. Viņš mirst. Armāda paliek bez vadoņa.

Taču kam gan vajadzīgs lietpratīgs vadonis, ja dievs pats uzņemsies vadību? Dievbijīgs kristietis un dižciltīgs vārds, — lūk, viss, kas vajadzīgs. Tādēļ viņš ieceļ par savas flotes lieladmirāli donu Alonso Peresu de Gusmanu, Medinas-Sidonijas hercogu.

Hercogs izbīstas. Viņš ir elegants grands ar neapstrīdami tīrām asinīm, ari neizmērojami bagāts, viens no tiem abiem, kam pieder Lamanča. Bet viņš nav jūr- nieiks. Garā un žēlabainā vēstulē viņš lūdz karali, lai tas viņu atceļ. Viņš vispār maz ko saprotot no kara lietām un nekā nezinot no kuģniecības, pie tam vienmēr saslimstot ar jūras slimību. Tomēr tas neko nelīdz. Armādai tagad atkal ir vadība, «dzelzs admirāļa vietā — zelta admirālis».

Atlantijas kuģu būvētavas drudžaini strādā. Būvē daudz lielu, smagu, ietilpīgu un pārspīlēti greznu kuģu Lai gan ir zināms, ka tie nav praktiski. Mazie, lēzenie un izveicīgie angļu kuģi ir labi pazīstami. Bet nedrīkst taču parādīt godu šiem ķecerīgajiem pirātiem, tiem pielāgojoties. Varenas, izgreznotas galeras ar ikomandu, kas apbruņota tikpat smagi kā bruņinieki sauszemes kaujai — tā, lūk, ir dieva cienīga gvarde.

Bet tā izmaksā dārgi. Greznie kuģi un lietie lielgabali ir dārgi. Desmit tūkstoši matrožu, divdesmit tūkstoši kareivju arī grib ēst, bet vislabāk grib ēst daudzie dižciltīgie brīvprātīgie, kas gandrīz vai ar varu grib piedalīties šai dievam tīkamajā pasākumā un jau tagad greznos tērpos dižodamies slaistās pa piejūras pilsētām, pagaidām savam stāvoklim atbilstoši nodarbodamies ar divkaujam un sieviešu medībām.

Kases ir tukšas. Lai tās piepildītu, ar ģikti sirgstošais valdnieks augu dienu un nakti pavada Eskoriala, izdodams dekrētus un kārtodams korespondenci. Viņš paaugstina ieved- un izvedmuitu precēm, kas nāk no Indijas un ceļo uz Indiju, kā arī no vienas provinces uz otru, par divdesmit un divdesmit pieciem procentiem, tas ir tīrais sīkums. Tirgotājiem, kas ierodas no kolonijām, viņš vienkārši apķīlā visu naudu un tās vietā izsniedz pilnvaras uz savām vērtībām, kuru nemaz nav. Viņš pārdod vairāksolīšanā savas ierēdņu vietas un šai nolūkā rada arī jaunas, pārdod garīdznieku amatus, tiesības uz dižciltību, rehidoru, korrehidoru, alkaldu un sekretāru posteņus. Septiņdesmit tūkstoši posteņu karalim Fīlipam ir ko pārdot. Viņš ņem naudu, kur tik vien var dabūt, un ieķīlā to, kas ir jau ieķīlāts; Francijas, Vācijas un Lombardijias baņķieri ar šaubām skatās uz karaliskajiem vekseļiem. Viņi tālredzīgi kompensē savus zaudējumus uz viņa izdevumu rēķina: viens pārveduma vekselis no

Madrides caur Dženovu uz Flandriju Fīlipam izmaksa trīsdesmit procentu. Naudu! Naudu! Taču tās nekad nepietiek. Sis karalis, kas kontrolē visu pasaules sudrabu um zeltu, ir spiests ne vienreiz vien pārtraukt naktīs dokumentu kārtošanu, jo trūkst naudas, par ko nopirkt jaunas sveces.

Viņa zeme, pasaules valdītāja Spānija, cieš badu. Kā milzu polips strādājošiem septiņiem miljoniem cilvēku uzgūlies viens miljons dīkdieņu — dižciltīgie un garīdzniecība. Nodokļu piedzinējs bez žēlastības apķīlā vis- pēdējo dzīvei nepieciešamo. Surp produktus! Surp kviešus, miežus, kukurūzu, šurp eļļu, vīnu, sausiņus un sieru. Jums samaksās tad, kad dieva pasākums būs laimīgi veikts, šeit ir parādu zīme. No Andalūzijas jāpiegādā divpadsmit tūkstoši centneru sausiņu, no Seviļas — seši tūkstoši mucu vīna, no šīs pilsētiņas — četri tūkstoši arobu eļļas, no ta ciemata — astoņi tūkstoši litru labības.

Karaļa pārtikas komisāri uz mūļiem apbraukā nomākto zemi un izspiež no izspiestajiem pēdējo. Kur tikai tie parādās, visus pārņem izmisums un niknums. Viņi uzlauž šķūņus, nojumes un pagrabus. Zemniekam viņi neatstāj graudus pat sēklai. Tā grib dievs.

Un viens no viņiem ir Migels Servantess.

So amatu viņam pasvieda kā bezsaimnieka sunim kaulu. Viņa spēki bija galā. Nekur viņam nevedās. Pla- šaja Spānijas valsti tam trūka pat kumosa dienišķās maizes. Sen jau aiz muguras bija sīkās veiksmes literatūrā. Nevienam nenāca ne prātā lasīt viņa «Numanciju». Viņam nebija ne zinātnieka grada, ne dienesta pakāpes, ne protekcijas. Viņš labprāt būtu kļuvis par dienas algādzi, mūrnieku, krāsotāju vai nastu nesēju, bet viņam bija tikai viena roka.

Viņš klejoja no vienas Spānijas pilsētas uz otru, braukdams ar lēnajām orēm un braucējus atalgodams ar paldies. Pilsētās viņš bija spiests mitināties tādos kvartalos, kur rosījās visvisādi salašņas. Tūkstošiem kabatas zagļu, šuleru un suteneru mudžēt mudžēja šais midzeņos, un starp tiem klīda ziņu pienesēji policijai un inkvizīcijas okšķeri. Kārdinājums ļauties tur sevi ieraut mācas virsū ar skanošiem naudas makiem, kas pilni vara naudas gabaliem. Atrakt nodarbošanos, pie tam vel valsts dienestā, bija gandrīz nepiepildāms sapnis.

Katru reizi, kad viņš ieradas Madridē, viņš ilgi sēdēja uzgaidāmās telpās, vairāk ar nolūku nosist laiku nekā ko ceredams. Rakstveži pat nepacēla vairs galvas, izdzirduši viņa balsi. Tādēļ viņš pirmajā brīdī nespēja pat lagā aptvert — tādu brīnumu viņš vairs negaidīja — kad viņam kādu dienu kara kancelejā paziņoja, ka esot izredzes uz darbu.

Iestādes vairs nedrīkstēja būt izvēlīgas. Provianta uzpircēji Armādai tiešām bija tāds postenis, pēc kā ne sevišķi tiecās. Katrs zināja, ko tas nozīmē. Šim amatam bija vajadzīgi rupji zeļļi. Laikam kāds no rēķinu kameras padomniekiem būs izteicies, ka esot tads Servantess, vecs dona Iluama laika karavīrs, kas guvis rūdījumu Āfrikā un droši vien būšot piemērots zemniekiem novilkt ādu.

Viņam bija jāstādās priekša de Gevara kungam — ģeneraluzpircējam un virskomisāram. Viņš kaunējās ša apmeklējuma, jo viņa apģērbs vairs nebija pieklājīgs, viņš izskatījās pēc klaidoņa. Bet dižciltīgais ierēdnis viņu pat neuzlūkoja. Ar sarauktu degunu, lai nejustu nabadzīgo ļaužu smaku, kā no neaizsniedzamiem augstumiem viņš uzrunāja Servantesu. Viņam esot tūlīt ja- dodas uz Seviļu. Taii apgabalā būšot viņa darbalauks. Tālākās instrukcijas saņemšot no de Valdivia kunga, Andalūzijas provinces komisāra. Alga — divpadsmit reāli dienā.

Divpadsmit reāli. Tas bija divreiz tik daudz, cik nopelnīja namdaris vai izveicīgs ostas strādnieks. Tas bija pietiekami, lai dzīvotu. Pietiekami, lai aizsūtītu arī ko mātei, kas bija atkal atgriezusies Alkata un savas dievbijīgās meitas tuvumā vilka vārgo dzīvību, pārtikdama no klostera žēlastības dāvanām.

Pietiekami arī, lai varētu aizsūtīt drusku naudas uz Lskīviju mazajai Izabellai. Jo abas muižnieces Izabellu viņam nebija atdevušas. Reiz viņš nožēlojamā izskata bija negaidot parādījies tai sādžā, un izcēlās skandāls. Bet, pieprasīdams savu meitiņu, viņš šaubījās par savas rīcības pareizību. Vai tiešām viņš grib to vadat apkārt sev līdzi pa Spānijas zaņķiem? Kā likās, tai klājas labi pie šim sievietēm. Viņa auga. Uz svešo, ce|a putekļiem klāto vīru viņa raudzījās dusmīgi un saspringti rāvās no ta rokām, kad tas vēlējās viņu noskūpstīt. Naudu viņš tomēr gribēja sūtīt. Viņa pienākums bija Izabellu uzturēt. Tā bija nabaga pēdējā godkārība.

Tagad jau mēnešiem ilgi viņš ceļoja pa dienvidu putekļainajiem ceļiem. Mūli viņam bija pagādājusi pārvalde. Viņš vairs neizskatījās pēc klaidoņa, tagad viņš bija labi ģērbies — līdz pat augšai slēgtā, tumša samta kamzolī ar smalku krokotu apkakli un viegla tūka apmetnī, kā jau tas pieklājas karaļa ierēdnim- Par šo tērpu viņš bija iztērējis lielāko daļu sava avansa. Pie mūļa kreisajiem sāniem, iekārts divās ādas siksnās, šūpojās viņam uzticētās varas simbols: garais zizlis ar zeltīto vainagojumu. Reižu reizēm viņš zizli turējia, iemiedzis padusē kā šķēpu.

Dziļāk vairs nebija iespējams grimt. Viņš bija sasniedzis pašu dibenu. Kļuvis par rīkļurāvēju un nabagu izspiedēju: par savu amatu viņam nebija nekādu ilūziju. Attaisnojumus, protams, varēja atrast. Viņš taču gandrīz bija nomiris badā. Viņš rīkojās karaļa vārdā un, protams, nebija atbildīgs. Ja ar šo amatu nenodarbotos viņš, tad to darītu kāds cits un droši vien cietsirdīgāk. Protams, protams. Bet tas jau bija gluži vienalga. Domās viņš atkal dzirdēja, kā Eskīvijas vīri pie kroga galda runāja par nodokļu piedzinējiem un eksekutoriem, kas viņiem izsūca pēdējo asins lāsīti. Tāds asinssūcējs tagad bija arī viņš pats.

Viņš ceļoja pa apvidu, kas atradās uz austrumiem no Seviļas, no Marčenas uz Estepu, no Agilaras uz La Ramblu, no Kastro uz Espeho, un visur bija viens un tas pats. Visur, kur viņš ieradās, zemnieki aizslēdza šķūņus, nobēdzināja mucas, ratiem, kas derēja transportam, noņēma riteņus. Citi asināja izkaptis. Sievas viņa priekšā vaimanāja. Nakti viņš pārlaida dienesta telpās ar pistoli pie rokas, tikai pa pusei izģērbies.

So elli viņš baudīja par divpadsmit reāliem dienā. Viņš vairs nebija cilvēks. Viņš bija vairs tikai darbarīks šajā klabošajā, bojātaja valsts mehānismā. Grābeklis, kas rauša un grāba Armādai. Nedomāt! Domas bija nāvējošās. Ja viņš sāktu domāt, tad šāda dzīve nebūtu panesama. Viņam arī izdevās vairs nedomāt. Sev priekšā viņš nolaida dzelzs priekškaru. Otrā pusē palika viss, kas kādreiz bijis. Sad tad kādā vientuļā atpūtas vietā viņš mēdza savam mūlim paplikšķināt pa kaklu, apmīļojot pajaukt viņam cietās krēpes uz pieres un raudzīties tā iegarenajās, skaistajās, ugunīgajās acīs. Tas bija viss, kas viņam bija palicis pāri no izjutām.

Atceļā no Kordovas viņš tuvojās Esihas pilsētiņai, ko apdzīvoja pieci vai seši tūkstoši iedzīvotāju un kur bija paredzams darbs vairākām dienām. Bija dienas vidus jūlija beigās. Apmetni un kamzoli viņš bija piekarinājis seglu priekšā un ļāvās mūļa šūpojošiem soļiem, neciešamās tveices pilnīgi nomākts. Par Esihu viņš jau bija brīdināts, tur no lielās svelmes varot pat galu dabūt; šo vietu visā Andalūzijā dēvēja par «cepešpannu».

Viņpus upes, tīta baltā dūmakā, viņa skatam pavērās šī ar mūri apjoztā pilsētiņa, kas bija pieslējusies apaļam, apartam pakalnam. Tiltu pār Henilu šajā un viņā pusē sargāja stipri vārtu torņi.

Tiklīdz viņš izjāja cauri pirmajiem vārtiem, sardzes kareivji rādīja drūmi vienaldzīgas sejas un neatņēma sveicienu. Otrā pusē, pie otrajiem vārtiem, pilsētas muitnieks demonstratīvi pagriezās pret sienu. Servantess saprata, ka par tā ierašanos bija jau zināms. Pie šādas saņemšanas viņš jau bija pamazām pieradis-

Neviens cilvēks nebija redzams šaurajās, nelīdzeni bruģētajās ielās. Mūļa klūpošie soļi atbalsojās mūros, kuros nebija logu. Pēkšņi viņš atradās saulē nokaitēta laukumā. Zaļi un zili glazētie baznīcas torņa ķieģeļi atspoguļoja žilbinošu gaismu. Viņš nolēma iegriezties viesnīcā.

Viesistabā spindzēja mušas. Viņam pasniedza maizi, speķi, sieru un labu, vieglu vīnu. Pie viņa apsēdās saimniece, kupla, vēl gluži pievilcīga sieviete četrdesmitos gados. Viņš uzdeva pāris paviršu jautājumu. Nopūtas bija atbilde uz tiem.

Viss jau labprāt tiekot darīts karaļa labā. Viņi esot lietas kursā, jo Esiha neesot vis nekāda nieka pilsētele. Zinot ari, kādēļ tas notiekot. Taou kungs jau pats redze- šot, ka no šejienes neesot vairs neka ko ņemt. Pilsēta esot iztukšota pilnīgi. Tādu maizi, kādu viņš nupat ēdot, pirms diviem gadiem viņa nebūtu uzdrīkstējusies pat pasniegt! Viņš pats, protams, esot pavisam cits cilvēks, bet viņa priekšgājēji neesot rēķinājušies ne ar ko. Viņa pati zinot astoņas — nē, viņai jāpadomājot, pat desmit ģimenes, kas pagājušajā gada esot tā izlaupītas, ka tagad kļuvušas draudzei par nastu. Viņam gan derētu šai vietā piesargāties. Ļaudis esot saniknoti. Viņai taisni esot bailes par viņu.

Viņa bija pievirzījusies tuvāk. Šķita, ka šis asinssūcējs, kas apdraudēja viņas pilsētiņu, viņai nebija nepatīkams. Servantess bija noguris līdz nāvei. Viņš atslīga mazliet atpakaļ un aizvēra acis. Viņa galva atbalstījās pie saimnieces kuplajām krūtīm. Tā dusēja ka 'gultā starp abiem augstajiem spilveniem. Mušas spin- dza ap vīna atliekām biķerī. Viņa raudzījās uz vīrieša kokaino rokas stumbeni, uz garo amata zizli, kas bija piesliets pie sienas, un sapņainam acīm kratīja galvu, pati īsti nesaprazdama, kādēļ.

Stāvoklis Esihā tiešām likās bezcerīgs! Šķūņi, pieliekamie un pagrabi tukši, zemnieki, kuru rekvizīcijas zīmes no pērnā gada vel nebija izpirktas, acīm redzot nolēmuši pretoties. Sie nebija lepnie, nosvērtie kastī- lieši, bet gan daudz viltīgāka rase, gudra un izveicīga, visai līdzīga arābiem. Viņi žestikulēdami sekoja tam, kamēr tas pārbaudīja, apspriedās, staigaja no viena šķūņa uz otru. Aiz viņa smagā gaitā soļoja divi policisti, kurus viņš tikai ar pūlēm bija savervējis; viņu sejas pauda apjukumu. Pilsētas galvas pašreiz pilsētā nebija. Viņš esot aizvakar aizbraucis uz Osunu; neesot zināms, kad atgriezīsies, varbūt šodien, varbūt nākamnedēļ.

Pūlis, kas sekoja Servantesam tā inspekcijas gājienā, auga augumā. Servantess juta ap sevi šo aplaupīto ļautiņu aso un rūgto izsmieklu. Vai tad tā neesot tīrā patiesība, ka viņa majestāte karalis un pat debesis šeit zaudējušas visas savas tiesības! Servantesam gan bija skaidrs, ka viņu mazliet krāpj. Īstenībā pilsētiņa diez vai bija tik pilnīgi iztukšota. Taču visumā lietas būtību tas negrozīja. Un, kad viņš domāja par to, ka kara ministrija, auditoru kolēģija, rēķinu kamera un bez tam arī pats de Valdivia kungs viņam bija piekodinājuši katrā ziņā atgādāt no Esihas 500 fanegu miltu un 4000 arobu eļļas, viņam bija klusībā jāsmejas- Viņš tiešām ari saka smieties tik pēkšņi un skaļi, ka viņa dzēlīgie pavadoņi to uzlūikoja ar izbailēm. Vai tikai pie viņiem pārmaiņas dēļ nav atsūtīts vājprātīgs komisārs?

Viņi bija nonā'kuši Henilas krastā. Šeit, anpus pilsētas mūriem, cieši viena pie otras stāvēja trīs lielas un pilnīgi vienādas noliktavais. «Atvērt!» uzsauca Servan- iess un pieklaudzināja ar sava zižļa apakšgalu pie pirmajiem vārtiem. Pūlī bija dzirdama sačukstēšanās un apspiesti smiekli. Lai nu komisāra kungs vēl labi apdomājoties. Dabūt jau gan šeit katrā ziņā vēl kaut ko varot, šeit vēl neesot neviens nekā apķīlājis. Bet tas viss esot baznīcas īpašums, piederot La Mersedas klosterim, tam pašam, kuram tālu visapkārt piederot vislabākie zemes gabali.

Un te jau ari Servantess ieraudzīja, ka no tuvajiem pilsētas mūriem šurp steidzas kāds garīdznieks plīvojošā sutanā divu klostera brāļiu pavadība. Jauno tālienes tas māja ar abām rokām.

Piesteidzies viņš tīk tikko sveicināja. Tiik vāji, viņš tūlīt paskaidroja, ierēdņa kungs taču savas instrukcijas nepārzinot, lai ķertos klāt garīdzniecības mantai. Viņš brīdinot no pārkāpumiem!

Ļaudis bija puslokā atkāpušies atpakaļ. Visi sasprindzināti gaidīja iznākumu. Citi pārgudri smīnēja. Nē, nē, to nu gan šis :kungs, valsts rekvizitors, neiedrošināsies darīt! Gan jau tas viss notika tikai acu apmānīšanai, iespējams, ka viss jau iepriekš norunāts. Valsts un baznīca — tie bija sabiedrotie, bija viens un tas pats. Kopīgi tie dīrāja ādu zemniekiem, pa sloksnītei vien.

Par kaut kādiem pārkāpumiem nevarot būt ne runas, paskaidroja Servantess. Rekvizīcijas kalpojot diebijī- garn mērķim, krusta karam pret Angliju. Kam gan pienāktos vēl vairāk palīdzēt šai lietā, ja ne pašai baznīcai.

Bet priesteris bija rūdīts vīrs. Nicīgi raudzīdamies sāņus, viņš iebilda, ka palīdzība karalim Filipam tieši krusta kara lietā arī šai gadījumā netiekot liegta. Protams, ari desmitā daļa no visiem garīdzniecības ienā- kūmiem uz priekšu tikšot vēl paaugstināta. Izrādījās, ka viņš zināja līdz pat pēdējam skudo, ko svētais tēvs Siksts Piektais arī pats šim nolūkam ziedojis. Viss esot darīts lietais labā. Tagad esot kārta tautai maksāt.

Tauta jau esot maksājusi nodokļus, nesusi klaušas un noasiņojusi, atbildēja Migels ar lielu sarūgtinājumu, par ko viņš pats brīnījās. Daudziem neesot atstāta pat sēklas tiesa. Tas nevarot būt kristīgi un dievam patīkami, ja garīdznieki, sēdēdami uz pilnām kastēm un maisiem, vērojot visu to ar vienaldzību. Tādēļ viņš lūdzot atslēgas!

To viņam neesot, atrunājās garīdznieks.

«Uzlauzt!» Servantess pavēlēja policistiem. Tie vilcinādamies lūkojas viens uz otru. Tas bija ļoti smags, sarežģīts un kutelīgs gadījums.

Servantess pacēla labo kāju un ar visu spēku spēra pa vārtiem tā, ka tie nokrakšķēja vien. Vēl divi tādi belzieni, un vārti atsprāga vaļā.

«Tur jau nāk mūsu pilsētas galva!» iesaucās viens no policistiem, atviegloti uzelpodams, it kā atsvabinājies no smagiem sirdsapziņas pārmetumiem.

Servantess apgriezās. Tur jau viņš nāca šurp no pilsētas vārtiem — pamaza auguma kungs tumšā tērpā, tapat kā pirms tam garīdznieks, jau iztālēm mādams.

«Laicīgā vara sauks jūs pie kārtības,» atguvis cieņu, teica priesteris.

Servantess, atspiedies uz sava zižļa, gaidīja pienākam alkaldu. Viņš apzinājās: savas instrukcijas viņš bija pārkāpis. Bet naids pret netaisnību, uz laiku nomākts, pildot sava amata cietsirdīgās funkcijas, atkal bija pamodies viņā. Tā nebija tikai līdzjūtība pret Esi- has ļaudīm, kuri viņam nemaz tik labi nepatika, bet gan tas pašas plašās, stiprās un augstsirdīgās jūtas kā senajās dienās — tais senajās, labajās verdzības un dumpja dienās.

Pilsētas galva bija klāt. Viņš vispirms atguvās no straujā gājiena, aizvērdams acis, kas rievainajā, bet vēl nenovecojušajā sejā izskatījās kā divas mazas ūdens peļķes. Kad viņš tās atkal atvēra un palūkojās uz komisāru, kura dēļ viņš bija spiests traukties šurp, tās pēkšņi

kļuva platas no liela izbrīna, kas tūdaļ pārgāja sajūsmā. Servantess, priesteris, mūki, žandarmi un ļaudis, pa galam apjukuši, redzēja, ka alkalds izpleš rokas. Mīlīgi sānis noliektajā sejā atplauka svētlaimīgs smaids. Mute atvērās. Un viņš noskamdēja:

Dievu mīļots slavas gaita Kristobals Moskera iet. Talantu tam ir bez skaita, Pats kā Apolons viņš šķiet.

Priesteris sarauca pieri. Skaidrs, ka šeit bija darīšana ar prātā jukušu. Tas droši vien no saules dūriena uz svelmainā ceļa, braucot šurp no Osunas. Kā gan citādi to izskaidrot, ja cilvēks, kas acīm redzot nācis šurp ar vislabākajiem nodomiem, ne no šā, ne no tā pēkšņi sniedz pretī rokas šim nekaunīgajam ierēdnim un žūžina tam pantiņus, kuros tik smieklīgi figurē paša vārds.

«Servantesa kungs! Don Migel! Vai tad jūsu žēlastība mani vairs nepazīst?» viņš atkal iesaucās.

Servantesam atausa gaisma. Pēkšņi viņš nosarka.

«Vispirms mums jānokārto dienesta darīšanas, alkalda kungs,» viņš teica oficiālā tonī. «Es rīkojos šeit saskaņā iar savām pilnvarām.»

«Saskaņā ar viņa pilnvarām, Don Bartolomē!» ar nožēlu paraustīdams plecus, atkārtoja pilsētas galva. «Izdodiet atslēgas!» Viņš novarēja vien sagaidīt, kad tas viss šeit beigsies.

Garīdznieks, seju saviebis, pamāja. Viens no mūkiem atdeva atslēgas. Nebilstot ne vārda, visi trīs apgriezās, un to tumšie stāvi pazuda pilsētas vārtos.

Noliktavas tika atvērtas. Plašās un dziļās telpas līdz pat krēslainajam dibenplānam bija piepildītas ar glīti sarindotām kastēm, maisiem un mucām.

«No tā pietiks visiem,» teica Servantess. Viņam pretim vēlās čuksti un murmināšana. Katrs jau esot to tūlīt redzējis: šis vīrs ar vienu roku nebija tāds komisārs kā tie citi! To jau varēja redzēt no viņa uzstāšanās. To varēja noprast arī pēc svinīgā veida, kādā pilsētas galva to apsveica. Viņi arī dzirdēja, cik dedzīgi un godbijīgi tagad alkalds .ielūdza to pie sevis ciemā. Lai gan viņš esot vecpuisis, viņš izteicās, tomēr dzīvojot ērti.

Pa to laiku Servantess bija ticis skaidrībā ar visu. Tiešām, tas gan bija 'savāds joks! Sis pilsētas galva bija tas pats licenciāts Kristobals Moskera de Figeroa, viens no tiem simt dzejniekiem, kuriem viņš savā «Galatejā» tik bagātīgi bija kūpinājis vīraku. Droši vien ģimene bija tam nopirkusi šo posteni dienvidos, lai tiktu no tā vaļā un materiāli nodrošinātu; bet uz literatūru un «Melu sēri» viņš atskatījās ar ilgām. To viņš uzskatīja par savas dzīves skaistāko posmu.

Kad viņi bija nonākuši pie valdes nama, Mosker? ieveda savu viesi dzīvojamā istabā. «So pagodinājumu esmu turējis vienmēr godā,» viņš formāli piezīmēja un norādīja uz vietu pie sienas, kur ierāmēta karājās drukāta lapa. Zem tās kā zem svētbildes bija novietota lampiņa. Patiešām tā bija lapa no «Galatejas», 328- lappuse. Servantess lasīja:

Dažiem Apolons ir vēlīgs, Dzejniekus viņš izredzējis. Kastaļavotā* tiem žēlīgs Acis, pieri atveldzējis. Dievu mīļots slavas gaitā Kristobals Moskera iet. Talantu tam ir bez skaita, Pats kā Apolons viņš šķiet.

Kad Servantess bija beidzis lasīt, viņš vēl brītiņu pakavējās tās priekšā. Viņš neiedrošinājās apgriezties, jo tā acis bija pilnas tik neierastām asarām. Lūk, kas bija iznācis no viņa dzejošanas: kāds ciema vecākais viņam palīdzēja piedzīt nodokļus. Tas tad nu arī bija viņa pūļu un pazemojumu noslēgums. Tas bija viņa dzīves rezultāts. Bet mazajam vīriņam, kas stāvēja tam aiz muguras, šī lapa bija slavas, gara dižuma un skaistāko jaunības gadu iemiesojums. Sī bezjūtīgi radītā drukas krāsas gabaliņa priekšā Migels noskaitīja īsu lūgšanu. Tā bija vissirsnīgākā viņa mūžā … Lai nu kā, bet šādā veidā Esihas iedzīvotāji bija paglābuši sev drusku pārtikas!

Rekvizētos baznīcas krājumus nosūtīja pa Henilu uz leju līdz Palmai del Rio, tālāk pa Gvadalkviviru līdz okeānam, un trešajā dienā tie nonāca Lisabonā, kur pulcējās viena daļa flotes.

Bet jau dienu pirms tam, tas bija kādā svētdienā, no La Mersedas klostera baznīcas kanceles tika svinīgi pasludināta Servantesa izstumšana no baznīcas.

ASINSPĀRBAUDE

Spriedumu bija pasludinājis doma kapituls Seviļā- Servantess steidzās turp.

īstenībā šo anatēmu viņš nemaz neņēma pie sirds. Viņa jaunības gadu pedantiskās dievbijības laiks bija sen jau pagājis. Viņš vairs nepieturējās pie baznīcas priekšrakstiem un rituāla. Bet šī izstumšana no ticīgo sabiedrības iznīcināja viņa eksistenci. Spānijā nevarēja iedomāties ierēdni, kas būtu konfliktā ar baznīcu.

Viņš apspriedās ar savu draugu. Sis draugs bija viņa namatēvs, viesnīcas «Pie grieķu atraitnes» saimnieks Tomass Gutjeress, kādreizējais aktieris.

Sen bija pagājis tas vakars, kad Servantess to redzēja pirmo reizi, augšā uz tukšās skatuves dēļiem, starp Lopi un teātra direktoru. Viņa godkārība bija pavērsusies citā virzienā. Viņš vairs nedomāja vēsturiskās lugās spēlēt asprātīgos un smalkos prinčus. Pat no senajiem karavadoņiem, kas viņa figūrai bija vairāk piemēroti, viņš bija atteicies, tāpat arī no ķildniekiem, pieviltajiem vīriem un komiskajiem tēviem. Pārmērīgi izplūdis miesās un astmas mocīts, viņš no rīta līdz pat vēlai naktij atradās uz savām resnajām kājām; skaļš, vienmēr apmierināts un neizsakāmi labsirdīgs — tā viņš rosījās gan pa virtuvi, gan dzertuvi, pagrabu un stalli. Viņa viesnīca bija vislabākā biezi apdzīvotajā Triānas priekšpilsētā. «Pie grieķu atraitnes» bija lieliski ēdieni, un katrs varēja darīt, kas vien tik, tikai bez asinsizliešanas.

Migelu Servantesu viņš pazina jau kopš «Melu sē- res» laikiem un to mīlēja. Vienkārši, spēka pilni vīri viņu vienmēr bija mīlējuši, vai nu tas bija Fumagali, Rodrigo, kapteinis Urbīna, vai arī Eskīvijas ļaudis tur krodziņā pie galda.

Ceļojošajam komisāram «Pie grieķu atraitnes» vienmēr bija sagatavota istaba. Lai arī ciik liels bija viesu pieplūdums, tirgotāji, kapteiņi, gubernatori, piedzīvojumu meklētāji, virsnieki, mainītāji un galantas dāmas ar cienīgu pavadonību varēja nākt un iet, bet Servantess, atgriezdamies no savām eksekūcijā m noguris un riebuma pilns, ikreiz atrada sev priekšā azaidu un uzklātu gultu. Visai drīz viņš nonāca maksāšanas grūtībās. Viņš ieminējās par aiziešanu. Bet saimnieks, viņa draugs, šo problēmu nokārtoja uz visiem laikiem, smiedamies savā varenajā basa balsī, kas šķindēja kā sarūsējis metāls. Sākot ar šo dienu, viņš pavēlēja, lai Servantesam, ieburot maltīti, galds būtu apklāts ar galdautu; tā bija laipnība, ko baudīja tikai sevišķi smalki viesi. Viņš lika apkopt Servautesa mūli, lika mazgāt veļu, aizdeva Servantesam naudu un vispār izturējās pret to labi. Arī šai gadījumā, baznīcas lietā, viņš zināja teicamu padomu.

Viņi izmantoja kāda Fernando de Silvas, inkvizīcijas «Confidente»* pakalpojumus, tas bija divkosīgs indivīds, no kura visi baidījās un kurš staigāja apkārt civiltērpā ar lielu, spožu metala krustu uz krūtīm. Viņš zināja to, ko daudzi nezināja, un bija izmantojams visādiem mērķiem. Jau piektajā dienā viņš atnesa ziņu, ka spriedums par Servantesu esot atcelts. Bez uzliktā baznīcas soda: lūgšanām, papildu gavēņa, svētceļojuma • Gutjeress paraustīja savus platos plecus — protams, esot jāatlīdzina arī apķīlātā manta. Migels izplūda smieklos: pieci simti fanegu un četri tūkstoši arobu viņam esot tīrais nieks! Bet de Silvas kungs ar nomierinošu žestu parādīja kvīti . . . Lētāk šo piekukuļošanu neesot iespējams izdarīt. Gan jau «Grieķu atraitne» izturēšot arī šos izdevumus, Gutjeress paskaidroja.

Kad nu likās, ka šī lieta ir nokārtota un Servantess jau dzīrās doties uz Rondas apkaimi, viņu sasniedza jauna un vēl nepatīkamāka ziņa. Nebija miera. Viņam tomēr gribēja pieķerties. To izsauca «Tīrības kamera» asinspārbaudei.

Vēlreiz bija jāapgrūtina Silva. Pēdējais tikai paraustīja plecus. Sai gadījumā viņš esot nevarīgs. Gan jau arī bez viņa de Servantess Sāvedras kungs varēšot droši vien viegli pierādīt, ka viņš cēlies no vecas kristiešu ģimenes, kurā kopš četrām paaudzēm neritot mauru vai ebreju asinis. Tāds stāvoklis nu reiz esot, šo pierādījumu Spānijas valstī prasot no ierēdņiem. Un viņš atvadījās ar greizu skatienu.

Tā bija velnišķīga intriga. Jo šo pierādījumu parasti ne no viena ierēdņa neprasīja, citādi nevienu tādu nevarētu sameklēt. Bet, ja nu reiz bija radušās šaubas un tās nevarēja atspēkot, tad, protams, ierēdņa vieta bija jāzaudē.

Pats par sevi saprotams, ka ideja par rases tīrību tieši Spānijā bija absurda. Seit bija sajaukušās ibēru, basku, ķeltu, feniķiešu, romiešu, vandāļu, ebreju, gotu, arābu un berberu asinis. Gala rezultātā bija radusies lieliska tauta, kas uzvarēja pasauli. Protams, daudzi arī zināja, cik neprātīga bija šī ideja. Piemēram, ebreji bija aizdzīti; bet nebija gandrīz nevienas granda ģimenes, kuras dzīslās neritētu ebreju asinis. Ar augstāko garīdzniecību bija tas pats. Bīskapi naktīs slepus zagās uz kapsētām un zagšus izraka savu priekšteču kaulus, 'kas tur gulēja, apglabāti pēc ebreju rituāla.

Pats par sevi saprotams, ka šī rases ideja runāja pretī arī katoliskās baznīcas augstajām idejām. Bet valdošā teze nu reiz bija tāda — asiņu tīrība noteica arī ticības tīrību. Tika izdoti «rEstatutos de limpieza» — tīrības statūti, nodibinātas pārbaudes kameras un pa valsti izsūtīti eksaminatori, kas pētīja radu rakstus gadu simteņiem atpakaļ. Tas viss izmaksāja daudz naudas, un to vajadzēja samaksāt tiem, kuru tīrība tika apšaubīta. Tā kā beidzot vispār nebija cilvēka, kuram nevarēja ineko pārmest šai ziņā — neizslēdzot pat pašus eksaminatorus, garīgos tiesnešus, kardinālus un karaļa namu — tad vienojās par zināmiem noteikumiem, gluži kā kādā spēlē.

Kurš no tēva vai mātes puses varēja uzrādīt ģimenē kādu inkvizīcijas locekli, skaitījās tīrs. Kas nemaksāja miesas nodokli, arī skaitījās tīrs. Augsti dižciltīgie, proti, nemaksāja šos nodokļus. Par tiem, kas nemaksāja, bija bieza rokasgrāmata, plašs saraksts. Un, kas nebija augsti dižciltīgs, maksāja lielu naudu, lai tikai tiktu šai sarakstā iekšā.

De Servantesu un de Kortinas ģimenes tiešām neatradās šai svētību nesošajā katalogā- Tās bija nabadzīgas. Viņu dižciltības tituls nesvēra ne unci. Laikam Migelam cits nekas 'neatlika kā lepoties tīrības tiesnešu priekšā ar savām cīņām ticības labā, atkal stāstīt par Lepanto, rādīt savu rokas stumbeni. Tikai nebija zināms, vai tas ko līdzēs. Tas viss viņam bija pagalam pretigi, viņš kaunējās. Dižoties un pazemoties vienā elpas vilcienā — un kādēļ? Lai varētu palikt amatā, ko viņš tā ienīda, šai izspiedēju un rīkļurāvēju amatā, aiz kura izpildītājiem vilkās lāsti kā tvains.

Ejot uz tiesu, viņš apstājās uz tilta, kas savienoja Triānu ar vecpilsētu. Tālu pa straumi uz leju Gvadal- kvivira bija kā nosēta ar kuģiem, bankām, felukām un noenkurotām dzīvojamām laivām. Lielie jūras kuģi, kas bija iebraukuši upē paisuma laikā, stāvēja pa kreisi pie Zelta torņa. Vasaras rīta saulē viss šķita jautrs un mirdzošs; bet viņš visu skatīja kā caur netīru šķidrautu. Viņam bija liela vēlēšanās savu amata zizli, ko viņš izskata pēc bija paņēmis līdzi, pārlauzt uz sava ceļgala un gabalus iemest ūdeni, kas bija dzeltens kā māls.

Tomēr viņš turpināja ceļu un smagiem soļiem sadrū- vis gāja pa pretējo krastu un garām lielajam cietumam. Kā vienmēr, šeit gāja jautri. Caur plaši atvērtajiem vārtiem plūda apmeklētāji iekšā un āra, starp tiem daudz reglamentēto sieviešu, kuras varēja pazit pēc to īsajiem flaneļa mētelīšiem ar priekšrakstā paredzēto kroku. Pie lielajām restēm stāvēja cietumnieki un kliegdami un smiedamies sarunājās ar garāmgājējiem. Tas bija diezgan dīvains cietums, un Servantess parasti tam nepagāja garām neapstādamies. Taču šoreiz viņš ar sadrū- mušu seju aizlavījās garām cietuma blokam un pa arābu stilā veidotām ielām nonāca pie arhibīskapa pils, kur viņu gaidīja tiesneši.

Viņam vajadzēja ilgi gaidīt kādā zemā, pilnīgi ne- mēbelētā telpā pirmajā stāvā. Caur izliektajām loga restēm varēja redzēt katedrāles vienu pusi un ļoti augsto hiraldu, vareno minaretu. Servantess paliecās sāņus, lai varētu palūkoties laukā. Minareta galā bija novietota kāda kristīgo figūra ar karogu rokā. Bet ko tas līdzēja! Tā nevarēja aizēnot šīs lieliskās, elegantās celtnes austrumniecisko raksturu, kura bija tik apburoši izgreznota no visām pusēm ar pakavveidīgiem lodziņiem, trauslām koloniņām un tīklojumu kā plīvuram. Viss, kas šai pilsētā bija skaists, nāca no austrumiem. Mauri un ebreji uz Spāniju bija atveduši vislabāko; pirmie — skaistumu, otrie — zināšanas un gudrību. Cik jauki to pastāstīt asiņu pārbaudītājiem, bet nevis dižoties ar Lepainto!

Beidzot viņu izsauca.

Plašajā un svinīgajā telpā galds ar trim tiesnešiem atradās pašā ēnā. Bet uz pratināmo krita spilgta gaisma no diviem augstiem logiem. Pirmkārt, tas pratināmo satrauca, un, otrkārt, tādējādi bija izdevība sīki izpētīt, vai šaubīgās personas sejas pantos nav kas austrumniecisks.

Pratināšana, kas sākās kā vienmēr, beidzās neparasti. Priekšsēdētājs ar histērisku izteiksmi acīs un spīdīgi melniem, šķipsnainiem matiem, sēdēdams vidū starp abiem pārējiem tiesnešiem, paņēma rokā papīrus.

«Es pārtulkošu lēmumu par procesa uzsākšanu,» viņš teica parastajā sīkpilsoņu dialektā, «jo latīņu valodu grūti saprast.»

«Latiņu valoda man nesagādā grūtības,» atbildēja Servantess.

Priekšsēdētājs uzmeta viņam skatienu un sāka lasīt drusku pieklājīgākā tonī:

«Sakarā ar attiecīgo iestāžu rīkojumu, ievērojot visus likumus, tiek pavēlēts ievadīt rūpīgu izmeklēšanu karaliskā pārtikas un nodokļu komisāra Migela de Servantesa 'Sāvedras, Rodrigo de Servantesa Sāvedras un Leonoras de Servantesas Kortinas Alkalā de Enaresā likumīgā laulībā dzimušā un turpat Sv. Marijas la Majo- ras baznīcā 1547. gada 9. oktobri kristītā dēla, radu rakstu lietā …»

Visi sakustējās. Lasītājs pārtrauca lasīt. Viens no piesēdētājiem, kāds dominikānis, kas sēdēja pa kreisi, bija tik spēji pietrūcies kājās, ka tiesnešu galds nodrebēja. Uz pārbaudāmo plaši ieplestām acīm lūkojās dzeltenbāla un taukaina, bailēs un šausmās pārvērsta seja.

«Tas taču nav iespējams! Smerdelis!» iesaucās Servantess.

Visi sastinga, dzirdot šo lamuvārdu.

Acīm redzot par Servantesa lietu šis dominikānis nebija iepriekš zinājis. Šādas pārbaudes taču notika bez sava gala. Bet trīs reizes atkārtotais Servantesa vārds tagad viņam atskanēja kā pastara dienas bazūņu skaņas.

«Smerdelis!» lēnām un priecīgi atkārtoja Servantess. «Kā klājas jūsu nelietībai? Vai sviesta podiņš jau izlaizīts? Dukātiņš ar ielasmeitām notriekts? Skops suns bija tas Atžīras karalis!»

«Ko tas nozīmē, doktor de Pas?» priekšsēdētājs dzēlīgi jautāja. «Ko domā šis cilvēks ar savu pļāpāšanu? Vai viņš nav prātā jucis? Vai jūs viņu pazīstat?»

Bet doktors Huains Blanko de Pass neļāva Servantesam turpināt. Par katru cenu de Pass gribēja aizsteigties priekšā. Ja šis nolādētais vēlreiz atvērtu muti, tad tas izstāstītu par kauna darbu Alžlrā, par sešdesmit bendei nodotajiem kristīgajiem! Tad visam būtu beigas, beigas karjerai un tiesneša amatam, tad viņš pats sēdētu inkvizīcijas cietumā visu savu atlikušo mūža daļu.

«Joki, augsti cienītais kungs,» viņš iesāka aiz bailēm spiedzošā balsī, «joki, kā jau tas starp draugiem parasts! Izteiciens par sviestu ir vecs joks mūsu starpā. Jo šis kungs ir mans draugs, patiešām! Visu laiku mēs bijām nešķirami Alžīras gūstā. Ja es viņa vārdu būtu jau agrāk pamanījis, es tiešām būtu aiztaupījis tiesnešiem šīs pūles. Par jums, Migela kungs, taču nav ne-* kādu šaubu, vai ne? Pārbaudītais dieva karavīr, svētei kauju varoni, parādiet savu roku, ko esat atdevis cīņā par ticību! De Servantess Sāvedra, kungi, ir labākās, vecākās un tīrākās kristīgās dižciltīgo dzimtas pārstāvis, kura pastāv jau kopš astoņiem gadu simteņiem Pireneju kalnos. Es pats liecinu! Es galvoju! Es ierosinu procesu godam izbeigt un pārtraukt tālāko izmeklēšanu.»

Vai ar to ienaidnieks būs apmierināts? Stingri raugās baiļu pilnās, blāvās acis. Dzirdama viņa elpa, tās riebīgā smaka jūtama otrpus galda. Abi pārējie tiesneši, uzacis saraukuši, raugās uz satraukto aizstāvi.

Seit kaut kas nebija kārtībā, to saprata katrs. Taču liecība bija iespaidīga. Un galu galā šis viens pārbaudāmais starp desmit tūkstošiem citu neko nenozīmēja!

Servantess nesteidzās. Viņš baudīja šo minūti klusuma. Viņš sajuta lielu kārdinājumu nebūt gudram, neizmantot šo laimes gaidījumu, bet gan šim nodevējam, kas tā plātījās ar savu tiesneša amatu, asiem vārdiem sadot, kā nākas.

Tomēr viņš savaldījās. Klusēja. Viņš tikai pacēla savu amata zizli, nomērķēja un iegrūda tā apzeltīto smaili smerdelim vēderā. To pie gadījuma varēja iztulkot ari kā rupju, bet draudzīgu glāstu. Patiesībā gan izskatījās tā, it kā viņš būtu iespļāvis tieši gļēvajā sejā.

Neteikdams ne vārda, neviena nesveicinādams, Servantess atstāja zāli.

Gutjeress mājās bija sajūsmā. Viņš nevarēja vien beigt klausīties Migela lieliskajā stāstā. «Ar zizli! Tieši •vēderā! Tas tik ir vareni, mīļo Migel!» Viņš uznesa no pagraba savu visstiprāko Aleto vīnu. Bet, kad viņi tukšoja trešo pudeli, Servantess kļuva mazrunīgs.

«Vai tev nav mazliet rakstāmpapīra, Tomas? Kaut vai kāda burtnīca.»

Gutjeress atnesa savu pagājušā gada izdevumu grāmatu, kas bija novazāta un diezgan traipaina. Lapu mugurpuse bija neaprakstīta. Servantess mazliet nedrošiem soļiem uzkāpa pa kāpnēm savā istabā. Viņš iesledzās un nerādījās nevienam.

Vakarā viņš pasniedza Gutjeresaim savu darbu. gj^Lasi tūlīt! Tas attiecas arī uz tevi.» p «Uz mani?»

Arā bruģētajā pagalmiņā bija vēl gaišs. Gutjeress uzlika brilles. Drīz viesi izdzirda tā skaļos smieklus. Viņš smējās tā, ka asaras ritēja pa vaigiem.

Beidzis lasīt, viņš piegāja pie Servantesa ar atplestām rokām. «Migel mīļais, tas tik ir meistardarbs! Tik daudz asprātības un asas satīras! Kam tikai tur nav sadots pa ādu! Un viss tik dabiski un smalki, bez mazākās rupjības, tiešām ģeniāli. Tam tik vajadzēja nākt manās rokās tad, kad vēl biju aktieris. Viltnieku Han- fallu, to gan es būtu varējis tēlot!»

«Tev viņš arī jātēlo.»

«Tu taču nerunā nopietni! Es! Tagad! Kā viesnīcas saimnieks! Ar šādu figūru!»

«Nu un kas par to? Tu būsi resns viltnieks! Būs vairāk piekrišanas.»

Grūtību tiešām arī nebija nekādu. Direktors, kas pašlaik teātrī «Corral del Rey» Ibija beidzis kādu viesizrādi, bija sajūsmināts. Nelielās ludziņas satīriskā jēga un komiskā darbība tūlīt dūrās acīs. Un Gutjeress, kādreiz populārs komediants, tagad tikpat populārs viesnīcnieks, bez šaubām, vēl vairāk pievilks publiku.

«Bet cenzūra,» Servantess norūpējies jautāja, «vai tā jums liks mieru?»

«Sis darbs tai nemaz nav jāiesniedz, don Migel. Starpspēles to neinteresē. Tik ilgi, kamēr jūs to neliekat iespiest…»

Luga neprasīja daudz laika. «El retablo de las ma- ravillas»* iestudēja divos mēģinājumos. Uzrakstīta tā bija pirmdien, bet piektdien, 12. augustā, vajadzēja notikt izrādei.

Bija spiedīgi karsta diena. Augstu gaisā pāri visam teātra laukumam bija pārvilkts buraudekls, lai aizsargātos no saules stariem; šo jauninājumu tomēr asi kritizēja, jo šā jumta dēj jau tā smacīgais gaiss k|uva vēl smacīgāks. Tagad vasarā izrādes sākās pulksten četros.

Izņēmuma kārtā šoreiz neizrādīja nevienu Lopes darbu, bet gan aiz lokalpatriotisikiem iemesliem kādu Huana de la Kuevas lugu, kurš bija šis pilsētas dēls. Jau gadiem ilgi viņš apstaigāja direktorus, sūdzējās par skaudību, nelabvēlību, par to, ka viņu aizvainojoši atstājot novārtā, pat iestādes viņš bija sacēlis kājās. Tagad viņš sēdēja ložā virs sieviešu galerijas: tas bija kungs ar dzeltenu seju un drūmiem sejas pantiem, viņš jau tagad pašā sākumā nemitīgi slaucīja sviedrus. Viņa lugai «Ajaksa nāve» bija četri cēlieni parasto triju vietā. Uz šo jauninājumu viņš bija lepns. Tikai, diemžēl, Kueva bija slikts rakstnieks. Spraigas darbības vietā bija garas runas, jūtu konfliktu vietā patētiskas deklamācijas. Publika neizsakāmi garlaikojās. Atskanēja pat daži svilpieni. Par laimi, bija tik karsts, ka publika nespēja rīkoties enerģiskāk.

Starpspēles pēc pirmajiem diviem cēlieniem bija neveiklas scēnas, bez asprātības, kas ari nevienu neuz- jautrināja. Trešais cēliens nebija nekas cits kā viena vienīga juceklīga vārdu plūsma. Cilvēki vaidēja. Gaisā bijia asa sviedru smaka.

Servantess atradās starp ļaudīm, tuvu pie skatuves. Neviens nezināja, ka viņš ir autors, sludinājumā pie ieejas viņa darbiņš pavisam nebija pieminēts. Tikai pašās beigās bija atzīmēts, ka Gutjeress uzstāšoties no jauna. Daži bija atnākuši viņa dēļ.

Tikko viņš parādījās uz skatuves sarkanā un salāpītā ceļojoša jokupētera apģērbā, publika sāka aplaudēt un bija dzirdami saucieni. Viņš tikai mierīgi smaidīja. Svārki viņam priekšā milzīgā vēdera dēļ bija daudz par īsu, un tas atstāja grūtas sievietes iespaidu. Gutjeresa balss no viņa varenā stāva atskanēja ar tādu dimdoņu kā smēdē.

Tas bija stāsts par kādu balagāna direktoru, kas nupat bez trupas, bez kostīmiem, bez kulisēm ieradies pilsētiņā ar savu sievu un kādu kuprainu muzikantu un kas tomēr stingri apņēmies izspiest no publikas naudu. Viņš apstrādā augstāko kārtu pārstāvjus. Viņš pazīst to ģeķību attiecībā uz rases tīrību, maniakālās, paniskās bailes no netīrām asinīm. Viņš apsola tiem izrādi, kas būšot neredzētu brīnumu pārpilna. Par šo izrādi gan varēšot priecāties tikai tas, kura asinis pilnīgi tīras. Mauru pēcteči un tie, kas cēlušies no ebrejiem, neredzēšot neko!

Pēc tam, saņēmis samaksu jau iepriekš, direktors Hanfalla atver savu burvju teātri. Tas ir noticis ļoti ātri. Nekas nešķir viņa tukšo skatuvi no izmeklētās publikas. Ieradies arī pats pilsētas vecākais. Starp skatītājiem ir arī padomnieks Huans Kastrado, kura izskats atbilst viņa vārdam. Vēl klāt ir Benito Kāpostgalva, pilsētas tiesnesis, «ar veca kristieša taukiem uz ribām trīs pirkstu biezumā», un Salmukurvja kungs, domes rakstvedis. Visiem līdz dāmas.

Un Hanfalla rāda viņiem to, ko neviens vēl nav skatījis, rāda tiem savu brīnumu uz gluži kaila, tukša dēļa. Paklausīgi viņi redz visu. Ja viņi nekā neredzētu, tad to ciltskoks tiktu apšaubīts.

Varenā basā, ar labsirdīgu un nekaunīgu izteiksmi platajā sejā Gutjeress vispinms demonstrē bībeles Sim- sonu: lūk, viņš, puskails un stiprs kā milzis, grib sagāzt tempļa kolonas.

«Lieliski!» iesaucas Salmukurvja kungs. «Es tiešām redzu Simsonu, it kā viņš būtu mans kristīgais vectēvs. Tik tiešām man vajag būt sevišķi smalkam un vecam kristietim!»

«Uzmanību! Niknais vērsis! Jūs jau zināt: pagājušajā mēnesī Salamankā viņš sabadīja nastu nesēju. Uzmanību, tur viņš nāk!»

Un visi metas pie zemes, it kā viņiem būtu bailes no vērša, bet patiesībā viņiem ir bailes citam no cita.

«Vesels bars peļu! Tur! Baltas, raibas, debeszilas, rūtainas. Simttūkstoš peļu!»

Un tīrasinīgās dāmas glābjas spiegdamas.

«Jordānas ūdens, Jordānas ūdens! Jordānas ūdens- duša!» Gutjeress ar izplestām rokām veras debesīs. «Visas sievietes dara skaistas, bet vīrieši dabū lapsassar- kanas bārdas!»

Visi atkal dara tā, it kā viņiem ūdens tecētu pa muguru biksēs iekšā, katrs šaubās par savu rasi, šķielē uz citiem un kliedz, cik jaudas.

Gutjeress kāpina tempu. «Herkuless,» viņš rēc, «Herkuless ar zobenu rokā! Divi duči mediuslāču! Un lauvas! Tīģeri! Divi ugunīgi pūķi! Raujieties čokurā, paslēpieties, lieniet zem krēsliem!»

Un, bailēs drebēdami par savu «Limpieza», gražodamies, kliegdami un brēkdami Kāpostgalva, Kastrāts, Salmukurvis un sievietes bēg no tukša gaisa.

Kad visbeidzot uznāk reāla būtne — virsnieks ar savas rotas nometināšanas zīmi rokā, pilsētas galva netic, ka šis virsnieks tiešām ir reāls cilvēks. Beidzot viņš kaut ko redz! Beidzot viņi visi kaut ko redz. Varbūt, ka viņiem tiešām nav ebreju asiņu. Un, pilnīgi aizrāvušies no laimes par savu rases tīrību, viņi dzen jokus ar virsnieku tik ilgi, līdz pēdējam beidzot zūd pacietība, un visa tīrasinīgā sabiedrība saņem sukas. Jo starpspēlei vajag beigties ar sukām …

Gaviļu saucieni, smiekli un kliedzieni «bravo». Par- ters dūca kā bišu strops. Tas bija kaut kas «musketieriem»! Viņi neatradās miesas nodokļa katalogā! Vislabprātāk viņi būtu visu šo gabaliņu tūlīt vēlreiz noskatījušies. Bija ilgi jāgaida, līdz varēja salkt «Ajak- sa» pēdējo cēlienu.

Teātra labākajās vietās visi bija atturīgi un sliktā omā. Varēja redzēt, kā sarūgtinātais Kuev-a sava ložā ar uztrauktu seju žestikulēja.

Servantess nenogaidīja, līdz Ajakss mirst. Neviena neievērots, viņš atstāja teātra pagalmu un gaidīja Gut- jeresu ārā aiz ēkām. Drīz Gutjeress arī nāca, svīzdams, ar grima atliekām uz sejas, apkampa Servantesu un skaļi noskūpstīja viņu uz pieres.

Pēc tam viņi, sadevušies rokās, gāja pa ielām, kas vakaros vienmēr bija ļaužu pilnas, un pāri tiltam uz mājām. Viņi bija lieliskā garastāvoklī, kā apreibuši un dziedāja:

Limpieza, limpieza, Gran burrada y torpeza.

Tā bija vienkārša dziesmiņa, nupat kā sacerēta, un tās teksts apmēram nozīmēja:

Tīra rase — tas ir viss, Ko grib katrs ēzelis.

Viņi to dziedāja vēl un vēlreiz.

Bet, kad tie bija nonākuši «Pie grieķu atraitnes», dzertuvē valdīja liels uztraukums. Bija atnācis kāds rēderis no Lisabonas un atnesis ziņas par Lielo Armādu. Sava tīrasinīgā, tikai, diemžēl, ar jūras slimību sirgstošā admirāļa vadibā tā drausmīgos apstākļos bija gājusi bojā.

2 557 029 MARAVEDISI

Daudz ko varēja paredzēt jau iepriekš: smago ga- leru nevarību, to, cik bīstams ir tas apstāklis, ka nebija bāzes Holandē, kā arī grūtības savienoties ar Flandri- jas sauszemes karaspēku. Fīlipa peldošajiem cietokšņiem uzbruka briesmīgas vētras. Bet pēdējo triecienu deva angļu jūrnieki. Skaidri apzinādamies cīņas nozīmi par pilsonisko un reliģisko brīvību, izveicīgu un drosmīgu kapteiņu vadībā viņi drusikās satrieca vecās ticības neveiklo karaspēku.

Admirālis Medina Sidonija jau pats bija atzinis, ka viņš nav spējīgs. Taču izrādījās, ka viņš ir arī gļēvulis. Kad vēl daudz ko varēja glābt, to sagrāba nāves bailes un viņš aizbēga uz ziemeļiem bez kādas jēgas. Par savu floti viņš vairs nerūpējās. Pa pusei iznīcināti, dabūjuši daudz sūces, bez ločiem, atlikušie spāņu milzeņi bezmērķīgi peldēja gar Skotijas, Īrijas un Norvēģijas krastiem.

Karalis Fīlips tik tikko pacēla galvu no saviem papīriem, kad viņš Eskoriālā saņēma satriecošo ziņu. Savu pašsavaldību viņš nepazaudēja arī vēlāk. Viņš pats bija vainīgs. Vainu viņš nenovēla uz citu pleciem. Atgriezušos admirāli viņš uzņēma žēlīgi. Un lika baznīcās noturēt pateicības dievkalpojumus, it kā būtu izcīnīta uzvara. «Tas nav nekas, ka viņi mums nocirtuši zarus,» bija viņa aukstasinīgā atbilde, «ja tikai vesels palicis koks, kas dos jaunus dzinumus.»

Tomēr tā nebija. Skarts bija pats koka stumbrs. Spānijas varai pār jūrām un katoļu pasaules kundzībai bija gals uz visiem laikiem.

Karalis Fīlips bija licis visu uz vienas šķietami drošas kārts. Viņš bija upurējis savu tautu militāros spēkus un materiālos līdzekļus.

Divdesmit tūkstoši labāko veco karavīru tagad gulēja Kanāla dibenā. Tur gulēja tie augstdzimušie kungi, kas pirms došanās ceļā tik bravūrīgi un savai kārtai atbilstoši bija pavadījuši laiku. Tur gulēja arī veseli pulki spāņu aukļu, kuras bija paņemtas līdzi kara flotei, lai angļu zīdaiņi vairs nesaņemtu ķeceru pienu, bet gan tūlīt dabūtu katoļu pienu.

Bija iztērēti divdesmit miljoni dukātu. Kasēs vairs nebija ne reāla. Filips griezās pie sava Peru vicekaraļa, lai tas steidzīgi izsūtītu naudas līdzekļus. Bet tur jūru pārvaldīja pirāti un uz sauszemes saimniekoja lielceļu laupītāji. No turienes nevarēja nekā dabūt. Tātad — jaunu aizņēmumu no Eiropas baņķieriem, vienalga, ar kādiem noteikumiem! Taču katoliskās pasaules liel- karalim vienīgajam nav vairs kredīta. Neatliek nekas cits kā griezties atkal pie savas paša tautas, kas jau pilnīgi noasiņojusi.

Viņš paaugstina visus nodokļus, kā tiešos, tā netiešos, un iestādēm uzdod rīkoties vēl nesaudzīgāk.

Kā nolādēts Migels Senvantess iet savu posta ceļu. Viņam ir tāda sajūta, it kā viņš ietu to jau mūžīgi. Starp Malagu, Haenu, Grainadu un Heresu nav tādas akmeņainas takas, ko nebūtu minuši viņa mūļa pakavi. Atkal un atkal viņš jāj pa tiem pašiem ceļiem, un viņam liekas, ka viņš jāj pats sev pretim, gluži kā rēgs. Viņš iekasē naudu, rekvizē naturālijas, cīnās ar vietējām iestādēm, plūcas ar zemniekiem, tad atkal pēkšņi piekāpjas, žēluma, noguruma un skumju nomākts. Viņš pats liek malt labību, stāv klāt pie svariem, noslēpj skaidro naudu, ko ir ieņēmis, naktīs neguļ, jo baidās par saviem krājumiem. Seviļā viņš vienmēr iegriežas tikai uz nedaudzām dienām, un noskumušais Gutjeress redz, ka no Servantesa parasti labā garastāvokļa nekas nav palicis pāri, ka viņš dzīvo vairs tikai, ieracies rēķinu, kvīšu, izrakstu, sarakstu, referātu, lūgumrakstu, denunciāciju un protokolu kaudzē. Pie saviem priekšniekiem viņš nekad nerod atbalsta. Mūžīgi viņš ir konfliktā ar Sevi- ļas birokrātiju. Smalkais Gevara savā rezidencē ir īsts ienaidnieks saviem padotajiem. Būdams bailīgs un sīkumains, viņš grib tikai vienu: dieva dēļ nepievērst sev uzmanību! Pēc Gevaras nāves viņa pēctecis Isunsa nav labāks. Isunsas privātie veikali ir tumši, allaž viņš prot iegrozīties tā, ka aizdomas krīt uz viņa komisāriem. Ja tauta pret tiem saceļas, viņš ar prieku atstāj tos nelaimē. Kādā septembra dienā — divdesmitajā datumā — Migelu Servantesu saskaņā ar kādas instances rīkojumu, iesloga Kastro del Rio parādu cietumā. Neviens nevar tieši pateikt, kādēļ. Jau pēc dažām dienām viņu atlaiž, un atkal neviens nezin, kādēļ. Mantkārīgā Isunsas vietā nāk de Ovjedo kungs, neciešams pedants. Kādas nieka summas dēļ plūst dokumentu kaudzes no Madrides uz Seviļu un atpakaļ. Pat piedzīvojis rēķinvedis nevarētu tikt galā ar šīm sarežģītajām skaitļu rindām. Bet Servantesu skaitļi nemaz neinteresē. Tādēļ viņš vienkārši aizver acis. Tiek piesūtīts paziņojums, ka trūkst 70 dālderu. Viņš aizsūta savas kvītis. Tad pēkšņi 70 dālderu vietā uzradušies 450 dālderu, un neviens viņam nepaskaidro, no kurienes. Uz šo paziņojumu viņš nemaz neatbild un turpina savu ellišķīgo ceļu tālāk. Par šo lietu viņš ari vairs nekā nedzird. Tā paliek pusceļā. Viņš ari pats vairs nezina, vai viņa rēķins ir bijis kārtībā vai ne.

Kā gan lai viņš to būtu zinājis! Algu viņam neizmaksā regulāri, viņš to nesaņem mēnešiem ilgi. Bet nav atļauts savu algu un uztura naudu ieturēt .no nodokļu summām. Tomēr viņš to dara. Visi ta dara. No kā tad lai pārtiek! Bet tagad viņš ir galīgi sapinies tīklos. Tagad vairs nav iespējams pamest šo nolādēto amatu, jo viņu tūlīt turētu aizdomās par piesavināšanos. Tā nu viņš būs spiests mūžam klejot, lidz kādā ciemata viesnīcā to pārsteigs nāve.

Tomēr vēl bija cilvēki, kas par viņa posteni valsts dionestā domāja lielas lietas. Vismaz viens tāds bija. Pa apkārtceļiem Migels saņēma vēstuli no brāļa Rodrigo, kas vēl vienmēr dienēja Flandrijā Viljāra pulka. Viņš vēl joprojām bija karodznieks, gandrīz piecdesmit gadus vecs karodznieks. Par sava dievinātā brāļa iespaidu viņš bija pārliecināts vairāk nekā jebkad. Bailīgi un kautrīgi tas apjautājās, vai Migels nevarot kaut ko darīt viņa paaugstināšanas labā. Tas taču Viņam nenākšoties grūti. «Tu, mīļais Migel, kā ģenerālintendants». . .

Tikai vienu reizi, vienu vienīgu reizi nomocītais Migels mēģināja izrauties no šīs katorgas.

«Indijas lietu padomes» locekļi laikam bija pārsteigti vai uzjautrināti, kad ienākušajos rakstos viņi atrada lūgumu no kāda Servantesa, nepazīstamas personas, kas ieteica sevi dienestam svarīgās koloniju iestādēs.

Cik gan pūļu viņam nebija maksājis tas, lai uzzinātu par četriem brīvajiem posteņiem, kas figurēja viņa iesniegumā! Tie bija četri dažādi posteņi: Gvatemalas Sokonusko provinces gubernators Gvatemalā, flotes kasieris Jaunkartāgenā, La Pasas pilsētas tiesnesis, Jaun- granādas karaļvalsts finansu ministrs. Lūgums bija tik glīti uzrakstīts, ka izskatījās kā iegravēts, ar attiecīgajiem izretinājumiem, rūpīgi salocīts un adresēts padomes prezidentam.

Viņš bija sagatavojies gaidīt mēnešiem ilgi. Iestādes strādāja lēni. Kaut nu tikai pa to laiku šie četri posteņi netiktu aizņemti! Viņš sapņoja par jaunu, tīrāku pasauli, par atdzimušu jaunību.

Bet atbilde pienāca jau pēc dažām dienām. Tā bija īsa un aizvainojoša.

«Lai mūsu pašu zemē pamēģina ko citu. Dr. Nuness Morkečo, referents,» bija rakstīts lūgumraksta labajā pusē apakšā.

Kaut ko citu? Starp septiņdesmit tūkstošiem posteņu, •kas bija karalim Fīlipam izdalīšanai, Migels nevarēja dabūt nevienu citu kā tikai šo, ko viņš tā ienīda. Un arī šai amatā viņš bija atkarīgs no sīkumainas patvaļas. Kad viņš no sava nākošā nodokļu iekasēšanas brauciena atgriezās «Pie grieķu atraitnes», viņš atrada tur paziņojumu, ka viņa alga no divpadsmit reāliem dienā samazināta uz desmit. Tas notiekot taupības dēļ.

Sajās dienās nomira viņa māte. Viņa nenomira Al- kalā, bet gan Aladridē pie svešiem, kāda ādmiņa un lupatnieka dzīvoklī.

Nebija loģiski, ka Migels mātes nāvi veda sakarā ar savu samazināto algu. Tas bija pat bezjēdzīgi. Bet viņš no šīm domām netika vaļā. Vai tad neizskatījās tā, ka māte savam neveiksmju vajātajam dēlam negribēja būt vairs par nastu? Tieši tie sešdesmit reāli, kurus viņš tagad saņēma mēnesī mazāk, bija mātes regulārais ienākums.

Savādas iedomas un iedomās radītas sakarības, gandrīz vai untumi, mocīja viņu arvien biežāk. Gutjeress vēroja savu draugu norūpējies, galvu kratīdams.

Piemēram, līgumu, ko Migels noslēdza ar teātra direktoru Osorio, diez vai varēja saukt par saprātīga un praktiska vīra rīcību.

Tas bija tas pats Osorio, kas bija apprecējis skaisto Helēnu Velaskēzu, Lopes de Vegas mīļāko. Sis direktors bija ar vārdu teātra pasaulē; viesizrādes, ko viņš pašlaik rīkoja Seviļā, bija izpārdotas diendienā. Pa viesizrāžu laiku viņš bija apmeties «Pie grieķu atraitnes» kopā ar skaisto Helēnu, kas, ļoti izplūdusi miesās, uzposusies un klusēdama mēdza sēdēt viņam blakus, tukši vērdamās tālumā ar savām skaistajām un sapņainajām acīm.

Ar šo direktoru nodok|u piedzinējs Migels Servantess noslēdza kontraktu. Jāsaka, ka par atsevišķiem paragrafiem vienojās tad, kad jau bija daudz iedzerts. Apkalpojošais Gutjeress ar neuzticību lūkojās uz šo pāri stūri.

Tika nolemts, ka Servantess uzrakstīs Osorio kungam sešas komēdijas. Osorio kungs apņemas izrādīt visas sešas, katru divdesmit dienu laikā pēc manuskripta saņemšanas. Honorārs — par katru 50 dukātu. Bet honorāru izmaksās tikai tad, ja, uzvedot atsevišķu lugu, izrādīsies, «ka tā ir viena no vislabākajām, kas kādreiz Spānijā izrādīta».

Ar lepnumu Servantess šo kontraktu parādīja Gut- jeresarn. Pēdējais lūkojās gan uz Servantesu, gan uz līgumu, kurā savādā kārtā bija vienlīdz daudz ilūziju un spītības.

«Mans nabaga Migel,» viņš tikai noteica. Vai tad draugs tiešām ticēja, ka no šī te viņam būs kāds labums? «Viena no vislabākajām» — tas taču neķo neizteica. Kas tad noteica darba vērtību? Publika? Vai ari pats Osorio? Tur jau viņš sēdēja savā stūrī, dzerdams vīnu, ar skaisto, tuklo sievu sev blakus. Vai tik viņš nesmējās? Skaidrs, ka viņš smējās. Viņš izsmēja nabaga Migelu.

No šīm sešām lugām netika uzrakstīta neviena.

Vai tas nozīmēja, ka Servantess dzejošanai būtu atmetis ar roku? Tā tīri vis nebija. Piemēram, Saragosā notika dzejnieku turnīrs par godu svētajam Hiacintam: viņš aizsūtīja uz turieni savus dzejo|us un ieguva trīs sudraba karotes. Viņš rakstīja arī ko citu. Doktoram Diasam tādu ka ievada dzejoli viņa grāmatai par nieru slimībām. Neapdāvinātiem mīlētājiem kancones nakts serenādēm, ņemdams divus reālus par pantu. Viņš rakstīja arī romances ubagiem, neņemdams nekādu maksu.

Vienreiz, vienu vienīgu reizi, likteņa piemeklētais virs pacēla savu balsi citādā tonī.

Kadiksas tuvumā kāda angļu-holandiešu flote uzbruka spāņu kuģiem, iznīcināja tos un ielauzās ostā. Nožēlojama bija aizstāvēšanās. Vecie lielgabali sasprāga kā kādreiz Orānā, neviena lode nebija piemērota stobru kalibram, un neaizsargātā, bagātā pilsēta tika atdota ienaidniekam izlaupīšanai. Bet tad, kad viss bija galā, Kadiksa evakuēta, angļi projām, tad kā triumfators ar karognesējiem un grezni tēnptiem toreadoriem priekšgalā pilsētā ienāca tas, kuram to bija vajadzējis aizsargāt: «okeāna un Andalūzijas krastu ģenerālkaptei- nis» hercogs Medina-Sodonija, ko karalis vēl vienmēr cienīja un paaugstināja.

Nevainojamā formā uzrakstīto sonetu, kas ar apslēptu ironiju vēstīja ļiar šo notikumu, tūlīt neiespieda. Tas ceļoja rokrakstā pa Kadiksu un Seviļu no krodziņa uz krodziņu. Apakšā nebija paraksta, bet daži tomēr zināja, ka sonetu esot sacerejis kāds Servantess, kurš, kā runāja, esot pat ierēdnis.

Būtu gan bijis labāk, ja viņš šo sonetu nebūtu sacerējis. Lielie kungi turējās kopā, bija saradojušies, bija draugi, medību un banketu biedri. Augstākajās iestādēs tagad meklēja tikai izdevību, lai varētu vērsties pret aizdomīgo ierēdni. Izdevība arī radās.

Atkal viņu aicināja uz galvaspilsētu norēķināties. Tā kā ceļi bija nedroši, tad nosūtāmo summu viņš deponēja uz Madridi Freires de Limas bankā pret vekseli. Kad Servantess ieradās Madridē, izrādījās, ka vekselim nav seguma. Freire de Linia bija bankrotējis un aizbēdzis. Daļa bankas kapitāla bija palikusi pāri. Servantess ar pūlēm panāca, ka viņa prasību attiecībā uz valsts naudu apmierināja pirmām kārtām. Viņš samaksāja valsts kasē. Atviegloti uzelpoja.

Bet augstākajās iestādēs lietu tomēr iztulkoja tā, it kā Servantess būtu bijis iejaukts šai bankrotā. Viņu atstādināja no amata.

Gutjeress viņu mierināja. Gultas vieta un šķīvis zupas viņam vienmēr būšot, viņš varot tikai priecāties. Viņš arī bija gandrīz priecīgs. Viņš varēja izgulēties, atguva patiku patērzēt un sildīja siltajā Seviļas saulē savus kaulus, kas jau kļuva veci.

Tikai Madride nelikās mierā. Pavisam negaidot, augstākā norēķinu kamera pavēlēja pārbaudīt visus Servantesa kontus, īsākot ar 1594. gadu. 1594. gads — tas bija pirms četriem gadiem.

Tagad viņam vajadzēja būt modram un precīzam. Vajadzēja rūpīgi sakārtot dokumentus un kvītis, kas, sasietas pakās, gulēja viņa lādē viesnīcā un dzeltēja. Kā tad īsti toreiz bija Salobrenjā, Basā, Lohā, Aluiunje- karā?

Tomēr viņš to nespēja. Viņš bija noguris līdz nāvei. Noteikti viss jau bija kārtībā, kvītīm vajadzēja būt. Būtu bijis prātīgi tūlīt atkal doties uz Madridi. Bet viņš nelikās ne zinis. Palika Seviļā.

Tad sekoja pērkona spēriens. Karaļa vārdā pienāca rīkojums donam Gasparam de.Valjeho, Andalūzijas Augstākās tiesas padomniekam.

Servantesam Sāvedra jānorēķinoties par ieņemtajām nodokļu summām 2 557 029 maravedisu apmērā. 79 804 maravedisu liels iztrūkums jau esot konstatēts. Servantesam triju nedēļu laikā esot jāierodas augstākajā norēķinu kamerā. Viņa ierašanos minētajā vietā un parāda summu nekavējoties jānodrošinot galviniekiem. Ja piemērotu galvinieku neesot, tad Servantess nekavējoties jāarestējot un jāievietojot parādu cietumā.

Uzrādītās summas bija pārspīlētas, patiesībā tās bija daudz mazākas. Patiesībā kopsumma bija seši tūkstoši dālderu un iztrūkstošā summa — nepilni divi simti.

Gutjeress steidzās pie de Valjeho kunga. Tos divi simti dālderus viņš esot ar mieru samaksāt tūlīt.

De Valjeho kungs uzlūkoja viņu naidīgi. Par tādu summu neesot runas. Runa esot par visu nodokļu summu, jāgalvojot par 2 557 029 maravedisiem.

Tas bija acīm redzams neprāts, karaļa edikta apzināti ļaunprātīga iztulkošana.

Gutjeress atgriezās savā viesnīcā. «Viņi pieprasa drošību par sešiem tūkstošiem dālderu, mīļais Migel. Būtībā nav jau nemaz tik ļauni. Ja es «Atraitni» drusku apgrūtināšu ar hipotēku …»

Migels jau kravāja savas lietas. Viņš pat nepacēla galvu, varbūt tādēļ, lai slēptu acis. Viņš tikai nomurmināja, pārliecies pār savu lādi:

«Tu varēsi šad tad iesūtīt man kaut ko ēdamu un kādu kvartu vīna! Jūsu slavenajā cietumā uzturs droši vien būs nožēlojams.»

DĪVAINAIS CIETUMS

Blēžiem bagātajā Seviļā nebija otras tādas vietas, kur vēl zagtu tik plānveidīgi un nežēlīgi kā karaliskajā cietumā. Arī šai apstāklī nepārprotami bija vainojami kara|a Fīlipa pasākumi.

Proti, Armādas laikā ārkārtīga naudas trūkuma spaidos viņš bija ieķīlājis šo cietumu kādam bagatam Andalūzijas grandam — Alkalas hercogam. Hercogs bija pārāk smalks kungs, lai pats izmantotu šo šaubīgo iestādi, viņš iznomāja to savukārt citam, kas solīja visvairāk. Sis nomnieks, kas tagad bija arī direktors, iz- 'Spieda savus divi tūkstoši cietumniekus, cik tik spēja. To skaits nekad nesamazinājās. Gadu desmitiem ilgi šeit izspieda un apzaga divi tūkstoši cilvēku, un tā tie vēlāk netieši samaksāja par dažiem Fīlipa greznajiem kuģiem, kas tagad trunēja Anglijas kanāla dibenā.

Sai cietumā nekas nebija par velti. Kam nepietika ar slikto maizi vien, tas bija spiests maksāt. Milzīgajā ēkā bija četras kantīnes: vīnu un ēdienus piegādāja direktors. Vairākos veikaliņos pārdeva dārzeņus un augļus, etiķi un eļļu, sveces, tinti un papīru: no katra sīpola, no katras zosu spalvas direktoram bija sava peļņa. Kas saņēma kaut ko ēdamu no ārienes, maksāja muitu. Visam bija savs tarifs. Par grīdas izslaucīšanu, blusu izpurināšanu no gultas, blakšu iznīdēšanu sienā un par atļauju dedzināt gaisinu — par visu to bija jāmaksā noteikta summa. Sargi samaksu pieprasīja atklāti, bet, kurš labprātīgi negribēja maksāt, to aplaupīja ar varu. Cietumnieku bez jebkādām ceremonijām izģērba un drēbes pārdeva vairāksolīšanā kādā vietā, kuru visi gluži atklāti dēvēja par «sīkumtirgu».

Seit vispār visas lietas sauca to īstajā vārdā. Cietumam bija trīs vārti: zelta, sudraba un vara, to nosaukumi atbilda piekukuļošanas summas lielumam, ko maksāja, šeit ierodoties. No šīs summas bija atkarīgas arī dzīves ērtības cietumā. Sajā oietumā varēja dzīvot ļoti labos apstākļos, ērtās, atsevišķās istabās augšstāvā, bet varēja dzīvot arī gandrīz kā ellē, smirdošos ļaužu aplokos pa divi, pa trīs simti cilvēku vienkopus.

Servantesu, kas par šīm parašām maz ko zināja un kam ari tikpat kā nebija naudas, ievietoja «dzelzs kamerā», plašā, zemā telpā pirmajā stāvā, kuras ļoti mazie lodziņi atradās šaurās Pozamentieru ieliņas pusē.

Te bija salmu maiss pie salmu maisa. Ķildas, kliedzieni un smiekli neapklusa ne uz bridi, šeit valdīja divdomīga un trakulīga jautrība. Visapkārt nodevās spēlei. Neķītri lādēdamies, šie nabaga cietumnieki paspēlēja savus vara grašus vai arī «uz goda vārda» savu nākamo laupījumu. Bet vispirms katram bija jāsamaksā par piedalīšanos laimes spēlē. Jo kārtis un metamos kauliņus iznomāja direktors.

Pirmajā dienā Migels de Servantess stundām ilgi neatstāja savu guļvietu. Ja cietumnieks nenomira badā vai arī to neapēda utis, tad te bija ko skatīties nedēļām. Tas bija vēl neredzēts ļaužu jūklis.

Seit nemaz neņēma vērā apcietinājuma iemeslu. Jau notiesātais, tāds, kas vēl tikai gaidīja savas lietas izmeklēšanu, vai ari maksāt nespējīgs parādnieks — visi bija pilnīgi vienlīdzīgi. Tirgotājs, kas nebija varējis izpirkt vekseli, gulēja blakus notiesātam laupītājam. Matēs slepkava, kuram pagalmā jau bija uzceltas karātavas, ķircināja švītu, kas nebija nomaksājis parādus savam drēbniekam. Kramplauži un kaušļi, krāpnieki un naudas viltotāji, sodomiti un bērnu apgānītāji dzīvoja fantastiskā kopībā ar cilvēkiem, kuri neko nebija noziegušies, bet kuriem tas vispirms bija jāpierāda. Pa aizrestotu lūku varēja ieskatīties sieviešu cietumā, kas atradās lejas galā. Ap šo lūku vienmēr bija drūzma. Desmit stundās-Servantess dabūja dzirdēt vairāk izmeklēti neķītru izteicienu nekā senāk savas klejotāja dzīves desmit gados.

«Dzelzs kameras» durvis stāvēja vaļā. Tas iemītnieki gāja gan iekšā, gan ārā. Gandrīz vai ik brīdi no pilsētas ieradās kāds apmeklētājs, kuru saņēma ļoti trokšņaini. Bet, kad Servantess piecēlās, lai kaut kur arā ieelpotu svaigu gaisu, viņam ceļā nostājās sargi ar sakrustotām āvām. Arī par to bija jāmaksā, reizi par visām reizēm. Pat visnabadzīgākie šaja telpā bija samaksājuši par tiesībām aiziet uz ateju.

Sai dienā viņš iepazinās ar vairākiem cietumniekiem. Tie ložņāja ap viņu, sēdās blakus, dvašoja viņam sejā asi smirdošu elpu un ar cieņu nosauca savus amata vārdus. Viņi godbijīgi aplūkoja Servantesa rokas stumbeni, acīm redzot būdami pārliecināti, ka roku tas pazaudējis uz bendes bluķa. «Pavisam draņķīgs darbs!» kāds ieminējās. «Iesācēja darbs, roka tikai izķēmota un samaitāta!» Migelam nebija ne mazākās vēlēšanās kaut ko paskaidrot; pārāk bieži viņam jau bija nācies stāstīt par Lepanto. «Gambalons,» stādījās priekšā kāds cits, «saukts arī par Šķiņķi, kopš aizvakardienas viņa majestātes vergs.» Tas nozīmēja, ka viņš aizvakar bija notiesāts uz galerām.

«Par ko tad?» Servantess pieklājīgi jautāja.

«Par laupīšanu uz lielceļa.» «A!»

Pie durvīm izcēlās kņada. Kādu ienesa iekšā gandrīz vai beigtu. Viņa draugi steigšus samērcēja vīnā kādu palagu un ietina viņu tajā.

Gambalons, ceremoniāli atvainojies, piecēlās. Tas esot Polarte, sevišķi labs biedrs, kuram piespriests pēriens divas reizes nedēļā. Diemžēl, neesot izdevies sagādāt naudu bendes uzpirkšanai. «Ko tad īsti Polartes kungs esot noziedzies?» — «Viņš nogrēkojies ar to, ko jau parasti lieto.» Bet, kad Servantess to jautājoši uzlūkoja, Gambalons izteicās īsāk: «Ar to, kas nolietojas,» un, par tādu nezināšanu nepatīkami aizskarts, atsveicinājās.

Pienāca nakts un gulētiešanas laiks, bet miera nebija. Pa visu milzīgo ēku skanēja sargu saucieni: «Slēdzam vārtus! Slēdzam vārtus! Jau slēdzam vārtus!» Arā bija dzirdama soļu dipoņa, smiekli un kliedzieni. Tad griezīgi atskanēja taure. Dārdēdami aizcirtās vārti.

Kamera pildījās ļaudīm. Daudzus no tiem, kas tagad ieradās, Servantess dienā vēl nebija redzējis. Visi drūzmējās ap primitīvu altāri ar safrāna krāsā uzgleznotu Marijas tēlu un lampiņu zem tā. Drukns vīrs, kas savā apmetni bija izveidojis krokas, tā ka tas atgādināja sutanu, aizdedzināja divas vaska sveces. Servantess bija pārsteigts, ieraudzīdams tam rokā īsu pātagu. Sis vīrs aiztrieca pie altāra tos, kas vēl laiski gulšņāja uz salmu maisiem vai nemaz netaisījās pārtraukt kauliņu mešanu. Beidzot viņi visi sāka vienbalsīgi dziedāt Salve ar responsorijiem. Pēc tam vīrs ar pātagu pavēlēja noskaitīt vienreiz Ave Maria un četrkārt tēvreizi. Un dīvainā ceremonija beidzās ar to, ka visi, pilnā riklē rēkdami, nodziedāja: «Kungs Jēzu Krist, tu kas esi izlējis savas dārgās asinis par mums, apžēlojies jel par mani, nabaga grēcinieku!»

Vareni plūda un atbalsojas dziesmas skaņas, šķita, ka vārdi laužas no visām sienām. Un tā arī īstenībā bija. Tāda pati ceremonija notika vienlaikus visās kop- kamerās. Tad kora vadonis papliukšķimāja ar savu pātagu, un tai pašā acumirklī atvērās durvis un, izplatot asu muskusa smaržu, telpā iebrāžas trīsdesmit vai četrdesmit sievietes, vissmalkākās Compas un Calle del Agua pārstāves. Acīm redzot viņas jau bija pieradušas pavadīt še naktis jautrā izpriecā.

Nepieradušam te nebija iespējams aizmigt. Neviens nelikās par otru ne zirnis. Katrs darīja to, kas vien patika, un pie tam gluži atklāti, pat lielīdamies. Gaisma plūda no altāra, kā arī no divām svētbildēm, kas atradās pa kreisi un pa labi no durvīm. Ik pēc pusstundas, līdzīgi sargmatrožiem uz kuģa, ārā skaļi sasaucās sargi: «Veļa! Veļa! Ahao!», un viņu āvas, atsizdamās pret akmens grīdu, spalgi šķindēja.

Beidzot viņš tomēr bija iesnaudies. Te pēkšņi spilgta gaisma skāra tā acu plakstus. Degošu lāpu fantastiskajā gaismā viņš ieraudzīja savā priekšā cilvēku grupu maskās: bendi sarkanā apģērbā, divus policistus un vienu priesteri. Viņi vicinājia riebīga izskata lelli, kurai ap kaklu bija apmesta cilpa. «Sādu galu būs ņemt grēciniekam!» «auoa visi četri teatrāli dobjā balsī un diedelēdami izstiepa uz priekšu savas rokas. Tā tas notiekot katru nakti, Servantesam pastāstīja viņa kaimiņš Gam- balons, kurš tikai uz brīdi bija mitējies krākt, — šo nakts izrāžu sarīkotāji par to katru mēnesi maksājot direktoram noteiktu summu.

No rīta viņam nebija kur nomazgāties. Viņš iedeva uzraugiem pusi no savas naudas un taga'd drīkstēja iziet pagalmā, kur starp divām varenām karātavām šalca strūklaka.

Dažas stundas vēlāk kamerā izdalīja maizi: uz katriem trim cietumniekiem vienu lielu, melnu, slikti iz- coptu klaipu. Bet, tā kā nevienam ieslodzītajam nebija naža, tie bija spiesti griezties pēc palīdzības. Rindā cits aiz cita visi devās pie sevišķas amata personas — sa- griezēja, kas klaipu sadalīja četrās daļās. Vienu no vidus gabaliem viņš paturēja sev, lai pārdotu tālāk. Acīm redzot viņš maksāja direktoram krietni lielu nomas naudu.

Kad Servantess, košļādams maizi, sēdēja uz sava salmu maisa un nogurušām acīm vēroja divas blaktis, kas ar pūlēm rāpoja pa rupjā auduma segu, pēkšņi viņa priekšā nostājās Gutjeress. Drauga seja bija piesarkusi, viņš smagi elsa no piepūles vai satraukuma. Gar sāniem nolaistajā kreisaja roka viņš turēja aiz tieva kakliņa vēderainu pudeli, pilnu ar sarkanvīnu. Viņš palūkojās uz nožēlojamo guļvietu, pamanīja ari vienu no blaktīm— otra tikko ka bija nozudusi — un līdzjūtīgi pa- klakšķināja ar mēli. «Nāc, veco zēn!» viņš tikai noteica. Migels paklausīgi piecēlās. Savu sainīti viņš vēl nebija attaisījis. Gutjeress saudzīgi aplika tam roku ap plecu un izveda no «dzelzs kameras» pa jaužu pilnajām ejām un kāpnēm. Migels bija gandrīz vai pārliecināts, ka viņš jau ir brīvs; viņš ticēja, ka Gutjeresam viss ir pa spēkam. Taču pie vara vārtiem kādas citas kāpnes veda atkal uz augšu. Viņš sekoja Gutjeresam.

Augšstāvā kādas durvis bija vaļā. Pa tām viņi redzēja diezgan lielu, neapdzīvotu istabu. Tā bija saulaina un tīra.

«Par dzīvokli un uztuai jau samaksāts mēnesi uz priekšu, manu Migel. Bet tik ilgi tu jau šeit nepaliksi. Tiklīdz būsi kaut cik atguvies, uzraksti lūgumu. Tad mēs samaksāsim viņiem tos divsimt dālderus, un tu būsi brīvs!»

Gutjeress savu vēderaino pudeli bija nolicis uz galda. Platā kūlī ieplūstošās septembra saules stari lūzdami krāšņi dzirkstīja rubīnsarkanajā vīnā. Servantess grūtsirdīgi nolūkojās šai gaismas rotaļā.

Kad draugs bija aizgājis, viņš palika dīki istabas vidū sēžam. Dīvaina posta midzeņa dūkoņa iespiedās viņa istabā.

Seit, augšstāvā, atradās direktora-nomnieka dzīvoklis. Pārējās telpas viņš izīrēja. Tos nedaudzos, kurus ievietoja šeit, apkalpoja rūpīgi. Tie dzīvoja kā ļoti labā viesnīcā.

Pēc neilga laika ieradās kāds sargs un atnesa rakstāmpiederumus un zīmoga papīru. «To jums atnesu tikko kā aizgājušā kunga uzdevumā! Jāuzraksta lūgums iestādēm. Lai jūsu žēlastība pacenšas to neaizmirst!»

Servantess pamāja ar galvu.

«Ja vēl kaut kas būs vajadzīgs — jūsu žēlastībai tikai jāpieiet pie durvīm un jāsasit plaukstas. Vakariņas šodien būs zutis un vērša mēle piparu mērcē. Taču varat izvēlēties arī pavisam ko citu.»

Servantess tūlīt paklausīgi sēdās pie papīriem un iemēroa spalvu. Nebija nekādu šaubu: ilgi vairs viņam nebūs jāpavada šai apcietinājumā. Lieta taču bija pavisam skaidra. Bet ko iesākt pēc tam? Ko īstenībā viņš būs ieguvis tad, kad šie trīs vārti būs jau aiz muguras un viņš atkal atradīsies Seviļas ielās …

Lēnām, ar kancelejiskiem burtu izlikumojumiem, viņš uzrakstīja:

«Augstākās karaliskās norēķinu kameras prezidenta kungam Madridē.»

Bet tas arī bija viss. Tālāk viņš netika. Nejauši viņa skatiens bija pievērsies spogulim, kas karājās pie sienas tiikai mazliet augstāk par galdu. Tas bija lēts spogulis, izgatavots nevis no stikla, bet gan no pulēta skārda, trīsstūrains, augšā plats, apakšā smails, sarkankoka ietvarā. Servantess aplūkoja pats sevi. Ak tu debestiņ, tad tāds viņš izskatījās! Vai gan vēl nesen viņa ķīļbārda un garās, nokarenās ūsas nebija bijušas zeltainas? Tagad tās bija blāvi sudrabainas. Bet šīs garās, dziļās, ļenganās krokas pie deguna. Mute… Viņš parādīja pats sev zobus. Labi, ja bija palikuši astoņi vai desmit, un neviens no tiem sakodiena nesastapās pārī, visi stūrgalvīgi turējās savrup. Vienīgi acis šķita vēl tādas kā sendienās, tās raudzījās dzīvi un drosmīgi. Bet pārējais … 'Sliktajā spoguli viss izskatījās izstiepts garumā, nožēlojams un komisks. Jau daudzus mēnešus viņš vairs nebija pats sevi aplūkojis, tagad tas izjuta grūtsirdīgu labpatiku papētīt, kas vēl no viņa bija palicis pāri. Gandrīz vai neapzināti viņš sāka kaut ko švīkāt un zīmēt. Neveikli viņš zīmēja pats sevi uz kan- cēlējas lapas. Viņš uzmeta savu sej.u, kalsnu un stūrainu, pārlieku garu un ar pārspīlēti liku degunu. Aizsūtīt šo te portretu rēķinu kameras prezidentam būtu daudz iespaidīgāk par visiem vārdiem. Ja nu viņš vēl attēlotu sevi uz mūļa, jājam pa akmeņainajiem ceļiem nolādētā dienesta lietās, amata zizli padusē.

Viņš uzzīmēj.a šo ainu. Tā viņam patika. Tas gan nebija labi barotais dienesta mūlis ar ugunīgajām acīm. Tas bija nožēlojams, galīgi noliesējis kleperis. Viņš pats, tikpat izģindis, sēdēja tam mugurā, skumīgi nokāris bezgalīgi garās kājas. Padusē iemiegtajam zizlinr nebija apaļa uzgaļa, bet gan asa smaile kā šķēpam.

Pie šķēpa piederējās bruņas. Viņš uzzīmēja kaut ko> bruņām līdzīgu un tādu kā bruņu cepuri bez sejsega. Tagad vēl tikai piešus pie zābakiem, milzīgus riteņus! Tas, lūk, kungi no norēķinu kameras, bija bruņinieks, kas devās sirojumā pa izsūkto zemi, lai piepildītu jūsu kases.

Bruņinieks! Beidzot taču viņam bija atļauts nokāpt no klepera un tagad ar visām ērtībām sēdēt cietumā. Beidzot nu viņam bija brīvs laiks. Viņu pārņēma dīvaina labsajūta .. . Labais Gutjeress, kas arī tagad bija sniedzis palīdzīgu roku! Vienreiz taču cilvēkam vēl jāieskatās pašam sevī, iekams pienāk tā pēdējā stunda, kas droši vien vairs nav nemaz tik tālu.

Viņš sāka soļot pa plašo istabu šurp un turp, pūlēdamies atcerēties pagājušo un tikt skaidrībā ar to.

Bet tas bija par daudz. Viss jaucās juceklīgi cits caur citu. Neaptverams cerību, nodomu un vilšanās bango- jums, jauni cerību uzplūdi, jaunas vilšanās. «Baznīca, jūra vai karaļpils» — ilūzija un vilšanās. Visu nolādēts rekvizitors, kuru zemnieki apmētā ar akmeņiem. Viņš bija iedomājies, ka tur savā rokā tīru zeltu, bet, atvēris plaukstu, ieraudzīja tajā tikai dubļus. Istabas vidū stā- vējia venēciete Džina ar viltīgu smaidu baltajā sejā. Austrijas dona Huana vēstule, viņa jaunības gadu laimes cerība, kļuva par spriedumu, kas notiesāja viņu uz ilgiem gūsta gadiem. Ilūzija, tikai ilūzija! Tā nu viņš bija nodzīvojis, līdz kļuvis vecs un stīvs, visur redzēdams tikai himēras — laimes himēras, brīvības himēras.. Reiz gan tiešām brīvība bija viņa rokās. Bet tā bija vilšanās, atkal vilšanās! Ak vai, tā nobijā tik skaista, kā cerēts. Zemiskutns uzmetās par soģi tam, kas dzīvoja sapņu pasaulē.

Istabā jau bija satumsis. Viņš to pat nepamanīja. Sargs bija nolicis tam ēdienu. Viņš tam pat nepieska- rās. Vēl un vēl viņš klīda pa aizgājušajiem gadiem. Atkal un atkal atgriezās vecajos ceļos; bruņiniekam šķita, ka viņš jāj pats sev pretim kā spoks. Ilūzija un sapnis! Sapnis par gubernatora vai tiesneša posteni Indijā. Sapnis par izgaisušo dzejnieka slavu. Sapnis par lauku mieru Lamančas ciematā …

Bet te viņš domās pakavējās ilgāk. Atceroties Eski- vijā pavadīto laiku, viņu vienmēr pārņēma neskaidras kauna jūtas. Sen jau viņš nebija bijis pie Katalīnas, lai gan tā audzināja viņa bērnu. Viņa bērns — arī šis bērns bija ilūzija. Tagad viņš ieraudzīja savā priekša Katalīnu ar grāmatām. Viņa sēdēja uz grīdas, izmētājusi sev visapkārt nodriskātos sējumus ar cēlajām blēņām, kurām viņa ticēja. Viņš redzēja simtiem tūkstošu Katalīnu plašajā zemē, kāri lasot šos murgojumus, kas bija slavenas pagātnes pedejā ģeķīgā atbalss. Visus šos Olivantes un Klariānus, kuri ar mirdzošiem ieročiem notrieca zemē milžus un burvju garus. Viņa varonis tāds nebija.

Viņa varonis… Servantess piegāja pie galda. Aizdegtās sveces šaudīgajā gaisma viņš aplūkoja savu primitīvo zīmējumu. Nē, viņa bruņinieks nebija vis daiļš jauneklis, sārtiem vaigiem kā ķerubam. Tas bija brašs, kaulains vecis, mazlietiņ sajucis prātā, pidamies ar šiem sen pagaisušajiem rēgiem. Vai gan tas nebūtu 4ie!iski palaist ļaudīs vienu tadu, kas tic, ka vel ir bruņinieku laiki. Kas gan tie būtu par trakiem un rūgtiem jokiem, ja viņš uz sava kaulainā klepera jātu pa mūsdienu Spāniju, piemēram, pa nabadzīgo Laimanču, kur zemnieki gaužas par olu cenām. Lt visur viņš uzskata par pienākumu traukties cīņā par godu un nevainību — šis aizkustinošais neprātis, kas mūžam tiecas satvert to, kas arvien no jauna gaist un zūd. Un visur viņš saņem sitienus, tiek notriekts zeme, tad atkal ceļas augšā, dodas tālāk, nezinādams, kas ir vilšanās, stingu sirmgalvja skatienu vērdamies ilūzijas nedziestošajā mirdzumā

No apakšas atskanēja vārtu slēdzēju saucieni. Tad sākās parakstā, juceklīgi skaļā lūgšana. Tā lauzās iekša cauri grīdai un sienām, visa ēka viegli drebēja no 'ieslodzīto tūkstošbalsīgās, monotonās dziedāšanas. Bet viņš to vairs nedzirdēja. Viņš satvēra spalvu. Uz papīra lapas ar uzrunu prezidentam, tieši zem uzskribelētā attēla, viņš sāka raikstīt:

«Kādā Lamančas ciematā, kura vārdu man nav patikas atcerēties, vēl nesen dzīvoja viens no tiem idalgo, kura mantība ir dzimtas šķēps, senlaicīgs vairogs, izdilis kleperis un medību suns .. .»

ESKORIĀLS

Gaisā bija jūtama trūdu smaka. Tveicīgās guļamistabas logs šajā septembra dienā stavēja včjļā. Kūpēja kvēpināmās zāles. Taču nāves smaka palika. Vēl dzīvam esot, karaļa Fīlipa ķermenis jau nedēļām ilgi ira un nīka.

Viņš bij'a izģindis kā skelets. Bet atsevišķas ķermeņa daļas no tūskas bija tik stipri uzpampušas, ka izskatījās stiklainas un bija drausmīgi uzlūkot. No viņa vaļējiem, pūžņojošiem trumiem diendienā pietecēja pilnas bļodiņas ar strutām. Jau sen vairs nebija iespējams to pārsiet, nomazgāt, kaut vai par sprīdi izkustināt no vietas. Gultā tieši zem viņa nācās izurbt caurumu. Nekustīgi gulēdams, viņš mirka pats savos atdalījumos kā mārkā.

Viņš bija pie pilna prāta un apziņas. Un neizsakāmi sāpīgi izjuta savu stāvokli. Būdams pārlieku jūtīgs pret visu riebīgo, viņš visu savu mūžu bija bijis pedantiski tīrīgs un izlutināts. Viņš nekad nebija varējis dzert no nespodra kausa. Bet ta.gad ap viņu spindza mušas.

Viņam bija sāpīgi arī klātesošo dēļ. Viņš redzēja, ka ārstiem, biktstēviem, ministriem un kalpotājiem nebija viegli uzturēties viņa tuvumā. Viņš gandrīz vairs neuzdrošinājās prasīt sev kaut kādus pakalpojumus. Ja tie tomēr bija neatliekami, tad viņš izteicās tik izsmalcināti pieklājīgi, ka tas izklausījās it kā atvainošanās. Baigi šķita šadi vārdi šā parasti tik aukstā un nepieejama cilvēka mutē.

Dievs viņu smagi pārbaudīja. Viss viņa ķermenis bija kā verdošs katls, to it kā kāds plosīja, viņu mocīja neciešamas galvas sāpes, nelabums un aizdusa, bezmiegs naktīs, dedzinošas slāpes, kuras ārsti bija aizlieguši remdināt un kuras ari vairs nebija remdināmas.

Visu savu dzīvi viņš bija uzskatījis tikai par pāreju uz nāves valstību. Viņš bija dzīvojis miršanas stundai. Bet to nevarēja pat nojaust, ka šī stunda ilgs tik bezgalīgi kā šīs riebīgās, šausmīgās mokas.

Viņš panesa tās pacietīgi. Četrdesmit valdīšanas gadi, veltīti vienai vienīgai nemainīgai ilūzijai, tagad deva lieliskus augļus. Nekad pār viņa sasprēgājušām lūpām neatskanēja pat vaids. Gulēdams pūžņos un atdalījumos, šajā dirātavas riebīgajā smirdoņā, viņš bija un palika karalis. Sīs cilvēka atliekas vēl varēja saukt par majestāti.

Ne mirkli viņš nešaubījās par to, ka šis briesmīgi smagais pārbaudījums ir dieva dota ķīla mūžīgai godībai. Tas, kuru pārbauda vissmagāk, tiek celts arī visaugstākajā godā. Savās ciešanās un savas miesas pazemojošā stāvoklī viņš saskatīja triumfējošu apstiprinājumu savai ticībai, kurai bija upurējis kā pats savu, tā arī sev pakļauto valstu laimi.

Cik gan niecīgiem šajos pārbaudījumu brīžos vajadzēja būt tiem mierinājumiem, kurus cilvēks atrada pats sevī! Patstāvīgi uzskati un sirdsapziņas brīvība — cik gan trauslas bija šīs niedras, uz kurām balstījās šī viltus mācība ziemeļos. Cik gan nožēlojamam radījumam vajadzēja būt šādam ķecerim briesmīgajā pārejas brīdī.

Viņam, karalim Fīlipam, šajā pārejas brīdī stāvēja klāt visi svētie un debesu valstību iemantojušie. Gandrīz vai cilvēka mūžs bija pagājis kopš tā laika, kad visos sīkumos bija noteikti trīsdesmit tūkstoši dvēseļu aizlūgumi, ar kuriem tagad visa Spānijas priesteru armija nodrošinās viņa dvēselei ceļu uz svētlaimību. No savas guļvietas pa atvērtajām blakus istabas durvīm viņš redzēja Capilla Mayor galveno altāri. Tur jaspisa, ahāta un porfīra mirdzumā it kā mūžības rītausma zaigoja sakramentu šķirstiņš. Bet zārkā zem altāra atdusējās viņa tēvs — ķeizars. Tam apkārt viņa dinastijas nelaiķi. Tur nedaudz soļu attālumā to plšļi gaidīja Fīlipa mirstīgās atliekas. Bet tur augšā, visā mūžības spožumā nelaiķu šķīstītās dvēseles gaidīja to brīdi, kad arī viņš šķīstīts pievienosies tiem.

Viņam visapkārt izvietoti atpestīšanas simboli. Visur, kur vien vēršas mirēja acis, tas rod kādu mierinājumu. Guļamistabas izbalsinātās sienas gandrīz no vienas vietas nokarinātas dievbijīga satura attēliem. Uz galdiem un taburetēm izvietotas relikvijas, kurām no viņa dārgumiem piemīt vislielākās brīnumdarītājas spējas: koka šķemba tieši no tā kunga krusta, svēta Vincenta roka, svētā Sebastiāna celis. Sie miroņu kauli glabājas dārgos šķirstiņos, guldīti samta, zelta ietvaros, krāsainu dārgakmeņu apmirdzēti. Bet pie viņa gultas priekškariem ir piekarināts mazais krucifikss, kuru kādreiz Justē savā nāves stundā ir turējis rokās ķeizars Kārlis.

Jau trīs reizes viņš ir izsūdzējis grēkus un pieņēmis svēto vakarēdienu. Kāri viņš klausās svētos rakstus. Bet rīt ir viņa mūža vislielākā diena. Rīt viņam jāpieņem pēdējā svaidīšana. Tā būs viņa askētiskās un ceremoniālās dzīves vislielākā ceremonija, kronejums visām.

Viņš ir sagatavojies. Ir licis sev apgriezt matus un nagus, lai pieņemtu šo sakramentu daudzmaz cienīgāka izskatā. Tāpat ir licis arī nosaukt viņam tās sava ķermeņa daļas, kuras priesteris apslacīs. Viņš jau labi pazīst šo sudraba trauku, kurā atrodas pāvesta iesvētītā olīvu eļļa. Svaidīšanu izdarīs jaunais Toledo arhibīskaps. Asistence arī ir stingri noteikta: biktstēvs, priors un mājas kaplāns, mažordoms, ministri un augstākie galminieki. Arī kroņprincim ir jābūt klāt, šim vienīgajam, muļķīgajam un fiziski vārgajam mantiniekam, kas Filipam palicis pāri no četrām laulībām; dievam ir labpaticis uzvelt šī mantinieka pleciem drūpošās valsts nastu.

Šodien Fīlips ir pēdējo reizi kārtojis šīs valsts lietas. Tie bija raksti no četrām pasaules 'daļām. Bet rokas sāp pārāk stipri, labās rokas pirksti ir viena vienīga asiņojoša brūce; tāpēc viņa biktstēvs fra Diego un kambarsulainis Moura šos papīrus nolasa un vienu otru no tiem patur kara|a acu priekšā. Savas rezolūcijas viņš ir nodiktējis. Tas nu bija reiz pabeigts. Tagad prom no visa pasaulīgā! Sākot ar rītdienu, viss tas, kas palicis pāri no šī cieteja, nodosies tikai lūgšanām.

Tagad viņš gulēja savā istabā viens pats. Abi pārējie stāvēja klusēdami blakus istabā un gaidīja.

Rija palikusi vairs tikai viena vienīga lapa. Tās saturu viņš bija noklausījies nekustīgiem sejas pantiem un pēc tam pavēlējis nolikt lapu tam priekšā uz segas ar aprakstito pusi uz leju.

Acis viņam bija aizvērtas. No baznīcas atskanēja klusa klaudzoņa un šķindēšana, tur laikam rīkojās ķesteris, novietodams savā vietā dažādus amata rīkus un sveču lukturus vakara dievkalpojumam. Karalis ielūkojās pats sevī un savā pagātnē.

Viņš bija cietējs. Bija uzvarēts. Dziļas plaisas krustām šķērsām vagoja viņa valsti. Pirms dažiem mēnešiem viņš jau trešo reizi bija izsludinājis savu bankrotu. Tautas spēks, kundzība pār jūrām, pasaules vara, tas viss bija likts uz vienas kārts vienas vienīgas idejas dēļ. Bet pilnīgu šīs idejas uzvaru dievs nebija gribējis! Spānija un Itālija tiešām bija pasargātas no ļaunuma, Vācijā un Polijā šī slimība apturēta. Bet Holandē valdīja Orānieša gars un Britānijā šausmīgā Izabela.

Tas viss nu bija garām. Vēl tikai viena brūce viņam sāpēja. Ar saviem jēlajiem pirkstiem viņš apgrieza papīra lapu uz segas.

Tās teksts bija drukāts, tā bija publiska deklarācija, vakar pienākusi no Parīzes ar sūtniecības pastu. Lapas augšmalu greznoja divi ģerboņi: viens ar lilijām un vēl otrs. Teksts bija franču valodā un sākās tā:

«On fait (i savoir ā Tous que bonne, ferme, stable et perpetuelle Paix, Amitie et Reconciliation est faite et accordee entre Tres-haut, Tres-excellent et Tres-puissant Prince, Henri par la grāce de Dieu Roy Tres-chretien de France et de Navarre, notre souverain seigneur; et Tres-haut, Tres-excellent et Tres-puissant Prince, Phi- lippe Roy Catholique des Espagnes . . .»*

Miers, draudzība, samierināšanās — tā viņš bija; spiests piekāpties Francijas priekšā, tieši tagad, savas, nāves priekšvakarā! Bija spiests atzīt sevi par uzvarētu. Bija spiests atdot Kale un Blavetu. Bija spiests atteikties no visiem ieguvumiem, kurus ar lielām pūlēm izcīnījis četrdesmit gados. Un bija spiests atzīt par karali šo ceturto Heimrihu, ko viņš nīda tā, kā vien cilvēks vispār spēj nīst.

Šis karalis bija atgriezies, jā gan. Viņš bija bijis ķeceru vadonis, bet tagad bija katolis. Nometis ticību kā mēteli no pleciem. Viņš bija tūkstošreiz sliktāks nekā tie, kas par savu maldīšanos samaksāja ar dzīvību sārta liesmās. Tas bija gandrīz vai neiedomājami, bet tomēr acīm redzami: šis karalis neticēja nekam. Tas, kas Fīlipa sirdi un pratu bija piepildījis viņa mūža septiņdesmit gados, šim Heinriliam nenozīmēja neko. Vara, zemes vienība, savas tautas labklājība — lūk, kas stāvēja viņam augstāk par visu. Tādēļ viņš bija gatavs kļūt vai par turku vai uguns pielūdzeju. Viņa slavenais edikts, kas pasludināja ticības mieru, konfesiju līdztiesību — tas nebija nekas cits kā tāda cilvēka pilnīgas vienaldzības izpausme, kuram svešas reliģiskās jūtas, kuram šīszemes laime stāv augstāk par visu.

Un dievs to viņam pieļāva. Fīlips bija informēts. Dievs bija šo ļaundari apveltījis ar visiem valdītāja talantiem. Neizsīkstoša bija viņa darba enerģija, atmiņa to nekad nevīla, tā spriedums bija patstāvīgs, tā domas darbojās zibeņātri, tā drosme bija nesatricināma.

Uzpūtīgos muižniekus viņš ātri savaldīja ar dzelzs- dūri, savus ministrus izvēlējās ar ģeniālu skatu un savai tautai lika saprast, ka to valda un sarga gaišs prāts. Viņš nevaidi ja pār Franciju, sēdēdams pie dokumentu kaudzēm vai muku cellē, bet gan ceļoja apkārt, gaja starp ļaudīm, katrs pavalstnieks drīkstēja viņam tuvoties, ar katru viņš runāja savā valodā, iztaujājot par vajadzībām un trūkumiem. Šī Francija uzplauka kā pēc maija lietus. Viņš vienlīdz enerģiski pūlējās gan zemnieku, gan amatnieku, gan tirgotāju labā. Finansu un tiesu sistēma tika iztīrīta ar enerģiskiem un drošiem soļiem. Tai zemē nebija aizspriedumu, tur nejautāja pēc ģerboņa vai asinstīrības, šim karalim, kas bija tik pasaulīgs un bez ilūzijām, kā milzīgs vilnis pretim vēlās tautas uzticība.

Paix, Amitiē, Rēconciliation — tiešām, tā melojis nebija vēl neviens iespieddarbs. Cik bieži gan Fīlips nebija izmēģinājies likt šo karali nonāvēt!

Pirms dažām nedējām viņš reiz dziļā nakts klusuma bija ilgi aplūkojis sava pretinieka portretu. Pēc tam to aiznesa prom uz visiem laikiem. Bet šo attēlu viņš bija iekalis savā atmiņā, pazina tagad visos sīkumos. Šo mazo, noteikto, spēcīgo vīru un tā enerģisko seju. Šos nekaunīgos, sprogainos matus, kas augstu sasukāti virs platās pieres. Šo milzīgo, juteklīgo degunu. Šo plato, baudkāro muti virs četrstūrigi apcirptās bārdas. Un šīs acis, kuras dzirkstīja aiz dzīvesprieka un ironijas un ap kurām gulēja dziļdomīgas rievas, «ellišķīgi gudras un debešķīgi draudzīgas acis», kā to viņam kādreiz bija rakstījis kāds netaktisks spiegs.

Šai portretā viņš bija attēlots svinību tērpā. Bel varēja redzēt, ka viņš to nēsā nolaidīgi un kā zobodamies. Tas bija viltīgs maza auguma gaskonietis, bez kādas elegances un svinīguma; droši vien viņu nevarētu uztraukt arī tas, ja viņš stipri ostu pēc sviedriem un ķiplokiem. Viņš bija arī nekaunīgs! Visu sūtņu korespondence bija pilnia ar uztraucošām baumām. Viņam esot bijušas trīssimt mīļākās, un nekad par to neesot kaunējies. Sievietes, kuras to bija aplaimojušas, tas ne- ieslodzīja klosterī pēc tam, kad bija tās apnicis baudīt. Tieši otrādi, pilnīgi nekaunīgi viņš tās godināja un pat apdāvināja. Viņš bija pateicīgs par saņemtajiem priekiem. Cietsirdība un nežēlība tam bija sveša. Pat nodevību viņš nesodīja bargi.

Fīlips viņu ienīda. Kā gan viņš to ienīda! Šī Hein- • riha eksistence bija izsmiekls Filipa septiņdesmit gadu ilgajam valdīšanas laikam, viņa tikumīgajai, askētiskajai un tumšajai dzīvei vienas visaugstākās, tik tiešām vienīgi patiesās idejas kalpībā. Kā gan dievs varēja pieļaut, ka triumfē nekaunīgs neticīgais! Tavs prāts lai notiek, ak kungs … bet šis prāts bija nesaprotams un šausmīgs. Tas bija naids, kas karalim Fīlipam neļāva mierīgi šķirties no šīs dzīves. Ne lūgšanas, ne grēksūdze, ne svētais vakarēdiens nebija šo naidu izdzēsuši no viņa dvēseles, kurā varbūt slepenībā sāka dīgt dziļas un briesmīgas šaubas. Ak dievs, stāvi man klāti Neliec man sevi apkaunot savā pēdējā stundā, uzklausi mani, mans dievs, dod man spēku, dod man spēku!

Abi pārējie, biktstēvs un kalpotājs, kuri gaidīja priekšistabā, izdzirda sirdi plosošu kliedzienu. Tie steigšus metās istabā.

Karalis, kas nedēļām ilgi ne par sprīža platumu nebija varējis pakustēties, tagad sēdēja gultā taisni, asarām plūstot. Viņš bija norāvis ķeizara krucifiksu no priekškariem un sirsnīgi spieda to ar asiņojošām rokām pie savām lūpām.

BRUŅINIEKS

Pie durvīm godbijīgi klauvēja. Tikai tad, kad klauvēšana atkārtojās trešo reizi, viņš pacēla galvu no sava manuskriptā. Ienāca Gambalons un Polarte.

Viņa majestātes vergs, kura nosūtīšana uz galerām vēl joprojām aizkavējās, pienākdams vairākkārt pievilka kāju sveicinot. Viņam sekoja Polartes kungs, «nogrēkojies ar to, iko jau parasti lieto», pilnīgi bez matiem un bārdas, mazliet sakumpis no pēršanas. Viņi bija ieradušies kaut ko lūgt.

Runa bija par kādu Bofiju, kurš šodien cietuma pagalma ticis pakārts. Viņi vāca naudu tā apbedīšanai.

«Jūsu žēlastībai taču labi zināms,» paskaidroja Gambalons ļoti izmeklētos vārdos, «ka cilvēku aizspriedumi ir ārkārtīgi dažādi. Sim te vissvarīgākais dzīvē šķita viņa apbedīšana. Tā kā kristīga apbedīšana tam, diemžēl, ir liegta, viņš vēlējās, lai tam ārpus kapsētas mūriem uzstāda kapa akmeni ar cienīgu uzrakstu. Vislabāk viņam patiktos Filabresas marmors. Bet tas maksā dārgi.»

Servantess tvēra atvilktnē un iedeva viņiem no tās naudas, kuru viņam bija atstājis Gutjeress.

Bet viņi vēl negāja prom. Tie sajuta nepieciešamību attaisnoties par šo apgrūtinājumu.

«Ļoti žēl,» falsetā ierunājās Polartes kungs, «ka jūsu žēlastība neredzēja, kā viņu pakāra! Tas bija to pūļu vērts. Nāvinieka krekls viņam piestāvēja tik labi, ka izskatījās kā uzšūts pēc mēra, un viņa frizūra bija tieši apskaužama. Viņš pieklājīgi uzaicināja garīdznieku apmainīties domām un ļoti atzinīgi izteicās par to, ko tas viņam stāstīja. Tad viņš cienīgi kāpa augšup pa kāpnēm, nelēkdams vis kā kaķis, bet arī ne pārāk lēni, pats savilka krekla krokas sev aiz muguras un pats sev uzlika cilpu kaklā. Vairāk tiešām arī nekā nevarēja vēlēties.»

«Pietiek!» te viņu pārtrauca Gambalons. «Diezgan jau runāts! Tu traucē viņa žēlastību tieši iedvesmas brīdī.» Un, jau atrazdamies pie durvīm, piebilda:

«Paliek taču, kā norunāts? Tātad šonakt pēc Ave?»

«Jā, nāciet vien,» sacīja Servantess.

Tā kā tie abi bija viņu iztraucējuši, viņš piestūma savu krēslu pie atvērtā loga un atpūtās. Viņa skatiens klīda pa plato krastmalu un pāri upei. Tur, viņpus Triānas, debesis, saulei rietot, krāsojās purpursarkanām un smaragdzaļām svītrām.

Jau četrdesmit vai piecdesmit reižu viņš pa šo logu bija vērojis saules rietu. Ilgi viņam vairs nebūs jāpavada šai ieslodzījumā. Tiešām gan, lūgums tā arī nekad netika nosūtīts. Bet kopš neilga laika draugs Gutjeress atradās Madridē, lai tur nokārtotu viņa lietu.

Servantess bija viņam par to pateicīgs. Patiešām, tā palīdzēt varēja vienīgi īsts draugs! Bet, kad viņš apdomāja, atbrīvošana viņam vairs nebija tik steidzami vajadzīga. Viņu tas nebiedētu, ja vajadzētu dzīvot šajā istabā, atšķirtam no pasaules veselu gadu vai pat visus trīs, un šeit pabeigt savu darbu.

Mākslā viss ir atkarīgs no izejas punkta. Viņš bija sācis labi. Viņš bija uz svētīta ceļa.

Sen jau vairs dons Kibots nebija tikai vienkāršs āksts, kuram bruņinieku grāmatas sajaukušas prātus. Viņa neprāts nebija parastais. Viņš vēl joprojām ērmojās kā desmit trakie kopā, taču viņa valoda bija gudra.

Sen viņš vairs neklaiņoja apkārt viens pats. Tam blakus uz sava ēzelīša jau rikšoja Sančo Pansa, šis triviālais cilvēks, cepts no visrupjākajiem miltiem. Galvu kratīdams, bet tomēr visam ticēdams, mantkārības pamudināts, bet pa daļai arī aiz neizprotamas godbijības

pret ilūzijas cildenumu, nākamais gubernators devas donam Kibotam nopakaļ, un šā zemnieka platā mugura ātri vien aizmirsa saņemtos sitienus.

Sen jau pils komandants, īstenībā krodzinieks, bija iesvētījis donu Kiholu par bruņinieku, bija pārdzīvota briesmīgā un vēl nedzirdētā cīņa ar vējdzirnavām, par cēlo Rosinanti nežēlīgajiem ķēvju dzinējiem atriebts, sāpīgie piedzīvojumi apburtajā pilī pārciesti bez kurnēšanas; paipes ķiveres vietā donam Kihotam jau bija Mambrina burvju ķivere, kas patiesībā bija spoža bārdas skujamā bļoda …

Avots bija izlauzies uz āru un plūda brīvi. Ap viņu virmoja notikumu un tēlu straume. Tas, ko viņš savos trīsdesmit gadu ilgajos maldu ceļos bija redzējis un dzirdējis, tagad ieraudzīja dienas gaismu. Ietvaros, kurus tas jau pašā sākumā bija tik laimīgi izveidojis, pietika vietas visam, gan vergu, gan mīlas stāstiem, gan ceļotāju piedzīvojumiem, viss tur iekļāvās kā laimīgā sapnī.

Un, tāpat kā laimīgos sapņos, kur viss ir skaidrs tāpat bez vārdiem, viņš redzēja dona Kibota kalsnās sejas apslēptos vaibstus, bet nenosauca tos vārdā. Viņš redzēja tos spilgti, bet nenosauca vārdā. Nenosauca vārdā pat sevi pašu, kas taču kā pirmais no spoguļa bija iekāpis šai grāmatā. Nenosauca vārdā ari Austrijas donu Huanu, pēdējo neprātīgo un spožo bruņinieku, kas tiecās pēc valdnieku kroņiem kā sapņotājs zēns. Un nenosauca vārdā arī mūkam līdzīgo klusētāju Eskoriālā, kurš bija izdzisis šajās rudens dienās un par kura mūža lielo ilūziju cietumnieki šajā namā vēl joprojām maksāja.

Viņš vienkārši rakstīja jautra satura grāmatu, kas izzoboja bruņinieku romānus … Vai kāds viņam ko jautās? Vai lasītāji pazīs viņa idalgo personā Spānijas garu, kas augstsirdīgi un akli dzinās pēc bijušā, kamēr pasaule visapkārt modās jaunai tiešamībai? Viņš paraustīja plecus. Te nebija nekā ko paskaidrot. Fabula un tās jēga nebija šķiramas, tāpat kā auglis un tā smarža.

Servantess bija laimīgs. Viņš zināja, kādu dāvanu saņēmis. Kaut ko tādu pirms viņa pasaulē vēl nebija radījis neviens!

Viņa bruņinieka vārds un slava bija pārkāpuši jau viņa celles slieksni. Viņš saņēma pirmās atzinīgās atsauksmes, kas bija kā dīvaina rītausma viņa nākotnes slavai.

Droši vien tas bij<a viņa uzraugs, kas pirmais izplatīja ziņu par to, ka augšstāvā atrodoties kungs, kurš dienu un nakti rakstot kādu bruņinieku romānu. Ieradās apmeklētāji. Tie nebija paši nevainojamākie. Tieši otrādi, tie bija visbriesmīgākie karātavu putni no «dzelzs kameras» un «mēra kameras», kuri uzkāpa pie viņa augšā, lai palūkotos, ko gan īsti šis kungs ar vienu roku tur safantazējis.

Un viņš nelika sevi lūgt. Nebija iedomīgs. Sniedza to labāko, kas viņam bija. Viņa slava izplatījās pa cietumu. Kaušļi, savedēji un bandīti — visi tie cienīja viņa jokus. Tie nāca šurp grupās, baros. Trīs nedēļas jau bija pagājušas kopš pirmās reizes, kad šī publika bija salasījusies te pie viņa kopā ar savām dāmām. Toreiz viņš lasīja tiem par cīņu ar vējdzirnavām. Nākošajā dienā par šo cīņu jau zināja puse Seviļas. Cietuma direktors, kura izskats drīzāk atgādināja kādu nopietnu un smalku zinātnieku nekā izspiedēju, kāds viņš patiesībā bija, pats ieradās un uz dažām stundām izlūdzās šīs nodaļas manuskriptu. Pilnīgi nevainojami kungi no pilsētas ļāva sevi vakaros ieslēgt, lai klausītos lasīšanā.

Bet šodien šeit bija tikai cietumnieki vien. Tos netraucēja neviens apmeklētājs no pilsētas. Tiklīdz kā cietumā bija apklusis žēlabainais lūdzēju koris, Migela istaba bija jau pilna. Tie spiedās gar sienām, tupēja uz grīdas, durvis vajadzēja atstāt vaļā, pat ārpusē koridorā varēja redzēt seju pie sejas. Servantesam pašam, kas sēdēja pie divām svecēm, tik tikko atlika vieta.

Viņam bija ļoti pa prātam, ka šodien pie viņa bija ieradušies tikai cietumnieki vien. Tam bija savs iemesls.

Viņš mierīgi nogaidīja, līdz visi apklusa. Sveču šaudīgajā um drebošajā gaismā viņa skatiens slīdēja pār mežonīgām bārdām, plikām galvām, ekstravagantām frizūrām. Viņš vēroja gan tuvāk esošo nodriskātās kaņepju auduma kurpes, gan tālāk atrodošos dzeltenās triko bikses, milzīgās, sarkanās prievītes, iešķeltos vamžus, rupjās segas, kas pilnībā nespēja apsegt kaiļumu, un skrandainās valoņu apkakles. Tam visam pa starpu vidēja smiņķēto dāmu lūpu spilgtais karmīns un atsegto krūšu svina baltums.

«Par to, kā dons Kihots dāvāja brīvību daudziem nelaimīgajiem, kas varmācīgi tika vesti turp, kurp tie negribēja iet.»

Tas bija stāsts par divpadsmit uz galerām notiesātajiem, kuri, sasaistīti kopā ar garu ķēdi, kas savieno to kaklus, stingrā apsardzībā dodas uz ostu. Dons Kihots tos aiztur, izjautā un nolemj atbrīvot: «jo mans bruņinieka gods uzliek man par pienākumu cīnīties pret vardarbību un palīdzēt tiem, kas nespēj sev palīdzēt. Un ļoti iespējams, mīļie brāļi, ka jūsu nelaimes iemesls ir tas, ka vienam pietrūka drosmes spīdzināšanas brīdī, otram — naudas, citam — labvēļa un, vispēdīgi, tiesneša netaisnais spriedums ir iegrūdis jūs šai nelaimē».

Uti, tā kā, protams, eskorts savus gūstekņus neizdod labprātīgi, dons Kihots vērš savu šķēpu pret karaļa policijas virsnieku un notriec to zemē. Tas ir signāls, izceļas dumpis, sargi tiek pievarēti, un noziedznieki kļūst brīvi.

Klausītāji jau gribēja izpaust piekrišanu … Servantess pacēla savu sakropļoto roku. Viņa stāsts vēl nebija galā.

Viņš nolasīja beigas. Lasīja par to, ka atbrīvotie nevis pateicas savam ģeķīgajam atbrīvotājam, bet gan to izsmej, apmētā ar akmeņiem, sadod ar paša zelta ķiveri tam pa ribām, piedevām vēl viņam un Sančo nozog apmetņus un aizbēg katrs uz savu pusi…

«Kaujas laukā palika tikai ēzelis, Rosinante, Sančo un viņa kungs. Ēzelis stāvēja, galvu nokāris un domīgs, brīžiem pakustinādams ausis, droši vien domādams, ka akmeņu krusa vēl nav mitējusies. Rosinante, kuru kāds akmens bija notriecis pie zemes, gulēja izstiepies blakus savam kungam. Sančo stāvēja, palicis tikai vamzī, drebēdams bailēs no policijas. Toties dons Kihots beidzās vai nost aiz īgnuma par to, ka tie, kam viņš bija darījis tik daudz laba. pret viņu bija izturējušies tik ļauni.»

Tiklīdz kā viņš beidza, izcēlās gaviles. Sveču liesmas nodrebēja no vētrainajiem smiekliem. Klausītāji auroja. Sita sev pa gurniem. Dāmas bija gluži kā bez prāta. Sa-

jūsma spiedzot, tās apkampa un skaļi skūpstīja savus kaimiņus. Tas tikai bija panākums!

Nebija gan gluži tas, ko Servantess bija gaidījis. Bet vai tad tas bija iespējams! Viņš bija rādījis tiem viņu pašu likteni — un arī trauslās bruņās tērptu cilvēku, kas tos aizstāvēja. Bet viņi par to tikai rēca. Aurojot tie atzina savu bēdubrāļu rīcību, kuri to apmētāja akmeņiem. Servantess nebija pārspīlējis; klausītāji pierādīja to. Un, to apzinoties, Servantesu pārņēma drebuļi.

Viņš bija piecēlies. Bija pacēlis vienu sveci, kuras drebošā gaisma krita uz klausītājiem. Pašā priekšā uz grīdas sēdēja Gambalons, viņa majestātes vergs, kurš jau nedēļām ilgi gaidīja savu aizvešanu un kakla ķēdi. Viņš no sajūsmas bija atgāzies atpakaļ un gulēja kādas sievietes klēpī, vēl vienmēr smiedamies ar plati atvērtu muti, tā ka pat viņa rīkle bija redzama …

Klausītāji izklīda nelabprāt. To balsis apklusa. Pa plaši atvērto logu izplūda viņu miesas izgarojumi.

Rudenīgajā debesu jumā mirdzēja zvaigžņu miriādi. Debesis pār Triānu aizgājušās dienas atblāzmā vēl bija gaišas.

Servantess pasmaidīja pats par sevi. Ko tad īsti viņš tiem pārmeta? Ka tie smējās? Par donu Kihotu vajadzēja smieties. Par ko tad īsti viņš žēlojas!

Reiz tomēr, viņš sev nosolījās, viņa grāmatā parādīsies neapslēptā patiesība, ko katrs sapratīs. Reiz viņš sāks runāt. Pavisam vēlu, pašās beigās, pēc simt piedzīvojumiem, tūkstoš lappusēm, viņš liks atskanēt burvju vārdam. Uz plašās celtnes pakaļējā sliekšņa viņš noliks mazu maziņu atslēdziņu, kas atslēgs durvis uz tās visapslēptāko kambari…

Reiz nu tuvojās dona Kihota pēdējā stunda. Ap viņu sapulcējušies draugi. Šņukstēdams Sančo Pansa stāsta tam par jaunu izjājienu, jauniem varoņdarbiem. Bet tad pēkšņi vīram, kas nekad nav pazinis vilšanos, garais sapnis izgaist acu priekšā, un viņš saka:

«Ne tik strauji, jūs kungi, ne tik strauji. Pērnā gada ligzdās šogad nav putnu. Es vairs neesmu dons Kihots no Lamančas. Esmu atkal Alonso Kihano, kuru kādreiz dēvēja par L a b o.»

Jā, tā pēc ilgiem gadiem viņa grāmata reiz beigsies, beigsies ar šo vienkāršo burvju vārdiņu — labs. Debesis pār Triānu vēl vīdēja vakarblāzma. Un Servantess redzēja, kā tur aizjāj viņa bruņinieks, milzīgs un kalsns, vienmēr sekodams mirdzumam, cauri telpai un gadu simteņiem — viņa klepera pakavi min Spānijas zemi, bet viņa paša cēlā un smieklīgā galva gandrīz skar zvaigznes.

PĒCVĀRDI

Pazīstamais vācu rakstnieks Bruno Franks dzimis Štutgartē 1887. gada 13. jūnijā. Viņš studējis tiesības, vēsturi, filozofiju Minhenē, Lcipoigā un Strasburgā, ieguvis literatūras un filozofijas doktora grādu Tibingenas universitātē. 1905. gadā parādās pirmais Bruno Franka lirisko dzejoļu krājums «Aus der goldenen Schale». Pēc kāda laika tiek publicēti vēl daži viņa dzejoļu krājumi — «Requiem» (1913), «Die Kelter» (1920). Bruno Franka dzejā vēl stipri jūtama ekspresio- nistiskās poēzijas ietekme. Lasītājam Bruno Franks kļūst pazīstams galvenokārt ar novelēm «Bigram» (1922), «Tage des Konigs» (1925 ), «Politische Novelle» (1927), romāniem «Fūrstin» (1915), «Trenck, Roman eines Gūnstlings» (1926), drāmām «Zwolftausend» (1927) un daudziem literāri kritiskiem rakstiem.

Drīz pēc fašistu varas nodibināšanās Vācijā Bruno Franks atstāj dzimteni. Viņš dodas uz Austriju, vēlāk pārceļas uz Angliju. Kopā ar citiem rakstniekiem antifašistiem — Heinrihu Mannu, Annu Zēgersi, Lionu Feihtvangeru — Bruno Franks aktīvi darbojas mākslinieciski publicistiskos žurnālos «Sammlung», kas iznāca

Amsterdamā, un «Das Wort», kas iznāca Maskavā. Daudzi viņa sacerējumi, starp tiem ari romāns «Servantess», fašistiskajā Vācijā tiek aizliegti. Pēdējos mūža gadus Bruno Franks dzīvoja Amerikā, kurp viņš bija pārcēlies 1939. gadā. Bruno Franks nomira Kalifornijā 1945. gada 20. jūnijā.

1934. gadā sarakstītais Bruno Franka romāns «Servantess» padara rakstnieka vārdu pazīstamu tālu aiz Vācijas robežām. Romāna darbība sasaucas ar notikumiem autora dzimtenē, tādēļ drīz vien tas iekaro daudzu jo daudzu lasītāju sirdis, kuri romānā skaidri saskata drosmīgu izaicinājumu fašistiskajai reakcijai.

Izcilā humānista dzīvi autors veiksmīgi izmanto, lai pamatotu savus uzskatus par tiem uzdevumiem, kādi veicami demokrātiskās Vācijas kultūras darbiniekiem fašistiskā terora apstākļos. Un tā nav nejaušība, ka salīdzinājumam ar fašistisko Vāciju viņš izvēlējies tieši Fīlipa II laikmeta Spāniju, kad inkvizīcijas un absolūtisma vara sāka sairt un kad reakcija un despotisms sasniedza tur savu augstāko pakāpi.

Bruno Franks nav vienīgais, kas fašisma gados pievēršas vēsturei. Ievērojamais vācu rakstnieks Tomass Manns raksta triloģiju «Jāzeps un viņa brāļi» un romānu «Lote Veimārā», Heinrihs Manns, spilgts kritiskā reālisma pārstāvis vācu rakstniecībā, — romānus par Hein- rihu IV, pazīstamais rakstnieks antifašists Lions Feiht- vaugers — triloģiju par Jāzepu Flāviju.

Rakstnieki antifašisti savos vēsturiskajos sacerējumos necilvēcīgajam barbarismam pretstata humānismu, mīlestību uz dzīvi, ticību visa gaišā, labā, progresīvā uzvarai. Parādot smago tautas masu stāvdkli monarhis- tiski klerikālā režīma žņaugos, Bruno Franks protestē pret fašistisko režīmu, pret vācu tautas nežēlīgo apspiešanu «trešajā impērijā», pret rasistu zvērībām, pret tumsonības mēri. Par savas grāmatas galveno varoni Bruno Franks izvēlējies pasaules literatūras korifeju — Migelu de Servantesu Sāvedru (1547—1616). Bruno Franks centies parādīt lasītājam, kā lielais spāņu rakstnieks humānists pacēla balsi pret mantrausības un zelta ļauno varu, pret feodāli katolisko reakciju, kas apspieda viņa dzimteni un viņa tautu. Grāmatā Servantesa dzīve attēlota soli pa solim līdz pat tam brīdim, kad viņš sāk rakstīt savu ievērojamo romānu «Dons Kihots», kas ir viņa daiļrades augstākais sniegums.

Tiesa, autors ne vienmēr gluži precīzi atveido faktus no rakstnieka dzīves, vienu otru viņa dzīves gājuma momentu Bruno Franks izdomājis pats (Servantesa un venēcietes mīlas stāsts, grāmatas «Dons Kihots» tapšana, Servantesa attieksme pret atsevišķiem notikumiem, piem., kauja ar turkiem pie Lepanto u. c.) Taču kopumā romāns sniedz patiesu lielā humānista apbrīnojamās dzīves atainojumu, ar visām viņa daudzajām likstām un oiešanām. Servantesa radošajam spēkam ^romānā pretstatīts Filipa II despotisms un fanātisms. Fīlips sapņo par katolicisma uzvaru visās zemēs un, cīnīdamies par šo mērķi, iedzen postā un nabadzībā visu spāņu tautu. Romāna beigās ir Servantess, ir Filips II ievāc augļus, ko devusi viņu cīņa par izraudzīto ideju. Ar trumiem pārklātais Fīlips no nāves cisām noraugās, kā sagrūst tas, kam viņš atdevis visus savu» spēkus. Tai pašā laikā top Migela Servantesa nemirstīgā grāmata «Dons Kihots».

Servantesa tēls Bruno Franka savdabīgajā traktējumā apliecina, ka patiesa māksla nevar samierināties ar sociālu netaisnību un ka katra īsta mākslinieka pienākums ir nosodīt to.

Par Servantesa dzīvi un darbību ir saglabājušās ļoti skopas ziņas, bet šo robu aizpilda viņa paša sacerējumi.

Tomēr Bruno Franks nav pratis parādīt lasītājam Servantesu kā tādu cīnītāju, kāds viņš atklajas mums savā dai|radē.

Bruno Franka romānā Servantess ir vienpatis, nelaimīgs ģēnijs ar cēlu sirdi, abstraktas taisnības urr. abstraktas cilvēkmīlestības meklētājs. Un, kaut arī romānā izskan doma, ka īstam māksliniekam, kultūras- darbiniekam jāiet roku rokā ar tautu un ka Servantess tikai tad ir patiesi laimīgs, kad viņš ir kopā ar vienkāršajiem ļaudīm, tomēr viņš nav saistīts ar tautu tik cieši, lai lasītājs viņā saskatītu tautas centienu un ideālu paudēju, cīnītāju par tautas labāku nākotni.

Neraugoties uz šiem trūkumiem, Servantesa tēls; pretstatā Fīlipam II, kurš romānā parādīts kā viduslaiku' reakcijas iemiesojums, dziļi saviļņo un aizkustina lasītāju.

Kritiskā reālisma garā veidoto Bruno Franka romāna «Servantess» lasītājs vēl arvien uztver ka rakstnieka» aicinājumu cīnīties par pasaules kultūras labako tradīciju saglabāšanu, par brīvas domas un humānisma uzvaru.

PIEZĪMES

•9. lpp. Dominikānis — šeit: pāvests; parasti: 1" gs. Dominika nodibinātā ordeņa mūks. Sis ordenis nodarbojās ar ķeceru atgriešanu un izcēlās ar savu ārkārtīgo fanātismu. Alkazars (arābu v.) — spāniski — «pijs» vai «cietoksnis».

11. Ipp.' Zelta aunadas ordenis — viens no vecākajiem uu ievērojamākajiem laicīgajiem ordeņiem, nodibināts 1420. g.

15.  Ipp. Grāfs Egmonts — Egmonts I.amorals (1522—1568), ni-

derlandiešu brīvības cīnītājs, nīderlandiešu dižciltīgo opozīcijas vadonis pret spāņu okupāciju, pcc Albas pavēlas sodīts ar nāvi.

16.  Ipp. l'mbrietis Perudžino, īstajā vārdā Pjetro Vanuči (1446—

1523), itāliešu gleznotājs, dzimis Umbrija, Rafaela skolotais.

18. Ipp. «Imperator et rex» utt. (lat. v.) — «Mans ķeizars un karalis, mans kungs un tēvs.»

29.  Ipp. Meistars Buonaroti — Aļikelandželo Buonar'oti (1475—

1564), slavens itāliešu skulptors, gleznotājs un arhitekts.

30.  Ipp. Breve (lat. v.) — īss pāvesta dekrēts.

31.  Ipp. Bazilika (grieķu v.) — viena no kristīgās baznīcas celtņu

pamatformām: vidu augstāka taisnstūra velve un divas līdz četras sānu velves.

32.   Ipp. Eņģe|a pils — ievērojama apaļa celtne Tibras labajā

krastā, pāvesta īpašums. Savu nosaukumu dabūjusi pēc erceņģeļa Miķeļa statujas, kas slienas virs celtnes.

Content

Franks Bruno Servantess

AUDIENCE

SPĀŅU VALODAS SKOLOTĀJS

CIENĪJAMIE, MĪĻOTIE VECĀKI…

VENĒCIETE

DRUDZIS

FLOTES PARĀDE

LEPANTO

«MELNAJĀ PLATMALE»

EL SOL*

MIRUŠIE KARAĻI

DALI-MAMi

ALŽĪRAS PILSĒTA

DONS MIGELS — VERGS

TRĪS NODEVĒJI

ATGRIESANĀS DZIMTENĒ

OTRĀ GRĀMATA

PIRMAIS VAKARS

UNICA CORTE*

TEĀTRIS

ATELPA

MELU SERE

ANNA FRANKA

KRUSTCEĻŠ

LAMANČAS CIEMATS

KOMISĀRS

ASINSPĀRBAUDE

2 557 029 MARAVEDISI

DĪVAINAIS CIETUMS

ESKORIĀLS

BRUŅINIEKS

PĒCVĀRDI

PIEZĪMES